Taksils Leo

Jautrā bībele

Leo Taksils

Jautrā bībele

./

.

PRIEKŠVĀRDS

XVIII gadsimtā revolucionārās kustības uzbangojums satrieca feodālisma kundzību Rietumeiropā. Līdz ar to smagu sakāvi piedzīvoja arī Romas katoļu baznīca, kas ar dieva vārdu bija svētījusi un aizstāvējusi feodāļu varu. Cilvēki, kam vesels saprāts, ieraudzīja reliģiju tās īstajā gaismā — kā garīgu indi, kā pirmatnējās neizglītības un rupjas māņticības apvienojumu ar nežēlīgu varmācību pret cilvēka sirdsapziņu. Taču XIX gadsimta vidū buržuāzija, saskatījusi, ka strādnieku šķira draud iznīcināt tās valdošo stāvokli, nožēloja savu brīvdomību, ar ko bija lepojusies, iedama cīņā pret sabiedrības vecās iekārtas aizstāvjiem. Viņa sāka meklēt reliģijas kalpu palīdzību cīņā pret darbaļaužu revolucionāro noskaņojumu. Brīvdomība, ko bija pamatojuši un apliecinājuši buržuāzijas labākie pārstāvji laikā, kad risinājās cīņa uz dzīvību un nāvi pret laicīgo un garīgo feodāļu uzkundzēšanos, tagad sāka apdraudēt kapitālistu kundzību.

Reliģiskus organizācijas un kulta kalpi, kas vienmēr un visur ir aizstāvējuši visu reakcionārāko un visvairāk atpalikušo, ar lielu skubu rievās buržuāzijai palīgā. Viņi sankcionēja kapitālistisko algoto verdzību, bet kapitālisti sāika rūpēties par svēto kalpu labklājību. 1884. gada aprīlī Romas pāvests Leons XIII griezās pie ticīgajiem ar vēstījumu, kas pazīstams ar nosaukumu pēc tā pirmajiem diviem vārdiem — «Cilvēku dzimums». Sai vēstījumā pāvests aicināja uz enerģisku cīņu pret bezdievību, pret visiem, kas neatzīst Romas katoļu baznīcas noteicošo nozīmi un protestē pret darbaļaužu šķiras apspiešanu. Neticība dievam un vispār brīvdomība vēstījumā bija pasludināta par «tumsas valdnieka» — velna darbu, par viņa ieroci, par sekām, ko radījis velna naids pret kristiānismu. Pāvesta enciklika bija savdabīgs reakcijas spēku aicinājums uz karagājienu pret ateismu un brīvības mīlestību.

Bezgalīga bija reliģijas profesionālo aizstāvju sajūsma, kad viņiem kļuva zināms, ka Leona XIII vēstījums ietekmējis pat vienu no dedzīgākajiem tā laika brīvdomātājiem — franču žurnālistu Gabriēlu Pažesu, kas rakstīja ar pseidonīmu L. Taksils.

Gabriēls Antuāns Zogans Pažess (1854— 1907) dzimis Marseļā, īsā laikā kļuva pazīstams ar veselu virkni literāru darbu, kuros dzēlīgi izsmēja reliģiju un baznīcu. Jaunībā viņu audzināja jezuīli; viņam pavērās ceļš uz plašu darbību baznīcas laukā. Taču viņš pameta savus skolotājus un audzinātājus un sāka kaismīgi atmaskot viņu divkosību, melīgumu un aiz liekulības slēpto savtību. 1879. gadā, kad Pažesam-Taksilam bija 25 gadi, klajā nāca viņa pirmā antiklerikālā grāmata «Nost ar skufiju!». Piecu gadu laikā lai sekoja vēl desmiti pusotri dzēlīgu darbu («Pāvesta Pija IX mīlas dēkas», «Svētie pornogrāfijas cienītāji», «Bordžas dzimta», «Jezuīta dēls», «Indes maisītājs Leons XIII un pieci miljoni kanoniķu» u. c.). L. Taksils lieliski pārzināja reliģijas un baznīcas vēstures jautājumus un reliģisko mācību īsto saturu un jēgu. Viņš spoži izmantoja šīs zināšanas satīriskos sacerējumos un pamīlētos, kuru mērķis bija atmaskot garīgo sērgu.

Bet tad notika kaut kas neticams: šis baznīcas nolādētais «nešķīstenis», «dieva atkritējs», baznīcas un dievticlbas «ķengātājs un zaimotājs» ieradās pie kādas Parīzes baznīcas garīdznieka un, ceļos nometies, ar asarām lūdzās, lai viņu uzņem atkal tās kristīgās baznīcas klēpī, no kuras viņš tik «vieglprātīgi» bija atteicies. Savu vainu atzīdams, grēcinieks lūdzās žēlastības. Viņš rūgti nožēloja izdarītos grēkus un lūdzās, lai to pasargā no velna, kas viņu tieši esot kūdījis «sacelties pret dievu» un pamest dzimto reliģisko vidi. Taksils atzinās, ka viņam bijuši sakari ar velnu, sātanu, un izteica vēlēšanos atklāt visas velnu izdarību * aizkulises», līdzekļus un paņēmienus, kā velns «kārdinot» cilvēkus.

Katoļu baznīcas augstākie garīdznieki ieteica Taksilain likt lietā savu talantīgo spalvu pret brīvdomību, lai aizstāvētu reliģiju un baznīcu. Grēcinieks, nožēlodams savu vainu, ļoti labprāt bija ar mieru to darīt un kļuva par dedzīgu reliģisku darbinieku. Ar fanātisku niknumu viņš nosodīja cilvēku brīvdomību un viņu atkrišanu no baznīcas, iztēlodams, ka ši «apgrēkošanās» esot sātana darbs — velns samaitājot cilvēkus — un ka to radījusi velna cīņa pret dievu.

Taksilam izdevās «izraut no velna nagiem» un «atgriezi pie dieva» vairākus cilvēkus, to skaitā kādu Diānu Voganu. Sī jaunava jau no dzimšanas bijusi saderināta ar velnu Asmodeju. «Velna apsēstās» Diānas Voganas atgriešana kristiānismā sacēla vētrainu sajūsmu reliģijas nometnē. Aizkustinājuma asaras — gan patiesas, gan liekulīgas — plūda straumēm tais gadījumos, kad pieminēja notikumu ar «izglābto» jaunavu, kas pasargāta no viņai sagatavotajām elles mokām. Baznīcas augstākās amatpersonas savos vēstījumos centās uzmundrināt Diānu, kas drosmīgi bija riskējusi spert briesmīgu soli — saraut saites ar visvareno atriebīgo nelabo. Pats pāvests Leons XIII ar kardināla Paroči starpniecību nosūtīja viņai savu «visaugstāko svētību».

Taksilam, kas tik skaļi reklamēja reliģiju un baznīcu un tik daiļrunīgi aprakstīja sātana inlrigas, par aizstāvjiem uzmetās ļoti ietekmīgi vīri, to skaitā ari pats Romas pāvests. Nonāca tiktāl, ka Leons XIII pieņēma Taksilu Vatikāna pili. «Nemaldīgais dieva vietnieks» atļāva Taksilam noskūpstīt savu «svēto» kurpi. Pāvests cildināja un apveltīja ar laipnību jauno cīnītāju par reliģiju. Viņš žēlīgi pavēstīja Taksilam, ka ar sevišķu patiku lasījis viņa grāmatas, un svētīja šo «reliģiskās ticības veicinātāju» turpmākiem «grūtiem varoņdarbiem» cīņā pret bezdievību.

Bet tad … tad sākās briesmīgs skandāls. 1897. gada 19. aprīlī Parīzes Ģeogrāfijas biedrības lielajā zālē kupli apmeklētā sapulcē Gabriēls Pažess — L. Taksils plaši un daiļrunīgi pastāstīja, kā viņš divpadsmit gadus pārdomāti un konsekventi maldinājis reliģijas kalpus, kā soli pa solim pastiprinājis un modificējis savus fantazējumus, redzēdams, ka viņa visneticamākos izdomājumus pāvests, kardināli un visa katoļu garīdzniecība uzņem ar sajūsmu. Ar atmaskojumiem nāca arī Taksila cīņas biedri, ko viņš bija iesaistījis šajā mistifikācijas darbā. Garīdznieki nokļuva ārkārtīgi neērtā stāvoklī.

Lieliskais franču publicists, satīriskā pamfleta meistars Anrī Rošfors (18151—1913) šai sakarā rakstīja:

«Svētais tēvs, kas žēlīgi bija pieņēmis misti fikatoru personiskā audiencē, nevar pierādīt, ka nebūtu iejaukts šai lietā. Sis joks pilnīgi iznīcina svētā pāvesta nemaldīgutnu, ko viņš bija padarījis par neaizskaramu dogmu. Ja jau svētais tēvs nespēja pamanīt, kādu joku izspēlējis viņa apmeklētājs, tad par ko gan pārvēršas tā dievišķā iedvesma, uz kuru pēc dievticīgo katoļu ieskata pamatota apustuļa Pētera pēcteču varenība? Leo Taksils ņirgājās par pāvestu un kristiānismu, bet arī svētais tēvs taču ņirgājās par mums . . . Viens no diviem: vai nu minētais svētais un nemaldīgais pāvests nav vairāk nemaldīgs kā mēs visi — tad viņam tūdaļ jāiesniedz atlūgumos . . . Vai arī, ja pāvests ir nemaldīgs, tad tas nozīmē, ka viņš bijis ņirgas līdzzinātājs; pāvests viņu izmantojis savtīgos nolūkos; tad vajag sūtīt žandarmus ar pavēli apcietināt svēto tēvu par to, ka viņš ļaunprātīgi izmantojis cilvēku uzticēšanos un blēdīgi nodarbojies ar izspiešanu.»

1897. gada jūnijā L. Taksils izdeva grāmatu, ko viņš jau sen bija gatavojis. Grāmata saucās «La bible amusante» — «Jautrā bībele». Pirms šās grāmatas laišanas klajā Taksils nosūtīja Leonam XIII satīrisku vēstījumu. Tajā viņš rakstīja:

«Svētais tēvs! Stāsta, ka pēc šā gada 19. aprīļa jūs vairs neesot apmierināts ar savas svētās valdīšanas divdesmito gadu. Stāsta, ka manas joku mistifikācijas negaidītais atrisinājums esot gauži saniknojis jūs gluži kā vienkāršu mirstīgo. Un kā gan ne! Apzināties, ka veselus divpadsmit gadus tevi muļķojis un tur klāt kas! — brīvdomātājs! — saprotams, tas ir ļoti nepatīkami visu zinošā, visvarenā dieva nemaldīgajam pārstāvim . . . Apzināties, ka šis komiskais stāvoklis kļuvis plaši zināms visā pasaulē — tas ir pats nepatīkamākais …

… Man jūs jāmierina. Bezdievības vilnis ar katru dienu ceļas augstāk … Ar neizsakāmām skumjām man jau vairākkārt nācies konstatēt faktu, ka cilvēki tagad parasti maz zina dvēseles glābšanai noderīgos nostāstus par Abraāmu, Izaāku, Jēkabu, Jāzepu, Mozu, Simsonu, Dāvidu, Zālamanu uti., utt. Tikai retajam no mūsu laikabiedriem ir kaut kāds — un tad arī tikai miglains — priekšstats par visām šīm tik slavenajām un augsti godājamām bibeles personām. Tāds stāvoklis ir draudošs. Taisnais dievs! Kur gan mēs nonāksim, ja vairs nebūs zināmas bībeles dievbijīgās anekdotes, ja tiks aizmirsti visi raksti, ko savā laikā nodūdojis dievišķais balodis — svētais gars? Tāpēc es tagad pats sāku no jauna izdot svētos rakstus. Pacentīšos padarīt grāmatu pēc iespējas pievilcīgu . ..

Neiedrošinos apgalvot, ka mana «Jautrā bibele» veicinās reliģijas nostiprināšanos. Gluži otrādi, tā lasītājam izskaidros, kam un kāpēc nevajag ticēt.»

Savā grāmatā Taksils sīki aplūkojis saturu un amorālo jēgu, kāda ir lai juceklīgajai kompilācijai, tam ebreju tautas seno fanlazējuinu un tradīciju jūklim, kas veido bībeles Veco derību. Kā zināms, reliģijas piekritēji sauc bībeli par «svētajiem rakstiem». Viņi teic, ka bībelē izklāstītos notikumus un pamācības iedvesis «svētais gars», tos diktējis dievs īpaši izredzētām personām, kas visas šis lietas pierakstījušas. Paši kristiānisma autoritatīvākie «baznīcas tēvi un skolotāji» par bībeli teikuši: «viss raksts no dieva iedots» («Apustuļa Pāvila otrā vēstule Timotejam», 3. nod., 16. pants); «praviešu mācību svētie dieva cilvēki ir runājuši, dzīti no svētā gara» («Apustuļa Pētera otrā vēstule», 1. nod., 21. pants); «visus rakstus rakstījuši nevis vergi, bet gan visu kungs — dievs» (Jānis Zeltamute); «ar visu praviešu un apustuļu muti runā tas kungs» (svētais tēvs Grigorijs Dievbijīgais); «svēto rakstu autoritāte ir lielāka nekā visi cilvēka prāta spēki» (Svētais Augustīns).

Taču zinātniskā bībeles kritika konstatējusi, ka bībelē mehāniski sakopotas visdažādākās senās teikas, bieži vien par gluži izdomātām vai teiksmainām personām un notikumiem, turklāt vienmēr tās ir nevaldāmas fantāzijas izpušķotas; tajā ietilpināti senatnīgi noteikumi, norādījumi, pamācības un izteikumi; lajā atrodami dabas'parādību un pasaules uzbūves skaidrojumi un iztulkojumi. Tie visi ir senās pagātnes cilvēku maldu līmenī, pamatojas uz cilvēku vissenākajiem priekšstatiem par savu pašu dabu un par apkārtējo vidi. Un visu to rakstījuši cilvēki, kas nekādā ziņā nav bijuši ģeniāli, turklāt tos vienmēr vadījušas noteiktas šķiras intereses.

L. Taksils paveicis ļoti lielu un ļoti vajadzīgu darbu: viņš izklāstījis pašu galveno, ticīgājieni visplašāk pazīstamo «svēto» stāstu saturu, parādīdams, cik savā starpā pretrunīgi ir šie stāsti, kas dažādās vietās bībelē doti dažādos variantos, cik tie pretzinātniski un nevēsturiski, cik tie amorāla un nereti skandaloza satura. Savā kritikā Taksils izmantojis vairāku literātu darbus, kuros kritizēta bibele: Romas imperatora Juliāna Filozofa, angļu rakstnieka lorda Bolingbroka, franču filozofa apgaismotāja Voltēra darbus u. c.

Tomēr Taksils gribējis sniegt tieši jautru lasāmvielu — vieglu un aizraujošu. Savu darbu viņš sarakstījis ar kodīgu sarkasmu, nievīgu ironiju un patiesu sašutumu. Autora humors lielā mērā izpaužas tā, ka bibeles sižetus viņš atstāsta tādā stilā, kāds pieņemts tā saucamajos reliģiski ētiskajos rakstos, stila, ko daudzu gadsimtu gaitā izstrādājuši teologi. Tādējādi Taksila darbs ir arī trāpīga parodija, kas vēl spilgtāk parāda «svēto rakstu» bezjēdzību.

Tomēr cenšanās, lai grāmata iznāktu interesanta, ir bijusi par cēloni arī būtiskiem tās trūkumiem, 'l ajā nav ziņu par to, kā radušās bībeles leģendas, kāda bijusi šo leģendu radītājas ebreju tautas īstenā vēsture un kāda bijusi tās kultūra bībelē aprakstītajos laikos. Pat bībeles stāstu salīdzinājumā ar citiem tamlīdzīgiem mītiem atrodami tikai mazsvarīgi norādījumi uz līdzību starp tiem. Nav dotas atbildes arī uz dabzinātņu jautājumiem, kas rodas sakarā ar bībeles kritiku. Tāpēc lasītājam, kas vēlas iegūt pamatīgākas ziiias par zinātnisko bībeles kritiku, jāizraugās citas grāmatas.

Minētie trūkumi nemazina L. Taksila talantīgi uzrakstītā darba nozīmi. Ar neizsīkstošu humoru autors iztirzā bībeles aplamības un pretrunas. «Jautrā bibele» vērtīga arī tādēļ, ka autors sīki analizē bībeles galvenās leģendas. Izlasījis L. Taksila asprātīgo un aizraujoši sarakstīto grāmatu, ateisma propagandists gūs bagātīgu materiālu.

So Leo Taksila darbu krievu valodā pirmoreiz izdeva zinātniskā biedrība «Ateists» 1926. gadā, otrreiz izdevniecība «Bezdievis» 1930. gadā. Grāmata nāca klajā ar nosaukumu «Interesantā bibele».

Redaktors pievienojis Leo Taksila grāmatai paskaidrojošas piezīmes, ar citātiem no pašas bībeles nomainījis autora bieži lietotos brīvos bībeles teksta izklāstus vai atstāstījumus, devis precīzas atsauces uz bībeles grāmatu nodaļām un pantiem, izlabojis un vairākos gadījumos pilnīgi svītrojis novecojušus vai apšaubāmus datus. Redaktors, kas faktiski bijis arī grāmatas tulkotājs, atļāvies dažās vietās brīvi izklāstīt autora domas un argumentus, it īpaši tad, kad izklāstu vajadzēja tuvināt mūsdienu padomju lasītāju izpratnei.

Taksila «Jautrās bībeles» tulkojumā dots sīkāks sadalījums nodaļās (oriģinālā ir 15 nodaļu). Šai izdevumā grāmatai pievienots priekšmetu rādītājs.

Pirmā nodaļa PASAULES UN CILVĒKA RADĪŠANA

Dievs bijis vienmēr. Laiku sākumā viņš bija viens. Pasaulē nebija nekā, tikai viņš vien. Starp citu, nebija ari nekādas «pasaules». Tolaik dievu

sauca par «elohim». Tā viņš godāts Pirmās Mozus grāmatas senebreju tekstā. Vārds «elohim» burtiski nozīmē «dievi». Diezgan dīvaini, ka bībelē tā saukts pilnīgi vientuļš kungs.1 [1]

Tā nu «elobims» jeb «jahve», «cēbaots», «adonajs», kā viņš dēvēts dažādās vietās bībelē, garlaikojās (vai «viņi garlaikojās») pats savā haosā. Šo haosu bībelē sauca par «togu bogu», ko brīvi var tulkot apmēram tā: «ne gala, ne malas»2 .

Tā ka mūžība ir bezgala gara, tad «elohimi» tādējādi, jādomā, nogarlaikojušies neaprēķināmi daudz miljardu un miljonu gadsimtu. Beidzot dievam (sauksim viņu tā mūsdienu

valodā) iešāvās prātā: ja jau viņš ir dievs un visvarens, tad viņam nevajag nīkt garlaicībā un skumjās, bet vajag kaut ko darīt. Vecais nolēma stāties pie radīšanas.

Viņš patiesībā būtu varējis visu radīt arī vienā rāvienā. Taču nē, viņš nolēma nesteigties: «katrai lielai savs laiks». Un sākumam viņš radīja tikai debesis un zemi. Pareizāk sakot, matērija pati uzradās, kad viņš darīja zināmu savu gribu. Tiesa, matērija pagaidām bija bezveidīga un tukša, vēl «bez gala un malas» un caurcaurēm slapja. «Un zeme bija neiztaisīta un tukša, un tumsība bija pār dziļumiem, un dieva gars lidinājās pa ūdens virsu,» teikts Pirmās Mozus grāmatas pirmās nodaļas otrajā pantā.

Bībeles lasītājam nav jāsaprot, ko tas nozīmē.3

Tomēr, lai darbā nckļūdītos, dievam bija vajadzīga gaisma. Spriežot pēc tālāk teiktā, visus iepriekšējos gadsimtus viņš bija sēdējis pilnīgā tumsā. Par laimi, viņam nedraudēja briesmas pret kaut ko sasisties, jo visapkārt nekā nebija.

«Un dievs sacīja: lai top gaisma. Tad tapa gaisma.» (1. Mozus grām., 1. nod., ,1 p.)

Kas tā bija par gaismu? Par to bībelē nekas nav teikts. Norādīts tikai: «un dievs redzēja to gaismu labu esam». Tātad dievs bija apmierināts ar šo savu sasniegumu. Vispirms viņš papūlējās «šķirt gaismu no tumsības». Šeit tāpat būtu Veltīgi mēģināt saprast, ko tas nozīmē.

«Un dievs nosauca to gaismu — diena un to tumsību sauca viņš — nakts. Tad lapa vakars un rīts: pirmā diena.» (1. Mozus c/rām., 1. nod., 5.p.)

Pec tam vecais ņemas radīt. . . vai varat uzminēt, ko? Vēlreiz debesis!4 Šī dieva operācija, otrreizējā debesu radīšana, «svētajā» grāmatā aprakstīta šādi: «Un dievs darīja izplatījumu un darīja starpību starp to ūdeni, kas izplati juma apakšā bija, un starp to ūdeni, kas izplatījuma virsū ir, un tas nolika tā. Un dievs nosauca izplatījumu — debess. Tad tapa vakars un rīts: otrā diena.» (1. Mozus grām.,

1    nod., 7. urt fi. p.)

šis slāsls par ūdeni «virs» izplatījuma un «apakš» izplatījuma atspoguļo visu pirmatnējo tautu rupjos maldus. Saskaņā ar senajiem priekšstatiem debesis ir kaut kas masīvs un ciets. Pastāvēja uzskats, ka viņpus šā cielā izplatījuma esot milzīga ūdens krātuve, kam debesis noderot par dibenu. Tagad ikviens izglītots cilvēks zina, ka lietus ir ūdens, kas iztvaikojis no zemes. Ūdens tvaiki sabiezēdami veido mākoņus, no kuriem tad arī mitrums nokrišņu veidā nonāk uz zemes virsas. Bet kādreiz cii vēki domāja, ka lietus ir ūdens, kas no augšējās ūdens krātuves iztek pa speciāli tam ierīkotām lūkām. Šis uzskats, kas tagad izraisa tikai ironisku nožēlu, valdīja ļoti ilgi. Tam pieslējās visi pirmo kristiānisma gadsimtu mācītie teologi.5

Iesim tālāk. Trešo dienu dievs pavadīja darbā, kas deva vērtīgākus augļus nekā iepriekšējie. Viņš ļāva saviem skatieniem slīdēt pār apakšējiem ūdeņiem un teica pats sev, ka būtu derīgi savākt tos kopā un tā dot iespēju parādīties sauszemes daļām. Ūdeņi paklausīgi savienojās ieplakās, kas acumirklī izveidojās to uzņemšanai. Gluži tāpat vienā mirklī izveidojās zemes klajumi un augstienes, no kurām ūdeņi kā strauti un upes notecēja uz jūrām un ezeriem.

«Un dievs nosauca to sausumu — zeme, un to ūdeņu krājumu nosauca viņš — jūra, un dievs redzēja to labu esam.» (1. Mozus (jrām., 1. nod., 10. p.)

Der pieminēt, ka vecais lielāko tiesu mēdza būt apmierināts ar savu darbu.

— Vai re, — jādomā, viņš ik reizes iesaucās, — kā gan man nebija ienācis prātā ar to visu nodarboties jau agrāk . . .

Todien viņš bija tik apmierināts ar savām sauszemēm un savām jūrām, ka viņam sagribējās vēl vismaz kaut ko izdarīt, pirms uznāca nakts. «Lai zeme izdod zaļumu un zāli, kas savu sēklu nes, auglīgus kokus, kas augļus nes pēc savas kārtas, kam sava sēkla iekš sevis ir virs zemes. Un tas notika tā.» (1. Mozus (jrām., 1. nod., 11. p.)

Taisni padoma pietrūkst, kā apjūsmot šo apbrīnojamo «radītāja» gudrību! Nav iespējams būt rūpīgākam un tālredzīgākam. Lai tikai padomājam, kas notiktu virs zemes, ja dievs būtu iedēstījis augļu kokus, kas nestu citādus augļus. nekā ir viņu kārta. Tencināsim gādīgo dievu par to, ka viņš nav mums devis ābeles, kas izaudzētu apelsīnus, apelsīnu kokus, kas izaudzētu bumbierus, un bumbieres, kas izaudzētu ērkšķogas. Tad nu gan būtu juceklis!

Kad zeme viņam paklausīja un ābeles paaugās, dodamas tieši ābolus, dievs vēlreiz «redzēja to labu esam. Tad tapa vakars un rīts: trešā diena.» (1. Mozus grūm., 1. nod., 12. un 13. p.)

Bet te ir vel viena dīvaina lieta: pastāvot pareizai gaismas piegādei, bija pagājušas jau trīs dienas ar rītiem un vakariem. Un ši gaisma, kas, dienai beidzoties, deva vielu nakts tumsai, apgaismoja topošo pasauli bez jebkāda redzama avota: ne par kādu Sauli vēl nebija runas. Tās pagaidām vienkārši nebija. Šai lietā vērts dot garu citātu no bībeles:

«Un dievs sacīja: lai top spīdekļi debess izplatījumā, kas nošķir dienu no nakts un kas dod zīmes un noliktus laikus, un dienas, un gadus.

Un ka tie būtu spīdekļi debess izplatījumā un spīdētu virs zemes; un tas notika tā.

Un dievs darīja divi lielus spīdekļus, lielāko spīdekli — dienu valdīt un mazāko spīdekli — nakti valdīt, un zvaigznes.

Un dievs lika tos debess izplatījumā, ka tie spīd uz zemi.

Un tiem jāvalda pār dienu un pār nakti, šķirot gaismu no tumsības. Un dievs redzēja to labu esam.

Tad tapa vakars un rīts: ceturtā diena.» (1. Mozus grām., 1. nod., li.—19. p.)

Nekādu šaubu, vai nav tiesa? Runa ir par Sauli un Mēnesi. Tātad saskaņā ar bībeli diennakts iedalījums dienā un nakti pastāvējis jau pirms Saules rašanās, jo Sauli dievs «radījis» ceturtajā dienā pēc gaismas rašanās.

Kāpēc gan «svētais gars» nodiktējis Mozum šis satriecošās fantāzijas par Sauli un gaismu? Tas izskaidrojams vienkārši: līdz XVII gadsimta beigām pat zinātnieki domāja, ka Saule nedodot gaismu, bet tikai «laižot to cauri»; gaisma eksistējot pati par sevi. Pat slavenais franču domātājs Renē Dekarts piekrita šim maldīgajam uzskatam.

Dāņu astronomam Olafam Rēmeram (1044—1710) zinātne var pateikties par svarīgo atklājumu, kas ir pilnīgi pretējs bībeles norādījumiem: gaisma, kas plūst pār mūsu pasauli, nāk no Saules, turklāt tā neizplatās acumirklīgi. Rēmers aprēķināja gaismas ātrumu, konstatējis, — un tagad tas vairākkārt pierādīts, — ka gaisma nonāk no Saules līdz Zemei 8 minūtēs un 18 sekundēs, tas ir, ar gandrīz 300 tūkstošu kilometru lielu ātrumu sekundē. Pie sava atklājuma viņš nonāca, vērodams un pētīdams mūsu Saules sistēmas planētas Jupitera pavadoņu aptumsumus. Rēmers toreiz dzīvoja Francijā un par saviem atklājumiem referēja Parīzes akadēmijā 1075. gada 22. novembrī.

Tas, kas rakstījis rindas bībelē, protams, bija pilnīgs nejēga astronomijā. Bet dievam arī tolaik, kad tika rakstīta bībele, būtu vajadzējis zināt visu.

Uzmanību saista arī tas, cik niecīga loma pēc bībeles ierādīta zvaigznēm pasaules radīšanas programā. «Divi lielie spīdekļi» — tie ir Saule un Mēness. Mēness — mūsu Zemes niecīgais pavadonis! Analfabētiskajai grāmatai nav ne jausmas, ka Mēness, Zeme un pat Saule — tas viss vēl gauži maz ko nozīmē Visumā! Pat mūsu žilbinošā Saule, mūsu Saules pasaules galvenais spīdeklis, nav nekas vairāk kā vienkārša zvaigzne, viena no desmitiem miljardiem zvaigžņu, kas veido milzīgo zvaigžņu sistēmu — mūsu Galaktiku. «Svētais» autors redz tikai Zemi un visu reducē uz Zemi. Taču Zeme ir viena no planētām. Tā riņķo ap samērā nelielu zvaigzni. So zvaigzni — mūsu Sauli, kas tomēr pēc apjoma ir 1 300 000 reižu lielāka par Zemi, — Pirmās Mozus grāmatas neizglītotais autors dara pilnīgi atkarīgu no viņas pavadoņa — Zemes.

Naivo bībeles fantāziju autors gluži apstulbtu, ja viņam būtu lemts mūsu dienās celties augšām. Kādu seju viņš rādītu, izlasījis jebkuru populāru astronomijas grāmatu vai, nokļuvis astronomijas observatorijā, ar labu teleskopu novērodams kalnus uz Mēness, plankumus uz Saules, Jupitera pavadoņus un citus debess ķermeņus, ko dievs esot «licis debess izplatījumā».

Atgriezīsimies pie bībeles:

«Un dievs sacīja: lai pa pulkiem rodas ūdeni kustošas dzīvas dvašas un putni, kas virs zemes skrien, apakš debess izplatījuma. (Un tas notika tā.)

Un dievs radīja lielus jūras zvērus un visādas dzīvas dvašas, kas lien, ko ūdens pa pulkiem izdod pēc savām kārtām, un visādus spārnainus putnus pēc savas kārtas. Un dievs redzēja to labu esam.

Un dievs svētīja tos, sacīdams: vaislojieties un vairojieties, un piepildiet ūdeni jūrā, un putni lai vairojas virs zemes.

Tad tapa vakars un rīts: piektā diena.

Un dievs sacīja: lai zeme izdod dzīvas dvašas pēc savas kārtas, lopus, tārpus un zemes zvērus pēc savas kārtas. Un tas notika ta.

Un dievs darīja zemes zvērus pēc savas kārtas un lopus pēc savas kārtas, un visādus zemes tārpus pēc savas kārtas. Un dievs redzēja to labu esam.» (1. Mozus grām., 1. nod., 20.— 25. p.)

Ko gan vēl labāk! U11 visvarenais meistars, kam ir rokas, berzēja tās aiz labpatikas. Taču turpmāk viņu gaidīja vēl kaut kas labāks.

— Tomēr neviens no šiem dzīvniekiem nav līdzīgs man, — viņš nodomāja. — Žēl gan! Man ir skaista galva, nelielas ausis, mundrs skatiens, pareizs deguns un, beidzot, labi zobi. Protams, es viegli vien varētu radīt spoguli, lai tajā lūkotos, taču, es domāju, daudz labāk ir redzēt sevi, vērojot sev līdzīgu. Labi! Uz zemes jābūt dzīvniekam, kas līdzīgs man.

Kamēr vecais ta apspriedās pats ar sevi, daži mērkaķi, ko viņš nule bija radījis, kūleņoja viņam pie kājām.

— Tajos ir kaut kas no manis, — viņš droši vien nodomāja. — Taču tas vēl nav tas, kas vajadzīgs. Viņiem visiem ir aste, bet man astes nav. Tiesa gan, ari viņu vidū ir bezastaini, bet … Tas tomēr nav tas!

Pērtiķi joprojām vaigstījās un meta kūleņus.

Tad dievs ņēma valgas zemes piku un sāka veidot cilvēku.

Vai pēc tam var apgalvot, ka dievs ir tikai gars un viņam nav roku?

Bībelē arī teikts, ka, radījis cilvēku, dievs «iepūta viņa nāsīs dzīvības dvašu, un tad tapa cilvēks par dzīvu dvēseli» (1. Mozus grām., 2. nod., 7. p.).

Pirmās Mozus grāmatas pirmajā nodaļā ir neskaidra vieta (27. p.), kas, šķiet, ļauj secināt, ka cilvēks licis radīts kā hermafrodīts (abēja dzimuma) un ka tikai vēlāk dievs «izdarījis labojumu» savā radījumā. Jautājums par sievietes radīšanu skarts tikai otrās nodaļas beigās, bet pirmās nodaļas 27. pantā bībelē teikts: «Un dievs radīja cilvēku pēc sava ģīmja, radīja viņu kā tēviņu un mātīti pēc dieva ģīmja.» Tā skan šis pants burtiskā tulkojumā no senebreju valodas. Tas ir bijis sākums, no kura radusies visai izplatītā leģenda par dieviem hermafrodītiem. No otras puses, šo pantu, lieši tāpēc, ka tas ir divdomīgs, dievbijīgie kristīgie tulkotāji vienmēr sagrozījuši.6

«un dievs tas kungs taisīja cilvēku no zemes pīšļiem.»

(I. Mozus grtim., 2. nod., 7. p.)

Tomēr butu aplam piešķirt pārlieku lielu nozīmi šim bibeles izdomājumam: bībelē ir ne mazums vēl citu vietu, kas nepavisam nav jāsaprot un, starp citu, ari nav saprotamas. Labāk pievērsīsimies tam, ko uzskata par vispārpieņemtu.

Tiklīdz dievs bija radījis cilvēku, viņš to pasludināja par radības kroni. Tūdaļ viņš tam sarīkoja visu dzīvnieku skati. < Dievs tas kungs bija no zemes taisījis visādus zvērus laukā un visādus putnus apakš debess, tad viņš tos pieveda pie cilvēka, lai redzētu, kā tas tos nosauks, un lai, kā cilvēks visādu dzīvu dvašu nosauks, tāds būtu viņa vārds.» (1. Mozus grām., 2. nod., 19. p.)

Tā gan laikam bija jocīga parāde. Pat visgudrākais dabas pētnieks nezin vai iedrošinātos šai gadījumā stāties Ādama7 vietā.

«Piepildiet zemi un pārvaldiet to,» bija teikts Ādamam, «un valdiet pār zivīm jūrā (un pār zvēriem) un pār putniem apakš debess (un pār visiem lopiem, un pār visu zemi), un pār visām dvašām, kas virs zemes lien.» (1. Mozus grūm., 1. nod., 28. p.)

Nebūs lieki pieminēt, ka pretēji šim dieva novēlējumam «dabas valdnieks» cilvēks bija spiests, turklāt ne vienmēr sekmīgi, cīnīties ar lauvām, tīģeriem, lāčiem, krokodiliem, vilkiem u. tml. un ne vien plēsīgie zvēri ar prieku aprija daudzus cilvēkus, bet visa cilvēce vēl joprojām krīt par laupījumu daudziem nepatīkamiem parazītiem: blusām, utīm, blaktīm, kā arī mikrobiem, kas rada slimības.

Turklāt dievs, radījis plēsīgos zvērus, kam garšo cilvēkgaļas bifšteki, pašam cilvēkam pavēlēja būt veģetārietim. Citēsim bībeli:

«Raugi, es jums esmu devis visādu zāli, kas sēklu nes, kas virs visas zemes ir, un visus kokus, kam savi koku augļi ir, jums par ēdamu.» (1. Mozus grām., /. nod., 29. p.)

Lūdzam iegaumēt šo pirmo cilvēku pārtikas īpatnību.

Beidzot, sestās dienas vakarā, kad viss bija galīgi vai gandrīz galīgi gatavs, dievs, būdams laimīgs un līdz matu galiem apmierināts ar savu darbu, noguris, izdomāja sev atpūtu. Citēsim: «Un dievs, septītā dienā savu darbu nobeidzis, ko viņš bija darījis, dusēja septītā dienā no visa sava darba, ko viņš bija darījis.» (1. Mozus grām., 2. nod., 2. p.)

Lasīsim bībeli tālāk: «Un dievs tas kungs bija vienu dārzu stādījis Ēdenē pret rītiem un ielika tur to cilvēku, ko viņš bija taisījis . ..

Un tekošs ūdens iztecēja no Ēdenes to dārzu slapināt, un no turienes tas dalījās un palika par četrām upēm.

Pirmai vārds ir Pīzone; tā iet ap visu Ēvilas zemi, kur zelts ir.

Un tās zemes zelts ir labs, tur ir ari bedellions un sardonika akmens.

Otrai upei ir vārds Ģione; tā tek ap visu Moru zemi.

Trešai upei ir vārds Ideķele (Tigra): tā tek Asura zemei pret rītiem. Ceturtā upe ir Vrata (Eifrata).» (1. Mozus grām., 2. nod., S., 10.— U. p.)

Ar šīm detaļam autors gribējis dot precīzus norādījumus par zemes paradīzes atrašanās vietu. Taču labāk viņš nebūtu nekā teicis, jo grūti ir vēl muļķīgāk izgāzties.

Visi komentētāji vienprātīgi atzīst, ka Pīzone ir Fazas upe, kas vēlāk nosaukta par Araksu. Tā ir Armēnijas upe, kuras izteka atrodas viena no visnepieejamākām Kaukāza aizām. Pieļausim, ka šais vietās arī sastopams zelts un onikss (sardonikss), bet neviens gan nezina, kas tas tāds «bedellions».

No otras puses, nevar būt nekādas kļūdas attiecībā uz Tigru un Eifratu. Skaidrs, ka Pirmājā Mozus grāmatā zemes paradīzes atrašanās viela uzrādīta apgabalā starp Armēniju un Irāku (Mezopotāmiju). Lai gan Araksas, Tigrasun Eifratas iztekas atrodas samērā netālu cita no citas, tomēr visām šīm upēm ir katrai pašai sava izteka. Araksa, neliela Kuras upes pieteka, sākas pie Bingeldagas (Turcijā) un tek uz Kaspijas jūru. Turpretī Tigrai un Eifratai ne vien nav kopējas iztekas, bet, gluži otrādi, tās saplūst kopā, ietekot Persijas līcī.

Attiecībā uz upi, kas Pirmajā Mozus grāmatā nosaukta par Ģioni, «svētā» autora kļunic ir gluži fantastiska. «Tā,» viņš saka, «ir upe, kas tek ap visu Moru zemi» (Kusa zemi). Bet saskaņā ar to pašu bībeli Kusa (Maina dēla un Nimroda tēva) zeme nav nekas cits kā Etiopija. Tātad Ģione ir Nīla, un tā, kā zināms, tek nevis Āzijā, bet Āfrikā un pilnīgi pretējā virzienā nekā Tigra un Eifrata, tas ir, no dienvidiem uz ziemeļiem. Ja par tās izteku uzskata Ekvatoriālās Āfrikas kalnus un Viktorijas Njancas ezera apvidu, tad iznāks gandrīz 3000 kilometru liels attālums no pirmo triju upju iztekām līdz šās upes iztekai. Bet Pirmajā Mozus grāmatā apgalvots^ ka visas tās veldzējot vienu un to pašu Ēdenes dārzu8 . Tiesa gan, divām no šim upēm — Tigrai un Eifratai iztekas ir ne tālāk kā 100 kilometru viena no otras, taču arī tas jau ir diezgan daudz dārzam. Un turklāt, sakiet, lūdzami, kas tad tas par dārzu — šī milzu teritorija, kas atrodas kalnos un kraujās klintīs, vienā no visnepiemīlīgākajām vietām uz zemeslodes?

Domās pārcelsimies uz šo brīnišķīgo para dizi, kur no viena avota sākas četras lielas upes, kas veļ savus viļņus uz dažādām pusēm. Ādams pastaigājas pa savu muižu un tīksmi bauda dīko dzīvi. Droši vien viņš spriedelē šādi:

«Esmu cilvēks, un mans vārds ir Ādams. Šķiet, tas nozīmē «sarkanā zeme», jo esmu darināts no māliem kā vienkāršs trauks. Cik man gadu? Esmu dzimis pirms dažām dienām; bet sena paruna teic, ka vīrietim esot tik daudz gadu, cik rādot viņa āriene. Tāpēc arī es varu teikt, ka patiesībā esmu dzimis 28 gadus vecs, pie kam man ir visi zobi… Nē, vēl nav visi zobi. Man vēl nav gudrības zobu.

Velns lai parauj, esmu lieliski noaudzis! Un kā gan lai es nebūtu skaists puisis, ja, izņemot vecumu un bārdu, esmu dieva tā kunga — pašas slavenākās Visuma būtnes precīza kopija? Pavērojiet manu veselību, šīs rokas, šīs slaidās kājas, šos muskuļus, šo sārtumu. .. Nekāda reimatisma! Man nospļauties par visām slimībām, arī par bakām: tētiņš mani radījis jau ar gatavu baku potējumu. Neapšaubāmi es esmu jauks!

Arī dzīve nav peļama šai lieliskajā vietā. Aizeju, atgriežos, noplūcu no kokiem augļus, kādi tīkas, un saēdos, cik lien. Ne drusciņas nejūtos noguris, jo es nekā nedaru. Ja man ari tik pavāļāties zalē, tad tikai prieka pēc.

Aizvakar laipnais dievs kungs man sarīkoja mazu izklaidēšanos, ko visu mūžu paturēšu jaukā piemiņā: visi dzīvnieki nostājās parādē manā priekšā. «Vārds, ko tu dosi katrai dzīvai būtnei, būs viņas vārds,» vecais man teica. Tā tik ir viesmīlība!

Grūti pat aptvert, cik šo dzīvnieku nosoļoja man garām. Nekad nebiju domājis, ka pasaulē ir tik daudz dzīvu būtņu. Taču man nemaz nebija grūti dot tām vārdus. Valoda, kuru es runāju pilnīgi tekoši, lai gan nekad un nekur neesmu to mācījies, ir izcili bagāta valoda, ar neaptveramu izteicienu krājumu. Tā, gluži nemaz nedomādams, es vienā mirklī atklāju katra dzīvnieka īpašību, tikai palūkojies vien uz viņu, un ar vienu vārdu formulēju katras sugas īpatnības. Tādējādi manis dotais vārds ir reizē ar to ari precīzs un pilnīgs definējums. Ņemsim, piemēram, dzīvnieku, ko vēlāk sauks latīniski «equus», grieķiski «irtrtog», vāciski «Pferd» un krieviski «лошадь». Tad rau, es tam devu vārdu, kas precīzi apzīmē šo četrkājaino ar tā spalvu, asti un iemauktiem. Ai, šai valodai, kuru es runāju, nav līdzīgas! Un cik skumji top, domājot, ka reiz tā uz visiem laikiem izzudīs!

Šī visu dzīvo radību skate bija lieliska. Un, kad es saku lieliska, tad tas vēl nav viss. Mūsu programā bija arī komisks numurs: tā bija zivju parādīšanās. Lai tikai padomājam: mūsu dārzs atrodas uz sauszemes, tālu no jūras krastiem. Šeit ir tikai upes, tātad saldūdens. Vai varat iedomāties, ka vaigstījās juras zivis, peldēdamas augšup pa Tigru un Eifratu, lai parādītos man? Sāļā ūdens trūkums tās ārkārtīgi satrauca. Kā es smējos! Un juras zīdītāji? Tiem gan klājās ļauni. Par laimi, šai sakarā tētiņš ieprātojās paplašināt mana dārziņa upes, citādi neviens valis nekad pa tām nebūtu varējis iespraukties . . . Tikko biju devis tiem vārdu, vajadzēja redzēt, kā tie laida ļekas vaļā, plivinādami peldspuras, lai drīzāk nokļūtu līdz savam okeānam. Smējos, vēderu turēdams!

Varbūt atradīsies cilvēki, kas negribēs ticēt šim stāstam? Bezdievji noliegs, ka roņi, valzirgi, baltie lāči un pingvīni uz šo skati varējuši ierasties Tigras un Eifratas ielejā, ka tur sapulcējušies ķenguri, piļknābji un cmu strausi no Austrālijas, ziloņi, degunradži, nīlzirgi un krokodili no Āfrikas, papagaiļi, lamas, aligatori un anakondas no Dienvidamerikas utt. Bet kas par to? Kritika neko nenozīmē. Goda vārds, šeit, šajā Ēdenes dārzā, es redzēju roņus, vaļus, polārlapsas, briežus un citus dzīvniekus no visas pasaules.

Kašķa meklētāji teiks: «Nu, bet unikālās zivju sugas no dažādiem ūdens baseiniem, piemēram, Baikala omulis, Peipusa sīga. Tālo Austrumu lasis, — kā viņi nokļuva turp?» Sīm zivim dievs bija devis īpašu atļauju, un tās uz skati Ēdenē ieradās . . . pa gaisu. Lai nolādēti neticīgie, kas neapmierinās ar šo izskaidrojumu!

Un beidzot, kāda velna pēc es sāku strīdu par visu to? Jo ļaunāk tam, kas man neticēs, kad es apgalvoju, ka man garām nodefilēja visi dzīvnieki: mugurkaulnieki,bezmugurkaulnieki, rāpuļi. Nav pat neviena kukaiņa, kam es nebulu devis vārdu. Bet visvairāk mani pārsteidza liels balts tārps, garš un plakans, kas klusītiņām izlīda no manis paša, derdzīgs tārps, ko nākotnes dabzinātnieki nosauks par lenteni (soliteru). Šis garais stulbenis, tiklīdz izlīda, tūdaļ zemu palocījās manā priekšā. Es devu viņam vārdu, un pēc tam viņš atkal ielīda manī pa tūpļa caurumu un apmetās manā vēderā. Ja es par to stāstu, tad tikai tāpēc, ka gribu būt precīzs. Taisnību sakot, es nezināju, ka iekšpusē esmu apdzīvojams. Starp citu, mans iemītnieks man ne drusku nekaitē. Nekas netraucē manu burvīgo dzīvi, ko es dzīvoju nu jau piecas dienas.»

Ādams aplūko savu atspulgu dzidrā avota ūdenī četru lielo upju iztekā un laiski atlaižas zālē.

— Cik jauki dzīvot! — viņš murmina.

Tad viņš nožāvājas un izstaipās. Viņu pamazām pārņem nepazīstams gurdums. Tas ir kaut kas jauns! Viņš taču ne drusku nejūtas piekusis. Ko gan tas nozīmē? Viņš neko nesaprot. Viņam uzmācas kāda noslēpumaina un nepārvarama sajūta. Viņa plaksti aizveras. Ādams guļ. Tas ir cilvēka pirmais miegs.

Kamēr Ādams krāc «kā dampis», atnāk dievs tēvs. Viņš ilgi noraugās guļošajā dīkdienī.

—   Tomēr jāatzīst: kad es kaut ko daru, tad daru to labi, — viņš ar gandarījumu nosaka. — Puisis labi noaudzis; varētu zvērēt, ka tas esmu es pats . . . kad biju par dažiem miljardiem gadsimtu jaunāks.

Pieliecies viņš iekniebj Ādamam ikros. Uz šo dievišķīgo joku Ādams atbild ar vēl skaļāku krākšanu.

—   Lieliski, — meistars «elohims» turpina, — nav vajadzīga nekāda anestēzija, liedzu, ka mans jaunais Ādams guļ pietiekami cieši: viņu pat lielgabala šāviens neuzmodinās. Bet tagad pie darba, jo esmu ieradies ļoti svarīgā lietā. Kamēr neviens mani nedzird, varu atzīties: šorīt pamanīju, ka dažkārt tomēr rīkojos mazliet neveikli, varētu teikt — greizi. Kur gan man bija prāts, kad radīju cilvēku bez draudzenes? Katram dzīvniekam esmu devis mātīti. Vismaz šim likumam ir tikai ļoti nedaudzi izņēmumi. Tiesa gan, lentenis soliters ir hermafrodīts, un tas arī saprotams, jo viņu jau nesauktu par soliteru9 , ja viņš dzīvotu pāros. Bet cilvēks taču nav lentenis, velns lai parauj! Tātad vajag darināt viņam draudzeni, un es to darināšu no viņa paša miesas.

To teicis, dievs tēvs «paņēma vienu no viņa sānkauliem un aizpildīja to vietu ar miesu. Un dievs tas kungs iztaisīja to sānkaulu, ko viņš no cilvēka bija ņēmis, par sievu un pieveda to pie cilvēka.» (1. Mozus grūm., 2. nod., 21. un 22. p.)

Man tā vien šķiet, ka dzirdu kliedzam cilvēku, kas pēkšņi pamodies:

—   Ai, ai, man izlauzta riba!

Bet mēģiniet iedomāties viņa izbrīnu, kad viņš ieraudzīja jauku dzīvu lelli.

—   Kas tad tas tāds?

—   Tas? Tā ir tava sieva. Man ir gods apsveikt jūs sakarā ar likumīgu laulību, — dievs atbildēja. — Lūko tikai teikt, ka viņa tev nepatīk!

—   Taisnību sakot, viņa nav peļama.

—   Nu jā, ka nav peļama! Laimīgais! Turklāt vēl bez sievasmātes. Tev nu gan veicas, mans mīļais.

Bībelē stāstīts, ka Ādams izsaucies: «Si nu ir kauls no maniem kauliem un miesa no manas miesas, tā taps vīrišķa saukta, tāpēc ka tā no vīra (sava) ņemta ir. Tādēļ atstās vīrs savu tēvu un savu māti un pieķersies pie savas sievas, un tie būs (divi) viena miesa.» (1. Mozus <jrām., 2. nod., 23. un 24. p.)

Nav vērts komentēt šo jaunlaulātā Ādama izsaucienu. Kādus galantus vārdus jūs vēl no viņa gaidāt?

Kas attiecas uz izņemto ribu, tad jāatgādina, ka saskaņā ar Svētā Augustīna apgalvojumu dievs nekādā ziņā neesot to Ādamam atdevis atpakaļ. Tātad Ādams tā arī palicis invalīds — bez vienas ribas. Tā droši vien būs bijusi «neīsta» riba, Voltērs dzēlīgi piemetina, «jo īstas ribas trūkums būtu bijis ļoti sajūtams».

Pirmajā Mozus grāmatā vēl teikts (1. Mozus

grām., 2. nod., 2H. p.): «Un tic bija abi pliki, Ādams un viņa sieva, un nekaunējās.»

Dievbijīgie komentētāji apgalvo, ka šis kailums bez kauna esot mūsu senču nevainības pierādījums, viņu garīgās pilnības zīme. Saskaņā ar šo teoloģisko prātojumu būtu jāatzīst, ka garīgā pilnība dzīvojuši visi pirmatnējās kultūras cilvēki, kas nevalkāja nekādas drānas, piemēram, inki Amerikā, dažas ciltis Āfrikā, Polinēzijas un Melanēzijas iemītnieki un citi. Un tomēr, sagrābdami šīs zemes, spāņu, portugāļu, franču un angļu kolonizatori iznīcināja iezemiešu ciltis, kas dzīvoja pilnīgā nevainībā, bet kristīgo garīdznieki svētīja šīs apkaušanas, teorētiski pamatodami «civilizaloru» drausmīgās zvērības. No otras puses, apgalvo, ka tikai aukstums piespiedis lietot apģērbu, jo kaili dzīvojuši tieši pašu karstāko zemju iemītnieki. Turklāt, kad visi staigā kaili, tad arī neviens nekaunas būt kails. Bet, ja kāds tad arī sarka, tad tikai tāpēc, ka viņam bija nepatīkami par kādu miesas vainu, kuras citiem nebija.

Otra nodaļa SENČU GRĒKĀ KRIŠANA

Tagad esam nonākuši līdz brīnišķīgam piedzīvojumam, kas — ak vai! — darīja galu Ādama un viņa laulātās drau dzenes laimībai.

«Un dievs tas kungs izaudzēja no zemes visādus kokus, ko jauki bija uzlūkot un labi ēst, un dzīvības koku dārza vidū, un laba un ļauna atzīšanas koku.» (1. Mozus grām., 2. nod., 9. p.) «Un dievs tas kungs pavēlēja cilvēkam, sacīdams: no visiem dārza kokiem tu vari ēst, kā tīk;

Bet no laba un ļauna atzīšanas koka, no tā tev nebūs ēst, jo, kurā dienā tu no tā ēdīsi, tu mirdams mirsi.» (1. Mozus grām., 2. nod., 16. un 17. p.)

Vispirms der pieminēt, ka reliģiskai pamācīšanai bijis daudz mācību grāmatu, ko sauc par «bībelstāstiem». Sais grāmatās noklusētas grūtās vietas bībelē. Tā, piemēram, parasti ticīgajiem stāsta tikai par «laba un ļauna atzīšanas koku». Tūdaļ redzēsim, kāpēc baznīcas tēvi ne vārda nerunā par «dzīvības koku». Citēsim 22. pantu no trešās nodaļas, ko parasti izlaiž grāmatās, kas domātas lētticīgiem ļaudīm.

Bet pašreiz nodarbosimies tikai ar augli, kas bija cilvēka krišanas cēlonis. Atgādināsim, ka imperators Juliāns Filozofs1 , kura piemiņu tā nīst baznīcas tēvi, izteicis dažas piezīmes par šo brīnumkoku.

«Mūsuprāt,» viņš rakstīja, «dievam tam kungam būtu vajadzējis, gluži otrādi, pavēlēt cilvēkam, savam radījumam, ēst pēc iespējas vairāk «laba un ļauna atzīšanas koka» augļu, jo, ja jau dievs bija devis viņam galvu, kas domā, tad vajadzēja viņu mācīt "un vēl vairāk vajadzēja likt viņam atzīt labu un ļaunu, lai viņš krietni pildītu savus pienākumus. Aizliegums ir muļķīgs un cietsirdīgs. Tas bija simtreiz ļaunāk, nekā būtu tad, ja dievs būtu devis cilvēkam kuņģi, kas nevarētu uzņemt barību.»

Otrs apsvērums, kas uzmācas pats no sevis, ir tas, ka dievam kungam, acīm redzot, bijušas kādas slepenas domas un viņš galu galā priecājies par cilvēka krišanu. Vispār Ādamam bija tiesība viņam teikt:

— Mans mīļais tētiņ dievs! Ja nemaldos, labais ir tas, kas ir tikumiski krietns, kas jums tīk, bet ļaunais, gluži otrādi, — tas, kas ir slikts, kas jums netīk. Vai tā ir vai nav?

—  Gluži pareizi, dēliņ, atbildētu «radītājs».

—   Tādā gadījumā, — Ādams varētu turpināt, — ļaujiet man uzzināt, kas ir ļaunums, lai es varētu no tā izvairīties. Citādi, — kam gan vajadzīgs šis koks, ja es nedrīkstu to aizskart?

liet dieva paša vietā atbildi dod tie, kas slēpjas aiz viņa vārda.

—     Dievs, — viņi saka, — uzlika pārbaudījumu topošajai cilvēcei. Viņš gribēja redzēt, vai Ādams paklausīs, kad dievs prasīs no viņa niecīgu atteikšanos.

Taču arī šo apgalvojumu viegli atspēkot. Pēc teologu prātojumiem dievs ir viszinošs — viņam zināma arī nākotne. Tātad viņam vajadzēja paredzēt, kas notiks. Nekas taču nenotiek bez viņa gribas. Tātad dievs pats gribējis, lai viņa radītie cilvēki kristu grēkā, — par to nevar būt nekādu šaubu.

Tālāk viss šis notikums tiešām pavēršas pret dievu. Lasiet, kas stāstīts Pirmajā Mozus grāmata:

«Un čūska bija gudrāka uz viltu nekā visi zvēri laukā, ko dievs kungs bija radījis, un tā sacīja uz sievu: vai tad dievs ir sacījis — jums nebūs ēst ne no viena koka dārzā?

Tad sieva sacīja uz čūsku: mēs ēdam no koku augļiem dārzā.

Bet par tā koka augļiem, kas dārza vidū, dievs ir sacījis: neēdiet no tā un neaizskariet to, ka jūs nemirstat.

Un čūska sacīja uz sievu: mirt nemirsiet vis.

Bet dievs zina, ka dienā, kurā jūs no tā ēdīsiet, jūsu acis taps atdarītas un jūs būsiet itin kā dievi, zinādami labu un ļaunu.

Un sieva uzskatīja, ka labi būtu no tā koka ēst un ka tas acīm jauks un dižens, jo gudrus darīs, un tā ņēma no viņa augļiem un deva arī savam vīram, un viņš ēda.» (1. Mozus grām., 3. nod., 1.—6. p.)

Šai stāstā visvairāk pārsteidz tas, ka «čūskas» runu, tās sarunu ar sievieti, pašu to faktu, ka «čūska» runā pirmtēvu valodā, autors nav attēlojis kā kaut ko pārdabisku vai brīnišķīgu, pat ne kā alegoriju. Pirmajā Mozus grāmatā pati «čūska» attēlota tieši kā čūska. Tas ir rāpulis, veikls un viltīgs valdzinatājs, kas kļūst par sievietes kārdinātāju, apvārdodams viņu tik izmanīgi, ka to apskaustu ikviens brunču mednieks, kas būtu nodomājis izmantot naivās vientiesītes lētticību.

Bībelē čūska aprakstīta tik dabiski, ka kristīgie teologi, ieskatīdami šo versiju par neticamu, atzinuši par nepieciešamu izdarīt bībeIes pasakā savus labojumus. Bet šie labojumi groza visu, kas Pirmajā Mozus grāmatā izklāstīts šai sakarā, un ir pilnīgā pretrunā ar bībeli. Saskaņā ar šiem labojumiem, kas ir tikpat viltīgi, cik dievbijīgi, pats velns pieņēmis čūskas veidu un kārdinājis Ādama sievu. Ta teologi pavērsuši šo jautājumu, un tā viņi tagad māca.

Tāds iztulkojums ir blēdīgs Pirmās Mozus grāmatas viltojums. Pirmkārt, neviens īstā teksta vārds nedod ieganstu tādam iztulkojumam. Otrkārt, bībeles Vecās derības grāmatu dažādo autoru vidū ir tikai divi, kas pieminējuši velnu: ījaba grāmatas autors, kas stāsta, ka vienā jaukā dienā velns sācis strīdēties ar dievu debesīs, un arī Tobija grāmatas autors, kas runā par velnu Asmodeju, kurš iemīlējies kādā Zārā: viņš tai nožņaudzis citu pēc cita septiņus vīrus. Taču abas šīs grāmatas pavadās pašās bībeles beigās, un nedz tajās, nedz arī kādās citās nav ne runas par Sātanu Luciferu — velnu, ko baznīcas tēvi izvelk dienas gaismā ik reizes, kad viņiem ievajagas sapiparot reliģiskās leģendas un padarīt tās interesantākas. Nekur bībelē nav arī melnsvārču stāsta par Sātanu, kas sacēlies pret dievu un ko uzvarējis ercenģelis Miķelis. Tas, tāpat kā, starp citu, viss, kas attiecas uz velnu, izdomāts daudz vēlāk, nekā sacerētas bībeles Vecās derības grāmatas2 .

No otras puses, daži jautri komentētāji, filozofi skeptiķi, dzīdamies pēc mazliet vieglprātīgiem simboliem, pārvērtuši slaveno «ļauna un laba atzīšanas koku» par ābeli; viņi domāja, ka visas šās epizodes nolūks esot pastāstīt, kā Ādama kundzei, kas vēl nepazinusi mīlestību, pirmo mācības stundu šai mākslā sniedzis velns kārdinātājs, kas šai nolūkā pārvērties par čūsku.

Lai cik smieklīgs ir šis joks, kas, starp citu, nav ne kripatiņas sliktāks par dievbijīgajiem tulkojumiem, tas gluži tāpat jāatstāj sāņus kā baznīcas tēvu viltotais teksts. Mums bībele jāņem tāda, kāda tā ir. Epizodē, kuru mēs patlaban apltikojam, parādīts lieši dzīvnieks, ko sauc par čūsku, un nevis kaut kāds velns. Kas attiecas uz mājieniem par mīlestību, kurus piedēvē «čūskai» kārdinātājai, tad Pirmās Mozus grāmatas tekstā tādu nepavisam nav.

Seit attēlota tieši čūska pati par sevi. Autors skata šo dzīvnieku ar dažādu reliģiju piekritēju acīm. Senatnē čūsku uzskatīja par ļoti viltīgu, ļoti gudru un ļaunu dzīvnieku. Dažas afrikāņu ciltis to pielūdza.

No otras puses, gadījums ar šo runājošo «čūsku» ir ļoti izplatīts Austrumu literatūrā: visas mitoloģijas, kas zēla Āzijā, ir pilnum pilnas ar runājošiem dzīvniekiem. Tā, piemēram, haldejiem zivs Oanness ik dienas izbāza galvu no Eifratas ūdeņiem un stundu stundām sprediķoja ļaudīm, kas saskrēja upes krastmalā. Zivs deva dažādus padomus un mācīja dziedāt dziesmas un kopt zemi.

Bībeles «čūskai» nemaz nebija vajadzīgs, lai viņā būtu iemājojis nelabais. Starp citu, l:t bijusi daudz mazāk viltīga, nekā to cenšas iztēlot Pirmā Mozus grāmata. Stāstu par «čūsku» raksturo ārkārtīga naivitāte, un tas ir caurcaurēm pretrunīgs. Tā, piemēram, rodas jautājums, ko domāja čūska, teikdama — «jūs būsiet itin kā dievi». Sāds izteiciens, kas norāda, ka dievu ir daudz, atrodams ne tikai šai vietā Pirmajā Mozus grāmatā; arī tālāk redzēsim, ka pat jūdu dievs Jāhve savās runās nebūt neuzskata sevi par vienīgo dievu. Kristīgie iztulkota ji, ko šie čūskas vārdi iedzinuši strupceļā. apgalvo, ka ar vārdu «dievi» rāpulis domājis eņģeļus. Viņiem iebilda, ka čūska nevarēja pazīt eņģeļus. Bet, taisnību sakot, aiz tā paša iemesla tā nevarēja nekā zināt arī par «dieviem». Naivitāte un pretrunīgs juceklis — tā ir neatņemama bībeles īpatnība.

Nē. šī čūska nemaz nav tik viltīga. Tās padomi ir visai nepilnīgi. īsti gudrai čūskai būtu vajadzējis sacīt sievietei:

—   Kod aizliegtajā auglī un pēc tam tūdaļ, tai pašā mirklī, ēd no dzīvības koka, kas tev nemaz nav aizliegts.

Un dievs? Vai tad viņš pats nebija kārdināšanas pirmcēlonis? Kāpēc viņš deva čūskai runas spēju? Nebūtu tās, čūska nekad nebūtu varējusi sarunāties ar sievieti.

Bībelē nav atstāstīti vārdi, ar kuriem Ādama kundze pārliecinājusi savu vīru kopā ar viņu kost aizliegtajā auglī. Lūkosim aizpildīt šo robu.

Iedomājieties pirmo sievieti, kuras ziņkārību pamodinājusi čūska. Viņa tuvojas «atzīšanas kokam», kas atrodas dārza vidū līdzās «dzīvības kokam». Šaubīdamās viņa to ilgi aplūko.

—   Si čūska, — viņa saka, — kas nule man uzbāzās, nav nemaz tik skaista. Bet viņas manieres nudien nav peļamas, un viņa runā it brangi. Man šķiet, var paklausīt viņas padomam, jo, dieva vārds, ir diezgan muļķīgi nekā nezināt. Mēs ar Ādamu dzīvojam kā tādi tītari, bet varētu būt ka dievi. Kārdinošais auglis! Visā dārzā nav par to tīkamāka! Bet, ja čūska mani apšmaukusi, būtu ļoti skumīgi. Dzīve ir tik jauka. Ļoti gribas nogaršot ābolu, bet ja nu no tā man vajadzēs mirt? Tas jau ir daudz ļaunāk.

Viņa staigā un staigā kokam apkārt, čūska, noslēpusies netālu krūmos, vēro visas viņas kustības.

— Nē, nevar būt, ka mums vajadzētu nomirt nieka dēļ. Dievs tēvs mūs māna. Galu galā šim večukam ir diezgan viltīgs izskats. Bet čūska? Tai ir ļoti glita maza galviņa, labsirdīga izteiksme un acīs tā vien dzirkstī prāts. Vecim, protams, izdevīgi, lai mēs tā arī nodzīvotu visu mūžu, nekā nezinādami par jaukajām lietām, kas ir dievu privilēģija. Ar saviem draudiem viņš droši vien gribēja iedzīt mums bailes. Un tas ir viss! Viņš negrib, ka mēs visu zinātu. Ai, šie veči! Visi viņi ir vienādi. Nevajag viņiem ticot.

Viņa pievelk pie ābeles kādu dārza soliņu, uzrāpjas uz tā un noplūc ābolu. (Mēs sakām «ābolu», lai gan bībelē par to nav nekādu norādījumu; bet galu galā nav jau arī nemaz svarīgi, kā sauc augli.) Viņa aplūko ābolu un aplaizās. Čūska visu redz; tā izslienas aiz krūma uz astes un tīksminās.

Ādama kundze tuvina ābolu mutītei.

Patiesi, kā gan šo augli ēd? Vai to vajag nomizot, vai ari var ēst ar visu mizu? Vienalga, vai nu lā, vai citādi, tam vajag būt gardam.

Vēl mazliet viņa šaubās.

—        Zināt visu vai nezināt neko? Tāds ir jautājums. Kad mēs ar Ādamu spēlējam slēpšanos, vai tas ir labi vai slikti? Grūta mikla! Vai vajag cirpt aitas, jeb vai arī mēs darām ļaunu, nogriezdami tām vilnu? Galva sāk reibt. Un Ādama paradums urbināt ar pirkstu degunu — vai tas ir labi vai slikti? Nudien, tā nav nekāda dzīve — neko no visa tā nezināt!

Saņēmusi drosmi, viņa iekož ābolā.

—        Ai, ai, ai, cik gards! Cik sulots! Ak tu vecais blēdi, aizliedzi mums ēst tādu gardumu!

Viņa nogulstas uz sola un ar vēl lielāku baudu ēd «aizliegto augli».

Pienāk Ādams, sarunādamies pats ar sevi:

—        Aiz gara laika es nule saķēru Tigrā karūsas, bet, tā kā esmu veģetārietis, tad tūdaļ iesviedu tās Eifratā.

Viņš pamana savu laulāto draudzeni.

—   Hei, sieviete, ko tu tur grauz?

Ādama kundze acumirklī pielec kā jās:

—        Lūdzu, nebar mani. Tas ir … koka … auglis … tu zini. Viena no diviem kokiem, kas dārza vidū …

—        Redzu jau, redzu, velns lai parauj! Tas jau tieši ir tas auglis, ko mums aizliegts aiztikt. Esi gan tu dumja, sieviete! Vai jau esi aizmirsusi, ko vecais teica?

—   Kāds vecais? Tētiņš? Tas, kurš visur bāž savu degunu? Se tev bija! Viņš smejas par mums, šis vecais mērkaķis.

—   Ko tu runā?

—   Viņš draudēja ar nāvi. Atceries?

—        Protams, atceros. Man drebuļi skrien pār kauliem.

—        Ila-ha-ha, muļķīt! Viņa draudi ir tikai viltus.

—        Ko tu muldi! Vai esi pavisam stulba kļuvusi?

—        Tas ir viltus, es tev saku. Kopš apēdu ābolu, es jau zinu veselu gubu visādu lietu.

—       Tu zini, kas ir labs un kas ļauns? Tu zini, ko vajag darīt un ko nevajag darīt? Tu zini visu, kas un kāpēc?

—        Jā, sāku zināt, mans mīļais. Pag, es jau zinu, cik sals graudiņu vajag uzkaisīt vienai olai.

—   Nevar būt!

—   Zinu, kāpēc gaiļi aizver acis, kad dzied.

—        Apbrīnojami! Bet vai tu zini, kāpēc vardēm nav astes?

—   Es to nule uzzināju.

—   Nu tad pasaki.

—   Tāpēc, ka aste traucētu viņām sēdēt.

—   Apbrīnojami!

—        Vēl vairāk! Vēl es zinu, esmu pārliecināta, vai dzirdi? Esmu pārliecināta, ka tu esi labiņš un ne reizi neesi mani krāpis.

Ādams apstulbis.

—        Tūkstoš velnu! Man nu gan ir mācīta sieva! Tas taču ir tiesa, ka ne reizes neesmu

viņu krāpis. Bet, ja es tevi piekrāptu, vai tas būtu labi vai slikti?

—   Tas būtu ļoti ļauni, mans kungs! Ļoti ļauni!

Viņa to velk sev klāt uz soliņa.

—    Starp citu, mans mīļais Adamiņ, ja vien gribi, tu vari kļūt tikpat mācīts ka es, tikpat ātri un tikpat lēli. Nokod kumosiņu ābola!

Viņa sniedz tam ābolu.

—   Man jau arī pašam gribas, mīļo sieviņ. Bet kālab gan mums kļūt gudriem kā akadēmiķicm, ja mēs no tā jau šodien mirsim? Galu galā padomāsim: nomirt, teiksim, pec tūkstoš gadiem, to nu vēl kaut kā varētu, bet nolauzt sev kaklu šodien — nē, tas bulu pārlieku muļķīgi-

Ādama kundze parausta plecus.

—    Liekas, tu netici, mana mīļā. Bet es labi atceros visu, ko teica tētiņš dievs. Es pats ar viņu sarunājos un varu apgalvot, ka viņš bija ļoti nopietns. Viņš teica tieši tā: «Bet no laba un ļauna atzīšanas koka, no tā tev nebūs ēst, jo, kurā diena tu no ta ēdīsi, tu mirdams mirsi.» Redzi, lieta skaidra. Ja tev savas adas nav žēl, tad man savējā vēl dārga.

—   Ādam, Ādam, cik tu esi smieklīgs! Vai tad es esmu mirusi, teic!

—   Nē, tu pagaidām esi dzīva. liet diena vēl nav galā. Sargies!

—   Ai, cik vīrieši ir tiepīgi! Vari lepoties, mans dārgais: tu esi stūrgalvīgs kā ēzelis. Taisni jābrīnās, cik daudz laika vajag, lai tevi pārliecinātu, ka vecais ir pasmējies par mums. Tu nule runāji par akadēmiķiem.

—   Runāju gan. Kas tad ir?

—        Bet tie taču ir īsteni gudrības avoti, kā tev šķiet?

—   Protams!

—       Tad redz, tieši akadēmiķi jau ir nemirstīgi3 .

Šis arguments Ādamu samulsināja. Bet viņa laulātā draudzene sāka mīļi, taču neatlaidīgi uzplīties.

—        Man par prieku, dārgumiņ, nokod kumosiņu ābola! Kad tu būsi ēdis, mēs abi būsim kā dievi.

—   Kā dievi?

—   Netērpini! Tā teica čūska.

Ādams izšķīrās. Ja jau čūska saka . . .

—   Labs ir, dod ābolu.

Viņš kāri koda. Divas minūtes aizritēja klusumā: varēja dzirdēt, kā mušas lido. Pēkšņi Ādams iekliedzās: viņā bija iemājojusies atziņa.

—        Tūkstoš velnu! — viņš iesaucās. — Mēs esam pliki kā tārpi! Kas par nejēdzību!

Sieviete sasila plaukstas: — Man nav pat prievīšu. Ai, cik nepieklājīgi!

—       Apģērbties, apģērbties, drīzāk apģērbties …

«… Tad tapa viņu abēju acis atdarītas, un tie nomanīja sevi plikus esam un sapina vīģes koka lapas, un darīja sev priekšliekamus.»

(1. Mozus grām., 'i. nod., 7. p.)

Iegaumējiet, ka pirmais cilvēka tērps nebija n<> vīnogulāju lapām: kā stāsta bībele, vīnogulāju kultivēšanas nopelns ticis vēlāk patriarham Noasam.

Apģērbušies laulātie draugi apskatīja viens otru.

—   Nav nemaz tik peļami, — noteica vīrs.

—   Patiesi, vīģes lapa man ļoti piestāv. Šie tērpi varbūt gan ir mazliet putekļaini, tie nav purināti kopš tā laika, kad dievs šos kokus iedēstīja. Paņem, Ādam, suku!

Taču viņu prieki nebija ilgi.

«Un tic dzirdēja dieva tā kunga balsi, kas dārzā staigāja dienas dzestrumā. Tad apslēpās Ādams un viņa sieva priekš dieva tā kunga starp kokiem dārzā.» (1. Mozus grām., 3. nod., 8. P-)

Ka velreiz redzam, bībeles dievs ir gluži miesīga būtne: viņš pastaigājas un sarunājas kā cilvēks. Pirmajā Mozus grāmatā dievs iztēlots gluži tāpat kā pagānu leģendās. Dažādām seno laiku tautām patiesi bija vienādi priekšstati par dieviem kā par cilvēkiem līdzīgām būtnēm.

Kritiķi jautā, kādā veidā dievs parādījies Ādamam un vēlāk tiem, ar kuriem viņš sarunājies pats ar savu muti. Baznīcas tēvi apgalvo, ka viņam bijis cilvēka izskats un ka citādi arī nevarējis būt, ja jau viņš cilvēku radījis «pēc sava ģīmja un līdzības». Bet ar ko tad senebreju priekšstats par dievu atšķiras no citām reliģijām, ko kristiānisma sludi-

«Un lie dzirdēja dieva tā kunga balsi, kas dārzā staigāja dienas dzestrumā. Tad apslēpās Adams un viņa sieva priekš dieva lā kunga starp kokiem dārzā. Un dievs tas kungs sauca Ādamu un sacīja uz toļ (Adam.) kur tu esi?» (I. Mozus grārn., 3. noil., fl. uti !>. p )

nātāji kvalificē par pagānu reliģijām? Senie romieši, pārņēmuši grieķu ticējumus, arī dievus iedomājās vienīgi likai cilvēka veidā. Tas liek secināt, ka nevis dievs radījis cilvēku pēc sava ģunja un līdzības, bet gan cilvēks pēc savas līdzības iztēlojies dievus. Taču nesāksim uztiept, jo saindēties ar tādām domām nozīmē sagatavot sev vietu ugunīgajā ellē. Atgādināsim tikai kāda filozofa asprātīgo piezīmi: ja kaķiem būtu savs dievs, viņi tam piedēvētu peļu ķeršanu.

Tādi sīkumi ka šī dieva pastaiga pa Ēdenes dārzu jo uzskatāmi rāda, ka te nav ne runas par kādu mistisku alegoriju: viss vēstījums ieturēts visreālistiskākajā stilā.

«Un dievs tas kungs sauca Ādamu un sacīja uz to: (Ādam,) kur tu esi?» (1. Mozus <jrām., 3. nod., 9. p.)

Nabaga Ādama kungs ir apjucis un nožēlojams; arī viņa sieva zaudējusi pašpaļāvību. Viņi mēģina noslēpties, nozust. Bet kas to deva: kā lai noslēpjas no acs, kas redz visu? Nelaimīgie veltīgi pūlas nozust no «visuredzošā» acīm! Viņiem aiz muguras, sānos — it visur dārd dieva sauciens kā valdonīga un stingra saimnieka balss, kad tas grasās sodīt savu nepaklausīgo kalpu. Neko darīt — viņi ir iekrituši, vajadzēs atzīties. Un, galvu nodūruši, viņi lūdz piedošanu.

«Un tas sacīja: es dzirdēju tavu balsi dārzā un bijājos, jo es esmu pliks, un paslēpos.» (1. Mozus grām., 3. nod., 10. p.)

Te nu viņi stāv saimnieka priekšā, šā dieva priekšā, kurš zina nākotni, kurš paredzējis gadījumu ar čūsku un ar ābolu un kurš dusmojas, itin kā viņš neko nebūtu nojautis, itin kā viss nebūtu noticis pēc viņa visvarenās gribas. Ādams un Ieva savā apjukumā to neiedomā. Viņi izturas ka nedarbus pastrādājuši bērni.

— Es neiesāku pirmais, tā bija viņa. Vairāk tā nedarīšu Nudien, vairāk nedarīšu!

«Un viņš (dievs) sacīja: kas ir tev pasacījis, ka tu pliks esi? Vai tu neesi ēdis no tā koka, no kā es tev pavēlēju, ka tev nebija no tā ēst?

Un Ādains sacīja: sieva, ko 1u man esi pievedis, deva man no tā koka, un es esmu ēdis.» (1. Mozus grām., 3. nod., 11. un 12. p.)

Kā redzams, Ādams diezgan veiksmīgi pārmet dievam par viņa viszinību:

— Tu, mans dievs, taču devi man sievu. Vai tad tu nezināji, ko tu man dod par dzīves biedru?

«Un dievs tas kungs sacīja uz to sievu: kam tu esi to darījusi? Un sieva sacīja: čūska mani pievīla, un es esmu ēdusi.» (1. Mozus grām., 3. nod., 13. p.)

Tūdaļ vecais sāks sodīt. Viņš rīkojas pēc kārtas: kas pirmais iesācis, tas arī pirmais dabūs. Sargieties!

«Tad sacīja dievs tas kungs čūskai: tādēļ, ka tu to esi darījusi, esi nolādēta priekš visiem lopiem un priekš visiem zvēriem laukā, uz tava vēdera būs tev staigāt un pīšļus ēst visās tavas dzīvības dienās. Un es celšu ienaidu starp tevi un starp sievu, un starp tavu sēklu, un starp viņas sēklu, šis samis tev galvu, un tu iedursi viņam papēdī.» (1. Mozus grām., 3. nod., li. un 15. p.)

Sis sods, kas tika uzlikts čūskai, neatspēkojami pierāda, ka teologi rupji melo, kad ar savu māniju visur saskatīt velnu piedēvē viņam sievietes kārdināšanu. Ja vainīgs būtu bijis sātans, tad, protams, dievs būtu sodījis tieši viņu un nevis čūsku.

Tomēr sods par kārdināšanu ķer vienīgi tikai čūsku kā dzīvnieku, kā «zvēru» laukā. Var domāt, ka šim ļaunajam padomdevējam kādreiz bijušas kājas, ka dievs tam atņēmis šīs kājas un licis tam rāpot. Šis sods būtu bijis vislielākajā mērā netaisns, ja čūska pati nebūtu bijusi iejaukta šai lietā.

Iedomāsimies kādu blēdi, kas vienā jaukā rītā, pārģērbies par parastu cilvēku, teiksim, par vietejo baznīckungu, viņa izskatā pastrādā kaut kādas blēdības. Kas notiks, ja viņu noķers, atmaskos un atvedīs uz tiesu? Vai tiesa sodīs baznīckungu? Protams, ne. Tiesa sodīs īsto vainīgo. Tas ir skaidrs!

Tā arī teologi darītu labi, ja atteiktos no savas pasaciņas par velnu — pirmās sievietes kārdinātāju: tā neiztur kritiku. Bet, ja viņi tomēr grib paturēt šo pasaciņu, tad jāatzīst, ka dievs šai notikumā nebija saskatījis velna intrigas, viņš redzēja tikai čūsku un gluži vel līgi atņēma viņai, nevainīgai, kājas.

Ir liesa, ka cilvēki jūt riebumu pret čūsku, ir tiesa, ka, ieraudzījuši to, viņi cenšas sadragāt tai galvu, bet tā cenšas iedzelt viņiem kājā, taču ir viens soda punkts, ko čūskas neizpilda: viņas nepārtiek no pīšļiem. Šis sods nekad nav ticis izpildīts. Atliek tikai domāt, ka dievs šeit piespriedis «sodu ar nosacījumu». Brīnums gan, ka bībelē aizmirsts uz to norādīt.

Un vēl viens jautājums: kāda čūska tad tēloja kārdinātāju? Zalktis? Žņaudzējčūska? Briļļučūska? Odze? Čūsku pasugu ir ļoti daudz.

Pieņemsim, ka Ādama kundzi sakūdījis zalktis; pieņemsim pat, ka zalktim piespriesto sodu butu taisnīgi attiecināt uz visiem šā zalkša pēctečiem un turpmāk visiem zalkšiem atņemt kājas, lai viņi izpirktu sava senča vainu. Taču, ja sieviete nebūtu paguvusi ievilkt nepaklausības grēkā vīrieti, tad gan sodītu tikai viņu vien. Vai nav tiesa'.' Bet nabaga čūskas! Nogrēkojies tikai zalktis vien, bet, rau, vara čūska, milzu čūska, klaburčūska, žņaudzējčūska, odze un daudzu daudzu citu pasugu čūskas zaudējušas kājas un rāpo uz vēdera, lai gan viņu nevainība ir acīm redzama!

«Un uz sievu viņš sacīja: es vairodams vairošu tavas sāpes un tavas grūtniecības mokas, ar sāpēm tev būs bērnus dzemdēt, un tavai iegribēšanai būs būt pēc tava vīra, un viņam būs pār tevi valdīt.» (1. Mozus grām., H. nod., 16. p.)

Visi koinentetaji ir vienis pratis, ka šis sods attiecas ne tikai uz Ādama kundzi, bet arī uz visām sievietēm līdz pasaules galam. Tuvāk nerunājot par to, cik netaisni un aplami dievs te rīkojies, vispirms norādīsim, ka, acīm redzot, ja pirmā sieviete būtu jaudājusi noturēties pret čūskas vilinājumiem, viņai nebūtu bērni ar sāpēm jādzemdē. Tatad līdz tai dienai viņa bijusi pavisam citādi veidota nekā savu pirmo dzemdību laikā. Tas nozīmē, ka vienā acumirklī, t. i., pašā sprieduma pasludināšanas brīdī, dievs apgriezis otrādi visu sievietes organismu. Tas nu patiešām ir dieva pirksts!

Tālāk der pieminēt, ka dievam tam kungam. lai gan viņš ir visvarens, tomēr nav izdevies realizēt sodu, ko viņš uzlika visam sieviešu dzimumam: ļoti daudzas sievietes dzemdē bez sāpēm. Otrkārt, cik gan daudz ir tādu sieviešu, kas ne vien nav padevīgas saviem vīriem, bet gan vazā viņus aiz deguna un tur bijāšanā! Tādu sieviešu ir bezgala daudz!

«Un uz Ādamu viņš sacīja: tāpēc, ka tu savas sievas balsi esi klausījis un ēdis no tā koka, par ko es tev pavēlēju, sacīdams: «Tev nebūs no tā ēst,» — nolādēta lai ir zeme tevis dēļ; ar sāpēm tev būs no tās pārtikt visās tavas dzīvības dienās.

Arīdzan ērkšķus un dadžus ta tev izaudzēs, un tev būs lauka zāli ēst.

Ar sava vaiga sviedriem būs tev maizi ēst, tiekams tu atkal par zemi topi, no kā tu ņemts esi; jo tu esi pīšļi un tev būs atkal par pīšļiem tapt.» (1. Mozus grām., 3. nod., 17.—19. p.)

Seit piezīmējams tas pats, kas iepriekš. Ādamam piespriestais sods attiecināms uz visiem vīriešiem: par to visi teologi ir vienis lirā tis.

No visiem sodiem visbriesmīgākais ir nāves sods. Tiesa gan, šis lieliskais dievs aizmirsis savus nesenos draudus, ka tas, kas ēdīs aizliegto augli, mirs lai pašā nozieguma dienā. Šī dieva tēva aizmāršība deva notiesātajiem diezgan lielu laika sprīdi līdz nāvei. Ja var ticēt bībelei, tad Ādams nodzīvojis vēl 930 gadus (1. Mozus grām., 5. nod., 5. p.). Bet, ja Ādams nebulu ābolu ēdis, viņš nekad nebulu miris un mēs arī biitu nemirstīgi.

Ja dievs tiešām ir tāds, kādu to attēlo bībele, tad viņš labi darījis, ka čūska palikusi mēma kopš tā laika un nekā nevar pastāstīt, citādi tā nāktu klajā ar atmaskojumiem. Tomēr jāaizrāda, ka runas spējas zaudēšana nav minēta starp čūskai piespriestajiem sodiem.

Vēl viena piezīme gribot negribot uzmācas pati no sevis. Tas attiecas uz maizi ar lielu sviedru piedevu. Visai ticams, ka pirmatnējos laikos maizes nebija un cilvēki tolaik pārtika no tā, kas pagadījās. Bet nepiesiesimies. Pieņemsim, ka dievs te domājis civilizēto nākotni. Ebreji, kuru vidū radušās bibeles teikas, patiesi ēda maizi, kad apmetās uz dzīvi vienā vietā un sāka nodarboties ar zemkopību. Taču baznīctēvi apgalvo, ka bibele sarakstīta ne tikai ebrejiem vien: tā esot likums visiem pasaules iemītniekiem. Taču maizi ēd tikai tais zemēs, kur aug maizes labība. Eskimosi miltu nepazīst. Daudzos Indijas, Amerikas, Centrālāfrikas un Dienvidāf rikas apvidos cilvēki pārtiek no augļiem un medījuma.

Varbūt var teikt, ka vārdu «maize» dievs lietojis netieša nozīmē, domādams visus pārtikas veidus? Bet kāpēc gan šis sods tomēr nav ticis attiecināts patiesi uz visiem? Ja darbaļaudis strādā, lai ēstu. ja kāds, kas dzīvo no sava darba augļiem, uzskata sevi par Ādama vainas izpircēju, tad tas nepavisam neattiecas uz bagātniekiem, kuri bauda dzīvi par mantotiem miljoniem! Un kur tad paliek labi nobarojušies garīdznieki? Ja tie arī svīst, tad tikai aiz treknuma. Ne jau nu darbs, iztiku iegūstot, liek viņiem ar saviem sviedriem slacināt dienišķo maizi!

18. pants ir ļoti nedraudzīgs pret cilvēku dzimumu. Izņemot maizi, cilvēkam lemts pārtikt tikai no zāles laukā, tāpat kā dzīvniekiem. Ko viņam dos zeme? «Ērkšķus un dadžus» — bībelē piedraudēts. Tomēr dievam izgājis greizi: par spīti viņa niknajai pavēlei, cilvēki ēd vēl šo to, ne tikai maizi un zāli vien. Un kāpēc gan dievs ar saviem zibeņiem nesatriec restorānus, kur ēdienu kartēs ierakstīti gaļas ēdieni?

Bet, redz, kas notika pēc sprieduma pasludināšanas: «Un Ādams nosauca savas sievas vārdu Ieva, tāpēc ka tā ir visu dzīvo māte.» (1. Mozus grām., 3. nod., 20. p.)

Šis jaukais vīrs līdz tatn brīdim nebija papūlējies dot savai draudzenei vārdu; viņš to sauca vienkārši par vīrišķu, kā tas redzams no Pirmās Mozus grāmatas otrās nodaļas 23. panta.

Bet tūdaļ redzēsim, ka dievs pretēji izpla tītajam uzskatam tūlīt vis neizdzina Ādamu un Ievu no zemes paradīzes. Vispirms dievs tēvs, atzīdams, ka viņu vīģes lapu tērpi pārlieku viegli, kļuva par drēbnieku:

«Un dievs tas kungs taisīja Ādamam un viņa sievai kažokus un apvilka tiem tos.» (1. Mozus grām., 3. nod., 21. p.)*

Lai izgatavotu šos apģērbus, vajadzēja nokaut pilnīgi nevainīgus dzīvniekus, tātad pirmo lopkautuvi svētīja un atvēra pats kungs dievs. Kā gan pēc tam varētu prasīt, lai mūsu senči nevēlētos pārtikai izmantot tik ātri un tik negaidīti nokauto un nodīrāto dzīvnieku gaļu? «Uzspļaut veģetārajai diētai,» viņi, jādomā, teica viens otram.

Bet kungs dievs tā ari būtu atstājis Ādamu un Ievu dzīvot un nomirt paradīzē, ja, pēc kāda laika saticis viņus apģērbtus, nebūtu atgādājies slaveno «dzīvības koku», kura augļus vīrietis un sieviete tā arī nebija ieprātojušies nobaudīt.

«Un dievs tas kungs sacīja: redzi, cilvēks ir tapis kā viens no mums, atzīdams labu un ļaunu; un un lai tas savu roku neizstiepj un neņem arī no dzīvības koka, un neēd, un nedzīvo mūžīgi.» (1. Mozus grām., 3. nod., 22. p.)

Tā skan 22. pants, kas «bībelstāstos» ir pil nīgi noklusēts.

Tātad ir skaidrs: šie divi stulbeņi — Ādams un Ieva, kam «dzīvības koka» augļi nebija aizliegti, vismuļķīgākajā veidā tos paspēlēja. Bet, ja vīrietim un sievietei būtu iešāvusies prātā laimīgā doma nobaudīt brīnišķīgos augļus, ka mēr dievs piegrieza viņiem apģērbus no zvēru ādām, tad nu gan viņi savam stingrajam tiesnesim būtu parādījuši garu degunu! Spriedumu nebūtu bijis iespējams izpildīt, un būtu izrādījies, ka dievs ir bezspēcīgs.

Vai nav tiesa? — «svētā» bībcle ir diezgan smieklīga, ja to lasa uzmanīgi.

Sis «vienīgais» dievs, kas pēkšņi izpļāpājas par vairāku dievu eksistenci, protams, runā daudz lieka un nevajadzīga. Bet viņš, «visvarenais», turklāt nevarīgi atzīst, ka nav spējīgs izpildīt nāves spriedumu, ko pats izteicis. Lai tikai padomājam! Bijis mazliet aukstasinības, mazliet atjautas, un Ādams un Ieva būtu kļuvuši nemirstīgi neatkarīgi no dieva un pat pret viņa paša gribu.

Un galu galā kā vecajam dievam gan vajadzēja apsveikt sevi, kad viņš beidzot atcerējās šo nolādēto «dzīvības koku»!

«Tad izdzina to dievs tas kungs no Ēdenes dārza, lai tas strādātu zemi, no kuras viņš bija ņemts.

Un viņš izdzina cilvēku un lika Ēdenes dārzam pret rītiem ķerubus un liesmu kā cērtamu zobenu ceļu uz dzīvības koku sargāt.» (1. Mozus grām., 3. nod., 23. un 2\. p.)

Nav nekādu šaubu, vai nav tiesa? Tieši nelaimīgais «dzīvības koks» visvairāk nodarbina ja veco «elohimu». Ādams un Ieva nekādā ziņā nedrīkstēja atgriezties pie tā. Bet galu galā kas tā bija par neprāta domu radīt šo koku! Patiesi, būdams spējīgs paredzēt nākotni, dievs, protams, nekādi nevarēja neievērot to apstākli, ka viens no mūsu tālīnajiem senčiem sagrēkosies un viņam un visam cilvēku dzimumam vajadzēs piespriest nāves sodu. Tādos apstākļos «dzīvības koks» viņam varēja būt tikai kavēklis. Vai tad dievam nebūtu bijis labāk nemaz neaudzēt to?

Un šis ķerubs ar liesmojošu zobenu pie Ēdenes dārza vārtiem — kas tad tas par ērmu? Vai tad dievs ar vienu vārdu, ar vienu gribas piepūli nevarēja satriekt un iznīcināt «dzīvības koku», kas no šā brīža bija zaudējis jebkuru jēgu? Arī to dievs neattapās izdarīt!

Tiek meklēti drošsirdīgi brīvprātīgie! Kas vēlas pierakstīties paradīzes meklēšanas ekspedīcijā? Ja jau dievs tas kungs parūpējies par Ēdenes vārtu apsargāšanu, ja jau viņš nonācis tiktāl, ka spēris tik primitīvus aizsardzības soļus pret cilvēces mēģinājumiem nostāties uz ceļa, kas ved uz «dzīvības koku», tad tas nozīmē, ka paradīze zemes virsu un brīnumkoks vēl kaut kur eksistē. Ja, pētīdami Tigras un Eifratas apvidu, ieraudzīsim eņģeli ar ugunīgu zobenu sargājam kaut kādus vārtus, tad varam izsaukties:

— Esam klāt! Te tā ir, dieva radītā paradīze5 .

Starp citu, kas tad šis sargs tāds ir? Pirmās Mozus grāmatas senebreju tekstā lietots vārds «herub». Tas nozīmē «vērsis» un cēlies no vārda «harab», kas nozīmē «art». Senie ebreji daudzējādā ziņā atdarināja savu kaimiņu un vēlāko verdzinātāju babiloniešu paražas, ari tās, kas attiecās uz reliģiju. Viņi, piemēram, sāka darināt milzu vēršus, no kuriem izveidoja kaut ko līdzīgu sfinksām, komplicētiem dzīvniekiem, ko viņi novietoja svētnīcās. Šiem attēliem bija divas sejas: viena — cilvēka seja un otra — vērša, turklāt vēl spārni, cilvēka kājas un vērša nagi. Kristīgie leologi tos pārdēvēja: no «heruba» viņi iztaisīja «ķerubus». Bet ķerubi ir jauni sārtvaidži eņģelīši, kam nav ķermeņa, vispār nav nekā, tikai bērna galviņa un divi mazi spārniņi. Baznīcu izgreznojumos ir daudz tādu eņģelīšu. Ļoti iespējams, ka zemes paradīzes eņģeliskais šveicars gluži neatbilst naivo ticīgo priekšstatiem par «ķerubiem» un ka las, gluži otrādi, ir «herubs» senebreju nozīmē, ar divām sejām, no kurām viena ir vērša seja. Tas palīdzēs ceļi niekiem pazīt viņu no tālienes. Bet, ja viņš ir kristīgā tipa ķerubs, bez ķermeņa un bez rokām, tad tas nozīmē, ka liesmojošo zobenu viņš tur zobos, un tad tas atkal savukārt saistīs mūsu uzmanību.

Mums personīgi vairāk ticama šķiet sētnieka figūra ar puscilvēka, pusvērša galvu.

Tad 11u drošāk ceļā meklēt paradīzi! Pat tad, ja mums neizdosies tur iekļūt, ceļojums būs interesants: vismaz varēs paklaiņot ap dārzu un iezīmēt paradīzi ģeogrāfiskajā kartē, kur līdz šim vēl ir tik liela nepilnība.

Trešā nodaļa ĪSA PIRMO CILVĒKU VĒSTURE

irmās Mozus grāmatas ceturtā nodaļa iesākas ar īsu, taču pieliekami skaidru piezīmi, ka pēc izdzīšanas no paradīzes bībeliskie «senči» vispirms parūpējušies par to, lai atstātu sev pēctečus:

«Un Ādams atzina Ievu, savu sievu, un tā tapa grūta un dzemdēja Kainu, un sacīja: es esmu dabūjusi vīru ar to kungu. Un tā vēl dzemdēja viņa brāli Ābelu.» (1. Mozus grām., 4. nod., /. un 2. p.)

Mūsu teologi, tulkodami bībeli krustām un šķērsām, arī šeit atraduši ko apstrīdēt. Daži no viņiem pretēji iepriekš citētajam tekstam, acīm redzot, neatzīdami to par pietiekami skaidru, uzskatīja, ka pirmo cilvēku mīlas sakari sākušies jau Ēdenē. Citi atbalsta domu, ka Ieva tūdaļ pēc radīšanas zaudējusi nevainību. Citi, atsaukdamies uz iepriekš minētajām 1. Mozus grāmatas rindiņām, apgalvo, ka Ādams

i domāt nedomājis atzil Ievu, iekām viņi nebijuši izdzīti no paradīzes.

Domstarpības ar to vien vēl nebija galā. Teologi nevarēja saprasties arī šādā apbrīnojamā jautājumā: ja uzskata, ka «pirmo cilvēku» laulības dzīve sākusies pēc viņu aiziešanas no Ēdenes, tad nav nekāda pamata apgalvot, ka tas noticis tūdaļ. Bet tādā gadījumā — kad tas noticis? Kad tieši? Teologi grib visu zināt; šie cilvēki ir neparasti ziņkārīgi, it īpaši šādos jautājumos. Vieni apgalvo, ka Ādams vilcinājies piecpadsmit un pat trīsdesmit gadus, pirms sācis izšķirīgi rīkoties attiecībā uz savu sievu. Citi jo nopietni apgalvo, ka Ādams un Ieva pēc abpusīgas vienošanās, lai izpirktu savu grēku, pārkāpuši dzhnumalturību ne agrāk kā pēc … simt gadiem.

Jūs domājat, ka tas ir viss? Ai, cik maz jūs pazīstat teologus! Daži no viņiem sameklēja leģendu, saskaņā ar kuru Ādams saglabājis savu nevainību simt piecdesmit gadus vēl arvien tā paša nelaimīgā «aizliegtā augļa» dēļ un visu šo laiku dzīvojis ar kādu Lilitu, kas, tāpat kā viņš, bijusi darināta no zemes. No kopdzīves ar šo sievieti dzimuši vairāki velni.1 Tikai pēc daudziem gadiem, kad dievs viņu atbrīvojis no ekskomunikācijas, viņš apprecējies ar Ievu. Tad arī viņiem sākuši dzimt cilvēku bērni. Beidzot, bija ari tādi komentētāji, kas apgalvoja, ka pēc izdzīšanas no Ēdenes velns kādu laiku dzīvojis ar Ievu kā ar sievu.

Bet jautājums par Ievas dzemdībām? Jaukie teologi ari šeit atraduši neizsmeļamu materiālu dievbijīgām pārdomām un «zinātniskiem» pētījumiem. Tā, piemēram, viņi gluži nopietni iztirzāja jautājumu, vai Ādamam un Ievai bijusi uz vēdera naba vai ne.

Taču tie visi ir smieklīgi sīkumi. Pāriesim pie tā, kas šķiet pilnīgi nopietns un svarīgs. Bībelē arī svarīgais var izraisīt jautru rosību un veselīgus smieklus.

«Un Ābels tapa avju gans, un Kains tapa zemes kopējs,» vēstīts bībelē (1. Mozus (jrām., 4. nod., 2. p.).

Lūdzu jūs vienu mirklīti padomāt: kurš no abiem Ādama dēliem, jūsuprāt, paklausījis dievam, izraugoties arodu? Protams, Kains, jo tas kungs pavēlēja cilvēkam apstrādāt zemi un pārtikt vienīgi no tā, ko dod lauki. Bet Ābels kļuva par ganu. Ja viņš izaudzēja aitu ganāmpulku, tad, protams, ne jau tāpēc, lai varētu tīksmināties, kā tās ganās, un pats stabulētu. Viņš savas aitas audzēja cepetim. Kā redzams, Ābels pārkāpa dieva kategoriskos un skaidros norādījumus. Taču tas nebija šķērslis, kas viņam neļautu kļūt par dieva mīluli. Tiesa gan, mīļie teologi, jūsu dievu to kungu vajag turēt nevis klostera cellē, bet attiecīgā ārstniecības iestādē.

«Un notika pēc kāda laika, ka Kains nesa tam kungam upuri no zemes augļiem. Un Ābels arīdzan nesa upuri no savu avju pirmdzimtiem un no viņu taukiem. Un tas kungs uzlūkoja Ābelu un viņa upuri. Bet Kainu un viņa upuri viņš neuzlūkoja. Tad iededzās Kaina bardzība un viņa vaigs raudzījās nikni.» (1. Mozus grām., !i. nod., 3.—5. p.)

Patiesi, bija jau arī iemesls saskaisties: dievs taču izturējās untumaini un netaisni.2

«Un tas kungs sacīja uz Kainu: kam tu esi apskaities? un kādēļ tavs vaigs raugās nikni? Vai nav tā: ja tu darīsi pareizi, tad vari savu vaigu pacelt, bet, ja tu darīsi nepareizi, tad grēks guļ priekš durvīm un līko pēc tevis, — bet tu valdi pār viņu.» (1. Mozus grām., A. nod., 6. un 7. p.)

Bībelē nav teikts, ko Kains atbildējis dievam. Jāatzīst, ka nesaprotamais penterejums, kas izklāstīts septītajā pantā, kuram katram varētu sajaukt galvu. Bija tiešām pagrūti atbildēt. Kains nebija pravietis. Citādi viņš būtu varējis teikt:

— Tātad jūs, ļoti cienītais dieva kungs, atzīstat par labākiem gaļas upurus? Lai notiek! Taču jūs rādāt piemēru, kam sekos visi pagānu priesteri. Jūs parādāt tādu gaumi, kāda būs visiem elkiem. Vēlāk šo gaumi pasludinās par rupju un dievības necienīgu … Un vai zināt, kas to pasludinās? Paši bībeles piekritēji — reliģijas kalpi!

Bet Kains nekā neatbildēja. Sis cilvēks, kas bija ieguldījis tik daudz darba, lai izaudzētu ķirbjus, un kas bija atnesis tam kungam par upuri savas vissulīgākās melones un redzēja, ka tās tiek atraidītas, saprata, ka dievs smejas par viņu, un jutās tik aizvainots, ka uz mirkli zaudēja galvu. Viņam vajadzēja saskaisties uz niķīgo un rupjo despotu dievu, bet viņš uz klupa savam brālim.

«Un Kains runāja ar savu brāli Ābelu: (iesim uz lauku). Un nolikās, kad tie bija laukā, tad Kains cēlās pret Ābelu, savu brāli, un to nokāva.» (1. Mozus grām., 4. nod., 7. un 8. p.)

īsi un skaidri. Kains bija straujš puisis. Viņš uzaicina savu brāli pastaigāties, ar kaut kādu ieganstu, kaut vai tādu, ka jāsaķer tauriņi, aizved Ābelu uz lauku un, kad viņi jau tālu aizgājuši, uzsāk ar to muļķīgu strīdu; pēc tam ar kapli pa galvu un — gatavs ir! Un iznāk, ka no visas cilvēces pirmais gājis nāvē neviens cits kā pats dieva tā kunga (mīlulis Ābels.

Kas pēc tam norisinās Kaina galvā? Vai viņu satricinājis paša šausmīgais noziegums? Ne drusku. Viņš acumirklī pārvēršas par rūdītu noziedznieku, par īstu dzimušu katordznieku. Viņam nav ne vismazāko sirdsapziņas pārmetumu. Gluži negaidot viņš uzrāda neparastu bezkaunību attiecībā uz dievu, nejuzdams no tā nekādu baiļu.

«Un tas kungs (dievs) sacīja uz Kainu: kur ir Ābels, tavs brālis? Un tas sacīja: es nezinu; vai tad es esmu sava brāļa sargs?» (1. Mozus grām., 4. nod., !). p.)

Šķiet, ka vēl paši savām acīm redzētu šo ainu: dievs tēvs izspraucas no mākoņiem un pratina slepkavu, bet tas spļauj caur zobiem dižmanīgā mierā kā profesionāls noziedznieks, kas droši pārliecināts, ka noslēpis nozieguma

pēdas, un vazā izmeklēšanas orgānus aiz deguna. Taču dievs nav palaidis nepamanītu nevienu nolikuma sīkumu; viņa dievišķā acs arī šoreiz bijusi nomodā.

«Un viņš (tas kungs) sacīja: ko tu esi izdarījis? Tava brāļa asiņu balss brēc uz mani no zemes.» (1. Mozus grām., 4. nocl., 10. p.)

Skaidrs, ka Kainu bargi sodīs. Dievs viņu nolād un pasludina:

«Kad tu zemi strādāsi, tad tā vairs lev nedos savu spēku; tekulis un bēgulis tu būsi virs zemes.» (1. Mozus grām., 4. nod., 12. p.)

Kainam lemls kļut par bezpajumtes klaidoni, mūžam nerimstoši viņam jāklīst un jāmokās. Bet, atvainojiet, mīļais dievs! Ja viņš klaiņos bez miera un atpūtas, kā tad viņš tai pašā laikā varēs būt zemes kopējs? Sī nodarbošanās taču iespējama tikai tiem, kas dzīvo uz vietas. Kā tad viņš varēs apstrādāt zemi, kaut arī negūdams augļus?

Taču bībelcs Kains to visu uzņēma nopietni, stipri nobijās un aiz bailēm pat aizmirsa, ka visa cilvēce ir tikai trīs cilvēki — viņa vecāki un viņš pats. Viņam jau rēgojās, ka viņa klaiņo jiiiiiu laikā viņu paslcpen var nokaut kādi ļaundari.

«Un Kains sacīja uz to kungu (dievu): mans noziegums ir lielāks, nekā to varētu panest. Raugi, tu mani šodien izdzen no zemes, un man būs paslēpties no tava vaiga, un es būšu tekulis un bēgulis virs zemes, un notiks, ka ikviens kas mani atrod, tas mani nokaus.» (1. Mozus grām., A. nod., 13. un ?4. p.)

Un dieva dusmas ludaļ saplaka. Zaudējis īstenības izjūtu, dievs ņem Kainu savā aizsardzībā pret neesošajiem slej>kavām. Ja tie nav murgi, tad gribētos zināt, kas tas ir.

«Un tas kungs (dievs) uz to sacīja: tādēļ, kas Kainu nokauj, taps scptiņkārt atriebts. Un tas kungs pielika Kainam zīmi, lai to nenokautu, kas to atrastu.» (1. Mozus grām., U. nod., 15. p.)

Te neviļus tālāk gaidām stāstu par Kaina dēkām klejojumos. Taču nekā. Izrādās, neviens nav bijis lielāks mājās sēdētājs kā šis «klaidonis».

«Un Ivains aizgāja no tā kunga vaiga un mita Nodzemē, Ēdenei pret rītiem. Un Kains atzina savu sievu, un tā tapa grūta un dzemdēja Anoku. Un viņš uztaisīja pilsētu un nosauca to pilsētu pēc sava dēla vārda par Anoku.» (1. Mozus grām., h. nod., 16. un 17. p.)

Seit dabūjam zināt, ka Kains apprecējies; autors nepastāsta, ar ko. Bet ir skaidrs, ka Ādamam un Ievai bijušas meitas, ko bībele nav pagodinājusi ar pieminēšanu, un ka Kains apprecējis vienu no savām māsām. Par to viņu nevainosim; spriežot pēc «svētajiem rakstiem», cilvēces pirīnlaikos «asinsgrēks» bijis obligāts.

Taču Kaina nodibinātā pilsēta liek mums aiz izbrīna uzlēkt stāvus. Tas nu ir par daudz! Klaidonis, kas ceļ pilsētu! Bet kādus strādniekus viņš algoja? Un kādus darba rīkus lie-

Injii celtniecībā? Un, beidzot, kur Kains savervēja iedzīvotājus šai slavenajai ])ilsētai? Dievbijīgais «svēto rakstu» autors nav kautrējies sameloties šeit ar varenu aplombu.

Turpmākajos pantos aprakstīti Kaina pēcnācēji. Anoks dzemdināja Tradu, Irads dzemdināja Meujaēlu, Mcujaēls dzemdināja Meluzālu. Par visām šim personām zināmi tikai to vārdi. Metuzāls dzemdināja kādu Lāmeku, kas laulības jautājumos bija nesalīgāks nekā viņa cēlie senči. Godājamais Lāmeks ir daudzsievības izgudrotājs: sākumam viņš apņem divas sievas. No sievas Adas viņam ir divi dēli, kas nosaukti par Jabalu un Jubalu, un no sievas Cillas viņam ir dēls Tubalkains un meita Naema.

Izskatās tā, ka Jabala dēli lauku tīro gaisu cienījuši vairāk nekā pilsētu, ko uzcēlis viņu sencis Kains, jo viņi pirmie virs zemes dzīvojuši teltīs (20. р.). Kas attiecas uz Jubala dēliem, tad tiem, gluži otrādi, pilsēta patikusi. Viņi arī bijuši paši jautrākie ģimenē: viņi cienījuši muziķu. Jubals «ir tēvs bijis visiem кокIetajiem un stabulniekiem» (21. р.).

Kā redzams, daudzsieviniekam Lāmekamnav bijis viss mājas. Pirmajā Mozus grāmatā citēta kāda viņa runa, kam, liesa gan, ir tā labā Īpašība, ka ta ir īsa. Taču neviens komentētājs nekad nav spējis jēdzīgi to izskaidrot:

«Un Lāmeks sacīja uz savām sievām:… jūs, Lāmcka sievas, ņemiet vērā manus vārdus! Jo es vīru nokauju par savu vāti un jaunekli par savu brūci. Jo Kains taps septiņkārt at-

«Un Ādama dienas, pēc tam kad Zetu bija dzemdinājis, ir astoņsimt (700) gadi, un viņš dzemdinaja dēlus un meitas. … Un Zets, pēc tam kad Euosu bija dzemdinājis, dzīvoja astoņsimt un septiņus (707) gadus un dzemdinaja dēlus un meitas … Un Enoss dzīvoja, pēc tam kad Ķenanu bija dzemdinājis, astoņsimt un piecpadsmit (715) gadus un dzemdinaja dēlus un meitas.» (1. Mozus grām., 5. nod., i., 7. un 10. p.)

riebts, bet Lāmeks septiņdesmitseptiņkārt.» (1. Mozus grām., 4. nod., 23. un 24. p.)

Šī runa briesmīgi ietekmēja abas dāmas: būdamas, jādomā, galīgi apstulbotas, viņas neprasīja nekāda paskaidrojuma par šo nesavaldīgo plātību.

Tūlīt pēc tam «rakstos» nāk Ādama trešā dēla Zeta dzimšanas akta reģistrācija.

«Un Ādams atzina atkal savu sievu (Ievu), un tā dzemdēja dēlu un nosauca viņa vārdu Zetu; jo (tā sacīja) dievs man ir licis citu

dzimumu Ābela vietā, jo Kains to ir nokāvis. Un Zetam arī dzima dēls, un tas nosauca viņa vārdu Enosu. Tai laikā iesāka piesaukt tā kunga (dieva) vārdu.» (1. Mozus grām., U. nod., 25. un 26. p.)

Nākamā — piektā nodaļa visa veltīta tikai Noasa radurakstiem. Noass cēlies no Ādama caur Zetu. Kaina pēcteči paliek sāņus un turpmāk netiek pieminēti.

Atrodam šādu ciltskoka attīstību, pie kam nosaukti tikai vecāko dēlu vārdi: Zels, Enoss, Ķenans, Maāleēls, Jareds, Enoks, Metuzāls, Lāmeks un Noass. Šai nodaļā visinteresantākās ir ziņas par visu šo patriarhu neparasti garo mūžu: Ādamam bija 130 gadu, kad piedzima Zets, un viņš nodzīvoja vēl 800 gadu; Zets nomira 912 gadu vecumā; Enoss nodzīvoja 905 gadus, Ķenans — 910 gadus. Visjaunākais nomira Lāmeks, Noasa tēvs; šis Lāmeks (ko nevajag sajaukt ar ērmoto divsievinieku Lāmeku) izlaida garu savā 777. pavasarī.

Enoks, Jarcda dēls, bija visizmanīgākais no visiem: viņš gluži vienkārši nenomira.

«Un Enoks bija sešdesmit un pieci (105) gadi vecs un dzemdināja Metuzālu. Un Enoks, pēc tam kad Metuzālu bija dzcmdinājis, staigāja ar dievu trīssimt (200) gadu un dzemdināja dēlus un meitas. Un visas Enoka dienas bija trīssimt sešdesmit un pieci gadi. Un Enoks staigāja ar dievu, un viņa vairs nebija, jo dievs viņu paņēma.» (1. Mozus grām., 5. nod., 21.— 24. p.)

Tas ir lielisks gadījums! Nav svarīgi, ar kādiem skaidrojumiem teologi to apauduši: mēs par to nebrīnāmies.

Uzvaras kauss par ilgu mūžu piekrīt Metuzālam — dzīva debesis uzņemtā Enoka dēlam: tas nu gan bijis varens zellis! Viņš nodzīvojis dzimumatturībā 187 gadus un tikai pēc tam atļāvies laist pasaulē Lāmeku II. Pēc tam viņš nodzīvojis vēl 782 gadus, tad nu gan apliecinādams savas vīrieša spējas:

«Un Metuzāls dzīvoja pēc tam, kad Lāmeku bija dzemdinājis, septiņsimt astoņdesmit divi gadus un dzemdināja dēlus un meitas.» (1. Mozus grām., 5. nod., 26. p.)

Pavisam 969 gadus! Lūdzu nešaubīties: agrāk jau bijis tik garš mūžs.

Un ko jūs teiksiet par Lāmeka dēlu Noasu? Viņš nosauca savu dēlu par Noasu, «sacīdams: šis mūs iepriecinās mūsu darbos un mūsu mokās, kas nāk no šīs zemes kopšanas, ko tas kungs (dievs) nolādējis.» (1. Mozus grām., 5. nod., 29. p.)

«Un Noass bija piecsimt gadu vecs un dzemdināja (trīs dēlus) Zemu, Kanm un Javetu.» (1. Mozus grām., 5. nod., 32. p.)

Nodzīvot līdz 500 gadiem un tikai tad sākt skūpstīties ar savu sievu? Lai nu gan — labāk vēlu nekā nekad!

Daudz tintes izšķiests sakarā ar Pirmās Mozus grāmatas patriarhu neparasti ilgo mūžu. Katoļu mācītie teologi, juzdami, cik grūti sagremot tādas pasakas, mēģināja glābt «svētās» grāmatas vēstījumus no apsmiekla; viņi sāka apgalvot, ka ar gadiem esot jāsaprot varbūt tikai Mēness apgriezieni, jo toreiz laiku esot skaitījuši pēc mēnešiem. Tad iznāktu, ka Metuzāls nodzīvojis tikai 80 gadu. liet šos komentētājus apsauca nevaldāmie fanātiķi, kas grib ticēt pirmo cilvēku ilgā mūža brīnumam. Viņi uzstāj, ka bībeles gadi skaitāmi tieši katrs 12 mēnešus, citādi bībeles stāsti kļūs pavisam smieklīgi. Tā, piemēram, Ābraāms saskaņā ar 1. Mozus grāmatu nomiris, «diezgan dzīvojis», 175 gadu vecuma (/. Mozus grām., 25. nod., 7. un 8. p.). Ja nu gribētu gadus skaitīt pēc Mēness apgriezieniem, tad iznāktu, ka Abraāms dzīvojis tikai 14 gadus un 7 mēnešus. Vai vēl: bībelē teikts, ka Enoss, Ķenans un Maāleēls savus pirmdzimtos dzemdinājuši 90, 70 un 65 gadus veci. Ja rēķinātu pēc Mēness apgriezieniem, tad jāpieļauj, ka šiem pirmtēviem bērni bijuši septiņarpus gadu, piecu gadu un 10 mēnešu un piecu gadu un 5 mēnešu vecumā. Beidzot, saskaņā ar bībeles tekstu Naors radījis pēcnācējus, būdams 29 gadus vecs. Vai tad var iedomāties, izsaucas kads dievbijīgs komentētājs, ka Naoram bijuši tikai 2 gadi un 5 mēneši, kad viņam piedzimis pirmais dēls?!

Nu protams, godajamie kungi kulta kalpi, bibele gada skaitīti 12 mēneši, liet tādā gadi jumā patiesi jāsmejas, ka vientiesis Noass gaidījis, kamēr viņam apritēs 500 gadu, lai tad beidzot sāktu dzimumdzīvi.

Ceturtā nodaļa EŅĢEĻU MĪLAS DĒKAS ZEMES VIRSŪ

Esam nonākuši pie: vienas no visinteresantākajām vietām bībelē — pie vietas, kuras svītrošana īsajās «bībelstāstu» rokasgrāmatās vislabāk raksturo baznīckungu nekautrību un viņu prasmi viltot licības dogmas. «Svētie» baznīcas tēvi loka visos meldiņos, ka bi'bele esot «dievišķīga» grāmata, ka to nodiktējis pats dievs, ka viss, kas tajā rakstīts, esot pati patiesība, pati pilnīgākā, pati augstākā patiesība un ka šī grāmata esot jāpielūdz no visas sirds. Bet kāpēc tad baznīcas tēvi nedod ticīgajiem iespēju iepazīt visu šo grāmatu līdz pašam pēdējam tās pantam? Šis «svētās» grāmatas taču vajag ņemt tādas, kādās tās ir. Bet, ja jau svītro no tām vienu vai otru vietu, tāpēc ka tās ir pretrunā ar dažiem teoloģisko zinātņu punktiem, ar pasludinātajām ticības dogmām, tad jau vienkāršāk ir izmest laukā visu grāmatu. Tad tā vairs nav svēta, bet nicināma. Meli kaut kādā vienā punktā var būt pieliekams arguments, lai atspēkotu visas grāmatas dievišķīgo izcelsmi.

Bet, nosaukuši Noasa vārdu, reliģiskie sludinātāji tieši pāriet pie stāsta par grēku plūdiem, apgalvodami, ka cilvēku izvirtība saniknojusi dievu un piespiedusi viņu sūtīt ūdensplūdus visiem, izņemot vienu ģimeni, kuras galva esot palicis taisns.

Tā nav bībele! Bībelē stāstīts citādi. 1. Mozus grāmatas sestās nodaļas četros pantos norādīts, kāds bijis īstais cilvēku sagandēšanas cēlonis. Baznīckungi, jums nav tiesību noklusēt šo epizodi jūsu «svētajos rakstos»! Ja tā sagādā jums grūtus brīžus, jo ļaunāk: «svētajam garam» nevajadzēja diktēt tādas lielas Mozus grāmatu autoram. Tas ir rūgts kumoss, taču «svētie» skolotāji un baznīcas tēvi savā laika jau norijuši to; tagad jūsu kārta — norijiet arī jūs!

Kumoss, ko mūsdienu teologi cenšas nenorit, bet gan izspļaut, vēlēdamies, lai to neviens nepamanītu, ir Pirmās Mozus grāmatas sestās nodaļas pirmie panti.

«Un nolikās, kad cilvēki sāka vairoties virs zemes un tiem meitas piedzima.

Tad dieva dēli redzēja cilvēku meitas, ka tās bija skaistas, un ņēma sev sievas, kādas tiem palika.

Un tas kungs (dievs) sacīja: manam garam nebūs mūžam bārties ar cilvēkiem, tādēļ ka tic ir miesa; un viņu dienas vēl būs simt un divdesmit gadi.

«Un notikās, kad cilvēki sāka vairoties virs zemes un tiem meitas piedzima, tad. dieva dēli redzēja cilvēku meitas, ka tās bija skaistas, un ņēma sev sievas, kādas tiem patika.» (1. Mozus ijrmn., (i. nod., I. un 2. p.)

Tanīs dienās virs zemes bija milzu viri, sevišķi pēc tam, kad dieva bērni bija iegājuši pie cilvēku meitām un sev bērnus dzemdinājuši: tie bija vareni, jau no iesākuma slaveni viri.» (1. Mozus grūm., (i. nod., 1.—4. p.)

Lai gan Pirmajā Mozus grāmatā nav izstāstīts, kā radīti eņģeļi, tomēr nu jau otrreiz tiek pieminētas šīs vispilnīgākās būtnes: pirmoreiz tas bija «ķerubs», kas nolikts par sargu pie Ēdenes vārtiem. Tāpēc der sacīt dažus vārdus par seno ebreju ticību eņģeļiem.

Kristīgie, pārņēmuši savu reliģiju no viņu ticējumiem, tikai izdomāja jaunas dogmas, no kurām bībelē nav ne miņas. Tā, piemēram, pil-

nīgi no viena gala līdz otram ir izdomāts stāsts par to, kā velns Sātans sacēlies un kā viņu satriecis erceņģelis Miķelis. Tā kā mēs šeit pētījam bībeli galvenokārt no kristīgās ticības viedokļa, tad šo jautājumu nevar atstāt novārtā.

Pēc kristīgo teologu mācības, debesu saimnieks dievs, redzams, kādreiz bija sev teicis, ka viņam, visvarenajam, neklājas apmierināties tikai ar debesu un zemes radīšanu. Ja jau viņš bija devis iemītniekus zemei, kāpēc gan lai nedotu tādus arī debesīm? Savā laikā viņam bija apnicis haoss. Bet vēl vairāk viņam apnika vientulība paradīzē. Tā kā viņš lieliski prata vārda tiešajā nozīmē no nekā radīt veselu kaudzi jocīgu lietu un pat dzīvu būtņu, tad viņš arī radīja sev eņģeļus, kuru uzdevums bija gādāt par patīkamu sabiedrību pašam dievam. Viņš sev pasūtīja arī atzveltnes krēslu ar ģerboni, lai sēdētu ka priekšsēdētājs debesu sapulcēs. Lai dievu izklaidētu, eņģeļi bez mitas dzied. Tā kā viņi ir pārdabiskas būtnes, tad viņi, protams, nekad nepiekust un balss tiem vienmēr ir kārtībā.

Bet tad vienam eņģelim, puisim, ko baznīctēvi nosaukuši par Luciferu Sātanu, iepaticies visaugstākā tronis un viņš nodomājis, ka nekaitētu viņam ieņemt priekšsēdētāja krēslu visvarenā radītāja vietā. Šī noziedzīgā tieksme likusies lieliska izdoma dažiem eņģeļiem, kam, acīm redzot, bija apnikuši nemitīgie dziedāšanas vingrinājumi, un viņi pievienojušies pārdrošniekam, turpretim pārējo eņģeļu lielum lieLais vairākums bijuši pret viņa pasākumu. Kāds Miķelis, ko dēvē par erceņģeli, tas ir, «vecākais eņģelis», cēlies aizstāvēt dieva intereses. Viņš uzņēmies debesu karaspēka komandēšanu un kārtīgi sadevis Sātanam. Dumpīgais eņģelis nogāzts ellē — kādā apakšzemes «valstībā», kas tūdaļ viņam nodibināta. Turpat nogāzušies viņa līdzzinātāji, bet dievs atkal uzkāpis savā priekšsēdētaja krēslā.

Tāda ir leģenda, ko baznīctēvi padarījuši par ticības dogmu saviem bailēs drebošajiem klausītājiem, jo galu galā šī epizode noder galvenokārt, lai iedzītu bailes dievticīgiem ļautiņiem: sak, sargieties, dievbijīgās avis! Ja jus neklausīsiet baznīckungu pavēlēm, tad aizlidosiet pakaļ nelabajiem eņģeļiem — tieši uz elli.

Senebreju bībelē, tur, kur runa ir par velnu, tas ir, tajās bībeles grāmatās, kas rakstītas neapstrīdami pēc Babilonas gūsta (vairāk nekā tūkstoš gadu pēc tā laika, kad nomira Mozus), pašu svarīgāko no visiem dēmoniem dēvē par Sātanu. Turpretim velni ir vienkārši ļaunie gari, līdzīgi dievam un viņa galminiekiem. Par viņiem nekas cits nav paskaidrots. Viņus nepavisam netēlo kā nabaga nelaimīgos, kas izdzīti no debesu paradīzes un piekalti pie ugunīgās elles sienām. Tā, piemēram, teiksmā par Ijabu ļaunais gars Sātans pastaigājas pa debesīm, jūtas tur kā savās mājās un bez jebkādām ceremonijām sāk strīdu ar dievu. Redzēdami, ka šie bībeles pēdējo grāmatu velni tik labi jūtas un necieš nekādas elles mokas, kritiķi norādīja, ka tas atbilst haldeju un peršu ticējumiem, bet to grāmatas sniedzas vēl tālākā senatnē nekā ebreju grāmatas. No tā secināts, ka ebreji ilgajā Babilonas gūsta laikā pievienojuši saviem ticējumiem dažus ticējumus, ko aizguvuši no tām tautām, kuru vidū viņiem nācās dzīvot. Starp citu, pats vārds, ar kādu ebreji apzīmēja galveno velnu, uzrāda haldeju vai babiloniešu reliģijas pēdas: «sātans» ir nevis ebreju, bet gan haldeju vārds un nozīmē «naids».

Tātad dievs noslēpa savai paša «izredzētajai» ebreju tautai ne vien notikumu ar zināma eņģeļu skaita galma dumpi, bet pat ari galvenā dumpinieka īsto vārdu. Bībelē to nekur nesauc par Luciferu. So vārdu tam devuši kristīgie. Taču baznīcas tēvi un skolotāji visvisādi centas atrast Vecajā derībā kaut jel kādu norādījumu par Luciferu. Sai nolūkā viņi ķērās pie viltojuma, kas diezgan labi apmāna ticīgos, kuri paši bībeli nelasa, tikai klausās, kā to lasa un tulko profesionāļi. So viltojumu vajag izvilkt dienas gaismā, un mēs lūdzam lasītāju atvainot mūs par mazu, taču nepieciešamu novirzīšanos.

Ezaijas pravietojumā (14. nod., 12. p.) esot runa par Luciferu viņa īstajā vārdā, apgalvo teologi un citē panta sākumu, tomēr vilto to ar bībeles latīņu tulkojuma palīdzību.

Sai nodaļā Ezaija, fanātiski saviļņots ebrejs, saniknots par to, ka babilonieši tik ilgi tur gūstā viņa tautu, ļauj vaļu savām patriot iskajām dusmām un pareģo Babilonas valdniekam, ka ari viņa valstība tikšot sagrauta un pārvērsta pīšļos.

«Jo tas kungs apžēlosies par Jēkabu un atkal izredzēs Izraēli un tos pārvedīs savā zemē . . .» Ezaija izsaucas. «Tad tu šo dziesmu dziedāsi pret Bābeles ķēniņu un sacīsi: kā tas mocītājs pagalam! Kā tie spaidi pagalam! Tas kungs bezdievīgiem salauzis zizli, valdītājiem "rīksti.

Kā tu esi kritis no debesīm, tu rīta zvaigzne, tu ausekļa dēls! Kā tu pie zemes nogāzts, kas tautas pārvarēji!

Bet tu esi tālu atmests no sava kapa kā nieka žagars, apklāts ar nokautiem, zobena nodurtiem, kas grimst akmeņu bedrē — it kā samita maita.

Ar viņiem kopā tu nebūsi kapā; jo savu zemi tu esi postījis un nokāvis savus ļaudis; ļaundarītāju dzimums netiks pieminēts mūžīgi.» (Ezaijas grām., 1A. nod., 1., A.—6., 12., 19. un 20. p.)

Vajadzīga patiešam neiedomājama nekaunība. lai apgalvotu, ka Ezaija šeit runājot par Luciferu Sātanu. Protams, runa ir par Babilonas valdnieku un tikai par viņu. Te vārdos ietverts naids, niknums un draudi pret Nebukadnecaru — ebreju tautas verdzinātāju.

Tagad palūkosimies, kā «svētais» Ilieronims, kas tulkojis bibeli latīņu valodā, ir sagrozījis tekstu. Izmantodams to, ka Ezaija salīdzina Babilonas valdnieku ar rīta zvaigzni (planētu Venēru), ko ebreji sauc par Helel (Ausmu) un romieši par Lucifer (Gaismas nesēju), viņš atļāvies latīniski tā izteikt divpadsmitā panta pirmo daļu: «Quomodo cecidisti de coelo, Lucifer, qui mane oriebaris.» («Kā tu esi nobāzies no debesīm, Lucifer, tu. kas cēlies no rī'ic 111 ») īstais ebreju teksts, kurā pieminēts vā ds Helel, runā par Babilonas valdnieku. Valdnieks salīdzināts ar rīta zvaigzni Venēru. Bet teologi ar svinīgu izskatu izsaucas: «Lucifera krišana pieminēta bībelē! Par to runā pats Ezaija.»

Pārdroši līdz nekaunībai! Vēlreiz teiksim: senajās «svētajās» ebreju grāmatās nav nekāda pamata leģendai par Lucifera sacelšanos un sakāvi!

Atgriezīsimies pie Pirmās Mozus grāmatas sestās nodaļas eņģeļiem un ņemsim atkal palīgā avotus, kuri ir tikpat svēti kā iepriekšējie un kuros atradīsim dažus sīkumus par šo debesu iemītnieku kopdzīvi ar skaistajām cilvēku dzimuma meitenēm.

«Bībelstāstu» skolas grāmatās, kas sastādītas vienkāršo mirstīgo ikdienas vajadzībām, protams, nav ne mazākā mājiena par dēkām, kas atmaskotas iepriekš minētajos četros pantos, taču šie četri panti nav izsvītroti no bībeles. Tas vēl nav viss: reliģijas kalpiem savām un tikai savam vajadzībām ir vēl viena grāmata, ko tie piemin ar lielu cieņu, tomēr plaši to neizplata. Tā ir Enoka grāmata.

Enoks — vai neesat piemirsuši? — bija patriarhs, kas nodzīvoja 365 gadus, ko iemīļoja dievs un ko viņš uzņēma pie sevis debesīs «ar miesu un kauliem» kā Jupiters Ganimedu.1 Tomēr, kā slāsta kāda leģenda, Enoks esot sarakstījis grāmatu, ko viņš, par laimi, nav paņēmis sev lidzi paradīzē. Viņš to atstājis mantojumā savam dēlam Metuzālam, bet Noass dārgo manuskriptu paķēris līdzi šķirstā.

Tiesa gan, šo Enoka grāmatu ilgu laiku neviens nebija redzējis. Apgalvo, ka «apustuļu laikā» (tas ir, pirms 19 gadsimtiem) tā jau bijusi, lai gan, starp citu, nav zināms, kur. Tam pierādījumu atrod Jaunajā derībā. Apustuļa Jūdas vēstulē teikts tā (l't. un 15. p.): «Bet par šiem (grēciniekiem. — V. S.) arīdzan Enoks, septītais pēc Ādama, ir sludinājis, sacīdams: redzi, tas kungs nāks ar daudz tūkstošiem savu svēto tiesu turēt pār visiem, visus bezdievīgos starp tiem pārmācīt …»

Nu ja jau «svētais apustulis» citē kādu grāmatu, tad tas nozīmē, ka viņš šo grāmatu zina! Un vairākus gadsimtus teologi taujāja: kas nolicis ar Enoka grāmatu? Beidzot diezgan pazīstamais ceļotājs skots Jēkabs Briss atrada šo slaveno grāmatu Abesīnijā (Etiopijā). Taisnību sakot, viņš vienkārši nāca uz. pēdām etiopiešu leģendai, jo galu galā maz ticams, ka mītiskais Enoks savus stāstus būtu rakstījis tieši etiopiešu valodā. Bet paraugieties, cik labi, ja tam, kas nodarbojas ar teoloģiju, ir «dievišķīgā providence»! Sai brīnumgrāmatai, ko Enoks sarakstījis pirms «Bābeles torņa būves» valdošajā valodā, bijis laimīgs liktenis. Lai gan pirmatnējā valoda tik pēkšņi un uz visiem laikiem

lika zaudēta, grāmatai tomēr atradies tulkotājs senebreju valoda. Pēc lam šis ebreju tulkojums, kas itin kā bijis zināms apustuļiem un baznīcas tēviem, pazudis kā muša. Un pēkšņi atkal: kāds skots XVIII gadsimta beigās atrod pilnīgu tās norakstu Abesīnijā. Liels paldies jums, «dievišķīgā providence»! Vēlreiz paldies!

Briss savu atradumu atveda uz Oksfordas universitātes bibliotēku par neizsakāmu prieku teologiem. Radās tulkojumi. 1838. gadā nāca klajā īru arhibīskapa Ričarda Lourcnsa tulkojums angļu valodā.2

Enoka grāmata sadalīta 11 nodaļās. Tās otrajā nodaļā pastāstīts par eņģeļu mīlestību pret cilvēku meitām.

«Tā kā cilvēku skaits stipri palielinājās, tad viņiem bija ļoti skaistas meitas. Un visdaiļākie eņģeļi iemīlēja tās un tā tika ievilkti daudzās kļūdās. Un viņi sajūsminājās un teica: noiesim zemes virsū un izraudzīsimies sev sievas no skaistākajām cilvēku meitām. Tad Semiazass, ko dievs bija iecēlis par valdnieku visspožākajiem eņģeļiem, sacīja viņiem: šis nodoms ir skaists, bet es baidos, ka jums nepietiks drosmes to piepildīt, un man vienam vajadzēs radīt bērnus no daiļajām cilvēku meitām. Un visi atbildēja: zvēram izpildīt savu nodomu, un lai esam nolādēti, ja to pārkāpsim. U11 viņi vienojās zvērestā. Un pirmāk viņu bija divi simti. Un tas notika laikā, kad dzīvoja Jareds, Enoka tēvs. Un viņi kopā devās ceļā un nolaidās no debesīm, un uzkāpa Ilernionija kalnā, zvērestu kalna. Un, raugi, tie ir viņu vidū pašu galveno divdesmit vārdi: Semiazass, Atarkuts, Arasiēls, Ilobabiēls, Iloramams, Ramiēls, Sampsihs, Zakinels, Balkiēls, Azakiēls, Farmars, Amariēls, Anahemass, Fauzaīls, Samiēls, Sarinass, Eumiēls, Tiriēls, Jumiēls un Sariēls. Viņi un citi un vēl daudzi citi ņēma sievietes sev par sievām 1170. gadā pēc pasaules radīšanas. Un no šīm laulībām dzima milži…»

Šeit, protams, nav ne runas par dumpi pret dievu: gluži vienkārši daži debesu donžuāni līdz ar savu valdnieku Semiazasu, kas nav nedz Lucifers, nedz Sātans, devušies meklēt mīlas dēkas zemes virsū un vairāk nekā.

Tiesa gan, kad viņu piemēram uzradās daudz sekotāju, dievs, redzēdams sevi pamestu, sāka kurnēt. Taču viņš vēl ilgi cietāJf un neskaitās. Bet par to, kāpēc tad galu galā uzliesmoja viņa lielās dusmas, Enoka grāmatā un Pirmajā Mozus grāmatā izteiktas dažādas domas. Šeit kaut kas nesaskan. Paskatīsimies!

Saskaņā ar Pirmo Mozus grāmatu pēc tam, kad eņģeļi bija lakstojušies ar skaistām zemes sievietēm, cilvēki kļuvuši pārlieku jutekliski. Te, mūsuprāt, ir teologam par ko padomāt. Patiesi, viņš varētu teikt, ja skaistajam meitenēm rotaļa iepatikās un viņas bija tik nesalīgas, tad eņģeļi, būdami pārdabiskas būtnes, varēja sagādāt viņām šo prieku pārdabiskā apmērā, taču vienkāršie mirstīgie, viņu sāncenši, censtos viņiem sekot, lai ari mirstīgajiem tas nebija tik viegli. Bet kāda daļa gar to visu dievam, mēs jautāsim? Vai tad Viņš nebija nolicis cilvēcei augļoties un vairoties?

Enoka grāmatā notikumi attēloti citādā gaisma. Eņģeļi, kļuvuši par laimīgiem tēviem zemes virsū, sāka interesēties par saviem bērniem un, izrādījās, bija gluži neparasti audzinātāji. Viņi iemācīja saviem pēcnācējiem ne vien dārgakmeņu slīpēšanu, bet arī maģiju un māku paredzēt nākotni pēc debess spīdekļiem. Viņi ar savām mīļākajām atklāja lielus noslēpumus. Sekas ir skaidras: jaunkundzes — eņģeļu draugaļas un viņu nelikumīgi dzimušie dēliņi milži drīz vien uzkundzējās citiem cilvēkiem. Viegli teikt! Ko tikai nevar izdarīt, ja zina maģiju!

«Un zeme vaimanāja un pildījās sāpju kliedzieniem.»

Tādu zemes «ciešanu» aizkustināti, četri šās sadraudzības eņģeļi palūdza dievu darīt galu šīm nelaimēm. Tai pašā laikā Azazēla kungs — eņģelis, kas bija precējies ar zemes meitu, — sastrīdējās ar Semiazasu, krietni iekaustīja viņu un kļuva viņa vietā par debesu uzdzīvotāju virsvadoni. Dievs nosūtīja eņģeli Rafaēlu sakaut eņģeli Azazēlu, un Rafaēls ieslodzīja mūsu Azazēlu ala Dodoēlas tuksnesī.

Un tad dievs atzina, ka grēku plūdi, lai kā grozies, ir nepieciešami. Lai neļautu milžiem nodarboties ar maģiju, viņš nolēma apslīcināt visu pasauli, arī vienkāršos cilvēkus, kas tikai cieta no šiem burvjiem. Bet eņģeļus, kas bija gājuši vazāties un plītēt zemes virsū, viņš atsauca atpakaļ debesīs un pavēlēja turpmāk uzvesties rāmi un nenodoties izvirtībai.

Jādomā, ka tieši ap šo laiku eņģeļi tad arī kļuvuši par bezdzimuma būtnēm. Dievs kungs, lai pasargātos no tā, ka viņi kādreiz atkal varētu pastrādāt nedarbus, droši vien lika viņiem šķirties no attiecīgajiem orgāniem, tāpat kā to darīja Austrumu valdnieki ar katru, kas ieņēma viņu harēmā zināmu amatu. Gluži veltīgi baznīckungi svītro šo epizodi no savām «bībelstāstu» īsajām rokasgrāmatām. Vismaz cilvēki zinātu, kāpēc eņģeļi kļuvuši par einuliiem.

Nabaga Azazēls, aizmirsts alā, kurā viņu bija ieslodzījis Rafaēls, protams, noslīka grēku plūdu laikā. Tad nu noraudāsini asaru par viņa skumjo likteni!

Vai pēc tam jūs varat teikt, ka tas nebija pašas providences pirksts, kas līdzēja atrast Enoka grāmatu? Tā nepazuda pirmajiem kristīgajiem; apustulis Jūda to citē; arī daži baznīcas tēvi runāja par šo grāmatu kā par visai pazīstamu. Enoka grāmata bija godā kristīgo vidu līdz IV gadsimtam. Bet vēlāk, ieskatījuši, ka tā apstiprina un labi izskaidro Pirmās Mozus grāmatas sestās nodaļas nepatīkamos četrus pantus, baznīckungi izmeta to ārā no bibeles.

Redzēdami, kā ebreji iedomājušies eņģeļus, nevaram neatzīt, ka kristīgā baznīca izdarījusi šai teorijā prāvus labojumus. Un tomēr tā lāpat atzīst, ka ebreju lauta bijusi dieva izredzēta, un pieņem tās reliģiskās grāmatas par «svētām» un «neapstrīdamām».

Ebreji iedalīja eņģeļus hierarhijas kāpnēs 10 pakāpienos: 1) kadošim jeb vissvētie, '2) ofamim — straujie, ;$) oralim — stiprie, 4) šasnialini — liesmojošie, 5) serafim — dzirksteles, 6) malahim — sūtņi, 7) elohim — dievišķie, 8) ben-elohim — dievabērni, 0) heruviin — eņģeļi-vērši un 10) išim — apgarotie. Bet pāvests Gregorijs 1 sagrupēja eņģeļus pavisam citādi. Pēc viņa «vissvētās» pavēles kristiānismā pieņemts iedalīt eņģeļus trijās pakāpēs, katra pa trim rangiem: pirmā pakāpe — serafimi, ķerubi un prestoli; otrā pakāpe — spēka, varas un kundzības eņģeļi un trešā pakāpe — pirmeņģeļi, erceņģeļi un vienkārši eņģeļi. Te redzams, cik liela ir pāvesta vara: nav nekāds joks, ja kādam ir tiesība pārkārtot debesu rangus.

Kristīgie baznīcas kalpi apgalvo, ka ebreji neesot sapratuši savas «svētās» grāmatas un ka viņi vēl līdz šim tā ari nesaprotot savu reliģiju un nezinot «īsto ticību». Lai nu viens saka, šie dumjie ebreji «neaptvēra», ka viņu Ezaija, uzbrukdams Babilonas valdniekam, viņu ienaidniekam, un «pareģodams» tam viņa varenības sabrukuma dienu, domājis nevis šā valdnieka krišanu, bet gan senseno leģendu par Lucifera dumpi pret dievu! Tad un ir gan bijuši stulbeņi šie rabīni, ja nav pratuši to izlasīt starp rindām!

Bez tam vēl, saka kristīgie baznīcas kalpi, ir ne mazums lietu, par kurām ebrejiem l)ībelē nav bijis ne jausmas.

Piemērs — «trīsvienība»! Pamēģiniet pārliecināt ticīgu ebreju, ka viņš pielūdz vienu dievu trijās personās. Jūs veltīgi zaudēsiet laiku: viņš smiesies jums taisni acīs. Viņš jums atbildēs, ka gadījumā, ja dievs bulu trīsvienīgs, viņš par to būtu atzinies Mozum, patriarhiem, praviešiem. Ar bībeli rokās viņš apgalvos, ka tajā neviens vārds nedod ne vismazāko mājienu par to, ka pastāvētu «trīsvienība», ko viņš uzskata par nesaprotamu, un ka, gluži otrādi, «svētie raksti» rāda dieva personību vienotu un nedalāmu.

Redzēdams tādu «nožēlojamu neizpratni», kristīgais teologs lēnprātīgi smaida un rausta plecus. Viņam, redziet, pietiek ar diviem pirmajiem pantiem Pirmajā Mozus grāmatā, lai parādītu, ka «trīsvienība» pastāvējusi visos laikos un ka tas ir pilnīgi skaidrs. Svinīgi viņš tos nocitēs:

«Iesākumā elohim radīja debesi un zemi. Un zeme bija neiztaisīta un tukša(«togu bogu»), un tumsa bija pār dziļumiem, un dieva gars lidinājās pa ūdens virsu.»

Tāds ir ebreju teksta burtiskais tulkojums.

Vai jūs šeit neredzat dievu tēvu, dievu-dēlu un dievu-garu? Patiesi, pirmajā acu uzmetienā viņi itin kā nav manāmi. Taču uzlieciet teologu brilles, un jus pavisam viegli saskatīsiet «trīsvienību». Ja atļausiet, tad mūsu brilles būs

Svētā Augustīna spriedelējums viņa jaukajā grāmatā «De cantico novo» (VII nod.). Nav nekā pārliecinošāka par šo viņa spriedelējumu. Visi teologi vienprātīgi uzskata Augustīnu par teoloģijas korifeju.

Izteiciens «iesākumā», kas ir laiku un lietu sākums, nozīmē «dievs dēls». Vai gribat pierādījumus? Atveriet Jaunās derības «Svētā Jāņa parādīšanās grāmatas» trešo nodaļu: šeit Kristus nosaukts par «dieva radījumu iesākumu» (14. [>.). Atveriet Jāņa evaņģēlija astoto nodaļu: ebreju jautāts — «kas tu esi?» — Jēzus atbildēja — «es no iesākuma» (25. p.).

Pirmās Mozus grāmatas pirmo pantu tātad vajag lasīt šādi: «Dieva dēlā, kas ir iesākums, dievs tēvs radīja debesi un zemi.»

Jūs «redzējāt» «trīsvienības» divas pirmās personas, taču jūs, liekas, vēl neredzat trešo? Drusciņ pacietības! Lūdzu, ņemiet atkal «svētā» Augustīna brilles. Trešā persona — «dievs gars» — atrodama otrā panta beigās: «dieva gars lidinājās pa ūdens virsu». Sis «gars» jums neko neizteic? Šis «gars» tad arī ir dievs — «svētais gars».

Tāpēc ebreju teksta tulkojums iznāk šāds: «Dievā dēlā, visu radījumu iesākumā, dievs tēvs radīja debesi un zemi; bet zeme bija haosā. tumsa to klaja, un dievs gars lidinājās pa ūdens virsu.»

Lai tikai padomājam, ka ebreji izmanījušies to nesaskatīt savas pašu bībeles pirmajos divos pantos! Patiesi neredzēts apstulbums! Jūsmojiet par «dievu garu», kas haosa laikmetā nedarīja nekā cilā kā vien lidinājās pa ūdens virsu! Tomēr neviļus rodas jautājums: vai tiešām «svētais gars» ir balodis?

Mūsuprāt, tā ir vienkārši pīle!

Piektā nodaļa GRĒKU PLŪDI

irmajā Mozus grāmatā ļoti atturīgi aprakstīti sīkumi par noziegumiem un grēkiem, ko pastrādājuši Ādama pēcteči zemes virsu tai laikā, kad eņģeļi dzīvojuši ar sievietēm. Ir teikts tikai:

«Un tas kungs (dievs) redzēja, ka cilvēku ļaunums augtin auga virs zemes un viss viņu sirdsprāts un padoms tikai ļauns bija vienumēr.» (1. Mozus grām., 6. noch, 5. p.)

Teiksim atklāti: redzams, Ādama senči bija aizmirsuši kārtīgi skaitīt lūgšanas rītos un vakaros, jo nekas tā nekaitina dievu kungu kā nekārtība lūgšanās. Turklāt jebkurš garīdznieks jums pateiks, ja jūs to nezināt, ka ikviens, kas aizmirst skaitīt lūgšanas, ik mirkli var krist kaut kurā grēkā.

«Tad lapa tam kungam žēl, ka viņš cilvēku zemes virsū darījis, un tas tam rūpēja sirdī. Un tas kungs sacīja: es izdeldēšu cilvēkus, ko esmu radījis virs zemes, no cilvēkiem līdz lo

piem, līdz tārpiem un līdz putniem apakš debess; jo man ir žēl, ka es tos darījis esmu.» (1. Mozus grām., 6. nod., 6. un 7. p.)

Dievs jiit nožēlu! Tas nemaz nav tik parasti. Un turklāt vecīša žēlabas bija pārlieku rūgtas, jo tas aptumšoja viņa saprātu un lika pieņemt lēmumu iznīcināt arī visus dzīvniekus, kas ne par ko nebija vainīgi un nekādi nebija sagrēkojušies. Varētu domāt, ka dievam — ja patur prātā viņa visvarenību — nekas nebūtu bijis vieglāk kā pārveidot cilvēkus; bet, kā redzēsim, viņš atzina par labāku tos apslīcināt. Te nu gan jāatzīst, ka tas nav gluži tēvišķīgi!

«Bet Noass atrada žēlastību priekš ta kunga (dieva) acīm.» (/. Mozus grām., 6'. nod., 8. p.)

Tas «bija viens taisns un nenoziedzīgs vīrs savā ciltī» (9. p.). Tad nu dievs tēvs ieradās pie viņa vizītē, lai brīdinātu par gaidāmo katastrofu un dotu viņam iespēju glābties.

«Un dievs sacīja uz Noasu: visas miesas gals ir nācis manā priekšā, jo zeme ir pilna no viņu varas darbiem; un redzi, es nomaitāšu tos līdz ar to zemi.

Dari sev šķirstu no priežu koka, ar mājokļiem būs tev to šķirstu darīt un apsviķēt no iekšpuses un ārpuses ar darvu.

Un tev būs viņu tā darīt: trīssimt olekšu lai ir tā šķirsta garums, piecdesmit olekšu platums un trīsdesmit olekšu augstums.

Vienu logu būs tev tam šķirstam darīt, olekts lielumā tev būs to virsgalā pataisīt, un durvis tev būs šķirsta sānos likt; tev būs viņu ar trini bēniņiem — apakšējiem, vidējiem un virsējiem darīt.

Jo redzi, es vedīšu ūdensplūdus virs zemes, lai nomaitā apakš debess ikvienu miesu, iekš kā ir dzīva dvaša; visam, kas virs zemes ir, būs mirt.

Un es celšu derību ar tevi, un tev būs šķirstā iet līdz ar taviem dēliem un ar tavu sievu, un tavu dēlu sievām.

Un tev būs no visa, kas dzīvo, 11» visas miesas pa diviem no visa šķirstā ievest, ka tie ar tevim dzīvi paliek, tēviņam un mātītei bus tiem būt.

No (visiejn) putniem pēc savas kārtas un no (visiem) lopiem pēc savas kārtas, un no visiem zemes tārpiem pēc savas kārtas divi no visiem nāks pie tevis, ka lie dzīvi paliek.

Un tu ņem pie sevis visādu barību, ko ēst var, un sakrāj to pie sevis, ka tā tev un viņiem par barību būtu.

Un Noass darīja tā, kā dievs tam bija pavēlējis, tā viņš darīja.» (1. Mozus grām., 6. nod., 13.—22. p.)

Šķirsta būve ilga simt gadu.1 Dievs nevēlēja Noasam brīdināt citus cilvēkus par gaidāmo notikumu. Tātad, jādomā, patriarhs un viņa ģimene savus priekšdarbus turēja noslēpumā. Protams, cilvēki jau nu droši vien brīnījās, redzēdami, ka Noass lauka vidū ceļ milzu kuģi 300 olekšu garumā, tas ir aptuveni 150 metru, tik, cik garš ir pamatīgs tvaikonis. Viens otrs, jādomā, uzskatīja veci par jukušu un smējās par viņu. Bet vecais par jokiem neapvainojās un cītīgi strādāja.

Šie simt gadi, kas patērēti šķirsta būvei, neliksies pārlieku ilgs laiks, ja atcerēsimies, ka bībelē noklusētas tūkstošiem nepieciešamību, kas saistītas ar šo būvi. Tā, piemēram, Noasa trim dēliem, redzams, bija jādodas ļoti tālos ceļojumos uz dažādām pasaules zemēm, lai atvestu no turienes dažādus dzīvniekus. Lai pasargātu sevi, ka pašā šķirstā viņus neaprītu lauvas, tīģeri, krokodili un citi briesmīgi dzīvnieki, viņiem vajadzēja iemācīties zvēru piejaucētāju un dīdītāju mākslu. Vajadzēja arī sagatavot krietni daudz pārtikas • produktu, gaļu neskaitāmi daudzajiem plēsoņām, sienu, labību, augļus u. tml.

Jādomā, ka šķirsts tika darināts no vislabāko šķirņu koka. Ja tagad kāds sadomātu simt gadu būvēt kuģi, tad neatrastu tik stipru koku, kas līdz būves nobeigšanai nebūtu sa puvis. Kad būvētu priekšgalu, pakaļgals jau būtu sabiris pīšļos, un vajadzētu atkal un atkal sākt no jauna un tā bez gala. Neviens īsti skaidri nezina, kādu koku Noass lietojis. Bībelē tas dēvēts par «goler», bet tādu koku neviens nekad nav redzējis.2 [Laikam tāpēc bībeles latviešu tulkojumā tas nosaukts par «priežu koku». — fted.]

Kad šķirsts bija gatavs, dievs sacīja Noasam: «Ej šķirstā tu un viss tavs nams. jo tevi esmu es redzējis taisnu priekš manis šinī tauta.» (I. Mozus grām., 7. /1 od., 1. p.) Turpmākā saruna rāda, ka dievs aizmirsis savus sākotnējos norādījumus. Kā jau citējām, viņš bija licis patriarham ņemt sev līdzi ne vairāk kā vienu pāri no kairas dzīvnieku sugas. Bet pēdēja mirklī «vecais» grozīja programu:

«No visādiem šķīstiem lopiem ņem pie sevis pa septiņiem, tēviņus un mātītes, bet no tiem lopiem, kas nešķīsti, pa diviem, tēviņu un mātīti.» (i. Mozus grām., 7. nod., 2. p.)

Bd>elē nav norādīts, vai dievs izskaidrojis Noasam, pēc kādām pazīmēm dzīvnieki iedalāmi «šķīstajos» un «nešķīstajos». Taču trešajā Mozus grāmatā ir pateikts (11. nod.), kurus dzīvniekus ebreji uzskatīja par «šķīstiem» un kurus par «nešķīstiem». No četrkājainajiem «šķīsti» ir tie, kam ir šķelti nagi un kas gremo. Kamieli un zaķi, kas gan gremo, bet kam nav šķeltu nagu, uzskata par nešķīstiem dzīvniekiem; cūka, kam ir šķelti nagi, bet kas negremo, arī uzskatāma par nešķīstu dzīvnieku. No putniem dievs par nešķīstiem pasludinājis ērgli, liju, kraukli, apogu, strausu, pūci, bezdelīgu, ķīri, vanagu, ūpi, gulbi, gaigalu, sikspārni un dažus citus.

Dievs tēvs paziņoja Noasam, ka plūdi sākšoties pēc septiņām dienām.3 Patriarham vajadzēja mazliet vēl pamācīties dabas zinātnes, lai zinātu, vai ņemt sev līdzi divas vai septiņas dzērves, divus vai septiņus ziloņus, divus vai septiņus degunradžus, divus vai septiņus nīlzirgus utt.

«Un notikās pēc septiņām dienām, ka ūdens-

. visi liela bezdibeņa avoti pārtrūka, un debess logi atvērās». (I. Mozus grām., 7. nod., 11. p.)

plūdi nāca virs zemes. Noasa sešsimtā dzīvības gadā otrā mēnesī septiņpadsmitā (27.) mēneša dienā, tai pašā dienā visi liela bezdibeņa avoti pārtrūka un debess logi atvērās.» (1. Mozus c/rām., 7. nod., 10. un 11. p.)

No šās vietas kļūst skaidrs, ka «svētais gars» uztur apgalvojumu par lielas ūdens krātuves eksistenci viņpus debesīm, pie kam to iztukšojot pa īpašām slūžām.

«Un lietus nāca virs zemes četrdesmit dienas un četrdesmit naktis.

Tai pašā dienā gāja Noass un Zems, un Kams, un Javets, Noasa dēli, un Noasa sieva un viņa trīs vedeklas kopā ar tiem šķirstā.

Līdz ar tiem visādi zvēri pēc savas kārtas:

un visādi lopi pēc savas kārtas, un visādi tārpi, kas virs zemes lien, pēc savas kārtas, un visādi putni pēc savas kārtas, visādi putniņi un visādi sparnaini.» (1. Mozus grām., 7. nod., 12,—U. p.)

Kas par šķirstu, kas par šķirstu! Ja saskaitītu visus laika posmus, kas minēti šajā un turpmākajās nodaļās, tad izrādītos, ka Noass, viņa ģimene un visi viņa izglābtie dzīvnieki bijuši šķirstā 393 dienas.4 Teologi nestāsta, kā astoņi cilvēki varējuši vairāk nekā gadu barot un dzirdināt visu šo zvēru dārzu un uzturēt tīrus aizgaldus. Vajadzēja taču domāt arī par pieaugumu! Cik gan nevajadzēja gaļas! Cik neiedomājamu pārtikas daudzumu! Cik milzīgs darbs Noasam, viņa sievai, dēliem un vedeklām, lai izmēztu mēslus no šķirsta!5

Dievs pats savām rokām aizvēra «šķirsta» durvis: «un tas kungs (dievs) aizslēdza aiz viņa (šķirstu)» (1. Mozus gram., 7. nod., 1 (i. p.).

Kad kuģis saka peldēt, ūdeņi «vairojās pārlieku virs zemes un pārņēma visus augstos kalnus visur apakš debess. Piecpadsmit olekšu augstumā virs kalniem pacēlās ūdeņi.» (I. Mozus grimi., 7. nod., 19. un 20. p.)

Grūti īsti aptvert šo ūdens daudzumu, it īpaši tad, ja ņem vērā, ka vislielākais mums zināmais dziļums Klusajā okeānā (Marianu ieplakā) pārsniedz 11 kilometru un visaugstākais kalns uz zemeslodes — Džomolungmu (Everests) Himalajos paceļas 8880 metru virs jūras līmeņa.

«Tad visa miesa apmira, kas virs zemes kuslas, — gan putni, gan visādi tārpi, kas lien virs zemes, gan visi cilvēki.

Viss, kam dzīva gara dvaša bija nāsīs, viss, kas mita sausumā, nomira.

Tad visi dzīvie radījumi tapa izdeldēti virs zemes no cilvēkiem līdz lopiem, līdz tārpiem un līdz putniem apakš debess, bet Noass vien palika un tie, kas līdz ar viņu bija šķirstā.

Un ūdeņi vairojās virs zemes simt un piecdesmit dienas.» (1. Mozus gram., 7. iiocl., 21.—24. p.)

Tikai laimīgās zivis vien bez bēdu peldēja satrakotajos ūdens virpuļos!

Taču visam reiz pienāk beigas:

«Un dievs atgādājās Noasu un visus zvērus, un visus lopus (un visus putnus, un visus rāpuļus), kas ar to kopā šķirstā bija; un dievs deva vēju virs zemes, un ūdeņi norimSs.

Un bezdibeņa avoti un debess logi tapa aizdarīti, un lietus no debess tapa aizturēts.

Un ūdeņi atgriezās no zemes virsas, šurp un turp tecēdami, un ūdeņi kritās pēc simt un piecdesmit dienām.

Un šķirsts nolaidās septītā mēnesī septiņpadsmitā mēneša dienā uz Ararata kalniem.

Un ūdeņi skrēja šurp un turp līdz desmitam mēnesim; desmitā mēnesī pirmajā dienā parādījās kalnu gali.» (1. Mozus grām., 8. nod., 1.-5. p.)

Cik daudz negaidītu brīnumu šais nedaudzajās rindiņās! Pirmkārt, sev par lielu prieku,

varam atjaunot savu pazīšanos ar šo patīkamo «dieva vēju», kam vairs nebija nekāda darba, kopš izbeidzies haoss, un ko komentētāji identificē ar «dieva garu». «Iesākumā», kā teikts bībelē, tas gluži vienkārši «lidinājās pa ūdens virsu». Bet tagad, lai nosusinātu palu ūdeņus, «dievs tēvs» izlaidis iepriekš minēto «svēto garu» («dieva vēju»), ko «raksti» mums iztēlo «dievišķīgā baloža» (vai, ja gribat, dievišķīgās pīles) veidā, un uzliek tam pilnīgi neaptveramu uzdevumu — nožāvēt grēku plūdus.

Starp citu, bija jau ari gluži nepieciešams iejaukties kādam no «vissvētās trīsvienības» locekļiem, citādi nekāds parastais vējš nebūtu varējis izžāvēt tik nepieredzētu ūdens daudzumu. Ja jau plūdu laikā ūdens līmenis bija par piecpadsmit olektīm augstāks nekā visaugstākie kalni zemes virsū, tad, pēc dažiem aprēķiniem, iznāk, ka pavisam sakrājies tik daudz ūdens kā divpadsmit pasaules okeāni, kas sakrauti cits uz cita. Grēku plūdus var uzskatīt par pašu neparastāko no visiem brīnumiem, ko dievs pastrādājis, jo, radījis šos jaunos, skatienam neaptveramos okeānus (kas jau pats par sevi nav nekāds nieka triks), viņš pēc tam tos iznīcinājis ar vienu vienīgu savu elpas pūtienu. Tad nu gan bijušas plaušas šim «balodim»!

Otrs brīnums, ko arī nevar pamest neievērotu: septītā mēneša septiņpadsmitajā dienā Noasa šķirsts apstājās Ararata kalna virsotnē, kuras augstums ir 5156 metri, bet kalni, kas

«Un šķirsts nolaidās septītā mēnesi septiņpadsmitā mēneša dienā uz Ararata kalniem.» (/. Mozus grām., 8. nod., p.)

augstāki par Araratu, piemēram, 14 Ilimalaju virsotnes, kuras pārsniedz 8000 metru, un citas virsotnes (Dienvidamerikā, Āfrikā) parādījās desmitā mēneša pirmajā dienā, tas ir, sešas nedēļas vēlāk. Gluži neaptverams brīnums!

Bībeles vēstījumā par plūdu beigām turklāt vēl ietverts gauži naivais stāsts par kraukli un balodi, taču tas neizraisa nekādu interesi. Vispirms Noass izlaida «kraukli», kas «skraidīja šurp un turp, kamēr ūdeņi sasika no zemes virsus». Pēc tam viņš «izlaida balodi», kas «neatrada, kur viņa kāja dusēt varētu, un atgriezās pie viņa šķirstā». Pēc septiņām dienām viņš to atkal izlaida, un šoreiz balodis

atgriezās, turēdams knābi eļļaskoka zariņu.6 Noass noprata, ka «ūdeņi bija noskrējuši no zemes virsus». Patriarham, kā vēsti bībele, toreiz bija «apritējis» 001 gads.

Dievs viņam teica, ka laiks nākt laukā. Droši vien dzīvnieku izlaišana noritējusi priekšzīmīgi. Turklāt jādomā (lai gan bībelē par to nekas nav teikts), ka sāļais ūdens tūdaļ nošķīries no saldūdens (atkal brīnums!), lai upes, ezeri un jūras atkal varētu saiet atpakaļ savās agrākajās gultnēs. Un zivis tūlīt atgriezās savos ūdeņos saskaņā ar to. ko prasīja viņu daba.

«Un Noass uztaisīja tam kungam altāri un ņēma no visiem šķīstiem lopiem un no visādiem šķīstiem putniem, un upurēja tam kungam degamus upurus virs altāra.

Un tas kungs saoda saldo smaržu, un tas kungs (dievs) sacīja savā sirdi: es vairs nenolādēšu zemi cilvēka dēļ, jo tas cilvēka sirdsprāts ir ļauns no mazām dienām, un es negribu vairs samaitāt visu, kas dzīvo, kā es darījis esmu.» (1. Mozus ņrām., 8. nod., 20. un 21. p.)

Pie tam vecais dievs pagodināja Noasu un viņa bērnus ar pirmšķirīgu svētību un atļāva viņiem turpmāk ēst arī visādu citādu barību, ne tikai graudaugus vien.

«Un dievs svētīja Noasu un viņa dēlus un sacīja uz tiem: augļojieties un vairojieties, un piepildiet zemi (un valdiet pār to).

Un jūsu bijāšana un biedināšana lai ir pār visiem zemes zvēriem (un pār visiem zemes

lopiem) un pār visiem putniem apakš debess, un visu, kas kust virs zemes, un pār visām zivīm jūrā; un lai tie ir jūsu rokās (loti.

Viss, kas kust un dzīvs ir, lai ir jums par barību: it kā zaļu zāli esmu jums visu nodevis.

Tomēr to miesu savā asinī, iekš kā viņas dzīvība ir. jums nebūs ēst.

Jo patiesi es prasīšu jūsu asini, jūsu dzīvības asini, no visiem zvēriem gribu es to prasīt, arī no cilvēka rokām, no tā rokām, kas viņa brālis ir, es prasīšu cilvēka dzīvību.

Kas cilvēka asinis izlej, tā asinīm caur cilvēkiem būs tapt izlietām, jo dievs cilvēku radījis pēc sava ģīmja.» (1. Mozus grām., 9. nod., /.-6. p.)

No šā izklāsta izriet, ka dzīvniekiem ir dvēsele un ka šī dvēsele dzīvo asinīs. Dievs kungs itin kā nevarētu paciest arī cilvēka nogalināšanu. Bet bibeles dievs bieži vien pārsakās, un mēs vēl redzēsim, cik neganti viņš skubina ebrejus uz slepkavībām. Pie tam tomēr liksies, ka viņa izredzētā tauta nepavisam neizlej cilvēku asinis.

Bet, ja nu «vecais» apņēmās cilvēkus turpmāk neapslīcināt, tad darījumu vajadzēja parakstīt. Dieva paraksts bija varavīksne, ko pirmoreiz laida darbā šai zīmīgajā dienā.

«Manu varavīksni es esmu padebesī licis,» dievs teica, «un tā būs (mūžīgas) derības zīme starp mani un starp zemi.

Un, kad es padebesi pār zemi vadīšu, varavīksne (mana) padebesī rādīsies.

Tad pieminēšu es savu derību, kas ir starp mani un starp jums, un starp visām dzīvām dvašām, un starp jebkuru miesu.» (1. Mozus grām., 9. noā., 13.—15. p.)

Piesardzība nebija lieka, jo arī dievam neklājas pārlieku paļauties uz savu atmiņu! Pie reizes pieminēsim, ka «svētajā» tekstā teikts: «mana varavīksne», «es esmu licis varavīksni». Tas viss skaidri norāda, ka līdz tam laikam nekādas varavīksnes nav bijis. Bet, tā kā varavīksne rodas, kad saules stari lūst un atspoguļojas ūdens lāsēs, tad skaidrs, ka gadu simtos, kas bija aizritējuši no pasaules radīšanas laika līdz ūdensplūdiem, vispār netika praktizēta aprasināšana ar lietu; koki un stādi auga paši no sevis. Tiem vai nu pietika ar sviedriem, kas plūda pār cilvēka pieri, vai arī jau klaidonis Kains, kas cēla pilsētas, bija ierīkojis uz visas zemeslodes mākslīgās apūdeņošanas tīklu.

Sestā nodaļa TAISNAIS NOASS UN VIŅA DIEVA SVĒTĪTAIS DZIMUMS

Jūdu vēsturi papildina divas interesantas epizodes: Noasa žūpošana un «Bābeles tornis».

«Un Noass sāka zemi kopt un vīnadārzu strādāt.

Un viņš dzēra no vīna un apdzērās, un gulēja atsedzies sava dzīvokļa vidū.

Un Kams, Kanaāna tēvs, redzēja sava tēva plikās miesas un pasacīja to saviem divi brāļiem ārā.

Tad ņēma Zems un Javots drēbes un lika tās uz saviem pleciem, un, ačgārni ejot, apsedza sava tēva plikās miesas; savu vaigu tie bija nogriezuši, tā ka sava tēva plikās miesas neredzēja.» (1. Mozus 7rām., 9. nod., 20.— 23. p.) '

Tātad Seins un Jafets izturējušies godbijīgi, kā klājas krietniem dēliem, kad tie redz tēvu piedzērušu. Turpretim līams (Kams) uzvedies kā īsts kāmis, un, protams, nolādēšana nebija ilgi jāgaida, taču palūkojieties, ko tā ķēra.

«Un Noass uzmodās no sava vīna un sajuta, ko viņa mazais dēls viņam bija darījis.

Un sacīja: nolādēts lai ir Kanaāns; tam būs savu brāļu kalpu kalpam būt.

Un viņš sacīja: svētīts ir tas kungs, Zema dievs, un Kanaāns lai ir viņa kalps.

Lai dievs izplata Javetu, un lai tas dzīvo Zema dzīvokļos, un Kanaāns lai ir viņa kalps.» (1. Mozus grūrn., 9. iiod., 24.—27. p.)

Tā tika nolādēts jaunais Kanaāns, lai gan viņš nemaz nebija ņirgājies par savu vectēvu. Jādomā, ka Noass vēl nebija pietiekami «pamodies no sava vīna», kad viņš izteica šos lāstus. Un tomēr dievs kungs tos apstiprināja.1

Teologi ir vienis pratis par to, ka Noass atdevis Āziju Semam, Eiropu Jafetam, bet Āfriku Ilamam. Kanaāns un Ilams radījuši nēģerus un negroīdus. Tāpēc ari viņu pēctečiem esot bijis jākļūst par eiropiešu vergiem.2 Kā gan trīs Noasa dēli, kas dzimuši no viena tēva un vienas mātes, varēja kļūt par triju dažādu rasu ciltstēviem? Tomēr jādod gods dievam un viņa «svētajiem rakstiem» un jāuzskata, ka no Seina cēlušies dzeltenscjainie aziāti, no Jafeta — baltādainie eiropieši, bet no Ilarna un Kanaāna — melnādainie afrikāņi. Bet no kā tad cēlušies Amerikas sarkanādainie? «Svētais gars» aizmirsis to pateikt 1. Mozus grāmatas autoram vai arī jāpieļauj, ka Amerikas actekiem un mohikāņiem nav bijis tēva.

Tagad aplūkosim slaveno Bābeles torņa celšanu.

«Visai zemei bija vienāda mēle un vienāda valoda.

Un, kad tie pret rītiem aizgāja, tie atrada klajumu Zineārzemē un tur apmetās.

Un sacīja cits uz citu: iesim, taisīsim ķieģeļus un dedzināt dedzināsim. Un ķieģeļi tiem bija akmeņu vietā, un zemes piķis tiem bija kaļķu vietā.

Un tie sacīja: iesim, taisīsim sev pilsētu un torni, kura gals debesīs …

Tad nāca tas kungs zemē apraudzīt pilsētu un torni, ko cilvēku bērni taisīja.

Un tas kungs sacīja: redzi, tie ir vienādi ļaudis, un tiem visiem ir vienāda valoda, un šis ir tas, ko tie iesākuši darīt, bet tie nu neatstāsies no tā, ko ir apņēmušies darīt.

Nolaidīsimies zemē un sajauksim3 tiem tur valodu, ka neviens sava tuvāka valodu nevarētu saprast.

Tad izklīdināja tas kungs viņus no turienes pa visu zemes virsu; un tie mitējās to pilsētu (un torni) taisīt.

Tādēļ tapa viņas vārds nosaukts Bābele, tāpēc ka tas kungs tur bija sajaucis visas zemes valodu un no turienes tas kungs tos bija izklīdinājis pa visu zemes virsu.» (1. Mozus grām., 11. nod., 1.—9. p.)

Daži teologi pašpārliecināti apgalvo, ka «Bābeles tornis» tai brīdī, kad dievs to sagrāva, sasniedzis pusotra kilometra lielu augstumu,

■ Un Kams, Kanaāna tcvs, redzēja sava tēva plikas miesas.i (1. Mozus grūm., 9. nod., 22. p.)

). i., ka tas bijis desmitreiz augstāks par visaugstāko Ēģiptes piramīdu — Heopsa piramīdu (147 metri). Taču piramīdas ir saglabājušās, bet no grandiozās celtnes, ko sauc par Bābeles torni, nav nekas palicis pāri. 1500 metru lielam augstumam bija vajadzīgs arī neparasti liels pamats. Kā gan varēja pazust lik milzīga būve? Pirmās Mozus grāmatas autors piemirsis to pastāstīt.

Un vēl: tolaik saskaņā ar pašu bībeli nevarēja būt ne pietiekami daudz cilvēku, ne prasmes, kas bija nepieciešami tik prāvam pasākumam. Sis notikums aplūkojams tieši kā vislielākais reliģiskais «brīnums»!

Nc mazāks brīnums ir arī negaidītā daudzo valodu un izlokšņu rašanās. «Komentētāji,» Voltērs saka, «ir meklējuši, kādas valodas radušās no šās tautu izklīdināšanas, bet viņi nekad nav pievērsuši uzmanību nevienai senajai valodai, ko runā cilvēki no Indijas līdz Japānai. Būtu interesanti saskaitīt, cik daudzās dažādās izloksnēs tagad runā uz zemes lodes. Attiecībā uz Ameriku mēs zinām pāri par 300 izlokšņu, mūsu kontinentā — vairāk par 3000. Katrai Ķīnas provincei ir sava vietējā valoda. Pekinas iedzīvotāji lāgā nesaprot Kantonas iedzīvotājus, un induss no Malabaras krastiem nesaprot indusu no Benaresas. Starp citu, pārējiem zemes iedzīvotājiem nebija ne jausmas par brīnumiem ar «Bābeles torni»; tos zināja tikai senebreju rakstnieki.»

Vislielāko izbrīnu rada fakts, ka svarīgie vēstures notikumi, kas saskaņā ar bībeli ir cilvēces izcelšanās pamatā, nepavisam nav zināmi nevienai citai tautai. Vēl varētu saprast, ja grieķi, romieši, ēģiptieši, hakleji, persieši, indusi un ķīnieši nepazītu Ģideonu, Simsonu vai vēl kādu citu vienīgi ebreju cilšu varoni. Bet, ja šīm tautām nav pazīstams pat Ādama un Noasa vārds, tad tas jau ir kaut kas cits.

Ja jau bībeles ūdensplūdi iznīcināja visu zemes virsu un Noass bija cilvēku dzimuma atjaunotājs, tad šo patriarhu būtu vajadzējis zināt visu tautu vēsturniekiem. Kāpēc gan Ādama un Ievas, Kaina un Ābela, Enoka un Metuzāla, Lāmeka, Noasa, Sema, Hama un Jafeta vardi nav ierakstīti nevienā pergamentā, bet figurē tikai nelielās ebreju tautas — pirmatnējās kultūras klejotājtautas grāmatās? Kad lielās plūdu kuģošanas veterāni apmetās dažādas vietās zemes virsū un kļuva par ciltstēviem jaunām tautām, viņi dīvainā kārtā aizmirsa visu: gan to, kā dievs bija radījis «debesi un zemi», gan to, kā pirmie cilvēki dzīvojuši paradīzē. Viņi aizmirsa pat pirmo cilvēku vārdus. Visu to atcerējās tikai ebreji vien, un tad no viņiem bībeles pasakas aizguva citas tautas. Pat vīnogulāju kultivēšanas nopelns nespēja paglābt Noasu no vispārējas aizmirstības, jo milzīgi lielais cilvēku vairākums kā vīna izgudrotāju godināja Bakhu4 .

Kas attiecas uz grēku plūdiem, tad kritiķi diezgan vienprātīgi uzskata to par gluži dabisku vietēju katastrofu un apgalvo, ka varējis būt vēl ne mazums citu lādu plūdu. Tā, piemēram, arī senajiem grieķiem ir mīts par Deikalionu5 .

Kritiķi iedrošinās apgalvot, ka gadījumā, ja plūdi būtu bijuši vispasaules mēroga, tad arī Noasa vārds būtu bijis zināms visā pasaulē, bet Deikalions un Utnapištims — haldeju leģendas varonis — būtu aizmirsti. Un vēl: brīnums, ka Hēsiods un Homērs ne ar pušplēstu vārdu nepiemin nedz Ādamu, nedz Noasu, no kuriem viens bijis cilvēku dzimuma tēvs, bet otrs — glābējs.

Tāda noklusēšana nekur nav redzēta, jo patiesi nevar taču iedomāties, ka «dievišķīgais balodis» būtu bijis tads mistifikators un devis pirmajam cilvēkam, ka ari noslīkušās cilvēces glābējam gluži nejaušus, izdomātus vārdus, kas kļuvuši zināmi tikai no bibeles.

S e p t ī t ā nodaļa PATRIARHA ABRAAMA TAISNĪGA DZĪVE SVĒTO VIDŪ

Lasītājs droši vien atceras dieva

nolikumu, ka cilvēka mūža ilgums nedrīkst pārsniegt 120 gadu (1. Mozus grām., 6. nod., 3. p.). Lai gan šis dieva norādījums ir visai kategorisks, tomēr Sems ņēma un nodzīvoja 600 gadu (1. Mozus grām., 11. iiod., 10. un 11. p.), Arvaksads — 438 gadus (12. un 13. p.), Zelus — 433 gadus (1A. un 15. p.), Ebers — 464 gadus (10. un 17. p.), Pelegs un Rēgus — katrs 239 gadus (18. un 21. p.), Zerugs — 230 gadus (22. un 23. p.), Naors — 148 gadus (24. un 25. p.), Tārus — 205 gadus (32. p.). Šie astoņi Sema pēcteči noved mūs līdz Abraāmam, kam ierādīta apbrīnojami iiela loma teikās par ebreju tautas dzīvi.

Bībelē nav teikts, kāpēc dievam tēvam pēkšņi iepaticies šis Abraams, kas sakumā saukts vienkārši par Ābramu (ar vienu «a»). Viņš mierīgi dzīvojis Aranā, līdz kādā jaukā rīta

pie viņa ieradies dievs un pavēlējis sakravāt čemodānus.

«Un tas kungs uz Ābramu sacīja: izej no tavas zemes un no tavas dzimtenes, un no tava tēva nama uz to zemi, ko es tev radīšu.

Un es darīšu tevi par lielu tautu un svētīšu tevi, un darīšu tavu vārdu lielu; un tu būsi par svētību.

Es svētīšu tos, kas tevi svētī, un nolādēšu tos, kas tevi nolād; un iekš tevis taps visas zemes ciltis svētītas.» (1. Mozus grūm., 12. nod., 1.—3. p.)

Lai gan Ābramam bija jau 75 gadi, viņš tomēr bija tik ļoti lētticīgs, ka neprasīja nekādā paskaidrojuma par šo apbrīnojamo uzaicinājumu. Viņš savāca savas mantiņas un devās ceļa, pat nezinādams, kurp īsti. Viņam līdzi gāja viņa sieva Zāra, brāļadēls Lats ar savu sievu un daži kalpi.

Karavānai vajadzēja noiet vairākus simtus kilometru, iekām tā sasniedza Ivanaānas zemi. Tieši to dievs visādā ziņā gribēja parādīt Ābramam, izpildīdams savu solījumu, ka tā piederēšot viņa pēcnākamiein. Mūsu ceļotāji ilgi brida pa smilšu klajiem, kur nekas neauga. Lai uzmundrinātu sevi un stiprinātu savu ticību, klejotāju patriarhs uzcēla altāri tuksneša vidu un sāka lūgt dievu, lai tas drīzāk novestu viņu noteiktajā vietā, jo ilgais ceļš, acīm redzot, tomēr bija krietni samocījis viņa vecās kājas.

Šķērsojusi Kanaānu un citas zemes, kara-

«Un, kad ēģiptieši tevi redzēs, tie sācis: ši ir viņa sieva, — un nokaus mani, bet tevi paturēs dzīvu. Sakies jele mana māsa esam, ka man labi klājas tevis dēļ.» (1. Mozus grānt., 12. nod., 12. un 13. p.)

vāna devas uz dienvidiem un beidzot nonāca līdz Ēģiptei

«Un tas nolikās, kad viņš nāca tuvu pie Ēģiptes, tad sacīja viņš uz Zārai, savu sievu: raugi jele, es zinu tevi skaistu sievu no vaiga esam.

Un, kad ēģiptieši tevi redzēs, tie sacīs: šī ir viņa sieva, — un nokaus mani, bet tevi paturēs dzīvu.

Sakies jele mana māsa esam, ka man labi klajas tevis dēļ un mana dvēsele tevis labad dzīva paliek.

Kad nu Ābrams Ēģiptes zeme nonaca, ēģiptieši redzēja šo sievu, ka lā ļoti skaista bija.

Un vārava lielkungi arīdzan redzēja viņu un slavēja to vāravam, un tā sieva tapa vārava namā ņemta.

Un Ābramam bija labi viņas dēļ; tam bija avis un vērši, un ēzeļi, un kalpi, un kalpones, un ēzeļmātes, un kamieļi.» (1. Mozus grām., 12. nod., 11.—16. p.)

Tas, protams, ir dievbijīgi pamāclgs piedzīvojums: «svētajos rakstos» ne ar vienu vārdu nav nosodīts sencis alfoniss2 . Daži iztulkotāji stingri nopēluši Ābrama rīcību, toties svētais Augustīns ņem šo patriarhu savā aizsardzībā3 . Starp citu pieminēsim, ka Zāraī tolaik bija 65 gadi: nedz šis vecums, nedz'ilgais ceļojums pa tuksnesi, protams, ne drusciņ nebija mazinājuši viņas skaistumu. Tas, bez šaubām, ir kārtējais reliģiskais «brīnums». Vēlāk redzē sim, ka tad, kad viņai būs 90 gadu, viņu nolaupīs vēl viens valdnieks un joprojām tā paša apbrīnojamā skaistuma dēļ.

Tikko faraons (vāravs) bija pievads burvīgo veceni un grasījās uzlikt viņas vīram ragus, kad pēkšņi dieva kunga visu redzošā acs pamanīja to, kas notika viņa augstības «Ēģiptes valdnieka» harēmā:

«Tas kungs mocīja vāravu un viņa namu ar lielām mocībām Zāraī — Ābrama sievas dēļ.

Tad aicināja vāravs Ābramu un sacīja: kas

ir tas, ko tu man esi darījis? Kāpēc tu man neesi pasacījis, ka šī ir tava sieva?

Kāpēc tu esi sacījis — «tā ir mana māsa»? Jo es viņu sev ņēmu par sievu. Un nu redzi: še ir tava sieva, ņem viņu un ej prom.

Un vāravs pavēlēja par viņu saviem vīriem, un tie pavadīja viņu un viņa sievu, un visu, kas viņam bija (un Latu kopā ar viņu).» (1. Mozus grām., 12. nod., 17.—20. p.)

Mūsu Ābrams atkal ceļa jūtīs. Tomēr tagad viņš bija «ļoti bagāts ar lopiem, ar sudrabu un ar zeltu» (1. Mozus grām., 13. nod., 2. p.). Tas ir saprotams, jo viņš, zināms, faraonam nekā neatdeva atpakaļ no 1ā, ko bija ieguvis, pārdodot sievu.

«Un viņš gāja savu ceļu no dienvidu puses uz Beteli līdz tai vietai, kur iesākumā viņa telts bija starp Beteli un starp Aju.» (1. Mozus grām., 13. nod., 3. p.)

Šās otrās klaiņošanas laikā izcēlās strīds starp Ābrama un Lata ganiem. Tēvocis un brāļadēls sadalīja bagātības, tomēr joprojām palika it lieli draugi. Ābrams nolēma apmesties Kanaānas zemē, turpretim Lats devās uz Jordānas ieleju un apmetās Zodomā, kur arī «uzcēla savas teltis».

Pēc kāda laika daži valdnieki, to skaitā arī Zodomas ķēniņš, uzsāka savā starpā karu. Cīniņā Latu saņēma gūstā. Tēvocis Ābrams, kas šai laikā vēlreiz bija mainījis dzīves vietu un pārcēlis savas teltis uz Ebronu, šeit dabūja dzirdēt bēdīgo jauno ziņu. Svēts sašutums pildīja viņa sirdi, un viņš nolēma izpestīt savu radinieku. Tad tikai atklājās, ko spēj patriarhs. Siin klejotājam, kam nebija ne sprīža savas zemes, izrādās, piederēja milzīgs skaits kalpu: bībelē teikts, ka viņš no tiem apbruņojis 318 vīru un ar šo kalpu saujiņu samiliījis driskās četru visvarenāko tās zemes valdnieku «armijas»: Amravela, Zineāras ķēniņa, Arioka, Elasaras ķēniņa, Ķedorlaomēra, Elama ķēniņa, un Tideāla, Gojimu ķēniņa, karaspēku. Nav zemē metams sasniegums! Uzvara bija tāda, ka viņš «dzinās tiem pakaļ līdz Danam (kura, pie reizes jāsaka, tolaik vēl nebija. — L. Taksils) un viņš dalījās un uzbruka tiem naktī, viņš un viņa kalpi, un tos sakāva un dzinās tiem pakaļ . .. Un atveda atpakaļ visu mantu un arī Latu. savu radinieku, un viņa mantu viņš atveda atpakaļ, arī sievas un ļaudis.» (1. Mozus grām., 14. nod., 14.— 16. p.)

Gadi ritēja, un Ābrams raizējās aizvien vairāk un vairāk. Viņš sev jautāja, — kā gan viņam radīsies pēcteči? Kad piepildīsies dievišķīgais solījums, pēc kura viņam vajadzēja kļūt par lielas tautas tēvu?

«Pēc šām lietām notika tā kunga vārds uz Ābramu vienā parādīšanā (nakti) un tika sacīts: nebīsties, Abrām, es esmu tev par priekšturamām bruņām, un tava alga (biīs) ļoti liela.

Tad sacīja Ābrams: kungs, kungs! ko tu man dosi? es aizeju bez bērniem; mana nama mantinieks ir šis Eliēzers no Damaskas.

Un Ābrams sacīja: raugi, tu man neesi pēcnācējus devis, un, redzi, manas saimes bērns bus mans mantinieks.

Un raugi, tā kunga vārds notika uz viņu, un tika sacīts: šis nebūs tavs mantinieks, bet, kas no tavam miesām nāks, tas bus tavs mantinieks.

Un viņš izveda to ārā un sacīja: raugies jel uz debesi un skaiti zvaigznes, vai tu lās vari saskaitīt? Un viņš sacīja uz to: tikpat būs tev pēcnācēju.»4 (1. Mozus grām., 15. nod., 1—5. p.)

Ābrams noticēja tam kungam un nolēma vel pagaidīt. «Bet Zāraī, Ābrama sieva, nedzemdēja tam nenieka. Tai bija viena kalpone no Ēģiptes, Agare vārdā. Un Zāraī sacīja uz Ābramu: raugi jele, tas kungs ir mani aizslēdzis, ka es nedzemdēju; ej jele pie manas kalpones, lai es caur viņu augļotos; un Ābrams klausīja Zāraī vārdus.» (1. Mozus grum., 16. nod., 1. un 2. p.)

Tas nozīmē, ka viņa būtu adoptējusi savas kalpones bērnu. Saskaņā ar Austrumu paradumu tēvs vai māte paņem bērnu klēpī, un tas ir adoptēšanas ceremoniāls.

«Tad ņēma Zāraī, Ābrama sieva, Agari, savu ēģiptiešu kalponi, pēc desmit gadiem, kad Ābrams Kanaānas zemē bija dzīvojis, un deva to Ābramam, savam vīram, par sievu.

Un viņš gaja pie Agares, un tā tapa grūta. Kad un tā redzēja, ka tā grūta bija, tā sāka nicināt savu gaspažu.

Tad Zāraī sacija uz Ābramu: tu nepareizi pret mani dari; es atdevu savu kalponi tavā klēpi, un nu, redzēdama sevi grūtu esam, viņa sākusi mani nicināt; lai tas kungs ir tiesnesis starp mani un starp tevi.

Un Ābrams sacija uz Zāraī: raugi, tava kalpone ir tavā roka, dari ar viņu, kas tev patīk. Un Zāraī pārmācīja viņu, un tā aizbēga no viņas.» (1. Mozus grtim., 16. nod., 3.—6. p.)

Cik gan dievišķīgi dievbijīga un tikumiski pamācoša ir šī «svētā senča» dzīve, vai nav tiesa?

Par laimi, eņģelis sastapa Āgari tuksnesī un uzmundrināja viņu.

«Atgriezies pie savas gaspažas,» ta kunga eņģelis teica, «un zemojies viņas priekšā … Es vairodams vairošu lavu dzimumu, un to nevarēs saskaitīt lielā daudzuma dēļ5 … Un dzemdēsi dēlu un nosauksi viņa vārdu Izmaēls, jo tas kungs tavas bēdas uzklausījis.» (1. Mozus grām., 16. nod., 9.—11. p.)

«Un Ābrams bija deviņdesmit un deviņus gadus vecs, tad rādījās tas kungs Ābramam un sacīja uz to: es esmu tas visuvarenais, stiprais dievs, staigā priekš mana vaiga un esi taisns.

Un es celšu derību starp mani un tevi, un es tevi vairodams vairošu.

Tad nometās Ābrams uz savu vaigu, un dievs runāja ar to, sacīdams:

liedzi, es esmu cēlis savu derību ar tevi, un tu būsi par tēvu daudz ļaudīm.

Un tavam vārdam nebūs vairs sauktam tapt Ābrams, bet Ābraāms būs tavam vārdam būt, jo es esmu tevi par tevu daudz ļaudīm licis.

Un padarīšu tevi ļoti varcn auglīgu un celšu no tevis tautas, un ķēniņiem būs no tevis nākt.

Un es iecelšu savu derību starp mani un starp tevi, un starp tavu dzimumu pec tevis pie viņu pēcnākamiem mūžam par derību, ka es būšu tev par dievu un tavam dzimumam pēc tevis.

Un es došu tev un tavam dzimumam pēc tevis tavas svešniecibas zemi, visu Kanaanas zemi mūžam paturēt; un es būšu tiem par dievu.

Un dievs sacīja uz Abraāmu: tev tad būs manu derību turēt, tev un tavam dzimumam pēc tevis pie viņa pēcnākamiem.

Si ir mana derība, ko jums būs turēt starp mani un starp jums, un starp jūsu dzimumu pēc jums: visam vīrišķam starp jums būs apgraizītam tapt.

Un jums bus to priekšādu pie jusu miesām apgraizīt, ka tas būtu par derības zīmi starp mani un starp jums.

Tad nu dēliņam, kas astoņas dienas vecs ir, bus apgraizītam tapt, visiem jūsu vīru kārtas pēcnākamiem, tam, kas namā piedzimis, un tam, kas par naudu pirkts no kāda svešinieka, kas nav jusu dzimuma.

Tiešām tam būs apgraizītam tapt, kas tavā namā piedzimis un kas par naudu pirkts, lai mana derība pie jūsu miesām būtu par mūžīgu derību.

Un kuram vīrišķam priekšāda būs, kas savas miesas priekšādu neapgraizīs (astotā dienā), tā dvēsele taps izdeldēta no saviem ļaudīm: jo tas ir manu derību pārkāpis.

Un dievs sacīja uz Abraāmu: tev nebūs savas sievas Zārai vārdu saukt Zāraī, bet viņas vārds lai ir Zara.

Jo es svētīšu viņu un došu tev no viņas vienu dēlu, un es svētīšu viņu, ka no viņas būs daudz ļaužu un daudz ļaužu ķēniņi no viņas celsies.

Un Abraāms nometās uz savu vaigu un pasmējās, un sacīja savā sirdī: arig vienam, kas simt gadu vecs ir, bērns dzims? un arig Zara, deviņdesmit gadu veca, dzemdes?

Un Abraāms sacīja uz dievu: kaut jele Izmaēls tavā priekšā dzīvotu!

Un dievs sacīja (Abraāmam): patiesi, Zāra, tava sieva, dzemdēs tev dēlu, un tev būs viņu saukt par Izaāku, un es uzcelšu savu derību ar viņu, mūžam par derību (par to, ka es būšu dievs viņam un) viņa dzimumam pēc viņa.

Ari Izmaēla labad esmu tev paklausījis: redz, es esmu viņu svētījis un padarīšu viņu auglīgu, un vairošu viņu varen ļoti: divpadsmit lielkungi viņam dzims, un es radīšu no viņa lielu tautu, liet manu derību celšu es ar Izaāku, ko tev Zāra noliktā laikā nākamā gadā dzemdēs.

Un dievs mitējās ar Abraāmu runāt, un dievs uzkapa no Abraāma.» (1. Mozus gram., 17. nod., 1.—22. p.)

Šo aprakstu par visur esošā dieva parādīšanos Ābraāmam var lasīt tikai visdziļākajā bijāšanā. Šā apraksta autoru uz to, protams, iedvesmojis «svētais gars»! Baznīcas kalpiem nemaz nevajag censties to pierādīt, jo dieva doma šeit paceļas tādos augstumos, ko nekad nevarētu sasniegt neviens mirstīgais. Tā, piemēram, Maķedonijas Aleksandram, kad viņš slēdza savienību ar Indijas valdniekiem, nekad nebūtu iešāvies prātā uzaicināt viņus apgraizīties un apgraizīt visus savus pavalstniekus par nelaužamas draudzības zīmi. Un tad, kad Napoleons Tilzītē slēdza savos skāvienos Krievijas caru Aleksandru I, viņš savu draudzību ar Krieviju domāja nostiprināt tikai ar kopējo naidu pret Angliju. Ja maršals Mirats, kas pavadīja toreizējo Eiropas valdnieku, viņam sacītu: «Valdniek, nelūdziet vis caru parakstīt līgumu par militāru savienību, bet gan prasiet, lai viņš rīt apgraizītu pats sevi un visus sava štāba amatvīrus, jo viņu priekšāda ir vislabākā ķīla ciešai divu impēriju savienībai,» — tad Napoleonam rastos aizdomas, vai tikai Mirats nav pēkšņi sajucis prātā, un viņš to nodotu savu labāko ārstu gādībā. Taču Maķedonijas Aleksandrs un Napoleons bija tikai cilvēki. Vienīgi dieva prāts var aptvert ideju par mūžīgu savienību, kas dibināta uz dzimumorgānu apgraizīšanu, kuru ciltis pārņem cita no citas.

V Bet, ja nu šī apgraizīšana ir dievišķīgas cilmes, tad kālab gan kristīgie to atcēluši?

Kas attiecas uz «svēto» patriarhu, tad viņš bez šaubīšanās izpildīja «visaugstā dieva» prasību.

«Tad ņēma Abraāms Izmaēlu, savu dēlu, un visus savā namā dzimušos, un visus par naudu pirktos, visus no vīra kārtas, no Abraāma saimes, un apgraizīja priekšādas pie viņu miesām tanī pašā dienā, kā dievs viņam bija teicis.

Un Abraāms bija deviņdesmit deviņus gadus vecs, kad priekšāda pie viņa miesas apgraizīta tapa.

Un Izmaēls, viņa dēls, bija trīspadsmit gadu vecs, kad priekšāda pie viņa miesas apgraizīta tapa.

Tanī pašā dienā tapa apgraizīti Abraāms un viņa dēls Izmaēls.

Un visi vīri, viņa namā piedzimuši un par naudu pirkti no svešiniekiem, tapa reizē ar viņu apgraizīti.» (1. Mozus grom., 17. nod., 23.—27. p.)

Kā gan tagad kristieši var apgalvot, ka viņu reliģija esot pamatota uz ebreju tautas reliģiju, ja viņi neievēro visus šās reliģijas dievišķīgos priekšrakstus? Pat Kristus licis apgraizīts. Viņa priekšāda ir pielūgšanas priekšmets un viena no visvērtīgākajām relikvijām Romā svētā Laterānas Jāņa baznīcā. Šī priekšāda ir pat pavairojusies kaut kāda visaugstākajā mērā noslēpumaina, bet tāpēc vēl pārsteidzošāka «brīnuma» ceļā; tagad tā pati relikvija atrodama ari Sarrū (pie Puatjē), Pijanvelā, Kulombā (ļ)ie Šarlras), Salonā pie Mainas, Antverpenē un Ilildesheimā; turklāt baznīca svin «tā kunga apgraizīšanas» dienu gada pirmajā dienā — 1. janvāri.

Imperators Juliāns Filozofs savā kristiānisma kritikā norādīja, ka jaunās ticības mācības piekritēji pārkāpj jūdu reliģijas priekšrakstus un tomēr uzskata sevi par uzticīgiem tās dēliem. Viņš norādīja, ka atšķiras rituāli, atcelta upurēšana, pārkāpts likums par gaļas ēšanu, sestdienas svinēšana pārcelta uz nākošo dienu6 utt., utt.

Par apgraizīšanu viņš raksta:

«Es jautāju jums, galilieši, kāpēc jūs sev neizdarāt apgraizīšanu? Vai Jēzus nav pavēlējis stingri izpildīt likumu? «Nedomājiet, ka es esmu nācis bauslību vai praviešus atmest. Es neesmu nācis atmest, bet piepildīt.» (Mateja evaņģēlijs, 5. nod., 17. p.) Un turpat tālāk viņš sacīja: «Kas vienu no šiem vismazākajiem baušļiem atmetīs un tā ļaudis mācīs, tas taps vismazākais debesu valstībā dēvēts.» (19. p.) Bet, ja Jēzus bargi pavēlējis stingri pildīt likumu un noteicis sodu tiem, kas pārkāps vismazāko likuma priekšrakstu, tad kā gan jūs attaisnosieties, galilieši, jūs, kas pārkāpjat visu šo likumu? Vai nu Jēzus runā nepatiesību, vai arī jūs esat likuma pārkāpēji.»

Pret šo Juliāna piezīmi iebildis «svētais»

Kirils7 . Jāatzīst, ka šā «svētā tēva» argumenti ir nožēlojami un vārgi.

«Apgraizīšana nav derīga,» viņš saka, «ja noraidām tās garīgo jēgu. Ja nepieciešams, lai cilvēki apgraizītos, un ja dievs nolād un peļ priekšādu, tad kāpēc gan dievs no paša sākuma neradīja cilvēkus tādus, kādus viņš tos vēlas redzēt? Šim pirmajam iemeslam, kāpēc apgraizīšana nav derīga, pievienosim otru: nevienā cilvēka ķermenī, ko nav pārveidojušas slimības vai kroplums, nav nekā lieka un nekā arī netrūkst, daba visu darījusi saprātīgi, pilnīgi un pēc nepieciešamības. Un es domāju, ka cilvēka ķermenim kaitētu, ja tam trūktu kāda no tā dabiskajām daļām. Vai tad Visuma radītājs nezināja, kas ir derīgi un svētīgi? Vai tad viņš nedzinās pēc tā, radīdams cilvēka ķermeni, ja visi citi radījumi darināti pilnībā? liet kāds ir labums no apgraizīšanas? Varbūt šā paraduma aizstāvji teiks to, ko saka ebreji un daži elku pielūdzēji: to, viņi saka, dara tālab, lai uzturētu ķermeni tīru un kārtīgu. Es šim uzskatam nevaru pievienoties. Domāju, ka šī ceremonija apvaino dabu, kas nav radījusi neko lieku un nevajadzīgu. Gluži otrādi, viss, kas tajā šķiet netikumīgs un negodīgs, ir nepieciešams un dievbijīgs, it īpaši, ja apvalda miesas kaislības; vajag panest visus miesas grūtumus un atstāt priekšādu pie dzimšanas avota; jo labāk vispār aizdarīt bezgodības avotu nekā apgānīt dabu, iejaucoties ar nazi. Miesīgā daba nesaduļķo saprātu.»

Tātad «svētais» Kirils jautā, kam gan vajadzīga apgraizīšana, ja noraida tās mistisko jēgu. Imperators Juliāns viegli būtu varējis atbildēt Aleksandrijas bīskapam: nekam nav vajadzīga, ja jums tik, bet ne jau tāds ir jautājums. Runa ir par to, vai dievs uzlika par pienākumu patriarham Abraāmam apgraizīšanos kā mūžīgu un drošu zīmi par savu savienību ar viņu un ar viņa ticības piekritējiem. «Svēto rakstu» teksts skaidri rāda, ka tāds bijis dieva nodoms un ka šai sakarā viņš izteicies jo precīzi un nepārprotami. Vēlāk Mozus atjaunoja likumu par apgraizīšanu pēc dieva pavēles.8 Jēzus Kristus, kas mācīja, ka viņš esot nācis izpildīt likumu un nevis pārkāpt to, nekad un nekur nav teicis, ka apgraizīšanu vajadzētu atcelt. Evaņģēlisti nekur nenorāda, ka viņš kādreiz būtu izteicies par šās ceremonijas atcelšanu. Kāpēc gan tādā gadījumā kristīgie drīz pēc sava dievišķīgā likumdevēja nāves uzskatījuši sevi par atbrīvotiem no šā likuma?

Kristīgie teologi atsaucas uz to, ka «svētais apustulis Pāvils» teicis: «Apgraizīšana nepieciešama tikai sirdī.» Bet Pāvils pats, kā stāstīts grāmatā «Apustuļu darbi» (16. nod., 3. p.), apgraizījis savu mācekli grieķi Timoteju, precīzi ievērodams ebreju likuma norādījumus. Tātad viņš atzina apgraizīšanu par nepieciešamu, derīgu? Kāpēc tad «svētais» Pāvils vēlāk mainīja savas domas?

Vai viņam to atklāja dievs? Pāvils to nesaka.

Vai viņš vēlāk kļuva gudrāks? Ja to pieļauj, tad jāpieļauj ari, ka viņš diezgan ilgi bijis gara tumsībā, jau būdams apustulis.

Voltērs saka: «Zinātnieki nav devuši nekādus sapratīgus attaisnojumus apgraizīšanai. Daži domā, ka šī paraža līdzot uzturēt ķermeni tīru. Acīm redzot, viņi nekad nav redzējuši šo ceremoniju. Citādi viņi zinātu, cik niecīgs ir šās operācijas rezultāts un cik viegli to varētu aizstāt ar parastu apmazgāšanu, kas ir daudz vieglāk un mazāk bīstami, jo bērni nereti nomirst šās operācijas dēļ. Vēl mēdz teikt, ka ebreji dzīvojuši ļoti karstā klimatā, tāpēc viņu likums gribējis pasargāt no pārmērīgā karstuma sekām, jo no šā karstuma varētu rasties brūces uz dzimumlocekļa. Tas nav tiesa! Palestīnā klimats nav karstāks kā Eiropas dienvidos. Persijā ir daudz karstāks un kur nu vēl Indijā vai Āfrikā, tomēr šo zemju iedzīvotāji nekad палdomājuši sevi apgraizīt aiz rūpēm par veselību.

īstais apgraizīšanas cēlonis ir tas, ka dažādu zemju garīdznieki izdomājuši ziedot dieviem kādu ķermeņa daļu, un šai nolūkā daži cirta sev miesā brūces, piem., Belonas vai Marsa priesteri, bet citi rūnīja sevi, piem., Kibelas priesteri. Vēl citi dzen sev naglas dibenā, faķīri uzvelk uz dzimumorgāniem gredzenus. Citi šausti dievlūdzējus, kā to darīja, piemēram, jezuīts Žirārs ar Katrīnu Kadjēru. Ilotentotu priesteri par godu saviem dieviem izgriež sev vienu olu un tās vietā ieliek aromātisku zāļu bumbiņu. Māņticīgie ēģiptieši apmierinājās ar to, ka par upuri Ozirisam apgraizījās daļēji. Ebreji, kas ļoti daudz ceremoniju aizguvuši no ēģiptiešiem, noteica pilnīgu apgraizīšanos un turpina to vēl šobaltdien. Arābiem un etiopiešiem šāda paraža bijusi ļoti ļoti senos laikos. Turki, kas uzvarēja arābus, aizguva no viņiem šo ieražu, turpretim kristīgie mēdz aplaistīt bērnu ar ūdeni vai arī iegremdēt viņu tajā. Tas viss ir vienlīdz sapratīgi un labi un, acīm redzot, vienlīdz tīk visvarenajam,» tā nobeidz Voltērs.

Taču pietiks par to. Atgriezīsimies pie sava patriarha. Viņu, jādomā, krietni vien samulsināja dieva dīvainais lēmums mainīt vārdu viņam un viņa laulātajai draudzenei. Tas bija jo dīvaināk tāpēc, ka grozījums pats par sevi gauži niecīgs: Ābrama vietā Ābraāms un Zāraī vietā Zāra. Tik tiešām, jūdu un kristīgo dievs ir smieklīgs dievs!

Un patiesi, kopš šā mirkļa bībele top aizvien interesantāka un interesantāka.

«Un tas kungs parādījās viņam pie Mamres ozoliem, kad viņš sava nama durvīs sēdēja dienas karstumā.

Un viņš pacēla savas acis un skalījās, un redzi, trīs vīri stāvēja viņa priekšā. Un viņš, tos ieraudzījis, tecēja tiem pretim no (sava) dzīvokļa durvīm un klanījās līdz pat zemei.» (1. Mozus grām., 18. nod., 1.—3. p.)

Tālākā saruna ir diezgan interesanta: te ir tāds negaidīts vienskaitļa un daudzskaitļa sajaukums, ka, jādomā, vai nu patriarhs vispār lāgā neprata pats savu valodu, vai ari viņam patiesi bija ļoti karsti!

«Un sacīja: kungs, ja es esmu žēlastību atradis tavās acīs, tad neej, lūdzams, tavam kal pam secen.

Jums taps atnests kāds mazums ūdens, un mazgājiet savas kājas un atpūtieties apakš šā koka.

Un es dabūšu kādu kumosu maizes, ka jūs savu sirdi atspirdzinātu; pēc varat iet (savu ceļu); jo tāpēc jūs esat pie sava kalpa nākuši. Un tie sacīja: dari, kā tu esi sacījis.» (1. Mozus grām., 18. nod., 3.—5. p.)

Teologi domā, ka tai dienā dievs ieradies pie Abraāma divu eņģeļu pavadībā, lai parādītos visās trijās «trīsvienības» personās. Bet Abraāmam nepiemita teologu izsmalcinātā domāšana, un viņš to nesaprata, tāpat kā, starp citu, pirms kristīgajiem teologiem to nesaprata neviens cits jūdu pravietis.

«Un Abraāms traucās uz dzīvokli pie Zāras un sacīja: steidzies ņem sijātu miltu Iris mērus,, samīci un cep karašas.» (1. Mozus grām., 18. nod., 6. p.)

Tā raksta tagadējie bībelcs tulkotāji: «trīs mērus miltu». Viņi tīšām izvēlas šo miglaino izteicienu, jo tas, ko «svētais gars» nodiktējis Pirmās Mozus grāmatas autoram, ir patiesi kaut kas drausmīgs. Ebreju tekstā teikts «efa», bet efas tilpums ir vairāk nekā 25 litri. Kāds neiedomājams maizes daudzums! Tiesa gan,

Austrumos bija paradums cienastā pasniegt tikai vienu ēdienu, toties bagātīgā daudzumā; un tomēr patriarhs, redzams, domājis, ka viņa viesi ir kaut kādi neaptverami rīmas.

Bet ar to vēl nepietiek: «Un Abraāms notecēja pie lopiem un ņēma vienu mīkstu un labu teļu un deva to puisim, un tas traucās to sataisīt.

Un viņš ņēma sviestu un pienu, un to teļu, ko viņš bija sataisījis, un cēla tiem priekšā, un stāvēja pats pie tiem apakš tā koka, un

tie ēda.

Tad tie uz viņu sacīja: kur ir Zara, tava sieva? Un viņš sacīja: redzi, teju dzīvoklī.

Un viens no tiem sacīja: es patiesi atnākšu pie tevis (citā gadā) ap šo laiku; un raugi, Zārdi, tavai sievai, būs dēls. Un Zara dzirdēja to dzīvokļa durvīs, jo tās bija aiz viņa.

Bet Abraāms un Zāra bija veci un daudz dienu piedzīvojuši, un pie Zāras vairs nebija, ka sievām mēdz būt.

Tad smējās Zāra pati pie sevis, sacīdama: vai tad man būs kārībā dzīvot, kad es un veca esmu un mans kungs vecīgs ir?

Un tas kungs sacīja uz Abraāmu: kam Zāra smējusies par to, sacīdama: vai es tiešām dzemdēšu, veca būdama?

Vai tad kāda lieta tam kungam neiespējama? Noliktā laikā es atnākšu pie tevis nākamā gadā, tad Zarai būs dēls.

Un Zāra liedzās, sacīdama: es neesmu smēli'?

jusies. Jo tā bijājās. Un tas sacīja (viņai): nē, tu esi gan smējusies.» (i. Mozus grām., 18. nod., 7.—15. p.)

Diezgan interesanti ieklausīties dieva un Ābraāma sarunā, jo tās sīkumi patiesi ar savu naivumu var iepriecināt sirdi. 1. Mozus grāmatas autors apraksta visu, kas noticis, un visu, kas teikts, tik precīzi, itin kā viņš pats būtu bijis klāt. Skaidrs, ka viņam bijusi atklāsme no augšas, citādi jau viņš būtu pats parastākais melis.

Daži mūsdienu komentētāji, ko mulsina visu šo sīkumu naivais smieklīgums, cenšas pierādīt, ka viss stāsts esot alegorisks; viņi ieteic to izprast tā, ka dievs un eņģeļi, kas ieradušies pie Ābraāma, esot simulējuši savu lielisko ēstgribu, bet patiesībā nekā neesot ēduši, tikai izlikušies ēdam. Rimstiet! Bībele jāņem tāda, kāda viņa ir, mēs sakām; jo tad, ja bībeli pareizi iztulko tie teologi, kam dažas vietas bībelē šķiet neticamas, tad visi «svētie raksti» uzskatāmi tikai par alegorijām. Tātad īstenībā nav nolicis itin nekas no tā, ko stāstījis «balodis»? Vai tad tas viss ir tikai šķitums? Vai dievišķīgā bībele ir sapnis, rēgs, izdomājums? Paraugieties, sludinātāju kungi, kurp noved tādi spriedelējumi! Daudz vienkāršāk ir pieļaut, ka dievs, par kuru mēs zinām, ka viņš «dara no zemes», «iepūš dvašu» un «staigā», mēdz arī ēst, dzert, sagremot barību utt. Viņš pat nav pasargāts no ciešanām, ko sagādā svelme, tāpat kā viņa draugs

Ābraāms, kas nule juceklīgi uzrunāja viņu gan vienskaitlī, gan daudzskaitlī.

Pēc pusdienām viņi devās nelielā pastaigā:

«Tad cēlās tie vīri no turienes un devās uz Zodomu (un Gomoru); un Ābraāms gāja ar tiem, tos pavadīdams.

Un tas kungs sacīja: arig es slēpšu Ābraāmam (manam kalpam), ko es gribu darīt?

Jo Ābraāms būs par lielu un varenu tautu, un iekš viņa visi ļaudis virs zemes laps svētīti.» (1. Mozus grām., 18. nod., 16.—18. p.)

Visas tautas virs zemes ir svētītas iekš Ābraāma! Tiklab jūdu, kā arī kristīgie komentētāji uzskata šo vietu par apliecinājumu, ka virs zemes ir viens vienīgs dievs, kas, tiesa gan, ir Ābraāma dievs, taču kristīgie šo «patriarhu» neatdod jūdiem. Bet, ja atceramies, ka jūdiem un kristīgajiem ir dažādi uzskati par Marijas dēla godināšanu, tad rodas jauns jautājums: kura no abām reliģijām uzvarēs, vai zeme būs jūdu vai kristīgo zeme? Svarīgs jautājums!

Starp citu, nesteigsimies, nogaidīsim. Tiesa, zemeslodes iedzīvotāju skails jau sasniedzis gandrīz trīs miljardus, no kuriem katoļu, tas ir, tādu cilvēku, kas gribētu sevi uzskatīt par vienīgajiem īstās kristīgās reliģijas piekritējiem, ir tikai kādi 400—500 miljoni. Gandrīz tikpat daudz ir pareizticīgo un citu kristīgo, kas vienīgi sevi atzīst par īstenās kristīgās ticības īstajiem piekritējiem un izpildītājiem.

Tātad, lai piepildītos dieva pareģojums, nepieciešams, lai šie kristīgie vispirms kļūtu par vienādi ticīgiem, lai viņi visi apvienotos vienkop: gan katoļi, gan pareizticīgie, gan luterieši, protestanti, gan vecticībnieki un anglikāņi, baptisti, jehovieši uti., utt. Pēc tam kad viņi beidzot būs pārliecinājuši jūdus par «trīsvienības» pastāvēšanu, viņiem atliks piegriezt kristiānismam «vēl tikai» musulmaņus, konfūciešus, budistus, brahmanistus, taoislus (daosistus) utt., utt. Vai varbūt jūdiem izdosies pārliecināt visus: gan īstticīgos, gan «ķecerīgos» kristiešus, ka visā šai lietā ar mesiju viņi pirms kādiem diviem gadu tūkstošiem iebraukuši grāvī un vēl šobaltdien nav tikuši laukā! Tā vai citādi pareģojums par visas zemeslodes pievēršanos Abraāma ticībai, acīm redzot, vēl nav piepildījies un, protams, nekad ari nepiepildīsies.

Bet kādi tad bija tie dicva-tēva plāni, par kuriem viņš šaubījās, vai atklat tos savam mīļotajam patriarham vai ne? Labi krietni padomājis un apsvēris visus apstākļus, viņš nolēma, ka nav vērts spēlēt vistiņas ar Abraāmu. Tad tikai Abraāms itin ka apķērās, ka trīs ceļinieki, kas aprijuši viņa teļu un 80 litru viņa miltu, neieskaitot piena produktus, bijuši pārdabiskas būlnes un viņu vidū Abraāma vecais draugs, pats dievs.

«Un tas kungs sacīja: Zodoinas un Gomoras brēkšana ir liela, un viņu grēki ļoti grūti.

Tad nu es noiešu un lūkošu, arig tie pēc tās brēkšanas, kas manā priekšā nākusi, visnotai ir darījuši vai ne; to es gribu zinai.» (i. Mozus grām., 18. nod., 20. un 21. p.)

Dievs bija labs administrators: viņš nelabprāt akli uzticējās savas policijas ziņojumiem. Varbūt kāds sacīs, ka, būdams visu zinošs dievs, viņš nevarēja kaut ko nezināt un ka viņš tāpēc vienmēr zināja, kā rīkoties, pie kam viņam nebija vajadzīga nekāda izmeklēšana. Taču neaizmirsīsim, ka tas viss notika ļoti karstā laikā un sātīgās pusdienas, ar kurām viņš nule bija pamielots mūsu acu priekšā, bija pagrūti sagremojamas, tāpēc tas tiešām varēja mazliet apmiglot viņa dievišķās smadzenes.

«Un tie vīri griezās no turienes un gāja uz Zodomu; bet Ābraāms stāvēja vēl tā kunga priekšā.

Un Ābraāms piegāja un sacīja: arig tu taisno samaitāsi ar bezdievīgo? (un ar taisno notiks tas pats, kas ar bezdievīgo?)

Jebšu piecdesmit taisni ir pilsētā, arig tu tos samaitāsi un nesaudzēsi (visu) to vietu to piecdesmit taisno dēļ, kas pilsētā ir?

Nemūžam tu tā nedarīsi, nonāvēdams taisno līdz ar bezdievīgo, ka taisnais bulu it kā bezdievīgais: nemūžam! Vai visas pasaules soģis nedarīs taisni?

Tad sacīja tas kungs: ja es Zodomas pilsētā atradīšu piecdesmit taisnus, tad es saudzēšu visu to vietu viņu labad.

Un Ābraāms atbildēja un sacīja: raugi jele, es esmu iedrošinājies ar to kungu runāt, jebšu es esmu pīšļi un pelni.

Ja tur trūks pieci no tiem piecdesmit taisniem, vai šo piecu deļ tu samaitātu visu pilsētu? Un viņš sacīja: es to nesamaitāšu, ja es tur atradīšu četrdesmit un piecus.» (1. Mozus grām., 18. nod., 22.—28. p.)

Saruna turpinās joprojām tādā pašā toni (29.—32. p.). Ābraāms lūko izkaulēt vēl un vēl kādu atlaidi: no 45 taisnajiem pāriet uz 40, uz 30, uz 20. Galu galā dievs vairs nepiekāpjas un paziņo, ka ar mazāk nekā 10 taisnajiem viņš neesot mierā. Tas ir viņa pēdējais vārds!

«Tad tas kungs aizgāja, kad viņš bija beidzis uz Ābraāmu runāt, un Ābraāms atgriezās uz savu vietu.» (1. Mozus grām., 18. nod., 33. p.)

Astotā nodaļa SVĒTAIS CILTSTĒVS LATS

Dievs, kas nule bija gribējis visu pats redzēt, negāja saviem ceļabiedriem līdzi; no turpmākā izklāsta top skaidrs, ka viņš atgriezies «mājās».

«Un tie divi eņģeļi vakarā nonāca Zodomā, un Lats sēdēja Zodomas vārtos. U11 Lats, tos ieraudzījis, cēlās tiem pretī un klanījās ar savu vaigu pie zemes.

Un sacīja: raugi, kungi, ņemiet, lūdzami, mājasvietu pie jūsu kalpa un palieciet šo nakti, un mazgājiet savas kājas, tad jūs rītā cēlušies varat savu ceļu iet. Un tie sacīja: ne, bet mēs gribam palikt pa nakti uz ielas.

Bet viņš tos lūgdams lūdza, lai tie pie viņa mājotu, un tie iegāja viņa namā, un viņš dalīja tiem mielastu, cepdams neraudzētas karašas, un tie ēda.

(Bet) pirms tie apgulās, Zodomas pilsētas ļaudis apstāja to namu, tiklab jauni, kā veci, viss tas pulks no visam malām.

Un aicināja Latu un sacīja uz lo: kur ir tie viri, kas šo nakti pie tevis nākuši? Izved tos pie mums ārā, ka mēs tos atzīstam.

Tad Lats izgāja pie tiem ārā priekš durvīm un aizslēdza durvis aiz sevis, un sacija (uz tiem):

Nedariet jele, mani brāļi, tādu ļaunu.

Redziet, man ir divi meitas, kas nav atzinušas vira, tās es izvedīšu pie jums, un dariet aitām, kas jums patīk, tikai šiem vīriem nedariet nenieka, jo tāpēc tie nākuši mana jumta pavēnī.

Tad sacīja tie (viņam): atstājies nost. Un tic sacīja: šis viens ir nācis kā svešinieks dzīvot un grib valdīt? Nu mēs tev vairāk ļauna darīsim nekā viņiem.

Un tie mākdamies mācās tam vīram, Latam, virsū un nāca durvis uzlauzt. Bet tic viri sniedzās pie durvīm un ierāva Latu pie sevim namā un aizslēdza durvis.

Un apstulbināja tos vīrus priekš nama durvīm, mazos un lielos, tā ka tie piekusa, pēc durvīm grābstīdami.» (J.Mozus grām., 19. noti., i.—li. p.)

Bija nepieciešams pilnīgi un precīzi citēt visu šo fragmentu no Pirmās Mozus grāmatas: iegaumējiet un neaizmirstiet, ka šīs rindas to uzrakstītājam diktējis pats «svētais gars»!

No otras puses, nebūs lieki citēt arī Voltēra komentārus: «.Šī vieta bībeles tekstā vairāk nekā jebkura cita mulsina cilvēka prātu. Ja šie divi eņģeļi vai dievi ir bezmiesīgi, tad tas nozīmē, ka viņi bija pieņēmuši neatvairāmi daiļu ķermenisku veidu, ja jau spēja iedvest tik drausmīgu iekāri veselai tautai. Lai tikai padomājam: sirmgalvji un bērni, jaunekļi un vīri — bez izņēmuma visi vīriešu dzimuma iedzīvotāji veselā barā saskrējuši pie nama, lai pastrādātu neķītru grēku ar šiem diviem eņģeļiem. Nav cilvēka dabā šo neķītrību darīt pulkā, parasti šai nolūkā cenšas kaut kur pil nīgi nošķirties. Turpretim zodomieši pieprasa abus eņģeļus, tāpat kā dumpinieki prasa maizi bada laikā. Pagānu mitoloģijā neatrodam itin nekā līdzīga šai neaptveramajai neķītrībai. Teologi, kas apgalvo, ka trīs debesu ceļinieki, no kuriem divi ieradās Zodomā, bijuši dievs tēvs, dievs dēls un dievs svētais gars, padara zodomiešu noziegumu vēl derdzīgāku un visu notikumu vēl nesaprotamāku.»

Lata piedāvājums zodoiniešiem šo eņģeļu vai šo dievu vietā ņemt viņa divas nevainīgās meitas ir tikpat riebīgs.1 Tas viss liecina par šā taisnīgā svētā neparasto zemiskumu, kas līdz šim nav pieminēts nevienā grāmatā.

Teologi izgudrojuši, ka šis gadījums kaut ka atgādinot leģendu par Filemonu un Baukidu2 . Taču šai leģendā nav nekā piedauzīga; tā ir drīzāk pamācīga. Zevs-.Tupiters un IlermessMerkurijs soda pilsētu par neviesmīlibu: tas liek neaizmirst krietnuma un cilvēku mīlestības pienākumu; tur nav nekā nekrietna.

Citi apgalvo, ka «svētais» autors gribējis pārspēt notikumu ar Filemonu un Baukidu, lai iedvestu lielāku riebumu pret grēku, kas karstajas zemēs visai izplatīts. Bet Zodomas tuksneša arābi apgalvo, ka garām ejošās karavānas piegādājot viņiem pietiekami daudz nobriedušu meiteņu un viņi nekad neprasot zēnus.

Šis notikums ar diviem eņģeļiem šeit nav stāstīts kā alegorija, nepavisam ne; viss, viss, burtiski viss ir tieši tā! Starp citu, nav saskatāms, kādu alegoriju šeit var gūt Jaunajai derībai, kurai saskaņā ar «baznīcas tēvu» apgalvojumiem Vecā derība esot «pirmparaugs».

Lasīsim tālāk dievišķās grāmatas «svēto» tekstu, kas mums, ja bīstamies nāves grēka, jāatzīst par patiesu. Mēs atradīsim vietas, kas vēl košākas par šo!

«Tad sacīja tie vīri uz Latu: vai tev še vel kāds znots vai dēli, vai meitas, vai cits kāds, kas tev pieder šinī pilsētā, — izved tos no šās vietas.» (1. Mozus grām., 19. nod., 12. p.)

Kālab šādi jautājumi? Vai tad eņģeļi nezi nāja, kas ietilpa Lata ģimenē?

«Jo mēs samaitāsim šo vietu, tāpēc ka tā brēkšana par viņu ir liela tā kunga priekša un tas kungs mūs ir sūtījis to samaitāt.

Un Lats izgāja un runāja ar saviem znotiem, kas viņa meitas gribēja apņemt, un sacīja: celieties un eita ārā no šās vietas, jo tas kungs samaitās šo pilsētu. Bet tiem znotiem viņš izlikās it ka smieklus runājot.

Un, kad gaisma metās, tie eņģeļi Latu skubināja, sacīdami: celies, ņem savu sievu un

«Un tas kungs lika par Zodomu un Gomoru seram un ugunij 1it.» (1. Mazus grūm., li). nod., 2K. />.)

savas divas meitas, kas klātu ir, ka tu neietu bojā šās pilsētas noziegumā.

13et viņš kavējās; tad satvēra tie viri (eņģeļi) viņa roku un viņa sievas roku, un viņa divēju meitu roku, tāpēc ka tas kungs viņu žēloja, un izveda to, un palaida ārpus pilsētas.

Un, kad tie tos bija izveduši ārā, tad viņš sacīja: izglāb jele tavu dzīvību, neskaties atpakaļ un nestāvi nekur šinī klajumā; glābies kalnā, ka neej bojā.

Un Lats sacīja uz tiem: ak nē, kungs!

Raugi jele, tavs kalps ir atradis žēlastību lavās acīs, un tava žēlošana, ko tu man esi darījis, manu dzīvību izglābdams, ir varen liela, bet es nevaru glābties kalna virsū, ka man kāds ļaunums nenotiek un es nemirstu.

Kod/i j«'le, šī pilsēta ir tuvu klāt, ka es uz turieni varu bēgt, un tā ir maza; tur es gribu glābties, vai tā nav maza? — ka es dzīvs palieku.

Un viņš sacīja uz to: redzi, es arīdzan šinī lieta esmu tevi uzlūkojis, ka es nesamaitāšu to pilsētu, par ko tu esi runājis.

Steidzies, glābies turp, jo es nevaru neko darīt, tiekams tu uz turieni neesi nonācis. Tādēļ tās pilsētas vārds tapa nosaukts Coāra (tas ir, maza).

Saule bija pār zemi uzlēkusi, kad Lats nonāca Coārā.

Un tas kungs lika pār Zodomu un Gomoru sēram un ugunij līt no ta kunga, no debesīm.

Un viņš izpostīja tās pilsētas un visu to apgabalu, un visus to pilsētu iedzīvotājus, un tās zemes augļus.

Un Lata sieva atskatījās atpakaļ un tapa par sālsstabu.

Un Abraāms cēlās it agri (un gāja) uz to vietu, kur viņš priekš tā kunga vaiga bija stāvējis.

Un skatījās uz Zodomas un Gomoras pusi un uz visu to apgabalu un redzēja: raugi, dūmi cēlās no zemes it kā kāda cepļa dūmi.» (1. Mozus grām., 19. nod., 13.—2H. p.)

Kas attiecas uz Gomoru, tad teologi liek lielā visu savu izmanību, mēģinādami pierādīt, ka šās pilsētas grēks bijis tieši pretējs Zodomas grēkam. Bībelē nekur nav ne vismazākā norādījuma par kaut ko tādu. Teologi to ir vienkārši izdomājuši.

Tagad saprotams, kas tā bija par «brēkšanu», kas cēlās no Zodomas un Gomoras līdz debesīm, kā to apgalvoja dievs tēvs sarunā ar Abraāmu: Zodomā brēca pamestās sievietes, turpretim Gomorā auroja atstātie vīri. Bet tad jājautā, — par ko debesu dusmas iznīcināja Zodomas sievietes un kāpēc vecais dievs nesaudzēja nelaimīgos Gomoras vīriešus, ko jau tā pietiekami smagi nomāca viņu sievu pretdabiskās tieksmes?

Reizē ar to ir skaidrs, ka divi Zodomas kungi, kas grasījās precēt Lata meitas, nebija vainojami pederastijas grēkā: viņu laulības bija tik stingri nolemtas un tik tuvu realizēšanai, ka «svētais virs» jau sauca viņus par saviem znotiem. «Svētais» autors nekur nenorāda, ka Lata znoti būtu bijuši kaut cik vainojami apkaunojošajā grēkā, kura dēļ gāja bojā zodomieši līdz ar visu savu pilsētu. Sie znoti nav minēti arī zodomiešu barā, kas gribēja izvarot eņģeļus. Gluži otrādi, bībele lieki/ domāt, ka viņi kā kārtīgi cilvēki sēdējuši mājās, jo Lats gāja viņus modināt, lai aizvestu sev līdzi. Un tomēr arī viņi gāja bojā kopā ar visiem citiem.

Kas attiecas uz Lata sievu, tad jāatzīst, ka viņa dārgi samaksājusi par līdzcietības uzbangojumu, kas tai lika atskatīties uz dzimto pilsētu. Varbūt pilsētā palika viņas vecāki.

Viņas pārvēršanos sālsstabā apstiprinājuši vairāki jūdu un kristiešu rakstnieki mūsu ēras pirmajos gadsimtos. Jūdu vēsturnieks Jozefs Flāvijs sava grāmatā «Jūdu senatne» apgalvo, v ka viņš redzējis šo stabu un ka viņa laikā šo stabu rādījuši visiem, kas vēlējušies to apskatīt. Skeptiķi domā, ka turienes ebreji tīri labi varējuši izcirst sāls figūru un uzdot to par Lata sievu. Atrasts ne mazums sals skulpturu, kas saglabājušās diezgan ilgi. No otras puses, svētais Irinejs iet ļoti tālu, apgalvodams sekojošo: «Lata sieva nav iznīcīga miesa; tomēr, ļ/mūžam paliekot sālsstaba veidā, tai joprojām ir savas parastās sievietes mēnešreizes.» Slavenais un ļoti autoritatīvais katoļu teologs Tertuliāns savā «Poēmā par Zodoiņu» ar tādu pašu pārliecību apgalvo to pašu.

liet nekas tamlīdzīgs nebija zināms romiešiem, kad viņi ieradās Palestīnā: kad viņi iekaroja Jeruzalemi, viņiem nebija ne vismazākās vēlēšanās iet apskatīt brīnumaino sālsstabu, un tam bija tas vienkāršais iemesls, ka nekāda tāda staba nebija. Un ne Pompejs, ne v Tits, ne Adrians nekad nav dzirdējuši ne par Latu, ne par viņa sievu, ne par divām meitām, ne par Abraāmu un vispār ne par vienu no šās dievbijīgās ģimenes. Arī tagad svētceļnieki, kas dodas pielūgt bībeles «svētās vietas», Nāves jūras apkaimē nevar atrast nekādas — ne sāls, ne māla statujas. Turienes musulmaņi nav ieprātojušies nolikt kaut ko, kas apmierinātu svētceļniekus. Bet viņi rāda dievlūdzējiem

Mamres ozolu, kura ēnā dievs un divi eņģeļi apēduši veselu teļu un milzum daudz maizes, siera, sviesta un krējuma.

Izcilais grieķu ģeogrāfs Strabons, kas dzīvoja tai laikmetā, uz kuru kristīgā leģenda attiecina Jēzus dzimšanu, sīki izpētījis Mazāziju un it īpaši Palestīnu, ko viņš jo rūpīgi aprakstījis. Starp citu, viņš pētījis Zodomas un Nāves jūras apgabalu. Bet viņš neko nestāsta ne par kādu sālsstabu, ko itin kā būtu redzējis Jozefs Flāvijs vairākus gadus pēc viņa. Ļoti interesanti palasīt to, ko raksta objektīvais ceļotājs Strabons.

Citēsim Strabonu: «Ir diezgan daudz pamata secināt, ka šo apvidu nopostījusi uguns: apdegušas klintis, neskaitāmas plaisas, pelnos pārj vērsta zeme, upes, kas izplata derdzīgu smaku, un visur apkaimē cilvēku mitekļu krāsmatas. Tas viss liek ticēt tam, ko stāsta šās puses iemītnieki, un proti, ka šeit savā laikā bijušas trīspadsmit pilsētas ar galvaspilsētu Zodoniu. Bet pēc zemestrīces, vulkānu izvirdumiem un sērūdens straumēm ezers aprijis šo zemi, un paglābušās tikai klintis kā katastrofas liecinieces. Dažas pilsētas applūdinātas, citas iedzīvotāji pametuši un, glābiņu meklēdami, izklīduši.» (Strabons, «Ģeogrāfija», XVI grām., II nod.) Tas nemaz neatgādina Pirmās Mozus grāmatas stāstu: «Un tas kungs lika pār Zodomu un Gomoru sēram un ugunij līt no tā kunga, no debesīm.»

Ir vērts pieminēt to, kas stāstīts Pirmās

Mozus grāmatas četrpadsmitajā nodaļā: «tJn Zidimielejā bija daudz zemes piķa bedru. Tad Zodomas un Gomoras ķēniņi bēga un tur iekrita, un tie atlikušie aizbēga kalnos.» (10. p.) Pašā bībelē atzīts, ka jau pirms katastrofas tur augsnē bijis daudz piķa.

Zinātniekiem vēlreiz radusies iespēja konstatēt, ka «dievišķīgais balodis» varen pasmējies par «svēto» autoru. Visa daba šai tuksnesī liecina par kādu ģeoloģisku katastrofu, kurā bijis jāiet boja visam dzīvajam, ja vien tur vispār kaut kas dzīvojis. Tā, piemēram, Nāves jūra, kurā ietek Jordana. aizņem 920 kvadrātvkilometru, tās garums ir 100 kilometru un visplatākajā vietā tā sasniedz 20 kilometru. Nāves jūra, kurai nav noteces, uzņem sevī visus Jordānas ūdeņus. (Arābi šo jūru sauc Bahr-Lut.) Šie ūdeņi iztvaiko, citādi nav izskaidrojams, kur tie paliek, jo ezera līmenis ir nemainīgs. Tas ir par 392 metriem zemāks nekā okeāna līmenis, pie kam maksimālais dziļums sasniedz gandrīz 400 metru. Karstais un sausais gaiss var uzņemt neticamu ūdens tvaiku daudzumu, joY gaisa spiediens tur ir savā ziņā unikāls (793Mifetri). Purvainie slāņi apkaimē, viscaur atrodamās bituminozo vielu masas, biežās zemestrīces — tas viss rāda, ka šis apvidus droši vien nekad nav bijis apdzivots. Pārsteidzoši sāļajā Nāves jūrā (līdz 20°/o sāls) organiskas dzīvības nav. Ģeologi uzskata, ka tas ir viens no visdziļākajiem sauszemes iegruvumiem, zemes garozas iebrukums gandrīz kilometru dziļi salīdzinājumā ar piekrāsies apvidu. Sā iegruvuma cēlonis ir nevis ārējs, bet gan iekšējs.

Ja kāds ļoti ļoti vēlas ticēt, ka «balodis» gan nebūtu smējies par 1. Mozus grāmatas «svēto» autoru, ja kāds vēlas, lai tas maksātu ko maksādams, par patiesu uzskatīt notikumu ar ugunīgo lietu, kas gāzies zemē no debesīm, lai iznīcinātu cilvēkus, kuri šeit bija vainojami pederastijā, bet tur lesbiskajā mīlestībā, tad jāatzīst, ka dievs, lai arī viņš ir nemaldīgs, tomēr maķenīt samelojies. Patiesi, vai tad tas nebija viņš, kas zvērēja Noasam, ka viņa žēlas-^ hba nekad neļaušot viņam iznīcināt cilvēkus? Vai tas nebija viņš, kas zvērēja, likdams roku uz varavīksni, ka neatkārtošot grēku plūdus? Bet, zvērējis atcelt plūdus, dievs ūdens straumes aizstāj ar uguns straumēm, — vai tā ir dieva kunga godīga politika?

Lasīsim tālāk Pirmās Mozus grāmatas neparasto stāstu. «Svētais» autors vēsti, ka Lats, kas nebija grēkojis tā kā citi viņa pilsētas iemītnieki, ticis izglābts no bojā ejas un tāpat arī viņa neapšaubāmi nevainīgās meitas — jaunavas. Bet autors tūdaļ parāda arī skaistos tikumus, kādi valda šai «svētajā ģimenē». Uzsvērsim, ka turpmākajā bībeles epizodē nav atrodams neviens nopēluma vārds par trim Zodomas bēgļiem. «Dievišķīgajam balodim» ir sava īpatnība: par visderdzīgākajām neķītrībām viņš vēstī tik mierīgi, itin kā tā būtu visvienkāršākā lieta pasaulē. Pat asinsgrēks

«svētā» autora izklāstījumā šķiet ikdienišķa patriarhāla paraža.

Lai lasītājs piedod mums vēl par vienu citātu, bet tas ir nepieciešams, turklāt nepieciešams visprecīzākajā veidā, lai parādītu, kas īsti ir «svētie raksti», vissvētākā no visām grāmatām, visdievbijīgākās ticības un triju reliģiju — jūdaisma, kristiānisma un islama pamats un balsts.

«Un Lats gāja uz augšu no Coāras un mita kalnos un viņa divi meitas ar viņu; jo viņam bija bail Coārā mist; un viņš dzīvoja tur kādā alā līdz ar savam abām meitām.

Tad sacīja tā pirmdzimusī uz to jaunāko: mūsu tēvs ir vecs, un vīra nav virs zemes, kas pie mums nāktu pēc visas pasaules ieraduma.

Nāc dosim mūsu tēvam vīnu dzert un gulēsim pie tā, un paturēsim dzīvu dzimumu no mūsu tēva.

Un tas deva savam tēvam tanī nakti vīnu dzert, un tā pirmdzimusī nāca un gulēja pie sava Ieva, un viņš nenomanīja, kad viņa apguļas, nedz kad viņa cēlās.

Un no rīta tā pirmdzimusī sacīja uz to jaunāko: raugi, es esmu vakar naktī pie mana tēva gulējusi; dosim mēs viņam arīdzan šo nakti vīnu dzert, tad ieej tu un guli pie tā, lai mēs dzimumu dzīvu paturam no mūsu tēva.

Un tas deva arīdzan tanī nakti savam tēvam vīnu dzert, un tā jaunākā nāca un gulēja pie ta, un tas nenomanīja, kad viņa apgūlās, nedz kad viņa cēlās.

Un Lata abas meitas tapa grūtas no sava tēva.

Un tā pirmdzimusī dzemdēja dēlu un nosauca viņa vārdu Moabs (sacīdama: viņš ir no mana tēva). Šis ir moabiešu tēvs līdz šai dienai.

Un tā jaunākā dzemdēja arī dēlu un nosauca viņa vārdu Benami (sacīdama: viņš ir manas dzimtas dēls). Šis ir Amona bērnu tēvs līdz šai dienai.» (1. Mozus grūm., 19. nod., 30.—38. p.)

'Kaut arī šo tekstu diktējis «svētais gars» no augšienes — tomēr tas ir neķītrs.

Lata un viņa meitu dēku pelnīti nokritizējis Voltērs, ko mēs šeit citēsim. Šā dižā cilvēka domas ir interesantas ari tagad, jo vēl dzīvi ir reliģiskie aizspriedumi, ticības likumi un aktīvi reliģijas piekritēji, kas godina bībeli kā «svētu dieva vārdu».

«Bībeles tekstā,» Voltērs raksta, «nekas nav teikts par to, ko darījis Lats, kad ieraudzīja savu sievu pārvērstu sālsstabā; tajā nav minēti ari Lata meitu vārdi. Doma piedzirdīt tēvu, lai «gulētu ar viņu» alā, ir diezgan oriģināla. Bībelē nekas nav norādīts, kur viņas dabūja vīnu, toties mēs uzzinām, ka Lats piegulējis abas savas meitas, nemaz nepamanīdams ne viņu atnākšanu, ne aiziešanu. Ļoti grūti iegūt sievieti, it īpaši nevainīgu meiteni, un nekā par to nezināt. Tas ir gadījums, kam mēs nekādi nevaram atrast izskaidrojuma.

Nav arī saprotams, kāpēc Lata meitas tik ļoti baiļojās par cilvēces nākotni. Jo jau Ābraāms dzemdināja Izmaēli no Āgares, tautas jau bija izklīdinātas un Coāras pilsēta, no kuras bija nākušas šīs meitenes, atradās pavisam tuvu.»

Un no kā gan viņas vēl varēja dabūt vīnu, ja ne no vietējiem krodziniekiem? Voltērs pievērš uzmanību tam, ka šis stāsts atgādina notikumu ar Mirru, kas dzemdējusi Adonisu no sava tēva Kiniras. «Šeit,» viņš saka, «atdarināta senā teika par Kiniru un Mirru.» Taču šai teikā Mirra vismaz tiek sodīta par savu noziegumu, turpretim Lata meitas saņem no teologu viedokļa visaugstāko svētību: viņas kļūst par neskaitāmu pēcnācēju ciltsmātēm.3

Devītā nodaļa KĀ BEIDZĀS DIEVBIJĪGAIS STĀSTS PAR «SVĒTO DIEVA DRAUGU» ĀBRAĀMU

Kvēpināsim vīraku! Uz skatuves atkal Abraāms, patriarhs alfonss, gatavs atkārtot paņēmienu, ar kura palīdzību viņš tik veiksmīgi ieguva ba-

gātību Ēģiptē.

«Un Abraāms aizgāja no turienes uz to zemi pret dienas vidus pusi un dzīvoja starp Kadesu un starp Zūru, un mita Ģerarā.

Un Ābraāms sacīja no Zāras, savas sievas: tā ir mana māsa. (Jo viņš baidījās teikt, ka tā ir viņa sieva, lai tās pilsētas iedzīvotāji viņu šās dēļ nenogalinātu.) Tad sūtīja Abimeleks, Ģeraras ķēniņš, un paņēma Zāru.

Bet dievs nāca pie Abimeleka sapni nakti un sacīja uz to: redzi, tev ir jāmirst tas sievas dēļ, ko tu esi ņēmis, jo tā ir laulāta sieva.

Bet Abimeleks viņu vēl nebija aizskāris; lad sacīja tas: arig tu taisnus ļaudis nonāvēsi?

Vai viņš pats nav uz mani sacījis: tā ir mana māsa? Un viņa pati arīdzan ir sacījusi: tas ir mans brālis. Es to esmu darījis vientiesīgu sirdi un šķistām rokām.

Tad sacīja dievs uz to sapni: es zinu arīdzan, ka tu to esi darījis savas sirds vientiesībā, un es esmu tevi arīdzan aizkavējis, ka tu pret manu gribu negrēkotu, tādēļ es tev neesmu pa ļāvis viņu aizskart.

Un nu atdod tam vīram to sievu, jo tas ir pravietis, un lai viņš priekš tevis līidz, tad tu dzīvosi, bet, ja tu neatdosi, tad zini, ka tu mirdams mirsi un viss, kas tev pieder.

Un Abimeleks cēlās agri un aicināja visus savus kalpus, un runāja visus šos vārdus priekš viņu ausīm, un tie vīri bijājās ļoti.

Un Abimeleks aicināja Abraāmu un sacīja uz to: kam esi tu ununs 1o darījis, un ko esmu es pret tevi grēkojis, ka tu pār mani un pār manu valsti tik lielus grēkus vedis? Tu esi to pie manis darījis, kā nepieklājas darīt.

Un Abimeleks sacīja uz Abraāmu: ko tu esi redzējis, kad tu to esi darījis?

Tad sacīja Abraāms: es domāju, kas zina, dieva bijāšanas nav šinī vietā un tie nokaus mani manas sievas dēļ.

Un tā ir arīdzan tiešām mana māsa, mana tēva meita, bet ne manas mātes meita, un tā ir mana sieva tapusi.

Un pēc tam, kad dievs man no mana tēva nama licis iziet, tad sacīju es uz to: lai šī ir tā žēlastība, ko tu pie manis darīsi: visur, kurp mēs nāksim, saki no manis: tas ir mans brālis.

Tad ņēma Abimcleks avis un vēršus, un kalpus, un kalpones un deva tos Abraāmam, un atdeva tam Zaru, viņa sievu, arīdzan.

Un Abimeleks sacīja: raugi, mana zeme ir tavā priekšā, dzīvo, kur tavām acīm labpatīk.

Un uz Zaru viņš sacīja: redzi, es esmu tavam brālim tūkstoš sudraba gabalu devis, un redzi, lai tas tev ir par acu apsegu priekš visiem, kas ar tevi ir, un visur, un tas bija viņas pārmācīšana.

Un Ābraāms pielūdza dievu, tad dziedināja dievs Abimeleku un viņa sievu, un viņa kalpones, ka tās dzemdēja.

Jo tas kungs bija visas mātes Abimeleka namā cieti aizslēdzis Zāras — Abraāma sievas dēļ.» (1. Mozus grām., 20. nod., 1.—IX. p.)

Neaizmirsīsim, ka tolaik daiļajai Zarai bija jau apritējuši deviņdesmit gadi. (1. Mozus grām., 17. nod., 17. p.)

Neviļus uzmācas dažas piezīmes: vai Ābraāms runāja patiesību, apgalvodams Abimelekam, ka Zāra esot vienā laika viņa sieva un māsa? Ja tā bija patiesība, tad mums šeit darīšana vēl ar vienu «dievbijīgu» asinsgrēku. Cik jauki gan ir šie «svētie raksti»!

Taču tas vēl nav viss: ja visā šai notikumā Abimeleks šķiet esam kārtīgs cilvēks, tad Abraams, gluži otrādi, lai skatāmies no kāda viedokļa skatīdamies, ir diezgan derdzīgs subjekts. Ja viņš ir Zāras asinsbrālis, tad arī tas neattaisno viņa savedēja rīcību un melus. Māsa un sieva vienā personā ir viņam ienākumu avots. Viņš meloja, kad noliedza savu laulību. Un tas, ko viņš paskaidro, kad viņa zemiskā viltība atklāta, rada, ka Ābraāms ir izveicīgs kazuists, kas pelnījis teoloģijas zinātņu «kandidāta» vai pat «doktora» grādu. Pat ierobežotas prāta spējas nevarētu viņu attaisnot godīgu cilvēku acīs.

No otras puses, vai šis iemīļotais patriarhs, šis laimīgais, par kuru īpaši rūpējas pats dievs, vai viņš tiešām ir Zāras brālis, kā viņš to piepeši apgalvo? Visas citas vietas bībelē pierāda tieši pretējo. Sastapdamies ar Ēģiptes faraonu, Ābraāms pirmoreiz laiž darbā melus, kas viņam sagādā bagātību. Bet, kad faraons viņu pieķer melos, viņam ne prātā nenāk nule citētie attaisnojuma motīvi: tos dzirdēt pirmajam ir gods Abimelekam. Var domāt, ka tas nav nekas cits kā pēkšņs izdomājums, pirmā doma, kas iešāvusies galvā «svētajam pravietim», kad Ģeraras valdnieks tam asi uzbruka. Kāpēc gan viņš neminēja šo attaisnojumu, kad sarunājās ar faraonu?

Vēl vairāk, «svētais gars» nonāk pretrunā pats ar sevi. Vienpadsmitajā nodaļā viņš mūs iepazīstina ja ar Tārus — Ābraāma tēva ģimeni: «Tārum dzima Ābrams, Naors un Ārans, un Aranam dzima Lats. Bet Ārans nomira priekš sava tēva Tārus savā dzimtā zemē, iekš Ur Kaldejā. Un Ābrams un Naors apņēma sievas, Ābrama sievas vārds bija Zāraī, un Naora sievas vārds bija Milka, Arana meita, Milkas tēva un Iskas tēva meita.» (27.—20. p.)

Citiem vārdiem sakot, Naors apprecēja savu brāļameitu. Ja nu Zāra būtu bijusi Tārus meita un Abraāma, Naora un Arana māsa, tad autors visādā ziņā būtu arī to pieminējis savā tik sīkajā Tārus ģimenes radniecības saišu atstāstījumā.

Jā, un, beidzot, bībelē Zāra tieši nosaukta par Tārus vedeklu: «Un Tārus ņēma Ābramu, savu dēlu, un Latu, Arana dēlu, savu dēla dēlu, un Zāraī, savu vedeklu, Ābrama — sava dēla sievu, un izgāja ar tiem no Ur iekš Kaldejas, ka ietu uz Kanaānas zemi, un tie nāca līdz Aranai un tur mājoja. Un Tārus dienas bija divisimt un pieci gadi, un Tārus nomira Aranā.» (1. Mozus grām., II. noil., 31. un 32. p.)

Tātad, ne drusku nekautrēdamies AbimeIeka par asingrēku, Abraāms sameloja, lai attaisnotu savu avantūru. Vai arī. ja viņš būtu nolēmis atklāt Ģeraras valdniekam patiesību, ko bija noslēpis faraonam, un tas viss ir tiesa, tad «svētais gars», diktēdams Pirmo Mozus grāmatu, sapinies melos un pretrunās.

Protams, tas viss ir viens vienīgs izdomājums un tā autors — neveikls nejēga. «Svētais gars», nodarbodamies ar mistifikācijām un pūlēdamies sagudrot netiklas un neķītras blēņas, diktē visu, kas vien iešaujas viņam prātā, bet ne pārāk gudrais autors bezkaislīgi pieraksta visu, ko dzird, — neģēlības un visādas pasakas, nemaz neuztraukdamies par to, ka tās acīm redzami pretrunīgas, juceklīgas un reizēm pat fiziski gluži neiespējamas.

Ka gan visu šo bībcles pantu autors nesaprata, ka viltīgais «balodītis» zobojas par viņu, likdams viņam Ģeraras valdnieku saukt par «ķēniņu»! Kā aprakstījuši senie ģeogrāfi, Ģerara ir maza smilšu ieleja, kur nekas neaug, tas ir kails tuksnesis, kur nekad nav varējis mitināties neviens cilvēks. Tātad Abimelcks bijis tuksneša ķēniņš? Un cik ilgu laiku viņš turēja Zaru pie sevis7 Un kā gan Abimeleka kundze nepacentās izskrāpēt Zārai acis?

Te būs vēl viens moments, kas norāda, cik bezkaunīgi ir «svētā gara» joki. Sis notikums norisinājās pēc Zodomas iznicināšanas un pirms tam, kad dievs izpildīja savu solījumu, ko bija devis pie Mamres ozola. Divdesmit pirmā nodaļa sākas ta: «Un tas kungs piemeklēja Zāru, it kā viņš bija sacījis, un tas kungs darīja Zārai. kā viņš bija runājis. Un Zāra tapa grūta un dzemdēja Abraāmam dēlu viņa vecumā tanī noliktā laikā, ko dievs viņam bija sacījis.» (1. un 2. p.)

Tā kā šīs dzemdības notika gadu pēc tam, kad dievs un divi eņģeļi bija parādījušies pie Mamres ozola, tad Abraāma uzturēšanās Ģeraras zemē iekritusi pirmajos trijos mēnešos pēc uguns lielus, ja pieņem, ka Zāras grūtniecība ilgusi normālos'deviņus mēnešus. Un, ja pieņemtu pat, ka Abraāms butu uzturējies Ģerara visus šos trīs mēnešus, tad jājautā, — kā gan viņa augstības ķēniņa Abimeleka laulātā draudzene un verdzenes lik īsā laikā varēja pamanīt, ka viņas kļuvušas neauglīgas, tas ir, ka dievs «aizslēdzis visas mātes», runājot «svētā» autora izmeklētajā valodā. Vai tad tik ātri var pārliecināties, ka zaudētas spējas dzemdēt bērnus?

Līdz ar teologiem, kurus nepārsteidz nekāds, pat visriebīgākais brīnums, mums jāatzīst, ka dievs nospēlējis visai neģēlīgu, kaut arī ļoti oriģinālu joku. Var iedomāties, kādu seju radīja tuksneša ķēniņš un viņa pavalstnieki, kad tie ieraudzīja, ka viņu sievām «aizslēgtas mātes»! Viņiem vajadzēja uzskatīt to par ļoti ļaunu joku. It labi saprotams, kāpēc Abimeleks, lai darītu galu šim postam, deva Abraāmam visu, ko vien tas varēja vēlēties, un teica pravietim un viņa māsai, tas ir, sievai: «Vācieties drīzāk projām no šejienes.»

Pēc «brīnuma» ar «aizslēgtajām mātēm» neizsīkstošā Firmā Mozus grāmata iepazīstina mūs ar citu brīnumu: dzemdē Zāra, šī deviņdesmit gadus vecā dāma, kas jau sen zaudējusi spēju laist pasaulē bērnus.

Ir nu gan jokdaris šis balodis!

Bet tagad jauns notikums: Abraāms, kam ir likumīgs dēls, izliek aiz durvīm Izmaēlu, ko piegulējis savai draugaļai.

«Un Abraāms sauca sava dēla vārdu, kas viņam dzima, ko Zāra viņam bija dzemdējusi, īzaāks.

Un Abraāms apgraizīja savu dēlu Izaāku, astoņas dienas vecu, kā dievs tam bija pavēlējis.

Un Abraāms bija simts gadus vecs, kad tam īzaāks, viņa dēls, dzima.

Un Zāra sacīja: dievs ir man vienu smieklu padarījis, ikkatrs, kas to dzirdēs, par mani smiesies.

Un tā sacīja: kas būtu Ābraāmam sacījis: Zāra bērnus zīdīs? jo es esmu dēlu dzemdējusi viņa vecumā.

Un tas bērns auga un tapa no krūts atšķirts, un Abraāms darīja lielas dzīres tai dienā, kad Izaāks (viņa dēls) atšķirts tapa.

Un Zāra redzēja Agares, tās ēģiptietes dēlu, ko tā Ābraāmam bija dzemdējusi, smējēju esam (par viņas dēlu īzaāku).

Un sacīja uz Abraāmu: izdzen šo kalponi un viņas dēlu, jo šīs kalpones dēls nemantos līdz ar manu dēlu, ar īzaāku.

Un tas vārds Ābraāmam ļoti rieba sava dēla (Izmaēla) dēļ.

Bet dievs sacīja uz Abraāmu: lai tas tev neriebj tā puiša un tās kalpones dēļ. Visu, ko Zāra tev ir sacījusi, klausi viņas balsi, jo iekš Izaāka taps tev dzimums nosaukts.

Tomēr ir tās kalpones dēlu es celšu par vienu lielu tautu, tāpēc ka tas tavs dzimums ir.

Un Abraāms cēlās agri un ņēma maizi un ūdens trauku, un deva to Agarei, likdams uz viņas pleciem, un to bērnu un aizraidīja to; un tā gāja un maldījās Berzabas tuksnesī.

Kad nu ūdens trauka pietrūka, tad nometa tā to bērnu apakš krūma.

Un nogāja un apsēdās tur pretī bultas šāviena tālumā, jo tā sacīja: es nevaru redzēt to bērnu nomirstam, — un apsēdās tur (attālu) pretī un pacēla savu balsi un raudāja.

Un dievs dzirdēja tā puiša balsi (no turienes, kur viņš bija), un dieva eņģelis sauca Agari no debess un sacīja uz to: kas tev kait, Agare? Nebīsties, jo dievs ir tā puiša balsi dzirdējis tai vietā, kur viņš ir, celies, pacel to puisi un turi to stipri pie tavas rokas.

Jo es celšu viņu par lielu tautu.

Un dievs atvēra viņas acis, un tā ieraudzīja vienu (dzīva) ūdens aku un gāja, un pildīja to trauku ar ūdeni, un dzirdināja to puisi.

Un dievs bija ar to puisi, un tas auga un dzīvoja tuksnesī, un tapa strēlnieks ar stopu, un dzīvoja Varanas tuksnesī, un viņa māte ņēma tam sievu no Ēģiptes zemes.» (1. Mozus f/rām., 21. nod., 3.—21. p.)

Sī Abraāma patiesi necilvēcīgā, neģēlīgā rīcība, izdzenot savu pirmdzimto un viņa māti Agari ar gabalu maizes un trauku ūdens, ir sevišķi derdzīga tāpēc, ka viņš bija tik varens kungs, kas uzvarējis četrus ķēniņus ar 318 kalpu palīdzību un kļuvis neizmērojami bagāts no savas sievas dievbijīgās pazīšanās ar Ēģiptes un Ģcraras valdniekiem. Tādi ir tie «mūžīgie» krietnuma un tikumības baušļi, ko māca «svētie raksti»!

Tālāk Pimiiija Mozus grāmatā vēstīts, ka lielais patriarhs ilgi dzīvojis vilistiošu zemē.

Taču Abraāms, kas bija tik laimīgs, ieguvis dēlu no savas gauži vecās un karsti mīļotās Zāras, negaidīja to nelāgo joku, ko viņa aizstāvis — visvarenais un visuzinošais dievs tagad grasījās ar viņu izspēlēt. «Tu viņu mīli, savu mazuli, o, manas sirds pravieti? Nu tad, lai iztaptu man, tu viņu arī nokausi.» Tādu negaidītu pārsteigumu dievs sagādāja savam izredzētajam. Tiesa gan, tas viss bija pa jokam, tā sakot, lai «pašpāsētu». Visvarenam patīk maķenīt izklaidēties! Viņš droši vien gribēja paskatīties, kādu ģīmi saviebs pārsteiguma apstulbotais Abraāms. Seit vēlreiz vajag dot oriģinālcitātu: tas ir pārlieku jauks!

«Un tas notikās pēc šām lietām, dievs pārbaudīja Abraāmu un sacīja uz to: Ābraām!

Un tas atbildēja: redzi, še es esmu. Un viņš sacīja^ ņem jele tavu dēlu, tavu vienīgo, ko tu mīļo, Izaāku, un ej uz Morijas zemi, un upurē to tur par vienu dedzamu upuri uz viena no tiem kalniem, ko es tev sacīšu.

Un Abraāms cēlās rītā agri un apjoza savu ēzeli, un ņēma līdzi divi no saviem puišiem un Izaāku, savu dēlu, un skaldīja malku priekš tā dedzama upura, un ceļas, un gaja uz to vietu, ko dievs tam bija sacījis.

Trešā dienā, kad Abraāms savas acis pacēla, viņš redzēja lo vietu no tālienes.

Un Abraāms sacīja uz saviem puišiem: palieciet jūs teju ar to ēzeli, un es un tas puisis iesim 11/. turieni un pielūgsim, tad atkal atnāksim pie jums.

Tad ņēma Abraāms dedzama upura malku un lika to uz īzaāku. savu dēlu, un ņēma savā rokā uguni un nazi, un tie gāja abi kopā.

Tad runāja Tzaāks ar Abraāmu, savu tēvu, un sacīja: mans tēvs! Un viņš sacīja: redz, še es esmu, mans dēls. Un tas sacīja: redz, še uguns un malka, bet kur ir tas jērs par dedzamu upuri?

Tad sacīja Abraāms: dievs sev izredzēs vienu jēru par dedzamu upuri, mans dēls, un tie gāja abi kopā.

Un tie nāca tai vietā, ko dievs viņam bija sacījis, un Abraāms uztaisīja tur altāri un salika malku, un saistīja īzaāku, savu delu, un lika to virs to altāri malkai virsū.

Un Abraāms izstiepa savu roku un ņēma nazi savu dēlu nokaut.

Bet tā kunga eņģelis sauca no debesīm uz to un sacīja: Abraām! Abraām! Un tas sacīja: redzi, še es esmu.

Tad sacīja viņš: neizstiep savu roku pret to puisi un nedari tam nenieka, jo nu es zinu, ka tu dievu bīsties un neesi tavu dēlu, tavu vienīgo, saudzējis manis labad.

Un Abraāms pacēla savas acis un skatījās, un raugi, viens auns aiz viņa karājās lielos krūmos ar saviem ragiem. Un Abraāms gāja un ņēma to aunu un upurēja to par dedzamu upuri sava dēla (īzaāka) vietā.

Un Abraams nosauca tas vietas vārdu: Tas

«Un Abraāms izstiepa savu roku un ņēma nazi savu dclu nokaut.» (1. Mozus i/riiin., 22. nod., 10. p.)

kungs redz (Jehova-ire). Tad vēl šodien sacits top: uz tā kalna, kur tas kungs parādās.

Tad sauca tā kunga eņģelis uz Abraāmu otru reizi no debesīm.

Un sacīja: es esmu pie sevis zvērējis, saka tas kungs, — tāpēc ka tu tā esi darījis un tavu dēlu, lavu vienīgo, neesi saudzējis (manis labad):

Ka es svētīdams tevi svētīšu un vairodams vairošu tavu dzimumu it kā debess zvaigznes un kā smiltis, kas jūrmalā ir, un tavs dzimums iemantos tavu ienaidnieku vārtus.

Un iekš tavas sēklas visas tautas virs zemes taps svētītas, tāpēc ka tu manu balsi esi paklausījis.

Un Abraāms atgriezās pie saviem puišiem, un tie cēlās un gāja kopā uz Berzabu, un Abraāms mita Berzabā.» (1. Mozus grām., 22. nod., l.—lf). p.)

Kritiķi pievērš uzmanību tam, ka Abraāms, kas bija lūdzis dievu saudzēt viņam svešos Zodomas un Gomoras iedzīvotājus, neaizlūdza un nemēģināja aizstāvēt savu dēlu. Viņi apsūdz patriarhu par jauniem meliem, kad tas sacīja saviem puišiem: «Es un dēls iesim uz turieni un pielūgsim, tad atkal atnāksim pie jums.» Ja jau viņš posās uz kalnu tālab, lai nokautu un sadedzinātu īzaāku, tad viņam nevarēja būt nodoma atgriezties kopā ar to. Tie bija barbara meli, turpretim iepriekšējos gadījumos bija darīšana ar alkatīga savedēja meliem, kad tas atdeva savu sievu par naudu.

No otras puses, ne bez izbrīna redzams, ka simt gadu vecais vecis pats saskalda pietiekami lielu malkas daudzumu ugunskuram, iekām dodas ceļā; lai sadedzinātu cilvēku uz ugunskura, vajag nevis klēpi slapjas malkas, bet vismaz vezumu sausa koka. Tātad nepieciešamo daudzumu malkas, ko Abraāms bija saskaldījis, pēc tam uzkrāva ēzelim un diviem kalpiem, kas šo kravu stiepa vairāk nekā divas dienas un naktis. Un pat tādā gadījumā, ja ar malku bija apkrauts tikai ēzelis vien, tomēr rodas jautājums — kā gan trīspadsmit gadus vecais lzaāks varēja pēc tam uzvelt sev plecos tādu nastu un viens pats to panest? Teic arī, ka «uguns», ko Abraāms paņēma sev līdzi, lai iedegtu sārtu, protams, bulu apdzisusi, jo nevienā ogļu pannā nav iespējams sabērt tik daudz ogļu, lai tās neizdzistu, iekām viņi sasniedza upurēšanas vietu: bridī, kad patriarhs un viņa dēls šķīrās no kalpiem, Morijas kalns bija saredzams tikai iztālēm. Beidzot, aizrāda vel uz to, ka šis slavenais Morijas kalns, uz kura vēlāk uzcēla Jeruzalemes templi, nav nekas vairāk kā kaila klints, uz kuras nav nekādas dzīvības. Uz tā nekad nav audzis ne visniecīgākais krūmiņš, un visa Jeruzalemes apkaime bijusi akmeņiem sētin nosēta, tāpēc visos laikos kokus uz turieni vajadzējis vest no citām vietām.

Taču nekādi šādi apstākļi nevarēja aizkavēt dievu pārbaudīt Abraāma ticību un Abraāmu izpelnīties ar savu paklausību īpašu dieva labvēlību.

Vēlāk redzēsim, ka tad, kad soģis Jevtus upurē savu meitu, neviens eņģelis neiejaucas. Tiesa gan, Jevtus nenodarbojās ar savešanu un droši vien tāpēc nebija pagodināts ar tādu īpašu «svētumu», ar kādu kristiānismā, judaismā un musulmanismā apbalvots «dieva draugs» Abraāms.

Divdesmit trešajā nodaļā pastāstīts, ka Zāra nomirusi 127 gadus veca Ebronā, Kanaānas zemē. Lai viņu apbedītu, Abraāms nopircis no kāda Evrona kunga Makpelas alu un samaksājis par to lielu naudu. Evrons teicis: «Tā zeme maksā četrsimt sudraba zēķeļus,— kas tas ir starp mani un tevi? Aproc tikai savu 111ironi. Un Abraāms paklausīja Evronam un nosvēra tam naudu, kā tas bi ja runājis, Eta bērniem dzirdot, četrsimt sudraba zēķeļus, kas ģeld tirgotāju starpa.» (1. Mozus grām., 23. nod., 15. un 16. p.)

Izbrīnu rada tas, ka Abraāmam, kas bibele daudzkārt dēvēts par ļoti bagātu cilvēku, ne\/ pieder ne sprīža savas paša zemes. Kritiķi vēl norāda uz tādu dīvainību, ka tiek pieminēta kāda kalta monēta, «kas ģeld tirgotāju starpā». Ne vien bībeles Abraāma laikos Kanaānas zemē nebija nekādu monētu, bet vispār senebreji nekad nav kaluši naudu.

No divdesmit piektās nodaļas redzams, ka ļoti vecais ciltstēvs nolēmis papriecāties: viņš apņēmis jaunu sievu Ķeturu. Patriarham tolaik bija vismaz 140 gadu. Nebūs lieki atgādināt, ka Zara jau sen uzskatīja Abraāmu par pārlieku vecu, lai laistu pasaulē bērnus, pat tolaik, kad viņam bija «vēl tikai» 100 gadu, un vajadzēja iejaukties pašām debesīm, lai padarītu viņu par tēvu. Un tomēr ar šo Ķeturu Abraāmam bez jebkādām «brīnumu» parādībām radās vēl seši dēli: Zimrans, Jaksans, Medans, Midijans, J Jizbaks un Zuū.

Beidzot kādā jaukā vakarā savā 17.r ». dzīvības gadā C/. Mozus grām., 25. nod., 7. p.) patriarhs izlaida garu, novēlējis Izaākam visu mantu. Citiem bērniem tika atstātas tikai šādas tādas dāvanas. «Svēto» savedēju apbedīja blakus Zārai Makpelas alā.

Desmitā nodaļa SVĒTAIS CILTSTĒVS IZAAKS UN BĒRNI, KO DIEVS VIŅAM DĀVĀJIS

Tūdaļ redzēsim, kā piepildījās dieva solījumi par Ābraāma dzimuma «lielo vairošanos».

Pēc Zāras nāves un pirms laulībām ar Ķeturu patriarhs ņēmās nokārtot sava mīļotā dēla dzīvi. Sis notikums, kas tik ārkārtīgi svarīgs dievbijīgai pētīšanai un reliģiski ētiskai audzināšanai, aprakstīts Pirmās Mozus grāmatas 24. nodaļā.

Naors, Abraāma brālis, bija apprecējis savu brāļameitu Milku (1. Mozus grām., 11. nod., 19. p.). Sim Naora kungam netikās klaiņot pa tuksnesi kā viņa brālim, un viņš apmetās auglīgajā Mezopotāmijā. Tur Milka dzemdēja viņam astoņus dēlus. Bet, tā kā viņam šo astoņu puišeļu nebija gana, viņš ņēma sev draugaļu, Reūmu vārdā, un tā dāvāja viņam vēl četrus dēlus (1. Mozus grām., 22. nod., 20.— 2i. />.). Šie bērni savukārt vairojās. Viens no

viņiem — Betuēls dzemdināja Laba nu un Rebeku. Šai tad arī pēc dieva žēlastības vajadzēja reiz kļūt par īzaāka kundzi.

Kādā jaukā rītā vecais Abraāms lika aicināt pie sevis savu visvecāko kalpu, kas reizē ar to bija arī visas viņa mantas galvenais pārvaldnieks. Pirmajā Mozus grāmatā viņš tikai vienu reizi nosaukts vārdā — Eliēzers, bet turpmāk dēvēts vienkārši par «kalpu». Tad rau, ko teica Abraāms «kalpam»: «Liec jele savu roku apakš manas ciskas, tad likšu es tev zvērēt pie tā kunga, tā debesu dieva un tā zemes dieva, ka tev nebūs manam dēlam (Izaākam) sievu ņemt no kanaāniešu meitām, kuru vidū es dzīvoju. Bet ka tev būs uz manu zemi un pie maniem radiem iet un manam dēlam Izaākam (no turienes) sievu ņemt.» (1. Mozus grām., 24. nod., 3. un 4. p.)

Skeptiskākie komentētāji ne mazumu uzjautrinājušies par šo zvēresta rituālu. Lieta tāda, ka bībeles senebreju tekstā šai vietā skaidri teikts: «Ņem savā rokā manus dzimumorgānus.» Zinātnieki etnogrāfi to izskaidro tā, .ka vīrieša dzimumorgāni bijuši lielā cieņā ne vien tāpēc, ka apgraizīšanas ceremonija tos saistīja ar dievu, bet vēl arī tāpēc, ka tie kā cilvēku dzimuma vairošanās avots un dieva svētības ķīla bija spēka un stipruma pazīme. Lai» cik dīvains šķistu tāds zvēresta rituāls, to vajag goddevīgi cienīt, jo nedrīkst taču ne drusku šaubīties, ka visu to diktējis «svētais gars».

Ikreiz, kad mūsdienu bībeles tulkojumos lasāms vārds «ciska», tas jāsaprot pārnestā nozīmē. Tā, piemēram, kad lasām par to, ka viens no vadoņiem radies no Jūdas «ciskas» vai gurniem, tad redzam tīšu teksta sagrozījumu, jo bērni nedzimst no «ciskas». Turklāt, kā to jau daudzkārt esam vērojuši, «dievišķīgais balodis» nekad nekautrējas lielas saukt īstajos, kaut arī visstiprākajos vārdos.

«Un tas kalps lika savu roku apakš Abraāma — sava kunga ciskas (burtiski: «paņēma savā rokā viņa dzimumorgānus») un zvērēja tam par šo lielu.» (1. Mozus grām., 2i. nod., 0. p.)

Pēc tam, paņēmis desmit kamieļu, viņš devās uz Mezopotāmiju. Krietnu gabaliņu!1

Kad Eliēzers jau bija netālu no pilsētas, kurā cerēja atrast sava kunga radiniekus, viņš bija noguris un slāpju izmocīts. Par laimi, viņš sastapa jauku brunetiti, kas devās uz aku ārpus pilsētas vārtiem. Šī laipnā jaunā dāma nāca Eliēzeram palīgā un padzirdīja viņu un viņa kamieļus. Nu ir mūsu kārta apbrīnot dieva darbus: šī brunetīte tad arī bija Rebcka, Betuēla meita, Abraāma mazmeita. Iedāvinājis viņai zelta matu sprādzi un divas roku sprādzes, Eliēzers apjautājās, ar ko viņam «ir gods» runāt. Tad nu gan bija ko redzēt! Rebeka aizveda viņu uz māju un iepazīstināja ar tēvu un brāļiem. Abraāma nama pārvaldnieks viņiem paskaidroja, ka veicis savu garo ceļojumu. lai sameklētu Mezopotāmijā Izaākam

laulātu draudzeni. Protams, Betuēls un Labans

izsaucās:

— Šeit redzams dieva pirksts! Lai Rebeka žiglāk iet tev līdzi un kļūst par tava kunga dēļa sievu.

Eliēzers, savu drīzo un vieglo panākumu iepriecināts, apbēra Rebeku ar zelta gredzeniem un krāšņiem tērpiem. Viņš pasniedza dāvanas arī viņas brāļiem un mātei. Meitenes māte gribēja uz kādām desmit dienām atlikt aizbraukšanu, bet Rebeka paziņoja, ka viņai neesot laika un ka viņa vēloties pēc iespējas drīzāk tikt pie sava nepazīstamā līgavaiņa. Protams, grūti iedomāties, ka Eliēzeram būtu bijusi līdzi jaunā Izaāka fotogrāfija. Un tomēr Rebeka vienā rāvienā iemīlējās viņā līdz ausīm. Arī Izaāks, lai gan viņš nezināja, kādu sievu viņam Eliēzers atvedīs un vai vispār atvedīs sievu, tomēr bija iemīlējies, neprātīgi iemīlējies: dienas un naktis viņš pavadīja pie lielceļa, gaidīdams karavānu. Var iedomāties, cik viņš bija priecīgs, kad kādā jaukā rītā Eliēzers atgriezās un ne ar tukšām rokām. Pārvaldnieks deva pilnīgu pārskatu par savu darbību, bet jaunie ļaudis slēdza viens otru savos skāvienos.

«Un Izaāks veda to savas mātes Zāras dzīvoklī un apņēma Rebeku, un tā tapa viņam par sievu, un viņš mīlēja to; un tā Izaāks tapa iepriecināts pēc savas mātes (Zāras) nāves.» (1. Mozus (/rām., 2 i. nod., G7. p.)

Sākuma visa svētā Izaāka centība un visi viņa pūliņi bija veltīgi: viņam nekādi neizdevās kļul par tēvu tik drīz, kā viņš vēlējās. Ar to pietika, lai 1. Mozus grāmatā Rebeka tiklu apsūdzēta neauglībā. Seit vienmēr sievietes vainīgas!

«Un īzaāks pielūdza sirsnīgi to kungu priekš savas sievas (Rebekas), jo tā bija neauglīga; un tas kungs likās pielūgties, un Rebeka, viņa sieva, tapa grūta.» (1. Mozus grām., 25. nod., 21. p.)

Starp mums runājot, dievs, acīm redzot, tikai izlikās, jo viņš taču bija apsolījis Abraāmani neskaitāmus pēctečus. Un vai gan ne pali dieva providence izraudzīja Rebeku Abraāina dēlam par sievu? Tad taču dievs nevarēja dot Izaākam neauglīgu sievu, ja viņš negribēja lauzt savu vārdu. Skaidrs, ja viņš «aizslēdza klēpi» arī šai nelaimīgajai, tad, acīm redzot, tikai tāpēc, lai vēlāk viņam būtu patīkamā izdevība noņemties ar tā atslēgšanu, pirms tam liekot mazliet pamocīties arī sava iemīļotā alfonsa Abraāma mantiniekam.

Tomēr radās arī sarežģījumi:

«Un tie bērni stumdījās viņas miesās, tad sacīja tā: ja tas tā, kāpēc esmu es tāda tapusi? Un tā nogāja to kungu jautāt.» (1. Mozus grām., 25. nod., 22. p.)

«Svētais» autors aizmirsis pateikt, kurp tieši devās Rebeka aprunāties ar ti» kungu. Tempļa «vissvētākā» vieta, kas atgādina kristīgo baznīcu altāri, vēl nebija izgudrota. Līdz tam laikam bija tā, ka dievs parādījās tur, ktir griboja un kad gribēja. Viņa debesu kantorim vēl nebija nodaļas zemes virsū. Tomēr Rebeka bija pratusi iztaujāt dievu, un viņš nekavējās izskaidrot: «Divi tautas ir tavā miesā, un divējādi ļaudis šķirsies no tava klēpja; un viena tauta būs jo spēcīga nekā tā otra, un tas prāvākais kalpos tam mazākajam.» (1. Mozus grām., 25. nod., 23. p.)

Beidzot sakās dzemdības. Rebeka, protams, cieta sāpes kā sodu par Ievas rijību.

«Redzi, tad bija dvīņi viņas miesās. Un tas pirmais nāca ārā pasarkans viscauri kā spalvaina drēbe, un tie nosauca viņa vārdu: Ezavs. Un pēc tam nāca viņa brālis ārā, tas ar savu roku Ezava papēdi satvēra, tāpēc tapa viņa vārds nosaukts Jēkabs. Un Izaāks bija sešdesmit gadu vecs, kad viņš tos dzemdināja.» (1. Mozus grām., 25. nod., 24.—26. p.)

Ļoti reti gadās, ka bērns dzimstot turētos ar roku otram pie papēža. Tik roti, ka šis pagaidām ir vienīgais līdz šim zināmais gadījums. Bet, ja tādas lietas nekad un nekur vairs nav notikušas, tad no tā nevajag secināt, ka tās arī toreiz nevarēja notikt. Taču šie dieva tā kunga untumi ir tīrais nieks salīdzinājumā ar brīnumiem, ko mēs vel turpmāk redzēsim.

Eznvu pasludināja par vecāko. Kā zināms, dažos sarežģītos juridiskos gadījumos jautājumu par pirmdzimtību izšķīra par labu tam dvīnim, kas pasaulē nācis otrais. Par labu šādam spriedumam min tādu argumentu: tam, kas pirmais ieņemts, gluži dabiski jāatrodas dziļāk iekšā matos miesās. Tātad par vecāko vajadzēja atzīt Jēkabu. Bet šie bērni tā plēsās mātes klēpī, ka droši vien mainīja savas vietas ne vienu reizi vien! Nevienam neiešāvās prātā jautājumu par pirmdzimtību izšķirt ar lozi. Atzina, ka daudz vienkāršāk par pirmo uzskatīt to, kas pirmais ieraudzījis dienas gaismu. Starp citu, Jēkabs drīz vien atvīla Ezavam pirmdzimtību.

«Un tie puisēni auga, un Ezavs tapa gudrs uz medīšanu un dzīvoja pa lauku, un Jēkabs tapa rāms vīrs un mājoja teltīs.

Un īzaāks mīlēja Ezavu, tāpēc ka viņa medījums viņa mutei gards bija, un Bebeka mīlēja Jēkabu.

Un Jēkabs bija kādu virumu vārījis, tad nāca Ezavs no lauka un tas bija piekusis, un Ezavs sacīja uz Jēkabu:

dod man jele baudīt no tās sarkanās (barības), jo es esmu piekusis, tādēļ viņa vārds ir nosaukts Edoms (Sarkanais).

Tad sacīja Jēkabs (Ezavam): pārdod man šodien tavu pirmdzimtību.

Un Ezavs sacīja: raugi, man taču jāmirst, ko tad palīdz man tā pirmdzimtība.

Tad sacīja Jēkabs (viņam): zvēri man šodien. Tad zvērēja viņš tam un pārdeva Jēkabam savu pirmdzimtību.

Un Jēkabs deva Ezavam maizi un to lēcu virumu, un tas ēda un dzēra, un cēlās, un gāja projām. Tā nicināja Ezavs savu pirmdzimtību.» (1. Mozus grūm., 25. nocl., 27.—34. p.)

Mēs tuvāk neapcerēsim, cik dīvains ir tads strīds laikmetā, kad vēl nepastāvēja pirmdzimtības tiesība: tikai daudz vēlāk «dievs pavē-1/ lēja», lai vecākais dēls dabūtu divkāršu mantojuma daļu. Bet visādā ziņā jāpiemin, cik ļoti neģēlīga ir Jēkaba rīcība: kā teikts «svētajā» tekstā, Ezavs mira nost aiz bada, un Jēkabs gluži vienkārši izmantoja ļaunprātīgi sava brāļa grūto stāvokli. Tas nekādi nav attaisnojams. Starp citu, pats Jēkaba vārds nozīmē — «tas, ^ kas pieviļ». Acīm redzot, viņš pilnīgi bija pelnījis savu vārdu, jo, kā redzams, viņš patiesi pievīla Ezavu. Viņš neapmierinājās ar to, ka tik dārgi pārdeva savu lēcu virumu: kā laupītājs, kas izspiež no sava upura izpirkšanas maksu, viņš izspiež no sava paša brāļa zvērestu par atsacīšanos no savām tiesībām, viņš to izputina par bļodiņu viruma. Taču tas vēl nav vienīgais ļaunums, ko Jēkabs viņam nodara. Un šo darījumu, ar kuru tik ciniski tika apkrāpts izsalkušais, šo veikalu, kas pats par sevi zemisks, šo atteikšanos, ko anulētu ikviena tiesa kā tādu, kas panākta ar izspiešanu, to apstiprināja dievs tas kungs, taisnības dievs, vājo aizstāvis, apspiesto atriebējs. Viņš atzina Jēkabu par daudzināto pirmdzimtības tiesību likumīgo īpašnieku, viņš apstiprināja Ezava izputināšanu.

Pēc kāda laika Izaāks apliecināja, ka viņš ir cienīgs Abraāma dēls un dieva izredzētā • taisnā» «dievbijīgo tradīciju» turpinātājs.

Zemē plosījās bads, un Izaāks devās uz Ģemm. kur joprojām, lai cik tas dīvaini, valdīja tas pats Abimeleks, kas tagad bībelē piepeši nezin kāpēc tiek dēvēts par vilistiešu valdnieku. Dievs, acīm redzot, bulu varējis dot Tzaākain un viņa saimei maizi, taču viņš atzina par labāku dot īzaākam tikai parādīšanos, kuras laikā viņš to pamieloja ar runu, kas līdzīga tai. ar kādām viņš ne vienu reizi vien mieloja Abraāmu: «Es vairošu tavu dzimumu kā debess zvaigznes un došu tavam dzimumam visas šīs zemes, un caur tavu sēklu visas zemes tautas svētīsies.» Vārdu sakot, vecā dziesma! «Tā mita īzaāks Ģerarā.» Un, kad turienes iedzīvotāji viņam vaicāja par Rebeku, viņš atbildēja: «Tā ir mana māsa.»

«Un, kad viņš ilgu laiku tur bija dzīvojis, tad skatījās Abimeleks, vilistiešu ķēniņš, pa logu un redzēja, īzaāks smējās ar savu sievu Rebeku.

Tad aicināja Abimeleks Izaāku un sacīja: it tiešām, raugi, tā ir tava sieva, kā tad tu esi sacījis — ta ir mana māsa? Un īzaāks sacīja uz to: tāpēc ka es domāju, lai man viņas dēļ nebulu jāmirst.

Tad sacīja Abimeleks (viņam): ka esi tu mums še darījis? gandrīz būtu viens no šiem (maniem) ļaudīm varējis pie tavas sievas gulēt, tad būtu tu mūs vedis noziegumā.

Un Abimeleks pavēlēja visiem ļaudīm, sacīdams: kas šo vīru un viņa sievu aizskar, tas taps tiešām nokauts.» (1. Mozus grām., 26. nod., 8.—11. p.)

Redzams, ka Abimeleks nav aizmirsis l>ri numu ar «aizslēgtajām mātēm», lai gan kopš dēkas ar Zāru apritējuši kādi astoņdesmit gadi. Taču diezgan dīvaini, ka bībelē, kur norādīts, ka vilistieši pielūguši savus dievus un nevis Abraāma un Izaāka dievu, tomēr apgalvots, ka viņu valdnieks pagāns atzinis jūdu dievu un viņa baušļus par dievišķīgiem. Kas tas par jucekli?2 «Un īzaāks seja tanī zemē un dabūja tanī gadā simtkārtīgus augļus, jo tas kungs svētīja to.» (1. Mozus grūm., 26'. uod., 12. p.)

Pats par sevi jau tas ir diezgan stipri teikts, ka īzaāks varējis sēt valsti, kurā viņam nepiederēja nevienas pēdas zemes. Bet, ja vēl atcerēsimies, ka Ģeraras zeme ir tuksnesis, kur nav nekā cita kā vien smiltis un akmeņi, tad «brīnums» ir vēl lielāks: «simtkārtīga» raža smiltīs! Visauglīgākās augsnes pasaulē pat trīsdesmitkārtīgu ražu dod reti. Izaākam paliesi veicies! Bībelē stāstīts, ka viņš drīz kļuvis bagāts. Ja jau tādas ražas, tad lā nav nekāda māksla!

Vilistieši apskauda «svēto ciltstēvu» un aizbēra ar akmeņiem visas akas, ko savā laikā Ābraānis bija izracis. Izcēlās strīdi, un Abimeleks palūdza īzaāku aizvākties. īzaāks aizgāja, apmetās ielejā un alkal atrada sava tēva akas. Atkal strīdi, atkal dieva parādīšanās, kas uzmundrina īzaāku; jauns miera līgums ar Abimcleku; lielas dzīres. Lasītājs sapratīs, ka mēs viņu paglābjam no garlaicīgiem, kaut arī ne apšaubāmi «svētiem» sīkumiem.

Kas attiecas uz Ezavu, tad, sasniedzis četr desmit gadu vecumu, viņš «ņēma Judīti, Be rus — tā etieša meitu, par sievu un Basmalu Klona — tā etieša meitu»3 (1. Mozus grām. 26'. nod., 34. un 3:). p.).

Vienpadsmitā nodaļa SVĒTAIS CILTSTĒVS JĒKABS UN VIŅA NEGODĪGAIS BRĀLIS EZAVS

Kad Izaāks bija vecs tapis tin viņa acis tumšas metušās, ka viņš labi neredzēja, tad aicināja viņš savu vecāko dēlu Ezavu un sacīja uz to: mans dēls! Un tas viņam atbildēja: redzi, še es esmu.

Un viņš (Izaāks) sacīja: raugi jele, es esmu vecs tapis, es nezinu manas miršanas dienu.

Ņem tad 11u, lūdzams, tavus rīkus, tavu bultu maku un tavu stopu un ej uz lauku, un medī man kādu medījumu.

Un sataisi man gardus virumus, it kā es iecienīju, un cel man tos priekšā ēst, ka mana dvēsele tevi svētī, pirms es mirstu.

Un Rebeka dzirdēja, ko Izaāks uz savu dēlu Ezavu runāja, un Ezavs gāja uz lauku, gribēdams kādu medījumu medīt uti atnest.

Un Rebeka runāja ar savu (jaunāko) dēlu Jēkabu un sacīja: redzi, es dzirdēju tavu tēvu uz tavu brāli Ezavu ta runājam un sakām:

Atnes man kādu medījumu un sataisi man gardus virumus ēst, tad es tevi svētīšu tā kunga priekšā, pirms es mirstu.

Un un, mans dēls, paklausi manai balsij, kā es tev pavēlu.

Ej jele pie avīm un dabū man no turienes divi diženus āzišus, tad sataisīšu es tos tavam tēvam par gardiem virumiem, it kā viņš iecienī.

Un tev būs tavam tēvam priekšā celt, ka viņš ēd un tevi svētī, pirms viņš mirst.

Tad sacīja Jēkabs uz Rebeku, savu māli: redzi, Ezavs, mans brālis, ir spalvains vīrs, un es esmu gludens.

Jebšu mans tēvs mani aptaustīs, tad būšu es viņa acīs it kā krāpnieks un dabūšu lāstu un ne svētību.

Tad sacīja viņa māte uz viņu: lai tavi lāsti uz manis paliek, mans dēls. Klausi tikai manai balsij un ej dabū man los.

Tad nogāja viņš un ņēma, un atnesa savai mātei, un viņa māte sataisīja gardus virumus, it kā viņa tēvs tos iecienīja.

Un Rebeka ņēma Ezava — sava vecākā dēla krāšņākās drēbes, kas tai namā (bija, un apvilka tās Jēkabam, savam jaunākam dēlam.

Un tās kazlēnu ādas aplika tā apkārt viņa rokām un apkārt viņa kakla plikumam.

Un viņa deva tos gardus virumus un to maizi, ko viņa bi ja sataisījusi, Jēkaba — sava dēla rokā.

Un viņš nāca pie sava tēva un sacīja: mans tēvs! Un tas sacīja: še es esmu, kurš esi tu, mans dēls?

Tad sacīja Jēkabs uz savu tēvu: es esmu Ezavs, tavs pirmdzimtais; es esmu darījis, kā tu uz mani esi runājis; celies, lūdzams, sēdies un ēd no mana medījuma, ka tava dvēsele mani svētī.

Tad sacīja īzaāks uz savu dēlu: kā tu tik drīz to esi atradis, mans dēls? Un las sacīja: tas kungs, tavs dievs, lika man to sastapt.

Tad sacīja īzaāks uz Jēkabu: nāc jele šurp (pie manis), ka es tevi aptaustu, mans dēls, arig tu esi pats mans dēls Ezavs vai ne.

Un Jēkabs piegāja pie sava tēva Izaāka, un viņš to aptaustīja un sacī ja: tā balss ir Jēkaba balss, bet tās rokas ir Ezava rokas.

Un viņš nepazina to, jo viņa rokas bija spalvainas it kā viņa brāļa Ezava rokas, un viņš svētīja to.

Un viņš sacīja: vai tu esi Ezavs, mans dēls? Un tas sacīja: es las esmu.

Tad sacīja viņš: cel man to priekšā, ka es no tava medījuma ēdu, mans dēls, lai mana dvēsele tevi svēti. Un tas cēla viņam priekšā, un viņš ēda, un tas atnesa viņam vīnu, un viņš dzēra.

Un viņa tēvs īzaāks sacīja uz to: nāc jele šurp un skūpsti mani, mans dēls.

Un Jēkabs piegāja un skūpstīja viņu, un viņš saoda viņa drēbju smaržu un svētīja to.

un sacīja: redzi, mana dēla smarža ir kā tā lauka smarža, ko tas kungs svētījis.

Lai tad dievs tev dod no debess rasas un no zemes treknuma un daudz labības, un vīna.

Ļaužu pulki lai tev kalpo, un ļaudis lai klanās tavā priekšā; esi kungs pār taviem brāļiem, un tavas mātes bērni lai klanās tavā priekšā; nolādēts lai ir, kas tevi nolād, un kas tevi svētī, tas lai ir svētīts.» (1. Mozus grām., 27. nocl., 1.—29. p.)

Tam visam vērts pievienot dažas piezīmes. Taču vispirms iepazīsimies ar šā pamācošā stāsta beigām.

«Un, kad Izaāks pabeidza (savu dēlu) Jēkabu svētīt un Jēkabs tikko bija izgājis no sava tēva īzaāka, tad nāca Ezavs viņa brālis, no savas medīšanas.

Un tas arīdzan sataisīja gardus virumus un nesa tos savam tēvam priekšā, un sacīja uz savu tēvu: celies, mans tēvs, un ēd no tava dēla medījuma, lai tava dvēsele mani svētī.

Tad sacīja Izaāks, viņa tēvs, uz to: kas esi tu? Un tas sacīja: es esmu tavs dēls, tavs pirmdzimtais, Ezavs.

Tad iztrūcinājās Izaāks, pārbīdāmies varen ļoti, un sacīja: kas? kur tas mednieks, kas man jau atnesa? Un es esmu ēdis no visa, pirms tu nāci, un es esmu viņu svētījis, tas arīdzan svētīts biīs.

Kad Ezavs sava tēva (īzaāka) vārdus dzirdēja, tas brēca liela brēkšanā un noskuma par-

lieku, un sacīja uz savu tēvu: svēti mani arīdzan, mans tēvs.

Un viņš sacīja (tam): tavs brālis ir nācis ar viltu un tavu svētību paņēmis.

Un tas (Ezavs) sacīja: tiešām top viņa vārds Jēkabs nosaukts, ka tas nu mani jau otru reizi pievīlis; manu pirmdzimtību viņš ir ņēmis, un redzi, nu ņem viņš manu svētību. Un tas (Ezavs) sacīja (savam tēvam): vai tu nekādu svētību (arī) priekš manis neesi atlicinājis?

Un īzaāks atbildēja un sacīja uz Ezavu: redzi, es esmu viņu par kungu cēlis pār tevi, mi visus viņa brāļus esmu licis viņam par kalpiem, ar labību un vīnu esmu viņu apgādājis; ko būs man tad tev darīt, mans dels?

Un Ezavs sacīja uz savu tēvu: vai tad tev tikai viena pati svētība, mans tēvs? Svēti mani arīdzan, mans tēvs. Un Ezavs (tā kā īzaāks klusēja) pacēla savu balsi un raudāja.

Tad atbildēja īzaāks, viņa tēvs, un sacīja uz to: raugi, tie zemes treknumi būs tev par mājasvietu un no tās debess rasas (būs tev svētītam but).

Un no tava zobena tu dzīvosi un kalposi tavam brālim, un tas notiks, kad tu vaļā rausies, tad nokratīsi tu viņa jūgu no tava kakla.» (1. Mozus grдm., 27. nod., 30.—hO. p.)

Un vairāk nekā! Svētību Ezavs tā ari nedabūja.

Griežos pie Romas pāvesta un visiem kristīgajiem patriarhiem: vai 11u šis stāsts par īzaāku, Rebeku, Ezavu un Jēkabu ir smieklīgi meli un «svētais gars», bībeles iedvesmotājs, māna ticīgos, noņemdamies ar jauniem jokiem un parādīdams, ka reliģijas jautājumos naiviem cilvēciņiem var iestāstīt visu, kas tīk; vai arī viss šis stāsts ir paliess, un tad dievs ir īsts muļķis, jo viņu taču nekas nespieda saistīt savu svētību ar svētību, ko bija devis Jēkaba tik pamatīgi apšmauktais tūļa Izaāks. Kā vienā, tā otrā gadījumā brīvdomātājiem nav ko kautrēties: viņi var no visas sirds pasmieties par teologiem, par bīskapiem, par pāvestu, par patriarhiem, par svētajiem, par praviešiem un pat par pašu dievu tēvu, kas visā šai kompānijā ir tikai plānprātīgs večuks un vairāk nekas.

Paliesi, kā no «svētā» teksta izriet, Izaāka svētība nebija parasta tēva svētība, tas ir, laimes novēlējumi, ko tēvs izsaka dēlam; gluži otrādi, tas bija svinīgs formāls akts, kam ir precīzas un noteiktas sekas kā ikvienam reliģiskam un juridiskam aktam, kuram ir notariāls spēks. Lai gan svētība tika dota tikai mutvārdiem, tai tomēr bija rakstīta dokumenta spēks par labu tam, uz kura vārdu tā bija piesaukta. Un turklāt tas nemaz nebija atkarīgs no tā, kas īsti bija šis cilvēks, jo reliģiskās svētības spēku nevar nedz anulēt, nedz atsaukt. «Svētajos rakstos» redzam Izaāku dziļi sarūgtinātu, kad viņš dabū zināt, ka kritis par upuri krāpšanai. Jēkaba nekrietna rīcība viņu ļoli apbēdina, tomēr viņš nevar padarīto izlabot. Jēkabs nozadzis un aiznesis Ēzavam do māto svētību — jo ļaunāk Ezavam.

Seit mums atklājas neapšaubāmi krimināls nodarījums. Jebkura tiesa atzītu Jēkabu par vainīgu viltojumā. Viņu sodītu, sodītu arī viņa māti Kcbcku, kas bija ne vien līdzzinātāja, bet arī kūdītāja uz noziegumu, kurš lika izdarīts ar iepriekš apsvērtu nodomu.

No otras puses, lai arī cik negodīga un krimināli sodāma bijusi krāpšana, ja lās mērķis un sekas bija atņemt Ezavam tik lielas vērtības kā ar zemes labumiem pārbagāto svētību, aplūkosim, kā un kāpēc Izaāks tik viegli iekrita. Kā tad tā? Bībelē teikts, ka vecais pazinis Jēkaba balsi: viņš svārstās, viņš šaubās, viņš kļuvis uzmanīgs un tomēr kā pēdīgais muļķis ļauj sevi piemānīt ar tik neveiklu butaforiju un grimu. Viņš gaida medījumu, viņam garšo medījums, medījums ir viņa gardums, un tas ir viens no iemesliem, kāpēc viņš vairāk mīl mednieku Ezavu; bet te viņam pasniedz kazlēna gaļu, un viņa mēle, kas tik labi izjūt medījuma garšu, nevar atšķirt kazas šķiņķi no fazāna spārniņa? Velns lai parauj, cik veiklai vi rēja i gan vajadzēja (būt šai Rebekai! Taču, redzams, ne jau garšas spējas vien pēkšņi zudušas vecajam Tzaākam; viņam notrulinājusies arī oža un tauste. Rebeka apklāja ar kazlēnu ādiņām Jēkaba rokas un kaklu, bet, lai nu Ezavs bija cik spalvains būdams, viņš taču nevarēja būt tik spalvains kā dzīvnieks. Tzaākam neiešaujas prātā pataustīt pārējo ķermeni: viņš saož Ezava drēbju smaržu — un vairāk nekā. Patiesībā viņam gan vajadzēja sajust tikai nule kauta dzīvnieka adas smaku.

Tas ir par gaudeno īzaāku.

Bet ka gan dievs saistīja savas negrozāmās svētības ar nejaušajām, aplamajām svētībām, ko no Izaāka izkrāpa ar viltību, kuru neatklāt un nesaprast varēja tikai īsts ģeķis? Dievs šeit parādās kā tukšas, galīgi nenozīmīgas formalitātes vergs, un tas dara «visvareno visas pasaules valdītāju» par gaudenā ģeķa — vecā Izaāka cienīgu biedru.

Šie apsvērumi ir vietā tikai tad, ja pieļaujam, ka šis notikums ir patiess. Taču viss šis stāsts ir kails izdomājums, tāpēc baznīcai nav jāmēģina mums iestāstīt, ka vajagot godināt viņas «balodi» kā nopietnu un Solīdu autoru: vai nu šis spārnainis pļukšķ kā plānprātīgs kļuvis papagailis, vai arī tā ir pīle, kam vieta nevis grāmatā un it īpaši jau ne «svētā» grāmatā, bet gan «visai labi informētas» bulvāru lapeles slejās. Mēs personīgi drīzāk gribam pievienoties beidzamajam uzskatam.

Ezavs, apvainojies (un bija jau arī iemesls!) par to, ka svaigā un spožā svētība, kas bija apsolīta viņam, mirdzēja uz galvas nelietim, zvērēja nokaut Jēkabu. Māte Rebeka nobijusies skubināja Jēkabu ņemt kājas pār pleciem un laisties lapās. Jēkabs, kas, acīm redzot, nebija pārāk drošsirdīgs, negaidīja, lai šo padomu atkārtotu vēlreiz. Rebeka ieteica viņam bēgt pie viņas brāļa Lābana, bet vecais īzaāks deva padomu izmantot šo gadījumu un apprecēties ar kādu no māsīcām (1. Mozus grām., 27. nod., 41.-46. p. un 28. nod., 1.—5. p.).

Tai laika, kad Jēkabs devas uz Mezopotāmiju, Ezavs aizgāja uz «Izmaēļa zemi» un apprecējās ar viņa meitu Maālatu, — izrādījās, ka ar divām vai trim pirmajām sievām viņam nebija gana.

Un tā nu Jēkabs ir ceļā uz Aranu.

«Un tam gadījās nonākt kādā vietā, tur palika viņš pa nakti, jo saule bija nogājusi; un tas ņēma vienu no tās vietas akmeņiem un lika to sev pagalvī, un apgūlās tanī vietā.

Un tas sapņoja, un raugi, trepes bija celtas virs zemes un viņu virsgals aiztika debesis, un redzi, dieva eņģeļi uzkāpa un nokāpa pa tām.

Un redzi, tas kungs stāvēja pa virsu un sacīja: es esmu tas kungs, tava tēva Abraāma dievs un īzaāka dievs; (nebaidies;) to zemi, virs kuras tu guli, došu es tev un tavam dzimumam.

Un tavs dzimums būs kā zemes pīšļi, un tu izplatīsies pret vakariem un pret rītiem, pret ziemeli un pret dienasvidu, un caur tevi un tavu sēklu taps visas zemes ciltis svētītas.

Un redzi, es esmu ar tevi un pasargāšu tevi visur, kur tu staigāsi, un pārvedīšu tevi atkal uz šo zemi, jo es no tevis negribu atstāt, tiekams es izdarīšu, ko es uz tevi esmu runājis.

Kad nu Jēkabs no sava miega atmodās, tad

tas sacīja: tiešām tas kungs ir šinī vietā, un es to neesmu zinājis.

Un viņš bijājās un sacīja: cik cienījama ir ši vieta, še nava cits kā dieva nams, un še ir debesu vārti.

Un Jēkabs cēlās rītā agri un ņēma to akmeni, kas tam bija pagalvī bijis, un uzcēla to par zīmi, un uzlēja tam elji virsū.

Un nosauca (Jēkabs) tās vietas vārdu Betele (dieva nams), bet papriekš bija lai pilsētai Luža vārdā.

Un Jēkabs apsolīdamies apsolījās un sacīja: ja dievs tas kungs ar mani būs un mani pasargās uz šā ceļa, ko es staigāju, un dos man \J maizi ēst un drēbes apģērbties.

Un liks man ar 'mieru pāriet mana tēva namā, tad būs tam kungam man par dievu būt.

Un šim akmenim, ko es par zīmi esmu uzcēlis, būs man par dieva namu tapt, un no visa, ko tu man dosi, es došu tev desmito tiesu.» (1. Mozus grām., 28. nod., 11.—22. p.)

Nesāksim apstrīdēt Luzas jeb Beteles pilsētas eksistenci; tikai garām ejot aizrādīsim, ka neviens ģeogrāfs nekad nav dzirdējis un nekad nav pieminējis tādu pilsētu. Taču šā slavenā Jēkaba praktiskā apķērība patiesi ir goddevīgi jāapbrīno: viņš apšmauca savu vecāko brāli Ezavu, savu sirmo un aklo tēvu Izaāku un ar rikošetu arī pašu dievu; bet viņš arī negrib, ka dievs viņu kaut kā apietu, tāpēc viņš izvirza dievam skaidrus un precīzus turpināko savstarpējo attiecību noteikumus. Senču dievs nule bija ļāvis viņam noskatīties taisni satricinošu izrādi — eņģeļus, kas nodevās galvu reibinošiem akrobātiskiem vingrinājumiem uz kāpnēm, un skaistā, vilinošā runā apsolījis viņam zelta kalnus un gaisa pilis. Jēkaba pirmā sajūta ir bailes, kam jaucas klāt godbijība; bet drīz viņu nomierina doma, ka tas nav nekas vairāk kā sapnis. Un tad viņš saka savu senču dievam: ja tu dosi man ēdienu un apģērbu, tad tu būsi mans dievs un es tevi pielūgšu. Acīm redzot, šo domu var izteikt ari tā: «Ja tu man nekā nedosi, tad tu, brālīt, arī pats dabūsi pigu.» Viņš apsola dievam desmito tiesu; viņš atdod tam ragus ar noteikumu, ka dievs viņam sūtīs vērsi. Labu izdošanos!

Sos Jēkaba centienus kritiķi salīdzina ar paradumiem, kādi bijuši vairākām senajām tautām, kas ar sparu metušas upē savus elkus, ja tie laikā nav devuši lielu vai nav palīdzējuši medībās. Es pats pazinu kādu vecu dievlūdzēju, kas sodīja «svēto» Jāzepu, ja nelaimēja loterijā. Viņa pagrieza tā attēlu ar seju pret sienu; šī krietnā kristiete bija ļoti dievbijīga, taču viltīga un droši vien cēlusies tiešā līnijā no Jēkaba.

Pēc šā piedzīvojuma Jēkabs turpināja savu ceļu. Reiz laukā pie akas, kur dzirdīja lopus, viņam radās izdevība iepazīties ar kādu piemīlīgu gani. Izrādījās, ka tā ir tieši viņa māsīca Raele. Bībelē bieži vien atrodami atkārtots:» jumi, kad tās autoriem izsīkusi fantāzija: ari Eliēzers ar dievišķīgās «providences» iejaukšanos sastapa pie akas Rebeku, kuru nepazina, bet kuru meklēja.

Raele, Lābana jaunākā meita, aizveda laipno brālēnu pie sava tēva. Notika iepazīšanās ar visu godājamo ģimeni. Vecākajai meitai Leai, kā bībelē teikts, bija «pavājas acis», un viņa nepavisam nespēja iesildīt Jēkaba sirdi. Turpretim Raele tūdaļ atstāja uz viņu iespaidu; viņa, kā tas «izsmalcināti» aprakstīts «dieva iedvesmotajos» rakstos, bija «skaista no auguma un ģīmja». Jēkabs izteica savus iespaidus tēvocim Lābanam, un tas izmeta dažus vārdus, kas deva viņam cerības. Bet šis Labans bija tikpat praktisks kā Jēkabs. Viņš atklāti pateica Jēkabam:

—    Mans mīļais! Tu gribi precēt Raeli? Man nekas nav pretim, taču viņu vajag nopelnīt.

—   Kā to izdarīt, tēvoc?

—   Nokalpo pie manis mājās par kalpu septiņus gadus, lai es pagūtu iepazīties, vai esi strādīgs puisis un kārtīgs cilvēks.

Viņi salīga. Septiņus gadus tēvocis pārbaudīja māsasdēlu, uzveldams viņam visus pašus smagākos mājas darbus. Termiņš izbeidzās. Pienāca kāzu diena. Pēc ebreju paraduma līgavu sedza biezs plīvurs. Jēkabs drebēja kā drudzī. Lābans svinīgi un svarīgi pats veica visus dzimtsarakstu nodaļas darbinieka, ka arī rabīna pienākumus. Jēkabam par lielu patikšanu viņš pasludināja laulības par noslēgtām.

Ceremonija bija visaugstākajā mērā svinīga. Seit derētu citēt oriģināltekstu, ko diktējis «svētais gars»:

«Tad Lābans sapulcēja visus tās vietas ļaudis un taisīja dzīres.

Un vakarā ņēma viņš (Lābans) savu meitu Leu un ieveda to pie viņa un Jēkabs gāja pie tās.

Un Lābans deva savu kalponi Zilpu savai meitai Lcai par kalponi.

Un tas notika rītā, tad raugi, tā bija Lea. Tad sacīja viņš (Jēkabs) uz Lābanu: kas tas ir, ko tu man esi darījis? Vai es neesmu par Raeli pie tevis kalpojis? Kam tu mani esi pievīlis?

Tad sacīja Lābans: mūsu zemē nemēdz jaunāko izdot priekš pirmdzimtās.

Beidz to nedēļu ar šo, tad došu es tev viņu arīdzan par to kalpošanu, ko tu vēl citus septiņus gadus pie manis kalposi.

Un Jēkabs darīja tā un beidza to nedēļu ar šo; tad Lābans tam deva Raeli, savu meitu, par sievu.

Un Lābans deva Raelei savu kalponi Bilu par kalponi.

Un Jēkabs gāja arīdzan pie Raeles un mīlēja Raeli vairāk nekā Leu, un kalpoja pie Lābana vēl septiņus gadus.» (1. Mozus grām., 29. nod., 22.—30. p.)

Tā nu Jēkabu, kas bija apkrāpis tēvu un brāli, pašu pelnīti pievīla viņa tēvocis. Tiesa gan, nav gluži saprotams, kā Jēkabs, kas, septiņus gadus dzīvodams šai namā, varēja pietiekami lal>i iepazīt abas savas māsīcas un it īpaši iemīļoto, pavadīja veselu nakti ar Leu, nenojauzdams krāpšanu un domādams, ka pie viņa ir Raele. Taču neklājas par visu to šaubīties: tie taču ir «svētie raksti»!

«Un tas kungs (dievs) redzēja, ka Lea netapa cienīta, tad viņš to darīja auglīgu, bet Kaele bija neauglīga.» (1. Mozus grām., 29. nod., 31.'p.)

Nav peļami! Taču visbrīnišķīgāko lietu redzam bībelcs turpmākajos četros pantos. Mēs jau zinām, ka Jēkabs savus laulātā drauga pienākumus pret Leu pildīja tikai pirmo nedēļu pēc laulībām; un tomēr Lea dāvināja viņam citu pēc cita četrus dēlus: Rubeņu, Sīmeanu, Leviju un Jūdu.

«Kad nu Raele redzēja, ka tā Jēkabam nedzemdēja, tad tā apskauda savu māsu un sacīja uz Jēkabu: dabū man bērnus, bet, ja ne, tad man jāmirst.

Tad apskaitās Jēkabs uz Raeli un sacīja: vai es par dievu esmu, kas tev tavas miesas augļus liedzis?

Un tā sacīja: redzi, še ir mana kalpone Bila, ej pie tās, ka tā manā klēpī dzemdē un es arīdzan caur viņu augļojos.

Un viņa deva tam Bilu, savu kalponi, par sievu, un Jēkabs gāja pie tās.

Un Bila (Raeles kalpone) tapa grūta un dzemdēja Jēkabam dēlu.

Tad sacīja Raele: dievs ir mani tiesājis un arīdzan manu balsi paklausījis, un man dēlu devis. Tādēļ tā nosauca viņa vārdu Dans.

Un Bila, Raeles kalpone, tapa atkal grūta un dzemdēja Jēkabam otru dēlu.

Tad sacīja Raele: es esmu caur dieva cīnīšanām ar manu māsu cīnījusies un arī uzvarējusi, — un nosauca viņa vārdu Navtali.

Kad nu Lea redzēja, ka bija mitējusies dzemdēt, tad tā arīdzan ņēma savu kalponi Zilpu un deva to Jēkabam par sievu, (un viņš gāja pie tās).

Un Zilpa, Leas kalpone, (tapa grūta un) dzemdēja Jēkabam dēlu.

Tad sacīja Lea — laime un nosauca viņa vārdu Gadu.

Un Zilpa, Leas kalpone, (vēlreiz tapa grūta un )dzemdēja Jēkabam otru dēlu.

Tad sacīja Lea: labi man, jo meitas teiks mani svētīgu, un tā nosauca viņa vārdu Azeru.» (1. Mozus grām., 30. nod., 1.—13. p.)

Kādi gan komentāri vajadzīgi šim lieliskajam un pamācošajam tekstam? Viss jau tāpat ir skaidrs!

Bet turpinājums ir vēl pamācīgāks. Lai to saprastu, jāzina, ka saskaņā ar seniem ticējumiem, kas šur tur izplatīti vēl mūsu dienās, rutkam līdzīgā mandragoras sakne palīdzot pret dzimumnespēku. Šī sazarotā sakne viegli pakļaujas pašiem nepieklājīgākajiem salīdzinājumiem. Visos laikos šarlatāni to izmantojuši, lai ieteiktu mandragoras sakni kā talismanu; no tās gatavoja ari uzlējumu, kam piedevēja mīlas dzēriena īpašības. Un «svētais gars» nav atteicies no izdevības arī šai sakarībā pajautrināties. Viņš nodiktējis Pirmās Mozus grāmatas autoram jaunas pasakas, kas stiprina ticību mandragoras šķietamajām uzbudinošajām īpašībām. [Bībeles latviešu tulkojumā mandragoras nosaukums atstāts senebreju valodā «dudaīm». — Iicd]

«Un Rubens gāja kviešu pļaujamā laikā un atrada dudaīm laukā, un atnesa tos Leai, savai mātei, un Raele sacīja uz Lcu: dod man jele no lava dēla dudaīm.

Un viņa (Lea) sacīja uz to: vai tā ir maza lieta, ka tu manu vīru esi atņēmusi, un tu gribi arīdzan mana dēla dudaīm ņemt? Tad sacīja Raele, tāpēc būs tam šo nakli pie tevis gulēt par tava dēla dudaīm.

Kad nu Jēkabs vakarā no lauka nāca, tad Lea izgāja tam pretī un sacīja: pie manis būs tev nākt (šodien), jo es esmu tevi ar maksu saderējusi par mana dēla dudaīm. Un viņš gulēja pie tās tanī naktī.

Un dievs paklausīja Leu, un tā tapa grūta un dzemdēja Jēkabam piekto dēlu.

Tad sacīja Lea: dievs ir man to atmaksājis, ka es manam vīram manu kalponi esmu devusi, un tā nosauca viņa vārdu Izašaru (kas nozīmē «atmaksa»).» (1. Mozus grām., 30. nod., U.—18. p.)

Vai nav tiesa, cik tas viss jauki?!

Leai bija vēl viens dēls, saukts Zcbulons, un meita Dina, lai gan bībelē nav teikts, kādos apstākļos un kāpēc Jēkabs atkal un atkal pārvarējis pretīgumu, ko viņš juta pret šo savu sievu. Kas attiecas uz Raeli, tad jādomā, ka vai un mandragora iedarbojās, vai arī dievs pats bija nolēmis «atdarīt viņas klēpi»: arī viņa kļuva grūta un dzemdēja dēlu Jāzepu.

Nevajag domāt, ka Jēkabs klusu ciezdams norija savus četrpadsmit gadus, kad viņam bija vajadzējis mazgāt traukus un spodrināt grīdas Lābana kunga namā: bībelē stāstīts, ka viņš ilgi un pacietīgi nēsājis akmeni azotē pret Lābanu un beidzot tomēr atriebies tēvocim un sievastēvam vienā personā.

• Vispirms viņš laida darbā vienu no saviem pārbaudītajiem svētulīgi zemiskajiem paņēmieniem: viņš izlūdzās no Lābana visus jērus un kazlēnus, kas piedzimst raibi un lāsumaini. Lābanš bija tā ar mieru, būdams cieši pārliecināts, ka tādi brīnumi būs ilgi jāgaida. Taču viņš nebija ņēmis vērā sava mīļotā znota svēto bībelisko viltību. Jēkabs, kā teikts «svētajos rakstos», paņēma zaļas apses, mandeļkoku un kļavas rīkstes, nomizoja tās un ielika ūdens silēs, no kurām dzirdināja lopus, «ka tie, nākdami dzert, apietos» (1. Mozus grām., 30. nod., 37. un 38. p.). Rezultātā Lābana ganāmpulkos jēri un kazlēni dzimji raibi un lāsumaini. Lābans no brīnumiem ne attapties nevarēja, taču vārdu bija devis, tāpēc visus šos neparastos jaunlopus bija spiests dāvināt Jēkabam.

Uzskatām, ka mūsu pienākums ir ieteikt vi šiem svītrainu aitu tīkotajiem šo ārkārtīgi vienkāršo un nekļūdīgo selekcijas paņēmienu. Brīnumdarītāju recepti un arī tās lietošanas veidu garantē «svētā baloža» marka.

Viltīgajam Jēkabam nepietika, ka ar savu veiklo triku viņš bija atņēmis Lābanam deviņas desmitdaļas ganāmpulka, un kādā jaukā rītā, neviena nebrīdinājis, viņš laidās lapās. Viņš aizbēga kopā ar savu jauno, tomēr jau diezgan plašo ģimeni. Jēkaba sievas atzina viņa plānus par labiem, un Raele, atstādama tēva māju, pat nospēra tēvam visus viņa elkadievus.

Lābans izmisis. Viņš dzenas pakaļ znotam un meitām un panāk tos. Tomēr ar visu savu daiļrunību viņam neizdodas pierunāt Jēkabu atgriezties. Vismaz atdod man manus elkus, viņš saka, «kāpēc tu esi manus dievus nozadzis?» (1. Mozus grūm., 31. nod., 30. p.). Jēkabs nesaprot, ko tas nozīmē. Viņš uzaicina Lābanu apskatīt viņa bagāžu. Kamēr tēvs pārlūko Leas čemodānus, Raele pabāž elkus zem kamieļa segliem, apsēžas uz tiem un lūdz tēvu atvainot, ka neesot piecēlusies, teikdama: «Neapskaisties, mans kungs, ka es priekš tevis nevaru celties, jo man klājas, kā sievām mēdz būt.»1 Lābans meklēja, meklēja, bet elkus tā arī neatrada. Beidzot pēc diezgan vētrainas scēnas znots un sievastēvs šķirās, tomēr ncaizmirsdami sakraut akmeņu kaudzi, lai šie akmeņi liecinātu par viņu savstarpējo vienošanos turpmāk nekaitēt viens otram. Jēkaba bēgšanas, LSbana pakaļdzīšanās un, beidzot, mierīgā izlīguma apraksts aizņem visu trīsdesmit pirmo nodaļu.

Divās turpmākajās nodaļās aprakstīts Jēkaba atceļš uz Kanaānas zemi. Viņš sastop Ezavu, un viņu starpā norisinās aizkustinoša izlīgšana. Bībelē aprakstīts vēl viens visaugsla dieva triks. Ir vērts šo vietu citēt. Tas ir stāsts par to, kā dievs, gribēdams piekaut Jēkabu, pats dabū pa cepuri, lai gan ir visvarens.

Leas, Raeles, Zilpas un Bilas vīrs veda savu karavānu braslā pāri pār Jabokas upi. Tas notika nakti.

«Bet Jēkabs palika viens pats.

Tad cīnījās viens vīrs ar to, kamēr diena sāka aust.

Un, kad tas redzēja, ka viņu nepārspēja, tad tas aizskāra viņa ciskas locekli, tā ka Jēkaba ciskas loceklis cīkstoties izgriezās.

Un tas sacīja (viņam): palaid mani, jo gaisma jau rādās; bet viņš atbildēja: es tevi nepalaidīšu, ja tu mani nesvētī.

Un tas sacīja uz viņu: kas ir taVs vārds? Un viņš sacīja: Jēkabs.

Tad sacīja tas (viņam): tavam vārdam nebūs vairs Jēkabs sauktam tapt, bet Izraēlis, jo tu esi cīnījies ar dievu un ar cilvēkiem un esi pārspējis.

Un Jēkabs vaicāja un sacīja: pasaki man, lūdzams, tavu vārdu; un tas sacīja: kam tu jautā pēc mana vārda? un tas svētīja viņu turpat.

Un Jēkabs nosauca tās vietas vārdu l'niēli, jo, sacīja viņš, es esmu dievu redzējis vaigu vaigā un mana dvēsele ir izglābta.

Un saule uzlēca tam, pēc tam kad viņš gar l'nieli bija gājis; un viņš kliboja ar savu cisku.» (1. Mozus grūm., 32. nod., 23.—31. p.)

Kritiķi aizrāda, ka par Izraēli, kā dievs nosauca Jēkabu, saukts kāds eņģelis haldeju mitoloģijā. Ebreju leģendā teikts, ka šis vārds nozīmējot «stiprs pret dievu». Izglītotais ebreju rakstnieks Filons (111. ē. I gs.) apgalvo, ka tas esot haldeju un nevis ebreju vārds un nozīmējot — «tas, kas redzējis dievu». Lai un būtu kā būdams, šo vēstījumu nevar lasīt bez smaida. Grūti iedomāties, ka kaut kādā mitoloģijā, izņemot vienīgi vismežonīgāko, cilvēks tiktu iztēlots par pietiekami stipru, lai sadotu pa kaklu kādam dievam. Rel te Jēkabs ne vien izturēja, bet vēl arī uzvarēja, kaut gan dievs izmežģīja viņam gurnu.2

Aplūkosim nākošo dievbijīgi pamācošo piedzīvojumu.

Lasītājs redzēja, ka Lea bija dzemdējusi sešus dēlus, bet septīto reizi dzemdēja meitu Dinu. Zinām arī precīzu rēķinu par laiku, ko Jēkabs bija pavadījis Lābana namā. Strīdā, kas notika pēc bēgšanas, viņš savam sievastēvam sacīja: «Četrpadsmit gadus esmu tev par tavām divi meitām kalpojis un sešus gadus par tavām avīm.» (1. Mozus grām., 31. nod., AI. p.) Viņa pirmais dēls no Leas — Rubens varēja piedzimt tikai astotajā gadā.

Un, ja atcerēsimies, ka Lea nedzemdēja vismaz divus gadus (uz šo laiku viņa aizdeva Jēkabam savu kalponi Zilpu), tad jādomā, ka Dina dzimusi, Jēkabam sešpadsmito gadu uzturoties pie Lābana. Tātad Dinai bija, vi lielākais, četri gadi, kad Jēkabs pameta savu sievastēvu. Sī piezīme nepieciešama tālab, ka bībele tūdaļ atklās, cik briesmīgu kaisles vētru Dina sacēlusi kāda valdnieka dēla sirdi pēc ierašanās Kanaānas zemē, tas ir, tūdaļ pēc Jēkaba slavenās cīņas ar dievu un pēc izlīguma ar Ezavu.

Jēkabs «nonāca sveiks un vesels Ziķemes pilsētā, kas ir Kanaānas zemē, no Mezopotāmijas nākdams, un apmetās lās pilsētas priekšā. Un viņš pirka vienu zemes gabalu no Emora — Ziķema tēva bērniem par simts sudraba gabaliem, un uzcēla tur savu dzīvokli.» (1. Mozus grām., 33. nod., IX. un 19. ]Šis Ziķems tad arī iemīlējās četrus gadus vecajā Dinā.

«Un Dina, Leas meita, ko šī Jēkabam bija dzemdējusi, izgāja tas zemes meitas apraudzīt.

Tad ieraudzīja to Ziķems, evieša Emora — tās zemes valdnieka dēls, un ņēma to un gulēja pie tās un to piegulēja.

Un viņa sirds pieķērās Dinai, Jēkaba meitai, un viņš mīļoja to jauno meitu un runāja mīlīgi ar to jauno meitu.

Un Ziķems runāja ar Emoru, savu tēvu, un

sacīja: ņem man šo meitu par sievu.» (1. Mozus grām., 34. nod., 1.—4. p.)

Valdnieks Emors devās pie Jēkaba bildināt viņa meitu. Taisnību sakot, Ziķemam būtu gan vajadzējis atvainoties, ka viņš tik strauji iesācis. Toties viņš nolēma izpildīt visas prasības, kādas vien Jēkabs izvirzīs. Bībele ļauj domāt, ka Jēkabs bijis noskaņots miermīlīgi, toties Dinas brāļi negribējuši ne dzirdēt par Ziķema piedāvājumu izpirkt grēku ar laulību.

«Un Jēkaba dēli nāca no lauka, un, kad tie to dzirdēja, tad tas tiem vīriem sāpēja, un tie apskaitās ļoti, tāpēc ka tas ģeķību iekš Izraēļa bija darījis, gulēdams pie Jēkaba meitas, un tā nebij darīt.

Un Emors runāja ar tiem, sacīdams: Ziķema, mana dēla, sirds pieķērusies jūsu meitai, dodiet, lūdzami, viņam to par sievu.

Un apdraudzinājieties ar mums, dodiet mums jūsu meitas un ņemiet priekš jums (jūsu dēliem) mūsu meitas.

Un dzīvojiet pie mums, un visa tā zeme būs atvērta jūsu priekšā, mītiet, precieties un pelnieties iekš tās.

Un Ziķems sacīja uz viņas tēvu un uz viņas brāļiēm: lai es žēlastību atrodu jūsu acīs, un, ko jūs uz mani sacīsiet, to es došu.

Prasiet papilnam kroņa naudu un dāvanu, tad došu es, it kā jūs uz mani sacīsiet, dodiet man tikai to jauno meitu par sievu.

Tad atbildēja Jēkaba dēli Ziķemam un Emoram, viņa tēvam, ar viltu un runāja ap

linkus, tāpēc ka tas Dinu, viņu māsu, bija ap smējis, un sacīja uz tiem (Slmeans un Levijs, Dinas brāļi, Leas dēli):

Mēs nevaram šo lietu darīt, ka mēs mūsu māsu kādam vīram dodam, kam ir priekšāda, jo tā mums būtu viena negantība.

Tomēr mēs tad būsim jums pa prātam (un apmetīsimies pie jums), ja jūs topat it kā mēs, apgraizīdami jūsu starpā visus vīriskus.

Tad dosim mēs jums mūsu meitas un ņemsim mums jūsu meitas, un dzīvosim ar jums kopā, un būsim viena tauta.

Bet, ja jūs mums neklausīsiet un neapgraizīsieties, tad mēs ņemsim mūsu meitu un aiziesim.

Un tie vārdi patika Emoram un Ziķemam, Emora dēlam.

Un tas jauneklis nekavējās to lietu darīt, jo viņš mīlēja Jēkaba meitu, un tas bija godāts pār visu savu tēva namu.» (1. Mozus (jrām., 3\. nod., 7.—lt). p.)

Pēc tam Emors un viņa dēls sapulcināja savus ļaudis un izklāstīja šo piedāvājumu. Vienprātīgi tika pieņemta savienība ar Jēkaba ģimeni. Tai pašā dienā notika visa vīriešu dzimuma ģenerālā apgraizīšana. Tomēr, «trešā dienā, kad tie sāpes juta, tad ņēma divi Jēkaba dēli, Sīmeans un Levijs, Dinas brāļi, ikkatrs savu zobenu un nāca droši pilsētā un nokāva visus vīriskus.

Un nokāva arīdzan Emoru un Ziķemu, viņa dēlu, ar zobena asmeni un ņēma Dinu no Ziķema nama, un izgāja ārā.

Tad nāca Jēkaba dēli pār tiem nokautiem un aplaupīja to pilsētu, tāpēc ka tie viņu māsu (Dinu) bija apsmējuši.

Viņu avis un viņu vēršus, un viņu ēzeļus, un to, kas pilsētā un kas laukā bija, tie paņēma.

Un visu viņu padomu un visus viņu bērniņus, un visas viņu sievas giistīja tie un aplaupīja tos, un visu, kas bija viņu (pilsētā un visu, kas bija) mājās.» (1. Mozus grām., 34. nod., 25.-29. p.)

Tas viss, runājot nevis bībeliski, bet gan cilvēciski, ir drausmīgi neģēlīgi. Jēkaba dēli un ļaudis izturējās kā laupītāji un nelieši pret tautu, kas tik sirsnīgi bija viņus uzņēmusi un aiz draudzības pieņēmusi pat apgraizīšanos, vismuļķīgāko no visiem viņu reliģiskajiem rituāliem. Neviens slepkava nekad nav bijis nedz bezgodīgāks, nedz zemiskāks, nedz asinskārāks. Taču nozieguma šausmas mazina tas apstāklis, ka noziegums ir pārlieku neticams un baismīgs. Skeptiķi šeit vēlreiz saskata dievišķīgā «baloža» mistifikāciju. Simeans un Levijs, kas sarīkoja šo derdzīgo slaktiņu, ir divi puišeļi, kas nule pārkāpuši pienapuiku vecumu: Simeans dzimis, Jēkabam devīto gadu dzīvojot pie Lābana, Levijs — desmito gadu; tātad viņiem bija desmit un vienpadsmit gadu, kad saskaņā ar bībeli viņi ar zobeniem nokāva valdnieku Emoru, princi Ziķemu un visus viņu vīriešu dzimuma pavalstniekus. Starp cilu, Sīmcana un Levija dzīslās ritēja tā cilvēka asinis, kurš bija pratis sadot ari pašam visaugstajam dievam! Viņi droši vien bija vareni zeļļi. Ar tādu rūdījumu viņi būtu varējuši paveikt vēl ko vairāk.

Pirmās Mozus grāmatas trīsdesmit piektajā nodaļā pavēstīts, ka Jēkabs, pēkšņi sadrūvējies par to, ka viņa sievas bija elku dievu pielūdzējas, un raizēdamies, ka tas varētu sagādāt viņam nelaimi, sacīja «uz savu saimi un uz visiem, kas ar to bija: metiet nost tos svešos dievus, kas jūsu vidū ir, un šķīslieties un pārģērbieties citās drēbēs».

Sacīts, darīts. Raele, Lea, Zilpa, Bila un cii i atdeva savus elku dievus Jēkabam, kas tos ieraka zem ozola nule nopostītās pilsētas apkaimē. Dievs Jahve, šās cēlās rīcības apburts, sajauca prātu tās zemes iedzīvotājiem, un tie nedzinās Jēkaba dēliem pakaļ.

Sai nodaļā vēlreiz stāstīts par dieva parādīšanos un sarunu ar to, taču tas ir tikai vecā garlaicīgā gremokļa atgremojums. Vēlāk, jau pavasarī, Jēkabs sasniedz lielo ceļu, kas ved uz Evratu. Tur Raele dzemdē un dzemdībās nomirst. «Un, kad viņai dvēsele izgāja, ka tā nomira, tad tā nosauca viņa vārdu Benoni (manu ciešanu dēls. — L. Taksils). Bet viņa tēvs nosauca to Benjāmiņu (mana labā gurna dels. — L. Taksils).

Jēkabs apbedīja savu mīļoto Raeli un uzlika uz viņas kapa akmeni, ko musulmaņi rāda vēl šobaltdien. Bet, kamēr Jēkabs apraudāja Raeli, jaunais Rubens, viņa vecākais dēls no Leas, izmantodams tēva nomākto garastāvokli, ielavījās pie vienas no patriarha sievām: viņam izdevās savaldzināt Bilu. Kad Jēkabs dabūja zināt, ka viņa paša dēls uzlicis viņam ragus, viņš piemiedza acis un neapskaitās, vismaz neizrādīja to («un uzklausīja to ar sarūgtinājumu»), Beidzot Jēkabs ieradās Mamres ielejā un atrada tur savu tēvu īzaāku. Šis nomira simt astoņdesmit gadus vecs. Ezavs un Jēkabs apbedīja viņu, tā īsi pavēstīts bībelē.

Tātad Jēkabs bija lielas ģimenes galva un Ezavs tāpat. Pirmās Mozus grāmatas trīsdesmit sestajā nodaļā atrodamas visaugstākajā mērā svarīgas un teologiem «jo rūpīgi studējamas» ziņas par Ezava radurakstiem. Tas ir milzīgs saraksts ar gluži negaidītiem un nedzirdētiem vārdiem.

Šai nodaļā un tāpat arī iepriekšējā kritiķi norāda uz diviem pantiem, kas vēl un vēlreiz apliecina, ka par bībeles pirmo piecu grāmatu autoru nekādā ziņā nevar uzskatīt Mozu. Trīsdesmit piektās nodaļas 19. pantā teikts: Iiaele «tapa aprakta Evratas ceļmalā, — tā ir Betleme». Taču pilsēta, par kuru šeit runāts, Mozus laikos nevarēja saukties par Evratu: šo nosaukumu pilsētai deva kāds Kalebs, kas tā nosauca mazu, paša nodibinātu pilsētiņu par godu savai sievai Evralai, bet Kalebs bija Jēzus, Mozus pēcteča, laikabiedrs. Tātad Mo«um nevarēja būt zināma Evratas pilsēta. Vēl jo mazāk Mozum varēja but zināma Betlemes pilsēta, jo šis jaunais Evratas pilsētas nosaukums radās vēl vairākus gadsimtus vēlāk.

Pirmās Mozus grāmatas sestās nodaļas 31. pants jo uzskatāmi rāda, cik neapšaubāmi melīgi ir teologu apgalvojumi par Mozu kā autoru. Sai pantā, kurā nosaukti Ezava pēcteči, norādīts: «Un šie ir tie ķēniņi, kas valdījuši Edoma zemē, pirms nekā ķēniņi valdīja pār Izraēla bērniem.» Acīm redzams, ka šīs rindas varēja būt uzrakstītas tikai pēc tam, kad bija jau valdījis vismaz viens ebreju ķēniņš, tas ir, pēc Zaula. Iedomāsimies, ka kaut kādā dokumentā bulu atrasta tāda vieta: «Minētie valdnieki valdīja ilgi pirms tam, kad Francija kļuva par republiku.» Liekas gan, neviens nešaubītos, ka šis ieraksts radies visādā ziņā pēc tam, kad Francijā bija gāzta karaļa vara.

Divpadsmitā nodaļa SVĒTAIS «SKAISTAIS» JĀZEPS UN VIŅA GALVU REIBINOŠA KARJERA

Tagad aplūkosim stāstu par Jāzepu. Sā stāsta sākums atrodams Pirmās Mozus grāmatas trīsdesmit septītajā nodaļā. Jēkabam vismīļākais dēls bija Jāzeps, kaili viņš iedāvināja ļoti skaistu tērpu. Jāzepam saglabājusies dievbijīga sapņu tulka reputācija. Viņš visai agri iesāka šīs gaitas: būdams septiņpadsmit gadus vecs, viņš jau pārsteidza ar to savus tuviniekus. Sev pašam par nelaimi, viņš bija tik naivs, ka savus paša sapņus tulkoja, visiem dzirdot, bet pēc šiem sapņiem vienmēr iznāca, ka liktenis paaugstinās viņu un pazemos viņa vienpadsmit brāļus. Reiz viņš sapņoja, ka viņi sējuši tīrumā kuļus, tad viņa kūlis piecēlies un stāvējis stāvus, bet brāļu kuli tā priekšā noliekušies. Citreiz saule, mēness un vienpadsmit zvaigznes sapnī atnākuši apliecināt viņam savu vispazemīgāko goddevību.

Šī Jāzepa mānija galu galā sāka brāļus kai-

lināt. Un, kad Jēkabs kādā jaukā rilā aizsu lija Jāzepu pie viņiem uz Dotanas ieleju, kur viņi ganīja lopus, tad deviņi viņa brāļi nolēma izrēķināties ar lielībnieku. Tomēr Rubens pretojās slepkavībai. Tāpēc Jāzepu tikai izģērba un iemeta izžuvušas bedres dibenā. Tai bridi tuvojās kāda tirgoņu karavāna. «Svētais» autors, kā tas bibelē parasts, visu laiku putro, pārmaiņus dēvēdams tos gan par izmaēliešiem, gan par midiāniešiem, kas nepavisam nav viens un tas pats, taču to mēs sīkāk neizlirzāsim. Jūda, ko mocīja sirdsapziņas pārmetumi, domājot, ka jauneklis bedres dibenā var nomirt badā, ieteica brāļiem mazu komerciālu darījumu, kura objekts bulu Jāzeps: pārdot neciešamo pļāpu verdzībā. Tas būtu samērā cilvēcīgāk un turklāt izdevīgi.

Lai notiek! Izmaēlieši vai midiānieši nopirka jaunekli par divdesmit sudraba gabaliem. Jāzepu izvilka no bedres, un tirgotāji, preci saņēmuši, aizveda 1o sev līdzi.

Rubens un Benjāmiņš šai veikalā nepiedalījās. Benjāmiņš sēdēja mājās, tāpēc ka vēl bija pārāk jauns, bet Rubens aizgāja prom no brāļiem, tiklīdz Jāzeps bija iemests bedrē, — autors nepastāsta, kālab, un viņa nebija klāt, kad lika noslēgts darījums ar garāmbraucošajiem tirgoņiem. No stāsta pat iespējams sēci nāt, ka Rubeņa 111 bijis slepens nodoms izvilkt Jāzepu no bedres un atvest atpakaļ tēva mājās. Viņš bija ļoti sarūgtināts, atradis bedri tukšu. Viņš atskrēja pie brāļiem un teica tiem;

«Tā puisēna tur nav, un es, kur man būs palikt?» Bel tic, būdami liekulīgi un viltīgi kā reliģijas kalpi, jau bija paguvuši apslacīt ar svaigām kazlēna asinīm brāļa skaistos raibos svārkus un nosūtīja tos Jēkabam ar vārdiem: «Šos esam mēs atraduši; āpraugi jele, vai tie ir tava dēla svārki vai ne?»

Jēkabs izsaucās: «Tie ir mana dēla svārki, nikns zvērs viņu ir aprijis, plosīt tas Jāzepu ir saplosījis.» Vecais bija izmisis. Vispirms viņš saplēsa savas drēbes, bet pēc tam «apvilka maisu ap saviem gurniem un bēdājās pēc sava dēla ilgu laiku». Asarām acīs viņš nemitējās atkārtot: «Ar bēdām es noiešu kapā pie sava dēla.» (1. Mozus grām., 37. nocl., 33.—35. p.)

Bet tirgotāji aizveda Jāzepu tālu uz Kģipti un tur pārdeva viņu valdnieka galminiekam, kas ieņēma augstu amatu. «Svētais» autors viņu dēvē tā: «Potivars, vārava galminieks, einuhu priekšnieks.»1 Bet tālāk vienā no nākamajām nodaļām Pirmajā Mozus grāmatā pavēstīts, ka šim einuham bijusi sieva un meita.

Taču nesteigsimies pirms laika uz priekšu. Kamēr Jāzeps dzīvoja verdzībā pie Potivara, Jēkaba ceturtā dēla Jūdas ģimenē norisinājās vesela rinda ļoti svarīgu, dievbijīgu un reliģiski pamācīgu notikumu:

«Un las notika tanī laikā, ka Jūda no saviem brāļiem nogāja un apmetās pie kāda adulamnieku vīra, Iras vārdā.

Un Jūda redzēja tur kāda kanaāniešu vīra

meitu, un viņa vārds bija Zua, un viņš ņēma to un gāja pie tās.» (1. Mozus grām., 38. nod., 1. un 2. p.)

Uzmanību saista tas apstāklis, ka visaugstais dievs gan neskaitamas reizes liedza patriarhiem ņemt par sievām elku dievu pielūdzējas un it īpaši nolādētās kanaānietes, tomēr patriarhi tiepīgi darīja savu. Taču tas nemaz nekavēja viņus joprojām but dieva mīluļiem. Vēlāk kristieši, pieņemdami visas bībeles aplamības un nejēdzības, Jēzus ciltskokam izvēlējās pašu pārsteidzošāko: tie papildināja viņa senču sarakstu ar pagāniem un laulības pārkāpējiem.2

«Un ta tapa grūta un dzemdēja dēlu, un nosauca viņa vārdu: ĢErs.

Un ta tapa atkal grūta un dzemdēja dēlu, un nosauca viņa vārdu: Onans.

Un tā dzemdēja vel vienu dēlu (trešo) un nosauca viņa vārdu Zeļu, un viņš bija Ķezibā, kad viņa to dzemdēja.

Un Juda ņēma sievu priekš Ģera, sava pirmdzimtā, un viņas vārds bija Tāmare.

Bet Ģcrs, Jūdas pirmdzimtais, bija ļauns tā kunga priekšā, tāpēc nokāva to tas kungs.» (1. Mozus grām., 38. nod., 3.—7. p.)

Teologi ilgi nopūlējās izdibināt Ģera noziegumus, par kuriem bībelē tik maz teikts; ņemdami vērā šā stāsta beigas un paturēdami prātā, ka dievs gribējis likt no Jūdas izcelties savam «mesijam» Kristum, teologi dievbijīgi domā, ka Ģcrs ar savu sievu dzīvojis . . . pēc

zoduniiešu parauga. Dievs nokāva Ģeru, viņi saka, tāpēc, ka Ģers rīkojās tā, lai viņam nebūtu bērnu. To pierādot pats «svēto rakstu» V teksts: ļauns tā kunga priekšā». Bet tas ir tas izteiciens, ko dievs lietojis, izgāzdams savu niknumu pār zodomiešiem.

Lai nu bijis kā būdams, Tāmarei ar vīriem neveicās.

«Tad sacīja Jūda uz Onanu: ej pie tava brāļa sievas un ņem to tava brāļa vietā, un cel tavam brālim dzimumu.» (/. Mozus grām., 38. nod., 8. p.)

Pēc ebreju paražas bērni, kas bulu dzimuši šai kopdzīvē, tiklu uzskatīti par mirušā un nevis par īstenā tēva mantiniekiem.

«Bet Onans, zinādams, ka tas dzimums viņam nepiederēs, pie sava brāļa sievas iedams, tam (sēklai) lika izgaist zemē, lai savam brālim nedotu dzimuma.

Un tam kungam nepatika, ko viņš darīja, un viņš to nokāva arīdzan.» (1. Mozus grām., 38. nod.,!). un 10. p.) v No šejienes tad ari cēlies vārds «onanisms». Šiis dziņiuinizvirtības pamatlicējs ir viens no bibeles varoņiem. Tā saka tas kungs!

«Tad sacīja Jūda uz. savu vedeklu Tāmari (pēc divu savu dēlu nāves): paliec atraitne tava tēva namā, tiekams Zclus, mans dēls, pieaug, jo viņš domāja: vai viņam arī nebūs jāmirst kā viņa brāļiem. Un Tamare nogāja un dzīvoja sava tēva namā.

Kad 11u ilgs laiks bija pagājis, nomira Zuas

meita, Jūdas sieva, pēc tam Jūda iepriecinājās un gāja uz augšu pie saviem avju cirpējiem uz Timnu, viņš un Ira, viņa draugs, tas adulamnieks.

Un tas lapa Tāmarei vēstīts un sacīts: raugi, tavs tēvocis iet uz Timnu savas avis cirpt.

Tad viņa novilka savas atraitņu drēbes un apsedzās ar vaiga apsegu, un aptinās, un apsēdās priekš Enaīma vārtiem, kas ir uz Timnas ceļa, jo tā bija redzējusi, ka Zelus bija pieaudzis un ka tā viņam nebija dota par sievu.

Un Jūda to redzēja un šķita to mauku esam, tāpēc ka tā savu vaigu bija apsegusi. (Un viņš nepazina to.)

Un noklīda pie tās ceļmalā un sacīja: nāc jele, laid man pie tevis ieiet, jo viņš nepazina to savu vedeklu esam. Un tā sacīja: ko tu man dosi, ja tu pie manis ieiesi?

Un tas sacīja: es sūtīšu tev vienu āzi no (sava) ganāmpulka, un tā sacīja: tad dod man ķīlas, tiekams tu to sūti.

Tad sacīja tas: kas tās tādas ķīlas, ko man tev būs dot? Un tā atbildēja: tavs aizspiežamais gredzens un tavs auts, un tava niedra, kas tavā rokā. Un tas deva viņai to un iegāja pie tās, un tā tapa grūta no viņa.

Un tā cēlās un aizgāja, un nolika to apsegu no sevim, un apvilka savas atraitņu drēbes.

Un Jūda sūtīja to āzi ar savu draugu, to adulamnieku, ka las tās ķīlas no tās sievas rokas atņemtu, bet las to neatrada.

Tad vaicāja tas tās vietas cilvēkus, sacīdams: kur ir tā mauka, kas Enaimā uz ceļa sēdējusi? Un tie sacīja: še maukas nav bijis.

Un tas atgriezās pie Jūdas un sacīja: es to neesmu atradis, un tās vietas ļaudis arīdzan saka: še maukas nav bijis.

Tad sacīja Jūda: lai tā to sev patur, ka netopam kaunā: redzi, es esmu šo azi sūtījis, un tu to neesi atradis.

Un notika pēc kādiem trim mēnešiem, tad Jūdam tapa vēstīts un sacīts: Tāmare, tava vedekla, ir maucību dzinusi, un raugi, tā ir arīdzan grūta no maukošanās. Tad sacīja Jūda: vediet to priekšā, ka tā top sadedzināta.

Kad nu tā tapa priekšā vesta, tad sūtīja tā pie sava tēvoča un sacīja: no tā vīra, kam šīs lietas pieder, esmu es grūta; un tā sacīja: vai pazīsti jele, kam pieder tas aizspiežamais gredzens un šis auts, un šī nicdra?

Un Jūda pazina tās un sacīja: tā sieva ir taisnāka nekā es, tāpēc ka es viņu Zelmu, savam dēlam, neesmu devis. Un viņš to vairs neatzina.

Un, kad tai bija dzemdēt, raugi, tad bija dvīņi viņas miesās.

Un, kad tā dzemdēja, tad izbāza viens roku, un bērnu saņēmēja to ņēma un apsēja sarkanu pavedienu ap roku, un sacīja: šis nāks pirmais ārā.

Un, kad tas to roku ievilka, raugi, tad nāca viņa brālis ārā; un tā sacīja: kāpēc tu sev plēsumu esi plēsis? Un tā nosauca viņa vārdu Perecs (plēsis).

Un pēc tam nāca viņa brālis āra. ap kā roku tas sarkanais pavediens bija, un tā nosauca viņa vārdu Zerus (atspīdums).» (1. Mozus grām., 38. nod., 11.—30. p.)

Mūs nevar apsūdzēt, ka, atrunādamies ar kāda notikuma būtības izklāstīšanu, mēs būtu apmierinājušies ar īsu atstāstījumu, kas sagrozītu «svēto» tekstu. Gluži otrādi, droši vien būs ne mazums lasītāju, kas teiks, ka labāk būtu bijis šo gadījumu atstāstīt īsi, galvenajos vilcienos, toties plašāk attīstīt kritiku. Tomēr, paturēdami prātā, kāds raksturs piemīt darbam, kas ir šā iztirzājuma objekts, domājam, ka īsi rezumēt ir kāda jēga tikai tad, kad runa ir par epizodēm, kuru detaļām nav lielas nozīmes. Bet, kad «svētajos rakstos» minēti tādi gadījumi kā piedzīvojums ar Tāmari, tad pilnīgi nepieciešams citēt to visu bez izlaidumiem. l'ats «svētais gars» visu to diktējis. Un vajag vairāk gaismas, lai atklātu visas «svētā» teksta pērles. Kritika nedrīkst dot teologiem iespēju iestāstīt lasītājiem, ka viņus krāpjot, jo izkropļojot «svētos rakstus».

Visas jēlības notikumā ar Tāmari ir neatņemama «svētās» grāmatas sastāvdaļa, un baznīca tās nenoraida, lai gan tās ir riebīgi neticamas un netīras.

Galu galā ir ļoti dīvaini, ka Tāmare, kam tā neveicās ar pirmajiem diviem vīriem, būtu gribējusi piederēt viņu tēvam tikai tāpēc, ka tas aizmirsa atdot viņu savam trešajam dēlam, kā bija solījis. «Viņa aizsedza seju, lai izskalitos pēc netikles,» saka Voltērs, «bet sejas aizsegs taču, gluži otrādi, vienmēr bijis godīgo sieviešu apģērbs. Ir tiesa, ka lielajās pilsētās, kur izvirtība visai izplatīta, prostitūtas gaida garāmgājējus uz ielām, kā tas notiek Londonā, Parīzē, Venēcijā un Romā; taču pavisam neticami, ka nožēlojamajā un nabadzīgajā Kanaānas zemē netikles būtu gaidījušas garāmbraucējus divu ceļu jūtīs. Turklāt ļoti dīvaini, ka patriarhs būtu uzsācis mīlas dēku ar netikli gaišā dienas laikā uz lielceļa, riskēdams, ka viņu var ieraudzīt visi garāmgājēji. Un, beidzot, jau galīgi neticami, ka Jūda, būdams svešinieks Kanaānā, bez jebkāda īpašuma tur, būtu iedrošinājies pavēlēt sadedzināt savu vedeklu par to, ka viņa ir interesanta stāvoklī, un ka tūdaļ pēc viņa pavēles-, ticis sakrauts sārts, itin kā viņš būtu bijis šās zemes saimnieks un tiesnesis.»

Pēc notikuma ar Tāmari bībeles autors atgriežas pie Jāzepa. Seit lasām epizodi, kas pārsteidzoši atgādina notikumu ar Tēzeju, Fedru un Hipolitu. «Svētais» autors vēstī, ka Potivars, bagāts einuhs un kambarjunkurs, kas nopirka Jāzepu, bijis precējies un, lai gan viņš neesot pielūdzis Jāzepa dievu, tomēr atzinis, ka šis dievs palīdz viņa kalpam visos tā darbos: «Un viņa kungs redzēja, ka tas kungs bija ar to un ka tas kungs visam, ko viņš darīja, lika caur viņa roku laimīgi izdoties.» (/. Mozus grām., 39. nod., 3. p.)

Sis vērojums vēl nespieda kambarjunkuru pāriet ebreju ticībā, taču «visu, kas tam piederēja, viņš nodeva Jāzepa rokās un negādāja pats ne par ko nemaz kā vien par to maizi, ko viņš ēda. Un Jāzeps bija skaists no auguma un skaists no ģīmja.

Un notika pēc šām lietām, ka viņa kunga sieva meta savas acis uz Jāzepu un sacīja: guli pie manis.

Bet viņš liedzās un sacīja uz sava kunga sievu: raugi, mans kungs negādā ne par ko, kas namā ir, un visu, kas viņam pieder, viņš ir manā rokā devis.

Neviens šinī namā nav lielāks par mani, un viņš man neko nav aizliedzis bez tevis vien, tāpēc ka tu viņa sieva esi; kā lad man biis tādu lielu ļaunu padarīt un pret dievu apgrēkoties?

Un, kad viņa ik dienas to uz Jāzepu runāja un tas viņai nepaklausīja, ka tas būtu pie viņas gulējis un ap viņu bijis, tad notika, Jāzepam kādā dienā namā nākot savu darbu padarīt un nevienam no nama ļaudīm mājās neesot, ka tā viņu sagrāba pie drēbēm un sacīja: guli pie manis. Bet tas pameta savas drēbes viņas rokā un izbēga un izgāja ārā.» (1. Mozus grām., 39. nod., 6.—12. p.)

Kad Potivars atgriezās, sieva viņam visu notikušo izstāstīja ačgārni: «Tas ebreju kalps, ko tu mums atvedis esi, nāca pie manis mani apsmiet (un teica man — «es gulēšu pie tevis»), Bet, kad (viņš izdzirda, ka) es savu balsi pacēlu un brēcu, tad pameta tas savas drēbes pie manis klāt un izbēga ārā.» (1. Mozus grām., 39. nod., 17. un 18. p.)

Potivars, uzzinājis par šķietamo uzbrukumu, tik ļoti saskaitās, ka negribēja uzklausīt nekādus Jāzepa paskaidrojumus un tūdaļ pavēlēja iemest viņu cietumā, kur valdnieks turēja savus ieslodzītos. Bet — ai svētā dieva griba! — notika tā, ka cietuma priekšnieks iemīļoja ebreju vergu. Viņš drīz vien atviegloja Jāzepa likteni, ieceldams to par uzraugu pārējiem ieslodzītajiem, tā ka cietumā nekas nenotika bez Jāzepa ziņas.

Vēlāk, pēc kāda laika, cik ilga, to «svētais» autors precīzi nenorāda, ķēniņa maizes cepējs un dzērienu devējs krita nežēlastībā un kļuva par Jāzepa ieslodzījuma biedriem. Kādā jaukā rītā, redzēdams tos skumīgus, Jāzeps jautāja, kas viņus nomācot. Viņi atbildēja: «Mēs sapni esam sapņojuši, un še nav neviena, kas mums to izstāsta. Un Jāzeps atbildēja: vai (sapņu) izstāstīšanas nepieder dievam? Teiciet jele man to.

Tad izteica dzērienu devēju virsnieks Jāzepam savu sapni un sacīja uz to: raugi jele, manā sapnī es redzēju vīnakoku manā priekšā.

Un tam vīnakokam bija trīs zari, un tas izplauka, viņa zaļums auga, ziedēja un viņa ogas ienācās.

Un vārava biķeris bija manā rokā, un es ņēmu tās ogas un izspiedu tās vārava biķerī, un devu biķeri vārava rokā.

Tad sacīja Jāzeps uz šo: ši ir viņa izstāstīšana — tie trīs zari ir trīs dienas.

Pēc trini dienām paaugstinās vāravs tavu galvu un iecels tevi atkal tavā amatā, un tu dosi vārava biķeri viņa rokā pēc pirmajā ieraduma, kad tu viņa dzēriena devējs biji.

Bet piemini mani, kad tev labi klāsies, un dari, lūdzams, žēlastību pie manis un piemini mani pie vārava, un dari, kā es izlaists topu no šā nama.

Jo es esmu zagšu nozagts no ebreju zemes, nedz ari es ko ļaunu esmu darījis, ka tie mani bedrē iemetuši.

Un, kad maizes cepēju virsnieks redzēja, ka tas labi bija izstāstījis, sacīja tas uz Jāzepu: man arī bija sapnis, un raugi, trīs balti kur vji bija uz manas galvas.

Un virsējā kurvī bija no visāda vārava ēdiena, kas ir beķera cepums, un (debesu) putni ēda no tā kurvja uz manas galvas.

Tad atbildēja Jāzeps un sacīja (viņam): šī ir viņa izstāstīšana — tie trīs kurvji ir trīs dienas.

Un pēc trim dienām vāravs tavu galvu pacels un pakārs tevi karātavās, un (debesu) putni ēdīs tavu miesu no tevis.» (1. Mozus grdm., nod., 8.—19. p.)

Jazepa paredzējumi pilnīgi piepildījās, taču laimīgais dzērienu devējs viņu neatcerējās.

Aizritēja divi gadi. «Ēģiptes ķēniņš» arī redzēja sapni, kas viņu briesmīgi ieinteresēja. Viņš sapņoja, ka stāvot upes krastā. No upes izkāpušas septiņas treknas govis un pēc tam septiņas liesas govis, un liesās govis aprijušas treknās. Pamodies viņš aizmiga vēlreiz un redzēja septiņas brangas vārpas uz viena stiebra un septiņas citas, izkaltušas vārpas, kas aprija pirmās. Vāravs lauzīja galvu par šā divkāršā sapņa apslēpto nozīmi. Viņš apspriedās ar visiem saviem gudrajiem un savas zemes burvjiem. Visi vienprātīgi apgalvoja, ka ķēniņa sapnis esot tikpat nesaprotams, cik neparasts. Tad dzērienu devējs atcerējās savu ieslodzījuma biedru. Viņš pastāstīja par to varavain, un šis lika to ataicināt.

Jāzeps pavisam viegli iztulkoja arī šos sapņus: abiem sapņiem esot viena un tā pati nozīme. Septiņas treknās govis un septiņas pilnās vārpas nozīmējot septiņus bagātus gadus; septiņas liesās govis un septiņas tukšās vārpas nozīmējot septiņus neražas gadus. Ķēniņam vajagot izraudzīties gudru un veiklu cilvēku, kas pārvaldītu Ēģiptes valsti, un iecelt ierēdņus, kuru pienākums katru gadu paglabāt vienu piektdaļu visas ražas. Padoms varavam un viņa ministriem patika.

Ķēniņš viņiem sacīja: «Kur mēs atrastum tādu viru, iekš kii ir dieva gars?» Pēc tam, uzrunādams Jāzepu, viņš teica: «Tāpēc ka dievs tev visas šīs lietas ir darījis zināmas, nav neviena tik prātīga un gudra kā tu.» Pie tam viņš iedeva Jāzepam savu gredzenu, ietērpa viņu dārga audekla drānās, uzkāra tam kaklā zelta ķēdi, lika vest viņu savos ratos un izsaukt: «Klanieties!» «Un iecēla to pār visu Ēģiptes zemi.» (1. Mozus grām., 41. nod., 38., 39., 42. un 43. p.)

Bet tas vēl nav viss: pēc ķēniņa pieprasījuma Jāzeps mainīja vārdu un sāka saukties «Capnat-Paneak». Pēc tam faraons (vāravs) viņu izprecināja, un jūs nekad neuzminēsiet, ar ko «viņa augstība» lika Jāzepam saradoties. Bībele nule deva mums izdevību pabrīnīties par to, ka Potivaram bija sieva, lai gan, kā teikts īstajā senebreju tekstā, viņš bijis cinuhs. Taču «balodis» ir izdējis mums vēl vienu oliņu ar pārsteigumu: Jāzepa ilgā ieslodzījuma laikā šis einuhs, kam bija tik kaislīga sieva, mainījis karjeru. Trīsdesmit septītajā un trīsdesmit devītajā nodaļā par viņu bija stāstīts kā par miesas sargu priekšnieku, bet četrdesmit pirmajā nodaļā teikts, ka viņš ir Ona priesteris un meitas tēvs. Tātad pa šo laiku Potivara kundze kļuvusi māte; tas liek domāt, ka ēģiptiešu dievi arī pratuši darīt «brīnumus». Kad darīšana ar «svētajām» grāmatām, lai tas būtu kādas mitoloģijas grāmatas būdamas, vajag sagatavoties uz visu. Tāpēc nebrīnīsimies, ka pārsteigumu pilnajā bībelē Potivars vairs netiek kvalificēts par einuhu.

Redzams, lūgšana devusi svētajam Antonijam iespēju atrast to, ko viņš savā laikā bija pazaudējis.3 Tas ari palīdzēja Potivaram, kad viņš bija kļuvis par priesteri īpaši svētajā Ēģiptes pilsēta — Ileliopolisē, pilsētā, kas veltīta Saules dievam, kļūt par burvīgas mazas meitiņas Asnatas tēvu. Ar gadiem pieņemdamās skaistumā, mazā nobrieda tieši ap to laiku, kad vajadzēja izprecināt «Ēģiptes valsts» premjerministru Jāzepu. Asnata tad ari kļuva par Capnat-Pancaka kundzi. Taisni prāta pietrūkst, kā lai izteic savu sajūsmu par vārava taisno un gudro spriedumu: tikumīgais Jāzeps gauži cieta Potivara muļķības un viņa kaislīgās sievas nelietības dēļ. Nebija nemaz iespējams izdomāt cildenāku un taisnīgāku gandarījumu nevainīgi cietušajam Jāzepam kā apprecināt viņu ar Potivara un viņa kundzes meitu.

Ši daļa stāstā par Jāzepu dod iespēju izteikt vienu otru apsvērumu, kas apstiprina kādu šās grāmatas sākumā izteiktu domu. Jau aizrādījām, ka bībelē lietots vārds «elohim» «dievi» pasaules radīšanas aprakstā un daudzos citos gadījumos. Senie ebreji pielūdza tikai vienu dievu Jahvi, ko viņi atzina esam augstāku par visiem dieviem. So augstāko dievu viņi nedala trijās daļās kā kristieši. Bet, ja lietots vārds «dievi», tas liecina, ka savā laikā ebreji atzinuši arī citu dievu eksistēšanu un ne tikai Jahvi vien. Citas tautas ticēja saviem pašu cilšu dieviem. Ebreji ticēja arī šo dievu pārdabiskajam spēkam un nepavisam neuzskatīja tos par velniem un citādiem «nešķistiem» gariem. Bet nacionālā patmīlība spieda viņus apgalvot, ka Jahve esot varenāks nekā visi citi dievi. Tāpēc arī bībelē parādīts Jāzepa dieva neparastais spēks.

Potivara, dzērienu devēja, faraona (vārava) un viņa ministru, vārdu sakot, visu šai lieta iejaukto ēģiptiešu ticība atšķiras no Jāzepa ticības. Tomēr viņi neatmet savus dievus aiz tā iemesla vien, ka Jāzeps, ko apskaidrojis dievs Jahve, ir tālredzīgāks nekā ēģiptiešu priesteri. Katrs paliek savā reliģija: vienu ticība nav pretrunā otru ticībai. Jāzeps paliek uzticīgs \J Jahvem, pat apprecēdams pagānu priestera meitu, un dzīvo ar Asnatu vislabākajā saskaņā, lai gan viņa sieva nemaz nepāriet ebreju ticībā. No šā viedokļa nule atstāstītā epizode ir visaugstākajā mērā nozīmīga. Jāzeps nekādā ziņā neizmanto savu gandrīz vai visaugstāko varu, lai vervētu jaunus adeptus savai reliģijai. Viņam pilnīgi pietiek zināt, ka Jahvem piennt pārdabiska varenība un ka tas ir daudz stiprāks neka visas Jāzepam pakļautās tautas dievības.

Arābiem un ebrejiem bija kopējs leģendu avots, no kura tie smēlās savu reliģiju «svētos stāstus». Kad bībele vēl nebija sarakstīta, Pav Iestinā un Arābijā jau bija pazīstams Jāzepa brīnumstāsts. Laika ritumā mainījušies tikai daži sīkumi, taču pats stāsts saglabājies ari tautām, kas atstājušas Arābiju. Tā, piemēram, korānā teikts, ka Potivars neesot bijis einuhs un Asnata jau bijusi pasaulē, tikai vēl zīdaiņa vecumā, kad viņas māte apsūdzēja Jāzepu par mēģinājumu laupīt viņas godu. Šī mazā mei tenīte bijusi apbrīnojami saprātīga jau no bērna kājas. Iteiz viņas tēvs stāstījis notikumu

ar savu sievu un Jāzepu. Atmiņas par to ilgi plosījušas viņu, viņš pat uzglabājis slaveno tērpu, ko viņa sieva norāvusi Jāzepam un kas cīņas brīdī mazliet ieplīsis. Kāds kalps ieteicis Potivaram pajautāt Asnatai, ko viņa domājot par visu to. Meitenīte, kas nule iemācījusies runāt, teikusi: «Klausies, mans tēvs! Ja māte saplēsusi Jāzepa drānas priekšpusē, tad tas pierāda, ka Jāzeps gribējis paņemt viņu ar varu, bet, ja drānas saplēstas mugurpusē, tad tas nozīmē, ka mana māte dzinusies Jāzepam pakaļ.»

Bībelē un korānā vienbalsīgi atzīts, ka Asnata bijusi priekšzīmīga sieva. Pirmajos septiņos bagātajos gados viņa dzemdēja Jāzepam divus dēlus: Manasu un Evraīmu. Pēc tam sākās septiņi bada gadi, taču ēģiptiešiem badu ciest nevajadzēja, jo Jāzeps tālredzīgi bija ierīkojis klētis dažādās vietās valstī un bagātajos gados piepildījis tās ar labību. Pārbaudījumu laika Ēģipte, izrādījās, bija tik bagāta, ka no dažādām citām zemēm, kur tāpat plosījās bads, ļaudis brauca uz Ēģipti pēc labības.

Trīspadsmitā nodaļa JĀZEPA DIEVBIJĪGA ATRIEBŠANAS

Visi Jēkaba dēli, izņemot Benjamiņu, pēc tēva padoma devas uz Ēģipti pēc maizes. Ar apburošu naivitāti bībele liek domāt, ka Jāzeps — milzīgās Ēģiptes lielvalsts pārvaldnieks — pats piedalījies krājumu sadalīšanā svešzemnieku karavānām, kas ieradušās no visas zemeslodes. Kā premjerministrs varēja atrast laiku tādiem sīkumiem, tas bībelē nav teikts. Lai nu kā, Jāzeps pazina savus brāļus, bet viņi to nepazina. Viņš izturējās pret tiem diezgan skarbi, bet visā tai laikā, ko tie pavadīja Ēģiptē, neatradās neviena ēģiptieša, kas viņiem pateiktu, ka Ēģiptes pārvaldnieks un labdaris, vispopulārākais valsts darbinieks Ēģiptē, ir viņu tautietis. Bet pats viņš tiem nedevās pazīstams.

Joprojām palikdams inkognito, Jāzeps sākumā apsūdzēja savus desmit brāļus spiegošanā. Tie, protams, noliedza to.

— Mēs bijām divpadsmit brāļi, — viņi

teica. — Viens ir miris, vienpadsmitais, jaunākais, palika pie tēva.

—    Labi, labi, — Jāzeps attrauca. — Jūs esat atnākuši šurp kā spiegi, lai izlūkotu vājas vietas, pa kurām jūsu tauta varētu te iespiesties un sagrābt šo zemi.

Nav gluži saprotams, kā gan ebreju tauta, kas tolaik sastāvēja tikai no Jēkaba ģimenes vien — jo Ezavs, zaudējis svētību, bija kļuvis par edomiešu vadoni, — būtu varējusi sagrābt Ēģipti, šo lielo, biezi apdzīvoto un vareno valsti, kas ar saviem labības krājumiem, kā fantazē bībeles autori, bijusi visas pasaules maizes klēts. Taču paklausīsimies tālāk Jāzepa runu.

—   Lai uzzinātu, vai jūs sakāt patiesību, — viņš teica, — es jūs visus iesēdināšu cietumā, izņemot vienu no jums, kas dosies mājup pēc jaunākā brāļa.

Un viņš iesēdināja viņus visus desmit. Pēc trim dienām tos atkal atveda pie viņa.

—   Esmu pārdomājis, — viņš teica. — Tikai viens no jums paliks šeit par ķīlnieku, bet pārējie dosies mājās. Varat vest sev līdzi ari nopirkto labību. Bet griezieties bez kavēšanās atpakaļ ar savu jaunāko brāli, citādi jūsu ķīlnieks cietumā mirs.

Par ķīlnieku viņš izvēlējās Sīmeanu. Citiem brāļiem klātesot, viņš to sasaistīja, bet šos atlaida. Tai pašā laikā viņš pavēlēja saviem padotajiem nemanot ielikt viņu labības maisos naudu, ko tie bija samaksājuši par labību.

Ceļa viens no Jāzepa brāļiem, atsējis maisu, lai pabarotu ēzeli, izbrīnījies atrada tur savu naudu. Pārējie atklāja to pašu, un viņu izbrīns pārvērtās bailēs. Atgriezušies Kanaānā, viņi pastāstīja Jēkabam par notikušo. Sākumā Jēkabs atteicās atlaist jauno Benjāmiņu, bet, kad Ēģiptes labība bija apēsta, viņš padevās Jūdas pierunāšanai.

—   Ja nepieciešams, lai es sūtītu šo dēlu, dariet, kā zināt. Ņemiet augļus, balzāmu, medu, mirres un vīraku, riekstus un mandeles, ņemiet arī divtik naudas, nekā jūs atradāt savos maisos, jo droši vien šeit gadījusies kļūme, un visu to dāviniet tam vīram.

Un tā nu viņi atkal ir Ēģiptē. Kad Jāzeps redzēja, ka tiem līdzi atnācis Benjāmiņš, viņš tos ļoti sirsnīgi uzņēma, — atbrīvoja Sūncanu un viņiem par godu sarīkoja lepnas dzīres. Viņi gribēja atdot naudu par pirmo iepirkumu, taču Jāzeps atteicās, apgalvodams, ka viņa kasē iztrūkuma neesot.

—   Tas ir dievs, — viņš mānījās, — kas licis naudu jūsu maisos.

Šī lētā pasaciņa izklāstīta Pirmās Mozus grāmatas četrdesmit trešajā nodaļā. Jāzeps gan bija labs un augstsirdīgs, tomēr tam piemita tieksme uz viltību un mistifikāciju. Kamēr viņa brāļi dzīroja un uzsauca tostus par augstsirdīgā ministra veselību, viņš pavēlēja pārvaldniekam paslepen iebāzt savu skaisto sudraba kausu Benjamiņa mantās. Pēc tam viņiem atļāva doties prom. Bet, kad karavāna

jau bija pietiekami tālu, Jāzeps sūtīja tai pakaļ jātnieku žandarmērijas pulku sava pārvaldnieka pavadībā. Pārvaldnieks pārmeta vienpadsmit ebrejiem, ka viņi labu atmaksājuši ar ļaunu.

— Jūs esat nozaguši, — viņš sacīja, — visdārgāko valdnieka kausu, no kura «viņš mēdz v paredzēt» (/. Mozus grām., 44. nod., 5. p.).

Tas mums dod tiesību domāt, ka «svētais» Jāzeps izgudrojis zīlēšanu kafijas biezumos.

Jēkaba dēli noraida apsūdzību un teic, ka viņi nemaz neesot spējīgi nozagt kausu, ja jau viņi atveduši atpakaļ no Kanaānas naudu, ko bi ja atraduši savos maisos. Viņi ir ar mieru palikt par vergiem Ēģiptē, ja nelaimīgo kausu atrastu pie kāda no viņiem, un pat ierosina vainīgo nogalināt. Notiek vispārēja kratīšana. Var iedomāties mūsu ceļinieku izbrīnu un šausmas, kad kausu atrod Benjāmiņa mantās. Neko nevar darīt: noziegums nav apšaubāms.

Atvesti atpakaļ pilī, Jāzepa brāļi pilnīgi izmisuši. Par laimi viņiem, Jāzeps nolēmis izbeigt jokošanos. Viņš dodas tiem pazīstams un paziņo, ka piedodot brāļiem visu. Tad sākas nedzirdēti grandioza līksmošanās. Un nevajag nemaz pārlieku nopūlēt smadzenes, lai iedomātos, kādas dzīres sarīkoja ministrs sakarā ar dēkas laimīgajām beigām.

Visa šai vēstījuma interesants ir viens sīkums: Benjāmiņš bibeļē visu laiku iztēlots ka maziņš puisītis, itin kā viņš neaugtu vai arī viņa gadi neliktu skaitīti. Tomēr, ja atcerēsimies stāstu par viņa dzimšanu, kas maksāja dzīvību Raelci, tad kļūs skaidrs, ka Benjamiņš bija jaunāks par Jāzepu ne vairāk kā četrus vai piecus gadus. Bet Jāzepam bija scp tiņpadsmit gadu, kad brāļi viņu pārdeva verdzībā. Notikums ar Tāmari, kas secīgi bija divu Jūdas dēlu sieva, aizņem vēl gadus divdesmit piecus. Tātad Jāzepam bija ap piec-v/ desmit, kad brāļi viņu atrada Ēģiptē.1 Mazais Benjāmiņš nepavisam vairs nebija maziņš. Bet bībeles autors parasti ir ļoti vājš aritmētikā. Tā ir viņa visvājākā vieta.

Bībeles faraons (vāravs) bija ļoti priecīgs, kad uzzināja par sava premjera sastapšanos ar brāļiem. Jāzeps lūdza viņus drīzāk doties pēc Jēkaba un visas viņa ģimenes, ko viņš bija nodomājis nometināt Gozcnē, vismaz uz gaidāmajiem pieciem bada gadiem. Valdnieks šo domu atzina par labu.

«Un vāravs sacīja uz Jāzepu: saki saviem brāļiem: dariet tā, uzkraujiet uz jūsu lopiem (labību) un noeita, eita uz Kanaānas zemi.

Un ņemiet jūsu tēvu un jūsu saimi un nāciet pie manis, tad es jums došu Ēģiptes zemes labumu un jūs ēdīsiet tās eemes treknumu.

Un tu pavēli: šo dariet, ņemiet no Ēģiptes zemes ratus priekš jūsu bērniņiem un priekš jūsu sievām un atvediet jūsu tēvu un nāciet.

Un nenožēlojiet jūsu nama rīkus, jo visas Ēģiptes zemes labums jums piederēs.» (1. Mozus grām., 45. nod., 17.—20. p.)

Nav nemaz jāstāsta, kā priecājās Jēkabs, uzzinājis, ka viņa dēls dzīvs un turklāt ka vel dzīvs! Dzirdot šo vēsti, viņš zaudēja samaņu. Atžirdzis viņš izsaucās: «Es iešu un apraudzīšu viņu, pirms nekā es mirstu.»

Sis faraons (vāravs), kurš apsolīja atdot svešzemniekiem visu labāko, kas vien Ēģiptē atrodams, mums visādā ziņā šķiet mazliet dīvains. Bet vismaz neviens nevarēs viņam pārmest nepateicību pret Jāzepu.

Un tā nu vecais Jēkabs devās uz valsti, kur viņa mīļais dēls Jāzeps bija galvenais ministrs. Jāzeps izbrauca Jēkabam pretim savos visgreznākajos ratos, un viņi slēdza viens otru savos apkampienos, liedami prieka asaras. Viss šis stāsts ir tik aizkustinošs, ka — vai nav tiesa? — grūti valdīt asaras, to lasot!

Tālāk nosauktas «visas dvēseles, kas ar Jēkabu uz Ēģiptes zemi nāca, no viņa gurniem cēlušās, bez Jēkaba dēlu sievām, visas dvēseles sešdesmit un sešas» (1. Mozus grām., 46. nod., 26. p.).

Iegaumejiet vel šo: Jāzeps teica brāļiem un visiem saviem tuviniekiem: «Kad nu vāravs jūs aicinās un jautās, kas ir jusu amats, tad sakiet: tavi kalpi ir lopu kopēji no mazām dienām līdz šim, tiklab mēs, kā mūsu tēvi, ka jūs varat Gozenes zemē mist, jo ēģiptiešiem visi lopu gani bija par negantību.» (1. Mozus grām., -i6. nod., 33. un 31. p.)

Bet pats faraons (vāravs) sacīja Jāzepam: «Tavs tēvs un tavi brāļi ir pie tevis nākuši.

Ēģiptes zeme stāv tev atvēra; lai tavs tēvs

un tavi brāļi dzīvo vislabākā zemes vietā, — liii tie mīt Gozenes zemē, un, ja tu zini. ka starp tiem ir krietni viri. tad iecel tos par manu lopu uzraugiem.» (1. Mozus grām., 47. nod., 5. un 6. P-)

Tatad faraonam ir lopi? Un vēlāk redzēsim, ka ari viņa tautai ir ne mazums lopu. No kurienes gan bībeles autors izrāvis, ka ēģiptieši ^ tik ļoti neieredzējuši lopkopjus?

Jēkabs, iepazīstināts ar faraonu, svētīja valdnieku. Vecim tolaik bija 130 gadu. Jāzeps atdeva savam tēvam un brāļiem labākos zemes gabalus un apgādāja viņus ar pārtiku, jo visā pasaulē trūka maizes, taču visvairāk bads esot mocījis Ēģipti un Kanaānu.

četrpadsmitā nodaļa JĀZEPA GUDRĀ VALDĪŠANA ĒĢIPTĒ

Vai gribat zināt, kā Jāzeps gudri jo gudri valdīja valsti? Tas ir ļoti dievbijīgs stāsts.

«Un Jāzeps sakrāja visu naudu, kas atradās Ēģiptes zemē un Kanaānas zemē par to labību, ko tie pirka, un Jāzeps nesa to naudu varava namā.

Kad nu tā nauda Ēģiptes zemē un Kanaānas zemē bija pagalam, tad nāca visi ēģiptieši pie Jāzepa un sacīja: dod mums maizi, kādēļ būs mums tavā priekšā mirt, kad naudas vairs nevaid?

Tad sacīja Jāzeps: dodiet jusu lopus, tad es jums došu (maizi) par jūsu lopiem, kad naudas nevaid.

Tad veda tie savus lopus pie Jāzepa, un Jāzeps deva tiem maizi par zirgiem un par sīkiem lopiem, un par vēršiem, un par ēzeļiem, un viņš izmitināja tos ar maizi to gadu par visiem viņu lopiem.» (1. Mozus yrām., A7. nod.,

Pievērsiet uzmanību tam, ka darbība notiek trešajā bada gadā: sausums (ik briesmīgs, ka labība jau trešo gadu nepaaug. Ja zeme at sakās audzēt labību, tad, protams, viņa gluži tāpat nedod arī zāli. Ko gan tad ēda visi šie lopi, kuru gan ēģiptiešiem, kas saskaņā ar bibelē teikto neesot «ieredzējuši» lopkopību, arī nemaz nevajadzēja būt?

Vēl vairāk pārsteidz tas, ka «svētais» autors ne pušplēsta vārda nerunā par periodisko Nīlas pārplūšanu, uz ko pamatojas Ēģiptes lauksaimniecība. Taču šis viens fakts, ka Nīlas plūdus aizmirsts pieminēt, ir pietiekams, lai visu šo stāstu par «septiņiem sausuma gadiem» atzītu par vienu vienīgu izdomājumu: tas viss kvalificējams par skaidru beletristiku. Nav iespējams, ka Nila nebūtu pārplūdusi septiņus gadus no vietas. Tad visa daba šai zemē bulu mainījusies uz mūžīgiem laikiem. Tad bulu vajadzējis Nīlas augšteci, kas ik gadu uzņem bagātīgā daudzumā tropu lītavu ūdeņus, norobežot ar milzu aizsprostu. Bet tad visa Etiopija kļūtu par lielu tuksnesīgu purvu. Vai ari, ja lielus, kas ik gadus nolīst karstajā joslā, uz septiņiem gadiem mitētos, tad Āfrikas tropiskā ekvatora josla kļūtu neapdzīvojama. Acīm redzot, tāda dabas katastrofa pēc saviem apmēriem kļūtu par vienu no tām katastrofām, kas mainītu daudzas vietas uz mūsu planētas. To kaut kur savā vēsturē būtu vismaz pieminējuši ēģiptieši, kas ir daudz senāka tauta neka

ebreji un kas jo sīki pierakstījuši visus notikumus savā zemē.

«Kad tas gads bija galā, tad nāca tie otrā gadā pie viņa un sacīja uz viņu: mēs neapslēpsim priekš sava kunga, ka tā nauda ir izdota un tie lopi ir mūsu kunga kļuvuši, un nekas nav atlicis priekš mūsu kunga kā vien mušu miesas un mūsu tīrumi.

Kādēļ būs mums postā iet priekš tavām acīm, tiklab mums, kā inusii tīrumiem? Pērc mūs un mūsu tīrumus par maizi, tad būsim mēs ar mūsu tīrumu vāravam par kalpiem, un dod sēklu, ka mēs dzīvojam un nemirstam un mūsu zeme nepaliek tukša.

Tad pirka Jāzeps visus ēģiptiešu tīrumus priekš vārava, jo ēģiptieši pārdeva ikviens savu tīrumu, tāpēc ka tas bads bija tiem ļoti grūts tapis.

Tad kļuva tā zeme vārava īpašums, un ļaudis viņš pārcēla pilsētās no viena Ēģiptes robežu gala līdz otram galam.

Tikai priesteru tīrumu viņš (Jāzeps) nepirka, jo priesteriem bija sava daļa no vārava un tie ēda no savas daļas, ko varavs tiem deva, tādēļ tie savu tīrumu nepārdeva.

Tad sacīja Jāzeps uz tiem ļaudīm: redz, es esmu šodien jūs un jūsu tīrumus vāravam pircis, redzi, še jums sēkla, ka jūs tīrumus apsējat.

Bet ar tiem augļiem tas ta bus, ka jus piekto liesu vāravam dodat, un četras daļas jums piederēs tīrumus apsēt un par pārtiku jums un

tiem, kas jusu namā ir, un par pārtiku jūsu bērniņiem.

Un tie sacīja: tu esi mūs uzturējis dzīvus; lai mēs žēlastību atrodam sava kunga acīs, un mēs būsim vārava kalpi.» (1. Mozus griun., 47. nod., 18.—25. [>.)

Ar tādu valsts pārvaldīšanas paņēmienu Jāzepam, taisnību sakot, vajadzēja izpelnīties cietsirdīga rīkļurāvēja un nevis labdara slavu, par kādu viņš iztēlots bībelē. Ja viss šis stāsls ir patiess un ja taula pirmajos bada gados tiešām ticējusi Ēģiptes pārvaldnieka labdarībai, tad vēlāk, kad ekspluatācijā, kam tauta krita par upuri, tika laisti darbā nule atstāstītie paņēmieni, tādam stulbumam nebūtu vairs nekāda attaisnojuma.

Cilvēces vēsturē nav zināms neviens cits gadījums, kad kāds valstsvīrs būtu tā rīkojies. Ministrs, kas tā būtu darījis — vienalga, kādā zemē, saceltu vispārēju sašutumu un neglābtos no pelnītām tautas dusmām.

Par laimi, šis cietsirdīgais notikums ir tikai dumja pasaka. Pārāk bezjēdzīgi ir uzpirkt valstī visus lopus, ja zeme nedod zāli to uzturēšanai. Bet, ja kaut kas varētu izaugt ganībās, tad kaut kas varētu augt arī tīrumos, tas ir viens ar otru nesaraujami saistīts. Ēģiptē augsne ir smilšaina, un tikai Nīlas pali var padarīt to auglīgu. Ja ticēsim, ka septiņus gadus šo palu neesot bijis, tad arī visiem l<> piem vajadzēja nosprāgt. Vel vairāk, tolaik bija pienācis tikai ceturtais bada gads. Kāda

tad bija jēga izsniegt ļaudīm sēklu, kas vēl trīs gadus no vietas nekā nevarēja izaudzēt? Šie septiņi neražas gadi ir viena no visneticamākajām pasakām, ko mums luko iestāstīt blēdīgais «balodis» Pirmajā Mozus grāmatā.

Zīmīgi arī, ka «svētais» autors jut lādu godbijību pret ēģiptiešu priesteriem: vienīgi viņus Jāzeps cienī, viņu zeme paliek brīva. Kad visa tauta kritusi verdzībā, viņi vienīgie barojas uz salkstošās tautas rēķina. Bet bībelē ietvertas reliģijas dogmas, ko «dieva vietnieki zemes virsū» iekaļ tautas apziņā. Arī ar šo epizodi bibele cenšas iedvest tautām cieņu pret ikviena kulta, ikvienas reliģijas priesteriem. Priesteri nedrīkst knābt cits citam acīs. Roka roku mazgā!

«Balodis jeb pīle» stāsta tālāk, ka Jēkabs nodzīvojis Ēģiptē septiņpadsmit gadu un nomiris simt četrdesmit septiņu gadu vecumā. Veselas divas nodaļas (1. Mozus grām., Ј8. un 4.9. nod.) veltītas svētībai, ko patriarhs devīgi izdāļājis, gulēdams nāves cisās. Viņš svētīja visus savus divpadsmit dēlus, kas bija sapulcējušies pie viņa gultas. Pamanījis istabā divus nepazīstamus, viņš jautāja, kas tie tādi. Jāzeps atbildēja, tie esot viņa dēli. Septiņpadsmit gadu laikā, ko patriarhs nodzīvoja Ēģiptē, Jāzeps nebija iedomājies iepazīstināt viņu ar savu ģimeni!

Dodams saviem dēliem svētību, Jēkabs tomēr nenociešas, nepieminējis ļaunu un neiz teicis dažus pārmetumus. Tā, piemēram, Ru-

bcns, kas bija uzlicis savam tuvam ragus, šai diena zaudēja savas pirmdzimtā tiesības.

«Ruben, tu mans pirmdzimtais, mans spēks un mana stipruma iesākums, pirmais augstībā un pirmais stiprumā!

Veidols kā ūdens — lev nebūs par augstāko būt, jo tu esi tava lēva gultā kāpis, tur esi tu to sagānījis; manās cisās viņš kāpis.» (i. Mozus grām., A9. nod., 3. un 4. p.)

Sai dienā vecais Jēkabs vēlreiz apliecināja, ka viņš atbalstījis savas mazās Dinas laulību ar valdnieka dēlu Ziķemu un ka sirdī viņš nosodījis slaktiņu, ko sarīkoja Sīmeans un Levijs, jo viņš tiem nenodeva Rubenam atņemtās vecākuma tiesības, bet vēl stingri nosodīja viņu varmācību.

cSīmeans un Levijs ir brāļi, viņu zobeni ir varas ieroči.

Lai mana dvēsele nenāk viņu runās, mana godība lai nav viņu draudzē, jo savā bardzībā tie vīrus nokāvuši un savā tīšā prātā tie vēršus maitājuši.

Nolādēta lai ir viņu dusnnba, jo tā ir briesmīga, un viņu bardzība, jo tā ir cieta; es dalīšu tos pa Jēkabu, es izkaisīšu tos pa Izraēli.» (1. Mozus grām., A9. nod., 5.—7. p.)

Teologi atzīst visu, ko Jēkabs teicis nāves cisās, par pravietisku. Tāpēc jo interesantāk vēlāk vērot, ka tā dēvētie Levija pēcteči nepavisam nebija neveiksminieki. Tieši viņi saņēma Izraēla mantojumu ar visiem labumiem un privilēģijām.

Taisnību sakot, pirmo vietu vajadzēja ierādīt Jāzepam, mīļotās Raeles pirmdzimtajam, Jāzepam, Jēkaba iepriecinājumam vecumā, viņa prieka avotam, visa viņa nama labklājības avotam. Bet iznāca pavisam otrādi: par izredzēto kļuva Jūda. Jūda, kas bija sakūdījis brāļus pārdot Jāzepu garāmbraucošajiem tirgotājiem, Jūda, kas vainojams asinsgrēkā, izrādījās, bija tuvāks tēva sirdij nekā likumīgais Jāzeps. Tieši Jūdam vecais Jēkabs nodeva patriarha zizli, kas bija viņa dievišķīgā mantojuma daļa.

«Jūda, tu esi tas, tevi slavēs tavi brāļi, tava roka būs pār tavu ienaidnieku kaklu, tavā priekšā klanīsies tava tēva bērni. Jūda ir jauns lauva, no laupījuma tu esi pacēlies, mans dēls; viņš nometies, nogulies it kā lauva un it kā Iauvasmāte. Kurš viņu uzcels? Scepteris nezudīs no Jūdas, nedz valdības zizlis no viņa kājām, tiekams tas zīlo (miers) nāks un viņam tās tautas paklausīs. Viņš sien savu jauno ēzeli pie vīnakoka un savas ēzeļamātes kumeļu pie krāšņām vīnastīgām. Viņš savas drēbes vīnā mazgās un savu mēteli vīnaķekaru asinīs. Viņa acis ir sarkanas no vīna un viņa zobi balti no piena.» (1. Mozus grām., 4.9. nod., 8.— 12. p.)

Pārejie dabūja diezgan vienkāršu svētību. Kas attiecas uz Jāzepu, tad viņš gan nemantoja no Jēkaba patriarha titulu, tomēr viņam lika veltīti daži labi vārdi.

«No tava tēva dieva, un tas tev palīdzēs, —• un no tā visuvarenā, tas tevi svētīs ar debess svētījumiem no augšienes, ar dziļumu svētījumiem apakšā, ar svētījumiem no krūtīm un miesām. Tava tēva svētījumi ir stiprāki nekā manu vecaju svētījumi līdz mūžīgo kalnu galiem, tie nāks par Jāzepa galvu un pār tā galvu, kas tas izredzētais savu brāļu starpā.» (1. Mozus grām., M). nod., 25. un 26. p.)

Beigās Jēkabs lika saviem dēliem solīties izvest viņa pīšļus no Ēģiptes un apbedīt Makpelas ala Kanaānā līdzās Abraāmam, Zārai, īzaākam, Bebekai un Leai. «Kad Jēkabs bija beidzis saviem dēliem pavēlēt, viņš salika savas kājas uz gultas un izlaida garu, un tapa piepulcināts saviem ļaudīm.» (1. Mozus grām., M. nod., 33. p.)

Patriarham, daudzo sievu vīram, tika parādīts izcils gods: viņu iebalzamēja, aizveda uz Kanaānu un apbedīja pēc pirmās kategorijas. Ja var ticēt tam, kas stāstīts Pirmās Mozus grāmatas piecdesmitajā — pēdējā nodaļā, tad ēģiptieši sērojuši pēc viņa septiņdesmit dienu.

Jāzeps dzīvoja līdz sava diženuma rietam, uzturēdams savus brāļus un viņu lielas ģimenes. Ap viņu kuploja mazbērnu un mazmazbērnu pulks, un viņš nomira simt desmit gadus vecs. Kristiānismā viņš tiek dēvēts par «svētu un taisnu».

Piecpadsmitā nodaļa JAUNS DIEVA TĀ KUNGA MĪLULIS «SVĒTAIS DIEVREĢIS» MOZUS

Otrajā Mozus grāmatā vēstīts par ebreju bēgšanu no Ēģiptes un par viņu ilgo klejošanu pa Sinajas tuksneša smiltīm; to papildina Trešā, Ceturtā un Piektā Mozus grāmata. Bībelē teikts? ka ebreju ceļojums ildzis četrdesmit gadus. Paskatieties uz Arabijas un Paleslīnas karti. Ebreji izgāja no Ēģiptes «šaipus Beal-Cevonas» (2. Mozus grām., 14. nod., 2. un !). [>.), ko tagad sauc par Suecu. Sai vietā viņi esot pārgājuši Sarkano jūru. Tālāk viņi gājuši gar Sliecas līča austrumu krastu un nonākuši līdz Retidimai, šķērsodami Sinajas kalnu masīvu. Sinajas pussalas dienvidu daļā viņi pagriezušies uz ziemeļaustrumiem, uz Asirotu (tagadējo Aineladru). Virzīdamies no šejienes uz ziemeļiem, viņi no austrumiem apgājuši apkārt Nāves jūrai un beidzot nonākuši līdz Jērikai.

Viss šis ceļš nav ne tūkstoš kilometru garš. Klibam kroplim nebūtu vajadzējis ne trīs mē-

nēšus, lai noietu šo ceļu pat tad, ja viņš, kā pienākas, atpūstos ceļmalas krogos. Bet ebreji šai ceļojumā bija četrdesmit gadu. Nolieksim galvu un pasmiesimies par «dievišķās pīles» neticamo pasaku, ko svētie tēvi ceļ priekšā ticīgajiem kristiešiem un ebrejiem.

Ticīgie nedomā neko un bez šaubīšanās ņem pretī visu. Ja viņi papūlētos tikai maķenīt padomāt, izlasījuši Otro Mozus grāmatu, tad viņiem vismaz liktos savādi, ka Mozus, ko dēvē par šās grāmatas autoru, kas itin kā uzaudzis Iiģiptē un nodzīvojis tur daudz gadu, šai grāmata neviena vārda nav teicis par šās slavenās valsts pieminekļiem, paražām, likumiem, reliģiju, politiku un vēsturi, lai gan tieši Ēģipte tais senajos laikos bija aizsniegusi civilizācijas kalngalus. Ēģiptieši, Mozus laikabiedri, stāv seno laiku izglītoto tautu pirmajā rindā. Tai laikmetā krāšņi uzplauka tādas pilsētas kā Tcbas un Memfisa, par kuru eksistenci Otrās Mozus grāmatas autoram, acīm redzot, nekas nav zināms. Viņš nekā nestāsta par šim greznajām un bagātajām pilsētām, kas bija visiem plaši pazīstamas viņa laikmetā. Kas attiecas uz valdniekiem, kuri toreiz valdījuši Ēģiptē, tad «svētais» autors viņus visus dēvē par Vāraviem, acīm redzot, nezinādams, ka tas nav personas vārds. Ar vārdu «faraons» (vāravs) ēģiptieši apzīmēja savus valdniekus, tāpat kā japāņi savējos sauca par «mikado».

Runādams par dažādiem ēģiptiešu valdniekiem un piedēvēdams viņiem nolikumus, ko citu no cita šķir veseli gadsimti, Mozus nevienam neatrod cita vārda kā vien «Vāravs» un tā kļūst līdzīgs pseidovēsturniekam, kas savās pasakās, piemēram, par Krievijas vēsturi, visu laiku runātu tikai par «viņa majestāti caru» gan attiecībā uz Ivanu Bargo, gan uz Pēteri I, gan uz Nikola ju I,bet nevienu nenosauktu vārdā. Tāds vēsturnieks būtu vienkārši nemākulis, par ko visi smietos. Kā lai nopietni izturas pret Mozus grāmatu autoru? Viņš zina un precīzi nosauc vismazākos un nenozīmīgākos valdniekus, kad runa ir par aizmirstībā nogrimušām valstiņām, ko nevar pārbaudīt, vai ari par gluži izdomātām, tādām ka Zodoma, Gomora un Ģerara. Bet, kad runa ir par tādu patiesi pastāvējušu un vēsturē svarīgu valsti kā Ēģipti, tad viņa informācija top tik pieticīga, ka viņš neiedrošinās pateikt, vai faraons (vāravs), par kuru viņš runā, saucies par Tutmesu, Amenhotepu vai Ramzesu. Viņš sniedz sīkas ziņas, kad tās nav iespējams pārbaudīt, un runā vispārīgas frāzes, kad jāizvairās no precizitātes, kas varētu atmaskot viņa kailo fantāziju.

Teologi, kas piecas Mozus grāmatas pasludinājuši par visaugstāko patiesības izpausmi, neparedzēja zinātnieku ēģiplologu atklājumus un mierīgi noteica visas pasaules eksistēšanas laiku uz bibeles pasaku pamata. Tā, piemēram, pēc Romas katoļu rēķina, «pasaules radīšana» notikusi 1001 gadus pirms 1ā dēvētās Kristus dzimšanas, bet vispasaules grēku plūdi — 3296. gadā1 . Taču Mina, ēģiptiešu karavadonis, kas nodibināja pirmo zināmo faraonu dinastiju, jau apvienoja Ēģipti vienā varenā valstī 3200 gadu pirms kristīgās laika skaitīšanas.

Ēģiptes vēstures pieminekļi noskaidroti un atšifrēti, izlasīta gadsimtu hronika, kas rakstīta uz tempļu un obelisku akmeņiem, ir zināma lielo faraonu, tempļu un pilsētu vēsture. Ebreju «iziešanai» no Ēģiptes, ko teologi attie cina uz XV gs. sākumu pirms mūsu ēras, vajadzēja būt notikušai faraona Tutmosa III vai Amenhotepa III valdīšanas laika. Bet šo valdnieku vēsture nepavisam nesaskan ar Otrās Mozus grāmatas vēstījumiem. Šie varenie valdnieki bija iekarojuši Etiopiju, Arābiju, Mezopotāmiju, Kanaānu, Ninivi un Kipras salu. Viņiem meslus maksāja babilonieši, feniķieši un armēņi. Viņu ieroči guva panākumus tālu Rictumāzijā. Ir zināma vesela rinda valdnieku un tautu, ko tolaik bija pakļāvuši Ēģiptes faraoni. Neviens faraons nav gājis bojā tik neslaveni, kā fantazē bībeles autors.

Šīs iepriekšējās ziņas palīdzēs .mums apzinīgāk sekot līdzi mīlam par Mozu.

Tā nu 66 ebreji visai savairojās Ēģiptē, «tā ka lā zeme ar tiem piepildīta tapa» (2. Mozus grām., 1. nod., 7. p.). Faraons, kas valdīja tai bībeles laikā, bija pilnīgi aizmirsis Jāzepa nopelnus Ēģiptes labā. Šis Vāravs bija ļoti cietsirdīgs. (Mēs viņu sauksim šai «vārdā», ko tam devis «svētais» autors.) Viņš ataicināja divas ebreju vecmātes — Zivras kundzi un Puas kundzi, kas apkalpoja visas savas tautietes, un pavēlēja viņām nogalināt visus ebreju zēnus, ko tas dzemdībās saņems. Vecmātes nepaklausīja Vārava pavēli, un, kad viņš jautāja, kāpēc tās atstājušas zīdaiņus dzīvus, viņas atbildēja: «Tādēļ, ka ebreju sievas nav kā ēģiptiešu sievas, jo tās ir stipras, pirms bērnu saņēmēja pie tām atnāk, tas jau ir dzemdējušas.» (2. Mozus grūm., 1. uod., 1!). p.)

Tad Vāravs izdeva pavēli noslīcināt jaunpiedzimušos ebreju zēnus.

Nav grūti iedomāties, kādu izmisumu šī pavēle radīja ebreju ģimenēs. Rīkojums bija jo vieglāk izpildāms tāpēc, ka nelaimīgie Jēkaba pēcteči bija vergi, neviens viņus neaizstāvēja: Vārava ierēdņi ar savu neželigrv izturēšanos bija laupījuši viņiem visparastākās cilvēka tiesības. Viņi bija spiesti darīt vissmagākos darbus (2. Mozus grūm., 1. uod., 11.— l'i. p.).

Bet tad kāda ebreju māte no Levija cilts izmanījās paslēpt savu jaunpiedzimušo dēlu trīs mēnešus. Ilgāk nespēdama to izglabāt un bīdamās denunciācijas, viņa paņēma niedru grozu, nodarvoja to, ielika tajā bērnu un iestūma niedrēs upes krastā. Zēna vecākajai māsai viņa lika iztālēm uzraudzīt groziņu. Tai laikā Vārava meita savu draudzeņu pavadībā atnāca uz Nīlu peldēties.

«Svētais» autors aizmirsis uzteikt jaunās princeses drosmi, un tas tiešām žēl: ja jauna meitene iet peldēties Nila. kur mudžēt mudž krokodili, tad tas ir īsts varoņdarbs, kas cienīgs, ka lasītājs pret to izturētos ar godbijību. Turklāt faraona galms atradās Meinfisā (Nīlas vidustecē), bet no Meml'isas līdz «Gozenes zemei» (ziemeļaustrumos no Meml'isas), kur dzīvoja ebreji, ir pāri par 80 kilometru. Lai nu būtu kā būdams, princese ieradās īstajā brīdī!

Tā kā nekas nenotiek bez viszinošā dieva gribas, tad tas nozīmē, ka tieši ar viņa piekrišanu visus mazos Nīlā noslīcinātos ebrejus bija aprijuši krokodili, bet šo bērnu viņš izglāba savu turpmāko plānu dēļ. Protams, pats dievs atsūtīja faraona meitu peldēties tik tālu, iepriekš iedvesis viņai valdnieces nicinājumu pret krokodiliem un nīlzirgiem. Un notika tā, kā tikās «providencei»: princese at;:>:.. peldošo šūpuli, viņu aizkustināja bērna1 raudas, un viņa tūdaļ noprata, ka tas ir mazs ebrejiņš. Pienāca māte. Faraona meita uzdeva viņai barot bērnu, apsolīdamās par to samaksāt, un gāja prom, laimīga sava cildenuma apziņā. Vc lāk, izbarojusi bērnu, māte to atnesa princesei. Sai bērns iepatikās, viņa to nosauca par Mozu, kas itin kā nozīmējot «no ūdens izvilktais», un tik dedzīgi aizrunāja par viņu valdnieka priekšā, ka faraons, lai gan bija cietsirdīgs, tomēr atļāva mazo audzināt galmā.

Mozus savaldzināja valdnieku, viņa meitu un galminiekus. Viņu, bez šaubām, gaidīja spoža nākotne. Bet reiz, redzēdams, ka ēģiptietis sit ebreju, Mozus nogalināja ēģiptieti. Pārdomājis slepkavības iespējamās sekas, Mozus nolēma bēgt uz Midiānas zemi. Šī zeme atradās Sinajas pussalas dienvidaustrumos. Šo Midiānas zemi nevajag sajaukt ar divām citām provincēm, kas bībelē sauktas tai pašā vārdā. Par tām būs runa vēlāk. Šo provinču atrašanās vieta bībelē ari uzrādīta uz ziemeļiem no Klātas juras (tagadējā Akabas līča) un uz austrumiem no Nāves jūras. Šis «Midiānas» zemes bībelē nejēdzīgi sajauktas. Var domāt, ka «svētais gars» nozaudējis ģeogrāfijas karti un paļāvies tikai 11/. savu, redzams, ļoti vājo atmiņu, bet galvenais — uz dievticīgo naivo lētticību.

Midiānā Nr. 1 Mozus iepazinās ar pagānu priesteri, vārdā Jetrus, septiņu meitu tēvu. Viena no tām, daiļā Cipora, sagūstīja jaunā bēgļa sirdi. Laulība, ilgstošs medusmēnesis — un tad mūsu Mozus ir laimīgs brēkuļa tēvs. Mazo nosauca par Gersomu.

Pa to laiku valdošais faraons lika pārvērsts par kārtējo mūmiju, taču viņa mantinieks turpināja viņa nežēlīgo politiku pret ebrejiem un pat darīja viņu verdzības nastas vēl smagākas. Tad dievs, kas, tapat kā Mozus, bija aizmirsis pat domāt par ebreju nelaimīgo likteni, piepeši atcerējās savienību, ko bija noslēdzis ar Ābraāmu, Izaāku un Jēkabu.

Priesterim Jetrum bija ganāmpulks, un dažkārt viņš uzdeva savam znotam ganīt lopus. Reiz Mozus ar savu ganāmpulku nonāca pie Oreba kalna, kas ietilpst Sinaja plakankalnē, taču atrodas vēl diezgan tālu no Sinaja kalna. Pēkšņi viņa priekšā ceļmalā uzliesmoja

« … un sauca dievs uz viņu iz tā ērkšķu krūma» (2. Mozus (jrain., 3. uod., i. p.)

krūms — viss vienās ugunis. Tomēr šis krūms nesadega. Mozus stāvēja, muti ieplētis. Tad «sauca dievs uz viņu iz tā ērkšķu krūma» (2. Mozus grдm., 3. nod., A. p.) un pavēlēja noaut kājas. Mozus paklausīja. Dievs paziņoja, ka esot izraudzījis viņam cildenu uzdevumu, un proti: viņš sūtot šo pie faraona, lai uzaicinātu to atbrīvot ebrejus un atlaist viņus no Ēģiptes, bet ka, starp citu, faraons tam nepickritīšot, iekām neredzēšot Mozus darītos brīnumus. Viņam jāpaceļot arī savu ciltsbrāļu garastāvoklis. Mozus jautāja parādībai, kā tā saucas. «Tad sacīja dievs uz Mozu: es esmu, kas es esmu (Johova). Un viņš sacīja: tā tev būs sacīt Izraēla bērniem: es esmu, tas mani pie jums ir sūtījis.» (2. Mozus qram., 3. nod., U. p.)

Dodams padomus par gaidamo aiziešanu no Ēģiptes, dievs starp citu pamācīja arī tā: «Bel ikvienai sievai būs no savas kaimiņienes un no tās gaspažas, kuras namā viņa piemājo, prasīt zelta un sudraba rīkus un drēbes: tās būs jums uz jūsu dēliem un meitām likt un ēģiptiešiem atņemt.» (2. Mozus grām., nod., 22. p.)

Bet pec tam, kad Mozus bažījas, ka tik vienkārši uz vārda viņam nenoticēs nedz ebreji, nedz vēl jo vairāk faraons, dievs turpat uz vietās apbalvoja viņu ar spējām darīt «brīnumus». Zizlis, ko Jetrus znots turēja rokā, pārvērtās par čūsku un pēc tam kļuva atkal par zizli. Dievs vēl teica: «Iebāz roku savā azotē.» Mozus paklausīja, un, kad viņš roku izvilka, tā bija balta ..kā sniegs aiz spitālības. Pēc tam viņš vēlreiz pēc dieva pavēles iebāza roku azotē un šoreiz izvilka to pavisam veselu. Dievs iemācīja Mozu arī pārvērst ūdeni par asinīm un asinis par ūdeni.

Mozu māca šaubas: viņš teica dievam, ka viņa s tos tīšanās neļaušot viņam kļūt par labu runātāju un iedvesmot tautu. Dievs saka skaisties, taču neizdziedināja Mozus valodas defektu, kas būtu bijis labāk, bet deva viņam par palīgu Aaronu, viņa brāli. Pie reizes piemetināsim, ka Aarons neslēpdamies dzīvoja Ēģiptē, un nekas nav zināms, kā māte bija izglābusi šo savu dēlu.

Pēc pārrunām ar parādību Mozus alvadijas no sava sievastēva un aizgāja no viņa, paņemdams līdzi sievu un bērnus. «Un, kad viņš uz ceļa bija mājasvietā, tas kungs nāca viņam pretim un meklēja viņu nokaut. Tad ņēma Cipora asu akmeni un apgraizīja sava dēla priekšādu un aizskani viņa kājas un sacīja: tu man esi asinsbrutgāns.» (2. Mozus gram., h. nod., 2\. un 25. p.)

Tas atbruņoja dievu, un Mozus varēja turpināt savu ceļu.

Sešpadsmitā nodaļa DIEVBIJĪGS STĀSTS PAR DESMIT ĒĢIPTES MOCĪBĀM

faraons, ko dievs, ka redzams, jau bija brīdinājis, devās Mozum pretim, uzzināja no tā visus sīkumus par viņiem uzticēto misiju, un tad viņi divatā gāja pie faraona. Tomēr valdnieks neveltīja nekādu vērību brāļu runām; gluži otrādi, ebreju vajāšana pastiprinājās.

Tālāk Otrajā Mozus grāmatā pastāstīts, ka Aarons, atkal ieradies pie faraona, pēc dieva padoma nometis zemē savu zizli. Zizlis pārvērties par čūsku. Tomēr ēģiptiešu priesteri, kas šai sakarā saaicināti, arī nometuši zemē savus zižļus un viņu zižļi arī pārvērtušies par čūskām. Bet Aarona čūska aprijusi galma burvju čūskas. Sis brīnums ne drusku neno skaņoja faraonu dot ebrejiem brīvību.

Nākamajā dienā Aarons ar sava zižļa sitienu pārvērta Nīlas ūdeņus par asinīm «faraona acu priekšā». Bībelē piemetināts, ka galma zintnieki spējuši izdarīt to pašu. Zivis apsprāga, ēģiptieši sāka rakt akas Nīlas piekraste, lai atrastu dzeramu ūdeni, bet veltīgi. «Svētais» autors piemirsis pastāstīt, kā ūdeni dabūja ebreji.

Pēc tam sākās varžu uzbrukums, bet galma burvji, acīm redzot, aiz godkāres, izdarīja arī šo triku. Vardes pārklāja visu Ēģipti. Pēc vardēm nāca utis. Visu Ēģipti bija apsēdušas utis. Pēc tam visā ICģiptē mudžēt mudžēja visādi kukaiņi. Galma zintnieki vairs nejaudāja atkārtot «brīnumus» ar utīm un ar kukaiņiem. Un tomēr faraona sirds bija cieta kā akmens, un viņš ebrejus neatlaida (2. Mozus grum., H. nod.).

Piektā mocība bija tāda, ka pēkšņi nosprāga visi ēģiptiešu zirgi, ēzeļi, kamieļi, vērši un aitas. Bet arī tas neietekmēja faraonu. Sestā mocība: Mozus un Aarons izkaisīja pirkšķīti pelnu faraona priekšā, un tūdaļ visus ēģiptiešus klāja trumi. Septītā mocība: krusas un uguns pērkoņi nopostīja visus sējumus un visu augu valsti visā Ēģiptē, izņemot Gozenes provinci, kur dzīvoja ebreji. Pēc katras mocības faraons bija ar mieru atlaist ebrejus, bet pēc tam atsauca doto vārdu (2. Mozus grām., !). nod.).

Astotā mocība: siseņu bari aprija to, kas bija vēl palicis pāri pēc krusas. (Ginti gan iedomāties, kas tur vēl bija atlicis.) Faraons nožēlo savu vainu — un vējš aizdzen siseņus Sarkanajā jūrā. Faraons vēlreiz lauž doto vārdu un atkal neatlaiž ebrejus. Devītā mocība: Ēģipte iegrimst lik dziļa tumsā, ka to var ar roku aptaustīt. Faraons nolemj atlaist Mozu un viņa ciltsbrāļus, bet grib paturēt sev par labu viņu ganāmpulkus, kas nemaz nav cietuši visā šajā nelaimju gāzmē (2. Mozus grām., 10. nod.).

Lai izbeigtu šo ķēpāšanos, dievs nosūtīja eņģeļus iznīcinātājus ar pavēli apkaut visus ēģiptiešu pirmdzimtos. Bet, lai izvairītos no iespējamām kļūdām (pēc saraksta apkaušanai vajadzēja notikt nakti), ikvienā ebreju namā ēda jēru un uz savu mitekļu durvīm ebreji bija uzvilkuši ar asinīm zīmi. Tā itin kā nodibināti ebreju lieldienu svētki. Jādomā, ka eņģeļiem, kas pusnaktī apstaigāja ēģiptiešu pilsētas, bija jānes sev līdzi zobeni zīdaiņu kaušanai un lukturi durvju nopētīšanai. Ne jau mēs, bet pati bībele tik reāli tēlo eņģeļus. Tad un gan smējās lieliskais «balodis», diktēdams šīs muļķības!

«Un nakts vidu sita tas kungs visus pirmdzimtos Ēģiptes zemē no Vārava pirmdzimušā, kam uz viņa krēsla bija jāsēž, līdz cietumnieka pirmdzimušam, kas cietumā bija, un visus lopu pirmdzimtos. Tad cēlās Vāravs nakti un visi viņa kalpi, un visi ēģiptieši, un Ēģiptes zemē bija liela brēkšana.» (2. Mozus grinn., 12. nod., 29. un 30. p.)

Faraons aicināja Mozu un Aaronu un sāka lūgties viņus jo drīzāk iet prom no Ēģiptes ar visu savu cilti.

«Un Izraēla bērni bija darījuši pēc Mozus

« … sita las kungs visus pirmdzimtos Ēģipti-s zeme» (2. Mozus (jrum., 12. nod., 2!>. />.).

vārda un prasījuši no ēģiptiešiem sudraba rīkus un zelta rīkus, un drēbes. Tas kungs bija ari tiem ļaudīm (saviem) žēlastību devis ēģiptiešu priekšā, ka tie viņiem deva, un viņi aplaupīja ēģiptiešus.» (2. Mozus grām., 12. nod., 35. un 30. p.)

Tālāk Otrajā Mozus grāmatā vēstīts, ka ebreju ģimenes, kas kopš Jēkaba laikiem vēl joprojām dzīvoja Gozenē, pirms aiziešanas sapulcējušās Raemzē. No turienes viņi devas uz dienvidiem, uz Zukotu. Viņu bija kādi (>00 000 vīriešu vien, neskaitot bērnus. Viņiem pievienojās liels pūlis «visādu piedzīvotāju». Viņiem bija daudz dažādu lopu. Mozus neaizmirsa paķert līdzi arī Jāzepa kaulus.

Pēc tam ebreji nonāca līdz Beal-Cevonai (Suecai) un tur apstājās pie jūras. Bībelē no-

rādītā vieta ir Sliecas līča ziemeļu stūris. Ja ebrejiem arī vajadzēja pāriet kādu ūdeni, tad tas varēja būt tikai faraonu kanāls, kas tolaik savienoja Nilu ar «rūgto ezeru zemi».

Kad Mozus un viņa ciltsbrāļi devās ceļā, faraons, kam bija patiesi bībelisks, ļoti nenoturīgs raksturs, vēlreiz nožēloja, ka zaudējis tik lieliskus pavalstniekus, kas viņam sagādājuši tik daudz raižu. «Un viņš (faraons) iejūdza savus ratus un ņēma savus ļaudis sev līdzi. Un viņš ņēma sešsimt izlasītus ratus un visus Ēģiptes zemes ratus, un virsniekus pār tiem visiem . . . Un ēģiptieši dzinās tiem pakaļ un panāca tos, kur tie lēģeri bija apmetuši pie jūras, visi Vārava zirgi, rati un viņa jātnieki, un viņa spēks pie Ķirollejas pret Beal-Cevonu.» (2. Mozus grām., 14. nod., 6'., 7. un i), p.)

Jājautā, — kur radās šie jātnieki un visi šie rati, pēc tam kad piektā mocība bija iznīcinājusi Ēģiptē itin visus zirgus, ēzeļus, kamieļus un vēršus? Turpinot fantazēt, bībele vēstī, ka Mozus žigli pārvedis ebrejus pāri jūrai kā pa sausumu: ar vienu zižļa mājienu viņš pašķīris ūdeni.

Faraons savā bībeliskajā vientiesībā nodomāja, ka šis ceļš labs ari viņam. Viņš iesoļoja «jūras dibenā» ar visu savu armiju, bet nekā! Mozus vēlreiz novicināja zizli — tieši tai mirklī, kad visi ēģiptieši atradās jūras vidū. «Un tas ūdens griezās atpakaļ un apklaja ratus un jātniekus, visu Vārava spēku, kas viņam jūrā bija gājis pakaļ, ka neviens no tiem neatlika.» (2. Mozus grām., 1A. nod., 28. p.)

Piezīmēsim, ka faraons dzinās ebrejiem pakaļ, nevis lai tos iznīcinātu, bet gan lai atvestu tos atpakaļ. Ebreju bija 600 000 spēcīgu un bruņotu vīru, bet, ja skaitītu arī sirmgalvjus, sievas, māsas, bērnus un vēl dažādu cilšu ļaudis, kas tiem bija pievienojušies, tad sanāktu droši vien vismaz 3 000 000 cilvēku. Lai sagūstītu tādu daudzumu ļaužu, vajadzīga vēl lielāka armija. Jādomā, ka faraons veda sev līdzi milzu karaspēku. Tiesa gan, dievs jau bija nokāvis katras ģimenes pirmdzimto, bet jaunākie taču arī varēja cilāt ieročus. Kā bībelē teikts, tautas masas sekoja savam valdniekam. Neaizmirsīsim, ka pirms aiziešanas ebreji aplaupīja ēģiptiešus: nezin vai kāds no aplaupītajiem šaubījās, kad vajadzēja dzīties zagļiem pakaļ. Jāuzskata, ka miljoniem ēģiptiešu noslīka kopā ar savu faraonu.

Taču neviens ēģiptiešu autors nekur ne ar pušplēstu vārdu nepiemin šo drausmīgo nelaimi un tāpat arī nevienu no desmit mocībām, kas bija situšas Ēģiptes valsti. Daži teologi mēģina atsaukties uz nacionālo patmīlību. Lai arī būtu tā! Bet ka ar citām tautām pasaulē? Kā varēja gadīties, ka arī tās nekad neko nebija dzirdējušas par šiem šausmīga jicni notikumiem? Kolosālā apslīcināšana taču atbrīvoja uzreiz 115 valdniekus, kas maksāja meslus faraonam Amenhotepam! Pat Ilērodots, kuru dēvē par «vēstures tēvu» un kurš dod tik daudz ziņu par dzīvi Ēģiptē, ko viņš lieliski izpētījis, ne ar vienu vārdiņu nav pieminējis milzīgās ēģiptiešu armijas traģisko bojā eju.

Bībeles autors, ne drusku nekautrēdamies par «brīnišķīgās iziešanas» skaidri saskatāmo aplamību, vēstī, ka Jēkaba pēcteči līksmojuši un smējušies, vēderus turēdami. Mirjaine, Mozus un Aarona māsa, ņēma bungas un sāka dziedāt. Visas sievietes līdz ar viņu sāka diet aiz prieka. Piecpadsmitajā nodaļā arī pastāstīts, ka Mozus turpat gājiena laika sacerējis dievam par godu dziesmu, ko dziedājis viss Izraelis.

Neaizmirsīsim, ka Izraēla dziedātāji un dancotāji bija skaita ap 3 000 000 cilvēku liela grupa. Vārdus un mūziku iemācījās vienā acu mirklī. Labprāt tiktos paklausīties šo koncertu. Velns lai parauj! Cik tas viss bijis lieliski!

Septiņpadsmitā nоdaļа ČETRDESMIT GADU ILGĀ EBREJU KLĪŠANA PA TUKSNESI PĒC DIEVA PAVĒLES

Un tā nu ebreji klīst pa to Arābijas daļu, ko sedz akmeņi un klintis. Ceļojuma mērķis ir Kanaāna, vēl joprojām tā pati senā Kanaāna, kas vilināja jau

pirmos patriarhus. Kāpēc lai galu galā neapmestos uz pastāvīgu dzīvi tagad, kad visi sapulcējušies vienkop lielā saimē? Atsaukdamies uz dievu, Mozus viņiem apgalvoja, ka ši zeme esot ārkārtīgi auglīga.1 Tikai grūti bija atrast šo zemi, jo ceļu nebija, bet kompass vēl nebija izgudrots. Par laimi, padebess stājās ebreju tautas priekšgala un veda to dienu un nakti: dienu tas bija melns dūmu stabs, nakti — ugunsstabs. «Svētajos rakstos» teikts, ka šajos «stabos» slēpies pats dievs. Šādam vadības paņēmienam tuksnesī, protams, bija daudz priekšrocību, taču tas saistījās arī ar neērtībām. Patiesi, ebrejiem ļoti bieži varbūt gribējās arī atpūsties, bet tas nebija iespējams: padebess

virzījās tālāk. Ko darīt? Vai atteikties no tik vērtīga pavadoņa? Bet padebesi taču ar rokām nevar noturēt. Tad nu esiet tik laipni un kātojiet bez mitas tālāk!

Šis vecais jokupēteris dievs bija atradis sev vēl vienu il teicamu izklaidēšanās veidu. Viņš izdomāja tādu joku. Lai aizietu no Suecas uz Jēriku, dievišķīgajam ceļvedim vajadzēja doties uz ziemeļiem, uz Vidusjūras krastiem. Bet dievs veda ebrejus nevis uz ziemeļiem, bet gan uz Sinajas pussalas dienvidu pusi, itin kā cilvēku, ko vajadzētu aizvest no Maskavas uz Arhangeļsku, būtu iesēdinājuši Maskavas-harkovas vilcienā.

Tomēr būsim taisnīgi: dievs gan neiedomājami pagarināja savas izredzētās tautas gaitas, tomēr sagādāja tai pa ceļam ari šādu tādu izklaidēšanos. Tā, piemēram, no Beal-Cevonas viņš aizveda ebrejus uz tuksneša rietumu daļu Zuru, kur tie klaiņoja trīs dienas, neatrazdami ne pilītes ūdens. Kādā vietā, kas nosaukta par Māru, viņus patīkami izbrīnēja spēcīgas straumes burbuļošana. Viņi traucās padzerties, bet — ak vai! — ūdens bija rūgts.

«Tad kurnēja tie ļaudis pret Mozu un sacīja: ko mēs dzersim?

Un viņš (Mozus) brēca uz to kungu, un tas kungs rādīja viņam kādu koku, to ielika viņš tai ūdeni, tad tapa tas ūdens salds.

Tur iecēla viņš tiem likumu un tiesu, un tur pārbaudīja viņš tos un sacīja: ja jūs tikuši klausīsiet tā kunga — jūsu dieva balsi un darisiet, kas tiesa ir viņa acis, un liksiet viņa baušļus vērā un sargāsiet visus viņa likumus, tad es uz jums nelikšu nekādu vājību, ko es uz Ēģiptes zemi esmu licis; jo es esmu tas kungs (tavs dievs), tavs ārsts.

Tad nāca tie uz Elimu, un tur bija divpadsmit avoti un septiņdesmit palmu koki, un tic apmeta tur lēģeri pie ūdens.» (2. Mozus grām., 15. nocl., 24.-27. p.)

Lai dotu patvērumu «nelielajai» ļaužu saujiņai, kurā ietilpa 600 000 pieaugušu apbruņotu vīru vien, šīm septiņdesmit dateļpalmām vajadzēja augt krietni tālu citai no citas, turklāt to lapotnēm vajadzēja būt neticami kuplām. Tā dažkārt klaji parādās pārsteidzošā «svēto» autoru plātība un viņu nekautrīgie pārspīlējumi.

Pametuši Elimu, ebreji turpināja ceļu uz dienvidiem, līdz nonāca Šinas tuksnesī, kas atrodas Suecas līča piekrastes pakalnu dienvidu nogāzē. Tā virzīdamies uz dienvidiem, viņi nokļuva līdz Sinajas kalnu masīvam. Daba tur ārkārtīgi krāšņa, taču pilnīgi mežonīga.

Pārtikas krājumi, ko viņi bija varējuši paņemt līdzi, sen jau bija izsīkuši, bet šajā pretīgajā tuksnesī droši vien nevarēja atrast nevienu krogu, nevienu alus bodi. Mūsu trīs miljoni emigrantu sāka kurnēt: «Un visa Izraēla bērnu draudze kurnēja pret Mozu un Aaronu tuksnesī. Un Izraēļa bērni sacīja uz tiem: kaut mēs Ēģiptes zeme bulu nomiruši caur tā kunga roku, kad mēs pie tiem gaļas podiem sēdējām, kad mums maizes papilnam bija ko ēst; jo jūs mūs esat uz šo tuksnesi izveduši — visai šai draudzei likt badu mirt.» (2. Mozus grām., 16. nod., 2. un 3. p.)

Ebreji droši vien bulu nogalinājuši Mozu, ja dievs nebūtu devis viņam iespēju apmierināt šo nelaimīgo prasības, laižot darbā tādus «brīnumus», ko mūsdienās nespētu atkārtot neviens burvju mākslinieks. Piepeši šai tuksnesī uzradās paipalas, veseli bari paipalu. Tā kā ebrejiem nebija līdzi krāsnis, tad, jādomā, paipalas krita viņiem uz galda, pilnīgi sagatavotas ēšanai.

Bet tas vēl nav viss: «Un rītā bija nokritusi rasa ap lēģeri. Kad nu rasa bija uzkāpusi, redzi, tad bija pār tuksnesi viena apaļa un plāna lieta, plāna kā salna virs zemes. Kad to Izraēļa bērni redzēja, tad sacīja tie viens uz otru: kas tas ir? Jo tie nezināja, kas tas bija. Tad sacīja Mozus uz tiem: šī ir tā maize, ko tas kungs jums ir devis ēst . .. Un Izraēļa nams sauca viņa vārdu manna, un tas bija it kā koriandra sēkla balts, un viņa garša bija it kā karašas ar medu.» (2. Mozus grām., 16. nod., 13.—15., 31. p.)

No šas pašas nodaļas vel dabūjam zināt, ka dieva izredzētā tauta turpmāk ik rītu saņēmusi savu dienas devu mannas visus četrdesmit klejojumu gadus un visu laiku ēdusi to, pirkstus laizīdama. Godbijība, ko jūtam pret «svēto garu», nekavē mūs piebilst, ka manna atrodama ne tikai Sinajas pussalā, bet ari daudzas citās vielās uz zemeslodes, proti, Kalabrijā, Persijā, Turcijā utt. To lieto kā diezgan labu caurejas līdzekli. Tad nu jāsecina, ka dievs ārkārtīgi rūpējies par ebreju veselību: piepildīdams viņu vēderus, viņš laikus novērsis aizcietējumus. Tomēr dot caurejas zāles ik dienas četrdesmit gadus ilgi, kā tas tieši teikts sešpadsmitās nodaļas 35. pantā, — to nu gan spēj tikai «debesu tēva» mīlošā sirds!

Ebreji tagad bija nonākuši pie Greba kalna un atkal cieta slāpes. Mozus, savu tautiešu aplenkts, iesita ar zizli pa klinti. Tūdaļ no klints saka plūst ūdens, un trīs miljoni emigrantu, remdinājuši slāpes, uzcēla teltis. Bet te viņus sagaidīja nepatīkams pārsteigums. Šai apvidū mita Amaleks un viņa tauta, kam nepatika Jēkaba pēcteči. Šeit būs vietā atgādināt, ka Amaleks bija Ezava pēctecis: no savas pirmās sievas Adas Ezavam bija vecākais dēls Elivass, bet Elivasam no savas liekās sievas Timnas bija dēls Amaleks.

Kā gan šis Amaleks vēl līdz tam laikam bija palicis dzīvs? «Balodis» aizmirsis to pavēstīt «svētajam» autoram, bet tas nemaz nav padomājis, ka te nu gan būtu par ko brīnīties. Šā Amaleka eksistēšanas lakts ir vislielākā mērā noslēpumains. Jo Jēkaba divpadsmit dēlu pēcteči varēja kļūt par tautu, kas spēj dot 600 000 apbruņotu vīru, tikai daudzu paaudžu gaitā. Un, beidzot, ari pašā bībelē teikts, ka četrsimt trīsdesmit gadu šķirot Jēkaba un viņa dēlu ierašanos Ēģiptē no Otrajā Mozus grāmatā izklāstītajiem notikumiem.2 Tātad arī Anialekam vajadzēja būt aptuveni četrsimt gadu vecam, kad viņš uzbruka ebrejiem Sinajas tuksnesi, liet «svētais» autors, redzams,nemaz nedomā par grūtumiem, ko sagādā tik liels vecums: gluži nesatricināmā mierā bez jebkāda izbrīna viņš vēstī par Amaleka un viņa cilts kara avantūrām.

Lai nu būtu kā būdams, šis Amaleks, redzams, bijis briesmīgs cilvēks. Viņš uzdzina ebrejiem nedzirdētas bailes. Lai atsistu ienaidnieka uzbrukumu, Mozus pavēlēja Jozuum Nuna dēlam, kas komandēja visus emigrantu bruņotos spēkus, sapulcināt savus labākos karavīrus, bet pats kopā ar Aaronu un Uru evakuējās uz blakus kalnu. Visu kaujas laiku Mozus stāvēja, rokas pacēlis. Kamēr viņš stāvēja šai pozā, virsroku guva ebreji, bet, tiklīdz viņš «savu roku nolaida, tad uzvarēja Amaleks» (2. Mozus grām., 17. nod., 11. p.). Galu galā, piekusis visu laiku turēt rokas paceltas, viņš uzaicināja Aaronu un Uru atbalstīt viņa rokas, «kamēr saule nogāja» (12. p.). Beidzās ar to, ka Jozuus krietni sadeva Amaleka kungam un viņa ciltij.

«Jozuus Amaleku un viņa ļaudis izdeldēja caur zobena asmeni.» (2. Mozus grām., 17. nod., 13. p.)

t8. nodaļā pastāstīts par midiāniešu «garīdznieka» Jetrus ciemošanos pie sava znota Mozus. Mozus izstāstīja sievastēvam par «brī numiem» un dēkām, kas notikušas kopš ebreju bēgšanas no Ēģiptes, un tas iekārdināja «garīdznieku pieņemt Mozus ticību. «Nu atzīstu es, ka tas kungs lielāks nekā visi dievi.» (11p.) Un viņš nesa upuri dievam Jahvem. Pirms atgriešanās mājās Jetrus deva savam znotam vairākus padomus un, starp citu, ieteica viņam daļu savu darbu uzticēt padotajiem, kas pārzinātu tūkstošus, simtus utt. Mozus atzina šo padomu par teicamu un tūdaļ nodibināja hierarhijas kāpnes. Tieši tai pašā laikā Mozus, tāpat atdarinādams ēģiptiešus un citas tautas, nodibināja garīdznieku institūtu, piešķirdams viņiem ļoti daudz privilēģiju. Levija cilts, pie kuras piederēja viņš pats, kļuva par priesteru kastu, un Aarons, viņa vecākais brālis, — par pirmo dižpriesteri. Tā pēc bībeles tika organizēts ebreju ticības kults.

Tas viss izdarīts itin kā pēc paša dieva pavēles, pēc tam kad Mozus ar viņu bija runājis Sinaja kalnā. Jetrus znots viens pats uzrāpās kalngalā, un tur vecais dievs viņam deva desmit baušļus, kam vēlāk vajadzēja kļūt par ebreju tautas reliģiskās ticības pamatu. Tai brīdī Sinaju apņēma drausmīgu debess uguņu spozme, un no visām pusēm atskanēja neiedomājami dārdi un troksnis — drošas zīmes, ka risinājās svarīgi notikumi. Dievs nodiktēja Mozum arī civillikumus.

Mozus sarunas ar ebreju dievu ilga ne vienu vien dienu. «Un viņš (dievs) deva Mozum, kad viņš ar to Zinaja kalnā beidza runāt, divi liecības galdiņus, akmens galdus, aprakstītus ar dieva pirkstu.» (2. Mozus grām., 31. nod., 18. p.)

Bet, kamēr ilga Mozus audience pie dieva, šie nepateicīgie ebreji, pilnīgi aizmirsuši viņu labā izdarīto brīnumu lielisko repertuāru un pat paša dieva parādīšanos, izgatavoja zelta teļu un sāka to pielūgt. Visinteresantākais te ir tas, ka zelta teļu viņiem izgatavoja pats Mozus brālis, pirmais garīdznieks Aarons. Šai vajadzībai Aarons pieprasīja visas dārglietas un visas sieviešu un meiteņu zelta rotas. Nav tikai teikts, kas tie bija par skulptoriem, lējējiem un zeltkaļiem, kas tur tuksnesī strādāja šim virspriesterim renegātam. Kolosālā elka pagatavošana krietnā fabrikā ilgtu mēnešiem, bet mūsu tuksneša ceļotāji šo darbu paveica vienā naktī. Var iedomāties pamatoto Mozus niknumu, kad, nokāpis no kalna ar dieva dokumentiem — bauslības galdiņiem padusē, viņš ieraudzīja zelta teļu un ebrejus, kas dziedādami un diedami upurēja tam, turklāt tas viss notika viņa svētā pušelnieka Aarona vadībā. «Tad Mozus dusmas iededzās un viņš meta tos galdiņus no savām rokām, un tos sasila apakšā pie kalna.» (2. Mozus grum., 32. noti., 10. p.)

Apraksts par dievzaimotāja teļa iznicināšanu ir vērts, ka to citē precīzi: Mozus «ņēma to teļu, ko tie bija darījuši, un sadedzināja to ar uguni un sagrūda to, kamēr tas smalks tapa kā pīšļi, un izkaisīja to pa ūdens virsu

un dzirdināja ar to Izraē|a bērnus.» (2. Mozus grām., 32. nod., 20. p.)

Jāatzīst, ka ne katram iespējams 'pārvērst zeltu «pīšļos», iemetot to ugunī. Kā redzams, šās operācijas noslēpums bija zināms tikai Mozum vienam pašam un nekad nevienam citam vairs. Bībelē turklāt paskaidrots, ka zelta pulveri var dzert, izšķīdinot to ūdeni: tas arī nav tik vienkārši. Vispār zelts šķīst sērā.3 Viegli iedomāties, cik tā bija derdzīga dzira! Taču pats lieliskākais šeit ir tas, ka Mozus neapsūdzēja Aaronu, kas bija izgatavojis elku. bet pavēlēja Levija dēliem, kuri galu galā kopā ar viņa brāli vairāk nekā citi bija vainojami par notikušo, apbruņoties, pārstaigāt nometni un ikvienam nokaut «savu brāli, un ikvienam savu draugu, un ikvienam savu tuvāku». Bībelē teikts, ka ar garīdznieku rokām par viņu pašu grēkiem tikuši nokauti kādi trīs tūkstoši cilvēku (2. Mozus grtim., 32. nod., 27. un 2<S. p.).

Nomierinājies dievs lika Mozum uzcelt saiešanas telti ārpus nometnes, lai «pravietim» nevajadzētu ik reizes rāpties kalnā, kad viņam sagribas papļāpāt ar dievu. Tas notika tā:

«Un, kad Mozus teltī iegāja, nonāca tas padebešu stabs un stāvēja telts durvīs, un viņš (tas kungs) runāja ar Mozu.

Un visi ļaudis redzēja to padebešu stabu telts durvīs stāvam, un visi ļaudis cēlās, un ikviens metās sava dzīvokļa durvis pie zemes.

Un tas kungs runāja ar Mozu vaigu vaigā.

itin ka kas ar savu draugu runā.» (2. Mozus (jriim., 33. nod., 9.—11. p.)

Kļuvis par tuvu paša dieva draugu, Mozus nosprieda izmantot draudzīgās attiecības ar visvareno visas pasaules «radītāju». Viņš saņēma dūšu un palūdza dievu parādīties viņam visā sava diženumā. Ko uz šo lūgumu atbildēja dievs tēvs? «Bībelstāstu» mācības grāmatas rūpīgi izlaiž šo bībeles vietu. Mēs vēlreiz dosim garu citātu.

Mozus teica dievam: «Rādi man, lūdzams, tavu godību. Un viņš sacīja (tas kungs Mozum): es visai savai laipnībai likšu garām iet tava priekšā un saukšu tā kunga vārdu tavā priekšā. Jo es esmu žēlīgs, kam es žēlīgs esmu, un apžēlojos, par ko es apžēlojos.

Vēl sacīja viņš: tu nevari manu vaigu redzēt, jo neviens cilvēks nevar mani redzēt un dzīvot.

Un tas kungs sacīja: redzi, še pie manis ir vieta, tur būs tev stāvēt uz klints.

Un, kad mana godība ies garām, tad likšu es tev klints alā stāvēt un apklāšu tevi ar manu roku, tiekams būšu garām gājis.

Un, kad es savu roku būšu atņēmis, tad tu mani redzēsi no pakaļas, bet mans vaigs nevar redzēts tapt.» (2. Mozus grām., 33. nod., 18,—23. p.)

Šo «svēto rakstu» vietu vajadzētu it īpaši rūpīgi izlasīt un pārdomāt ikvienam, kas rāmi klausās reliģisko sprediķotāju melšas par dievu vispār un par bībeles dievu īpaši.

Tā kā Mozus bija sadauzījis bauslības galdiņus, tad dievs tēvs papūlējās tos no jauna izgatavot. Nav zināms, kāpēc, bet otru izdevumu neizlaida no saiešanas telts. Acīm redzot, tehniski šo darbu bija iespējams paveikt tikai Sinaja kalna virsotnē, un Mozus bija spiests tur atkal rāpties augšā. Viņš tur pavadīja bez ēšanas un bez dzeršanas vēlreiz četrdesmit dienas un naktis.

«Un notika, kad Mozus nokāpa no Sinaja kalna un tie divi bauslības galdiņi bija Mozus rokās, tad, no tā kalna nokāpjot, Mozus nezināja, ka viņa vaiga āda spīdēja, tādēļ ka tas ar viņu bija runājis.

Kad nu Aarons un visi Izraeļa bērni Mozu uzlūkoja, redzi, tad spīdēja viņa vaiga āda, tāpēc tie bijājās pie viņa tuvu nākt.» (2. Mozus grām., 3A. nod., 29. un 30. p.) Tas pats notika arī tad, kad viņš iznāca no saiešanas telts: aiz šā iemesla viņu parasti attēlo ar diviem staru kūļiem uz pieres, pie kam tie atgādina ragus.

Otrā Mozus grāmata noslēdzas ar sešām nodaļām (35.—40.), kurās izklāstīti vēl ļoti daudzi sīki un pavisam sīciņi ebreju likumi, ko Mozum nodiktējis pats dievs.

Astoņpadsmitā nodaļa TREŠĀ MOZUS GRĀMATA

Trešā Mozus grāmata, kurā ietilpst 27 nodaļas, nerada nekādu interesi. No epizodēm taja atrodams tikai apraksts par Aarona un viņa dēlu iesvētīšanu priesteru kārtā (8. nod.), ka ari dievbijīgais stāsts par Nadabu un Abijuf kaš savu kvēpināmo trauku dieva priekšā bija iededzinājuši ar svešu uguni, par ko dievs viņus dzīvus sadedzināja svētnīcas priekšā (10. nod.).

Trešā Mozus grāmata būtībā ir garš un garlaicīgs daždažādu upurēšanu, dievkalpojumu un ebreju rituālu saraksts un apraksts. «Svētais» autors izklāsta uzskatus par priesteru kārtu, par «šķīstajiem» un «nešķīstajiem» dzīvniekiem un par dažādiem apgānīšanās veidiem. Starp citu, viņš daudz runā par spitālību un spitālīgajiem, apliecina priesteru svētumu, vēlreiz piekodina svētīt svētkus, upurēt pirmos augļus, sīki aplūko dažādus šķīstīšanās veidus, konkrēti ari sieviešu šķīstīšanos pēc dzemdī-

bāin (12. nod.), runā par dieva zaimošanu, prasīdams par to nāves sodu, utt., u. tml. Prāva vieta ierādīta civilās dzīves noteikumiem. Te ir vesela kaudze nekonsekventu un dīvainu priekšrakstu, ko nav iespējams lasīt negarlaikojoties.

Tieši šeit zaķis liek pasludināts par «nešķistu» dzīvnieku, jo viņš gan gremojot gremokli, taču viņa «nagi» neesot šķelti (11. nod., 5. un 6. p.): «svētais» autors naivi uzskatījis zaķa lūpu un deguna biežās kustības par gremošanu.

Trešajā Mozus grāmatā no reliģijas viedokļa izskaidrotas slimības. Šā jautājuma aplūkošanā «svētā» autora centība ir, tikpat neizsīkstoša, cik pretīga. Daži viņa atklājumi ir galīgi ērmīgi: «Ja arīdzan tas, kam tā pilēšana ir, uz vienu šķistu spļaus, tad būs šim savas drēbes mazgāt un ar ūdeni pērties, un nešķistam būt līdz vakaram.» (S.Mozus grām., 15. nod., 8.p.) Bet kungs, kas sirgst ar pilēšanu, var šķīstīties .. . ticībā. Varbūt jūs domājat, ka bībelē viņam ieteikta kaut kāda dziedināšanās? Neuzminējāt vis! «Kad nu las, kam tā pilēšana, no savas pilēšanas šķīstīts ir, tad būs tam no savas šķīstīšanas septiņas dienas skaitīt un savas drēbes mazgāt, un savu miesu ar avota ūdeni pērt, tad tas šķīsts būs.

Un astotā dienā būs tam divi ūbeles jeb divi jaunus baložus ņemt un tā kunga priekšā pie saiešanas telts durvīm nākt, un tos priesterim dot.» (3. Mozus grām., 15. nod.. 13. un 1 i. p)

Bībelē norādīts, kā .slimajam jārīkojas pēc izdziedināšanās, taču bībeles autors ir pilnīgi bezspēcīgs kaut kā viņam līdzēt viņa slimībā.

Ievērības cienīgi ir daži aizliegumi. Taisnībai par godu jāatzīst, ka «svētais» likumdevējs neatstāj ne vismazāko iespēju šaubīties par to, cik nejēdzīgi bijuši toreizējie Jēkaba pēcteču tikumi. Tiek nosodīta kopošanās ar lopiem, kas, redzams, bieži notikusi «Izraēlī». 20. nodaļā nosaukti visi izvirtības veidi, kādus vien var iedomāties, un par katru no tiem — nāves sods.

Šai nodaļā dievs pat saka: «Un, ja viens vīrs pie kādas sievas guļ. kurai uz drānām ir, un atsedz viņas kaunumu, un aldara viņas avotu, un šī pati savu asins avotu atsedz, lad būs tiem abiem izdeldētiem tapt no saviem ļaudīm.» (18. p.)

Noslēgumā citēsim dažus norādījumus, kas var noderēt par «dieva iedvesmotās» Trešās Mozus grāmatas stila paraugu, šo vietu vajag lasīt ar vislielāko dievbijību, jo šos vārdus saka pats dievs: «Nevienam nebūs ne pie viena sava asinsrada pieiet, kaunumu atsegt; — es esmu tas kungs.

Tava tēva kaunumu un tavas mātes kaunumu tev nebūs atsegt, lā ir tava māte, viņas kaunumu tev nebūs atsegt.

Tava tēva sievas kaunumu tev nebūs atsegt, las ir tava tēva kaunums.

Tavas māsas, tava tēva meitas vai tavas

mātes meitas kaunumu, jeb kas māja jeb ārā dzimusi, tev nebūs atsegt.

Tava dēla meitas vai tavas meitas meitas kaunumu tev nebūs atsegt, jo tas ir tavs kaunums.

Tava tēva sievas meitas kaunumu, kas tavam tēvam dzimusi (tā ir tava māsa), tev nebūs atsegt.

Tava tēva māsas kaunumu tev nebūs atsegt, tā ir tava tēva asinsradiniece.

Tavas mātes māsas kaunumu tev nebūs atsegt, jo tā ir tavas mātes asinsradiniece.

Tava tēvabrā|a kaunumu tev nebūs atsegt, viņa sievu tev nebūs aizskart, tā ir tava tēvabrāļa sieva.

Tavas vedeklas1 kaunumu tev nebūs atsegt, tā ir tava dēla sieva, tev nebūs viņas kaunumu atsegt.

Tava brāļa sievas kaunumu tev nebūs atsegt, tas ir tava brāļa kaunums.

Kādas sievas un viņas meitas kaunumu tev nebūs atsegt, nedz viņas dēla meitu, nedz viņas meitas meitu būs tev ņemt, viņas kaunumu atsegt, tās ir asinsradinieces, tā ir negantība.

Tev arī nebūs ņemt sievu pie viņas māsas, kas tev jau ir, viņas kaunumu atsegt šai par riebšanu, kamēr šī dzīvo.» (3. Mozus grām., 1S. nod., (i.—lH. p.)

Cik tas viss ļoti dievbijīgi un cildeni tikumīgi! Tikai pašā bībelē gan ne vienu reizi vien stāstīts, ka «svētie» un «dieva draugi» bieži jo bieži pārkāpuši šos priekšrakstus.

Deviņpadsmitā nodaļa CETURTA MOZUS GRĀMATA

Ceturtās Mozus grāmatas pirmajās četrās nodaļās atrodami aprēķini par ebreju skaitu klejošanas otrā gada otrajā mēnesī. Saskaitīti pavisam (»03 550 apbruņotu ebreju (i. Mozus grām., 1. nod., 46. p.).

Sās grāmatas pārējās trīsdesmit divās nodaļās turpinās apraksts par ebreju klaiņošanu tuksnesī. Un tomēr ari šai nodaļā vēl atrodami dažādi noteikumi, kas ir tikpat nenozīmīgi un sīki, cik vienmuļi. Tā, piemēram, puse 8. nodaļas veltīta pamācībām, ka iededzināmi eļļas lukturi. Starp citu, Ceturtajā Mozus grāmatā var atrast norādījumus greizsirdīgiem vīriem, kam ir aizdomas, ka sievas viņus krāpj, bet kas kaut kādu iemeslu dēļ nav varējuši šo faktu konstatēt.

Dievs, sarunādamies ar Mozu, teica: «Ja kāda sieva no sava vīra novēršas un noziegdamās pret to noziedzas un ja viens vīrs pie viņas guļ un to pieguļ, un tas būtu viņas vīram nezināms, un tā būtu to slēpusi, ka apgānī jusies, un nebūtu neviena liecinieka pret viņu, un viņa nebūtu pienākta … tad būs tam vīram savu sievu vest pie priestera un atnest upuri priekš viņas, desmito tiesu no viena epa miežu miltu, … un priesterim bus svētu ūdeni kādā mālu traukā ņemt un no tiem pīšļiem, kas dzīvokļa grīdā ir, būs tam priesterim ņemt tin ūdeni likt …» Pēc tam «priesterim būs to sievu zvērināt un uz to saelt: ja neviens virs pie tevis nav gulējis un ja tu neesi novērsusies no sava vira uz nešķīstību, tad tu vesela paliksi no šā rūgtā nolādētā ūdens, liet, ja tu no sava vīra esi novērsusies un apgānījusies un cits virs pie tevis gulējis un ne tavs vīrs vien, tad būs priesterim to sievu zvērināt ar to lāsta zvērestību un sacīt uz to sievu: lai tas kungs tevi dara par lāstu un par zvērestibu starp taviem ļaudīm, tā ka tas kungs tavai ciskai liek izdilt un tavam vēderam uztūkt; un šis nolādētais ūdens tavas iekšās lai ieiet . . . Tad būs tai sievai sacīt: āmen, ainen … Un viņam būs to rūgto, to nolādēto ūdeni tai sievai dzert dot, ta ka tas nolādētais ūdens viņai ar rūgtumu ieiet… Tad notiks: ja ta ir sagānījusies un pret savu vīru noziegdamās ir noziegusies, ka tas nolādētais ūdens viņai par rūgtumu būs un viņas vēders uztūks, un viņas ciska izdils, un ta sieva būs par lāstu starp saviem ļaudīm.» (t. Mozus yrām., 5. nod., 12., 13., li).— 22., 24. un 27. pj

So dievišķīgo nolikumu dievs nosaucis par «neuzticības kaislības bausli».

Bet atgriezīsimies tagad pie ebrejiem, kas Mozus vadībā turpina savu ceļu tuksnesī. Pēc dieva pavēles Mozus bija pasūtījis divas sudraba taures, ar kurām taurēja signālu promiešanai. Sai ceļa posmā ebreji, pamatoti uzskatīdami, ka ar mannu vien nepietiek, reiz sāka kurnēt un pieprasīja gaļu. Acumirklīti! Vai tad «svētais balodis» Otrajā Mozus grāmatā (12.nod., 38. p.) mums neteica, ka mūsu emigranti, aiziedami no Ēģiptes, aizveduši sev līdzi neskaitāmi plašus ganāmpulkus? Tiesa gan, bija daži gadījumi, kad dievs pieprasīja, lai viņam upurētu aitu pirmdzimtos — tas notika tai laikā, kad ebreji vai veselu gadu nīka pie Sinaja kalna. Tiesa arī tas,*ka Aarons un leviti (garīdznieki) kāva upurus par godu zelta teļam. Bet vai tad tiešām bija izkauti visi lopi?

Jāatzīst, ka tas viss ir ļoti nesaprotams: kad «svētais gars» apraksta upurēšanu tuksnesī, tad ebrejiem ir visi lopi, ko viņi aizdzinuši no Ēģiptes. Bet, tiklīdz viņš sāk vēstīt par kaut ko citu, tad tūdaļ tie paši ebreji cieš badu un pārtiek tikai no mannas, kas rada caureju. Mēs neatļausimies teikt, ka «svētais balodis» runā pats sev pretim: tā taču būtu negantība un dieva zaimošana! Mēs esam spiesti tikai secināt, ka, acīm redzot, neskaitāmi plašos ganāmpulkus apēdis dievs ka upurus un ka «svētais gars» tikai aizmirsis to pateikt. Lai nu bijis kā būdams, ja jau ebreji, atstādami Sinajas apkaimi, skaļi brēkdami, prasīja gaļu, tad tas nozīmē, ka nebija vairs neviena vērša, nevienas aitas, neviena auna, neviena jēra.

Mozus paziņoja dievam šīs prasības. «Tad cēlās vējš no tā kunga un atveda paipalas no jūras un izkaisīja tās pa lēģeri, šeit vienu dienasgājumu un tur vienu dienasgājumu visapkārt ap lēģeri, un tās bija līdz divi olektīm augstumā pa zemes virsu.» (). Mozus grimi., 11. nod., 31. p.)

Pats par sevi saprotams, dievam tēvam vajadzēja šeit piekāpties savas tautas priekšā: ebreji taču viņam ka upuri bija izbarojuši savus neskaitāmos ganāmpulkus. Var iedomāties, kā ebreji taisījās dzīrot! Bet «ta gaļa viņiem vēl zobos bija, pirms ta sakosta tapa, tad ta kunga bardzība iedegās pret tiem ļaudīm un tas kungs sita tos ļaudis ar ļoti grūtu mocību. Tāpēc tapa tās vietas vārds iesaukts Iekārošanas kapenes, jo tur apraka tos ļaudis, kas bija iekārojušies.» (4. Mozus grām., 11. nod., 33. un 34. p.)

Iekārošana bija paēst gaļu! Par to tad ebreji arī tika sodīti.

Pēc tam ceļinieki devās uz ziemeļiem. Apvidus, kurā nonāca emigranti, bībelē nosaukts par Pārana tuksnesi: tā ir Sinajas pussalas ziemeļaustrumu daļa. «Svētais» autors izmanījies iespraust šajā apvidū vēl vienu Midiānas zemi. Mozus pavēlēja apstāties un sūtīt izlūkus, pa vienam no katras cilts. Šie izlūki nonāca līdz Ebronai, uz rietumiem no Nāves juras, Kanaānas sirdī, ko tolaik apdzīvoja amorieši. Izlūki atgriezās pēc četrdesmit dienam ar ziņojumu un savu vārdu apstiprinājumam atnesa līdzi brīnišķīgus augļus — granātābolus, vīģes un vīnogas. Vīnogu ķekari bija lik lieli, ka tos varēja panest tikai vairāki cilvēki. Tas bija neapstrīdams pierādi jums tam, cik auglīga bija zeme, ko tīkoja iekarot mūsu emigranti (13. nod.).

Taču izlūku ziņojuma beigas iedarbojās uz ebrejiem kā ledaina duša: viņu iekāres tūdaļ apdzisa.

Nekur neesam redzējuši tik lieliskus augļus, — izlūki stāstīja. —. Bet šās zemes iemītnieki ir spēcīgi puiši, un viņu pilsētas apjoztas stipriem mūriem.

«Mēs esam tur arīdzan milzu ļaudis redzējuši, tos Enaka dēlus no milzu cilts. Mēs bijām savas acīs it kā siseņi, un tādi paši mēs bijām viņu acis.» (A. Mozus c/rām., 13. nod., 'ЗА. р.)

Desmit izlūki bija tadas domās, ka labāk nebāzt degunu šai skaistajā zemē. Tauta pieslējās viņiem. Tikai Jozuus un Kālebs uzskatīja, ka zeme, ko viņi bija redzējuši, esot pārlieku skaista, lai nemēģinātu to iekarot. Viņi paziņoja, ka spēlite esot to vērta, un — kas neriskē, tas nevinnē. Bet, ta kā tauta neiedegas līdz ar viņiem sajūsmā, dievs paziņoja, ka visi ebreji izmiršot, nesasniegdami sava ceļojuma mērķi, izņemot Jozuu un Kālebu. Pēc dažām dienam ieradās amalekieši un kanaānieši. Viņi sadeva ebrejiem pamatīgu sutu (14. noti.).

No Ceturtajā Mozus grāmatā aprakstītajiem notikumiem ievērības cienīga ir Korus, Dalana un Abirama sazvērestība. Šie kopā ar 250 domubiedriem biju nosprieduši, ka Mozus un Aarons neesot cienīgi stāvēt Ieviļu priekšgalā. Šos sazvērniekus pēkšņi aprija zeme, kas atveras viņiem zem kājām. Viņi un viņu ģimenes pazuda, bet 250 ebreji — viņu domubiedri sadega ugunī, kas «no tā kunga izgāja». Turklāt dievs papildus uzgrūda sērgu 14 700 emigrantiem, kas sazvērestībā nebija piedalījušies: šie nelaimīgie ari nomira. Un tad leviti kvēpināja pateicības vīraku tam kungam (Īli. noti.).

Pēc tam Mozus saskaņā ar dieva pavēli palūdza cilšu virsniekus atnest viņam pa vienam sausa koka zizlim — līdzīgus tam, kādu vienmēr nēsāja sev līdzi Aarons. Uz katra zižļa bija rakstīts cilts nosaukums. Visus tos salika saiešanas teltī, un šiem zižļiem pievienoja divpadsmito, kuru bija atnesusi Levija cilts un uz kura bija uzrakstīts Aarona vārds. Otrā dienā visiem par lielu izbrīnu Aarona zizlis bija izplaucis, turpretim pārējie zižļi ne drusku nebija mainījušies. Aarona zizli klāja ziedi un pat ienākušās mandeles!

Šis «brīnums» skaidri rādīja, ka dievs apstiprina tieši Aaronu viņa priestera amatā. Tauta atzina sevi par uzvarētu un solī jās vairs neskaust levitus (17. noti.).

Jautājums: ja šis brīnums bija tik pārliecinošs, kāpēc gan tad dievs sodīja ar sērgu un nāvi 14 700 cilvēku, kas nebija vainīgi nekādā sazvērestībā ?

Ceturtās Mozus grāmatas 19. nodaļa visa veltīta ļoti «svarīgai» epizodei: dievs pieprasīja, lai viņam nokautu jaunu rūsganu teli, kam nav nekādas vainas un kas vēl nav bijusi nekādā jūgā jūgta. Teli sameklēja, atveda to priesterim Eleazaram, un viņš slacīja no nokautās teles asinīm «pret saiešanas telts priekšu septiņreiz» (\. />.).

'20. nodaļā stāstīts, ka klejotāji nonākuši atkal Šinas tuksnesī. Šai apvidū nebija ūdens. Atkal kurnēšana tautā, atkal zižļa sitiens pa klinti, atkal ūdens — jauns «brīnums»! «Tad pacēla Mozus savu roku un sita to klinti ar savu zizli divreiz, tad nāca daudz ūdens ārā, tā ka tā draudze un viņas lopi dzēra.» (11. p.)

Ļoti vienkārši! Emigrantiem nebija gaļas, bet viņiem tomēr bija lopi!

Pēc tam dievs tēvs pavēlēja Mozum, Āaronam un viņa dēlam Eleazaram uzkāpt ()rkalnā. Uzrāpies kalngalā, Mozus saskaņā ar rīkojumu, ko bi ja saņēmis no augšas, novilka Aaronam viņa drānas un uzģērba tās Eleazaram, un Āarons tūdaļ turpat izlaida garu. Viņam tolaik bija 12.'5 gadi.

Šai tuksnesī «valdīja» kāds Arada. Uzzinājis par ebreju tuvošanos, viņš devās karā, sakāva viņu lielo armiju un saņēma gūstekņus. Dziļi sarūgtinātā ebreju tauta raidīja dievam lūgšanu: «Ja tu šos ļaudis manā rokā dosi, tad gribu es viņu pilsētas izdeldēt. Tad klausīja tas kungs to Izraēļa bērnu balsi un nodeva tos kanaāniešus.» (h. Mozus grām., 21. nod., 2. un 3. p.)

Otrajā kaujā mūsu emigranti uzvarēja kanaāniešus, iznicināja viņus un, kā dievam bija solījuši, nopostīja viņu pilsētas. Bet pēc tam viņi pagriezās uz dienvidiem un atkal devās iekšā Pārana tuksnesi. Tagad labais dieviņš par viņu atkārtoto kurnēšanu uzsūtīja tiem «indīgas čūskas», kas «koda tos ļaudis, un tur nomira daudz ļaužu no Izraēļa». Tad Mozus darināja no vara čūskas attēlu un novietoja to uz paaugstinājuma. Un ikviens čūskas sakostais, uzlūkojis attēlu, tūdaļ kļuva dziedināts (21. nod., 6.-9. p.).

Sabijuši tuksnesi nenoteiktu laiku, ebreji atkal nokļuva ziemeļos netālu no amoriešiem, pār kuriem valdīja ķēniņš Zions. Ebreji viņam sarīkoja dievbijīgu asinspirti. Visu tautu «apkāva ar zobena asmeni». «Bāzanas ķēniņu» Ogu ari uzvarēja un nogalināja, tāpat arī visus viņa pavalstniekus. Dieva tauta ieguva vēl vienu teritoriju (21.—35. p.).

Ēģiptes emigranti tagad nonāca Nāves jūras dienvidu krastā. Viņiem vajadzēja pāriet nelielu kalnu grēdu, kas noderēja par robežu Moaba pēcteču zemei. Moabs bija patriarha Lata dēls, ko viņam dzemdēja viņa meita pēc kādas jaukas dzēruma nakts. Bet inoabiešu zeme austrumos robežojās ar Midiānas zemi (trešo reizi Midiāna!), un midiānicši un moabieši dzīvoja kā labi kaimiņi.

Moabiešu ķēniņš Balaks, uzzinājis par ebreju tuvošanos galvaspilsētai, steidzās aprunāties ar saviem ministriem un vēl ar dažiem prātīgiem cilvēkiem. Pieņēma šādu lēmumu. Tolaik Petoras pilsētā dzīvoja kāds Bileams, Beora dēls, kura amats bija pareģot nākotni un apvārdot likteni. Balaks nolēma nosūtīt pie viņa delegāciju, lai izlūgtos no viņa svētību moabiešiem un to sabiedrotajiem midiāniešiem, neaizmirsdams ari izkaulēt vienu otru stiprāku lāstu ebrejiem.

Vispirms Bileams atteicās iet svētīt ķēniņu Balaku, viņa tautu un viņa sabiedrotos. Tomēr viņam šķita, ka dievs esot atjāvis Apmierināt Balaka lūgumu. Un viņš kopā ar deputāciju, kas bija ieradusies pēc viņa, devās ceļā. Tā nu viņš vilkās uz savas ēzeļmātes, kad pēkšņi šī ieraudzīja eņģeli, kas bija bruņojies ar zobenu un aizšķērsoja lai ceļu. Ēzeļmāte laida vaļā riksi pa tīrumu, lai izvairītos no satikšanas ar eņģeli.

«Tad kūla Bileams lo ēzeļmāti, viņu uz ceļa griezdams.

Bet ta kunga eņģelis nostājās ceļa šaurumā vīnadārzu starpā, kur abējās pusēs bija mūris.

Kad nu ta ēzeļmāte ta kunga eņģeli ierau dzija, tad ta spiedās pie mūra un piespieda Bileama kāju pie mūra, tāpēc kiīla tas viņu vēl vairāk.

Tad gāja tā kunga eņģelis vēl tālāk un sta-

«Bet tīi kunga eņģelis nostājās ceļa šauruma vinadārzu starpa, kur abējās pusēs bija mūris.» (i. Mozus t/rām-, 22. nod., 24. p.)

vēja kāda šaura vieta, kur ceļa nebija atkāpties ne pa labo, ne pa kreiso roku.

Kad un tā ēzeļmāte tā kunga eņģeli ieraudzīja, tā pakrita apakš Bileama, un Bileama dusmas iededzās, un viņš kūla to ēzeļmāti ar koku.

Tad atvēra tas kungs ēzeļmātei muti, un iā sacīja uz Bileamu: ko es tev esmu darījusi, ka tu mani nu trīs reizes esi kūlis?

Tad sacīja Bileams uz to ēzeļmāti: tāpēc, ka tu mani esi kaitinajusi! Kaut Initu zobens manā roka, es tevi tagad nokautu.

Tad sacīja tā ēzeļmāte uz Bileamu: vai es neesmu tava ēzeļmāte, uz ka tu esi jājis līdz

šai dienai? Vai es esmu ieradusi tev tā darīt? Viņš sacīja: nē.

Tad atvēra tas kungs Bileamam acis, ka viņš tā kunga eņģeli ieraudzīja uz ce|a stāvam ar pliku zobenu rokā, tāpēc viņš klanījās un nometās uz savu vaigu.

Tad sacīja tā kunga eņģelis uz viņu: kāpēc esi tu tavu ēzeļmāti nu trīs reizes kūlis? Raugi, es esmu izgājis tev par pretinieku, tāpēc ka tavs ceļš manā priekšā nepareizs ir.

Bet tā ēzeļmāte ir mani redzējusi un nu Iris reizes priekš manis atkāpusies, un, ja viņa nebutu atkāpusies, tiešām, es tevi būtu nokāvis un viņu dzīvu pametis.

Tad sacīja Bileams uz tā kunga eņģeli: es esmu grēkojis, jo es nezināju tevi uz ceļa man pretim stāvam, un nu, ja tas tev nepatīk, tad iešu es atpakaļ.

Tad sacīja ta kunga eņģelis uz Bileamu: ej līdz ar tiem vīriem, tomēr to vien, ko es uz tevi runāšu, to būs tev runāt. Tā gāja Bileams ar tiem Balaka Iieliemkungiem.» (4. Mozus c/rām., 22. nod., 23.—35. p.)

Šis stāsts beidzās lā, ka Bileams trīskārt svētīja ebreju tautu par lielām dusmām moabiešu ķēniņam, kas izsaucās: «Es esmu tevi aicinājis, ka tev bija manus ienaidniekus nolādēt, bet raugi, tu esi tos svētīdams nu trīsreiz svētījis. Un nu atkāpies uz savu vietu, es domāju tevi augsti godāt, bet redzi, tas kungs tev lo godu ir aizliedzis.» Ci. Mozus c/rām., 2't. nod., 10. uu 11. p.)

Drīz redzēsim, ka ebreji atlīdzināja Bileamam par viņa svētību.

Ķēniņš Balaks ļāva žēlastībai uzveikt savu dusmību: 25. nodaļā stāstīts, ka Jēkaba pēcteči ļoti mierīgi apmetušies starp moabiešiem un midiāniešiem. Šī 000 000 bruņotu vīru lielā armija, kas grasījās iznīcināt tiklab ķēniņa Balaka pavalstniekus, kā ari viņa sabiedrotos, vairs negudro ja par kaujām. Miers iestājās bez pamiera, bez miera sarunām: ebreju tauta draudzīgi saplūda ar kaimiņiem — midiāniešiem un moabiešiem. «Un Izraēlis mita iekš Zitimas, un tie ļaudis sāka maucību dzīt ar moabiešu meitām. Un tās aicināja tos ļaudis pie savu dievu upuriem, un tie ļaudis ēda (viņu upurus) un klanījās priekš viņu dieviem.» (4. Mozus grām., 25. nod., 1. un 2. p.)

Tas, protams, nepavisam nepatika levitiem, kam pagānu priesteri atvīla peļņu. Un tad Pineass, virspriestera Eleazara dēls, ieraudzījis kādu ebreju, vārdā Zimrus, ieejam skaistās midiānietes Kazbijas namā, sekoja viņam «mauku kakta un pārdūra abus cauri, to izraēliešu vīru un to sievu, caur viņu vēderu» (8. [>.). Neilgi pirms tam dievs bija sūtījis savai tautai par sodu kārtējo sērgu: divdesmit četri tūkstoši cilvēku jau bija paguvuši apmirt. Pineasa zobena dūriens ļoti iepriecināja dievu, un viņš bez kavēšanās likvidēja epidēmiju. Tagad dievs tieši pavēlēja Mozum sagatavot vispārēju moabiešu un midiāniešu iznicināšanu (16.—18. p.).

lokām izpildīja šo dievišķīgo plānu, Mozus atkal noņēmās ar tautas skaitīšanu, jo bija apritējuši jau 38 gadi, kopš ebreji izgāja no Ēģiptes. Šais 38 gados ebreju tauta bija atjaunojusies, jo, kā jau aizrādījām, dievs brīdināja emigrantus, ka neviens no tiem, kas iznākuši no Ēģiptes, neieies «apsolītajā zemē», izņemot Jozuu un Kālebu. Pēc Mozus statistikas atkal iznāca (>01 730 cilvēku «'20 gadu veci un vecāki», kas jaudāja cilāt ieročus, bet tagad vairs netika ieskaitīti leviti. kuru bija 23 000 (26. nod.).

Pildīdams «dieva pavēli», «Izraēlis» ņēmās izkaut tautas, kas pret to bija izturējušās viesmīlīgi ka pret brāļiem. Šim nolūkam izrau dzija pa tūkstoti vīru no katras, cilts — pavisam 12 000 «dievišķīgu atriebēju» (31. nod.). Sevišķi dabūja ciest midiānieši: tika iznīcināti visi šās tautas vīrieši, ieskaitot arī «piecus ķēniņus». Ebreji «nokāva ar zobenu» ari Bileamu, Beora dēlu, šo lielisko pravieti, kas vēl tik nesen bija viņus svētījis.

«Un Izraēla bērni aizveda gūstītas midiāniešu sievas līdz ar viņu bērniem un laupīja visus viņu lopus un visus viņu ganāmos pulkus, un visu viņu padomu.

Un visas viņu pilsētas ar viņu mājvietām un ar visām viņu pilini sadedzināja tie ar uguni.» C-'f. Mozus grūm., 31. nod., 9. un 10. p.)

Taču Mozum ari ar šo slaktiņu nepietika, un viņš «apskaitās pret tiem kara virsniekiem, tiem virsniekiem pār tūkstošiem un tiem virsniekiem pār simtiem, kas no tās kara kaušanas nāca.

Un Mozus sacīja uz tiem: kam tad jūs visas sievas esat pametuši dzīvas? . . . Nu tad nokaujiet visus, kas no vīra kārtas ir starp bērniem, un nokaujiet visas sievas, kas viru ir atzinušas un pie vīra gulējušas. Tomēr visus bērnus no sievu kārtas, kas nav gulējušas pie vira, pametiet dzīvas.» (4. Mozus <jrūm., 31. nod., 14. un IT)., 17. un /<S'. p.)

Laupījums tika saskaitīts, tad izrādījās: <>75 000 sīklopu, 72 000 liellopu, 01 000 ēzeļu un 32 000 sieviešu, kas «vīra nebija atzinušas» (32.—3ī>. p). Daļu šā laupījuma atstāja dievam, lai skaita ari 32 midiāniešu meitenes (40. p.).

Ceturtās Mozus grāmatas pārējās nodaļās nav neka interesanta: te atrodami mantošanas noteikumi, upurēšanas saraksti svētkos un norādījumi par gaidāmo «apsolītās zemes» dalīšanu. Tas viss atkārtojas Jozuus Nuna dēla grāmatā ar vēl garlaicīgākiem sīkumiem.

Divdesmitā nоdaļa PIEKTĀ MOZUS GRĀMATA

iektā un pēdēja Mozus grāmata rada vēl mazāku interesi nekā ^^ __ trešā un ceturtā. Piektajā grāmatā runās, ko esot teicis Mozus, atkārtoti dažādi jau agrāk izklāstīti likumi1 . Pirmajā runā, kura aizņem četras nodaļas, rezumēts viss, kas noticis kopš aiziešanas no Ēģiptes, un ebrejiem atgādināts, kādām «labdarību straumēm» dievs licis plūst pār viņiem. Otrajā runā, kura aizņem divdesmit vienu nodaļu, atkal atkārtots tas, kas ebreju tautai ir tās civilo un reliģisko likumu sakopojums. Tālāk nāk vesela virkne nosacījumu, kas saistīti ar likumu izpildīšanu: ebreji tiks svētīti un viss viņiem labi paveiksies, ja tie pildīs dieva pavēles; un otrādi, visi lāsti nāks par viņu galvām un bezgala daudzi visdažādākie sodi uzbruks viņiem, ja viņi pārkāps kādu dieva pavēli.

Tā ka «svētais» autors nav aizmirsis brīdināt, ka pats dievs runājis ar Mozus muti, der

citel dažus šas dievišķīgās daiļrunības paraugus.

«Tavas drebos tavā mugura nav nodilušas, un tava kāja nav uztūkuši šinīs četrdesmit gados.» (5. Mozus grām., 8. nod., 4. p.) Tas, protams, ir «brīnums», kas nemaz nav mazāk brīnišķīgs kā visi citi reliģiskie «brīnumi» un turklāt ir jocīgs.

Saskaņā ar divām tautas skaitīšanām, ko esam pieminējuši, emigrantu vidu bija aptuveni 600 000 karavīru vien tiklab brīclī, kad viņi izgāja no Ēģiptes, kā arī tad, kad tie ieradās moabiešu zemē. Pie tam Moabijā nonāca nevis tie, kas bija izgājuši no Ēģiptes, bet gan viņu pēcteči. Vecākās paaudzes bija izmirušas «saskaņā ar dieva vārdu». Pēc apbruņoto karotāju skaita var rēķināt, ka Ēģipti atstājuši trīs miljoni cilvēku, ieskaitot sirmgalvjos, sievietes, meitenes un zēnus.

Ja šie trīs miljoni cilvēku nomira tuksnesī šajos četrdesmit gados, tad tas nozīmē, ka trīs miljoni apģērba, veļas un apavu maiņas pārgāja no vieniem pie citiem. Bet pēc pēdējas tautas skaitīšanas karotāju bija 001 730, neieskaitot 23 000 levitu.

Ja pieņemtu, ka katram karavīram un katram levitam bijusi tikai viena sieva un ka viņiem bijis tikai pa trim bērniem, ka tikai pusei laulāto bijis tēvs un māte, tad var izrēķināt, ka Moabijā pavisam ieradušies kādi četrarpus miljoni cilvēku. Viņus visus vajadzēja apģērbt un apaut. Tas dara «brīnumu» vēl diženāku un noslēpumaināku, jo tas nozīmē, ka vecajam dievam vajadzēja kaut kur tuksnesi sadabūt savai tautai ap pusotra miljona pāru gatavu apavu, neskaitot tādu pašu daudzumu kungu un dāmu apģērbu.

Starp citu, «svētais» Justins, atbildēdams uz šiem skeptiķu apsvērumiem, «Dialogā ar judu Tritonu» apgalvo, ka ne vien ebreju drānas neesot nodilušas šajos četrdesmit gados, kamēr viņi klaiņāja tuksneša svelmē un lietu, bet ari viņu bērnu drēbes augušas tiem mugurā un brīnišķīgā kārta kļuvušas lielākas līdz ar to, kā ar gadiem attīstījušies viņu ķermeņi. Bil «svētais» Ilieronīms XXXVIII vēstījumā pat apgalvo sekojošo: «Veltīgi bārddziņi bija mācījušies savu amatu. Viņi to nelika lietā četrdesmit gadu, ko pavadīja tuksnesī, jo ebrejiem neauga ne mati, ne nagi.» Varbūt vismaz tas galu gala pārliecinās jūs un piespiedis ticēt «dieva brīnumiem»!

Tagad atgādāsimies dieva bausli, par ko neviens nebrīnīsies; «Sargies, ka tu to levitu neatstāj, kamēr tu dzīvo savā zemē.» (!>. Mozus gtūm., 12. noi/., 19. />.) Ja atceramies, ka leviti ir garīdznieki, tad tas viss kļūst ļoti saprotams!

«Kad tu karā iesi pret taviem ienaidniekiem un tas kungs nodos viņus lavā rokā, ka tu viņus gūslilus cietuma noved, un tu redzēsi starp tiem gūstītiem skaistu sievu, un tu gribēsi viņu, ta ka tu viņu par sievu ņem, tad būs tev viņu lavā namā vest. un lai viņa savu galvu apcērp un savus nagus apgraiza.

Un tad lai viņa savas cietuma drēbes noliek un tavā namā sēž, un savu tēvu un savu māti vienu mēnesi apraud, un pēc tam l>us tev pie viņas iet un viņai par laulātu draugu būt, un viņa lai tava sieva ir.

Un, ja viņa tev nepatīk, tad vari tu viņu atlaist, kur viņa pati grib, bet par naudu tev nebūs viņu pārdot, nedz ar viņu naudu pelnīt, tāpēc ka tu viņu esi pazemojis.» (5. Mozus (/ram., 21. nod., 10.—14. p.)

Tas ir ļoti dievbijīgi, vai nav tiesa?

«Neviens, kam kaunums ir sagrūsts vai kas rāmīts ir, lai nenāk tā kunga draudzē.» (i). Mozus grām., 23. nod., 1. p.) Komentāri nav vajadzīgi!

«Kad (karagājiena laikā. — L. Taksils) tavā starpā kāds vīrs ir, kas nešķīsts ir, kad tam nakti kas ir noticis, lai tas iziet ārā no lēģera. Tam nebūs lēģerī nākt, bet pret vakaru lai viņš peras ar ūdeni, tad būs viņam, kad saule nogājusi, lēģerī nākt.» (:>. Mozus grām., 23. nod.', 10. un 11. p.)2

Citiem vārdiem sakot, tas nozīmē, ka viņš nepiedalīsies kaujā. Voltērs uzskatīja par vajadzīgu izteikt šai sakarā dažus apsvērumus. «Daudzi kara lietu zinātāji apgalvo,» viņš saka, «ka erotiski sapņi rādoties galvenokārt veselīgiem jauniem cilvēkiem un pavēle izraidīt viņus uz veselu dienu no armijas būtu ļoti nesapratīga un bīstama, jo parasti jau tieši dienā notiek kaujas. Tāda pavēle stimulētu gļēvulību. Beidzot, daudz vieglāk taču apmazgaties savā teltī vai vismaz nometnē, kur var dabūt ūdeni; nevis doties ara no nometnes un meklēt ūdeni diezin kur.»

Dievs savai tautai nosaka pat to, kā tai kārtojamas dabiskās vajadzības kara laika: «Lai tev arīdzan kāda viela ir ārpus lēģera, un uz turieni būs tev iziet ārā (tavas vajadzības dēļ).

Un lai tev ir lāpstiņa pie citām tavām lielām, un, kad tu ārā sēdēsi, tad būs tev ar to rakt un atgriezties, un apraust to, kas no tevis izgājis ir.

Jo tas kungs tavs dievs staigā tavā lēģerī, tevi pestīdams un tavus ienaidniekus tavā priekšā nododams, tāpēc tavam lēģerim būs svētam būt, ka viņš nekādu kauna lietu tavā starpā neredz un no tevis nenogriežas.» (5. Mozus grāiji., 23. nod., 12.—l't. p.)

Šai bībeles vietā nepieciešamas sevišķi svarīgas piezīmes. Mēs jau zinām, ka dievam ir rokas, ar kurām viņš rada, ka viņam ir kājas, lai staigātu pa mūsu planētu, kad viņam labpatīk. Nesen uzzinājām, ka viņam ir mugura un ka viņš to parādījis Mozum. Viņam ir deguns, ar kuru viņš «saož tīkamu smaku». Tagad dabūjam zināt, ka dieva deguns ne vien grezno pasaules «radītāja» seju, lai neizraisītu smieklus, ja trūktu šās dabiskās sejas detaļas. Nē, viņam ir īsts deguns! Gluži tāpat, kā dievam tik pienācīgi paēst (atcerieties slavenās pusdienas pie Abraāma!), viena no savas «radīšanas» dienām viņš izveidojis sev savam personiskajām vajadzībām degunu, kas «saož tīkamu smaku» un nevar ciest nelabas smakas.

No otras puses, nav grūti apjēgt, ka visvarenajam dievam itin nemaz nebūtu grūti pasargāt savu degunu no nelabām smakām. Ebreju tauta taču ir «dieva tauta», dieva izredzēta tauta. Bet dievam nepavisam nebija iešāvies prātā paglābt šo tautu no barības sagremošanas pretīgajām sekām, ja jau izkārnījumu smaka nav tīkama viņa visur esošajai ožai. Izdarīt tā, lai visa barība tiklu uzsūkta ebreju organismos, atcelt jebkādu atkritumu evakuāciju no ķermeņa — mums šķiet, tā būtu bijusi visvienkāršākā un visasprātīgākā izeja no grūtā stāvokļa. Vismaz ebreji būtu anatomiski mazliet citādi iekārtoti, un tas vēl vairāk atšķirtu viņus no pārējās cilvēces nekā apgraizīšana. Vai ari, ja visvarenais dievs negribēja dot savai tautai tik lielisku privilēģiju un ļaut tai iztikt bez taisnās zarnas, ja jau nu viņam šķita tik ļoti svarīgi, lai ebrejiem būtu krēsls kā visiem cilvēkiem, tad tomēr viegli vien varēja iekārtot tā. lai. uzturoties viņu vidū viņu nometnēs, nejustu nelabas smakas. Mēs — ja mums būtu visvarenā prerogatīvas! — gluži vienkārši izdotu dekrētu, lai kara laikā ebreju atdalījumiem būtu vijolīšu vai arī kāda cita smarža pēc mūsu izvēles. Nekas gan nevar būt vieglāk un vienkāršāk tam, kas ir visvarens!

Mēdz teikt, ka viens sonets bez vainas esot veselas poēmas vērts. Patiesi, mums šķiet, ka Piektās Mozus grāmatas 2,'5. nodaļas 12., 13. un 14. pants ir vairāk vērts nekā visas Dāvida dziesmas. Cik neaptverami plašu apvārsni šie trīs panti paver teoloģijas zinātnei! Šis dieva deguns, kam netik nelabas smakas, ietver sevi neaizsniedzamus teoloģiskus dziļumus, ja vien kāds vēlas rūpīgāk to pārdomāt un labi izanalizēt!

Piesaucam par tiesnesi Romas pāvestu un visus kristīgos patriarhus un godbijīgi lūdzam izvirzīt vissvētajiem konciliem apspriešanai šādu jautājumu: vai trīs iepriekš minētie panti, kas ikvienam ticīgajam bez ierunām jāatzīst par neapšaubāmiem, jo tos diktējis «svētais gars», — vai šie trīs panti ar savu eksistenci nesarežģī «svētā vakarēdiena noslēpumu», kas jau tāpat ir pietiekami sarežģīts? īsi sakot, ja dievkalpojuma laikā kulta kalps, runādams svētos vārdus, nejauši palaidīs kaut ko nepieklājīgu, vai dievs iedrošināsies nonākt templi un vai viņš iemiesosies maizē un asinīs?

Nesakiet, ka tas.ir neiespējami. Savos zēna gados sv. Ludviķa ģimnāzijā Parīzē es bieži dziedāju baznīcas korī un man gadījās kalpot kādam svētam vīram — abatam Zurdānam, kam bija … kā lai to pasaka tā delikātāk? … — ļoti nenoturīgs vēders. Varbūt tur bija vainojami zirņi, ar ko ēdināja ģimnāzijā? Labprāt ta domātu viņam par attaisnojumu. Lai nu būtu ka būdams, atceros, ka reiz no rīta, kad. stāvēdams uz ceļiem garīdzniekam aiz muguras, es pieturēju viņa talāru, svētā veča iekšas tā sadumpojās, — protams, bez viņa paša gribas, — ka man bija ļoti grūti veikt savus pienākumus.

Tolaik priestera vēdergraizes dievkalpojuma laikā es vērtēju tikai no tā viedokļa, cik nelabā smaka bija nepatīkama manam cilvēciskajam degunam. Bet tagad, kad pārlapoju «svētos rakstus» un godbijīgi iedziļinos to cēlajā skaistumā, trīs Piektās Mozus grāmatas panti, ko līdz šim nebiju pamanījis, modina manu centību un liek man domāt, ka man veicams cildens pienākums — ierosināt svarīgo un nepieciešamo jautājumu par to, kāda nozīme ir smakai, ko izplata garīdznieks, teikdams vārdus: «Tik tiešām tā ir mana miesa, tās ir manas asinis.»

Tā kā nav pieļaujams, ka Jaunā derība būtu pretrunā ar Veco derību, kuras viena daļa ir Piektā Mozus grāmata, un tā kā abas Derības vienādi ir viena un tā paša «svēta gara» sacerējums, tad ir visaugstākajā mērā loģiski domāt, ka dievs, kura riebums pret nelabām sinakam ir pierādīts lakts, ļoti nelabprāt iemiesojas dievmaizītē un ka viņu gandrīz vai aiz ausīm vajag vilkt šajā padarīšanā, kad dievkalpojumu vada garīdznieks, kas sirgst ar gāzu uzkrāšanos zarnās. Vai viņš iemiesojas dievmaizītē vai nciemiesojas? Vai viņš nogaida, lai izklīst nelabā smaka, jeb vai ari tūdaļ nīgrā omā atgriežas debesīs? Tas ir vispārcilvēciskās nozīmes jautājums, ko es pazemigi un godbijīgi uzdodu savai «mātei» — «svētajai baznīcai».

Kā redzat, nav nekā svarīgāka par to, jo gadījumā, ja svētais vakarēdiens, ko izdala tāds garīdznieks, nav nekas vairāk kā parasta maize, kurā nav iekļuvis pat neviens matiņš no dieva tā kunga bārdas, tad dievgaldnieki liek apkrāpti visnekaunīgākā veidā. Un tagad iedomājieties ticīgu cilvēku, kas cerējis uz šo dievgaldu un ar to saistīto grēku piedošanu. Ludzu jus, apsveriet visu šo neaptveramo postu! Svētie tevi, esiet tik labi, sasauciet drīzāk koncilu!

Neaizvērsim Piekto Mozus grāmatu, kurā aprakstītas dieva pavēles, īsi neaplūkojuši vēl arī šo: «Kad vīri viens ar otru kaujas un tā viena sieva pieiet izglābt savu viru no viņa sitēja rokas, un savu roku izstiepj, un viņa kaunumu sagrābj, tad būs tev viņai to roku nocirst, lai tava acs (viņu) nežēlo.» (5. Mozus grnm., 25. nod., 11. un 12. p.)

Jūs redzat, kas tas ir — visu zinošais dievs! Viņš ir visu paredzējis, visu, itin visu!

Dievs jau Mozum pasludināja, ka viņa tautiešiem. ieejot «apsolītajā zemē», vajadzēs veltīt divus kalnus diezgan interesantai ceremonijai: uz viena, ko sauc Grizimkalns, lauta tiks svētīta, uz otra. ko sauc Ebala kalns, liks izteikti visdažādākie lāsti.

Te būs daži dieva draudu paraugi, kas ņemti no 28. nodaļas: «Tas kungs sūtīs pār tevi lāstu, bailes un briesmas pie ikviena darba, pie kā tu savu roku pieliksi un ko tu darīsi, tiekams tu tapsi izdeldēts un tiekams tu ātri iesi bojā tavu ļaunu darbu dēļ, ka tu mani esi atstā jis» (20. [>.); «tas kungs sitīs tevi ar diloni un ar drudzi, un ar karsoni, un karstām sērgām, un ar zobenu, un ar bula laiku, un ar rūsu, kas tevi vajās, kamēr tu iesi bojā» (22. p.); «tas kungs sitīs tevi ar Ēģiptes trumiem un ar pakaļas sērgām, un ar kraupi, un ar niezi, kas nevar dziedināta tapt» (21. p ); «ar trakumu un ar aklību, un ar sirds stulbību» (28. p.); «tu saderēsi sev vienu sievu, bet cits gulēs pie viņas» (30. p.); «tas kungs sitīs tevi ar nelabiem trumieni pie ceļiem un ikriem . .. no tavas pēdas līdz tavas galvas virsum» (35. p.); «un tu būsi par briesmību un par sakāmu vārdu, un par apsmieklu starp visām tautām» (37. p.); «tu iznesīsi daudz sēklas uz tīrumu, bet maz sakrāsi, jo siseņi apēdīs to» (38. p.); «tu dzemdināsi dēlus un meitas, bet tie tev nebūs, jo tie taps cietumā aizvesti» (41. p.); «tas kungs vedīs pār tevi tautu no tālienes, no zemes gala, itin kā ērglis skrien, tautu, kuras valodu tu neproti, briesmīgu tautu, kas vecākos necienīs, nedz jaunos žēlos» (49. ///1 50. [>.); «un tu ēdīsi tavas miesas augļus, tavu dēlu un tavu meitu miesu» (53. p.); «un tam vīram, kas starp jums bijis izlutināts un ļoti grezns, tam acs būs skaudīga pret savu brāli un pret to sievu pie savām krūtīm, un pret saviem atlikušiem dēliem, kas tam atlikuši ir, ka viņš nevienam no tiem savu dēlu gaļu nedod, ko viņš ēd» (5 i. un 55. p.), un la tālāk līdz nodaļas beigām.

No visiem sodiem, ar ko dievs draud savai tautai, neviens sods nav garīga rakstura. Dieva tauta, acīm redzot, nav pazinusi kristīgo baznīcas sodus. Ir vērts to pieminēt reizē ar to, ka Vecajā derībā nekur nav runas ne par elli, ne par šķīstītavu. Jau redzējām, ka dievs rūpējās par ebreju atejām, bet nekur neesam manījuši, ka viņš būtu rūpējies par viņu dvēselēm. Pat vārdi «nemirstīgās dvēseles» nav lasāmi nevienā «svētajā» grāmatā, no kurām kristīgie smēluši savu reliģiju.

Pēc. draudiem seko vēstures fragments: Mozus, sasniedzis 120 gadu vecumu, noliek savas pilnvaras par labu Jozuum Nuņa dēlam, ar ko ļoti nemierā ir galvenais priesteris Eleazars, un uzdod šim Jozuum novest ebrejus uz Kanaānas zemi. Neliksim lasītājam noklausīties dziesmu, ko Mozus dzied, atvadīdamies no saviem ciltsbrāļiem. Tāpat palaidīsim garām arī svētījumus, ko viņš piesauc katrai Izraēla ciltij. Bībeles varonis, paklausīdams pavēli no augšas, beidzot uzkāpj Nebūs kalnā, kur viņu gaida nāve, "bet no kurienes viņš var pirms svētītā gala» skatīt «apsolīto zemi».

Kristīgā baznīca un ebreju sinagoga vien prātīgi apgalvo, ka Vecās derības pirmās piecas grāmatas esot Mozus sarakstītas. Lai jums neiešaujas prātā teikt, ka piecas grāmatas, ko esam komentējuši, sarakstījis kāds cits un nevis Jelrus znots. Ja jūs sadomāsiet runāt kaut

«Un tāds pravietis iekš Izraēļa vairs necēlās ka Mozus, ko tas kungs būtu atzinis vaigu vaigā.» (ii. Mozus grām., 34. nod., 10. p.)

ko tādu, jūs izslēgs no baznīcas. Teologi tiepīgi apgalvo, ka šis piecas grāmatas no pirmās līdz pēdējai rindiņai sarakstījis Mozus, kam tās diktējis «dievišķīgais balodis».

Parasta grāmata, vienkārša cilvēciska grāmata tādā gadījumā beigtos ar to brīdi, kad Mozus uzkāpj Nebūs kalnā. Galu gala parasts cilvēks uzrakstītu šādas rindiņas: «Jūtu, ka aizeju; nolieku spalvu, jo tuvojas mana nāve.» liet Mozus ir «svēts» rakstnieks. Viņš tā nevarēja daril. Tāpēc Piektās Mozus grāmatas pēdējā nodaļā viņš pats iemūžina savu nāvi, savas bēres, tautas sēras un turklāt vēl pat laipni pasaka dažus sev veltītus pēcnāves uzslavas vārdus.

«Tā nomira Mozus, tā kunga kalps, Moaba zemē pēc tā kunga vārda.

Un viņš apraka to kādā Moaba zemes ielejā Bet Peoram pretī, un neviens nav viņa kapu zināt dabūjis līdz pašai šai dienai.

Un Izraēla bērni apraudāja Mozu Moaba klajumos (pie Jordānas Jērikas tuvumā) trīsdesmit dienas, tad tās gaudu un raudu dienas par Mozu tapa pabeigtas.

Un Jozuus, Nuna dēls, bija pilns ar to gudrības garu, jo Mozus bija savas rokas uz viņu licis, un Izraēla bērni klausīja viņam un darīja, kā tas kungs Mozum bija pavēlējis.

Un tāds pravietis iekš Izraēla vairs necēlās kā Mozus, ko tas kungs būtu atzinis vaigu vaigā.» (5. Mozus grām., .Vi. nod., 5. un 6., 8—10. p.)

Dažs lasītājs, lūkodamies uz šīm rindiņām, kratīs galvu: viņam liksies, ka Mozus nu gan nebūtu varējis tās uzrakstīt. Jus maldāties, mans draugs! Teologi jums tieši pasacīs, ka tas ir paša Mozus stils un ka pat iepriekšējās nodaļās viņš nekad nav runājis pirmajā personā, bet vienmēr trešajā, vēstīdams par sevi pašu.

Ja jau baznīca ir izteikusies, tad vairs nav ko iebilst! Baznīcas uzskatu precīzi izklāstījis mācītais teologs Pāvils Gerens šādos izteicienos: «Bībeles pirmās piecas grāmatas saucas par Mozus grāmatām, jo to autors ir Mozus. Mozus grāmatas ir īstas, un to īstums ir tikpat neapšaubāms kā pašu visīstāko grāmatu īstums. Tas ir tikpat neapšaubāms, cik neapšaubāma ir pati Mozus eksistence. Nevar noraidīt kā neīstu grāmatu, ko par īstu atzīst savā vispārējā sensenajā ticībā lauta, kuras vēsture šai grāmatā aprakstīta, kuras likumdošana un reliģiskais kults ar šo grāmatu nodibināts, jo vairāk tāpēc, ka šai grāmatai ir tai piedēvētā senatnīguma raksturs. Nav iespējams, ka to būtu sadomājis un uzrakstījis kāds cits kā vien tas autors, kura vārdā tā nosaukta. Tādas ir piecas Mozus grāmatas. Ebreju sensenā tautas ticība, senatnīguma gars, kas raksturo šīs grāmatas, tas, ka viltojums nav iespējams, — tas viss pierāda šo grāmatu īstumu. Savas piecas grāmatas Mozus sarakstījis, svētā gara iedvesmots.» (Katoļu enciklopēdija, franču izdevums, V sēj., 690. lpp.)3 '

Locīsim ceļus, brāļi, un turpmāk ne par ko vairs nebrīnīsimies!

Divdesmit pirmā nodaļa TAISNA JOZUUS — NUNA DĒLA, IZRAĒLA VADOŅA «SVĒTIE» VAROŅDARBI

Pēc Mozus nāves par ebreju lautas vadoni kļuva Jozuus, Nuna dēls. Lai uzmundrinātu ebrejus, dievs tūdaļ ieradās apciemot Jozuu un deva viņam vairākus bībelei tik raksturīgus solījumus.

«Celies, ej pāri pār šo Jardāni, tu un visi šie ļaudis, uz to zemi, ko es Izraēļa bērniem dodu.

Visas vietas, kur jūs savu kāju spersiet, esmu es jums devis, kā es uz Mozu esmu runājis.

No tuksneša un šās Libanas līdz tai lielai upei, tai Vratupei, visa etiešu zeme līdz tai lielai jūrai pret saules noiešanu lai ir jūsu robežas.

Neviens lavā priekšā nepastāvēs visā tavā dzīvības laikā; tā, kā es esmu ar Mozu bijis, tāpat es būšu ar tevi, es tevi neatstāšu, nedz pametīšu.

Stiprinies un turies drošu prātu, jo tev būs šiem ļaudīm par iemantojamu tiesu izdalīt zemi, ko es viņu tēviem zvērējis esmu dot.» (Jozuus grām., 1. nod., 2.—6. p.)

Ne jau vairs pirmoreiz pēc iziešanas no Ēģiptes dievs atkārtoja solījumu, ko savā laikā bija devis Abraāmam, īzaākam un Jēkabam. Cik milzīgu valsti viņš ar zvērestu apsolīja dot savai tautai! Visas zemes, ko ierobežo Sinajas pussala, Vidusjūra un Eifrata (Vratupe)! Šai valstij vajadzēja būt plašākai par pašu Asīriju1 . Bet cik lieliski dievs nobankrotēja, cik zemiski viņš lauza savu vārdu! Ebreji apguva niecīgu teritoriju un arī to tikai pēc lielām ciešanām. Un viņiem apsolītās Eifratas krastos viņi dzīvoja nevis kā saimnieki, bet gan kā nožēlojami gūstekņi — sūri vergodami babiloniešiem. Un viņu «lielā» upe bija tikai izsīkusi Jordāna2 .

Ko darīja Mozus pēctecis par atbildi uz dieva pavēli?

«Un Jozuus, Nuna dēls, bija divi izlūkus paslepeni izsūtījis no Zitimas, sacīdams: cita, izlūkojiet to zemi un Jēriku. Un tie (divi jaunekļi) gāja un atnāca (Jērikā un iegāja) kādas sievas namā, tā bija mauka, vārds tai bija Rakaba, un tie gulēja tur.» (Jozuus grām., 2. nod., 1. p.)

Dažos bībeles tulkojumos Rakabas kundze godāta par krodzinieci. Taču bībeles oriģināltekstā norādīts, ka Rakaba dzīvojusi no ienākumiem par saviem sievišķīgajiem daiļumiem. Kāpēc tulkojumos atrodam šādu neprecizitāti?

Vai no tāpēc, ka iepriekš minētā Rakaba evaņģēlija minēta starp Jēzus Kristus senčiem?3 «Tad sūtīja Jērikas ķēniņš pie Rakabas un sacīja: izdod tos vīrus, kas pie tevis nākuši, kas tavā namā nākuši (nakti), jo tie ir nākuši visu šo zemi izlūkot.

Bet tā sieva bija tos divi vīrus ņēmusi un paslēpusi un sacī ja tā: viri gan pie manis ir nākuši, bet es nezināju, no kurienes tie bija.

Un, kad vārti bija jāaizslēdz, kad tumšs metās, tad izgāja tie vīri, es nezinu, kurp tie vīri gājuši. Dzenieties tiem tūdaliņ pakaļ, tad jūs tos panāksiet.» (Jozuus grām., 2. nod., 3.— 5. p.)

Pec ķēniņa policijas aiziešanas Rakaba noslēdza darījumu ar abiem spiegiem. Viņa tiem pavēstīja, ka visā zemē jau esot zināmi brīnumi, kādi notikuši, «ebrejiem izejot no Eģiptes», un ka te ļoti bīstoties ebreju armijas. Spiegi savukārt iedeva viņai pazīšanas zīmi, kam vajadzēja paglābt viņas dzīvību un viņas namu gaidāmajos notikumos, kad bija paredzama Jērikas ieņemšana un iznīcināšana. Pēc tam spiegi ar virvi nolaidās pa logu zemē, jo Rakabas māja atradās «uz pilsētas mūra» (9.—2*.p.). '

«Kas gan spieda viņu (Jozuu),» Volters piebilst, «izmantot šās nelaimīgās pakalpojumus, ja jau dievs pats ar savu muti bija apsolījis viņam atbalstu un palīdzību, ja viņš novarēja nebūt drošs, ka dievs cīnījās viņa pusē? Viņš vadīja seši simti tūkstošu vīru lielu armiju un norīkoja 40 000 vīru. lai ieņemtu Jēriku, pilsētu, kas nekad nebija bijusi nocietināta un kas piederēja kara lietās tik nepiere dzējušai tautai, ka tai pat galvaspilsēta atradās ielejā un tāpēc nebija nekādas iespējas to nopietni aizstāvēt. No Jērikas tagad atlikušas vairs tikai dažas nožēlojamas būdiņas, kurās mitinās tikai kādi 300 iedzīvotāji.»

Kas attiecas uz Rakabu, tad teologs Kalmets savā laikā vaicāja, vai viņa bija vainojama par meliem vai ne, kad tā apgalvoja, ka ebreju izlūki jau aizgājuši, lai gan tie bija pie viņas. Kalmets atzina, ka Rakaba rīkojusies pareizi.

«Būdama informēta,» šis teologs raksta, «par dieva nodomiem izdeldēt kanaāniešus un atdot viņu zemi ebrejiem, viņa nevarēja tam pretoties, ja negribēja sagrekoties pret dievu. Turklāt viņa bija pārliecināta par dieva labajiem nodomiem un zināja kanaāniešu netaisnības. Tādējādi viņa nevarēja rīkoties ne taisnīgāk, ne sapratīgāk.»

Zinātnieks Frerē4 atbildēja: «Ja ta, tad tas nozīmē, ka prostitūtu Rakabu, tāpat kā Jozuu, bija iedvesmojis pats dievs, taču tas ir diezgan dīvaini. Drīzāk gan jāatzīst, ka šī Rakaba, kas nodeva savu dzimteni svešai barbaru tautai, bija tikai noziedzīga neliete, kas pelnījusi visnesaudzīgāko sodu.»

Iesim tālāk. Jozuus pavēlēja doties karagājienā pret Jēriku: tālab vispirms vajadzēja pāriet Jordānu. Priesteri, kas nesa «derības šķirstu», gāja tautai pa priekšu. Viņi droši iebrida ūdeni, kā jau cilvēki, kas cieši pārliecināti, ka brīnums visādā ziņā notiks. Tiklīdz viņi bija saslapinājuši kājas, kad jau ūdens upē apstājās, gluži kā neredzama aizsprosta aizturēts.

Garīdznieki palika stāvam upes vidū, iekām ebreju tauta nebija pārgājusi pāri. Par piemiņu šim brīnumam pie Jordānas sakrāva divpadsmit lielus akmens bluķus. Pēc tam, tiklīdz «derības šķirsts» bija pārnests uz labo krastu, ūdens atkal plūda pa savu gultni (3. un A. nod.). Dabūjuši zināt par šiem brīnumiem, dažādu apkārtējo tautu valdnieki līdz pat Vidusjūras krastiem krita izmisumā. ,

Te, starp citu, dievs vērsa Jozuus uzmanību uz to, ka pēc «iziešanas no Ēģiptes» pavisam aizmirsta apgraizīšanas ceremonija, ko dievs bija nodibinājis «uz mūžīgiem laikiem». Bībelē nav paskaidroti šās dīvainās aizmāršības cēloņi: mēs esam notikuša fakta priekšā. Nevienam vīriešu dzimuma zīdainim, kas džimis tuksnesī, nav izdarīta šī operācija. Bet ebreju tautā tolaik bija pavisam ap 4 000 000 abu dzimumu cilvēku un tātad aptuveni ap 2 000 000 vīriešu. Var iedomāties fantastisko ādas daudzumu, ko pēc Jozuus pavēles nogrieza no dzimumorgāniem. Vieta, kur izdarīja šo operāciju, bībelē diezgan gleznaini nosaukta par Aralotpakalnu («apgraizīšanas pakalnu») (5. nod., 3. p.).

Pēc četrpadsmit dienām bija lieldienas, un izrādījās, ka ebrejiem ir pietiekami daudz labības, lai izgatavotu neraudzētu maizi; manna kopš tā laika vairs «nekrita no debesīm» (5. nod., 12. p.).

Saskaņā ar dieva rīkojumiem ebreju armija aplenca Jēriku, un kareivji sešas dienas draudīgi maršēja gar pilsētas mūriem, bet priesteri pūta bazūnes. Aplenktie bija ārkārtīgi izbrīnījušies par šādu kara paņēmienu, taču nepadevās. Septītajā dienā atkal saskaņā ar rīkojumu vēlreiz pilnīgā kaujas kārtībā septiņas reizes nosoļoja gar mūriem, šoreiz citas, stiprākas mūzikas un visas tautas kliedzienu pavadījumā. Tad sagruva pilsētas cietokšņi un sabruka Jērikas mūri.

Jozuus pavēlēja iznīcināt visus: vīriešus un sievietes, bērnus un sirmgalvjus, un pat «vēršus, aitas un ēzeļus». Saudzēja tikai prostitūtu Rakabu un viņas tuviniekus, ko viņa bija sapulcinājusi pie sevis. «Un to pilsētu tie sadedzināja ar uguni un visu, kas tur bija, bet to sudrabu un zeltu līdz ar tiem vara un dzelzs rīkiem lika tie pie ta kunga nama mantas.» (Jozuus </rām., 6. nod., 2A. p.)

«Vai gan iespējams,» rakstīja lords Rolingbroks5 , «ka dievs, visu cilvēku tēvs, pats būtu vadījis un atbalstījis barbaru, kam līdzināties negribētu visasinskārākais cilvēkēdājs? Žēlīgais dievs! Atnākt no nezināma tuksneša, lai iznīcinātu svešu pilsētu, nogalinātu visus tās iedzīvotājus, arī sievietes un bērnus, izkautu visus lopus, nodedzinātu mājas un sadedzinātu mājsaimniecības lietas, lai gan pašiem uzvarētājiem nebija ne mājas, ne pajumtes, un saudzēt vienīgi tikai nelietīgu prostitūtu, nodēvēju, kas pelnījusi visbriesmīgāko sodu. Ja šī pasaka nebijusi tik bezjēdzīga, tā būtu pati derdzīgākā. Tikai piedzēris nelietis varēja tā uzrakstīt, un tikai piedzēris muļķis var tai noticēt.»

Neaizmirsīsim, ka šo vārdu autors bija viens no visievērojamākajiem un visvairāk godājamiem cilvēkiem Anglijā. Būdams ārlietu ministrs, lords Bolingbroks bija tieši tas, kas iedvesmoja un panāca slaveno Utrelitas mieru, ar ko tika darīts gals ilgajiem asiņainajiem Ludviķa XIV kariem. Var sacīt, ka las bija dižens darbs, viņa miiža lepnums. Viņš atdeva Eiropai mieru, radīdams pie tam tādus apstākļus, kas bija iespējami taisnīgākie visām valstīm. Der atcerēties šā cienījamā cilvēka nopelnus: viņš bija cilvēces rota, un savu ģēniju tas lika lietā, lai apturētu tautu savstarpējo iznīcināšanos; tas nepieciešams tāpēc, lai piespiestu apklust fanātiķus, kas gribētu iepriekš minēto citātu uzskatīt par kāda neizglītota bezdievja zaimojošo rūnu. Lords Bolingbroks par bībeli teica: «Būtu zaimi dievam un apvainojums cilvēkiem, ja nopietni uzņemtu šo nožēlojamo pasaku penterējumu, kur ikviens vārds ir vai nu visaugstākajā mērā smieklīgs, vai arī visaugstākajā mērā drausmīgs.»

Pēc «svētā» autora vārdiem, Jērikas ieņemšana un sagrāve bijusi cēlonis sazvērestībai, kas noslēgta pret «Izraēli». Redzēdami, ka ebreju tauta saprot iekarošanu un kā tā izturas pret pakļautajām pilsētām, šā apvidus valdnieki nolēmuši, ka daudz labāk iznīcināt iekarotājus nekā gaidīt, kamēr iekarotāji izni cinās viņus, — tāpēc viņi nodibinājuši savienību un pieņēmuši ļoti svarīgus lēmumus ( nod.).

Taču viņi nebija apsvēruši kādu apstākli, kam bija sava «svēta» nozīme: Jozuum pali dzēja dievs. Dievs viesa sajukumu viņu kara spēkā, un izraēlieši «kāva tos ar lielu kaušanu Ģibeonā un dzinās tiem pakaļ pa ceļu, kas uz Bet-Oronu tek, un kāva tos līdz Azekai un Maķedai» (Jozuus grimi., 10. nod., 10. p.). Vēl vairāk, žēlīgais dievs, jādomā, godkāres urdīts, pats piedalījās kaujā: «Un, kad tie no Izraēla bēga uz to ceļu, kas uz leju tek no Bet-Orona, tad nometa tas kungs lielus krusas gabalus uz tiem no debess līdz Azekai, ka tie nomira; tur bija vairāk, kas no krusas nomira, nekā ko Izraēla bērni ar zobenu nokāva (kauja).» (11. p.)

Taču Jozuus neuzskatīja savu uzvaru *par pilnīgu.

«Tad runāja Jozuus uz to kungu lai dienā, kad tas kungs amoriešus nodeva Izraēla priekšā, un sacīja Izraēļa priekšā: saule, apstājies Ģibeonā un tu, mēness, Ajalones ielejā!

Tad saule apstājās un mēness stāvēja, tiekams tie ļaudis pret saviem ienaidniekiem bija atriebušies. Vai tas nav rakstīts tā taisnā grāmatā: tā stāvēja tā saule debess vidu klusu un nesteidzās noiet vienu cauru dienu.

« … nometa 1as kungs lielus krusas gabalus uz tiem no debess . . . Tad saule apstājās un mēness stāvēja.» (Jozuus grārn., 10. iiod., 11. un 13. p.)

Un neviena diena nebija tāda kā tā diena, nedz priekš viņas, nedz pēc viņas, ka tas kungs cilvēka balsi (tā) paklausītu; jo tas kungs karoja par Izraēli.» (Jozuus grām., 10. nod., 12.— UP-)

Lasot šo vēstījumu, jābrīnās, ka pec akmeņu krusas, kas bija nākusi pār ienaidnieku galvām, Jozuum vēl vajadzēja laist darbā jaunu brīnumu un apturēt Sauli un Mēnesi. No stāsta izriet, ka dienas spīdeklis stāvējis vēl diezgan augstu. Varētu likties, ka laika būtu pieticis līdz nakts uznākšanai apkaut visus bēgļus uz Bet-Orpnas ceļa, pat gadījumā, ja pieņemtu, ka viens otrs izglābies no debesu

akmeņiem. Tiesa gan, teologi mums varbūt iebildis, ka daži šie bēgļi mukuši tik veicīgi, ka vajadzējis vairāk nekā septiņas stundas, lai viņus panāktu. Bet zinātne vēl nav pratusi izskaidrot, kā gan Saule, kas vispār neriņķo ap Zemi, apstājusies savā gaitā. Tāpat nav arī sa protams, ka šī diena, kas bija divreiz garāka nekā visas citas dienas, neradīja ne vismazākos traucējumus planētu kustībā un pareizā aptumsumu ritmā.

Šis lieliskais Jozuus «brīnums» liek izglītotiem cilvēkiem no sirds pasmieties.

Kā stāsta, reiz kāds zinātnieks, ko apsūdzējuši, ka viņš atbalstot Ivopernika mācību par Zemes riņķošanu ap Sauli, atjautīgi atbildējis inkvizitoriem: «Redzams, tieši pēc Jozuus — Nuna dēla brīnuma Saule jau vairs neriņķo ap Zemi.»

Amoriešu armiju, ko iznicināja bībeliskās likstas laikā, vadīja pieci ķēniņi. Viņi paglābās no akmeņu krusas un no ebreju zobeniem. Valdnieki paslēpās kādā alā (16. p). Dabūjis to zināt, Jozuus pavēlēja aizkraut ieeju alā ar lieliem akmeņiem (18. [>.). Pieci ķēniņi bija iekrituši kā peles slazdā. Pēc tam Jozuus pavēlēja novelt akmeņus no alas ieejas un izvest visus piecus ķēniņus laukā. Saviem karavīru virsniekiem Jozuus pavēlēja: «Miniet ar kājām šo ķēniņu kaklus.» Piekautos ķēniņus nogalināja, un viņu līķus pakāra pie pieciem kokiem. Vakarā līķus ienesa atpakaļ alā, kuras ieeju atkal aizvēla ar lieliem akmeņiem. «Svētais» autors mums nopietni iegalvo, ka tas viss tur tā ari «ir līdz šai pašai dienai» (22.—27. p.).

Bet Jozuus turpināja savus dievam tīkamos varoņdarbus.

«Tā apkāva Jozuus visu zemi kalnos un kas pret dienvidiem ir, un ielejas un tās pakalnus ar visiem viņu ķēniņiem; viņš neatlicināja nevienu, un viņš izdeldēja visu, kam dvaša bija, tā, kā pavēlējis bija tas kungs, tas Izraēla dievs.» (Jozuus <jram., 10. nod., 40. p.)

Viņš vajāja visus atlikušos ķēniņus līdz Zīdainu un sakāva tos tā, ka neviens no tiem nepalika dzīvs. «Viņu zirgus darīja viņš tizlus, un viņu ratus sadedzināja viņš ar uguni.

Un Jozuus atgriezās tam laikā un uzņēma Acoru, un viņas ķēniņu sita viņš ar zobenu, jo Acora priekš tam bija galvaspilsēta visām šo ķēniņu valstīm.

Un tie kāva visus, kas tur bija, ar zobena asniini viņus (visus) izdeldēdami; tur neatlika neviens, kam dvaša bija, un Acoru viņš sadedzināja ar uguni.». (Jozuus grām., 11. nod., f).—11. p.) «Ilgu laiku karoja Jozuus pret visiem šiem ķēniņiem.» (18. p.) «Tanī laikā Jozuus nāca un izsakņoja (visus) enaķiešus no tiem kalniem.» (21. p.) «Neviens no enaķiešiem neatlika Izraēla bērnu zemē, tik vien Gazā, Gadā un Azdodā tie atlika.» (22. p.) «Visi šie ķēniņi ir trīsdesmit un viens» — ta beidzas bībelē apraksts par šiem «svētā, taisnā» Jozuus — Nuna dēla dievam tīkamajiem varoņdarbiem (Jozuus grām., 12. nod., 24. p.).

Velns lai parauj! Sakaut trīsdesmit vienu valdnieku! Tas ir diezgan daudz valstij, kas sniedzas tikai dažu desmitu kilometru garumā.

Kad nu beidzot «tautas», kas apdzīvoja «apsolīto zemi», bija pilnīgi iznīcinātas, ebreji kļuva tur par vienīgajiem saimniekiem. Vajadzēja vairs tikai to sadalīt. To arī izdarīja. Jozuus grāmatā no 13. līdz 21. nodaļai ieskaitot sīki jo sīki izstāstīts, kāds novads ierādīts katrai «ciltij». Sais nodaļās nosaukts milzīgs skaits «pilsētu». Skaidru priekšstatu par šo pilsētu «skaitu» var gūt jau no tā vien, ka Jūdas cilts dabūja vairāk nekā 100 pilsētu, neskaitot ciemus. Visi šo pilsētu nosaukumi ir uzrādīti (Jozuus grām., 15. nod., 20.—63. p.). Leviti dabūja 48 pilsētas, no tām (i tā dēvētās «glābšanās pilsētas» (20. un 21. nod.). Pats dievs bija noteicis viņiem šo skaitli: savā laikā leviti, viņš sacīja, dzīvos 48 pilsētās, kas atrodas visā divpadsmit cilšu teritorijā; viņi dzīvos šajās pilsētās, bet to priekšpilsētas būs viņu lopiem. Turklāt Ieviļu pilsētu priekšpilsētas bus luk stoš olekšu apkārtmērā (A. Mozus grām., 35. nod.). Sešas «glābšanās pilsētas» bija paredzētas kā patvērums slepkavām, kas noziegumu izdarījuši bez iepriekšēja nodoma.

Lords Bolingbroks domā, ka šis bībeles vietas nevarētu būt rakstījis neviens cits kā tikai kāds alkatīgs un neizglītots Ievils un tikai bezvaldnieku laikā, tas ir, daudz vēlāk pēc Jozuus — Nuna dēla. Šis domātājs tā formulē savus apsvērumus: «Nekad pat visai ebreju tautai ari vislielākās varenības laikā nav bijušas 48 nocietinātas pilsētas. Nezin vai tādas pilsētas bijušas pat Erodam, viņu vienīgajam stiprajam valdniekam. Dāvida laikos Jeruzaleme bija vienīgā ebreju apmetne, ko varētu dēvēt par pilsētu. Mazajai ebreju klejotāju tautiņai nebija nekādu pilsētu ne Jozuus laikā, ne pat soģu laikā. Garais pilsētu saraksts Jozuus grāmatā ir tikai smieklīgi meli… Levits, kas izdarījis viltojumu, lielīgi rakstīdams šīs aplamības, apgalvo, ka levitu varā atdotas vēl 6 pilsētas par patvērumu slepkavām. Cik negaidīts, lielisks stimulējums noziedzniekiem! Taisni nevar saprast, par ko vairāk sašust — par aplamību, ka tuksnesi priesteriem ierādītas 48 pilsētas, vai arī par bezjēdzību, ka iekārtotas 6 pilsētas tai pašā tuksnesī par patvērumu visdažādākajiem ļaundariem.»

Šai slavenajā dalīšanā paredzēts aptuveni 600 pilsētu visām Izraēļa ciltīm. Patiesi, reli ģiska fantazēšanā nekādu robežu nepazīst pat «svētais gars» — bībeles iedvesmotājs! Pie tam iegaumējiet, ka šis apvidus visplatākajā vietā sasniedz divus garuma grādus un visgarākajā vietā divarpus platuma grādus un tad ari tikai tai laikmetā, kad ebreju varenība stāvēja vislielākajā plaukumā, tas ir, nepavisam jau ne Jozuus laikā.

Kad dalīšana bija pabeigta, Jozuus uzskatīja savu misiju par paveiktu un tāpēc arī nomira, «simt un desmit gadu vecs būdams» (Jozuus grām., 24. nod., 2.9. p.). Līdz pašai nāves stundai viņš visu laiku tikai kāva un kāva: viņa grāmatas nodaļās nemitīgi atkārtots, ka visās savās «spožajās uzvarās» viņš nav atstājis dzīvu nevienu uzvarēto tautu.

Tomēr vēl interesantāk ir tas, ka pēc Jozuus nāves bībelē lasām par visiem šiem līdz pēdējam cilvēkam iznīcinātajiem ienaidniekiem kā par vēl varenākiem nekā jebkad agrāk un pat vairāk: tieši šīs tautas tur ebrejus visnežēlīgākajā verdzībā līdz pat ķēniņa Zaula un Dāvida laikmetam.

Divdesmit otrā nodaļa DIEVBIJĪGS IEVADS IZRAEĻA SOĢU «SVĒTAJĀ» VĒSTURĒ

soģu grāmata, kas ir nākošā pēc Jozuus — Nuna dēla grāmatas, aptver 21 nodaļu, un jau pirmajā nodaļā sākas apraksts par Jūdas un Sīmeana cilšu karu pret 10 000 kanaāniešiem un viņu ķēniņu Adoni-Bezeku. Pats par sevi saprotams, ka Izraēla zobens nopļāva visus šos karapūļus, kas bija uzradušies nezin no kurienes. Bet Adoni-Bezeku pirms nāves spīdzināja: viņam nocirta roku un kāju īkšķus. Tad Adoni-Bezeks sacīja: «Septiņdesmit ķēniņi ar nocirstiem īkšķiem no viņu rokām un no viņu kājām salasīja apakš mana galda (drusciņas); kā es esmu darījis, tā man dievs atmaksājis. Un tie veda to uz Jeruzalemi, un viņš nomira tur.» (Soģu grām., 1. īiod., 7. p.)

Šis Adoni-Bezeks, redzams, bijis ārkārtīgi varens valdnieks, ja jau viņš bija sagūstījis un nospiedis verdzībā septiņdesmit ķēniņus. Viņa galvaspilsēta, ka stāstīts bībelē, saukusies par

Bezeku. Un atkal jau vēsturniekiem itin nemaz nav zināma nedz šī pilsēta, nedz šis šausmīgais valdnieks, nedz visa viņa valsts. Tas ir ļoti dīvaini, jo milzu galds, zem kura septiņdesmit sakropļotu ķēniņu lasīja druskas, būtu varējis sagādāt Adoni Bezekam mūžīgu piemiņu un vispārēju slavu.

Lai nu bijis ka būdams, ja šos septiņdesmit ķēniņus pieskaitīsim pie trīsdesmit viena ķē niņa, ko jau bija iznicinājis Jozuus, tad kopsummā dabūsim simt divus ķēniņus, ieskaitot šeit arī Adoni Bezeku, nežēlīgo, un tātad Kaiiaānas zemē bijušas simt divas ķēniņvalstis. Ja uzmctīsim skatienu ģeogrāfijas kartei un sadalīsim šo mazo teritoriju simt daļās, tad katrai ķēniņvalsti j iznāks ne vairāk par vienu lidz diviem simtiem kvadrātkilometru. Tas un gan ta ka pamaz ķēniņvalsti j. Bet, ta kā «svētajos rakstos» viss ir tikai īsta patiesība, lati jādomā, ka šie 102 ķēniņi dzīvojuši ļoti saspiesti savās teritorijās un tātad ebrejiem vajadzēja nodibināt tur kārtību un apmesties «apsolītajā zemē» kanaāniešu vietā.

Taču nepietiekami ticīgus cilvēkus mulsina vēl šāds fakts: kā gan dievs, būdams tik visvarens, tomēr nespēja tikt galā ar dažiem kanaāniešiem? Pēc tam kad Jozuus bija viņus visus galīgi iznīdējis, viņi atkal ka no zemes izauga šai neparastajā apvidū.

«Un tas kungs bija ar Jūdu, ka viņš tos kal 11us ieņēma. Tos, kas ielejā dzīvoja, viņš nevarēja izdzīt, tāpēc ka tiem bija dzelzu rati.» (Soģu grām., 1. nod., 19. p.)

Jādomā, dieva akmeņu krājumi debesis ap to laiku jau bija izsīkuši» Ja dziļi un rūpīgi studē šo bībeles vielu, tad uzmācas pārdomas, ka gan kanaānieši, kas paglābās savu kara ratu dēļ, varēja tos izmantot: ar tiem taču galīgi nebija iespējams pārvietoties šai zemē, kuru visu sedz kalni un klintis. No vēstures zināms, ka kara ratus izgudroja līdzenumos. Pirmie šo izgudrojumu lika lieta babilonieši un persieši, tomēr vismaz trīs gadsimtus pēc tā laika, kad dzīvoja Jozuus, Nuna dēls.

Soģu grāmatas otrā un trešā nodaļa liecina, ka ebreji joprojām neizturējās atzinīgi pret dievu. Drīz vien viņš par to sodīja ebrejus ar sagrāvi un nospiešanu verdzība. Pēc Jozuus nāves ebreji izvēlēja soģus, kam vajadzēja valdīt pār viņiem. Šis posms viņu vēsturē nebija necik spožs. Izraēla dēli «atstāja to kungu, savu tēvu dievu, kas tos bija no Ēģiptes izvedis, un dzinās citiem dieviem pakaļ, no to ļaužu dieviem, kas apkārt tiem bija, un pielūdza tos, un apkaitināja to kungu.

Jo tie atstāja to kungu un kalpoja Baālam un Astartēm.» (Soģu grām., 2. nod., 12. un 13. p.)

«Un Izraēla bērni dzīvoja vidu starp kanaaniešiem, etiešiem un amoriešiem, un vereziešiein, un eviešiem, un jebuziešiem. Un tie sevim ņēma viņu meitas par sievām … un kalpoja viņu dieviem.» (Soģu grām., 3. nod., 5. un 6'. p.)

Lai labāk varētu novērtēt šīs dīvainās laulības, atgādāsimies vēlreiz, ka seši simli tūkstošu vīru lielā ebreju armija Jozuus vadībā bez žēlastības jau bija iznīcinājusi visus šās zemes iedzīvotājus. Mozus savā laikā saudzēja dzīvību trīsdesmit diviem tūkstošiem nevainīgu jaunavu, turpretī viņa pēctecis neatstāja dzīvu nevienu radījumu: «nedz cilvēku, nedz lopu».

«Tad tā kunga bardzība iededzās pret Izraēli, un viņš tos pārdeva Kuzan-Rizataīma — Mezopotāmijas ķēniņa rokā, un Izraēla bērni kalpoja Kuzan-Rizataīmam astoņus gadus.» (Soģu grām., 3. noti., X. p.)

Angļu kritiķis Vulstons1 par šo vietu aizrādīja, ka jāizvēlas vai nu soģu vēsture, vai arī Jozuus — Nuna dēla vēsture: viena no tām visādā ziņa esot melīga, jo starp abām «svētajam» grāmatām ir pārsteidzošas, pretrunas, kas cita citu izslēdz. «Nav iespējams,» viņš rakstīja, «ka ebreji būtu nokļuvuši verdzībā tūdaļ pēc tam, kad viņu seši simti tūkstošu vīru lielā armija bija iznīcinājusi visus Kanaānas iedzīvotājus. Un kas tas par Kuzan-Rizataīmu, Mezopotāmijas ķēniņu, kas pēkšņi iekaļ važās Izraēļa dēlus? Kā viņš te ieradies no savas tālās zemes? Kāpēc nekas nav zināms par viņa karagājienu? Tiesa gan, «svētajā» tekstā teikts, ka tas bijis dieva sods ebrejiem par to, ka viņi precējuši Kanaānas tautu sievietes un devuši tiem savas meitas par sievām. Tomēr pārlieku maz ir pateikt, ka uzvarētāji uzvarējuši tāpēc, ka palikuši uzticīgi, un ka uzvarētie uzvarēti tikai par saviem grēkiem. Nav nevienas tādas mežoņu tautiņas, kas nevarētu to pateikt. Un nekādi nav iespējams ar prātu aptvert, ka gan tautu, kurā ietilpst četri miljoni cilvēku un kurai ir seši simti tūkstošu viru liela armija, var pakļaut verdzībā tai paša zemē, ko tā nule iekarojusi. Gluži tāpat nav iespējams, ka šie ietekmīgie karapūļi bulu līdz pēdējam iznicinājuši agrākos iedzīvotājus un pēc tam laulības saites saistītu iekarotājus ar iznicinātajām tautām. Tādu pretrunu jūkli nav iespējams aizstāvēt.»

Nu, bet tagad Soģu grāmatā teikts, ka pēc astoņiem gadiem soģis Otniēls atbrīvojis ebrejus no verdzības un ka viņi nokāvuši Mezopotāmijas ķēniņu Kuzan Rizataīniu (!>. un 10. p.). Tomēr bībelē nav atrodamas nekādas ziņas par šo cīņu, kam vajadzēja būt ļoti sīvai un par ko, pie reizes jāteic, neviens vēsturnieks nekad nekā nav dzirdējis.

Pēc četrdesmit gadiem (11.—1A. p.) ebreji nokļuva moabiešu ķēniņa Eglona verdzībā, lai gan moabiešu ķēniņvalsts, kā vēstīts tai pašā bībelē, jau sensenis beigusi pastāvēt un tās iedzīvotājus — midiāniešus un moabiešus ebreji vairākkārt iznīcinājuši visus līdz pēdējam.

Vergošana īnoabiešiem ilga 18 gadus. Tam darīja galu Eūds. Sis ebrejs, par ko bībelē teikts tikai tas, ka viņš bijis «kreilis», pasniegdams Eglonam dāvanas, lūdza ķēniņu pieņemt viņu atsevišķi sava «kabinetā» ar ieganstu, ka viņam personiski esot jāatklāj valdniekam kāds noslēpums. Eglons noticējis ieslēdzās istabā divatā ar Eūdu, bet tas «viņam iedūra vēderā» zobenu un aizgāja, neviena nepamanīts (21. un 22. p.). Terora akts iejūsmināja ebrejus. Viņi sadumpojās un nokāva «kādus desmittiīkstoš vīrus» moabiešus. Zemē iestājās miers uz astoņdesmit gadiem.

«Un pēc viņa (Eūda. — V. S.) bija Zamgars — Anata dēls; tas kāva no vilisliešiem sešsimt vīru ar vēršu dzenamo. Tā viņš arīdzan Izraēli izpestīja.» (Soģu grām., 3. nod., 31. p.)

Pēc tam ebreji bija kanaāniešu ķēniņa Ja bina vergi. Par laimi, kāda Deboras kundze, cienījama praviete, ataicināja pie sevis kādu Baraku, iekarsēja viņa vīrišķību un tāpat arī 10 000 Zebulona un Navlalus cilts kareivju varonību un veda viņus kaujā. .labina karaspēks, ko komandēja «ģenerālis» Zisers, jau pirmajā sadursmē ar Baraka un Deboras karaspēku tika sakapāts sīkas druskās.

Virspavēlnieks Zisers bēga un paslēpās Jācieš — Ebera sievas telti. Šis Ebers «svētajos rakstos» dēvēts par ķenieti. Laipnā Jaēle, kam dievs bija iečukstējis dažus siltus vārdus, pati piedāvāja Ziseram patvērumu. Viņa izgāja Ziseram pretim un sacīja: «Nāc iekšā, kungs, nāc iekšā pie manis, nebīsties.» (Soģu grimi., i. nod., 18. p.) Viņa apsedza Ziseru ar apsegu un padzirdīja viņu ar pienu. Zisers aizmiga. Tad Jaēle paņēma telts naglu un veseri, klusītiņani j»iegāja ļ)ie viņa un iedzina naglu viņam deniņos, tā ka piekala viņu pie zemes. «Un raugi, Baraks dzinās Ziseram pakaļ, tad izgāja Jaēle viņam preti un sacīja uz viņu: nāc, tad rādīšu es tev to vīru, ko tu meklē.» (Soģu grām., 4. rtod., 22. p.)

Kas attiecas uz ķēniņu Jabinu, tad ebreji nekavējās arī viņu nokaut pēc parastā parauga, kam dievs jau daudzkārt bija devis savu svētību. Pravieto Deboras kundze šai sakarā nodziedāja vienu no savām visskaistākajām dziesmām (5. nod.). Mēs pasargāsim lasītāju no šās garlaicīgi dievbijīgās kareivīgās plarkšķēšanas.

Ebreju likstas arī šoreiz vēl nobeidzās. Uzradās midiānieši (vēl rēgi!)2 , kas bija sprauduši sev par mērķi saindēt nelaimīgajiem Jēkaba pēctečiem dzīvi. Izraēlieši gan, taisnību sakot, nebija midiāniešu verdzībā, tomēr cieta visādas pārestības un zaimus: kad viņi bija sējuši un ilgi strādājuši, cerēdami uz bagātīgu pļauju, tad midiānieši ieradās viņu tīrumos ar neskaitāmiem kamieļu bariem un nobradāja sējumus. Viņi aizdzina vēršus, ēzeļus un sīklopus un nopostīja dārzus. Nelaimīgie ebreji esot bijuši spiesti apmesties kalnu alās, lai pasargātu savu dzīvību pret neganto vajātāju tūkstošveidīgajām viltībām (Soģu grām., 6. nod., /.— 6. p.).

Visas šis nepatikšanas ilga septiņus gadus, līdz beidzot lāga dieviņš, iežēlojies par savu tautu, nolēma aicināt jaunu varoni. Bet, lai paraugs bulu ietekmīgāks, viņš izraudzījās vārgo jaunekli Ģideanu, kas bi ja tik kusls un nespēcīgs, ka ar pūlēm strādāja pie sava tēva. Un tā nu kādā jaukā rītā «tā kunga eņģelis» parādījās Ģideanam «un uz to sacīja: tas kungs ir ar tevi, tu stiprais, varenais vīrs» (Soģu grām., 6. nod., 12. p.).

Ģideans nenoticēja eņģelim uz vārda, it īpaši tad, kad uzzināja, ka viņam būšot jāatbrīvo Izraēlis no midiāniešu jūga. «Ja es žēlastību esmu atradis tavās acīs, tad dod man jelc zīmi, ka tu tas esi, kas ar mani runā.

Neaizej jele no šejienes, kamēr es pie tevis nākšu un manu ēdamo upuri atnesīšu un tev priekšā celšu. Un viņš sacīja: es palikšu, tiekams tu atgriezīsies.

Un Ģideans iegāja un sataisīja kazlēnu un neraudzētas karašas no vienas miltu epas; to gaļu lika viņš kurvī, un to sulu lēja viņš podā un iznesa to pie viņa ārā apakš tā ozola, un lika to zemē.

Bet tas dieva eņģelis sacīja uz viņu: ņem to gaļu un tās neraudzētās karašas un liec uz to akmeni šeitan, un izlej to sulu; un viņš darīja tā.

Tad izstiepa tā kunga eņģelis tā zižļa galu, kas viņa rokā bija, un aizskāra to gaļu un tās neraudzētās maizes. Tad izšāvās uguns no tā akmens un aprija to gaļu un tas neraudzētas karašas: un tā kunga eņģelis izzuda no viņa acīm.» (Soģu grām., (i. nod., 17.—21. p.)

Tad Ģideans pasauca desmit sava tēva labākos kalpus un nakti devās sagraut Baāla altāri, un izcirst apkārtējo birzi, kas bija veltīta 111idiāniešu dieviem. No šās malkas viņš sakrāva sārtu ii 11 upurēja uz ta dievam veselu vērsi. Pilsētas iedzīvotāji bija bezgala saniknoti, kad ieraudzīja, ka Baāla altāris nopostīts un svētā birze nocirsta. Bet, tā kā Joass, Ģideana tēvs, negribēja izdot viņiem savu dēlu, tad spīvs niknums sagrāba visus Izraēla ienaidniekus un «visi midianieši un amaleķieši, un tie austrumu ļaudis» sapulcējās kopā, pārcēlās pār Jordānu un apmetas Jezreēles ielejā. «Tad ta kunga gars nāca uz Ģideanu.» (Soģu grām., 6'. nocL, 33. un 3i. p.)

Tomēr Ģideans vēl joprojām šaubījās, vai tiešām dievs izraudzījis viņu. lai sadotu Izraēla ienaidniekiem. Viņš sasauca Manasa, Azera, Zebulona un Navtala ciltis, uz kurām visvairāk paļāvās, un lūdza dievu ar brīnumu viņam galīgi pierādīt, ka viņš patiesi ir dieva izredzēts.

«Un Ģideans sacīja uz dievu: ja tu Izraēli gribi izpestīt caur manu roku, ka tu esi runājis,-

redzi, es nolikšu aitas cirpumu uz klona. Kad rasa būs uz cirpuma vien un pa visu zemi sausums, tad es zināšu, ka tu Izraēli izpestīsi caur manu roku, kā tu esi sacījis.

Un tā notika. Jo viņš agri no rīta uzcēlās un izspieda to cirpumu, un izgrieza rasu no tā cirpuma, vienu kausu pilnu ar ūdeni.

Un Ģideans sacīja uz dievu: lai lava bardzība pret mani neiedegas, ka vēlreiz runāju, — es vēlreiz raudzīšu ar to cirpumu. Lai jele ir sausums uz tā cirpuma vien, un pa visu zemi lai ir rasa.

Un dievs tā darīja tam naktī: un sausums bija uz tā cirpuma vien, un pa visu zemi bija rasa.» (Soģu grām., 6. nod., 36.—M. p.)

Tie nu tiešām ir ultradievišķīgi brīnumi! Domāju, ka arī jūs par tiem esat līdz sirds dziļumiem aizgrābti.

Valodas par šiem lielajiem brīnumiem izplatījās visā Izraēlī, un visa tauta vēlējas iet kauties kopā ar Ģideanu. Taču entuziasma ilgi nepietika. Tā ka varonis kādā savā uzsaukumā sacīja: «Lai bailīgie griežas atpakaļ,» — tad pie viņa palika tikai desmit tūkstoši viru, bet visi pārējie izmantoja atļauju un laidās lapās.

Taču dievs nosprieda, ka arī šo desmit tūkstošu esot pārlieku daudz, un, pēc viņa padoma, Ģideans atlasī ja sau jiņu drosminieku, kam vieniem pašiem vajadzēja pavadīt viņu karagājienā. Viņš pavēlēja visiem desmit tūkstošiem kareivju nokāpt pie upes un dzert ūdeni tieši no upes. Kamēr viņi dzēra. Ģideans tos vēroja spriegā uzmanībā. Lieta tāda, ka «tas kungs sacīja uz Ģideanu: ikkatru, kas ar savu mēli ūdeni laks, kā suns lok, to nostādi par sevi, un tāpat ikkatru, kas nometīsies ceļos dzert.

Un to pulks, kas no savas rokas pie mutes bija lakuši, bija trīssimt viri, bet visi citi ļaudis bija ūdeni dzēruši, ceļos nometušies.

Un tas kungs sacīja uz Ģideanu: caur šiem trīssimt vīriem, kas lakuši, es jūs izpestīšu un nodošu midiāniešus tavā rokā; tāpēc atlaid visus citus ļaudis ikvienu uz savu vielu.» (Soģu grām., 7. nod., 5.—7. p.)

Tātad Ģideans paturēja trīssimt viru, «kas lakuši kā suņi», droši vien ar tādu aprēķinu, ka vajadzīgajā mirklī tiem būs arī suņa ilkņi. Un tagad — uzmanību! Nepalaidiet garām nevienu rindiņu no vēstījuma par jauniem bībeles varoņdarbiem: jūs redzēsiet, ka Maķedonijas Aleksandrs, Jūlijs Cēzars un Napoleons bijuši tikai puikas un kucēni līdzās Ģideanam, viņa majestātes «debesu valdnieka» armijas komandierim.

Midiāniešu nometne atradās ielejā. Varonis savus trīssimt lacējus sadalīja trijos pulkos. Kairam viņš iedeva tauri, māla krūzi un lāpu. «Un viņš sacīja uz tiem: raugiet uz mani un dariet tā; un redzi, kad es nākšu pie lēģera malas, tad dariet jūs tā, kā es daru. Kad es trumetēšu, es un visi, kas pie manis ir, tad būs jums arīdzan trumetēt ap visu lēģeri un saukt: tā kunga un Ģideana (zobens)!» (Soģu grām., 7. nod., 17. un 18. p.)

Viņi nogaidīja nakti. Tad Ģideans un trīssimt Iacēju nokāpa līdz midiāniešu nometnei. Klusītiņām viņi pielavījās pie priekšposteņiem. Pēc tam kad katrs iededzināja savu lāpu un iesprauda to krūzē, Ģideans un viņa kareivji pēkšņi sāka taurēt taures un ar troksni sadauzīja savus māla traukus, reizē skaļi kliegdami, pie kam visskaļāk atskanēja iepriekš minētais «svētais» lozungs. Trokšņa uzmodinātie midiānieši milzīgi pārbijās un, nekā nesajēgdami, mazpamazām apkāva cits citu.

Tālāk bībelē minēti šā slaktiņa upuri: divus midiāniešu «ģenerāļus» — Orebu un Zebu nokāva Evraīma vīri, un divus «ķēniņus» — Zebu un Calmunu nogalināja Ģideans pašrocīgi. «Svētajā» tekstā teikts: «Bet Zebus un Calmunus bija Karkarā un viņu karaspēki pie viņiem, kādi piecpadsmit tūkstoši, kas vien bija atlikuši no visa austrumu bērnu spēka, jo simt un divdesmit tūkstoši vīru bija bojā gājuši, kas zobenu izvilka.» (Soģu grām., 8. nod.,' 10. [>.)

Iznāk, ka Jezreēles ielejā nometnē bija sapulcējušies 135 000 midiāniešu, amaleķiešu un citu austrumu tautu. Tā bijusi diezgan prāva nometne! Lai varētu apmesties simt tūkstošu cilvēku, vajadzīga vairāk nekā 15 kvadrātkilometru liela platība. Ģideana kareivji palika «ikviens savā vietā». Tātad, lai aplenktu nometni, trīssimt «lacējiem» vajadzēja izvērsties ķēdē vismaz ar 50—70 metru lielu atstarpi. Tas notika nakti. Kā gan viņi varēja tādā attālumā saskatīt cits citu un visi kopā atkārtot Ģideana kunga žestus, kad tas dauzīja māla podus? Un galu galā cik nožēlojamu iespaidu vajadzēja atstāt 300 podu sadauzīšanai 15—20 kilometru garā līni jā! Trīssimt cilvēku pat tad. ja iesoļotu nometnē slēgtās rindās, nevarētu radīt pārmērīgi lielu efektu 15 kvadrātkilometru lielā platībā. Bet šie taču bija izkliedēti un palika nocietinājumu ārējā līnijā. Protams, nevarēja rasties nekāds efekts. Ģideana viltīgi gudrajam nodomam visā šai notikumā nebija gluži nekādas nozīmes. Bet, ja viņš tiešām kaut ko spēja izdarīt, tad tas ir tikai viens no «lielajiem reliģijas brīnumiem» un vairāk nekas. Droši vien dievs ar trīssimt taurēm sacēla tādu pašu troksni, kādu radītu trīssimt tūkstoši tauru; viņš tūkstoškārt pastiprināja plīstošo podu troksni; viņš atkārtoja Iacēju kliedzienus neparastā pērkondimdošā atbalsī. Starp citu, bībelē par to nekas nav teikts. Skaidrs, ka dievišķā «baloža» stāsts tādā veidā, kādā to lasām, ir neticama, neiespējama un kropla pasaka.

Lai nu bijis kā būdams, pēc šā neparastā kara varoņdarba Ģideans kļuva ārkārtīgi populārs Izraēli. Viņa tautieši piedāvāja tam ķēniņa varu. Taču mūsu varonis, izrādījās, bija tikpat pieticīgs, cik praktisks. Viņš atteicās no valdnieka goda, taču pieticīgi palūdza: «Dodiet man ikviens vienu ausu sprādzi no sava laupījuma.» Un šīs ausu sprādzes, ko viņam neliedza, svēra 1700 zelta zēķeļu (Soģu rjrām., S. iiod., 22.-26. p.).

Tālāk dabūjam zināt, ka Ģideanam bijis daudz sievu un 70 bērnu (30. p.). No vienas liekās sievas, kas dzīvojusi Ziķemē, viņam bijis dēls Abimeleks. Bībelē vēstīts, ka šis

Abimeleks kādā jaukā dienā «uz viena akmens» nokāvis visus savus brāļus, izņemot jaunāko, Jotamu, kam izdevies paslēpties. Ziķemes iedzīvotāji, ļoli lepodamies ar šo savu tautieti, Ģideana dēlu, izsludinājuši viņu par valdnieku. Bet pēc trim gadiem Abimeleks zaudēja savu popularitāti. Viņa galvaspilsēta sākās «revolucionāra rūgšana», ko sacēla kāds Gaāls. Abimeleks ieņēma sadumpojušos pilsētu un apkāva iedzīvotājus. Sacelšanās vadoņi ieslēdzās Ziķemes tornī, viņš to aplenca un pēc tam nodedzināja.

Pēc kāda laika Abimeleks apsēda ari Tebecas pilsētu, bet tur viņš dabūja pa galvu ar dzirnakmeni, ko kāda sieva uzmeta viņam virsū no cietokšņa mūra. Šis lielais akmens, ka ikviens to var iedomāties, sadragāja «ķēniņam» galvu. Tomēr Abimeleks paguva vēl pasaukt savu ieroču nesēju un pateikt tam: «Nokauj mani, lai no manis nesaka: viena sieva viņu nokāvusi.» (Soģu grām., !). nod., :>l. p.) Lai izdabātu «ķēniņam», jauneklis nodūra viņu ar šķēpu. Abimclekarti netrūka patmīlības, un to viņš apliecināja pat ar sadragātu galvaskausu.

Tā savu mūžu nobeidza slavenais Ģideana dēls. Pēc viņa bībelē pieminēti Tolus un Jaīra kungi, kas bijuši Izraēļa soģi: viens 23 gadus, otrs 22 gadus. Par Jaīru bībelē teikts, ka viņam bijuši 30 dēli, kas jājuši uz 30 jauniem ēzeļiem. Izņemot šo «svēto» detaļu, vairāk par tiem nekas nav teikts.

Divdesmit treša nodaļa SVĒTIE SOĢI JEVTUS UN SIMSONS

Tā laika ebreji nepieņēmās prātā no neskaitāmajām mācībām: viņi visu laiku uzrādīja pagāniskas tieksmes un bieži vien atkrita no sava dieva Jahves kulta, pielūgdami viņa vietā citus dievus, kaut arī varētu domāt, ka viņiem nu gan nevajadzēja aizmirst, cik dārgi bija jāmaksā par Baāla, Astartes, teļa un citu elku pielūgšanu, jo kareivīgais bibeles dievs pret tiem bija ārkārtīgi greizsirdīgs. Atkal nodevušies elku pielūgšanai, ebreji vēlreiz tika sodīti ar verdzību: šoreiz viņi nonāca Amona bērnu roka. Tātad nu jau sesto reizi ebreji nonāca verdzībā zemē, ko viņi bija iekarojuši ar savas seši simti tūkstošu vīru lielās armijas ieročiem, zemē, kur Jozuus savā laikā jau bija iznīcinājis visus iedzīvotājus līdz pēdējam.

Pēc 18 verdzības gadiem ebreji atkal atrada «žēlastību» dieva acīs, un viņš atkal salūkoja tiem atbrīvotāju. «Jevtus, tas ģileadietis, bija viens stiprs karavīrs, bet viņš bija maukas bērns, ko Ģileads bija dzemdinājis. Kad nu Ģileada sieva viņam bērnus dzemdēja un šās sievas bērni pieauga, tad izdzina tie Jevtu un sacīja uz to: tev nebūs mantot mūsu tēva namā, jo tu esi citas sievas dēls. Tad bēga Jevtus no saviem brāļiem un dzīvoja Tobas zemē, un pie Jevtus sapulcējās vaļasviri un izgāja līdz ar viņu.» (Soģu (jrām., 11. nod., 1.—p.)

Vienkāršāk sakot, Jevtus bija laupītāju bandas vadonis. Dievs tad nu izraudzījās tieši viņu.

Taisnības labā jāatzīst, ka Jevtum bija viena laba īpašība: viņš bija lielisks tēvs. Vi ņam auga viena vienīga meita, un bija vērts paskatīties, ka viņš to loloja, ka mīlēja, kā dievināja, kā viņš ik dienas to apbēra ar dārgam dāvanām. Starp citu, viņam kā laupītājam šis dāvanas sevišķi dārgi vis nemaksāja.

Un tā nu viņa ciltsbrāļi ieradās pie viņa ar lūgumu uzņemties Amona bērnu jūga gāšanu. Viņš bija ar mieru un devās karā. Kā zināms, nekāds bandītisms nav nesavienojams ar dievbijību: Jevtus pielūdza dievu un deva solījumu par dāvāto uzvaru upurēt viņam pirmo cilvēku, ko sastaps, atgriezies dzimtajā pilsētā.

Dievam, protams, ir tīrais nieks sagādāt uzvaru savam protežē. Un, tā kā, no vinas puses, vecais Cēbaots bija iemīlējis Jonu un no otras puses, jau iepriekš līksmojās par viņa apsolīto upuri, tad viņš desmitkāršoja ebreju karavadoņa spēkus, uņ tas smiltīs samīdīja

Amona bērnu karaspēku. Sagrautas tika divdesmit pilsētas!

Bet kāds bija uzvarējušā varoņa pārsteigums, kad viņš atgriezās sava Micpas pilsētā! Jaunu meiteņu koris «ar bungām un stabulēm» iznāca pretim apsveikt uzvarētāju, un meiteņu vidū pati pirmā nāca Jevtus mīļotā meita, kas, protams, nekā nezināja par tēva solījumu.

Laupītājam nav nekā cita kā vien viņa godavārds. Meitenes liktenis bija izlemts. Starp citu, viņa ari pati ļoti labprāt bija ar mieru, ka viņu ziedo par upuri. Viņa tikai lūdza divus mēnešus, «lai apraudātu savu jumpravību». Tos viņai piešķīra, jo šās tautas meitenēm par vislielāko nelaimi uzskatīja nāvi, iekām tās vēl nebija atdevušās nevienam vīrietim. Jādomā, tāpēc arī ebrejiem nekad nav bijis mūķeņu.

Upurēšana notika paša Jevtus vadībā. Nelaimīgo tēvu plosīja sāpes, viņš lēja rūgtas asaras. Bet tai pašā laikā kāds vai plīsa aiz smiekliem un tīksnūgi laizīja pirkstus. Tas bija dievs. Teologi saka, viņš esot uzņēmis meiteni savā klēpi. Vecais jokupēteris!

Bet ka gan pēc šī notikuma baznīcas tēvi iedrošinās apgalvot, ka dieva izredzētā tauta nepazīstot cilvēku upurēšanu? Nemaz ne sliktāk kā feniķiešu un kartāgiešu Molohs arī ebreju dievs, tas ir, tagadējais oficiālais kristīgo dievs ar patiku pieņēma cilvēka miesas un asins upurus, mierīgi, nejuzdams nedz riebuinu, nedz dabiskas šausmas, ko vajadzēja izraisīt tādam ziedojumam.

Jevtus neapmierinājās ar Amona bērniem. Viņš, iztapdams dievam tam kungam, iznicināja vēl 42 000 savu ciltsbrāļu, kam bija slikta izruna. Evralmieši, blbelē teikls, runājuši «sa», «se», «si», kur vajadzēja teikt «ša», «še», «ši». Jevtus savāca savus kareivjus pie Jordānas braslas un tur… Starp citu, vajag citēt oriģināltekstu: šī vieta ir pārlieku jauka.

«Un ģileadieši aizņēma evraīmiešiem Jardanes pārejamo vietu. Un, kad evralmieši bēgot sacīja: ļauj man pāriet! tad Ģileadas vīri uz to sacīja: vai tu esi no Evraīma? Kad viņš tad sacīja: nē! Tad tie uz viņu sacīja: saki jele — šibolet! Un, kad las sacīja — sibolet! un to nevarēja pareizi izrunāt, tad tie viņu sagrāba un to nokāva pie Jardanes pārejamās vietas, ka tanī laikā no Evraīma četrdesmit divi tūkstoši krita.» (Soģu grimi., 12. nod., 5. un 0. p.) Vienkārši, labi un dievam tīkami!

Jevtus sabija par soģi sešus gadus un nomira. Pēc viņa par soģiem darbojās Ebcans, Elons un Abdons. Par viņiem pavēstīts tikai tas, cik bērnu viņi laiduši «dieva pasaulē»: piemēram, Ebcanam bijuši trīsdesmit dēli un trīsdesmit meitas!

Tagad esam nonākuši pie slavenā Simsona — bībeles Ilērakla vēstures. Vilistieši, par kuriem līdz šim gandrīz neko neesam dzirdējuši, pēkšņi uznāk uz skatuves un sāk krietni vien maitāt dzīvi dieva izredzētajai tautai. Sie «neticīgie» vispirms iegrūda ebrejus četrdesmit gadus ilgā verdzībā un sagādāja tiem bezgalīgas ciešanas. Kad dievs nosprieda, ka pienācis laiks atkal noņemties ar Izraēļa dēlu atbrīvošanu, viņš to iesāka ar savu vecveco paņēmienu: aizsūtīja eņģeli pie kāda Manous kunga no Dana cilts. Šā kunga sievai nebija bērnu. Bet pēc eņģeļa vizītes Manous kundze jutās esam interesantā stāvokli'. Eņģelis lika nākamajai mātei zvērēt, ka viņas dēls nekad neapcirps matus. Manous kundze dzemdēja. Mums nav pa spēkam aprakstīt Manous kunga prieku. Šo savu dēlu viņš tad ari nosauca par Simsonu (13. nod.).

Puišelis no bērna kājas uzrādīja pārdabisku spēku. Reiz joka pēc viņš nosita lauvu, kas bija iedvesis šausmas visam apvidum. Pieaudzis viņš sadomāja precēties, un, lai 11u cik dīvaini liktos, ka tā rīkojas dieva izredzētais, viņš sev par sievu nolūkoja vilistieti. Gan vecāki viņam atgādināja, ka Mozus likums aizliedz laulības ar elku pielūdzējām, bet Simsons teica, ka ikvienam likumam esot izņēmumi, un galu galā apprecēja savu iecerēto.

Kāzu dzīrēs, kas ilga vairākas dienas, viņš uzdeva jaunekļiem no savas sievas ģimenes minēt mīklu. Likme bija .'50 kreklu un tikpat daudz virsdrēbju, ko vajadzēja maksāt tam, kas zaudēs. Jaunā sieva, kas ļoti vēlējās, lai viņas radinieki laimētu tik prāvu daudzumu drānu, nakti gultā izdibināja no Simsona mīklas atminējumu un paziņoja to jaunajiem vilistiešiem.

Simsonam nekas cits neatlika kā samaksāt zaudēto. Šai nolūkā viņš devās uz Asklonu, uzsaka tur kautiņu ar trīsdesmit vilistiešiem, nogalināja tos, — protams, viņam, kā jau dieva izredzētajam, tas itin nemaz nebija grūti, — novilka tiem drānas un godīgi norēķinājās par zaudējumu. liet, kas attiecas uz viņa sievu, kura jau bija sākusi vazāt viņu aiz deguna, tad te notika kaut kas pavisam negaidīts. Bija pienākusi tikai vēl kāzu dzīru septītā diena. Pēkšņi sievastēvs, nebrīdinājis Simsonu, atdeva jaunlaulāto sievu citam jaunam puisim, ko Simsons bija uzskatījis par savu labāko draugu (lh. nocl.).

Nenojauzdams šo nodevību, Simsons, kādas dienas kaut kur noblandījies, ieradās pie savas sievas un gribēja dāvināt tai kazlēnu. Taču uz istabas sliekšņa viņu sagaidīja sievastēvs un nelaida iekšā: «Es domāju, ka tu nīdēdams viņu ienīsti, tāpēc es to tavam biedram esmu devis. Vai viņas jaunākā māsa nav skaistāka nekā viņa? Lai jele šī ir tava viņas vietā.

Tad sacīja Simsons uz tiem: šimbrīžam esmu es nenoziedzīgs pie vilistiešiem, ja es tiem ļaunu darīšu.» (Soģu grām., 15. nod., 2. un 3. P-)

Simsons saka dievbijīgi atmaksai visai vilisliešu tautai. Dieva izredzētais vispirms atriebās šādi: viņš paņēma 300 lapsu (tieši trīssimt!) «un ņēma pagales, un grieza asli pret

asti, un lika vienu pagali vidū slarp divi astēm.

Un viņš iededzināja tās pagales ar uguni un palaida tās vilistiešu druvās, un iededzināja tiklab gubas, kā arīdzan druvas un vīnadārzus, un eljeskokus.» (Soģu grām., 15. nod., un 5. p.)

Bēdu nomāktie vilislieši, uzzinājuši šas atriebības īstenos cēloņus, devās pie Simsona sievastēva un sadedzināja veco dzīvu kopā ar viņa meitu: viņi domāja, ka tas mazinās Simsona niknumu. Nekas tamlīdzīgs: viņš tiem paziņoja, ka viņa atriebība esot vērsta pret visiem vilistiešiem bez izšķirības un ka tā nule tikai sākusies.

«Un viņš sita tos pa pleciem un gurniem ar lielu sišanu.» (8. p.) Bībelē nav teikts, kur, kad un kādos apstākļos tas noticis un vai viņš to izdarījis viens pats vai arī kopā ar citiem ebrejiem. Lai nu kā bija, bet stāvoklis sarežģījās: tagad vilistieši, acīm redzot, tie, kam kājas bija palikušas veselas, sapulcējās sarīkot ebrejiem asinspirti.

Bet Simsons tai laikā bija apmeties uz klints. Trīs tūkstoši viru no Jūdas cilts ieradās pie viņa un apbēra viņu ar pārmetumiem, teikdami, ka viņš uzgrūdis ebreju tautai jaunas nelaimes un ka viņa dēļ tos aplenkuši vilistieši, ar kuriem cīnīties ebrejiem neesot pa spēkam.

— Kas tad tur, — Simsons sacīja. — Sasieniet mani labi cieši un atdodiet mūsu ienaidniekiem. Tad viņi liks jūs mierā.

«Un Simsons sacīja: ar ēzeļa žokļakaulu . .. nokāvu lūk stoš viius.» (Soģu grām., 15. nod., Īli. p.)

Tā ari izdarīja. Vilistieši ļoti nopriecājās, kad viņiem izdeva puisi, kas bija tienj sagādājis lik daudz raižu. Bet, tikko triumfējošie ienaidnieki satvēra Simsonu, viņš saraustīja savus pinekļus, pakampa no zemes ēzeļa žokļa kaulu un apsita ar to tūkstoti vilisttešu, kas viņu apsargāja.

Pēc šā atlētikas vingrinājuma Simsons jutās maķenīt noguris un izslāpis. Taču viņš atradās uz klaja lauka, un visapkārt līdz pašam apvārsnim nebija redzama neviena aka.

«Kad nu viņš ļoti bija izslāpis, tad piesauca viņš to kungu un sacīja: tu esi caur tava kalpa roku šo lielo pestīšanu devis, un nu ir man no slāpēm jāmirst un šo neapgraizīto rokā jākrīt.

Tad dievs pāršķēla kādu dobumu, kas bija Leejā, tad izgāja ūdens no lā un viņš dzēra.

Tad atgriezās viņa gars. un viņš atspirga.» (Soģu grūm., 15. nod., 1S. un 19. p.)

Šie varoņdarbi sagādāja Simsonam augstākā tiesneša amatu Izraēli. un šos savus pienākumus viņš veica 20 gadus.

Der pieminēt, ka, būdams tiesneša amatā, Simsons neuzrādīja nekādu stingru tikumību: šis dieva izredzētais gluži klaji apmeklēja publiskos namus. Reiz viņam gadījās piedzīvojums, kas varēja ļoti ļauni beigties, ja vien dievs nesargātu viņu … pat viņa nedarbos. Notika tas tā. Simsonam joprojām patika vilistietcss Reiz viņš aizgāja uz Gāzu, nocietinātu pilsētu, kas piederēja Izraēla ienaidniekiem, un «ieraudzīja vienu sievieti, kas bija mauka, un iegāja pie tās. Tad lapa gaziešiem sacīts: Simsons ir šurp nācis. Tad gāja tie apkārt un glūnēja uz viņu visu cauru nakti pilsētas vārtos un palika klusu visu nakti, un sacīja: kad rīta gaisma nāk, tad nokausim mēs viņu. Bet Simsons gulēja līdz pusnaktij. Nakts vidu viņš cēlās un sagrāba pilsētas vārtus ar tiem divi stabiem un izcēla tos līdz ar aizbīdāmo, un lika tas uz saviem kamiešiem, un nesa tās augšām uz tā kalna galu, kas pret Ebronu ir.» (Soģu grūm., 16. nod., 1.—3. p.)

Kā jau nelabojams meitu mednieks, Simsons kādā jaukā rītā atkal iemīlējās un šoreiz atkal vilistietē, kādā Delilā, ar kuru viņš iepazinās, pastaigādamies Zoreka upes krastos. Kad viņa ienaidnieki dabūja zināt, ka viņš iemīlējies šai skaistulē, viņi tai piedāvāja milzu summu, lai viņa tiem izdotu savu mīļāko, cik iespējams, novārdzinātu. Delila traucās tieši uz mērķi bez kādiem aplinkiem: viņa atklāti uzprasīja Simsonam, kur meklējams viņa spēka noslēpums. Ebreju Hērakls iekrita slazdos lik muļķīgi, ka pilnīgi nepieciešams vēlreiz precīzi nocitēt «svēto» tekstu.

«Tad sacīja Delila uz Simsonu: stāsti man, lūdzams, iekš kā stāv tavs lielais spēks un ar ko tevi var saistīt un savaldīt?

Un Simsons sacīja uz to: ja tie mani saistītu ar septiņām zaļām luku virvēm, kas vēl nav sakaltušas, lad taptu es nespēcīgs un būtu it kā cits cilvēks.

Tad atnesa vilistiešu lielkungi pie viņas septiņas zaļas luku virves, kas nebija sakaltušas, un viņa saistīja to ar tām.

Bet tie glūnētāji sēdēja pie tās kambarī, un viņa sacīja uz 1o: vilistieši pār tevi, Simson! Tad saraustīja viņš tās virves, it ka pakulu pavediens top saraustīts, kas pie uguns apsvilināts, un viņa spēks netapa zināms.

Tad sacīja Delila uz Simsonu: redzi, tu esi mani pievīlis un man melojis. N11 jele stāsti man, lūdzams, ar ko tevi var saistīt.

Un viņš sacīja uz to: ja mani saistītu ar jaunām virvēm, ar ko nekāds darbs nav darīts, tad es taptu bezspēcīgs un būtu kā cits cilvēks.

Tad ņēma Delila jaunas virves un saistīja to ar tām, un sacīja uz to: vilistieši pār tevi, Sim son! Bet tie glūnētāji sēdēja kādā kambarī.

Tad saraustīja viņš tās no savām rokām il ka pavedienu.

Tad sacīja Delila uz Sinisonu: līdz šim esi tu mani pievīlis un man melojis, stāsti man, ar ko tevi var saistīt? Un viņš sacīja uz to: ja tu septiņas manas matu bizes ap nestāvu tītu (tad būtu es bezspēcīgs un bulu kā cits cilvēks).

(Tad Delila iemidzināja viņu savā klēpi. Un, kad viņš bija aizmidzis, tad ņēma Delila septiņas matu bizes no viņa galvas) un viņa piekala tās riestavā ar naglu un sacīja uz to: vilistieši pār tevi, Simson! Un viņš uzmodās no sava miega un izvilka to apvīto naglu un to riestavu (un viņa spēks netapa zināms).

Tad sacīja viņa (Delila) uz to: kā vari tu sacīt — es mīlu tevi, kur tomēr tava sirds nav ar mani? Tu esi nu trīs reizes mani pievīlis un neesi stāstījis, iekš kā tavs lielais spēks stāv.

Un, kad viņa ik dienas to ar savām runām māca un tam grūti darīja, tad apnika viņa dvēsele līdz pat nāvei.

Un tas viņai darīja zināmu visu savu sirdi un sacīja uz viņu: uz manu galvu dzenamais nazis nav nācis, jo es esmu dievam svētīts no mātes miesām; kad (mani mati) taptu nodzīti, tad atstātos mans spēks no manis un es taptu bezspēcīgs, un būtu il kā visi citi cilvēki.

Kad nu Delila redzēja, ka tas viņai visu savu sirdi bija izsacījis, tad viņa nosūtīja un sasauca vilistiešu lielkungus, sacīdama: nāciet vēl šoreiz, jo viņš ir man visu savu sirdi izsacijis. Tad atnāca vilistiešu lielkungi pie viņas un atnesa sudrabu savā rokā.

Bet viņa (Delila) tam lika aizmigt savā klēpi un aicināja vienu viru, un lika tam viņa galvas septiņas matu bizes nodzīt, un sāka viņu vārēt, un viņa spēks atstājās no viņa.

Un viņa sacīja: vilistieši pār tevi, Simson! Un viņš uzmodās no sava miega un domāja: es iziešu šobrīd kā citkārt un izraušos; jo viņš nezināja, ka tas kungs no viņa bija atstājies.

Tad sagraba viņu vilistieši un izdūra viņa acis, un noveda to uz Gāzu, un sēja lo ar divi vara ķēdēm, un viņam tur bija jāmaļ cietumā.» (Soģu grūm., 1(>. nod., (i.—21. />.)

Grūti sagudrot dumjāku pasaku! Visā šai notikumā no pirmās lidz pēdējai rindiņai viss ir bezjēdzīgi. Šeit nav ar ko uzjautrināt pat vispieticīgākos bērneļus.

Lords Bolingbroks aizrādīja, ka ēzeļa žokļa kauls, kas minēts stāstā par Simsonu, jādomā, gan esot bijis no «svētā» autora mutes. Šis ir pagānu Hērakla teikas rupjš atdarinājums, neveikls un kropls plaģiāts. Tāpat ari stāsts par Ifiģēnijas upurēšanu2 ir iedvesmojis autoru, kas radījis stāstu par Jevlu, kurš upurējis savu meitu. Tiesa gan, teologi domā, ka visdrīzāk grieķu mitoloģija esot kopējusi un sagrozījusi bibeli. Taču šo profesionālo meļu nekaunīgo viltojumu atspēko precīzi dati, no kurieni dažus uzrāda viņi paši.

Viņi paši apgalvo, ka Soģu grāmatu sarakstījis Zamuēls ķēniņa Zaula laikā. Bet grieķiern mīts par IIeraktu bija pazīstams jau sen pirms Trojas kara, taču no Trojas kara laikiem līdz Zaula izvēlēšanai par ķēniņu pagāja vairāk neka divsimt gadu.

Turklāt pagānu teika iecerēta un izklāstīta daudz gudrāk nekā ebreju teika: Ilērakla gals nav tik bezjēdzīgs kā Simsona bojā eja. Grieķu mitoloģijā pusdievu tik ļoti savaldzināja Omfalas skaistums, ka viņš aizmirsa savus kara varoņdarbus un paražu klaiņot apkārt. Viņš apmetās uz dzīvi savas iemīļotās tuvumā, un viņa ieguva lielu varu pār to. Kamēr Lidijas valdniece izklaidējās, tērpdamās Nemejas lauvas uzvārētājā drānās un bruņodamās ar varoņa vareno vali, pats varonis sēdēja pie skaistules kājām, ģērbies sieviešu drēbēs, pulējās vērpt vilnu, lauza adāmās adatas un smiedamies saņēma pļaukas, ko viņam izdāļāja līksmā niiļākā. Ši epizode visai labi raksturo, kādu varu var iegūt mīļotā sieviete pār vīrieti, pat pār varoni. Taču šeit alegorija nepāriet iespējamā robežas un līdz pašām beigām paliek ticama.

Ja arī Ilērakls aizmirst savu cieņu, tad tas tomēr notiek jautrās divu iemīlējušos attiecībās. Viņi ceļo pārģērbušies: Omfala pati aizmirst, kur atrodas viņas valsts, un naktī aizved Ilēraklu uz kādu alu talu no savas pils. Kādā jaukā dienā Ilērakls kļūst neuzticīgs Omfalai un iemīlas viņas galma dāmā. Tālāk seko vēl citas mītiskā spēkavīra mīlas dēkas. Beidzot Dejanira, Ilērakla sieva, galīgi izmisusi par viņa neuzticību, nosūta tam centaura Nesa tuniku, jo uzskata to par talismanu, kas var piespiest viņas vieglprātīgo vīru atgriezties mājās un pildīt laulātā drauga pienākumus. Un Hērakls, kam tunika pielīp pie miesas, tā ka to nevar atraut, gauži izmocījies, nolemj padarīt sev galu, lai tikai atbrīvotos no nepanesamajām ciešanām: viņš sakrauj milzu sārtu, aizdedzina to un metas liesmās.

Nav nekādu šaubu, ka Simsona un Delilas epizode ir Ilērakla un Omfalas dēku atdarinājums. Un tomēr mēs atļaujamies domāt, ka «svētais gars» gan bulu varējis daudz labākus attēlot savus varoņus, nekā viņš to darījis. Redzams, Simsons neuzticas savai mīļākajai un trīs reizes piemāna viņu jautājumā par sava spēka īstajiem avotiem. Trīs reizes pārliecinājies, ka viņa uzticēšanās var viņu patiesi novest sadursmē ar ienaidniekiem, viņš pēc savas mīļākās ceturtā pieprasījuma atklā j šai viltīgajai un nodevīgajai sievietei savu visdziļāko noslēpumu. Taisni tā jau ir bezjēdzība, kas duras acīs, ja vien šis Izraēla soģis nav bijis galīgs muļķis. Nemaz nerunāsim par to, ka nav saprotams, kā gan Simsons, kas bija zaudējis savu spēku, varēja nebrīvē griezt smagos dzirnu akmeņus. Varētu likties tieši otrādi: te nu bija izdevība pazemot viņu, liekot tam darīt kādu sieviešu darbu, kā Hēraklam lika sēdēt un vērpt dziju.

Bet, jo tālāk, jo trakāk. Jo tālāk lasām šo stāstu, jo atrodam tur lielāku aplamību sablivējumu. Ja jau vilistieši bija uzzinājuši, ka gūstekņa spēks slēpjas viņa kuplajos matos, tad pašas minimālākās piesardzības labad viņiem vajadzēja skūt tam galvu kaut vai reizi nedēļā. Taču nekas tāds nenotika. Viņi ļāva tam ataudzēt matus un nebēdāja ne par ko. «Bet viņa galvas mati sāka atkal ataugt, kad tie bija nodzīti.» (Soģu grām., 16. nod., 22. p.)

Drīz pēc tam vilistieši sarīkoja lielus svētkus par godu savam dievam Dagonam. Simsonu no cietuma atveda uz milzu pili, «kur bija kādi trīstfikstoši vīri un sievas». Gūstekni novietoja starp divām kolonām, uz kurām turējās ēka (!).

«Un Simsons apkampa tos divi vidējos stabus, uz ko tas nams bija stiprināts un uz ko tas turējās, vienu ar savu labo roku un vienu ar savu kreiso roku. Un Simsons sacīja:

Lai mana dvēsele mirst ar tiem vilistiešiem. Un viņš locījās ar varu. Tad krita tas nams uz tiem lielkungiem un uz visiem ļaudīm, kas iekšā bija, un vairāk miroņu bija, ko viņš (Simsons) mirdams nokāva, nekā ko viņš, dzīvs būdams, bija nokāvis.» (Soģu grām., 16. nod., 29. un 3<i. p.)

Nemaz nav jābūt nekādam pagānu ticējumu cienītājam, lai tomēr Hērakla nāvi atzītu par poētiskāku un interesantāku neka Simsona nāve. Bet, ja salīdzina abu varoņu dzīvi, tad Simsona eksistence šķiet gluži nožēlojama. Un kā gan viņa pliekanie varoņdarbi var iepriecināt ticīgā sirdi, ja tos aplūko no reliģiskā viedokļa? Jo Simsons saskaņa ar bibeli izputināja vilistiešus un dedzināja viņu druvas ne jau tāpēc, ka viņu plosītu nacionāls naids pret tautu, kas apspiež viņa brāļus, un ne tāpēc, lai atriebtu bibeles dievu, ko ēnā nostūmis vilistiešu dievs Dagons. Viņš remdina sava paša atriebes alkas un dara to pēc tam, kad ilgu laiku nodzīvojis vislabākajās attiecībās ar savu brāļu apspiedējiem. Dziļi aizskarts, kad viņa iemīļotā vilistiete, sabijusi viņa sieva tikai sešas dienas, pēc sievastēva untuma kļūst par sievu vienam no viņa labākajiem draugiem, viņš savas atriebes slāpes dzesē tā, ka izgāž uz vilistiešiem personiskā niknuma indi, kam nav nekā kopēja ar nacionālās atriebes jūtām. Vēl vairāk, viņš nicina izraēliešu meitenes un meklē sievietes allaž tikai starp vilistietēm. Kāda te daļa dievam? Par viņu Simsons nedomā vairāk kā par pērno sniegu.

Turpretim Ilērakls ir tiešām Grieķijas nacionālais varonis. Ja ari viņa varoņdarbus mēs neatzīstam par patiesi notikušiem, tomēr jāņem vērā, ka stāstus par tiem diktējušas viscildenākās jūtas. Ilērakla varoņdarbi nepavisam nav tikai rupja spēka izpausme. Savu spēku Ilērakls vienmēr liek lietā, lai aizstāvētu vājos, un to viņš dara ar aizkustinošu augstsirdību. Jaunībā Ilērakls sastop savā ceļā Netikumu un Tikumu, kas divu daiļu sieviešu veidā katra velk viņu pie sevis. Ko izvēlas Ilo rakls? Viena no tām žilbina viņa acis ar tūkstošiem kārdinājumu, kas var savaldzināt jaunu cilvēku. Viņa pievērš lā skatienu piala m, ērtam un ziediem kaisītam ceļam. Turpretim otra virza viņu uz šauru, līkumotu un bīstamu taciņu. Alkmenas dēls ar apdomību, kas nemaz nav raksturīga viņa vecumam, izraugās Tikuma taciņu, nebēdādams par grūtībām. Viņš saprot, ka tieši tas ir ceļš uz laimi, bet vilinošā platā ceļa galā gaida iekšējas ciešanas.

Lai arī nemaldīgie pāvesti un patriarhi aizraudamies brēc, ka pagānisms esot velna darbs, viņi tomēr nevar noliegt, ka šī pagāniskā alegorija ir viscildenākās tikumības piesātināta.

Tālāk: Ilērakls visu savu milžu karo ar tirāniem un briesmoņiem un vienmēr darbojas cilvēku labā. Viņš cīnās ar visādiem cilvēces mocītajiem un iznīdē visnegantākos laupītājus. Ši paralēle pilnīgi iznīcina bibeles varoni. Vajag būt reliģisku aizspriedumu vai dievbijīga kretīnisma pārņemtam, lai Simsonu vērtētu augstāk par llēraklu. Paceldami Ilēraklu uz saviem altāriem, pagāni pielūdza simpātisku varoni. Bet, likdama godināt Delilas mīļāko kā svēto un dieva izredzēto, baznīca atļaujas visderdzīgāko un neģēlīgāko krāpšanu, jo galu galā svētuma oreolu tā apvij ap galvu diezgan nepievilcīgai un tumšai personībai.

Divdesmit ceturtā nodaļa DIEVBIJĪGS UN TIKUMĪGI PAMĀCīGS STĀSTS PAR KĀDU LEVITU

oģu grāmata noslēdzas ar kādu dievbijīgu stāstu, kas, starp citu, tāpat kā daudzas citas bībcles teikas, nezin vai var līdzēt celt dieva izredzētās tautas prestižu. Kādam Ievitam (reliģijas kalpam) bija draugaļa. Ceļojuma laikā šis cienījamais pāris apmetās benjāminiešu «pilsētā» Ģibejā pie kāda vecīša, kas viesmīlīgi uzaicināja atnācējus ieturēt pusdienas.

Tagad lasīsim «svēto» tekstu. «Kad nu tie savu sirdi bija atspirdzinājuši, tad apstāja tās pilsētas vīri, blēdīgi ļaudis, to namu un klaudzināja pie durvīm, un tie sacīja uz to veco vīru, tā nama saimnieku: izved to vīru, kas tavā namā nācis, ka mēs to atzīstam.

Un tas vīrs, tā nama saimnieks, izgāja pie tiem un sacīja uz tiem: no tā, mani brāļi, nedariet, lūdzami, tādu ļaunu, kad nu šis vīrs manā namā nācis ir, tad nedariet šo trakumu.

Redzi, man ir viena meita, viena jumprava,

un viņam viena lieka sieva, tās gribu es jums izvest, ka jiis tās piesmejat un tām darāt, kas jums patīk, bet pie šā vira nedariet tādu trakumu.

Bet tie vīri negribēja to klausīt; tad sagrāba tas vīrs savu lieko sievu un izveda to pie viņiem ārā, un tie atzina viņu un piesmēja viņu cauru nakti līdz rītam, un atlaida to, kad gaisma metās.

Un šī sieva nāca ap rīta laiku un krita pie zemes priekš tā vīra nama durvīm, kur viņas kungs iekšā bija, (un gulēja tur) līdz pat gaismai.

Kad nu viņas kungs rītā cēlās un nama durvis atdarīja, un izgāja savu ceļu staigāt, redzi, tad gulēja viņa liekā sieva priekš nama durvīm un viņas rokas uz sliekšņa.

Un viņš sacīja uz to: celies, iesim projām. Bet neviens neatbildēja (jo viņa bija mirusi). Tad ņēma viņš to uz savu ēzeli un cēlās, un gāja uz savām mājām.

Kad nu viņš savā namā nāca, tad ņēma viņš nazi un sagrāba savu lieko sievu, un sakapāja to ar viņas kauliem divpadsmit daļās, un sūtīja uz visām Izraēļa robežām.» (Soģu grām., 1!). nod., 22.-2!). p.)

Lords Bolingbroks, komentēdams šo epizodi, domā, ka te kopēts stāsts par zodomiešiem, kas gribējuši izvarot divus eņģeļus.

Būtu gandrīz piedodams, Bolingbroks teic, ja juteklīgie grieķi, iesmaržojušies un uzkrāso jušies jauni cilvēki, nesavaldīgu orģiju brīdī

jautu vaļu neķītrām tieksmēm, kas iedveš riebumu cilvēkam brieduma *gados. Bet ko lai saka par šiem Ģibejas iedzīvotājiem, kas ir riebīgāki nekā suņi riesta laikā? Jājautā, vai jebkur citur atrodams kaut kas vēl pretīgāks par šo «svētajam garam» piedēvētajā grāmatā aprakstīto gadījumu ar garīdznieku, kam, jādomā, bija, kā jau austrumnieku garīdzniekiem parasts, liela, kupla, tālajā ceļā pieputējusi bārda un kas tomēr iedvesa neķītras kaislības visiem pilsētas vīriešu dzimuma iemītniekiem.

«Nevienā, pat pašā derdzīgākajā senatnes stāstā,» lords Bolingbroks izsaucas, «nav nekā tāda, kas kaut cik tuvotos šai neticamajai neģēlībai. Zodomas eņģeļi vismaz bija ziedoši, jauni cilvēki. Viņi varēja būt žilbinoši skaisti, kā jau eņģeļiem klājas, un tas varēja savaldzināt nelaimīgos zodoniiešus. Bet Ģibejas iedzīvotāji, redzams, bija nonākuši līdz izvirtības pēdējai pakāpei.»

Kas attiecas uz lēmumu nosūtīt pa gabalam mirušās sievietes ķermeņa katrai no divpadsmit ebreju ciltīm, tad tas arī ir kaut kas nedzirdēts un rada tikai riebumu. Tātad vajadzēja savīkšt divpadsmit sūtņus un uzkraut viņiem šīs drausmīgās nešļavas. Bet kur atradās divpadsmit ciltis? Kuram katrā ciltī vajadzēja pasniegt divpadsmito daļu līķa, ja jau ciltis dzīvoja bez oficiāliem priekšniekiem, verdzībā, vilistiešu jūgā?

«Tad izgāja visi Izraēļa bērni, un tā draudze sapulcējās kā viens vienīgs vīrs no Dana līdz Berzebai, ir Ģileadas zeme, pie tā kunga Micpā. Un visu ļaužu virsnieki, visas Izraēļa ciltis rādījās dieva ļaužu draudzē, četrsimt tūkstoš kājnieku, zobiņa vilcēju.» (Soģu grām., 20. nod., i. un 2. p.)

Jūs, protams, neesat aizmirsuši, ka tas viss notiek tūdaļ pēc Simsona nāves, kad vilistieši vel tur ebrejus visgrūtakaja verdzībā. Ka gan sapulcējās divpadsmit ciltis? Kā verdzinātāji pieļāva tik plašu bruņotu sapidci? Bībelē tas nav teikts: tā vien izskatās, ka «svētais balodis» pilnīgi aizmirsis izredzētās lautas bēdīgo stāvokli. Un tomēr vajadzēja taču iet tieši pie vilistiešiem, zemes valdniekiem, lai pieprasītu sodu par noziegumu, kas pastrādāts viņu vidū: tā ir valdītāju tiesība, ko tie vienmēr dedzīgi sargājuši.

Mazliet tālāk bībelē teikts, ka 26 700 «zobena vilcēji no Benjāmiņa cilts» (15. p.) aizstāvējuši vainīgos. Bet pārējās vienpadsmit ciltis devušas četrsimt tūkstošus kaujas spējīgu vīru (17. p.)

«Ja pie šā karavīru skaita,» Vollērs saka, «pieskaitītu sirmgalvjus, sievietes un bērnus, tad jārēķina, ka visu ebreju skaits sasniedza vienu miljonu septiņsimt tūkstošus cilvēku, neskaitot garīdzniekus.» Bet, lai turētu verdzībā tik lielu tautu, kurā 426 000 apbruņotu vīru, bija nepieciešama vismaz astoņsimt tukstošu vīru liela armija. Un kā gan valdītāji atstaja saviem vergiem ieročus, ja Pirmajā Zāinuēla grāmatā (/.'i. nod.. 19. p.) teikts, ka vi listieši neesot atļāvuši ebrejiem nevienu kalēju, bažīdamies, ka tikai viņi ncizkaldinātu sev zobenus un piķus, un ka visi Izraēla bērni bijuši spiesti iet pie saviem kungiem vilistiešiem ik reizi, kad viņiem vajadzējis uztrīt savus lauksaimniecības darba rīkus.

Kurā no šīm divām savstarpēji pretrunīgajām bibeles vietām dievišķīgais balodis» dzēlīgāk pasmējies? Tieši kurā pantā «svētais gars» vairāk ņirgājas par ticīgo ļaužu lētticību un muļķību?

Tūdaļ redzēsim, ka levita liekās sievas izvarošana masveidā kļuva par cēloni veselai kauju sērijai, četrsimt tūkstošu bruņoto ebreju sanāksmē garīdznieks pastāstīja par notikušo. Pie reizes pieminēsim, ka bija vajadzīga tiešām diezgan spēcīga balss, lai varētu runāt tik plašā sapulcē.

Bībelē citēta viņa runa. Garām ejot aplinkus teicienos pieminēdams, kāda veida bijis Ģibejas iedzīvotāju uzbudinājums, kam viņš pats gandrīz vai kritis par upuri, levits pieprasīja atriebt viņa draugaļu. «Manu lieko sievu ir tie apsmējuši, ka tā ir nomirusi,» viņš izsaucās.

Nebūs lieki pieminēt, ka pirmajā vēstījumā teikts, itin kā visi Ģibejas vīrieši izvarojuši nelaimīgo, bet cietušā mīlnieka runā «balodis» ziņo, ka «starp visiem šiem ļaudīm bija septiņsimt izlasītu vīru, tie bija kreiļi, šie visi meta akmeni ar lingu uz mata, ka tas garām neaizgāja». (20. nod., JO. p.). Tas iivareni! Vai nav tiesa ?

šaušalīgā izvarošana, kurā piedalījās visi Ģibejas vīrieši, ilga augu nakli — un tikai vienu nakti! Ja nu par vainīgiem uzskatītu tikai šos septiņsimt dūšīgos karavīrus un paturētu vērā, ka Palestīnā nakts neilgst vairāk par desmit stundām, tad jāatzīst, ka šie satrakojušies ļaudis varen veicīgi tikuši galā ar savu uzdevumu! Gluži dabiski, ka nelaimīgais upuris nespēja aizstāvēties pret tik lielu daudzumu varasdarbu darītāju un drīz vien pārvērtas par nejutigu masu, ko tie varēja netraucēti piesmiet. Un tomēr visai pārsteidzoši, ka levita lieka sieva spējusi izturēt 70 izvarošanas stundā. Nepilna minūte uz katru! Visādā ziņā jādomā, ka jau pašā nozieguma sākumā neģēļi noorganizējuši savā starpā noteiktu kārtību, sastājušies rindā katrs ar savu numuru, lai nezaudētu ne sekundes. Vai pēc visa tā jus varat noliegt, ka bībele patiesi ir visapbrīnojamāko, pasaulē patiesi vienreizīgu «brīnumu» grāmata?

Kauju sērija, kas sekojusi šim drausmīgajam noziegumam, nav mazāk apbrīnojama.

«Tad cēlās Izraēļa bērni agri un apmeta lēģeri pret Ģibeju. Un Izraēļa viri izgāja karā pret Benjamiņu un taisījās pret Ģibeju karot. Tad izgāja Benjamiņa bērni no Ģibejas, un viņi apkāva tai dienā iekš Izraēļa divdesmit un divi tūkstošus.» (Soģu grūm., 20. nod., 10.—21. p.)

Vai vērts brīnīties, ka dievs atbalsta tieši Benjamiņa cilti, kas cēlusies aizstāvēt vainīgos pret visiem pārējiem izraēliešiem, kuri iestājušies par cietušo?

«Bet Benjamiņš gāja tiem pretī no Ģibejas otrā dienā un kāva no Izraēla bērniem vēl astoņpadsmit tūkstošus, kas visi bija zobena vilcēji.» (Soģu grūm., 20. nod., 25. p.)

Tādējādi jau bija iznīcināti 40 000 taisnās lietas aizstāvju. Tas ir šausmīgi! Taču pagaidiet beigas. Izraēla bērni galu galā uzvarēs, un tas mūs apmierinās. Vienīgais, kas var mūs sarūgtināt, ir tas, ka tādu gluži fantastisku daudzumu ebreju nogalinājuši viņu pašu asinsbrāļi.

Ebreju armija guva galīgo uzvaru, bet ne tāpēc, ka tā cīnījās par taisnu lietu, nē, vienīgi tikai Pineasa— Eleazara dēla un Aarona mazdēla dēļ. Viņš šai sakarā raidīja dievam tam kungam kvēlu lūgšanu. Pineass?! Vai tad viņš vēl nebija miris, mūsu vecais draugs Pineass? Cik gan ilgu laiku jau par viņu nebija ne ziņas, ne miņas!

«Un desmittūkstoš vīri, izlasīti no visa Izraēla, nāca no Ģibejas puses, un kaušanās bija briesmīga. Bet tie nezināja, ka nelaime tiem jau bija tuvu.

Tā tas kungs Benjāmiņu kāva Izraēļa priekšā, Jo Izraēļa bērni tai dienā no Benjamiņa apkāva divdesmit piecus tūkstošus un simt vīrus, kas visi bija zobena vilcēji. Un

Benjamiņa bērni redzēja, ka tie kauti lapa.» (Soģu grām., 20. nod., 34.—36. p.)

Tad viņi pagrieza Izraēļa armijai muguru un pielika soli virzienā uz tuksnesi. Bet Izraēla armija sekoja viņiem uz papēžiem. Ebreji aplenca «Benjamiņa bērnus», dzinās tiem pakaļ līdz Menukai un tos «samina līdz Ģibejai pret saules uzlēkšanu». Un «Benjamiņa bērni», savu ienaidnieku ielenkti, zaudēja 18 000 kritušu (42.—H. [>.). Dzīvi palikušie bēga uz Rimona klinti, un izraēlieši tur vēl nogalināja 5000, ko panāca ceļā, un pēc tam turpināja vajāšanu līdz Ģidomam, un «no tiem nokāva vēl divi tūkstoši viru» (45. p.). Sešsimt vīru paglābās, paslēpušies uz Rimona klints, un tur viņi palika četrus mēnešus. Bet izraēlieši, atgriezušies no kaujas lauka, iznicināja visus, kas vēl bija paglābušies Ģibejā: gan cilvēkus, gan dzīvniekus. Viņi nodedzināja ari visas Benjamiņa cilts pilsētas un ciemus (47. un 4S.p.).

Šai vēstījuma «svētais gars», kas tik izšķērdīgi rīkojas ar cilvēku dzīvībām, redzams, mazliet sapinies. Viņš nulc pavēstīja mums, ka Benjāniiņa cilts kareivju bijis pavisam 26 700, ieskaitot Ģibejas izlases karotājus. Bet, ja vien neesam skaitot kļūdījušies, tad nu jau 50 000 no Benjamiņa cilts krituši kaujās, kas galvu reibinošā ātrumā seko cita citai. Tātad vai nu kauju laikā Benjāmiņa dēli augļojušies un vairojušies tik strauji, ka viņu skaits divkāršojies, un tad tas būtu sevišķi interesants «hrīnuins», vai arī «svētais gars», diktēdams šos izdomājumus, aizmirsis saskaitīšanas likumus, un tad šis «brīnums» ir vēl pārsteidzošāks!

Šai stāstā interesanta ir vēl arī mūsu slavenā Pineasa parādīšanās. Viņš pēkšņi uzradās tieši tai brīdī, kad neviens viņu negaidīja, kad visi un ik; bez pamata uzskatīja viņu par svītrotu no dzīvo sarakstiem. Mēs jau sensenis bijām nomierinājušies, domādami, ka viņš apbedīts ja ne līdzās savam vectēvam Aaro nam, tad vismaz līdzās savam tēvam Eleazaram. Nekas tamlīdzīgs! Mēs bijām gluži veltīgi skumdinājuši sevi. Soģu grāmatas 20. nodaļas 28. pants jebkādu alošanos dara pilnīgi neiespējamu: runa nav par vārdabrāli, nedz par cilvēku ar vienādu uzvārdu, jo Pineass, kas lūdz dievu dāvāt uzvaru izraēliešiem pret^Benjāmiņa bērniem», ir tieši «Pineass — Aarona dēla Eleazara dēls».

Vai jūs vēl neaptverat, kas par lietu? Tad parēķiniet uz pirkstiem, un jus būsiet pārsteigti.

Šis ir tas pats Pineass, par kuru lasījām, ka Mozus dzīves laikā viņš ar savu sodītāju zobenu nokāvis ebreju Zimru un skaisto midiānieti Kazbiju mirkli, kad šis paris dvesa mīlas elsās. Ceturtajā Mozus grāmatā, kur 25. nodaļā lasām oficiālu ziņojumu par šā levita varoņdarbu, Pineass tā arī godāts — «priestera Aarona dēla Eleazara dēls» (7. un 11. [>.). Kā lasītājs atceras, tas notika Moabā pirms ebreju ierašanās «apsolītajā zemē», vēl ilgi pirms iešanas pāri pār Jordānu. Tātad kopš tā laika — kopš Zimrus nāves līdz slaktiņam, kas lika sarīkots Benjamiņa ciltij, daudz ūdeņu ai/plūduši laika jūrā. Šis slaktiņš nolika pēc Sinisona nāves. Ar to noslēdzas Soģu grāmata.

Jūs, protams, vēl neesat aizmirsuši, ka starp ebrejiem, kas bija sasnieguši divdesmit gadu vecumu kopš iziešanas no Ēģiptes, ģenerālis Jozuus un Kaleba kungs bija vienīgie, kam dievs apsolījis novest viņus uz Kanaānas zemi. No otras puses, blbelē teikts, ka Jozuus nodzīvojis no gadu. Ja saskaita 40 gadus, ko viņš klaiņoja tuksnesī, ar divdesmit gadiem, cik vecs viņš bi ja brīdī, kad gāja pāri Sarkanajai jūrai, tad iznāk, ka viņam bijusi gadi sešdesmit, kad viņš stājies Mozus vietā. Tātad viņš gadus piecdesmit komandējis un vadījis ebrejus.

Cik tad laika aizritējis kopš tā brīža, kad ebreji Jozuus vadībā pārgāja pāri Jordānai, līdz «Benjamiņa bērnu» iznicināšanai?

Jozuus valdīja 50 gadu. Soģu grāmatas 2. nodaļas 10. pantā teikts, ka bi jusi vesela paaudze, «kas to kungu nepazina, nedz tos darbus, ko viņš bija darījis pie Izraēla». Rēķināsim šai paaudzei 20 gadu. Sākas ebreju pirmā vergošana Mezopotāmijas ķēniņam — 8 gadi. Atbrīvošanās, soģa Otaniēla valdīšana — 40 gadu. Otra verdzība ķēniņa Eglona laikā — 18 gadu. Ar soģa Eūda palīdzību jūgs nokratīts, un izredzētā tauta iegūst ilgu atelpu — 80 gadu. Sākas trešā verdzība ķēniņa Jabina laika — 20 gadu. Deboras un Baraka uzvara un vēlreiz atelpa — 40 gadu. Midiāniešu atkārtota uzrašanās, ceturtā verdzība — 7 ļ^adi. Ģideana varoņdarbi uu atbrīvošanās no midiāniešiem — 40 gadu miera. Ebreji atkal nokļūst jūgā, šoreiz sava pašu tirāna Abimeleka jūgā — 3 gadi. Soģa Tolus valdīšana — 23 gadi. Soģa Jaīra valdīšana — 22 gadi. Sestā vergošana, amoniešiem — 18 gadi. Atbrīvošanās ar Jevtus palīdzību un šā soģa valdīšana — 0 gadi. Triju soģu mierīgā valdīšana: Kbcana — 7 gadi, Klona — 10 gadu un Abdona — 8 gadi. Septītā vergošana, vilistiešiem — 40 gadu. Simsona varoņdarbi un valdīšana — 20 gadu. Pavisam kopā 480 gadu! Tik daudz gadu bija aizritējis kopš tā brīža, kad ebreji pārgāja Jordānu un viņu vidū bija Pineass, kas pavadīja savu tēvu Elcazaru, līdz Simsona nāvei.

Secinājums: priesterim Pineasam bija vismaz piecsimt gadu, kad viņš raidīja dievam lūgšanu par izraēliešiem pret «Benjamiņa bērniem», lūgdams dievu atriebt par levita draugaļu, ko vienā naktī 70t) reižu bija izvarojuši trakie Ģibejas pilsētas tēviņi!

Bet kāpēc bībeles tekstā aizmirsts precīzi norādīt dižpriestera Pineasa vecumu? Mazliet precizitātes šeit nebūtu bijis lieki. Skeptiķi taču var teikt, ka svētais balodis», nebūdams draugos ar aritmētiku, aizmirsis ari hronoloģiju, oficiālo un svelo hronoloģiju! Vai tas kāds joks?!

Vienpadsmit Izraēļa cilšu, sakāvušas Benjamiņa cilti, drīz vien nožēloja savus posla darbus. Ebreji sāka vaidēt, sacīdami: «Vai mums! Kāpēc ir zudusi viena no mūsu ciltīm?»

Pēc tam viņi atcerējās sešsimt Benjāmiņa dēlus, kas, paglābušies uz Rimona klints, tur nīkuļoja. Kālab gan tie nevarēja kļūt par sēklu, no kuras atkal izaugs un sazaros Benjamiņa ciltskoks? Jā, bet. . . pašā kara darbības sākumā ebreji Micpā ātruma bija nozvērējušies nekad nedot Izraēļa meitas par sievām kādam vīram no Benjāmiņa cilts (Soģu grām., 21. nod., 1. p.). Sāka meklēt izeju no grūtā stāvokļa. Un tad kāds prāta virs ieteica: vajag apklaušināties, pameklēt, un droši vien atradīsies ģimenes, kas zvēresta brīdī nav bijušas Micpā.

Sākās meklēšana. Atklājās, ka ebreji, Jabesas pilsētas iedzīvotāji, nebija piedalījušies mītiņā. kurā pieņēma rezolūciju par «Benjamiņa bērnu» izdeldēšanu. Tad sākās Jabesā dzīvojošo lāga ebreju iznicināšana, un cilvēki, kas turp tika nosūtīti ar šo dievam tīkamo uzdevumu, aprimās tikai tad. kad no visiem pilsētas iedzīvotājiem bija palikušas pāri vairs tikai četri simti nevainīgu jaunavu, ko tad arī nosūtīja uz Rimona klinti.

Taču šās klints iemītnieki pamanīja, ka ar saņemto sieviešu daudzumu nepietiek, ka divi simti Benjamiņa bērnu» dalīšanā palikuši

tukšā. Stāvoklis atkal kļuva visai grūts. Tad veči atcerējās, ka Zilus pilsētā vajadzēja notikt lieliem svētkiem dievam par godu, un pieņēma šādu gudru lēmumu: «Benjamiņa bērniem», kas nebija dabūjuši sievas, atļaut nolaupīt sievietes reliģisko ceremoniju un tautas svētku laikā Zilū. Viņi arī nolaupīja sev par prieku divsimt Zilus dejotāju. Tētiņiem un māmiņām nebija brīv protestēt, un, izņemot viņus, visi bija apmierināti. Benjamiņa pēcteči tūdaļ pēc tam atjaunoja un no jauna uzcēla savas nodedzinātās pilsētas.

Visiem kritiķiem ir šķitis diezgan dīvains šis veselas cilts atjaunošanas paņēmiens. Bet, tīi kā kritiķi ir bezdievji, tad ko gan vērti viņu aizrādījumi? «Derības šķirsts» svētku laika atradās Zīlū, tātad tur bija klāt pats dievs. Un, ja jau viņš nesvieda uguni un liesmas, kas aprītu noziedzniekus, vai tad vajadzīgs vēl kāds pierādījums, ka viņš labvēlīgi izturējies pret jauno daiļavu nolaupītājiem?

Cietiet klusu, kritiķi! Nolieciet galvas dievišķīgās «providences» neizdibināmo ceļu priekšā!

Divdesmit piektā nodaļa JĒZUS KRISTUS SVĒTAS CILTSMĀTES RUTES AIZKUSTINOŠĀ IDILE

Esam nonākuši pie tā blbelcs stāsta, kas liek plūst sajūsmas asarām. Tas ir stāsts par lluti un Naēmiju. Aizgrābti līdz sirds dziļumiem, sākam pārstāstīt šo notikumu.1 Naēmija, kļuvusi atraitne, zaudēja arī savus abus dēlus, kas bija precējušies ar moabietēm. Viena viņas vedekla padevās vīramates pierunājumiem un griezās «atpakaļ pie saviem ļaudīm», bet otra, Rute, paziņoja: «Kurp tu iesi, ir es iešu, un kur tu mitīsi, tur ir es mitīšu; tavi ļaudis ir mani ļaudis, un tavs dievs ir mans dievs». (Rules grām., 1. nod., 15. un 1C>. p.)

Naēmija un Rute bija gauži nabagas un teica laimīgu to dienu, kad viņām izdevās kādā nopļautā tīrumā uzlasīt dažas nobirušas miežu vārpas. Gadījās tā (te un atkal ir «žēlīgā providence»!), ka Rute sāka lasīt vārpas kāda Boasa tīrumā, bet par šo Roasu bībelē teikts, ka 1as bijis «varen turīgs vīrs» (Kules grām..

2. nod., 1. p.). Viņš nedzina Kuti projām, lai gan likums to atļāva, bet vēl sacīja tai: «Es arī esmu tiem puišiem pavēlējis, ka tevi nevienam nebūs aizskart, un, kad tev slāpst, tad ej pie traukiem un dzer no tā, ko puiši būs smēluši. Tad metās viņa uz savu vaigu un klanījās pie zemes un sacīja uz viņu: … lai es žēlastību atrodu tavās acīs, mans kungs, jo tu esi mani iepriecinājis un tavu kalponi mīlīgi uzrunājis, jebšu es neesmu it ka viena no tavām kalponēm.» (Rutes grām., 2. /1 od., i)., 10. un 13. p.)

Bagatais Boass kļuva tik «žēlīgs», ka pat uzaicināja Kuti ieturēt maltīti kopā ar viņa kalpiem: «Ēd no tās maizes un iemērc lavu kumosu etiķī… tā ēda un paēda un viņai vēl palika». (l't. p.)

Norausiet aizkustinājuma asaras! Tālāk lasīsiet par vēl aizgrābjošākām reliģiskās «labdarības » izpausmēm.

Dabūjusi zināt, ka tīrumā viņas vedekla lasījusi vārpas un ieturējusi pusdienas, Naēmija rokas vien sasita: «Tas vīrs mums ir rada, no mūsu tuviniekiem viņš ir.» (20. p.) Te nu viramātes galvā nobrieda dievbijīgs plāns — savest kopā vedeklu ar šo bagāto «radinieku».

«Un Naēmija, viņas vīramāte, sacīja uz viņu: mana meita, vai es tev lai nemeklēju dusas vietu, kur tev labi klājas?

Nu tad vai Boass, pie kura kalponēm tu esi turējusies, nav no mūsu tuviem radiem? Redz, šo nakti vētīs viņš miežus 11/. klona.

Tad nu mazgājies un svaidies un velc tavas (goda) drēbes mugurā un noej klonā un nedaries tam vīram zināma, kamēr viņš beidzis ēst un dzert.

Un, kad viņš apguļas, tad ņem to vietu vērā, kur viņš apgulsies, tad ej iekšā un atsedz viņam kājgaļu un apgulies, tad viņš tev stāslīs, kas tev būs jādara.

Un viņa (Rute) sacīja uz to: visu, ko tu uz mani esi sacījusi, darīšu es.

Ta nogāja viņa klonā un darīja pēc visu, ko viņas vīramāte viņai bija pavēlējusi.

Kad nu Boass bija ēdis un dzēris un viņa sirds ielīgsmojās, tad nāca viņš apgulties aiz vienas gubas. Tad nāca viņa klusiņām un atsedza viņa kājgaļu un apgūlās.

Un nakts vidū izbijās tas vīrs un iztrācinājās, un redz, viena sieva gulēja viņam kājgalā.

Un viņš (Boass viņai) sacīja: kas esi tu? Un tā sacīja: es esmu Rute, tava kalpone, izplet tavus spārnus pār tavu kalponi, jo tu esi tas tuvais rads.

Un tas (Boass) sacīja: esi svētīta no tā kunga (dieva), mana meita! Ši tava pēdējā mīlība ir labāka nekā tā pirmā, tāpēc ka tu neesi dzinusies jauniem puišiem pakaļ, nedz bagātam, nedz nabagam.

U11 nu, mana meita, nebīsties, visu, ko tu uz mani esi sacījusi, darīšu es tev.» (Rutes grām., 3. nod., i.—ii. p.)

Boass tomēr, stingri ievērodams bībeles noteikumus par jaunu sievu ņemšanu no vīru zaudējušo radinieču vidus, atsaucās uz to, ka esot vēl kāds vīrietis, tuvāks Naēmijas un Rutes radinieks. Taču šis kaut kādu iemeslu dēļ atteicās no valdzinošās moabietes. Tad Boass sasauca ļaudis un paziņoja, ka ņemot Kuti pie sevis.

«Un viņš gāja pie tās, un tas kungs deva viņai, ka tā grūta tapa un vienu dēlu dzemdēja.

Tad sacīja tās sievas uz Naēmiju: svētīts lai ir tas kungs, kas tev nav licis trūkt viena tava rada šodien; un viņa vārds lai top slavēts iekš Izraēļa!

Un tas būs tev par dvēseles atspirdzinātāju un par uzturētāju tavā vecumā, jo tava vedekla, ko lu mīļo, ir viņu dzemdējusi. . . Un tie nosauca viņa vārdu Obeds, šis ir Izajus, Dāvida tēva tēvs.» (Rutes grām., A. nod., /.'i.— 17. p.)

Tads ir reliģiski pamācīgais stāsts par Buli, bibeles paraugvedeklu, un Naēmiju, visu vīramāšu rotu. Nevaram noliegt arī savu sajūsmu par augstsirdīgo Boasu, kas, tiklīdz viņam Rute iepatikās, tūdaļ atļāva tai ēst kopā ar saviem pļāvējiem un mērcēt «kumosu etiķi», lai tas viņai neiesprūstu rīklē.

Kritiķiem gan šķiet dīvaini, ka bagātais Boass nav nakšņojis savās mājās, bet nolicies gulēt turpat gubenī, kā to dara vienkāršie strādnieki pēc pļaujas. Bet vēl dīvaināk viņiem šķiet tas, ka Rule paslepen apgulusies līdzās Boasam, kā vēsti šā «svētā stāsta»

autors. Viņi uzskata par diezgan savādu gaumi, ka bībeles autoram tas šķiet gluži dabiski un ka viņš liek jaunai sievietei rīkoties nepieklājīgi bez dabiskā kauna jūtām. Ja šim Boasam, viņi saka, kā radiniekam vajadzēja precēt Ruli, tad Naēmijai, kas Kulei bija mātes vietā, vajadzēja godīgi ierasties pie viņa ar precību piedāvājumu. Viņai nevajadzēja skubināt vedeklu uz tādu rīcību, kas neklājas kārtīgai sievietei. Turklāt Naēmijai pašai vajadzēja zināt, ka ir kāds tuvāks radinieks par Boasu, un vajadzēja griezties tieši pie tā.

Tagad vēl: kā zināms, kristīgā baznīca māca, ka Jēzus Kristus esot cēlies no Dāvida, tātad no Boasa un Kutēs. Tādējādi prostitūcija un asinsgrēks vēlreiz sastopams tā cilvēka ciltskokā, kuru dievs izvēlējies it kā par savu iemiesojumu zemes virsū. Boass cēlies tiešā līnijā no Pereca, ko asinsgrēkā dzemdēja Tāmare, izlikusies par netikli, lai savaldzinātu savu vīratēvu Jūdu. Turklāt Boass pats ir Zaimus un Rakabas — Jērikas netikles dēls. Kas attiecas uz Kuti, tad viņa ir moabiete, tātad pieder pie cilts, kas cēlusies no Lata asinsgrēka ar savu vecāko meitu. Tādi ir Jēzus Kristus godājamie senči! Tādas ir «tīrās» asinis, kas rit par cilvēku kļuvušā dieva dzīslās!

Taču pētniekam šeit visinteresantākais ir tas, ka «balodis», diktēdams Rutes grāmatu, alkal nemaz nav pamanījis, ka viņa rupjā krāpšana lien laukā visās malās.

Starp Zaimu, Rakabas laulāto draugu, un lzaju, Dāvida tēvu, ir tikai Boass un Obeds. Bet Rakaba un Zaimus ir Jozuus — Nuna dēla laikabiedri, Rakaba apprecēja Zaimu pēc Jērikas ieņemšanas. No otras puses, Obeds dzīvoja dižpriestera Elus laikā, bet Elus pēctecis Zāmuēls bija Izajus laikabiedrs. Sqģu valdīšana beidzās ar Zāmuēlu, kas svētīja pirmo jūdu ķēniņu Zaulu, pēc tam gāza viņu un «svaidīja par ķēniņu» Dāvidu.

Rutes grāmatas hronoloģija ir kategoriskā pretrunā ar Jozuus grāmatu un Soģu grāmatu, jo fiziski nav iespējams, ka būtu notikusi šais grāmatās aprakstītā garā virkne visdažādāko ebreju tautas nelaimju, tās uzvarošo karu un ilgstošo un daudzo verdzības un mierīgās neatkarības posmu, ka bijis periods, kas ildzis līdz Simsona nāvei, tas ir, 480 gadu, un ka Zaimus un Boass, kas dzīvojuši šā perioda sākumā, būtu dzīvojuši arī tā beigās.

Divdesmit sestā nodaļa SVĒTAIS PRAVIETIS ZAMUĒLS

Kaut kad bībeles laikos dzīvoja kāds cilvēks, vārdā Elkanus, un viņam bija divas jo likumīgas sievas — Anna un Peninna. Pirmajai no tām nebija bērnu. Ik dienas viņa rīkoja savanf" godājamajam laulātajam draugam skandālus un trokšņainas scēnas, jo ražīgā Peninna, kas bija pretīga kā grēks un kodīga kā etiķis, ņirgājās par Annas neauglību. Lai tam darītu galu, Anna nolēma doties svētceļojumā. 13et kurp iet? Bībelē teikts, ka «derības Šķirsts» tolaik atradies Zīlū, kur to sargājuši virspriesteris Elus un viņa divi dēli Ovnus un Pineass. (So nu nevajag jaukt ar Pineasu — Eleazara dēlu.) Elkanus tad nu ar savu ģimeni devās uz Zilu.

Anna, atbraukusi Zilu, «gāja tā kunga namā … raudāja un neēda.

Tad sacīja Elkanus, viņas vīrs, uz to: Anna, kāpēc tu raudi? Un kāpēc tu neēd? Un kāpēc

tava sirds noskumusi? Vai neesmu es tev labāks nekā desmit dēlu?

Tad cēlās Anna, pēc tam kad viņa bija ēdusi un dzērusi Zīlū, (un gāja tā kunga priekšā).

Un Elus, tas priesteris, sēdēja uz krēsla pie stenderes tā kunga namā.

Un viņa bija no sirdsdibena noskumusi un pielūdza to kungu, un raudāja gauži.

Un viņa deva solījumu un sacīja: kungs (visvarenais dievs) Cēbaol! Ja tu tavas kalpones bēdas uzlūkosi un mani pieminēsi, un tavu kalponi neaizmirsīsi, un dosi tavai kalponei dēlu, tad došu es to tam kungam (par dāvanu) visu viņa mūžu (un vīnu un stipru dzērienu viņš nedzers) un dzenamam nazim nebūs uz viņa galvu nākt.

Un, kad viņa ilgi pielūdza priekš tā kunga, tad Elus viņas mutes (kustināšanu) vērā turēja.

Jo Anna runāja savā sirdī, un viņas lūpas tikai kustinājās, bet viņas balss netapa dzirdēta, tāpēc šķita Elus viņu esam piedzērušu.

Un Elus sacīja uz to: cik ilgi būsi tu piedzērusi? Lai tavs vīns no tevis atstājas (un ej prom no tā kunga vaiga).» (1. Zāmaēla (irām., 1. nod., 7.—1A. p.)

Anna neapjuka. Viņa braši paskaidroja, ka neesot dzērusi «vīnu, nedz stipru dzērienu». Augstākais garīdznieks, ieskatījis savu kļūdu, ieinteresējās par viņu. Ir zināms, kā tiek darīti lādi brīnumi, ko izlūdzās Anna. Tas pats pārbaudītais paņēmiens tiek likts lietā arī mūsdienās. Nav grūti iedomāties, kas notika. Ar Elkanus — dievbijīgās raudātājas vira atļauju Elus uzaicināja neauglīgo sievu apmeklēt viņu svētnīcā. Tiesa gan, Anna mazliet šaubījās, bet viņas vīrs pats to nomierināja: ej, viņš teica, kopā ar šo kungu, viņš dos tev paturēt svētu talismanu, un tas tev palīdzēs. Tādējādi Anna lika ielaista «svētnīcā».

Annas uzturēšanās templī maķenīt ieilga, un Elkanus piesēdās atpūsties zem tempļa ārējās kolonādes. Beidzot dārgā laulātā draudzene ieradās, viņu pavadīja Ovnus un Pineass, priestera dēli, kuru vaigs nezināmu iemeslu dēļ laistījās. Viņi iegalvoja krietnajam Elkanum, ka dievs visādā ziņā šoreiz likšot nolīt pār Annu savai visvarenajai svētībai. Un tiesa gan, pēc deviņiem mēnešiem Elkanus ģimenē ieradās dūšīgs brēkulis, ko nosauca par Zāmuēlu. Anna triumfēdama atkārtoja savu solījumu nekad nenogriezt nevienu matu cirtu no šā ilgotā bērna galvas.

Kad Zāmuēls paaugās, Anna atveda viņu virspriesterim Elum. Zēns tika iesvētīts dievam. Viņam lika dziedāt baznīcas korī un sargāt altāri. Elus ar saviem «pravieša» vārdiem apgalvoja mātei, ka puišelim paredzama neparasta karjera. Krietnā Anna bija tik apmierināta. ka turpat uz vietas sacerēja garu dziesmu, kas visa pilnīgi izlikta 2. nodaļā. Lasītājs lai ir mums pateicīgs, ka mēs to šeit necilājam.

Bet nedrīkst noklusēt sašutuma piesātinātos pantus, kuros «svētais gars» paļa Ovnus un

Pineasa kungu — divu «neliešu» rīcību par lielajiem zaudējumiem, ko viņi sagādājuši dievam tam kungam.

«Bet Elus dēli bija netikli, tie neatzina to kungu.

Jo priesteru ieradums ar tiem ļaudīm bija, kad kāds upuri upurēja, tad nāca tā priestera puisis, ciekams tā gaļa vira, un tam bija dakšas ar trim zariem rokā.

Un bakstīja dēģelī jeb katla, jeb pannā, jeb podā: visu nu, ko tās dakšas uzvilka, to ņēma tas priesteris priekš sevis. Tā darīja tie visiem Izraēļa ļaudīm, kas tur uz Zīļu nāca.

Ir pirms tie tos taukus iededzināja, nāca tā priestera puisis un sacīja uz to vīru, kas upurēja: dod to gaļu priesterim priekš cepeša, jo viņš negrib no tevis vārītu gaļu, bet jēlu.

Ja kas uz to sacīja: lai tie tauki dedzin top iededzināti, kā šodien pieklājas, un tad ņem priekš tevis, kā tava sirds iekārojas, tad sacīja šis uz to: nupat tev būs dot, bet, ja ne, tad ņemšu cs ar varu.

Tā bija šo puišu grēki ļoti lieli priekš tā kunga, jo šie vīri nicināja tā kunga ēdamo upuri.» (1. Zāmuēla grām., 2. nod., 12.—17. p.)

Tas vēl nav viss! Elus dēli «gulēja pie tām sievām, kas sapulcējās priekš saiešanas telts durvīm» (22. p.).

Dižpriesterim bija zināmi visi šie savu dēlu derdzīgie nodarījumi, bet reliģijas kalpa profesionālā mierā, būdams pārliecināts, ka ticīgie visu to pacietīs, viņš klusēdams nolūkojās šajā garīdzniecībai tik pierastajā savu dēlu rīcībā.

Reizē ar šo slavējamo sašutumu bībelē lai pašā nodaļā pastāstīts, ka Zāmuēla māte regulāri apciemojusi savu dēlu Zilu. «Un Elus svētīja Elkanu un viņa sievu un sacīja: lai tas kungs tev dod dzimumu no šās sievas par to izlūgto, ko viņa no tā kunga ir izlūgusi. Un tie gāja uz savu vietu.

Un tas kungs piemeklēja Annu, un tā tapa grūta un dzemdēja trīs dēlus un divi meitas. Un tas puisis Zāmuēls uzauga pie tā kunga.» (1. Zāmuēla grām., 2. nod., 20. un 21. p.)

Skeptiķi droši vien nodomās, ka Elkanus ģimenes palielināšanās atkal jau nebūs vis notikusi bez Ovnus un Pineasa palīdzības. Bet ticīgie iebildīs, ka tikai tētiņš Cebaols vienīgais nodarbojies ar jaukās Annas apaugļošanu un ka tā bijusi svētība, turpretim Elus dēli, kas gulēja ar citām dievlūdzējām, bijuši visparastākie nelieši. Pievākt sev skaistās sievietes, ko izraudzījies dievs, tā tiešām ir briesmīga dievzaimošana, nekādā ziņā ne mazāka kā bāzt dakšiņas svētajā kastrolī, kur vārījās gaļa pašam dievam tam kungam.

«Un tas jauneklis Zāmuēls kalpoja tam kungam Elus priekšā, un tā kunga vārds bija dārgs tanī laika un parādīšanās notika reti.

Un tas notikās tai dienā, kad Elus savā vietā gulēja, un viņa acis jau sāka tumšas mesties, ka tas nevarēja redzēt.

Un Zāmuēls arī bija apgulies, pirms tas dieva cljes lukturis izdzēsts tapu tīi kunga namā, kur tas dieva šķirsts bija.

Tad sauca tas kungs Zāmuēlu: (Zāmuēl, Zāmuēl!) Un tas sacīja: redzi, te es esmu.

Un tas tecēja pie Elus un sacīja: redzi, še es esmu, jo tu esi mani aicinājis. Viņš sacīja: es tevi neesmu aicinājis, ej atkal gulēt. Un tas gāja un apgulās.

Tad sauca tas kungs Zāmuēlu atkal: (Zāniuēl, Zāmuēl!). Un Zāmuēls cēlās un gāja pie Elus un sacīja: raugi, tu esi mani aicinājis. Viņš sacīja: es tevi neesmu aicinājis, mans dēls, ej atkal gulēt.

Bet Zāmuēls vēl nepazina to kungu, un tā kunga vārds tam vēl nebija parādīts.

Tad sauca tas kungs Zāmuēlu atkal trešu lāgu. Un tas cēlās un gāja pie Elus un sacīja: redzi, še es esmu, tu esi mani aicinājis. Tad noprata Elus, ka tas kungs to puisi sauca.

Un Elus sacīja uz Zāmuēlu: ej gulēt, un, kad tu saukts topi, tad saki: runā, kungs, jo tavs kalps klausās. Un Zāmuēls gāja un apgulās savā vietā.

Tad nāca tas kungs un nostājās un sauca kā citkārt: Zāmuēl, Zāmuēl! Un Zāmuēls sacīja: runā (kungs), jo tavs kalps klausās.

Un tas kungs sacīja uz Zāmuēlu: raugi, es daru kādu lietu iekš Izraēļa, ka visiem, kas to dzirdēs, abas ausis skanēs.

Tanī dienā es pacelšu pret Elu visu, ko es pret viņa namu esmu runājis, es to sākšu un arī pabeigšu.

Jo es esmu lam ziņu devis, ka es soģis bušu pār viņa namu mūžīgi lā nozieguma dēļ, ka viņš ir zinājis, ka viņa bērni ir netikli turējušies, un nav vis tos greizi uzlūkojis.

Un tādēļ esmu es tam EIus namam zvērējis, ka Elus nama noziegums mūžīgi netaps salīdzināts ne caur kaujamiem, ne caur ēdamiem upuriem.» (1. Zāmuēla grām., 3. nod., 1.— U. p.)

No rīta galvenais garīdznieks gribēja uzzināt nakts dēkas beigas. Var iedomāties, kādās grūtībās iekļuva jaunais Ievils — viņa skolnieks. Elus sāka neatlaidīgi iztaujāt, prasīja teikt visu patiesību, un galu galā Zāmuēls kļuva vaļsirdīgs.

«Tad stāstīja Zāmuēls tam visus vārdus un neapslēpa tam nenieka. Un viņš (Elus) sacīja: viņš ir tas kungs, lai viņš dara, ko viņš pats redz labu esam.

Bet Zāmuēls uzauga, un las kungs bija ar viņu, un viņš nelika nevienu no saviem vārdiem zemē krist.

Un viss īzraēlis no Dana līdz Berzebai atzina, ka Zāmuēls bija tā kunga uzticīgais pravietis.» (18,—20. p.)

Pirmā daļa stāstā par slaveno pravieti, kas reizē ar to bija pēdējais Izraēla soģis, izraisījusi dažas kritiskas piezīmes. Sakarā ar pašu grāmatu, ko piedēvē Zāmuēlam, Frerē izvirzījis šādus vispārīgus apsvērumus. Viņš aizrāda uz kļūdu, kādu nebulu izdarījis neviens nopietns vēsturnieks. Tā ir tāda, ka lasītājs atslāts pilnīgā neiņā par aprakstītās tautas vispārīgo stāvokli. Patiesi, ļoti grūti secināt, kādu teritoriju ieņēmuši ebreji Elus priesterības laikā, tieši kādās vietās viņi dzīvojuši, vai viņi bija vēl vergi vai arī tikai maksāja meslus feniķiešiem, ko neizglītotie ebreju rakstnieki, pie reizes jāteic, tiepīgi dēvē par vilistiešiem. Acīm redzot, autors bijis priesteris, ko interesējuši vienīgi viņa aroda jautājumi, bet visu pārējo viņš uzskatījis par niekiem.

Autors min Zīlus pilsētu kā virspriestera Elus rezidenci. Šai sakarā Volters aizrāda, ka ciems, kas saucies par Zīļu, piederējis feniķiešiem un maz ticams, ka viņi būtu cietuši savā vidū svešas ticības virspriesteri. Ja «derības šķirsts» arī atradies šai ciemā, tad to varēja glabāt tikai slepenībā, jo, kā tālāk uzzināsim, vilistieši to ieguva tikai daudz vēlāk ar diezgan sīvu kauju, liet kā gan tad izskaidrojama ebreju svētceļošana uz Zilu?

Aprakstīdams notikumus ar Zāmuēlu, autors liek saprast, ka dievs vairs neesot pagodinājis ebrejus ar tik biežām sarunām kā agrāk. Šeit vēlreiz izpausmi rod visu pirmatnīgo tautu ideoloģija, jo tās visas ticēja, ka tad, kad tauta uzvarēta, tad uzvarēts ir ari viņas dievs, un, kad tauta atkal ceļas, tad ceļas arī viņas dievs.

Daudzi uzskata, ka gadījumā, ja jūdu un kristīgo dievs patiesi bijis Visuma radītājs, tad viņam piešķirta galu galā visdumjākā loma: viņš tup tīnē un no turienes nakts vidū trīsreiz veltīgi sauc zēnu, iekām atklāj, ko viņš vēlas. Vulstons izsaka izbrīnu par to, ka mazais Zāmuēls nav pratis atšķirt «visaugstā dieva» balsi it kā tāpēc, ka dievs vēl nekad ar viņu nebija runājis. Protams, grūti «pazīt» balsi, ja pirms tam nekad ta nav dzirdēta. Taču, tā izteikdamies, «svētais» autors iedomājas savu dievu ar cilvēka balsi, pie tam noteiktas nokrāsas balsi, gluži tāpat, kā ikviena cilvēka balsij ir savas individuālās īpatnības.

No ta var secināt vēl vienu pierādījumu tam, ka ebreji savu dievu iedomājušies miesīgu un uzskatījuši to tikai par augstākas kategorijas cilvēku, kas parasti dzīvo mākoņos un dažkārt nolaižas uz zemi, lai apciemotu savus mīluļus, dažkārt aizstāv viņus, dažkart pamet viņus; brīžam viņš ir uzvarēts, brīžam uzvarētājs. Vārdu sakot, ebreji viņu iedomājās gluži tādu pašu, kādi ir seno grieķu un citi «pagānu» dievi.

Tā nu jaunais Zāmuēls jau paaudzies, bet «svētais balodis» vēl aizvien nesoda Ovnus un Pineasa uzvešanos. Vai viņi joprojām bāza dakšiņas dieva tā kunga katlā? Mēs zinām tikai to, ka Zāmuēls visu pateica izraēliešiem; tātad Elus un viņa ģimenes sodīšana kļuva par visiem zināmu noslēpumu. Tomēr tas nekavēja ticīgos joprojām uzturēt sodāmo priesteri un viņa dēlus. Varbūt šie dēli, soda bīdamies, tagad atteicās no saviem baznīcas zagļu paradumiem? Bet mēs ari zinām, ka bibeles dievs ilgi piemin ļaunu. Tad redziet, kas notika tālāk. Šeit atkal jācitē «dieva vārda» teksts:

«Un Izraelis izgāja karā pret tiem vilistiešiem …

… Un vilistieši taisījās Izraēlim pretī, un tā kaušanas vairojās un izpletās, un Izraelis tapa to vilistiešu priekšā kauts, jo tie kāva tai kaušanā uz lauka pie četrtūkstoš vīru.

Tad nāca tie ļaudis lēģerī, un Izraēla vecajie sacīja: kāpēc ir tas kungs mūs šodien kāvis vilistiešu priekšā? Lai mēs pie sevis ņemam tā kunga derības šķirstu no Zilus, ka tas mūsu vidu nāk un izglābj mūs no mūsu ienaidnieku rokas.

Tad sūtīja tie ļaudis uz Zīļu un atveda no turienes tā kunga Cēbaota derības šķirstu (tā kunga), kas uz tiem ķerubiem mīt, un tie divi Elus dēli, Ovnus un Pineass, bija līdzi klātu ar to dieva derības šķirstu.

Kad un la kunga derības šķirsts lēģerī nāca, tad gavilēja viss Izraēlis ar lielu gavilēšanu, tā ka zeme atskanēja.

Kad nu tie vilistieši to gavilēšanu dzirdēja, sacīja tie: kāda liela gavilēšanas skaņa ir iekš to ebreju lēģera? Tad samanīja tie tā kunga šķirstu esam lēģeri nākušu.

Un vilistieši bijājās un sacīja: dievs ir lēģerī nācis. Un tie sacīja: vai mums! jo šī lieta citkārt nav notikusi.

Vai mums! kas izpestīs mūs no šo vareno dievu rokas? Šie ir tie dievi, kas ēģiptiešus situši ar visādām mocībām tuksnesī.

Esiet stipri un turieties kā vīri, jūs, vilistieši, ka jums ebrejiem nav jākalpo, it kā tie jums ir kalpojuši. Turieties kā vīri un kaujieties!

Tad kāvās vilistieši, un Izraēlis tapa kauts, un bēga ikviens uz savu dzīvokli. Un tur notika varen liela kaušana, jo no Izraēļa tapa trīsdesmit tūkstoš kājnieki apkauti.

Un tas dieva šķirsts tapa ņemts, un Elus divi deli, Ovnus un Pineass, nomira.

Tad tecēja viens benjāminietis no karapulkiem un nāca tai dienā uz Zilu, un bija savas drēbes saplosījis, un zeme bija uz viņa galvas. Un, tam nākot, raugi, tad sēdēja Elus uz krēsla ceļmalā raudzīdamies, jo viņa sirds trīcēja tā dieva šķirsta dēļ. Kad nu tas virs nāca pilsētā, to stāstīdams, tad brēca visa pilsēta.

Un, kad Elus to brēkšanu dzirdēja, sacīja viņš: kas tas par troksni? Tad steidzās tas vīrs un nāca, un izteica to Elum.

Un Elus nu bija deviņdesmit un astoņus gadus vecs, un viņa acis jau bi ja tumšas metušās un nevarēja vairs redzēt.

Un tas vīrs sacīja uz Elu: es esmu tas, kas no tiem karapulkiem nācis, un esmu šodien no tiem karapulkiem bēdzis. Tad viņš sacīja: kā tur iet, mans dēls?

Un tas vēstnesis atbildēja un sacīja: Izraēlis ir bēdzis priekš tiem vilistiešiem, un liela kaušana ir starp tiem ļaudīm notikusi, ir tavi divi dēli, Ovnus un Pineass, miruši, ir dieva šķirsts paņemts.

Un tas notikās, kad šis dieva šķirstu pieminēja, tad viņš no krēsla krita atpakaļ pie vārtiem un nolauza savu kaklu un nomira, jo tas virs bija vecs un smags. Un viņš bija tiesājis Izraēli četrdesmit gadu.

Un viņa vedekla, Pineasa sieva, bija griita un gaidījās. Kad nu šī to vēsti dzirdēja, ka dieva šķirsts ņemts bija un viņas tēvocis nomiris līdz ar viņas vīru, tad viņa locījās un dzemdēja, jo sāpes uzbruka viņai.

Un, viņai mirstot, tās (sievas), kas viņai klāt stāvēja, sacīja: nebīsties, jo tu esi dēlu dzemdējusi. Bet viņa neatbildēja un neņēma to pie sirds.

Un tā nosauca to puisēnu Ikabods, sacīdama: tā godība ir nost no Izraēla, tādēļ ka tas dieva šķirsts bija ņemts un viņas tēvoča un vīra (nāves) dēļ.

Un tā sacīja: tā godība ir nost no Izraēļa, jo dieva šķirsts ir ņemts.» (1. Zāmuēla grām.,

nod., I—22. p.j

«Svētais» autors nepastāsta nedz to, kas sacēlis ebreju sašutumu pret verdzinātājiem vilistiešiem, nedz to, kas bijis kara iemesls, nedz ari to, kādu teritoriju ebreji ieņēmuši. «Svētais» autors tikai saka, ka 30 000 ebreju iznicināti, lai gan viņiem bija «derības šķirsts».

«Kā gan var ticēt,» saka Voltērs, «ka tauta, kas bijusi verdzībā un cietusi tik lielus zaudējumus, varētu tik drīz atkopties?»

Kritiķiem vienmēr bijušas aizdomas,ka «svētais» autors sliecas uz pārspīlējumiem tiklab panākumu, kā ari neveiksmju aprakstos.

Pašreiz aplūkojamajā vietā bibelē viņš vairāk nododas Zāmuēla cildināšanai nekā pūlas radīt skaidrību ebreju vēsturē. Veltīgi meklēt patiesu aprakstu par ebreju zemi: par apstākļiem, kādos notikusi sacelšanās, par cietokšņiem vai vismaz alām, ko viņi ieņēmuši, par aizsar dzības pasākumiem, ko viņi sagatavojuši, par karavadoņiem, kas vadī juši kaujas — ne vārda par šiem svarīgajiem un būtiskajiem apstākļiem! Tieši no tā Bolingbroks secina, ka Ievits, šā stāsta autors, rakstījis tā, kā rakstīja viduslaiku mūki, atzīmēdami atsevišķus notikumus savu uzskatu gaismā. Un Voltērs ar savu kodīgo iroriiju piemetina: «Bez šaubām, Zāmuēls, kļuvis par pravieti, kam dievs ļāva dzirdēt savu vārdu jau no bērna kājas, bi ja daudz svarīgāks nekā 30 000 kritušu cilvēku, kas ne reizes nelika pagodināti ar dieva vārdu. Droši vien tāpēc svētajos rakstos daudz rūpīgāk aprakstīti ebreju pravieši neka ebreju tauta.»

Tagad uzmanību, lasītāj! Būsim nopietni! Mēs tuvojamies tādai bībeles vietai, kas noskaņo uz jautrību ne vairāk kā invalīda koka kāja. Runa ir par notikumu ar hemoroidāliem zelta izaugumiem.

Nesmejieties taču! Tas ir ļoti nopietni un, protams, pilnīgi dievbijīgi, jo to stāstījis «svētais gars».

Lai sodītu Ovnu un Pineasu, kas ilgu laiku bija bāzuši dakšiņas dieva kastroļos, dievs tēvs sagudroja savā slavenajā «derības šķirstā»" krist vilistiešu rokās. Ovnus un Pineass aizstavēja šķirstu, tas ir, aizstāvēja pašu dievu, bet viņš vēlējās (tāda un ir neizprotamā dievišķā griba!), lai abi leviti tiklu viņa dēļ nogalināti līdz ar 30 000 citu ebreju, kuri gan nekad nebija ēduši no dieva katliņiem. Tas bija sensacionāls sods!

Galu galā, nododams pats sevi pagānu vilistiešu rokās, dievs pats arī izdarīja svētuma zaimošanu pret sevi pašu. Varbūt jums tas viss nešķiet loģiski? Toties tas ir dievišķīgi, un ikviens teologs jums to apstiprinās.

Vispirms piezīmēsim, ka šie vilistieši, kas attiecībā uz uzticību dievam bija patiesībā krietni ļaudis, ar vislielāko godbijību izturējās arī pret sagūstīto Izraēla dievu. Nule redzējām, ka viņi bijās tā varenības. Nemaz nepazīdami neiecietīgu fanātismu, kas atļauj apvainot citu reliģiju svētumus, viņi parādīja ebreju dieva tīnei visvisādu godu.

Ja kāds Jupiters vai Buda nonāktu kristīgo inkvizitoru rokās, viņi to iemestu atkritumu bedrē. Turpretim vilistieši, zinādami, ka «šķirstā», ko viņi bija ieguvuši asiņainas kaujas iznākumā, sēdēja ebreju dievs, svinīgi pārnesa svēto kārbu uz Azdodu, kur atradās viens no visgreznākajiem vilistiešu tempļiem — dieva Dagona templis. Tur viņi arī novietoja «derības šķirstu» viscienījamākajā svētnīcas daļā līdzās pašam Dagonam.

Vilistieši, acīm redzot, sprieda tā: Izraēla dievs ir pirmās šķiras dievs. Mēs jau zinām, kādus brīnumus tas darīja, kad tam vajadzēja izvest ebrejus no Ēģiptes. Ja nu mums palaimējies viņu noķert, tad pacentīsimies būt pret viņu uzmanīgi, lai iegūtu viņa labvēlību. Godināsim viņu tāpat kā Dagonu. Vēl viens dievs, kas aizstāv, nekad nav par ļaunu.

Ak vai! Sie vientiesīgie vilislieši bija nošāvuši greizi: ļoti drīz viņiem uz savas ādas vajadzēja izjust bībeles dieva nelāgo raksturu. Novietojuši «šķirstu» Azdodas templī, Dagona priesteri vakarā atgriezās mājās, atstādami pa nakti savu dievu aci pret aci ar ebreju dievu. Ja ebreju dieva Jahves vietā feniķiešiem būtu laimējies sagūstīt kādu ēģiptiešu Anubisu vai persiešu Ormuzdu, vai grieķu Apoilonu, viss noritētu laimīgi šajā un turpmākajās naktīs. Abi dievi draudzīgi patērzētu, pastāstītu viens otram jautrus gadījumus par savu ticīgo pielūdzēju reliģisko apmātību un liktos gulēt. Viņi kļūtu par labiem biedriem, un Azdodas iedzīvotāji dzīvotu cepures kuldami.

Nekas tamlīdzīgs! Vecais īgņa Cēbaots izmantoja dieva Dagona priesteru prombūtni un izrīkojās ar viņu kā ar nesamierināmu sāncensi; viņam ļoti gribējās pierādīt, ka viņš ir varenāks nekā oficiālais vilistiešu elks. Bet Dagons būtībā nebija ļauns dievs, viņš nelika, lai viņam upurē cilvēkus, un vispār bija lādzīgs. Tāpēc viņam gan vajadzēja būt ļoti pārsteigtam, kad nakts vidū Jalive pēkšņi izlauzās no savas kārbas, kā traks metās viņam virsū un nogāza viņu zemē.

Bībelē nav sīkāk aprakstīts šis nakts noti-

«…tad bija Dagons uz savu vaigu pie zemes krilis priekš tā kunga šķirsta» (1. Zāmuēla grām., o. nod., 4. p.).

kums, taču no visa teksta ir skaidrs, ka tieši tā tas noticis. «Un tie vilistieši ņēma to dieva šķirstu un veda to Dagona namā un lika to Dagonam sānos.

Bet, kad tie ļaudis no Azdodas rītā agri cēlās, raugi, tad bija Dagons uz savu vaigu pie zemes kritis priekš tā kunga šķirsta, un tie ņēma Dagonu un lika to atkal savā vielā.» (1. Zāmuēla gram., 5. noti., 2. un 3. p.)

Otra nakts bija vēl drausmīgāka nekā pirmā. Jahve jutās aizskarts, ka viņam jādalās ar Dagonu azdodiešu pielūgšanā. Var jau būt, ka viņš ari pats juta, cik viņa greizsirdība smieklīga un manieres rupjas. Augu dienu viņš rāmi gulēja šķirsta dibenā.

Ai, ja tālaika dievticīgie ļautiņi pēkšņi būtu ieraudzījuši, ka dievs izbāž galvu no kastes, ja viņš tos kaut mazlietiņ būtu paaģitējis! Azdodieši bulu atsacījušies no sava elka kulta. Bet nē! Dievs Cēbaots mierīgi gulēja un nerādījās. Viņš klusēdams sirdījās. Viņš gribēja palikt tumsā, lai vēlāk, ļaujot vaļu nelabajai omai, remdinātu savu niknumu.

Šoreiz Dagonam tika bez žēlastības: «Kad tie nu otrā rītā atkal agri cēlās, raugi, tad bija Dagons uz savu vaigu pie zemes kritis priekš tā kunga šķirsta; un Dagona galva un (viņa divi kājas un) viņa divi rokas bija nocirstas un gulēja uz sliekšņa, ka tas zivju tēls vien pie tā atlikās.» (1. Zāmuēla grām., 5. nod., p.)

Protams, tas viss mulsināja pilsētas iedzīvotājus. Tomēr viņi atkal nekā nesaprata un savā sirds šķīstībā nekādi nepieļāva aizdomas, ka par nakts postījumiem būtu vainojams svētās kastes iemītnieks. Taču viņus ķēra briesmīgs sods. Šeit atkal jācitē oriģinālteksts: «Bet tā kunga roka bija grūta pār Azdodas ļaudīm, un viņš tos postīja un sita ar augoņiem, Azdodu un viņas robežas (bet visā zemē savairojās peles, un pilsētā bija liels izmisums).» (6. p.)1 Tad un azdodieši saprata, ka tikai Izraēla dieva pirksts varēja sagādāt viņiem tādu postu.

Vecajie pavēlēja pārnest «derības šķirstu» uz citu pilsētu. Šim nolūkam izvēlējās Gatu. Bet, tiklīdz «šķirsts» ieradās Gata, tūdaļ arī visiem šās pilsētas iedzīvotājiem uzradās pakaļas vātis. No Gatas «šķirstu» pārvietoja uz Ekronu, kur nelaime atkārtojās. Redzams, nelaimīgā zeme mocījās zem «dieva rīkstes» cir tieniem. «Un tie cilvēki, kas nenomira, tapa sisti ar augoņiem, tā ka tās pilsētas kliegšana cēlas pret debesim.» (12. p.)

Septiņus mēnešus vilistieši vazāja nelaimīgo «dieva šķirstu» no vienas pilsētas uz otru, un it visur šā dieva midzeņa ierašanās bija saistīta ar tās pašas grūtās un mokošās slimības izplatīšanos. Galu galā nolēma apspriesties ar zīlniekiem. Tie bija «viltus» reliģijas priesteri, protams, viltus no kristiānisma viedokļa. Tomēr izrādījās, ka viņi ir lieliski pareģi! Vilistieši nolēma atdot «šķirstu » atpakaļ.

«Tie sacīja: ja jūs to Izraēļa dieva (tā kunga derības) šķirstu gribat nosūtīt, tad nesūtiet viņu tukšā, bet atmaksājiet viņam vienu noziedzības upuri, tad jūs tapsit dziedināti un jums taps zināms, kādēļ viņa roka no jums nav atstājusies.

Tad sacīja tie: kas ir tas noziedzības upuris, ko mums būs viņam maksāt? Un tie sacīja: piecas pakaļas vātis no zelta un piecas zelta peles pēc to piecu vilistiešu lielkungu pulka, jo tur ir vienāda mocība pār jums visiem un par jusu lielkungiem.

Tad dariet nu tādas zīmes, it kā jusu pakaļas vātis ir, un tādas peļu zīmes, kas jūsu zemi samaitā, un dodiet tam Izraēļa dievam to godu, varbūt viņš savu roku pār jums atvieglinās un pār jūsu dievu, un par jūsu zemi.

Kāpēc tad gribat jūs savu sirdi apcietināt, it kā tie ēģiptieši un vāravs savu sirdi apcietinājuši? Vai tas tā nav, kad viņš brīnišķīgi tiem parādījies, tad ir tie tos (izraēliešus) atlaiduši, ka tie aizgāja.

Nu tad ņemiet un dariet jaunus ratus un divi zīdāmas govis, uz kurām vēl nekāds jūgs nav nācis, un iejūdziet tās govis priekš tiem ratiem un vediet viņu teļus no tām atpakaļ uz mājām.

Tad ņemiet tā kunga šķirstu un lieciet to uz tiem ratiem un tos zelta rīkus, ko jūs tam par noziedzības upuri maksāsiet, lieciet vienā trauciņā viņam blakam un sūtiet viņu projām, lai iet.

Tad lūkojiet, ja las uz savas robežas ceļu iet uz Bet-Zemesu, tad tas pats mums ir visu šo lielo ļaunumu darījis, bet, ja ne, tad nopratīsim mēs, ka viņa roka mūs. nav aizskārusi, bet las ir mums nejauši noticis.» (1. Zāmuēla grām., 6. nod., 3.—9. p.)

Lasot šo stāstu, neviļus šaujas prātā deviņdesmit gadu vecā Zara, ko viņas skaistuma dēļ paņēma Ģeraras ķēniņš, viņu Abraāma māsu domādams. Atcerieties, iekām ķēniņš nebija atlaidis patriarha sievu, visam Ģeraras sievietēm «klēpji» bija «aizslēgti» pēc dieva pavēles. Seit dieva pirksts skāra citu vilistiešu vīriešu miesas daļu. Nelaimīgie klēpji! Nebija nekādu šaubu, ka visos toreizējos notikumos tie bija gluži nevainīgi, un tomēr tie tik gauži dabūja ciest! Kāpēc gan šis dīvainais bībeles dievs piedeva savedējam Abraāmam, vienīgajam Ģeraras nelaimes vaininiekam, viņa rīcību? Viņš taču vienīgais spekulēja ar savas laulātās draudzenes daiļumiem, uzdodams viņu par māsu. Un kāpēc tas pats dievs sodīja vilistiešus par to, ka tie bija sagūstījuši viņu pašu kopā ar viņa šķirstu? Viņš taču pats piespieda sevi sagūstīt. Vissvētākais noslēpums un dievišķīgs juceklis!

Taču vilislieši paklausīja savu zīlnieku padomu. Viņi izgatavoja no zelta piecas peles un piecus hemoroidālus izaugumus, kam vajadzēja reprezentēt piecu galveno pilsētu — Azdodas, Gatas, Asklonas, Gazas un Ekronas upuri. Viņi uzcēla šķirstu un šos upurus uz ratiem, iejūdza tajos divas jaunas govis, kam atņēma teļus, un palaida bez dzinēja pa tīrumu.

«Tad gāja tās govis tiešām pa to ceļu uz Bet-Zemesu, vienu pašu ceļu gāja, tikuši bļaudamas, un neatkāpās ne pa labo, ne pa kreiso roku, un vilistiešu lielkungi tām gāja pakaļ līdz Bet-Zemesas robežai.» (1. Zāmuēla cjrām., 6. nod., 12. p.)

Cik tas viss ir brīnišķīgi, un kā ticīgajiem tiešām ir pamats lepoties ar tādas lieliskas reliģijas saturu! Bībelē patiesi netrūkst praviešu. Pat vilistiešu zīlnieki, nolādētas tautas dēli, liek atzīti par visīstenākajiem praviešiem. Katrai zemei ir savi pravieši, un bībeles autori, paši būdami pravieši, cienī savu amatu pat svešzemju elku pielūdzēju vidū, ja vien tiem ir tas pats arods. Savā neparastajā varenībā dievs dara pārdabiskas lietas, iedvesmodams pat «viltus» reliģiju zintniekus un praviešus, piemēram, Bileamu. Dievs pat neliedz viņam naidīgo ticibu burvjiem un magiem iespēju darīt, brīnumus, kā to redzējām Ēģiptē, kur ēģip-| tiešu burvji spēja atkārtot dažus Mozus brīnumus. Un govis, kas aizved atpakaļ īstajā vietā «derības šķirstu» — vai tad tas nav spožs brīnums? Tās iet uz Bet Zemesu pie ebrejiem pašas no sevis, bez braucēja, tas vada neredzamais dieva pirksts! Vai gan tās arī nav kļuvušas par pareģēm? Dievam taču nekas nav neiespējams! Pie reizes atcerēsimies «Bileama ēzeļa māti», kas runāja cilvēka balsī.

«Un Bet-Zemesas ļaudis pļāva kviešus ielejā, un, kad tie savas acis pacēla un to šķirstu redzēja, tad priecājās tie, to redzēdami.

Un tie rati nāca uz Jozuus, tā betzemesieša tīrumu un tur apstājās, un tur bija liels akmens, un tic skaldīja ratu malku un upurēja govis tam kungam par dedzināmu upuri.

Un tie Ieviti nocēla tā kunga šķirstu līdz ar to trauciņu, kas klātu bija, kur tie zelta rīki iekšā bija, un lika to uz to lielo akmeni; un tie ļaudis no Bet-Zemesas upurēja dedzināmus upurus un kāva tam kungam kaujamus upurus tai pašā dienā.» (1. Zāniuēla grām., 6. nod., 13.—15. p.)

Un ari tas vēl nav viss! Jau diezgan sen dievs nezin kāpēc nevienu no savas iemīļotas tautas nebija sadedzinājis, ne iznīcinājis. Ka gan viņš būtu varējis labāk vainagot savu atgriešanos «Izraēla klēpī», ja ne ar attiecīgu slaktiņu? Tad nu lūdzu, līksmojiet! Lai priecājās ticīgo sirdis! «Un tas kungs kāva starp tiem ļaudīm no Bet Zemesas, tāpēc ka tie tā kunga šķirstu bija aplūkojuši, tad kāva viņš no tiem ļaudīm piecdesmit tūkstošus un septiņdesmit vīrus. Tad bēdājās tie ļaudis, ka tas kungs ar lādu lielu kaušanu tos ļaudis bija kāvis.» (1. Zāmuēla grām., 6. nod., 19. p.)

Dievs tas kungs vispār neciena jokus un necieš dīku ziņkārību attiecībā uz savu personu. Vai tad viņš vairākkārt nav paziņojis, ka, izņemot retus gadījumus, ikviens, kas skatīs viņu vaigā, mirs? Tā ka šie Bet-Zemesas glūņas galu galā jau bija diezgan brīdināti. Sakiet. lūdzami, kas tā par muļķīgu iedomu — ielūkoties «šķirstā»? Acīm redzot, vilistieši bija godbijīgāki un savaldīja savu vēlēšanos pacelt «svētās» lādes vāku. Tāpēc dievs arī apmierinājās ar to, ka uzsūtīja viņiem tikai … hemoroīdus.

Vēl, starp citu, viena piezīme: lai gan ģeogrāfiem absolūti nav zināma Bet-Zemesas pil sēta, tomēr tai jābūt bijušai laikam ļoti lielai pilsētai, ja jau tur ziņkārīgo vien atradās 50 070 cilvēku, kas tad uz vietas tika iznīcināti. Šī tik daudzu tūkstošu betzemesiešu pēkšņā nāve vēl un vēlreiz mums jo skaidri rāda, kāds ir «svētais gars». Spriedīsim tā.

Fiziski nav iespējams, ka 50 070 cilvēku visi vienā laika būtu ielenkuši «šķirstu». Vai nav tiesa? Pieļausim, desmit, divdesmit, nu, ja vēlaties, trīsdesmit cilvēku vienā laikā, uzreiz, visi kopā pacēla vāku un ar skatieniem ieurbās lādē. Šie pirmie trīsdesmit ziņkārīgie tūdaļ samaksāja par savu pārdrošību un beigli nokrita zemē. Mēs pieļaujam, ka vēl trīsdesmit cilvēku nesaprata mācību un atkārtoja iepriekšējo pārdrošību ar tiem pašiem nežēlīgajiem rezultātiem. Pieļausim vēl arī trešo kārtu neiebiedējamo. Bet galu gala betzemesiešiem kļuva aizvien grūtāk un grūtāk pietikt klāt pie «šķirsta»: viņiem vajadzēja soļot pa līķiem, lai ielūkotos «svētajā» lādē. Patiesi, vajadzīga pārlieku liela stūrgalvība, lai neatlaidīgi vēlētos tikt iznīcināts uz vietas, kad redzams, ar ko beidzas šī ziņkārība. Lai nu šie betzemesieši būtu cik tiepīgi būdami, tomēr galu galā viņiem vajadzētu gribot negribot apstāties, jo līķu kaudzes padarītu «šķirstu« gluži vienkārši nepieejamu. Drīzāk jāpieņem pretējais: tiklīdz nogāzās daži pirmie desmiti, dabiskām šausmām vajadzēja piespiest pūli panikā izklīst.

Protams, «svētajā» tekstā nosauktais skaitlis jau varen stipri pārspīlēts, par to nav nekādu šaubu. Pieļaujamiem 70 upuriem «svētais balodis» gluži vienkārši piedūdojis klāt vēl 50 000.

Pacentīsimies nevienu neizbrīnēt, atgādinādami, ka saskaņā ar bībeli betzemesieši, kas bija paglābušies pēc slaktiņa, steidzās aizdabūt «šķirstu» kaut kur tālāk. Tekstā teikts — uz Ķiriat Jearimu. Tīne, kas nesa nāvi, sabija tur 20 gadu. Tikai tad, kad šis termiņš bija pagājis, dievs nolēma beidzot dāvāt savai izredzētajai tautai uzvaru par vilistiešiem starp Micpu un Betkaru (1. Zāmuēla grām., 7. nod., 11. p.).

Bet Zāmuēls joprojām bija Izraēla soģis. Pildīdams savas mātes solījumu, viņš neapgrieza matus. Bībelē piemetināts, ka ar visādiem labiem darbiem viņš pratis iegūt ebreju mīlestību un viņa popularitāte bijusi milzīga. Vēlāk, kad Annas dēls bija kļuvis vecs, viņš iecēla abus savus dēlus — Joēlu un Abiju — par saviem palīgiem. Bet šie zeļļi, liekas, nebija ne par grasi labāki kā Ovnus un Pineass. «Bet viņa dēli nestaigāja viņa ceļos, bet dzina negausību un ņēma dāvanas un grozīja to tiesu.» (1. Zāmuēla grām., 8. nod., 3. p.)

Interesants fakts: dievs, kas bija nokāvis EIus dēlus, šoreiz nesvieda savus zibeņus uz likuma pārkāpējiem, lai arī cik skandaloza un nekrietna bija šo Zāmuēla dēlu rīcība: tiesneši — kukuļņēmēji neskāra dieva tā kunga personīgās intereses, tāpēc viņu noziegumi dieva acīs bija tīrais nieks salīdzinājumā ar Ovnus un Pineasa mēģinājumiem apzagt dievu, jo viņi iedrošinājās bāzt savas dakšiņas paša dieva tā kunga pusdienu katliņā.

Divdesmit septītā nodaļa DIEVA SVAIDĪTA ĶĒNIŅA ZAULA UZKAPSANA TRONĪ UN SVĒTA KRONĒŠANA

Būtu aplam domāt, ka stāsts par Zāmuēlu beidzas ar to bridi, kad viņš, vecuma nomākts, ir spiests savus pienākumus uzticēt dēliem: līdz pašai nāvei Zāmuēlam palika noteicošā loma. Mēs vēl redzēsim, kā viņš pats personīgi rīkojas, dzīvs būdams un pat pēc nāves.

Kādā jaukā rītā izraēliešu vecajie sapulcējās pie Zāmuēla, lai izlūgtos no viņa ķēniņu:

—   Kaimiņu tautām ir ķēniņi, kāpēc lai mums nebūtu ķēniņš?

Pravietis, apspriedies ar dievu, iztēloja viņiem ainu, kas ķēniņa varu nerādīja pārāk labvēlīgā gaismā.

—   Jūs gribat ķēniņu? — viņš sacīja vecajiem. — Labi! Bet tad ziniet, kādi būs ķēniņa tikumi un paražas: «Jūsu dēlus viņš ņems un iecels tos pie saviem rātiem un par saviem jātniekiem, kas priekš viņa ratiem tek. Un iecels tos par virsniekiem pār tūkstošiem un pār piecdesmitiem un ka tie viņa tīrumu ar un viņa labību pļauj, un ka tie viņam kara un ratu rīkus taisa. Un jūsu meitas ņems viņš par zalvju taisītājām un par pavārēm, un par cepējām. Un jūsu labākos tīrumus un vīna, un eljes dārzus viņš ņems un dos saviem kalpiem. Un no jūsu druvām un vīnadārziem ņems viņš to desmito tiesu un dos to saviem sulaiņiem un kalpiem. Un viņš ņems jūsu kalpus un jūsu kalpones, un jūsu labākos jaunekļus, un jūsu ēzeļus un darīs ar tiem savu darbu. No jūsu ganāmiem pulkiem ņems viņš to desmito tiesu, un jūs būsiet viņam par kalpiem. Tad jūs gan tai laikā brēksiet jūsu ķēniņa dēļ, ko jūs sev esat izmeklējušies, bet tas kungs jūs tai dienā neklausīs.» (1. Zāmuēla grām., 8. nod., 11.— 18. p.)

Ar visu savu daiļrunību Zamuēlam tomēr neizdevās pārliecināt klausītājus. Jāatzīst, ka viņa vispār gluži pareizā runa pret ķēniņa režīmu tomēr ļauj ļoti stipri nomanīt viņa īgnumu par ebreju vēlēšanos ierobežot priesteru varu. Galu galā jautājums bija tikai tāds, ka naivie ebreji, kurus viņu garīdznieki tik jauki cirpa, lūdza pārmainīt viņiem cirpēju.

Beigās dievs teica savam pravietim: «Paklausi viņu balsi un iecel pār tiem vienu ķēniņu.» (22. p.)

Kam gan dievs bija pataupījis pirmo Izraēļa kroni?

«Un viens vīrs bija no Benjāmiņa, Ķiss

vārdā, tas bija Abiēla dēls, tas Ccrora, tas Bekora, tas Apija, tas viena benjāminieša dēls. Šis bija krietns, turīgs virs. Un viņam bija dēls, Zauls vārdā, jauns un skaists, un tāda skaista vira nebija starp Izraēla bērniem kā viņš, veselu galvu lielāks nekā visi citi ļaudis.» (1. Zāmuēla grām., !). nod., /. un 2. p.)

Zauls bija pavisam vienkāršs puisis, viņš ganīja sava tēva ēzeļu mātes.

Ķiss sūtīja viņu kalpa pavadībā meklēt pazudušās ēzeļu mātes. Bez panākumiem viņi klaiņāja pa apkārtni. Kalps deva padomu pajautāt «reģiin», kur noklīdušas ēzeļu mātes. Zauls aizrādīja, ka «reģim» vajadzēs maksāt, bet viņiem nekā nebija.

— Neraizējieties par to, — kalps atbildēja, — man vēl ir ceturtdaļzēķeļa sudraba. To mēs piedāvāsim «dieva vīram».

Bībelē tālāk stāstīts, ka Zauls un viņa kalps ieradušies pilsētiņā un taujājuši, kur dzīvo «reģis», un ka turienes meitas viņiem norādījušas namu, kur dzīvojis šis «reģis». Zauls un viņa pavadonis iegājuši tur.

«Bet tas kungs vienu dienu papriekšu, pirms nekā Zauls nāca, Zāmuēla ausi bija atvēris, sacīdams: rīt ap šo laiku sūtīšu es pie tevis vienu vīru no Benjāmiņa zemes, to būs tev par valdītāju svaidīt pār maniem Izraēļa ļaudīm, jo viņš izpestīs manus ļaudis no to vilistiešu rokas, jo es esmu uzlūkojis manus ļaudis, tāpēc ka viņu brēkšana ir pie manis nākusi. Kad nu Zāmuēls Zaulu redzēja, tad atbildēja tam tas kungs: redz, tas ir tas virs, no kā es tev sacīju, šim būs pār maniem ļaudīm valdīt.» (1. Zāmuēla grām., 0. nod., 15.—17. p.)

Zauls jautāja Zāmuēlam, kur dzīvojot «reģis». Zāmuēls teica, šis pats esot «reģis», un uzaicināja Zaulu pusdienot kopā ar viņu. «Reģim» todien bija 30 viesu. Pie galda viņš ierādīja Zaulam goda vietu, un pavārs tam pasniedza speciāli sagatavotu ēdienu. Lai vispirms nomierinātu Zaulu par zudumu, Zāmuēls viņam sacīja, ka ēzeļu mātes atradušās un ka, mājās pārnācis, viņš tās redzēšot pie sava tēva. Bet nākošajā rītā pirms šķiršanās Zāmuēls svaidīja ar eļļu Zaula galvu un pavēstīja tam, ka viņš kļuvis par ķēniņu un ka uz viņu nolaidies «dieva gars».

Un tiešām tā arī bija: Ķisa dēls pilnīgi pārvērtās. Viņš vairs nemaz nebija līdzīgs pats sev. Atgriezies tēva mājās, viņš pie pašiem vārtiem ieraudzīja savas mīļās ēzeļu mātes. Tas viņu tik loti ietekmēja, ka viņš turpat uz vietas sāka «pareģot» un turklāt tik droši, it kā «pareģošana» vienmēr būtu bijusi viņa amats un it kā visu savu mūžu viņš neko citu nebūtu darījis (1. Zāmuēla grām., 10. nod., 1.— 16. p.).

Tai laika «derības šķirsts» atradās Micpa. Šeit tad nu Zāmuēls sapulcināja izraēliešu tautu: «svētais balodis» nekā nestāsta ne par šās sapulces laiku, ne par to, kā gan daudzie ļaužu miljoni varējuši sapulcēties vienā pilsētiņā.

Zāmuēls «sacīja uz Izraēla bērniem: tā saka tas kungs, Izraēla dievs: es Izraēli esmu izvedis no ēģiptiešu rokas un no visu ķēniņu rokas, kas jus spaidīja.

Bet jūs esat šodien jiisu dievu atmetuši, kas jūs no visām jūsu bēdām un izbailēm ir atpestījis, un esat uz to sacījuši: iecel vienu ķēniņu pār mums. Nu tad stājieties priekš tā kunga pēc jūsu ciltīm un pēc jusu tūkstošiem.

Kad nu Zāmuēls visām Izraēla ciltīm bija licis klātu nākt, tad lapa tā Benjamiņa cilts iezīmēta.

Un, kad viņš to Benjāmiņa cilti pēc viņa radiem lika klāt nākt, tad Matra radi tapa iezīmēti un Zauls, Ķisa dēls, tapa iezīmēts. Un tie' meklēja to, bet viņš netapa atrasts.» (1. Z<i-\ muēla grām., 10. nod., 18.—21. p.)

Zāmuēls neteica tautai: «Dievs pirms kāda laika man norādīja uz Zaulu, un es viņu jau ieziedu ar eļļu. Viņam arī būs būt jūsu ķēniņam.» Vēlēšanu procedūra novērsa lieku skaudību un neapmierinātību. Likteņa noteicējs bija dievs, un vecais pravietis varēja būt pilnīgi mierīgs, ka izvēlēs tieši Zaulu. Dievs taču nevarēja atstāt vēlēšanas gadījuma ziņā neatkarīgi ne no kāda viltojuma, ne no kādas ļaunprātības, padarīt par neko «svēto svaidīšanu», ko nule bija saņēmis viņa izredzētais.

Bet tagad atgādāsimies Jēkaba «pareģojumu»: viņš taču valdnieka troni bija apsolījis Jūdas ciltij (1. Mozus grām., 49. nod., 8. un turpm. p.). Tātad dievs bija pavisam aizmirsis

šo pareģojumu bridi, kad lika dibināta ebreju monarhija. Taču neraizējieties: vēlāk viņš to atcerēsies. Drīz redzēsim, ka kronis no Zaula galvas nonāk uz kāda Jūdas pēcteča galvu. Tādējādi dieva aizmāršība liks izlabota un patriarha «pareģojums» tomēr piepildīsies.

Bet pagaidām tauta nolieca galvu vēlēšanu rezultātu priekšā. Taču šai mirklī nebija paša izvēlētā.

— Kur ir Zauls? Kas noticis ar Zaulu?

Sie jautājumi lidoja no mutes mutē. Taujāja pašu dievu, lai uzzinātu, vai galu galā Zauls neatradīsies.

«Tad sacīja tas kungs: raugi, viņš ir starp tiem traukiem apslēpies.

Tad tie steidzas un viņu no turienes atveda, un viņš stājās ļaužu vidū, un viņš bija visu galvu lielāks nekā visi ļaudis.

TadZāmuēls sacīja uz visiem ļaudīm: vai jūs redzat, kādu tas kungs ir izredzējis? Jo neviens nav tāds kā viņš starp visiem ļaudīm. Tad visi ļaudis gavilēja un sacīja: lai dzīvo ķēniņš!» (1. Zāmuēla grām., 10. nod., 22.—24. p.)

No turpmākajiem pantiem redzams, ka Zāmuēls sākumā bijis jaunā monarha premjerministrs. Viņš sastādījis ebreju valsts pamatlikumus, un tieši viņa dārgais manuskripts nolikts glabāšanā «derības šķirstā». Tomēr drīz atklājās domstarpības starp Zaulu un Zāmuēlu. Aizritēja kāds mēnesis. Labsirdīgais un nepavisam ne lepnais ķēniņš Zauls nekādā ziņā nebija tas nežēlīgais tirāns, ar kura despo-

tismu Zāmuēls draudēja ebrejiem, lai izgaisinātu viņu monarhisko noskaņojumu. Ķisa dēls neradīja sev greznu galmu, necēla dārgu pili un nepulcināja ap sevi zīda un zellā tērptus galminiekus, bet gan atgriezās savā fermā un dzīvoja tālāk kā laucinieks. Tai laikā Naāss, amoniešu ķēniņš, sadomāja ieņeml ebreju pilsētu Jabesu.

«Un apmeta lo lēģeri pret Jabesu Ģileadā. Un visi vīri no Jabesas sacīja uz Naāsu: dari vienu derību ar mums, tad gribam mēs tev kalpot.

Tad sacīja Naāss, tas amonietis, uz tiem: tā gribu es vienu derību ar jums derēt, ka es jums visiem lo labo aci izduru un ka es visu Izraēli kaunā lieku.

Tad sacīja Jabesas vecajie uz viņu: dod mums septiņas dienas vaļu, ka mēs vēstnešus sūtām caur visām Izraēla robežām, ja tad nav, kas mūs izpestī, tad gribam mēs pie tevis iziet.

Kad nu tie vēstneši nāca uz Ģibeju, Zaida pilsētu, un to priekš to ļaužu ausīm runāja, tad pacēla visi ļaudis savu balsi un raudāja.» (i. Zāmuēla grām., 11. nod., 1.—4. p.)

Pa tam ķēniņš Zauls nāca mājās no aršanas ar saviem vēršiem. «Tad nāca las dieva gars pār Zaulu … un viņš apskaitās ļoti.

Un viņš ņēma jūgu vēršu un sakapāja tos gabalos un sūtīja tos pa visām Izraēla robežām caur to vēstnešu rokām, sacīdams: kas pats neiziet Zaulam pakaļ un Zāmuēlam pakaļ, tā vēršiem taps tāpat darīts. Tad krita tā kunga bijāšana uz tiem ļaudīm un tic izgāja kā viens vienīgs vīrs.

Un viņš tos skaitīja Bazekā, un Izraēla bērnu bija trīssimt tūkstoši, un Jūdas vīru bija trīsdesmit tūkstoši.

Tad sacīja tie uz tiem vēstnešiem, kas nākuši bija: tā sakiet uz tiem Jabesas vīriem Ģileadā: rītu jums notiks izpestīšana, kad saule karsti spiež. Kad nu tie vēstneši nāca un tiem Jabesas vīriem to pastāstīja, tad tie priecājās.

Un tie Jabesas vīri sacīja (Naāsam): rīt iesim mēs pie jums ārā, ka jūs mums darāt visu, kas jums patīk.

Un otrā rītā līdzināja Zauls tos ļaudis trijos pulkos, un tie nāca lēģera vidū pret gaismu un kāva tos amoniešus, liekams diena iekarsa, bet tie, kas atlika, tapa tā izkaisīti, ka viņu starpā nekādi divi kopā nepalika.» (1. Zāmuēln grām., 11. nod., 6,—11. p.)

Sis «zemes arāja ķēniņa» «svētais» varoņdarbs sajūsmināja tautu. Ebreji svinēja savas «milzu armijas» spožo uzvaru un, kā bībelē teikts, «priecājās ļoti» (12.—15. p.).

Kritiķi nepavisam nebrīnās par to, ka ķēniņš Zauls, stāvēdams nelielas tautiņas priekšgalā, nodarbojās ar zemkopību un ganī ja tēva lopus. Bet viņi nekādā ziņā nav ar mieru pieļaut, ka tāds «ķēniņš» būtu varējis piecās dienās sacelt kājās 330 000 karotāju lielu armiju laikmetā, par kuru pats bībeles autors apgalvo, ka ebreji dzīvojuši vilistiešu jūgā; laikmetā, kad izredzētajai taulai saskaņā ar bībelē teikto

nav bijis nedz zobenu, nedz piķu un kad verdzinātāji nav atļāvuši ebrejiem turēt savā īpašumā nevienu dzelzs instrumentu, ne pal labot metāla darba rīkus bez īpašas atļaujas (1. Zāmuēla grām., 13. nod., 19.—22. p.).

«Arī Gulivers,» raksta lords Bolingbroks, «prot stāstīt tādas pašas pasakas, bet viņam nav tādu pretrunu.»

12. nodaļā pārstāstīta Zāmuēla piktā runa. Atsaukdamies uz savu vecumu, viņš atlūdzās no amata. Soģu valdīšana beidzās, un sākās ķēniņu laikmets. Bet Zāmuēls no saviem pienākumiem neatkāpās pats pēc savas vēlēšanās: savā runā viņš paziņoja, ka ebreji, pieprasīdami sev ķēniņu, pie saviem daudzajiem citiem grēkiem pievienojuši vēl vienu grēku. Bet, ja nu jums tagad ir ķēniņš, Zāmuēls beigās saka, tad sargiet viņu; viņš ir dieva svaidītais. Taču pats galvenais — tautai jādivkāršo sava reliģiskā Centība. Lai vēlreiz pierādītu ebrejiem savas tuvās attiecības ar dievu, Zāmuēls turpat uz vietas izdarīja vienu no tādiem brīnumiem, par kādiem lasāms tikai bībelē.

Zāmuēls sacīja visam Izraēlim: «Nostājieties tagad šeitan un raugiet šo lielu lietu, ko tas kungs priekš jūsu acīm darīs. Vai tagad nav kviešu pļaujams laiks? Es piesaukšu to kungu, ka tam būs dot pērkoņus un lietu, ka jūs at zīstat un redzat jūsu ļaunumu lielu esam, ko jūs esat darījuši priekš tā kunga acīm, vienu ķēniņu pār jums lūgdami. Kad nu Zāmuēls to kungu piesauca, tad deva tas kungs pērkonus un lietu tai pašā diena, tad bijājās visi ļaudis to kungu ļoti un Zāmuēlu.» (1. Zāmuēla grām., 12. nod., 10.—18. p.)

Pēc tam vecais pravietis devās prom, tomēr nosolījies saviem tautiešiem, ka nekad neaizmirsīšot viņus savās lūgšanās.

Taču Zāmuēla atlūgšanās no amata ļoti stipri atgādina diplomātisku triku.

Uzzinājuši par notikušajām pārmaiņām «ķēniņa valdībā», vilistioši sāka gatavoties uz jauniem uzbrukumiem. Tas nevarēja pacilāt Zaula pavalstnieku prātus. Bet 330 000 karavīru, kas vēl nesen pulcējās ap viņu, bija izputējuši kā pelus vējā. «Un vilistieši sapulcējās pret Izraēli karot, trīsdesmittūkstoš rati un seštūkstoš jātnieku un tik daudz ļaužu kā smiltis jūrmalā. Un tie cēlās un apmeta lēģeri pie Mikmasas, no Bet-Avenas pret rītiem. Kad nu tie Izraēļa vīri redzēja, ka tiem bēdas bija (jo tie ļaudis bija spaidos), tad tie ļaudis apslēpās alās un ērkšķu krūmos un klintīs, un pilīs, un bedrēs. Un tie ebreji cēlās pār Jardani pāri uz to Gadzemi un Ģileadu. Bet Zauls vēl bija Ģilgalā, un visi ļaudis drebēja viņam pakaļ.» (1. Zāmuēla grām., 13. nod., 5.—7. p.)

Zauls ieskatīja par derīgu piedāvāt dievam upuri. Zāmuēls deva ziņu, ka pats ieradīsies noturēt dievkalpojumu.

«Tad pagaidīja viņš septiņas dienas līdz tam laikam, ko Zāmuēls bija licis. Bet, kad Zāmuēls uz Ģilgalu nenāca, tad tie ļaudis no viņa izklīda.

Tad sacīja Zaids: nesiet inan šurp vienu dedzamu upuri un pateikšanas upurus. Un 1as upurēja dedzamu upuri.

Kad nu viņš beidzis dedzamu upuri upurēt, raugi, tad atnāca Zāmuēls. Un Zauls izgāja tam pretī viņu sveicināt.

Tad sacīja Zāmuēls: ko esi tu darījis? Un Zauls sacīja: tāpēc, ka es redzēju, ka tie ļaudis no manis izklīda un tu noliktā laikā nenāci, un tie vilistieši Mikmasā kopā bija sapulcējušies;

Tad sacīju es: nu nonāks lie vilistieši pie manis uz Ģilgalu, un es neesmu tā kunga vaigu pielūdzis, tad es iedrošinājos un upurēju dedzamu upuri.

Tad sacīja Zāmuēls uz Z'aulu: tu esi aplam darījis, tu neesi tā kunga — Lava dieva bausli turējis, ko viņš tev ir pavēlējis, jo nu būtu tas kungs tavu valstību pār Izraēli apstiprinājis mūžīgi.

Bet nu tava valstība nepastāvēs, tas kungs ir sevim vienu vīru meklējis pēc savas sirds, un tas kungs ir tam pavēlējis par valdītāju būt pār saviem ļaudīm, tāpēc ka tu neesi turējis, ko tas kungs tev bija pavēlējis.

Tad cēlās Zāmuēls un gāja no Ģilgalas uz Benjāmiņa Ģibeju, (atlikušie ļaudis gāja līdzi Zauīam pretim ienaidnieka karaspēkam, kas uzbruka viņiem, kad viņi gāja no Ģilgalas uz Benjamiņa Ģibeju); un Zauls skaitīja tos ļaudis, kas pie viņa atradās, pie sešsimt vīru.» C1. Zāmuēla grām., 13. nod., 8.—15. p.)

Valdniekam, kas pirms tam bija komandējis trīssimttūkstoš vīru lielu armiju, šis pulciņš ir smieklīgi mazs. Starp mums runājot, nevar neatzīt, ka Zāmuēls paudis tikai pals savu ļauno gribu. Bībelē nekur nav teikts, ka viņš būtu bijis virspriesteris. Virspriesteris bija «Aķija, Aķitaba dēls (tas bija Ikaboda brālis, tas Pineasa dēls, tas Elus dēls)» (1. Zāmuēla grām., U. nod., 3. p.).

Zāmuēls bija tikai priesteris un pravietis. Zaulam bija tādas pašas īpašības, jo ari viņš sāka «pravietot» kopš svaidīšanas brīža. Tātad Zauls neizdarīja nekādu kļūdu, uzskatīdams, ka viņam tiesības upurēt dievam. Turklāt vai jums nešķiet, ka Zāmuēls, redzams, nespēdams tikt pāri tam, ka viņam bija vajadzējis atteikties no augstākā priekšnieka goda par labu ķēniņam, tīšām aizkavējās, lai būtu iegansts paļāt Zaulu un padarīt viņu tautai nīstamu? Ja jau nu kāds nemaz neintriģēja, lai tiktu par ķēniņu Izraēlī, tad tas, protams, bija Ķisa dēls — ēzeļu dzinējs, pieticīgais Zauls. Lai nu bijis kā būdams, stāvoklis rādījās visai drūms. «Un neviena kalēja nebija pa visu Izraēļa zemi. Jo vilistieši sacīja: lai ebreji ne zobenu, ne šķēpu netaisa.

Tādēļ bija visam Izraēlim pie tiem vilistiešiem jāiet, kad kurš savu lemesi, kapli, vai savu cirvi, jel) savu izkapti lika tecināt.

Un tie asmeņi pie tām izkaptīm un kapļiem, un trīszariem, un cirvjiem bija atcirsti, un tie dzenuļi bija atkal jātecina.

Un pašā kaušanās (Mikmasas) dienā netapa ne zobens, nedz šķēps atrasts ne pie viena no tiem ļaudīm, kas pie Zaula un pie Jonatāna bija, tikvien pie Zaula un Jonatāna, viņa dēla, lapa atrasls.» (1. Zāmuēla qrām., 13. nod., 19.—22. p.)

Skaidrs, ka spēki bija nevienādi: 330 000 karavīru, kas pirms gada bija miltos samaluši Amona ļaudis Jabesas apkaimē, jādomā, arī bija gluži bez ieročiem. Bet toreiz uzvaru izšķīra droši vien viņu skaits. Taču, ja karavīru bija tikai seši simti un turklāt neapbruņoti, tad stāvoklis stipri mainījās, un viegli saprast, ka Zaula vaigs bija gauži apmācies, kad viņš sastapās ar vilistiešiem pie Mikmasas.

Par laimi, jaunais Jonatāns, ķēniņa dēls, bija pirmšķirīgs spēkavīrs un turklāt enerģisks puisis. Neteikdams tēvam ne vārda, viņš kādā jaukā rītā pasauca savu kalpu, ieroču nesēju, un kopā ar to devās uz vilistiešu armijas priekšposteņiem. Tur viņi pamanīja ienaidnieka kareivjus, kas bi ja apmetušies augstienē, kura pacēlās pāri pār apkārtējām klintīm.

Vilistieši arī pamanīja viņus un teica: «Raugi, tie ebreji nāk ārā no tām alām, kultie bija apslēpušies. Un tie vaktsvīri sauca Jo natānam un viņa bruņunesējam un sacīja: nāciet pie mums augšā, mēs jums ko teiksim. Tad sacīja Jonatāns uz savu bruņunesēju: kāp man pakaļ, jo tas kungs ir tos Izraēla rokās devis.

Tad uzrāpās Jonatāns ar savām rokām un ar savām kājām un viņa bruņunesējs viņam pakaļ.

Un tie krita Jonatāna priekšā, un viņa bruņunesējs tos kāva viņam pakaļ, tā ka šinī pirmā kaušanā Jonatāns un viņa bruņunesējs nokāva pie divdesmit vīru tik ne pusbirzuma vietā.» (1. Zāmuēla grām., 14. nod., 11.— 14. p.)

Tai laikā Zauls, ataicinajis virspriesteri Aķiju, grasījās piedalīties upurēšanā. Pēkšņi kļuva dzirdams kaut kāds troksnis lai pusē, kur atradās vilistiešu karaspēka novietne. «Tur bija viena zobens pret otra un bija liels troksnis.

Un tie ebreji, kas līdz šim bija pie vilistiešiem lēģerī bijuši un tiem bija līdzi nākuši, tie paši arīdzan pārgāja pie Izraēla, kas pie Zaula un Jonatāna bija.

Un visi Izraēla vīri, kas bija apslēpušies uz Evraīma kalniem, kad tie dzirdēja tos vilistiešus bēgam, dzinās tiem arī kaudamies pakaļ.

Tā atpestīja tas kungs tai dienā Izraēli, un tā kaušanās stiepās līdz Bet-Avenai.» (1. 7.āmuēla grām., 14. nod., 20.—23. p.)

Padomājiet vien: pat «līdz Bet-Avenai»! Tā tik bija uzvara!

«Un tie Izraēla vīri nogura tai dienā, jo Zauls (visai nesaprātīgi) bija tiem ļaudīm piekodinājis, sacīdams: nolādēts lai ir tas vīrs, kas jebko ēdīs līdz vakaram, ka es pie saviem ienaidniekiem atriebjos; tādēļ nebaudīja tie ļaudis nenieka.

Un visi ļaudis nāca mežā, un tur bija medus pa zemes virsu.

Kad nu tie ļaudis mežā nāca, raugi, tad tecēja tur medus. Bet neviens nelika savu roku pie savas mutes, jo tie ļaudis bijājās no tās nolādēšanas.

Bet Jonatāns to nebija dzirdējis, ka viņa tēvs tos ļaudis ar zvērestu apdraudējis, un viņš izstiepa sava zižļa galu, kas viņa rokā bija, un iemērca to tai medū un lika savu roku atkal pie mutes, tad tapa viņa acis skaidras.

Un viens no tiem ļaudīm bilda un sacīja: tavs tēvs tos ļaudis ar zvērestu gauži apdraudējis, sacidams: nolādēts lai ir tas vīrs, kas šodien jebko ēd, un tā tie ļaudis nogurst.

Tad sacīja Jonatāns: mans tēvs ir to zemi sajaucis, raugiet jele, kā manas acis ir skaidras tapušas, kad es maķenīt no šā medus esmu baudījis.

Cik vairāk, kad tie ļaudis būtu ēdin ēduši no savu ienaidnieku laupījuma, ko tie atraduši. Bet nu vilistiešu sakaušana nav bijusi tik liela.» (1. Zāmuēla cjrām., 14. nod., 24.— 30. p.)

Talak «svētais» autors vēstī, ka pārgurušie ļaudis «taisījās uz laupīšanu un ņēma avis un vēršus, un teļus un kāva tos zemē, un tie ļaudis ēda tos ar asinīm.

Tad tapa Zaulam sludināts un sacīts: redz, tie ļaudis apgrēkojas pret to kungu, asinis ēzdami, un tas sacīja: jūs noziedzaties. Veliet man šodien vienu lielu akmeni šurp.

Vēl sacīja Zauls: cita šurp un turp starp tiem ļaudīm un sakiet tiem: atvediet pie manis ikkatrs savu vērsi un ikkatrs savu avi un nokaujiet teju, un ēdiet, un neapgrēkojieties pret to kungu, ar asinīm ēzdami. Tad veda visi ļaudis ikkatrs savu vērsi (un savu avi) ar savu roku naktī un nokāva tos tur.» (1. Zūmuēla grām., JA. nod., 32.—3A. p.)

Vai varat iedomāties, kas tas bija par slaktiņu?

«Tad uztaisīja Zauls tam kungam vienu altāri. Šis bija tas pirmais altāris, ko viņš tam kungam cēla.

Pēc sacīja Zauls: dzīsimies tiem vilistiešiem pakaļ naktī un aplaupīsim los, tiekams gaisma metas, un neatlicināsim nevienu vīru no tiem. Tie sacīja: dari visu, kas tavām acīm labpatīk. Bet tas priesteris sacīja: lai mēs šurp pie dieva klāt nākam.

Tad vaicāja Zauls dievu: būs man tiem vilistiešiem pakaļdzities? Arig tu tos dosi Izraēļa rokās? Bet viņš tam neatbildēja tai dienā.» C/. Zāmuēla grām., JA. nod., 35.—37. p.)

Velti Zauls lika ausi pie «derības šķirsta», ko virspriesteris Aķija bija pavēlējis atgādāt šai vielā. Velti viņš cerēja saklausīt no turienes dieva balsi. Dievs ietiepās un nebilda ne pušplēsta vārda. Tad Zauls saprata, ka vecais ar kaut ko nav mierā.

Par ko gan Cēbaots būtu varējis saskaisties? Virspriesteris Aķija, Pineasa mazdēls, jādomā, neēda no «svētā» katliņa, jo viņš taču nevarēja nezināt, ka par šo nešķīsto rijību viņa vectēvam vajadzēja samaksāt ar savu dzīvību. Zauls arī nejutās vainīgs nekādā grēkā. Viņš nebija darījis nekā nosodāma, vismaz bībelē nekas par to nav teikts. Jonatāns, kas, nezinādams tēva nozvērinājumu, nobaudīja medu, acīm redzot, arī bija bezgrēcīgs. Turklāt, vēl nav zināms, vai dievs patiesi bija apstiprinājis šo tik nejēdzīgo Zaula nozvērinājumu. Jo aizliegums karaspēkam kaujas dienā paēst ir gluži apbrīnojama aplamība.

Tātad, ja dievs bija ar kaut ko nemierā, tad varētu domāt, ka par iemeslu tam bija tauta, kas aprija visus vilistiešu lopus, nenotecinādama dzīvnieku asinis, ka to prasa likums. Si āīnriju tauta tai pašā naktī apēda arī visus savus pašu lopus, tikai jau atbilstoši reliģijas priekšrakstiem. Bībelē, starp citu, nekas nav teikts par ebreju samaitātajiem vēderiem. Jādomā, viņiem bijis dzelžains organisms un «dieva iedvesmotu» apmēru kuņģis.

Vienādi vai otrādi, bet dievs atteicās atbildēt. Tas nozīmē, ka vajadzēja atrast vainīgo.

«Atkal sacīja Zauls uz visu lzraēli: jums būs vienā pusē stāvēt, un es un mans dēls Jonatāns stāvēsim otrā pusē. Tad sacīja tie ļaudis uz Zaulu: dari, kā tev labpatīk.

Tad sacīja Zauls uz to kungu, Izraēla dievu: (kālab tu nule neesi atbildējis tavam kalpam? vai te mana vaina vai mana dēla Jonatāna? . . .) parādi taisnību. (Bet, ja vaina ir tava tauta Izraēlī, tad dod tai svētīšanos.) Tad tapa Jonatāns un Zaids iezīmēti, bet tic ļaudis izgāja bez vainas.

Tad sacīja Zauls: metiet par mani un par manu dēlu Jonatānu (un ko tas kungs iezīmēs, tam būs mirt. Un sacīja tie ļaudis Zaulam: tā nebūs būt! Bet Zauls uzstāja. Tad meta par viņu un par Jonatānu, viņa dēlu), un tad lapa Jonatāns iezīmēts.

Tad sacīja Zauls uz Jonatānu: stāsti man,— ko tu esi darījis? Tad stāstīja Jonatāns viņam un sacīja: es esmu tikai maķenīt medu baudījis ar mana zižļa galu, kas manā rokā bija; redzi, nu man jāmirst.

Tad sacīja Zauls: lai dievs man šā un tā dara, Jonatān, tev tiešām būs mirt!

Tad sacīja tie ļaudis uz Zaulu: vai Jonatānam būs mirt, kas šo lielo pestīšanu iekš Izraēļa padarījis? Nebūt ne! Tik tiešām kā tas kungs dzīvo, ne matam no viņa galvas nebūs zemē krist, jo viņš ir lo šodien ar dievu darījis. Tā izpestīja tie ļaudis Jonatānu, ka tam nebija jāmirst.» (1. Zāmuēla grūm., 14. nod., 40.—45. p.)

No šā ārkārtīgi dievbijīgā un svarīgā slāsla turpinājuma dabūjam zināt, ka vilistieši lai mīgi atgriezušies mājās un ka viņi vēl vairākkārt karojuši ar ebrejiem, «kamēr Zauls dzīvoja» (52. p.)

Kādu laiku, kura ilgumu «svētais» autors nenorāda, Ķisa dēla valdīšanu vainagoja slava. 14. nodaļas beigas pavēstīts, kas bijuši paši galvenie Zaula ģimenes locekļi. Šeit pieminēsim tikai to, ka Zaulam bez Jonatāna bija vēl divi dēli un divas meitas — Merabe un Mikale. Ar šīm meičām mums vēl iznāks tikties.

Divdesmit astotā nodaļa ĶĒNIŅA ZAULA BEZDIEVĪBA UN VISŽĒLĪGA DIEVA SODS

Piecpadsmitajā nodaļā atkal parādās vecais Zāmuēls: viņš kūda pieteikt karu amaleķiešiem, lai gan šie izturas pavisam rāmi.

«Tad sacīja Zāmuēls uz Zaulu: 1as kungs ir mani sūtījis, ka es tevi par ķēniņu svaidītu pār viņa ļaudīm, pār Izraēlu. Un nu klausi tā kunga vārdu balsi.

To saka tas kungs Cēbaols: es to gribu piemeklēt, ko Amaleks Izraēlim ir darījis, ka viņš pret to ir cēlies uz ceļa, kad (Izraēlis) no Ēģiptes izgāja.

Ej nu un kauj Amaleku un izdekliet visu, kas tam pieder, un nesaudzi viņu, bet nokauj tiklab vīrus, kā sievas, ir bērnus, ir zīdāmos, ir vēršus, ir avis, ir kamieļus, ir ēzeļus.» (1. Zāmuēla grām., 15. nod., 1.—3. p.)

Pat vismērenākie kritiķi par šo bībeles vietu spēj runāt tikai ar šausmām un riebumu.

«Kā tad tā?» izsaucas ticīgais lords Bolingbroks. «Piespiest nolaisties Visuma radītāju kaut kādā nezināmā nelaimīgās zemeslodes stūrītī vienīgi tikai tālab, lai teiktu ebrejiem:

— Starp citu, nule atminējos, ka aptuveni pirms gadiem 500 kāda maza tautiņa negribēja laist jūs cauri savai zemei. Jūs gribat pieteikt sīvu karu saviem verdzinātājiem vilistiešiem, pret kuriem jums rūgtums krājies pāri mēram. Nesāciet šo grūto cīņu, bet dodieties labāk karagājienā pret to mazo tautiņu, kas savā laikā pretojās jūsu senčiem, kad tie gribēja izpostīt viņas īpašumus. Iznīciniet vīriešus, sievietes, bērnus un sirmgalvjus. Iznīciniet liellopus un sīklopus, kamieļus un ēzeļus; jo sakarā ar karu, kas jums gaidāms ar vareno vilistiešu valsti, jums visai noderīgi, lai nebūtu ne liellopu, ne sīklopu, ko ēst, lai nebūtu ne ēzeļu, ne kamieļu jūsu kara vezumiem …»

Taču bībele nesatricināmā mierā vēstī tālāk:

«To Zauls tiem ļaudīm darīja zināmu un tos izskaitīja Telaīmā, divsimttūkstoš kājnieku un desmittūksloš vīru no Jūdas.» (i. p.)

Laimīgu ceļu! Tā nu Zaulam jau ir mazlietiņ vairāk karaspēka nekā šķidrajā Ģilgalas nometnē, kur pulcējās tikai 000 vīru. Starp citu, mums tā arī nav zināms, kas noticis ar 120 000 citu karotāju, kurus Zauls vadīja kaujās savas valdīšanas sākumā. Vēl pavisam nesen ebreju armijā ietilpa 3no 000 varoņu, kas gluži neapbruņoti bija ieradušies kauties ar amoniešiem. No viņiem tagad atlicis vairs tikai 210 000. Kur palikuši pārējie 120 000? Vai tiešām krituši kaujas laukā? Ai mīļo «»balodīt», cik tev vāja atmiņa!

Ebreju armijas uzvara bija pilnīga un spoža: amaleķiešus sakāva lupatu lēveros «no Ķeviļas līdz Zurai». Zauls saņēma milzum daudz gūstekņu, un ebreji 1os bez jebkāda žēluma iznīcināja. Tomēr Zauls saudzēja amaleķiešu ķēniņu Agagu, acīm redzot, uzskatīdams, ka klājas izturēties ar zināmu cieņu pret cii vēku, kas ieņēma tādu pašu amatu kā viņš.

Šī žēlsirdība nepatika dievam. Cēbaots ieradās pie Zāmuēla un teica tam: «Man ir žēl, ka es Zaulu esmu par ķēniņu darījis, tāpēc ka viņš no manis ir nogriezies un manus vārdus stipri nav turējis. Tad apskaitās Zāmuēls un piesauca to kungu cauru nakti.» (1. Zāmuēla fjrām., 15. nocl., 11. p.) Kādi bija šās dievišķās parādības rezultāti, un ko deva Zāmuēla vaimanas, kas «cauru nakti» plosīja sirdi? So bībeles nodaļu Voltērs attēlojis savā drāmā «Zauls». Aina norisinās Ģilgalā, un darbība iesākas ar jūdu ķēniņa un viņa galminieka Važas sarunu.

«Vaza. O, dižais Zaul! 0, visvarenākais no ķēniņiem! Tu, kas valdi pār trim ezeriem, pār 500 stadiju plašu teritoriju! Tu, kas esi uzvarējis lielo Agagu, amaleķiešu ķēniņu, kura karavadoņi jāja uz visstiprākajiem ēzeļiem! Tu, kas, bez šaubām, pakļausi saviem likumiem visu Zemi, kā to dievs tik daudz reižu ebrejiem apsolījis! Kas tās par bēdām, kas aptumšojušas tavu cēlo triumfu un tavas lielās cerības ?

Z a u l s. O, dārgais Vaza! Tūkstoškārt svētlaimīgs, kas mierā gana Benjāmiņa avju pulkus un spiež saldo vīnogu sulu Engadas ielejā! Ak vai! Es meklēju sava tēva ēzeļu mātes un atradu ķēniņvalsti. Kopš tās dienas mani nemitīgi māc raizes … Būtu bijis labāk, ja es, gluži otrādi, būtu meklējis ķēniņvalsti un atradis ēzeļu mātes. Kā tev zināms, Zāmuēls svaidīja mani pēc dieva gribas. Viņš darīja visu, lai aizkavētu tautu izvēlēt citu ķēniņu, un, tiklīdz biju izvēlēts, viņš kļuva par manu visniknāko ienaidnieku.

V a z a. Tas jau bija gaidāms: viņš bija priesteris, bet tu — karavīrs. Viņš valdīja pirms tevis. Cilvēki vienmēr nīst savus pēctečus.

Z a u l s. Vai tad viņš varēja cerēt, ka varēs vēl ilgāk valdīt? Viņš savu varu deva ari saviem necienīgajiem dēliem, šiem izvirtušajiem un pērkamajiem vīriem, kas publiski tirgojās ar tiesas spriešanu. Tauta beidzot sacēlās pret tādu priestera varu. Ķēniņu izvēlēja: svētās zīmes pasludināja debesu gribu, tauta to apstiprināja, un Zāmuēls iztrūkās. Tas jau vēl nav viss, ka viņš mani nīst kā debesu izvēlētu valdnieku; viņš mani neieredz arī kā pravieti. Viņš taču zina, ka man, gluži tāpat kā viņam, ir spējas paredzēt un ka es pravietoju tāpat kā viņš. Jaunā paruna, kas izplatījusies Izraēlī — «Zauls arī starp tiem praviešiem» — gauži aizskar viņa dzirdi. Un, man par nelaimi, viņu vēl godā, viņš ir pravietis un lāpēc bīstams.

V a z a. Tu ar savām uzvarām esi pietiekami nostiprinājis savu ķēniņa varu, un ķēniņš Agags, tavs aūgstdzimušais gūsteknis, var te noderēt par ķīlu tam, ka viņa tauta, ko vienlīdz sajūsminājusi tiklab tava uzvara, kā arī tava žēlsirdība, būs uzticīga… Tur jau viņu ved tavā priekšā. (Ienāk Agags sardzes pavadībā.)

Agags. Žēlsirdīgais un varenais valdniek, paraugs visiem augstmaņiem, kas prot uzvarēt un piedot! Noliecos pie tavām svētītajām kājām: parādi man godu un pavēli, kas man jāpiegādā kā izpirkšanas maksa par mani. Turpmāk būšu tev kaimiņš, drošs sabiedrotais un uzticams pavalstnieks. Uzskatu tevi tikai par labdari un kungu. Pielūgšu un mīlēšu tevi kā dievu, kas soda un žēlo.

Z a u ls. Lielais valdniek, ko vēl cēlāku darījusi nelaime! Esmu pildījis tikai savu pienākumu, glābdams tavu dzīvību: ķēniņiem jācienī sev līdzīgie. Kas pēc uzvaras atriebjas, tas nav cienīgs būt par uzvarētāju. Es neprasu izpirkšanas maksu par tavu personu, jo tā ir augstāka par jebkādu cenu. Esi brīvs! Mesli, ko tava tauta maksās Izraēlim, būs draudzības zīme un nevis vergošanas zīme. Ta jāizlīgst valdniekiem.

Agags. O, labdari! O, diženā vīrišķība! Cik varena ir tava ietekme manā sirdī! Dzīvošu un miršu kā lielā Zaula pavalstnieks. Visa mana

ķēniņvalsts pieder viņam. (Ierodas Zāmuēls garīdznieku pavadībā.)

Z a u I s. Zāmuēl, kādas vēstis tu nes? Vai tu nāc dieva vārdā, tautas vārdā vai pats savā vārdā?

Z ā in u ē 1 s. Dieva vārdā!

Z a u I s. Kāda ir viņa griba?

Zāmuēls. Viņš man pavēl darīt tev zināmu: viņš nožēlojot, ka devis tev ķēniņ valsti.

Zauls. Dievs? Nožēlojot? Nožēlot var tikai tas, kas var kļūdīties. Dievs taču nevar kļūdīties!

Zāmuēl s. Bet viņš var nožēlot, ka cēlis troni cilvēku, kas kļūdās.

Zauls. Bet kurš cilvēks gan nekļūdās? Teic, — kāda ir mana vaina?

Z ā m u ē 1 s. Tā, ka tu esi piedevis kādam ķēniņam.

A g a g s. Kā tā? Viscildenāko likumu jūs uzskatāt par noziegumu?

Zāmuēls (Agagam). Ciel klusu, nezaimo dievu! (Zaulam.) Zaul, bijušais jūdu ķēniņ, vai tas kungs ar manu muti tev nepavēlēja iznicināt visus amaleķiešus, nesaudzējot nedz sievietes, nedz meitenes, nedz zīdaiņus?

Agags. Tavs dievs tev to pavēlēja? Tu maldies! Tu gribēji teikt: tavs velns!

Zāmuēls (priesterim). Sagatavojieties man paklausīt. Bet tu, Zaul, vai esi klausījis dievu?

Zauls. Es neuzskatīju tavu pavēli par noteiktu. Domāju, ka žēlsirdība ir pati svarīgākā augstākās būtnes īpašība, ka sirds, kas pilna žēluma, nevar būt viņam netīkama.

Zāmuēis. Tu maldies, neticīgais: dievs tevi atmetis! Tavs scepteris pāries citas rokās.

Važa ('/aulam)Kāda pārdrošībā! Valdniek, atļauj man sodīt šo necilvēcīgo priesteri!

Z a u 1 s. Sargies to darīt. Vai tad tu neredzi, ka viņam seko visa tauta un ka mūs iznīcinās, ja es mēģināšu pretoties, jo es tiešām apsolīju …

Vaza. Vai tiešam tu esi solījis tik briesmīgas lietas?

Zauls. Nav svarīgi! Ebreji ir vēl briesmīgāki. Viņi nostāsies Zāmuēla pusē pret mani.

Vaza (suņus). Ai nelaimīgais valdnieks!

Zauls. Kas tad tālāk, priesteru kungi? Kas man jādara?

Zāmuēis. Es tev rādīšu, ka jaklausa tas kungs. (Uzrunā priesterus.) O, svētie priesteri, Levija dēli! Paradiet šeit savu centību: lai atnes galdu un izstiepj uz galda šo ķēniņu, kura priekšāda ir noziegums pret to kungu. (Priesteri sagrābj Agagu, sasien viņu un uzliek uz galda.)

Agags. Ko jus gribat no manis, jūs, nežēlīgie briesmoņi?

Zauls. Svētais Zāmuēl, ta kunga vārdā!…

Z āmu ē l s. Nepiesauc viņu! Tu neesi ta cienīgs. Paliec šeit, dievs tev pavēl. Tev jābūt lieciniekam šai upurēšanā, kas varbūt izpirks tavu vainu.

Agags (Zāmuēlam). Tātad tu spried man nāvi? Ai nāve, cik 1u rūgta!

Zāmuēls. Jā, tu esi trekns. Un upuris tāpēc būs jo tīkamāks tam kungam.

Agags. Ai Zaul! Man tik ļoti žēl, ka tu esi padots tādiem briesmoņiem.

Zāmuēls (Agagam). Klausies, pagān! Vai gribi kļūt par ebreju? Vai gribi apgraizīties?

Agags. Ja nu es bušu tik vājš un pieņemšu tavu ticību, vai tad tu saudzēsi manu dzīvību ?

Zāmuēls. Nē! Varēsi priecāties, ka mirsti kā ebrejs, un ar to tev diezgan.

Agags. Kaujiet, bendes!

Zāmuēls. Pasniedziet man cirvi tā kunga vārdā: un, kamēr es griezīšu roku, cērtiet jus kāju un tā tālāk, gabalu pa gabalam. (Priesteri kopā ar Zāmuēlu kapā tā kunga vārdā.)

Agags. Ai nāve! Ai mokas! Ai mocītāji!

Z a u ls. Kāpēc man jābūt par liecinieku tādām ļaundarībām?

V a z a. Dievs tevi sodīs par to, ka tu pieļāvi.

Zāmuēls (priesteriem). Aiznesiet šīs miesas un šo galdu. Lai sadedzina ša neticīgā atliekas, un lai par viņa miesām tīksminās mūsu kalpi! (Zaulam.) Un tu, valdniek, iegaumē uz visiem laikiem, ka paklausība ir augstāka par upurēšanu.

Zauls (atkrizdams krēsla). Es mirstu! Es nepārcietīšu tādas šausmas un tādu kaunu!»

«Un Zamuels sacirta Agagu galialos tā kunga priekšā Ģilgalā.» (1. Zāmuēla grām., 15. nod., 33. p.)

Būtu aplam domāt, ka šajā literārajā tēlojumā kaut kas ir pārspīlēts. Pirmās Zāmuēla grāmatas 15. nodaļā aprakstīts, ar kādu nepieredzētu cietsirdību priesteris nogalina Agagu, pats savām rokām izpildīdams mokpilno nāvessodu. Turklāt Zāmuēls paziņoja Zaulam,ka ar šo brīdi viņš gāzts no troņa, ka dievs viņu atmetis. «Kad nu Zāmuēls griezās aiziet, tad Zauls satvēra viņa svārku stūri un tas plīsa. Tad Zāmuēls uz to sacīja: tas kungs šodien Izraēla valstību no tevis ir noplēsis un tavam tuvākam devis, kas ir labāks nekā tu.» (1. Zāmuēla grām., 15. nod., 27. un 28. p.)

Pēc tam, laiku nezaudēdams, Zāmuēls devās uz Betlemi. Tur viņš ataicināja pie sevis kādu Izaju, Boasa un Butes pēcteci, un visu viņa ģimeni. Pēc kopējas šķīstīšanās, kas bija saistīta ar upurēšanu, Zāmuēls sacīja Izajam: «Vai šie ir visi tie jaunekļi? Tas sacīja: tas jaunākais vēl atliek, un raugi, viņš gana avis. Tad sacīja Zāmuēls uz Izaju: sūti uz turieni un dabū viņu šurp, jo mēs neapsēdīsimies, tiekams viņš būs atnācis. Tad sūtīja viņš un atveda to, un tas bija pasarkans, ar skaistām acīm un ar jauku ģīmi. Tad sacīja tas kungs: celies un svaidi to, jo šis ir tas pats. Tad ņēma Zāmuēls savu eljes ragu un svaidīja viņu viņa brāļu starpā. Un tā kunga gars nāca pār Dāvidu tai dienā un vēl joprojām. Un Zāmuēls cēlās un aizgāja uz RSmatu. Un tā kunga gars atkāpās no Zaula, un viens ļauns gars biedināja vinu no tā kunga.» (1. Zūmuēln qrūm., 16. nod'., 11.—14. p.)

Kritiķi aizrāda kā uz kaut ko apbrīnojamu uz to, ka dievs sarunājies ar Zāmuēlu Dāvida tēva mājās nepiederīgu personu klātbūtnē, pie kam precīzi nav zināms, vai «parādīšanās» bijusi vai ne. Teologi sliecas uz domu, ka dievs ar savu pravieti sarunājies iekšējā balsī. Bet kā tad klātesošie varēja uzminēt, ka Zāmuēls pildīja īpašu dieva rīkojumu?

Voltērs piezīmē: «Zauls valdīja, jo Zāmuēls bija uzlējis eļļu viņam uz galvas. Tātad, kad viņš sāka darīt to pašu ar Dāvidu, šā tēvs, māte, brāļi un visi klātesošie nevarēja nepamanīt, ka te cep jaunu ķēniņu un ka līdz ar to visai ģimenei var draudēt Zaula atriebe. Šeit kaut kas nav kārtībā!»

Itāliešu tautas teātri nav bijis komiskākas scēnas par to, kad zemnieka mājās dievbijīgi ierodas garīdznieks ar eļļas pudeli padusē, nāk lams svaidīt gaišmatainu zēnu, lai izdarītu valsti apvērsumu. Nedz šī valsts, nedz šis zēns nepelna labāku vietu primitīvās komēdijas izrādē.

«Tad sacīja Zaula kalpi uz to: raugi jele, viens ļauns gars no dieva tevi biedina.

Saki jele, mūsu kungs, uz taviem kalpiem, kas priekš tevis stāv, lai tie kādu vīru meklē, kas māk uz koklēm spēlēt. Un, kad tas ļaunais dieva gars pār tevi nāk, tad lai viņš ar savu roku spēlē, ka tev labāk kļūst.

Tad sacīja Zauls uz saviem kalpiem: lūkojiet jel man pēc tāda vīra, kas labi māk spēlēt, un atvediet to pie manis.

Tad atbildēja viens no viņa sulaiņiem un sacīja: raugi, es esmu redzējis vienu Izaja dēlu Betlemē, tas māk labi spēlēt un ir viens varen stiprs vīrs, un viens karavīrs, un gudrs vārdos, un skaists vīrs, un tas kungs ir ar to.

Tad sūtīja Zauls vēstnešus pie Izaja un lika tam sacīt: sūti tavu dēlu Dāvidu pie manis, kas pie avīm ir.

Tad ņēma Izajs vienu ēzeli ar maizi un vienu trauku ar vīnu, un vienu kazlēnu un sūtija to caur sava dēla Dāvida roku Zaulam.

Tad nāca Dāvids pie Zaula un stāvēja viņa priekšā, un tas iemīlēja viņu ļoti, un viņš tapa tam par bruņunesēju.

Pēc sūtīja Zauls pie Izaja un lika sacīt: lai jel Dāvids pie manis paliek, jo viņš ir žēlastību atradis priekš manām acīm.

Kad nu tas dieva gars uz Zaulu bija, tad ņēma Dāvids kokli un spēlēja ar savu roku, tad atspirga Zauls un kļuva tam labāk, un tas ļaunais gars no viņa atstājās.» (1. Zāmuēla grom., 10. nocl., 15.-23. p.)

Kas te par aplamībām? Dāvids, ko autors tēlo kā vienkāršu ganiņu, tai pašā laikā ir arī apdāvināts un visā zemē pazīstams muziķis. Dāvidu mums tēlo pavisam jaunu, gandrīz vai pusaudzi, kā gan tad viņu var saukt par «varen stipru vīru, vienu karavīru»? Tālāk: vai tad Zaula kalps, kas tik labi informēts par Dāvidu, nezina, ka Zāmuēls jaunekli bija svaidījis un ka viņš tātad bija bīstams savā galma muzikanta lomā? Un šīs Izaja dāvanas valsts galvam — vai tās gan nešķiet smieklīgas: maiss miltu, trauks vīna un kazlēns? Un, beidzot, ko lai saka par dievu, kas sūta Zaulam vienu nervu lēkmi pēc otras un dziedina viņu ar viņa paša sāncenša muziķu? Tas viss ir nejēdzīgi un muļķīgi!

Divdesmit devītā nodaļa SVĒTA TEIKA PAR DĀVIDA SLAVENO UZVARU PĀR BEZDIEVĪGO GOLIĀTU

Pirmās Zāmuēla grāmatas 17. nodaļā sīki aprakstīta Dāvida divkauja ar Goliātu: «Un vilistieši sapulcināja savu spēku uz karu un sapulcējās iekš Zokus, vienā Jūdas cilts pilsētā, un apmeta savu lēģeri starp Zoku un Azcku Efes-Damimā.

Bet Zauls un tie Izraēla vīri sapulcējās ozolu ielejā un taisījās karot pret tiem vilistiešiem.

Un tie vilistieši stāvēja uz kalna viņā pusē, un Izraēla ļaudis stāvēja uz kalna šai pusē, un ieleja bija viņu starpā.

Tad iznāca viens stiprinieks no vilistiešu lēģera, ar vārdu Goliāts no Gatas. Viņa garums bija sešas olektis un viens sprīdis.

Un tam bija vara cepure uz galvas, un tam bija zvīņainas krūšubruņas, un to krūšubruņu svars bija piectūkstoš zēķeļi vara.

Un lielu bruņas no vara ap lieliem un viens apsegs no vara uz saviem pleciem.

Un viņa šķēpa kāts bija kā viena ricstava, un viņa šķēpa asmens bija no sešsimt zēķeļiem dzelzs, un tas priekšturamu bruņu nesējs gāja viņa priekšā.

Sis nu stāvēja un sauca uz Izraēla pulkiem un sacīja uz tiem: kāpēc jūs gribat iziet un stāties uz karu? Neģ es esmu viens vilistietis un jūs Zaula kalpi? Izmeklējiet no jums vienu, kas pie manis lejā nāk.

Ja tas varēs ar mani kauties un mani nokaus, tad gribam mēs jums par kalpiem būt. Bet, ja es viņu pārvaru un viņu kauju, tad būsiet jūs mums par kalpiem un kalposiet mums.

Vēl sacīja tas vilistietis: es esmu šodien tos Izraēla pulkus apkaunojis. Dodiet man vienu vīru, ka mēs viens ar otru cīkstamies.

Kad nu Zauls un viss Izraēlis šos vilistieša vārdus dzirdēja, iztrūcinājās tie un bijājās ļoti.» (1. Zāmuēla grām., 17. nod., 1.—11. p.)

Lūkosim ieviest zināmu skaidrību Goliāta aprakstā. Viņa zvīņainās bruņas svēra, kā teikts, 5000 vara zēķeļu, tas ir, vairāk nekā 80 kilogramu, un šķēpa svars 000 zēķeļu dzelzs, tas ir, ap 10 kilogramu. Tātad viņš nesa sev bdzi gandrīz 00 kilogramu, un tas vēl nav viss viņa apbruņojums.

Šis milzis, kas turklāt bija vairāk nekā trīs metrus garš, mums nav jāuzskata par kaut ko neparastu, jo mēs jau tikāmies ar milžiem Pirmajā Mozus grāmatā. Tiesa gan, mūsdienās vairs nemēdz būt tādas komplekcijas cilvēki. Cilvēka ķermeņa uzbūve ir tāda, ka pārmērīgi liels augums ļoti postoši ietekmētu visas organisma funkcijas un milzis gluži vienkārši būtu vārgs un gandrīz nemaz nespētu aizstāvēties. Voltērs ironiski izsakās, ka Goliāts uzlūkojams par briesmoni, ko dievs speciāli radījis, lai varenāks izskatītos ne ar ko neievērojamais Dāvids.

«Un Izaja trīs vecākie dēli nogāja karā Zaulam pakaļ . . . Un Dāvids bija tas mazākais, un tie trīs lielākie bija Zaulam pakaļ gājuši. Bet Dāvids gāja un atgriezās no Zaula sava tēva aitas ganīt Betlemē.» (1. Zāmuēla grām., 17. nod., 13.—15. p.) Diezgan dīvaini, ka šis Dāvids, ko ķēniņš bija iecēlis par savu ieroču nesēju, pašā kara karstumā pamet savus pienākumus, lai dotos ganīt kaut kādas aitas.

«Bet tas vilistietis izgāja rītos un vakaros un rādījās tur četrdesmit dienas.

Tad sacīja Izajs uz savu dēlu Dāvidu: ņem jel priekš taviem brāļiem vienu epu no šām svilinātām vārpām un šās desmit maizes un tec lēģerī pie taviem brāļiem.

Bet šos desmit sierus nones tam virsniekam par tūkstošiem un apmeklē tavus brāļus, kā tiem klājas, un ņem vienu zīmi no tiem.

Bet Zauls un tie, un visi Izraēla viri bija ozolu ielejā, ar tiem vilistiešiem karodami.

Tad cēlās Dāvids agri un pameta avis pie gana, ii ii ņēma (tās lietas), un nogāja, kā Izajs viņam bija pavēlējis, un nāca pie tiem savestiem lēģera ratiem, kad tas karaspēks izgāja uz kaušanos un sacēla kara troksni.

Un izraēlieši un vilistieši nostājās uz kaušanos pulks pret pulku.

Tad nolika Dāvids traukus pie tā riku sarga un tecēja pie tiem karapulkiem, un nāca, un apsveicināja savus brāļus.

Kad nu viņš vēl ar tiem runāja, raugi, tad nāca tas stiprinieks, vārdā Goliāts, tas vilistietis no Gatas, no vilistiešu karapulkiem, un runāja tos pašus vārdus, un Dāvids dzirdēja tos.

Bet visi Izraēļa vīri, kad tie šo viru redzēja, tad bēga tie priekš viņa un bijājās ļoti.

Un tie Izraēļa vīri sacīja: esat jūs to vīru redzējuši, kas ir augšām nācis? Jo viņš ir nācis Izraēli apkaunot. Un to vīru, kas šo kaus, darīs tas ķēniņš ļoti bagātu un dos tam savu meitu (par sievu), un atlaidīs viņa tēva namam to tiesu iekš Izraēļa.

Tad runāja Dāvids uz tiem vīriem, kas ap viņu stāvēja, un sacīja: kas taps tam vīram darīts, kas šo vilistieti kaus un to kaunu no Izraēļa novērsīs? Jo kas ir tas vilistietis, tas neapgraizītais, ka tam bija tos dzīvā dieva karapulkus apkaunot?

Tad stāstīja viņam tie ļaudis šos pašus vārdus un sacīja: tā un tā taps tam vīram darīts, kas viņu kaus.» (1. Zāmuēla grām., 17. nod., 16.—27. p.)

No šās vietas bībelē nepavisam nav izjūtams, ka Dāvids būtu traucies kaujā, dzimtenes mīlestības skubināts. Viņa rīcību vairāk noteica iedzīvošanās kāre.

«Un Dāvids sacīja uz Zaulu: lai nevienam sirds nezūd viņa pēc. Tavs kalps noies un kausies ar šo vilistieti.

Bet Zauls sacīja uz Dāvidu: tu nevari noiet pret šo vilistieti ar viņu kauties, jo tu esi zēns, bet viņš ir viens karavīrs no savas jaunības.

Tad sacīja Dāvids uz Zaulu: tavs kalps ganīja sava tēva avis, tad nāca viens lauva un viens lācis un nonesa vienu avi no tā ganāmāpulka.

Un es džinos tam pakaļ un kāvu to, un izpestīju (to avi) no viņa rīkles. Kad viņš nu pret mani cēlās, tad grābu es viņu pie bārdas ūn situ to, un nokāvu to.

Tavs kalps ir tiklab to lauvu, kā to lāci kāvis, tāpat būs šis neapgraizītais vilistietis it kā viens no tiem, jo viņš ir tos dzīvā dieva karapulkus apkaunojis. (Vai man neiet un nekaut to, lai nomazgātu apkaunojumu no Izraēla? Jo kas gan ir šis neapgraizītais?)

Vēl sacīja Dāvids: tas kungs, kas mani no tā lauvas un no tā lāča ir pestījis, atpestīs mani arīdzan no šā vilistieša rokas.

Tad sacīja Zauls uz Dāvidu: ej tad, lai tas kungs tev palīdz.» (1. Zāmuēla grām., 17. nod., 32.—37. p.)

Ķēniņš Zauls no brīnumiem gluži apstulba, un tā būtu noticis ar katru viņa vietā, tik ļoti jaunā zēna stāsts ir neticams. Iedomājieties uz mirkli, ka jūs būtu kļuvuši par šā piedzīvojuma liecinieku: lauva vai lācis sagrābj aitu no vecā Izaja ganāmpulka un ar visu laupījumu drāž prom. Tai mirkli ganiņš jož laupītājiem pakaļ un atņem tiem aitu, sizdams un sperdams tiem ar rokām un kājām vai acs vai galva, un grābdams tos tieši aiz žokļiem. Tā tikai ir aina! Vai jūs tādus varoņdarbus varat sameklēt vēl kaut kur citur kā vien blbelē? Ai Tartarēn, ai baron Minhauzen un citi klasiskie meļi, jūs, acīm redzot, audzinājusi un mācījusi bībele!

Jau no Simsona dzīves apraksta zinām, ka Palestīnā mituši lauvas. Tas jau toreiz bi ja lasītājiem liels pārsteigums. Bet, iepazinušies ar Dāvidu, mēs sastopam Palestīnā arī lāci. Dabzinātnieki apgalvo, ka tur, kur dzīvo lācis, nav sastopams lauva, un otrādi. Nospļauties par dabzinātniekiem! Skaidrs, ka viņu zinātne melo. Ai «dievišķīgais balodi»!Tagad tev vēl vajag tikai pavēstīt mums par lāčiem, kas dzīvo uz ekvatora, un par ziemeļpola lauvām.

«Un Zauls apģērba Dāvidu ar savām paša drēbēm un lika vienu vara cepuri uz viņa galvu, un aptērpa to ar krūšubruņām. Un Dāvids apjoza viņa zobenu pār savām drēbēm un sāka staigāt, jo viņš vēl nebija ieradis. Un Dāvids sacīja uz Zaulu: es nevaru tā iet. jo es neesmu ieradis. Un Dāvids nolika to no sevis nost> (1. Zāmuēla grām., 17. nod., 38. un 39. p.) Viņš nav radis nest ieročus? Lai būtu tā! Bet kāpēc tad iepriekšējās nodaļas 18. pantā viņš cildināts kā «viens varen stiprs vīrs un viens karavīrs »?

«Un viņš ņēma savu zizli rokā un izlasījās

sev piecus gludenus oļus no upes, un lika tai gana tarba, kas viņam bija, proti, tai kulē, un viņa linga bija viņa rokā. Tā tas gāja tam vilistietim pretī. Un tas vilistietis nāca Dāvidam vienumēr tuvāk, un viņa priekšturamu bruņunesējs viņa priekšā.» (1. Zāmuēla grūm., 17. nod., 40. un 41. p.)

Goliāta ieroču nesējs? Viņš minēts tikai pilnīgajos bībeles tekstos. «Bībelstāstu» mācības grāmatās par šo ieroču nesēju klusēts, un Goliāts tur iztēlots par vienkāršu kājnieku. Kāpēc gan mūsdienu baznīca tā apcērp «svēto» tekstu? Vilistiešu milža ieroču nesējs nepavisam nepelna, ka viņu tik patvaļīgi svītro. Senlaiku armijās bija kareivis, kas pavadīja jātnieku virsnieku un sargaja viņa ieročus. Mūsdienās viņu dēvētu par raitnioku. Tātad, ja Goliātam bija ieroču nesējs, tad viņš pats bi ja vilistiešu armijas kavalērijas virsnieks. Bībelē vairākās vietās teikts, ka vilistiešiem bijusi prāva kavalērija. Bet šis neaprakstāmais «balodis» aizmirsis mums pateikt, kādi bijuši Goliāta zirga apmēri. Goliātam taču bija vajadzīgs arī milzu zirgs. Taču «svētajos rakstos» nekas nav teikts, kura zeme audzējusi fenomenālos ērzeļus, kas spējuši panest trīs metrus gara auguma milzeņus. Ļoti žel. ka palicis tāds robs!

Atgriezīsimies pie bībeles teksta.

«Kad nu tas vilistietis skatījās un Dāvidu redzēja, apsmēja viņš to, jo tas bija viens jauneklis, pasarkans un skaistu ģīmi.

Tad sacīja tas vilislietis uz Dāvidu: vai es esmu suns, ka tu ar koku un akmeņiem pie manis nāc? (Un sacīja Dāvids: nē, bet sliktāks par suni.) Un tas vilistietis lādēja Dāvidu pie saviem dieviem.

Pēc sacīja tas vilistietis uz Dāvidu: nāc šurp pie manis, es došu tavu miesu tiem putniem apakš debess un tiem zvēriem laukā.

Bet Dāvids sacīja uz to vilistieti: tu nāc pie manis ar zobenu un šķēpu un priekšturamām bruņām, bet es nāku pie tevis tā kunga Cēbaota vārdā, kas ir Izraēla karapulku dievs, ko tu esi zaimojis.

Šodien dos tas kungs tevi manā rokā, ka es tevi nokauju un tavu galvu no tevis atņemu, un dodu to (tavu maitu un) vilistiešu lēģera maitu tiem putniem apakš debess un tiem zvēriem virs zemes, un visa pasaule atzīs, ka Izraēlim viens dievs ir.

Un visi šie pulki atzīs, ka tas kungs neizglābj caur zobenu jeb caur šķēpu: jo tas karš pieder tam kungam, tas dos jūs mūsu rokā.

Kad 11u tas vilistietis cēlās un gāja, un tuvu pie Dāvida nāca, tad steidzās Dāvids un tecēja pie tiem karapulkiem pret to vilistieti.

Un Dāvids bāza savu roku tarbā un izņēma vienu oli, un meta ar lingu, un iesvieda tam vilistietim pašā pierē, tā ka tas akmens viņam pierē ieskrēja, un tas krita uz savu vaigu pie zemes.

«…pārvarēja Dāvids to vilistieti ar lingu un oli un kāva to, bet Dāvidam nebija zobena rokā» (1. Zāmuēla gram., 17. nod., 50. [>.).

Tā pārvarēja Dāvids to vilistieti ar lingu un oli un kāva to vilistieti, un nokāva to, bet Dāvidam nebija zobena rokā.

Tāpēc tecēja Dāvids un piestājās pie lā vilistieša, un ņēma viņa zobenu, un izvilka to no makstlm, un nokāva viņu, un nocirta tam galvu ar to. Kad nu tie vilistieši redzēja, ka viņu varenais nomiris, tad tie bēga.

Un Izraēla un Jūdas viri cēlās un gavilēja, un dzinās tiem vilistiešiem pakaļ, kamēr nāk uz to ieleju, un līdz pašiem Ekronas vārtiem, un to vilistiešu nokautie krita uz Zaārima ceļa un līdz Gaļai, un līdz Ekronai.

Pēc atgriezās Izraēļa bērni no to vilistiešu dzīšanas un aplaupīja viņu lēģeri.

IJn Dāvids ņēma tā vilistieša galvu un nesa to uz Jeruzalemi, bet viņa bruņas lika viņš savā telti.» (1. Zāmuēla grām., 17. nod., 42.— 54. p.)

Pag! Tatad viņam, šim jaunajam Dāvidam, bija arī sava telts? Un vilistiešu milža galvu viņš svinīgi aiznesa uz Jeruzalemi? Tas ir vēl dīvaināk, jo tolaik Jeruzaleme vēl nepiederēja ebrejiem. Tālāk redzēsim, kā šo pilsētu ieņēma, turklāt tieši Dāvids, kas valdīja pēc Zaula nāves. Starp citu, mēs jau sen esam pieraduši pie «svēto rakstu» pretrunām.

«Kad Zauls redzēja Dāvidu izejam pret to vilistieti, sacīja tas uz Abneru. to kara lielkungu: kā dēls ir šis puisis, Abncr? Tad sacīja Abners: tik tiešām ka tava dvēsele dzīvo, ķēniņ, es to nezinu. Tad sacīja tas ķēniņš: vaicā jel, kā dēls šis jauneklis ir? Kad nu Dāvids atgriezās no tā vilistieša kaušanas, ņēma Abners viņu un veda viņu Zaula priekšā, un tā vilistieša galva bija viņa rokā. Un Zauls sacīja uz to: kā dēls tu esi, puisi? Dāvids sacīja: tava kalpa Izaja tā betlemieša dēls.» (1. Zāmuēla grām., 17. nod., 55. un 58. p.)

Kas tad tas nu vēl par muļķīgu putrojumu? Vai tad šim bībeles «dievišķīgajam iedvesmotājam» nemaz nav smadzeņu paurī? Iepriekšējā nodaļā mums sīki jo sīki tika pastāstīts, ka Zauls, lai nomierinātu savus nervus, vēlējies ataicināt kādu cilvēku, kas viņam koklētu.

Kāds viņa sulainis sameklējis tādu cilvēku: tas bijis Dāvids, un valdnieks pazinis viņa ģimeni, Vēl vairāk, Zauls nosūtījis pie Izaja vēstnesi, lai palūgtu večuku atlaist dēlu, kas valdniekam ļoli iepaticies. «Balodis» mums vēl pauda, ka Dāvids bieži atgriezies no Zaula atpakaļ uz Betlemi, vispār kursējis starp valdnieka pili un tēva ganāmpulku. Un pēkšņi nedz Zauls, nedz Abners, nedz kāds no ķēniņa sulaiņiem nezina, kas tas tāds Dāvids, kas cīnās ar Goliātu? Ķēniņa muzikants, viņa dzirdes saldinātājs, viņa ieroču nesējs — un pēkšņi neviens to nepazīst?! Ko gan lai domā par tādu murgojumu? Vai «svētais balodis» ir bijis skaidrā prātā, kad diktēja šo nodaļu? Tas ir stipri vien apšaubāms!

Izdarīsim šos secinājumus no stāsta un lasīsim tālāk pamācīgo vēstījumu.

Nemaz nesamulsdams savu pretrunu dēļ, «svētais» autors pauž, ka šoreiz Zauls neesot vairs atļāvis Dāvidam atgriezties tēva mājā. No otras puses, Jonatāns piepeši iedegās lielā draudzībā pret jauno galma koklētāju, par kura eksistenci viņš arī, redzams, agrāk nekā nebija zinājis. «Un Jonatāns darīja vienu derību ar Dāvidu, tāpēc ka viņš to mīlēja kā savu paša dvēseli. Un Jonatāns noņēma savu mēteli, kas viņam bija, un deva to Dāvidam, ir savas drēbes, ir savu paša zobenu, un savu stopu, un savu jostu.» (1. Zāmuēla grām., 18. iiod., 3. un 4. p. )

Tā tik ir draudzība! Ko gan va jadzēja dornāl «ģenerālim» Abneram, visam viņa štābam, galminiekiem un svītai, redzot, ka «ķēniņdēls» izģērbjas līdz kreklam un atdod savus ieročus un visas savas drānas Goliāta uzvarētājam? Diemžēl, bībeles autors aizmirsis mums pastāstīt, ko domāja tie, kas redzēja šo lielisko skatu.

Trīsdesmitā nodaļa CIŅA PAR VALDNIEKA TRONI UN DIEVA TĀ KUNGA PAMĀCOŠA ROKA

Jauneklim, ko Zāmuēls bija svaidījis par ķēniņu un kas pagaidām, lai nekļūtu Zaulam par sāncensi, apmierinājās ar ieroču nesēja un koklētāja amatu, sākās jauna dzīve. Tomēr Dāvids, lai gan bija pieticīgs, drīz vien lika apmākties «viņa majestātes» Zaula prātam.

«Un notikās, kad nu tie pārnāca un Dāvids atpakaļ griezās no tā vilistieša kaušanas, tad tās sievas no visām Izraēla pilsētām dziedot un dejot izgāja ķēniņam Zaulam pretim ar bungām, ar prieku un ar spēlēm. Un tās sievas diedamas dziedāja un atdziedāja, un sacīja: Zauls tūkstošus nokāvis, bet Dāvids desmit tūkstošus.» (1. Zāmuēla grimi., 1S. nod., (i. un 7.p.)

Protams, grūti iedomāties, ka nelaiķis Goliāts, lai nu viņš bija kāds milzis būdams, viens būtu desmitu tūkstošu cilvēku vērts. Zaulam, kas karā bija izcēlies ar daudzajiem kauju va

roņdarbiem. šķila, ka viņa ieroču nesējam un koklētājam sarīkotās ovācijas sniedzās pāri saprāta robežām un tajās trūka godbijības prot ķēniņu.

«Tad Zauls ļoti apskaitās, un šī valoda viņam nepatika, un viņš sacīja: tie Dāvidam devuši desmit tukstošus, un man tie devuši tūkstošus; tiešām valstība vel viņam tiks.

Un Zauls skaudīgi skatījās uz Dāvidu no tas dienas un joprojām.

Un notikās otrā dienā, kad ļauns gars no dieva Zaulam uznāca un las muldēja savā paša namā, tad Dāvids spolēja ar savu roku kā ik dienas, un Zaulam bija šķēps rokā.

Un Zauls meta to šķēpu un domāja: es Dāvidu pie sienas noduršu, bet Dāvids novērsās divireiz no viņa.» (1. ZdmuēLi grām., 18. nod., 8,—11. p.)

Pec kāda laika ķēniņš, lai turētu jaunekli tālāk prom no sevis, iecēla viņu par virsnieku pār tūkstoti (13. p.). Un Dāvids, kam viss šķiriuējās, ieguva aizvien lielāku un lielāku popularitāti Izraēļa bērnu vidu. Viņa vārds gāja no mutes mutē. Drīz redzēsim, ka pats dievs deva aizvien vairāk pierādījumu par savu labvēlību pret Dāvidu.

Reiz, ataicinājis Dāvidu, Zauls tam sacīja: «Raugi, es tev došu savu vecāko meitu Merabi par sievu, esi man tikai sirdīgs vīrs un uzņem ta kunga karu.» (17. p.) Sirds dziļumos Zauls cerēja, ka vilistieši galu galā nonāvēs Dāvidu. Ret Dāvids sacīja Zaulam: «Kas es esmu? un kāda ir mana dzīvošana un mana tēva radi iekš Izraēļa, ka man bija tam ķēniņam par znotu tapt.» (18. p.) Viņš vēl joprojām slēpa, ka Zāmuēls viņu svaidījis.

«Bet, kad tas laiks nāca, ka Dāvidam Merabe, Zaula meita, bija jādod, tad tā Adriēlim no Meolas tapa dota par sievu.» (1!). p.) Autors nesaka, kāpēc. «Bet Mikale, Zaula cita meita, mīlēja Dāvidu. Kad tas Zaulam tapa teikts, tad tas viņam bija pa prātam . . . Tāpēc Zauls sacīja uz Dāvidu: ar to otru tu man šodien būsi par znotu.» (20. un 21. p.)

No turpmākā pavisam droši secināms, ka Goliāta uzvarētājs bijis priecīgs kaut tai pašā mirklī apprecēt skaisto Mikali. Bet Zauls, jādomā, nožēloja, ka tik drīz devis savu piekrišanu: tiklīdz viņš uzzināja par jaunā cilvēka vēlēšanos precēties, viņš tūdaļ izvirzīja tam gluži neiedomājamas prasības. Neviens nekad nevarētu uzminēt, kādus apgrūtinājumus Zauls izgudroja. «Tad Zauls sacīja: sakiet Dāvidam tā: ķēniņam negribas kroņa naudas, bet simt vilistiešu priekšādas.» (25. p.)

Citiem vārdiem sakot, ķēniņš negrasijās dot savai meitai līdzi nekāda pūra. Pēc viņa domām, pūru sievai vajadzēja sagādāt Dāvidam. Un kādu pūru? Simt apgraizītu priekšādiņu! Galīgi nav saprotams, kam gan tāds daudzums varēja būt vajadzīgs jaunlaulāto saimniecībā vai ķēniņa mājturībā.

Bet «tās dienas vel nebija pagalam, tad cēlās Dāvids un nogāja ar saviem vīriem, un nokāva no lieni vilistiešiem divsimt viru, un Dāvids atnesa viņu priekšādas, un tās tapa tam ķēniņam papilnam dotas, ka viņš tā ķēniņa znots taptu. Tad deva Zauls viņam savu meitu Mikali par sievu.» (1. Zāmuēla <jrām., 18. nod., 27. p.)

Var iedomāties sapulci, kurā tika parakstīts laulības līgums, un ainu, kad «ķēniņa notārs» svinīgi noskaitīja divsimt priekšādiņu citu pēc citas, bet iemīlējusies Mikale dūdoja, piekļāvusies pie Dāvida pleca, tik skaistas kāzu dāvanas pilnīgi apburta! Taču vilistiešiem nešķita visai ērti, ka ebreji nāktu pie viņiem kā uz kādu bāzes noliktavu iegādāties priekšādiņas. Karš atsākās no jauna. «Kad nu vilistiešu lielkungi izgāja (karot), tad nolikās, viņiem izejot, ka Dāvids bija gudrāks nekā visi Zaula kalpi, tā ka viņa vārds ļoti iecienīts kļuva.» (1. Zāmuēla grām., 18. nod., 30. p.)

Tieši šai laikā ķēniņam aizvien biežāk uznāca nervu lēkmes. Un tomēr nekādi nav saprotams, kāpēc «svētais» autors tā nopūlas attēlot nelaimīgo valdnieku vispretīgākajā gaismā? Saskaņā ar to pašu bībeles tekslu dievs pats dažkārt uzlaida nelaimīgajam Zaulam ļauno garu, citiem vārdiem sakot, pats darīja viņu ārprātīgu. Neviens ārprātīgais nav vainojams par savu rīcību un Zauls jau nu vismazāk.

«Tad runāja Zauls ar savu dēlu Jonatānu un ar visiem saviem kalpiem, ka tie Dāvidu nokautu. Bet Jonatānam, Zaula dēlam, bija labs prāts pie Dāvida. Un Jonatāns pastāstīja to

Dāvidam, sacīdams: mans tēvs Zauls meklē tevi nokaut.» (1. Zāmuēla grām., 19. nod., 1un 2. p.)

Turklāt Jonatāns centās samierināt naidīgās puses. «Tad runāja Jonatāns labu no Dāvida uz savu tēvu Zaulu un sacīja uz to: lai tas ķēniņš neapgrēkojas pret savu kalpu Dāvidu, jo viņš pret to nav grēkojis, un viņa darbi nak tev varen ļoti par labu.

Jo viņš ir savu dzīvību savā rokā licis un to vilistieti kāvis, un tas kungs ir lielu pestīšanu visam Izraēlim devis. To esi tu redzējis un priecājies; kāpēc tad gribētu tu pret nenoziedzīgu asini grēkot, Dāvidu bez vainas nokaudams?

Un Zauls paklausīja Jonatāna balsi. Un Zauls nozvērējās: tik tiešām kā 1as kungs dzīvo, Dāvidam nebūs nokautam tapt.

Un Jonatāns aicināja Dāvidu. Un Jonatāns stāstīja Dāvidam visus šos vārdus. Un Jonatāns veda Dāvidu Zaula priekšā, un viņš bija šā priekšā kā citkārt.» (1. Zāmuēla grām., 19. nod., 4.-7. p.)

Skaidrs, ka naids atkāpās no valdnieka, tik līdz tas atguva normālu stāvokli, un tikai tad, kad «ļauns gars no tā kunga nāca pār Zaulu», viņš atkal gudroja, kā nogalināt savu znotu.

Tai laikā karš ar vilistiešiem ritēja pilnā sparā, un jaunais muzikants laiku pa laikam starp divām serenādēm sagādaja ienaidniekiem diezgan jūtamas sakāves. «Bet ļauns gars no tā kunga nāca pār Zaulu, un tas sēdēja sava namā, un viņa šķēps bija viņa rokā, un Dāvids spēlēja uz tām stīgām ar roku.» (!>. p.) Lasītājs jau nojauš, kam jānotiek.

«Tad meklēja Zauls Dāvidu ar to šķēpu pie sienas nodurt. Bet viņš novērsās no Zaula, un tas šķēps ieskrēja sienā. Tad bēga Dāvids un izbēga tai pašā naktī.» (10. p.)

Jaunais koklētājs un reizē arī karaspēka komandieris paglābās pie savas maigās laulātās draudzenes, kas arī centas viņu nomierināt.

«Tad sūtīja Zauls vīrus Dāvida namā viņu sargāt un rītu nokaut. So pastāstīja viņam Mi kale, viņa sieva, un sacīja: ja tu šo nakti savu dzīvību neglābsi, tad tu rītu tapsi nokauts.

Un Mikale nolaida Dāvidu caur logu zemē, un tas nogāja un bēga, un izglabās.

Pēc ņēma Mikale vienu tēlu un lika to uz gultu, un vienu kazas ādu lika viņa tam galv gali, un apsedza to ar drēbēm.

Tad sūtīja Zauls vēstnešus Dāvidu atvest. Bet viņa sacīja: viņš ir nevesels.

Tad sūtija Zauls vīrus Dāvidu aplūkot un sacīja: atnesiet to ar gultu pie manis, ka tas top nokauts.

Kad un tie vēstneši nāca, raugi, tad bija viens tēls gultā un viena kazas āda galvgalā.

Tad sacīja Zauls uz Mikali: kāpēc esi tu mani tā pievīlusi un manu ienaidnieku atlaidusi, ka tas ir aizbēdzis? Bet Mikale sacīja uz Zaulu: viņš sacīja uz mani — atlaid mani, kāpēc būs man tevi nokaut?» (1. Zāmuēla grām., 10. nod., 11.—17. p.)

Nedrīkst aizmirst, ka mēs citējam vissvētāko gramatu\ dievišķīgu sacerējumu, uz kura kā uz pamatu pamata balstās ticība, kas pretendē pa kļaut saviem likumiem visus cilvēkus. Tomēr vai kaut kur ir atrodams muļķīgāks stāsts par šo? Sī anekdote ar pārģērbšanos neder pat draņķīgai vodeviļai. Tā neaizsniedz pat vislētāko tirgus balagānu izrāžu līmeni. Taču mums jābaidās kļūt par cepeti mūžīgajās elles ugunis, tāpēc esam spiesti ticēt, ka Mikale palīdzējusi savam vīram, dieva svaidītajam Dāvidam, izbēgi caur logu un viņa vielā gultā ielikusi kazas ādā ietērptu lelli. Jādomā, šī kazas āda atgādinājusi Dāvida parasto naktsmici.

Ebreju tekstā «lēls» apzīmēts ar vārdu «lerafim». So vārdu mūsdienu bībeles izdevumos tulko ar «statuju». Bet «terafim» burtiski nozīmē «elks». Tātad Mikalei vēl bija elks? Vai viņa domāja, ka viņas tēva atsūtītie slepkavas lētticīgi noturēs elku par viņas vīru? Un vai viņa cerēja, ka šo kazas ādu, ar ko viņa bija apsegusi sava elka galvu, atzīs par viņas vīra matu rotu? Te tiešām ir skaists sižets, lai sarīkotu ļoli cienītajiem teologu kungiem nopietnu eksāmenu.

Tālāk bībeles stāsts sāk pilnīgi atgādināt murgus: «Tā bēga Dāvids un izglābās, un nāca pie Zāmuēla uz Rāmatu, un stāstīja tam visu, ko Zauls tam bija darījis, un viņš gāja līdz ar Zāmuēlu un palika Najotā. Un Zaulam tapa sludināts un sacīts: raugi, Dāvids ir Najotā pie Rāmatas.

Tad sūtīja Žanis vēstnešus Dāvidu atvest. Tie redzēja vienu praviešu pulku praviešu vārdus runājam un Zāmuēlu tur stavam par uzraugu. Tad nāca tas dieva gars pār Zaula vēstnešiem, ka tie arī praviešu vārdus runaja.

Tas tapa Zaulam sludināts, tad sūtīja viņš otrus vēstnešus, ir tie sludināja praviešu valodu. Tad sūtīja Zauls vēl tiešus vēstnešus, tie arīdzan sludināja praviešu valodu.

Tad gāja viņš arīdzan pats uz Rāmatu un nāca pie tās lielās akas, kas pie Zekus bija, un vaicāja, sacīdams: kur ir Zāmuēls un Dāvids? Tad tapa viņam sacīts: raugi, Najotā pie Rāmatas.

Tad viņš gāja uz turieni, uz Najotu pie Rāmatas. U11 tas pats dieva gars nāca arī uz viņu, un tas gāja iedams un praviešu Valodu sludinādams, tiekams viņš nāca uz Najotu pie Rāmatas,

Un viņš novilka tur arī savas drēbes un sludināja praviešu valodu Zāmuēla priekšā, un viņš krita kails pie zemes to cauru dienu un cauru nakti. Tāpēc top sacīts: arig Zauls arī starp tiem praviešiem?» (1. Zāmuēla grām., 19.11 od., 18.—24. p.)

Mēs tīšām citējām burtiski šo ērmīgo tekstu. Par pravieti dēvē cilvēku, kas ņemas pareģot nākotni. Tātad vajadzīga dieva iedvesma, lai pateiktu, kādi nolikumi gaidāmi nākotnē. Tā ticīgie arī saprot apzīmējumu «pravietis». Parasti pravietis pravieto tikai tālab, lai pareģotu kādu vienu faktu: orākulu jautā, orākuls atbild. Vai ari «dieva cilvēks» dodas uz kādu pilsētu vai uz valdnieka galmu un pareģo kādu katastrofu vai ari kādu laimīgu notikumu. Tā rīkojas pravieši, tas ir, tie, kas sakās guvuši iedvesmu un esam iesvētīti visnoslēpumaināko lietu zināšanā. Tomēr nevienam nešausies prātā iedomāties veselu pūli, tas ir, veselu sapulci praviešu, kas nemitīgi, gluži kā strūklaka, izšļāc savus pravietojumus. Vienīgi varbūt tas gan iespējams trako namā?!

Pat policisti kļūst par praviešiem, pievienojas Zāmuēlam, Dāvidam un citiem un sak kopā ar tiem pravietot. Beidzot, ari pats Zauls, kas bija devies meklēt znotu, lai to nokautu, sāk pa ceļam pravietot un izģērbjas gandrīz gluži kails svēto jeb praviešu sanāksmē, kad tie visi darbojas barā. Tas ļoti atgādina ārprāta klīniskās ainas.

XVIII gadsimta zinātnieks Bulanžē atzīmējis, ka šī dumjā pasaka atgādina notikumu ar kādu lauku tiesnesi Lejas Brctaņā. Viņš nosūtījis tiesas uzraugu pēc liecinieka. Bet liecinieks dzēris krodziņā, un uzraugs tur aizkavējies kopā ar viņu. Tiesnesis nosūtījis otru uzraugu, un tas arī iestrēdzis pie pudeles. Beidzot tiesnesis gājis pats, bet arī pievienojies kompānijai un piedzēries. Lieta atlikta.

20. nodaļā stāstīts, ka Dāvids aizbēdzis no Najotas un slēpies pie Jonatāna. Jonatāns atkal mēģināja aizstāvēt viņu negantā Zaula priekša, kad šis bija beidzis pravietot. Aizstāvēšana tika uzsākta sakarā ar svinīgajām pusdienām, ko ķēniņš sarīkoja «jauna «iiēnoss» svētkos. Zauls pamanīja, ka Dāvida jeieta pie galda stāv tukša, un tad Jonatāns iesāka savu runu. Taču ķēniņš neka negribēja dzirdēt, tikai sarka vien aiz niknuma.

«Tad atbildēja Jonatāns savam tēvam Zaulam un sacīja uz to: kāpēc bus tam mirt? Ko ir viņš darījis?

Tad meta Zauls šķēpu pēc viņa, ka viņš to nodurtu. Tad samanīja Jonatāns, ka viņa tēvs pilnīgi bija apņēmies Dāvidu nokaut.

Un Jonatans cēlās no galda ar dusmām un neēda otrā jauna mēness dienā nenieka, jo viņam bija bēdas par Dāvidu, tāpēc ka viņa tēvs to bija negodā licis.» (1. Zāmuēln aram., 20. nod., 32—34. p.)

Jonatāns gāja brīdināt svaini, ka viņam, Jonatānam, redzams, neizdošoties salauzt ķēniņa stūrgalvību. Un Dāvids klausījās viņā un «cē lās no dienasvidu puses, un metās uz savu vaigu pie zemes, un paklanījās trīs reizes, un tie skūpstījās savā starpā un raudāja abi divi, bet Dāvids jo stipri.» (41. p.)

Dāvids devās pie garīdznieka Aķimeleka, kas dzīvoja Nobā, lai lūgtu patvērumu. Garīdznieks viņu uzņēma un paēdināja ar svēto maizi, taču lika noprast, ka nevarot garantēt viņam drošību. Un, tā ka jaunais koklētājs, iekām ņēma kājas pār pleciem, lūdza, lai Aķimeleks iedodot viņam kādu ieroci, ta ka vajadzības gadījumā viņš varētu aizstāvēties, tad garīdznieks atbildēja: «Vilistieša Goliāta zobens, ko tu

ozolu it'H'jā kāvi, raugi, tas ir še vienā drēbe ietīts aiz plecusega. Ja tu to gribi, tad ņem, jo te cita nav kā tas vien. Tad sacīja Dāvids: cita tāda nav, clod man to.» (1. Zāmuēla grām., 21. nod., 9. p.)

Dāvids aizgāja ar Goliāta zobenu un devas uz Gatu, vilistiešu pilsētu, kur valdīja ķēniņš Aķiss. Viņš cerēja, ka Izraēla ienaidnieks viņu atbalstīs. Kad Dāvids tuvojās Gatai, viņu pazina daži Aķisa kalpi. Ar to pietika, lai Dāvidu pārņemtu lielas izbailes. Vai vilistiešu ķēniņš gribēs iejusties viņa grūtajā stāvokli? Tas viņam šķita visai apšaubāmi. «Dāvids . . . bijājās ļoli no Aķisa — Galas ķēniņa. Tāpēc pārgrozīja viņš savu ģīmi priekš viņu acīm un likās kā traks apakš viņu rokām un apzīmēja vārtu durvis (metās uz savām rokām), un viņa siekalas notecēja tam bārdā. Tad sacīja Aķiss uz saviem kalpiem: raugi, jus redzat, ka tas vīrs traks ir, kāpēc esat jūs to pie manis atveduši?» (1. Zāmuēla gram., 21. nod., 12.—li. p.).

«Tad Dāvids aizgāja no turienes un bega uz Adulama alu. lT n viņa brāļi dzirdēja to ar visu viņa tēva namu un nonāca uz turieni pie viņa. Un pie viņa sapulcinajas visi viri, kas bija spaidos, un visi, kam bija daudz parādu, un visi, kam bija rūgtums sirdī, un viņš tiem palika par virsnieku; un pie viņa bija pie četr simt viru.» (1. Zāmuēla grām., 22. nod., I. un 2. p.) Vēlāk, uzticējis savus sirmos vecākus moabiešu ķēniņam, Dāvids devās karagājienā.

Starp Dāvidu un viņa sievastēvu Zaulu iedegās atklāts karš.

Zauls dabūja zināt, ka priesteris Aķinieleks bija uzņēmis Dāvidu. Tad Zauls atsauca Aķimeleku un visus garīdzniekus uz savu tiesu. «Tad sacīja Zauls uz to: kāpēc jūs esat pret mani sazvērējušies, tu un Izaja dēls, ka tu viņam esi maizes devis un zobenu un dievu viņa labad vaicājis, ka viņš pret mani celtos un uz mani glūnētu, kā tas šodien redzams?

Tad atbildēja Aķimeleks tam ķēniņam un sacīja: kurš tad starp taviem kalpiem ir tik uzticīgs kā Dāvids, paša ķēniņa znots, kas pie tevis var pieiet un tevi klausīt un top godā turēts lavā namā?

Vai lad es šodien esmu iesācis dievu viņa pēc vaicāt? Lai dievs pasarga! Lai ķēniņš lādu lietu uz savu kalpu negriež, nedz uz visu mana tēva namu, jo tavs kalps no visām šīm lietām nekā nezina, nei mazu, nei lielu.

Tad sacīja tas ķēniņš: mirt tev ir jāmirst, Aķimelek, tev un visam tava tēva namam.» (1. Zāmuēla grām., 22. nod., 13.—16. p.)

Tomēr miesassargi atteicās izpildīt šo nāves spriedumu, neiedrošinādamies pacelt roku pret kulta kalpiem. «Tad sacīja las ķēniņš uz Doēgu: griezies tu un kauj tos priesterus. Tad Doēgs, tas edomietis, griezās un kāva tos priesterus, un nokāva lai dienā astoņdesmit un piecus vīrus, kas lo nātna plecuscgu nesa. Viņš sita arī Nobu, šo priesteru pilsētu, ar zobena asmini, tiklab vīrus, kā sievas, ir bērnus, ir zīdāmas, ir vēršus, ir ēzeļus, ir sīkus lopus nokāva , viņš ar lo zobena asmini.» (18. un 19. p.) Atkal svētais karš! Viens Aķimeleka dēls, vārdā Abjalars, izglābās no slaktiņa un paguva pievienoties Dāvidam, kas viņam teica: «Paliec pie manis, nebīsties; kas manu dzīvību meklē, tam būs arī tavu dzīvību meklēt, jo pie manis tevim būs patvērums.» (23. p.)

Mes saisinam izklāstu, cik vien iespējams. Taču «bībelstāstu» rokasgrāmatas, kas domātas ticīgajiem, ir tik nepilnīgas, ka ar īstu bibeles citātu palīdzību jāatjauno ļoti daudzas epizodes, ko mūsu baznīcas tēvi kaunīgi noklusē. Dīvainie «svēto rakstu» sīkumi dažkārt interesanti tieši tāpēc, ka tic ir visai pikanti. Mēs būtu pacentušies būt vēl lakoniskāki, ja runa būtu par kādu citu, parastu grāmatu. Taču šis ir paša dieva sacerējums, un mēs neiedrošināmies izlaist dievišķīgās pērles, kuru ir tik daudz Vecās derības brīnišķīgajā logalā.

Izaja dēls saka klaiņāt pa Zivas tuksnesi. Viņu pavadīja raibs salašņu bars, kas bija pieaudzis jau līdz 200 vīriem. Zauls vajāja šo bandu, taču nespēja lo panākt. Tomēr Dāvids sastapās ar Jonatānu mežā. Viņi vēlreiz zvērēja viens otram mūžīgu mīlestību un draudzību.

Dabūjis zināt, ka vilistieši atkal izgājuši karā, Zauls mitējās vajāt znotu, lai cīnītos ar nacionālo ienaidnieku. Vilistiešus aizdzina, un ķēniņš atkal pievērsās Dāvidam, kas Engadas

tuksnesi bija nodibinājis savu «galveno Štābu» un no turienes izplatīja visā apkaimē savu raženo darbību. Jā, tieši raženo, jo Izaja dēls saskaņā ar pašas bībeles vārdiem kļuva par īstu laupītāju bandas virsnieku: viņš sapulcināja (500 rīkļurāvēju un kopā ar visu salašņu baru plosījās kalnos un ielejās, nesaudzēdams ne draugus, ne ienaidniekus, aplaupīdams un aptīrīdams katru, ko vien sastapa.

Divreiz Zauls, kam sekoja 3000 izlases ka reivju, jau bija pienācis tuvu klat Dāvidam. Abos šais gadījumos znots izturējās ar aizkustinošu augstsirdību. Abas epizodes pārlieku jocīgas, lai atstātu tās necilelas. Diktēdams šo vēstījumu, «dievišķīgais balodis» patiesi bijis pacilātā garastāvokli. Dievs visu to vadīja. Viņam nebija grūti dot Dāvidam iespēju apliecināt savu augstsirdību mazāk smieklīgos apstākļos. Ja šie piedzīvojumi iznākuši tik kroplīgi, tad tas tāpēc, ka «svētā trīsvienība» gluži vienkārši sadomājusi maķenīt izklaidēties un pa jokam dažādot savu garlaicīgo diktējumu. Starp citu, mēs nepavisam negribam atņemt šiem piedzīvojumiem to dievišķīgumu: tieši tas ir labi, ka tie ņemti no īsteniem «bībelstāstiem».

Nu, tad uz priekšu — precīzs citāts!

«Tad ņēma Zauls trīstūkstoš izlasītus vīrus no visa Izraēļa un gāja meklēt Dāvidu ar viņa vīriem uz mežakazu kalniem.

Un viņš nāca pie tiem avju laidariem ceļmala, un tur bija viena ala, un Zauls tanī

iegāja savas kājas atsegt, bet Dāvids un viņa viri sēdēja aias dibenā.

Tad sacīja Dāvida viri uz to: raugi, šī ir tā diena, par ko tas kungs tev ir sacī jis: redzi, es dodu tavu ienaidnieku tavā roka, un tev būs viņam darīt, kā tev labpatīk. Un Dāvids cēlās un nogrieza klusiņām vienu sluri no Zaula svārkiem.

liet pēc lēca Dāvidam sirds par to, ka viņš to stūri no Zaula svārkiem bi ja nogriezis.

Un viņš sacīja uz saviem vīriem: lai tas kungs mani no tā pasarga, ka es šo lietu būtu darījis manam kungam, tā kunga svaidītam, savu roku pie viņa likdams. Jo viņš ir tā kunga svaidīts.

Un Dāvids apsauca savus vīrus ar vārdiem un nedeva viņiem vaļu pret Zaulu celties. Un Zauls cēlas no tās alas un gāja pa ceļu.

Pēc cēlas arī Dāvids un izgāja no tās alas, un sauca Zaulam pakaļ, un sacīja: mans kungs un ķēniņ! Tad skatījās Zauls atpakaļ. Un Dāvids locījās ar vaigu pie zemes un pielūdza (viņu).

Un Dāvids sacīja uz Zaulu: kāpēc klausi tu cilvēku vārdiem, kas saka: redz, Dāvids meklē tavu nelaimi.

Raugi, šodien redz tavas acis, ka tas kungs tevi šodien tai ala bija manā rokā devis. Un gan kļuva sacīts, ka man tevi bija nokaut, bet (mana roka) tevi saudzēja, jo es sacīju: es nepielikšu savu roku pie mana kunga, jo viņš ir tā kunga svaidīts.

Redz jel, mans tēvs, tiešām raugi tavu svārku stūri manā rokā, jo, kad es to stūri no taviem svārkiem nogriezu, tad es tevi neesmu nokāvis. Atzīsti tad un redzi, ka manā rokā nav nedz ļaunuma, nedz pārkāpšanas. Es arī pret tevi neesmu grēkojis; taču tu meklē manu dvēseli paņemt.

Tas kungs tiesās starp mani un starp tevi, tiešām tas kungs mani pie tevis atriebs, bet mana roka pret tevi nebūs.

It kā top teikts pēc veca sakāmvārda: no bezdievīgiem nāk bezdievība, bet mana roka pret tevi nebūs.

Pret ko tu, Izraēla ķēniņ, esi izgājis? Kam dzenies tu pakaļ? Vienam nomirušam sunim, vienai blusai?

Bet tas kungs būs par tiesnesi un tiesās starp mani un starp tevi, un raudzīs uz to, un pārstāvēs manu tiesu, un izglābs mani no tavas rokas.

Kad un Dāvids bija beidzis šos vārdus uz Zaulu runāt, tad sacīja Zauls: neģi šī ir tava balss, mans dēls Dāvid? Un Zauls pacēla savu balsi un raudāja.

Un viņš sacīja uz Dāvidu: tu esi taisnāks nekā es. Jo tu esi man labu darījis, bet es esmu tev ļaunu atmaksājis.

Un nu tu esi man šodien parādījis, ka tu pie manis esi labu darījis, tāpēc ka tas kungs mani tavā rokā bija iedevis, bet tu mani neesi nokāvis.

Kad kas savu ienaidnieku atrod, butu viņš to uz labu ceļu licis staigāt? Lai tas kungs tev labu atmaksā par to, ko tu šodien pie manis esi darījis.

Un nu raugi, es zinu, ka tu tiešām par ķēniņu btīsi un ka tā Izraēla valstība tavā rokā stāvēs.

Tad zvērē nu man pie tā kunga, ka tu manu dzimumu pēc manis negribi izdeldēt, nedz manu vārdu no mana tēva nama iznīcināt.

Tad zvērēja Dāvids Zaulam. Un Zauls gāja savās mājās, bet Dāvids un viņa vīri gāja uz augšu tai nepieejamā vietā.» (1. Zāmuēla (jrām., 2h. nocl., 3.—23. p.)

Sī scēna ir visai patētiska, lai gan grūti saprast, kāpēc Dāvids sevi tik ļoti pazemo un salīdzina ar nosprāgušu suni un blusu. Šī epi zode būtu tiešām jauka, ja tā norisinātos citos apstākļos. Bet Zauls, ko Dāvids saudzē alā, kur tas ienācis nokārtot savas dabiskās vajadzības?! Dāvida augstsirdībai «svētais gars» gan būtu varējis izraudzīties kādu citu dekorāciju. Bet, ja nu dievam tik, lai apstākļi būtu tieši tādi, tad jāatzīst, ka šeit viņš uzrāda diezgan apšaubāmas gaumes radošo iedvesmu. Klerikāli brēkā par dažam Emīla Zolā grāmatām, kurās šis slavenais romānu rakstnieks, naturālists, apraksta nelabo smaku, kas nāk no zemniekiem. Bet Emīla Zolā romāni taču nav svētas grāmatas, un nevienam nekad nešausics prātā dibināt uz tām reliģiju. Kamēr šis «balodis jeb pīle» bija labi sasparojies, tas droši varēja piemetināt, ka Dāvids, steigdaniies laukā no alas, iekāpis Zaula atstātajās piemiņas zīmēs un ka tas nesis Davidam laimi. Ticīgie ari šādu detaļu uzņemtu ar godbijību.

Taču nekavēsimies te ilgāk.

Otrreiz Izaja dēls apliecināja savu dvēseles cēlumu mazliet citādos apstākļos. Kad Zauls un viņa armija bija apmetušies nometnē uz Aķilas pakalna, Dāvids kāda Abizaja pavadībā nakti ielavījās ķēniņa teltī. Šoreiz dievs bija tiešs sava mīļotā Dāvida līdzdalībnieks.

«Un raugi, Zauls gulēja aizmidzis starp tiem savestiem lēģera ratiem, un viņa šķēps bija viņa galvasgalā zemē iedurts, bet Abners un tie ļaudis gulēja ap viņu.

Tad sacīja Abizajs uz Dāvidu: dievs ir šodien tavu ienaidnieku tavā rokā devis. Lai es nu jelc viņu ar to šķēpu pie zemes noduru vienu reizi, tad viņam otru reizi vairs nevajadzēs.

Bet Dāvids sacīja uz Abizaju: nenomaitā viņu, jo kas varētu savu roku pie ta kunga svaidītā pielikt un nenoziedzīgs palikt?

Un Dāvids sacīja: tik tiešām, ka tas kungs dzīvo, ja tas kungs viņu nesitīs, vai nu viņa diena nāks, ka tas mirs, vai tas karā ies un ies bojā, — lai tas kungs mani no tā pasarga, ka es savu roku pie ta kunga svaidītā bulu licis, tāpēc ņem jel nu to šķēpu, kas viņa galvasgalā ir. un to ūdens biķeri un eima.

Tā ņēma Dāvids to šķēpu un to ūdens biķeri no Zaula galvasgala, un tie gāja projām, un neviens to neredzēja, un neviens to nemaraja, un neviens neuzmodās, bet tie gulēja visi, jo ciets miegs no tā kunga tiem bija uzkritis.

Kad nu Dāvids bija uz viņu pusi pārgājis, tad stāvēja viņš kalna virsgalā no tālienes, ka vēl plata vieta starp tiem bija.

Tad sauca Dāvids uz tiem ļaudīm un uz Almeru, Nera dēlu, un sacīja: vai negribi tu atbildēt, Abner? Tad atbildēja Abners un sacīja: kas esi tu, ka tu ta pret ķēniņu saukā?

Tad sacīja Dāvids uz Abneru: neģ tu esi virs? Un kas ir tevim līdzīgs iekš Izraēla? Kāpēc tad neesi tu tavu kungu, to ķēniņu, labi sargājis? Jo viens no tiem ļaudīm ir nācis to ķēniņu, tavu kungu, nomaitāt.

Tas nav labi, ko tu esi darījis. Tik tiešām, ka tas kungs dzīvo, jo jūs esat nāvi pelnījuši, tāpēc ka jus savu kungu, tā kunga svaidīto, neesat labāk sargājuši. Un nu redzi, kur ta ķēniņa šķēps ir un tas iidens biķeris, kas viņa galvasgalā bija.

Un Zauls pazina Dāvida balsi un sacīja: neģ šī ir tava balss, mans dēls Dāvid? Un Dāvids sacīja: mana balss, mans kungs un ķēniņ!» (1. Zāmuēla grām., 26'. /1 od., 7.—77. p.)

Šī epizode beidzas tāpat ka iepriekšējā, vienīgi ar to nelielo starpību, ka Izaja dēls vairs nesalīdzina sevi ar nosprāgušu suni, bet tikai ar blusu. Turklāt viņš atdod atpakaļ ķēniņa šķēpu, bet patur sev biķeri ar ķēniņa ūdeni.

Jājautā, kāpēc gan īsteni Zauls no visiem bībeles varoņiem liek iztēlots par nolādētu. Ja spriestu ar cilvēka prātu, tad šis .valdnieks atstāj vispār diezgan kārtīga cilvēka iespaidu: viņa niknuma lēkmes pret Dāvidu ir «ļaunā gara» sekas, turklāt arī pats Izaja dēls ir diezgan nožēlojams subjekts. Kad Zauls ir brīvs no «ļaunā gara» ietekmes, kad viņš atrodas savā dabiskajā un normālajā stāvoklī, cietsirdība viņam derdzas. Turklāt viņš ir patriots, turpretim Dāvids (to redzēsim turpmāk) kopā ar saviem salašņām iestājas vilistiešu kalpībā, liet . . . bet baznīckungi mums teic, ka parastais saprāts te neesot derīgs, te esot visādā ziņā nepieciešams dieva apgarots prāts un visam, kas skar ticību, vajagot ticēt bez šaubīšanās.

Trīsdesmitpirmā nodaļa BEZDIEVJA ZAULA BĒDĪGAIS GALS

Dievs nekad nepalaida garām izdevību parādīt, ka viņš aizstāv tieši Dāvidu, jo šis atbilda visām viņa prasībām. Tā, piemēram, ļaujiet, lai jūs ielīksmo stāsts par Nābalu un Abigaili. Pacentīsimies rezumēt bībeles vēstījumu, turēdamies pie «svētā» teksta un atmezdami tikai atkārtojumus un izplūdumus.

Maonā dzīvoja kāds ļoti bagāts cilvēks. Viņš bija nogājis uz Karmeli savas aitas cirpt. Šo cilvēku sauca par Nābalu un viņa sievu par Abigaili. .. Dāvids nosūtīja pie Nābala desmit puišus un lika prasīt, lai viņam dotu, «ko tava roka atrod». Nābals atbildēja: «Kas ir Dāvids? . . . Šinī laikā ir daudz kalpu, kas no saviem kungiem aizbēg. Bija tad man savu maizi un ūdeni (un savu vīnu), un gaļu ņemt, ko es priekš maniem cirpējiem nokāvis esmu, un vīriem dot, ko es nepazīstu, no kurienes tie ir? . .. Tad sacīja Dāvids uz saviem vīriem:

apjoziet ikviens savu zobenu . .. Un Dāvids apjoza arī savu zobenu, un tie cēlās uz augšu Dāvidam pakaļ pie četrsimt viru, un divisimt palika pie tiem rīkiem . . . Tad steidzās Abigaile un ņēma divsimt maizes un divi ādas traukus ar vīnu, un piecas izvārītas avis, un piecus pūrus miltu, un simt kurvju ar rozīnēm, un divsimt kurvju ar vīģēm un krāva to uz ēzeļiem.»

Neteikusi par to vīram ne vārda, viņa devās Dāvidam pretim.

«Kad nu Abigaile Dāvidu redzēja, steidzās viņa un nokāpa no ta ēzeļa un metās uz savu vaigu priekš Dāvida, un klanījās pie zemes …» Dāvids viņai teica: «Svētīts lai ir tas kungs, tas Izraēla dievs, kas tevi šodien man ir pretī sūtījis, un svētīts lai ir tavs padoms un svētīta esi tu pati, ka tu mani šodien aizkavējusi, ka neesmu nācis asinsgrēkā un ka ar savu roku neesmu atriebies.. . Nebūtu tu steigusies un man pretim nākusi, tad Nābalam nebūtu atlicis līdz rīta gaismai neviens, kas pie sienas miez …»

I'ēc kādām dienām desmit Nābals nomira. «Kad Dāvids dzirdēja Nābalu esam nomirušu, sacīja viņš: slavēts lai ir tas kungs, kas manu apsmieklu pie Nābala ir atriebis . .. tas kungs Nābalam to ļaunu uz viņa galvu maksājis. Un Dāvids nosūtīja un lika ar Abigaili runāt, ka viņš to par sievu ņemtu . . . Tad cēlās viņa un paklanījās ar savu vaigu pie zemes, un sacīja: redz, še ir tava kalpone, ka ta kalpo un mazgā sava kunga kalpu kājas. Un Abigaile cēlas un steidzās, un jāja uz vienu ēzeli ar savām piecām jaunām meitām, kas viņai paka] staigāja, un lā gāja Dāvida vēstnešiem pakaļ un tapa viņam par sievu. Un Dāvids ņēma arīdzan Aķinoamu no Jezreēles, lā bija arīdzan šīs divi viņam par sievām. Jo Zauls bija savu meitu Mikali, Dāvida sievu. Paltam, Kaisa dēlam, devis, kas no Gallimas bija.» (1. Zāmuēla grām., 25. nod., 2.—44. p.)

Ja vajadzētu uzrakstīt stāslu par lielceļa laupītāju, tad nezin vai bīitu jāraksta kaut kā citādi, nekā uzrakstīts šis stāsts. Bībeles autors, jūsmodams par Dāvidu, iztēlo Nābalu par rupju un cietsirdīgu cilvēku. Bet Dāvida izturēšanās taču gluži tāpat izraisa sašutumu. Tomēr pats dievs palīdzēja noslepkavot laulāto vīru, ko viņa sieva neieredzēja. Ar šādu slepkavīgu iejaukšanos dievs tai pašā laikā svētī laulības pārkāpēju Dāvidu, savu svēto «svaidīto». Diezgan dīvaina morāle!

Šai laikā nomira Zāmuēls. «Un Zāmuēls nomira, un viss Izraēlis sapulcējās un žēlojas par to, un apraka to viņa namā Rāmatā.» (i. Zāmuēla grām., 25. nod., 1. p.) Tomēr nāve neaizkavēja viņu, gluži tāpat kā Mozu, aprakstīt savā grāmatā notikumus, kas norisinājušies pēc viņa šķiršanās no šās pasaules. Jāatzīst, ka šai ziņā Zāmuēls pārspēj Mozus rekordu. Mozus aprobežojās ar to, ka aprakstīja tikai savas bēres un tautas sēras. Turpretim Zamuēla pēcnāves sacerējumi aptver Zaula valdīšanas beigas un visu Dāvida valdīšanas laiku. Veselu 31 nodaļu aizņem apraksli par notikumiem, ko autors redzējis pēc savas nāves! Zili brīnumi! Kā gan Zāmuēls, kas to visu skatījis no debesu augstumiem ar savas dvēseles acīm, varēja uzrakstīt grāmatu ar savas laicīgās miesas rokām, kad viņa miesa bija mirusi un ar visu godu apbedīta? Tas ir dievišķīgs noslēpums.

Nemeklēsim atminējumu un apmierināsimies ar to, ka nelaiķa pravietis bijis ar mieru brīvprātīgi uzņemties divu paša svaidīto ķēniņu valdīšanas hronista uzdevumu. «Zāmuēls» bez vismazākā sašutuma vēstī, ka «Dāvids cēlās un gāja ar tiem sešsimt vīriem, kas pie viņa bija, pie Aķisa — Maoka dēla, Gatas ķēniņa» (27. nod., 2. p.). Aķiss ierādīja viņam par apmešanās vietu Ciklagas pilsētu, un svētais dieva svaidītais gadu un četrus mēnešus nodzīvoja savas tautas ienaidnieku vidū.

«Un Dāvids cēlās ar saviem vīriem un uzbruka ģezuriešiem un ģirziešiem, un amaleķiešiem, jo tie citkārt bija tās zemes iedzīvotāji, kur iets top uz Zuru un uz Ēģiptes zemi.

Un Dāvids kāva to zemi un nepameta dzīvus nei vīrus, nei sievas un ņēma avis un vēršus, un ēzeļus, un kamieļus, un drēbes, un atgriezās atpakaļ, un nāca pie Aķisa . .. Un Dāvids nei vīrus, nei sievas nepameta dzīvus, ka tie nevarētu uz Gatu (vēstis) nest: «Tā ir Dāvids mums darījis, un tāds bija viņa darbs, cik ilgi las vilistiešu zemē dzīvoja.»

Un Aķiss ticēja Dāvidam un domāja, viņš ir sevi smirdošu darījis priekš saviem Izraēla ļaudīm, tāpēc būs viņš man mūžam par kalpu.» (/. Zāmuēla grām., 27. nod., <V.—12. p.)

Kā jums patīk šis svētais dieva svaidītais, visizcilākais no tā kunga Jēzus Kristus senčiem, dieva mīlulis?

Kritiķi atgādina, ka sākumā viņš bija izlicies par muļķīti vilistiešu ķēniņa priekšā. Tas, protams, nav pārāk labs paņēmiens, kā iedvest uzticību ķēniņam, kuram grasies kalpot karalaukā, kā tas vēlāk notika. Taču, kritiķi piemetina, paņēmiens, ar kādu Dāvids kalpoja ķēniņam — savam labdarim, ir vēl neparastāks: viņš liek ķēniņam ticēt, ka aplaupot ebrejus, bet patiesībā aplaupa un apkauj ķēniņa sabiedrotos. Viņš iznīcina visu. Viņš noslepkavo visus, netaupīdams arī bērnus, jo baidās, ka tie varētu dot par viņu ziņas.

Bet kā gan Aķiss varēja veselus 10 mēnešus par visu to nekā nezināt? Viņam vajadzēja būt vēl lielākam muļķim, nekā savā laikā izlikās Dāvids. Starp citu, teologus nemaz nemulsina šā «svaidītā» rīcība. Viņi saka, neesot nekāda nozīme, ka šis iznīcinājis un izdeldējis savus sabiedrotos, jo tie bijuši pagāni. Viņi pat uzskata Dāvidu par dieva dusmu paudēju un piedod viņam vispār visus grēkus, cildinādami viņa «svētumu».

Nākamajā nodaļā stāstīts, kā vilistieši pošas uz karu pret ebrejiem un Dāvids, ebreju ķēniņa Zaula ieroču nesējs un znots, kļūst par vilistiešu ķēniņa gvardes komandieri. Seit nonākam pie pazīstamā notikuma ar Endoras zīlnieci.

«Kad nu tie vilistieši nāca un sapulcējās Zu nemē, tad sapulcējās Zauls un viss Izraēlis Ģilboā.

Kad nu Zauls to vilistiešu lēģeri redzēja, tad bijājās viņš un viņa sirds drebēja ļoti.

l'n Zauls vaicāja to kungu, bet tas kungs neatbildēja tam nei caur sapņiem, nei caur to urim1 , nei caur praviešiem.

Tad sacīja Zauls uz saviem kalpiem: meklējiet man vienu sievu, kam zīlnieka gars ir, ka es pie tās iemu un to vaicāju. Un viņa kalpi sacīja uz to: redz, Endorā ir viena sieva, kam zīlnieka gars ir.

Un Zauls pārmija savas drēbes un apvilka citas, un gāja pats ar divi vīriem, un nāca pie tās sievas nakti, un sacīja: zilē man, lūdzama, caur to zīlnieka garu un uzved man to, ko es tev sacīšu.

Tad sacīja tā sieva uz to: raugi, tu zini, ko Zauls ir darījis, ka tas ir zīlniekus un burvjus no zemes izdeldējis. Kāpēc liec tad tu manai dvēselei valgus mani nomaitat?

Bet Zauls zvērēja viņai pie tā kunga un sacīja: tik tiešām ka tas kungs dzīvo, tev par to lietu nekāds sods neuzies.

Tad sacīja tā sieva: ko būs man tev uzvest? Un tas sacīja: uzved man Zāmuēlu.

Kad nu tā sieva Zāmuēlu redzēja, brēca tā ar stipru balsi, un tā sieva runāja uz Zaulu un

sacīja: kāpēc esi tu mani pievīlis? Tu esi Zauls.

Un tas ķēniņš sacīja uz to: nebīsties, bet (saki), — ko redzi tu? Tā sieva sacīja uz Zaulu: es redzu dievu no zemes uzkāpjam.

Viņš tad sacīja uz to: kāds ir viņam ģīmis? Un viņa sacīja: tur uzkāpj viens vecs vīrs, apņemies mēteli. Tad pazina Zauls, ka 1as Zāmuēls bija, un viņš locījās ar savu vaigu pie zemes un pielūdza.

Un Zāmuēls sacīja uz Zaulu: kāpēc tu man neesi licis mierā dusēl un man licis augšām nākt? Tad sacīja Zauls: man ir ļoti bail, jo tie vilistieši karo pret mani un dievs ir no manis atstājies, un neatbild man vairs nedz caur praviešiem, nedz caur sapņiem (nedz parādībā), tāpēc esmu es tevi aicinājis, ka tu man padomu dod, ko man būs darīt.

Tad sacīja Zāmuēls: kāpēc tad tu man vaicā, kad tas kungs no tevim atstājies un tev par ienaidnieku tapis?

Jo tas kungs ir tev darījis, ko viņš caur mani ir runājis, un tas kungs ir to valstību no tavas rokas atrāvis un Dāvidam, tavam tuvākam, devis.

Tāpēc ka tu tā kunga balsi neesi klausījis un pēc viņa bargajām dusmām neesi darījis pret Amaleku, tāpēc ir tas kungs šodien šo lietu darījis.

Un tas kungs nodos Izraēli līdz ar tevi tiem vilistiešiem rokās, jo rītu būsi tu un tavi dēli

pie manis. Un tas kungs dos Izraēla lēģeri vilistiešu rokā.

Tad Zauls piepeši krita garšļauku pie zemes un bijājās ļoti par Zāmuēla vārdiem, jo viņam nebija spēka, jo viņš visu to dienu un nakti nebija ēdis.

Tad nāca tā sieva pie Zaula un redzēja, ka viņš ļoti bija izbijies, un sacīja uz viņu: raugi, tava kalpone ir lavai balsij paklausījusi, un es esmu manu dzīvību manā rokā likusi un tavam vārdam paklausījusi, ko tu uz mani runājis.

Tad klausi nu ari tu, lūdzams, lavas kalpones balsi, un es celšu tev kādu kumosu maizes priekšā, un ēd, tad tev atkal būs spēka, ka tu vari iet savu ceļu.

Bet viņš liedzās un sacīja:, es negribu ēst. Bet viņa kalpi un tā sieva skubināja to, ka viņš viņu balsi paklausīja. Un viņš cēlās augšām no zemes un apsēdās uz gultu.

Un tai sievai bija barots teļš sētā, un viņa steidzās un nokāva lo, iui ņēma miltus, un mīcīja tos, un cepa neraudzētas karašas.

Un cēla to Zaulam un viņa kalpiem priekšā, un tie ēda, pēc cēlās tie un gāja prom lai pašā naktī.» (1. Zāmuēla grām., 28. nod., A.—25. p.)

Si epizode radījusi ļoti daudz strīdu teologu starpā. Kas attiecas uz skeptiskajiem komentētājiem, tad viņi par to krietni vien uzjautrinājušies. Taisnību sakot, te ir par ko pasmieties.

Blēži un šarlatāni vienmēr un visur ļaunprātīgi izmantojuši naivu cilvēku lētticību, likdami tiem dārgi samaksāt par dažādām noslēpumainām un, protams, izdomātām atbildēm. Taču šeit Zauls ne vien nekā nemaksā zīlniecei, bet gan viņa pati cienā to ar vakariņām un pat nokauj viņam par godu barotu teju.

Pareģi, zīlnieces un zintnieki parasti rāda kaut ko miglainu, kas spēj pārvietoties ar slepena un ne vienmēr pietiekami sarežģīta trika palīdzību. Bet Endoras pareģe pat tādu nieku nepūlas izdarīt: viņa tikai teic, ka redzot rēgu. un Zauls viņai notic uz vārda.

«Ikvienā citā grāmatā, izņemot svētos rakstus,» Voltērs saka, «šo vēstījumu uzskatītu par parastu un pat slikti sadomātu pasaku. Bet, ja jau autors joprojām ir tas pats «svētais gars», tad pasaka nav apstrīdama, un pret to jāizturas ar tādu pašu cieņu kā pret visu pārējo.»

Kas attiecas uz teologiem, tad, neapšaubīdami šās epizodes patiesīgumu, viņi tomēr precīzi nevar pateikt, ko īsti burve izsaukusi. Svētais Justīns savā «Dialogā ar jūdu Trifonu» pieļauj, ka senlaikos ar īpašu dieva labvēlību zintnieki varējuši izsaukt praviešu un svēto garus, jo tie visi, lai gan nodzīvojuši taisnu dzīvi, tomēr atradušies ellē un palikuši tur tik ilgi, kamēr ieradies pats Jēzus, lai viņus no turienes izvestu, kā māca kristīgie teo logi. Tātad saskaņā ar svēto Justīnu Endoras parādība varējusi būt paša Zāmuēla gars.

Cits baznīcas tēvs — Origens iet vēl tālāk:

viņš apgalvo, ka burve izsaukusi Zāmuēlu un ne tikai viņa garu vien. bet arī miesu. Viņš norāda uz Zāmuēla drēbēm, kas liecinot, ka parādība bijusi reāla. Tas dod iespēju ziņkārīgajiem jautāt, vai ellē vispār valkā drānas un, konkrēti, vai tur ir nedegošas drēbes.

Mūsdienu teologi jau atkāpušies no pirmo kristiānisma gadsimtu naivajiem apgalvojumiem. Viņi labi izjūt, cik smieklīgi ir Origena un Justīna iztulkojumi, saskaņā ar kuriem burvjiem un zīlniekiem, šiem velna iemiesojumiem, bijusi vara izsaukt pat «svētos». Viņi apgalvo, ka zīlniece izsaukusi velnu, kas uzdevies par Zāmuēlu.

Bībeles teksts neapšaubāmi liecina pret šiem kazuistiskajiem iztulkojumiem. Bībelē vairākreiz atkārtots: «Un sacīja Zamuēls uz Zaulu», «Zauls bijājās ļoti par Zāmuēla vārdiem», un, beidzot, Zāmuēls jautā: «Kāpēc tu mani neliec. mierā?»

No otras puses, rodas vēl viens jautājums, ko nav visai viegli atrisināt. Zauls tiek tēlots kā cilvēks, kam uzspiesta lāsta zīme jau kopš tās dienas, kad viņš izturējās žēlsirdīgi pret savu gūstekni ķēniņu Agagu. Tāpēc ticīgie uzskata viņu par bojā ejai nolemtu. Priesteri tik daudz reižu nolādējuši Izraēla pirmā ķēniņa vārdu, ka tas daudziem iedveš šausmas.

Ja vērīgi izlasa «svēto» tekstu, tad sāk likties, ka dievs pēdējā mirklī pats vērsies pret sevi un Zauls ticis glābts. Zāmuēls viņam saka: «Ritu būsi tu un tavi dēli pie manis.» Bet Zāmuēls atradās taisno ellē. Saskaņā ar kristīgo teoloģiju līdz tam laikam, kamēr Jēzus Kristus nebija augšāmcēlies, pastāvēja divas elles: izstumto elle. kas aprija Koru, Datanu un Abiramu, un izredzēto elle, kur patriarhi, pravieši un visi Vecās derības svētie gaidīja, kamēr «Kristus augšāmcelšanās» atdarīja viņiem «debesu vārtus». Tādējādi, ja Zauls pievienojās Zāmuēlam, tad tas varēja notikt tikai taisno ellē. Tātad Zauls, gan būdams nolādēts, tomēr piederēja pie izredzētajiem.

Beidzot, ir vēl viens apstāklis, kas varētu stipri vien vienkāršot visas šīs šaubas. Vai var būt kaut cik droša pārliecība par to, ka jebkad īstenībā dzīvojuši Zauls un Zāmuēls? Vai visa viņu vēsture nav vēl viena attiecīgo bībeles autoru mistifikācija? Brīvdomātāji aizrāda, ka tikai ebreju grāmatās rakstīts par šo valdnieku un šo pravieti un ka Tīras pilsētas hronikās, kur stāstīts par Zālamanu, ne ar vārdu nav pieminēts Dāvids.

Ko lai dara? Ir ne mazums ļaužu, kas brīnās, ka laikabiedri noklusējuši daudzus varoņus. par kuriem vēstī «svētais vēsturnieks». Ir ne mazums cilvēku, kam grūti aptvert, piemēram, tādus bībeles stāstus kā zēna Dāvida kauju ar Goliātu, kas bijis vairāk nekā trīs metru liela auguma, kā notikumu ar pūru, kurā bijušas divsimt vilistiešu priekšādiņu, ko Dāvids apgraizījis un noskaitījis Zaulam kā kāzu dāvanu viņa meitai, u. t. jpr., u. t. jpr. Kad visam tam pievienojas vēl arī Endoras zīlniece, tad pieņemt visas šīs aplamības kļūst aizvien grūtāk.

Nu, dotu vienu belzienu, otru belzienu, bet nevar taču līdz nesamaņai!

Tai laikā Dāvids vēl aizvien kalpoja vilistiešu armijā, tikai aizmugurē. 29. nodaļā vēstīts, ka karaspēka nometnes priekšnieki Avekā nebijuši sevišķi apmierināti ar Dāvida atrašanos karaspēka rindās un prasījuši, lai ķēniņš Aķiss sūtītu viņu prom. So sarunu laikā amalcķieši nodedzināja Ciklagu, kur dzīvoja svētais dieva svaidītais. Atgriezušies no vilistiešu nometnes, Dāvids un viņa 600 slepkavnieki neatrada vairs savas sievas un bērnus, amaleķieši bija aizveduši tos gūstā (30. nod., 1.— 3. p.). Tas vismaz rāda, ka bībeles ebreju ienaidnieki nebija tik necilvēcīgi kā ebreji un uzvarētos neiznīcināja. Abas Dāvida laidenes — Abigaile un Aķinoama arī bija kritušas gūstā. Dāvids traucās amaleķiešiem pakaļ, panāca un apkāva visus, bet gūstekņus atbrīvoja un pārveda mājās.

Pirmā Zāmuēla grāmata noslēdzas ar Zaula nāves aprakstu. Zauls kāvās ar vilistiešiem pie Ģilboas kalniem. Izraēļa armiju sakāva. «Un tie vilistieši lauzās uz Zaulu un uz viņa dēliem, un tie vilistieši kāva Jonatānu un Abinadabu, un Malķizuu — Zaula dēlus.

Un tā kaušanās bija briesmīga pret Zaulu, un tie strēlnieki aizņēma to ar saviem stopiem, un viņš tapa ļoti smagi ievainots no tiem strēlniekiem.

Tad sacīja Zauls uz savu bruņunesēju: izvelc tavu zobenu un nodur mani ar to, ka šie neapgraizītie nenāk un mani nenodur, un mani smieklā neliek. Bet viņa bruņunesējs negribēja, jo viņš bijājās ļoti. Tad ņēma Zauls zobenu un metās uz to.

Kad nu viņa bruņunesējs redzēja, ka Zauls bija nomiris, tad metās viņš arīdzan uz savu zobenu un nomira ar to.

Kad un tie Izraēla vīri, kas viņpus ielejas un viņpus Jardanes bija, redzēja, ka tie Izraēla vīri bēga un ka Zauls ar saviem dēliem bija nomiris, tad pameta tie tās pilsētas un bēga, un tie vilistieŠi nāca un dzīvo ja iekš tām.

Un otrā dienā nāca vilistieši tos nokautos aplaupīt un atrada Zaulu un viņa trīs dēlus uz Ģilboas kalniem gulām.

Un tie (apgrieza viņu un) nocirta viņam galvu un novilka bruņas un sūtīja pa vilistiešu zemi apkārt ziņu dot savu elka dievu namos un pa tiem ļaudīm.

Un tie nolika viņa bruņas Astartes namā un viņa miesas pakāra tie Betzanā pie mūra.

Kad nu Jabesas iedzīvotāji Ģilcadā dzirdēja, ko vilistieši Zaulam bija darījuši, tad cēlās visi spēcīgie vīri un gāja cauru nakti, un ņēma Zaula miesas un viņa dēlu miesas no Betzanas mūra, un veda tās uz Jabesu, un sadedzināja tās tur.

Un ņēma viņa kaulus un apraka tos apakš Jabesas kokiem, un gavēja septiņas dienas.» (1. Zāmuēla grām., 31. rtod., 2.—13. p.)

Otrā Zāmuēla grāmata iesākas ar vēstījumu par Zaula nāvi, lāču tur šis notikums izklāstīts pavisam citādi. Pretruna ir patiesi brēcoša. Tā alkal un atkal rāda nekaunību, ar kādu «svētais balodis» un viņa pārstāvji ņirgājas par ticīgajiem.

«Un notikās pēc Zaula miršanas, kad Dāvids no amaleķiešu kaušanas bija atpakaļ griezies, tad palika Dāvids divi dienas Ciklagā …» («Dieva iedvesmotais» autors jau paguvis aizmirst, ka pirms pāris dienām ugunsgrēks bija šo pilsētu nopostījis līdz pašiem pamatiem.) (2. Zāmuēla grām., 1. nod., t.p)

«Un redzi, trešā diena nāca viens virs no lēģera, no Zaula, un viņa drēbes bija saplosītas, un zeme bija uz viņa galvu. Urt; kad viņš pie Dāvida nāca, metās viņš pie zemes un pielūdza (viņu).

Un Dāvids sacīja uz to: no kurienes tu nāc? Un tas sacīja uz viņu: es esmu no Izraēļa lēģera bēdzis.

Tad sacīja Dāvids uz to: kā tur klājas? teic man jele! Un tas sacīja: tie ļaudis no kaušanas ir bēguši, un daudz no tiem ļaudīm krituši un miruši, ir Zauls un Jonatāns, viņa dēls, ir miruši.

Tad sacīja Dāvids uz to puisi, kas viņam to teica: kā zini tu Zaulu un Jonatānu, viņa dēlu, esam nomirušus?

Tad sacīja tas puisis, kas viņam to vēsti nesa: nejauši es nācu uz Ģilboas kalniem, un

redzi, Zauls bija atspiedies uz savu šķēpu, un redzi, rati un jātnieki lauzās tam virsū.

Tad griezās viņš atpakaļ un redzēja mani, un aicināja mani. Tad sacīju es: še es esmu.

Un viņš sacīja uz mani: kas esi tu? Es sacīju uz to: es esmu amaleķietis.

Un viņš sacīja uz mani: nāc šurp pie manis un nokauj mani, jo izbailes ir mani pārņēmušas, un mana dzīvība ir vēl vesela iekš manis.

Tad piegāju es pie tā un nokāvu to, jo es gan zināju, ka viņš pēc savas krišanas nevarēja dzīvot; un es ņēmu to (ķēniņa) kroni, kas uz viņa galvas bija, un viņa roku greznumu, un esmu to pie mana kunga šurp nesis.

Tad sakampa Dāvids savas drēbes un saplosīja tās, tāpat arī visi tie vīri, kas pie viņa bija (saplēsa savas drēbes).

Un tie žēlojās un raudāja, un gavēja līdz vakaram par Zaulu un par viņa dēlu Jonatānu, un par tā kunga ļaudīm, un par Izraēla namu, tāpēc ka tie caur zobenu bija krituši.

Un Dāvids sacīja uz to puisi, kas viņam to bija stāstījis: no kurienes tu esi? Un viņš sacīja: es esmu sveša vira — viena amaleķieša dēls.

Un Dāvids sacīja uz to: kā neesi tu bijājies tavu roku izstiept tā kunga svaidīto nomaitāt?

Un Dāvids aicināja vienu no tiem puišiem un sacīja: nāc nokauj viņu. Un tas to kāva, ka tas nomira.» (2. Zāmuēla grām., 1. nod., 2.—15. p.)

Pēc tam Dāvids sacerēja raudu dziesmu (bībelē tā citēta) par Zaula un Jonatāna sūro likteni. Iepazīstināsim lasītāju tikai ar mazu šās dziesmas fragmentiņu: «Man ir žēl tevis, mans brāli Jonatān, tu biji man ļoti mīļš, tava mīlestība bija man saldāka nekā sievu mīlestība.» (26. p.)

Trīsdesmit otra nodaļa SVĒTĀ LĒNPRĀTĪGĀ ĶĒNIŅA DĀVIDA UZKĀPŠANA TRONĪ UN VIŅA SLAVENĀ VALDĪŠANA

Tagad esam nonākuši līdz laikmetam, kad patiesi sākas vairāk vai mazāk ticama ebreju tautas vēsture. Tieši sākot ar Zaula laiku, apšaubāmais un

neskaidrais šai vēsturē pamazītiņām itin kā sāk gaist. Taisnību sakot, ari turpmāk vēl lasīsim par daudziem jo daudziem neparastiem un pārsteidzošiem «brīnumiem». Bet šie «brīnumi» tikai savdabīgi rotās dzīves stāstu personām, kuru eksistence ne vienmēr būs apstrīdama.

Grāmatas, no kurām sastāv bibele, izraisa lielus strīdus. Teologi apgalvo, ka šo grāmatu autori esot zināmas personas, kas stāstot par sava laika nolikumiem: Vecās derības pirmās piecas grāmatas piedēvē Mozum, Jozuus grāmatu Jozuum, Zāmuēlu godā par divu Zāmuēla grāmatu autoru. Iegalvodami šo versiju, teologi cenšas piešķirt bibelei ticamību. Viņi kļūst vai traki, kad viņiem saka, ka tas viss

sarakstīts daudz vēlāk par bībelē atstāstīto notikumu laiku, galvenokārt pēc Babilonas gūsta.

Lai apstiprinātu zinātnieku — bībeles kritiķu uzskatus, šeit, starp citu, der pieminēt kādu Otrās Zāmuēla grāmatas frāzi, kas dod iespēju vēlreiz parādīt, cik melīga ir teologu pozīcija: «tā ir rakstīts tā taisna grāmatā» (1. nod., 18. p.). To pašu Taisnā grāmatu piemin ari Jozuus — Nuna dēls sakarā ar Saules un Mēness brīnumaino apstāšanos: «Vai tas nav rakstīts tā taisnā grāmatā: ta stāvēja tā saule debess vidū klusu un nesteidzās noiet vienu cauru dienu.» (Jozinm grām., 10. nod., 13. p.)

Ja Jozuus pats nav mītiska persona, tad viņa «brīnums» nolicis kādus piecsimt gadus pirms Dāvida valdīšanas. Tātad fiziski nav iespējams, ka Jozuus grāmatā, ko viņš pats sarakstījis, varētu citēt citu grāmatu, kurā 500 gadu vēlāk atstāstīta Dāvida raudu dziesma par Zaulu un Jonatānu.

Šo Taisnā gramatu, kas bībelē pieminēta vairākkārt, nozūmēja jūdu priesteri. Viņi paši to iznīcināja, bet apgalvo, ka tā, «diemžēl, pazudusi». Nebija ērti, ka eksistēja tāda grāmata, kas tik uzskatāmi pierādīja, ka Veco derību nebija pakāpeniski un secīgi saraksti juši Mozus, Zāmuēls, Dāvids u. c., itin kā fiksēdami sava laika notikumus.

Divi bībeles panti, ko nule nocitējām līdzās vienu otram, jo neapšaubāmi pierāda «svētos» viltojumus un ļauj nojaust, kas te pabāzis laukā savas garas ausis.

Dāvids, ko Zāmuēls jau sen bija svaidījis par ķēniņu, pats sāka uzskatīt sevi par valdnieku tikai pēc Zaula nāves. Tikai tad viņš sāka izpaust ķēnišķīgu diženumu. Vispirms viņš aprunājās ar dievu, kuru pilsētu izvēlēties par savas ķēniņvalsts galvaspilsētu. Dievs viņam skaidri norādīja — «Ebroni» (2. nocl., 1. p.). Pēc tam viņš griezās pie tautas, bet li kai Jūdas cilts vadoņi atzina Dāvidu «un svaidīja tur Jūdas namam par ķēniņu» (f i. ]> Tā bija otrreizējā svaidīšana.

Pēc tam Dāvids apmetās Ebronē kopā ar Abigaili un Aķinoamu. Jādomā, vēlēdamies aizmirst savu pirmo sievu Mikali, Zaula meitu, viņš tās vietā ņēma četras citas sievietes — Agitu, Abitalu un Egļu, kā arī Maāku — viņa majestātes Talmaja, Gezuras ķēniņa meitu (3. nod., 2.—5. p.). Jāpieņem, ka visas sešas šīs ķēnišķīgās laulātās draudzenes dzīvoja saticīgi.

Dāvidam bija vajadzīgs virspavēlnieks. Mēs vēl neesam aizmirsuši Abizaju, kas naktī viņu pavadīja uz Aķilas nometni, kur viņi par abiem nolaupīja Zaulani šķēpu un trauku ar ūdeni. Abizajam bija divi brāļi — Joabs un Azaēls. Joabu tad nu Dāvids iecēla par savas armijas galvu. Vēlāk redzēsim, cik liela loma viņam būs Dāvida valdīšanas laikā.

«Un viss tas laiks, kamēr Dāvids bija ķēniņš Ebronē pār Jūdas namu, ir septiņi gadi un seši mēneši.» (2. Zāmuela grām., 2. nod., 11. p.)

Bet, no otras puses, Abners, bijušais Zaula «galvenais virspavēlnieks», neatzina Jūdas cilts izredzēto. Viņš ieteica tautai Izbozetu — Zaula jaunāko dēlu. Izbozetu atzina pārējās vienpadsmit Izraēļa ciltis, un viņš ari pieņēma ķēniņa titulu un nodibināja savu galvaspilsētu Maānaīmā, kur valdīja gan tikai divus gadus.

Tātad liesmo pilsoņu karš! Viņi sastapās pie Ģibeonas dīķa. Abners uzaicināja Joabu sarīkot divcīņas starp divpadsmit jauniem Benjāmiņa cilts vīriem un tikpat lielu Dāvida piekritēju skaitu. Joabs bija ar mieru.

«Un viens grāba to otru pie galvas un iedūra savu zobenu otram sānos, un tie krita visi reizē.» (16. p.) Pēc tam sākās vispārējs kauliņš. Dāvida piekritēji piespieda savus pretiniekus bēgt. Redzēdams savu sakāvi, bēga arī Abners pats. Viņam pakaļ dzinās Joaba brālis Azaēls, kas «bija viegls uz kājām itin kā viena stirna laukā» (18. p.).

«Un Azaēls dzinās Abneram pakaļ un neatstājās no Abnera nei pa labo roku, nei pa kreiso.

Un Abners skatījās apkārt un sacīja: neģi tu esi Azaēls? Un viņš sacīja: es esmu.

Tad sacīja Abners uz to: atkāpies jeb pa labo roku, jeb pa kreiso roku un ņem priekš tevis vienu no tiem puišiem, un ņem sev viņa ieročus. Bet Azaēls negribēja no viņa atstāties.

Tad runāja Abners vēl uz Azaēlu un sacīja: atkāpies no manis, kāpēc būs man tevi zemē kaut? Kā varēšu es tad savu vaigu pacelt tava brāļa Joaba priekšā?

Bet viņš liedzās atkāpties. Tad dūra Abners viņam ar šķēpa olru galu kuņģī, ka tas šķēps pakaļā iznāca ārā, un Azaēls krita tur un nomira tai vietā, un visi, kas uz to vietu nāca, kur Azaēls bija kritis un nomiris, tic tur apstājās.

Bet Dāvida kalpi bija no Benjāmiņa un Abnera vīriem kāvuši trīssimt un sešdesmit vīrus, kas nomiruši bija.

Un tie pacēla Azaēlu un apraka to tēva kapā, kas Betlemē bija. Un Joabs gāja ar saviem vīriem cauru nakti, ka gaisma tiem ausa Ebronē.» (2. Zāmuēla grām., 2. nod., 19.—23., 31. un 32. p.)

Būtu žēl atstāt necitētu šās slavenās kaujas aprakstu, jo tas viss taču atrodams «svētajos rakstos», ko diktējis pats dievs, un tātad dievišķīgie «panti», gluži tāpat kā nīde minētie, iegūst sevišķu nozīmi un pelna, lai tos atzīmētu. Nekad nedrīkstam aizmirst, ka šo par svētām pasludināto nejēdzību un aplamību vārdā reliģijas kalpus daudzās zemēs uzskata par valsts ierēdņiem, viņi bauda visādas privilēģijas, un no iedzīvotājiem savāktā nauda liek izlietota viņu uzturēšanai, itin kā viņi būtu pašu cildenāko zinātņu pārstāvji vai viscēlāko un visiem derīgu patiesību paudēji.

Kamēr vienpadsmit ciltis liedzās atzīt Dāvidu par ķēniņu, viņš nostiprināja savu namu, laizdams pasaulē bērnus. Svētais dieva «svaidītais» nekādā ziņā nešķieda laiku veltīgi. «Un Dāvidam Ebronē piedzima (seši) dēli.» (2. Zāmuēla grām., 3. nod., 2. p.)

Sievietes dēļ Abners pārgāja Dāvida pusē. Citēsim šo «svēto» anekdoti.

«Un Zaulam bija lieka sieva bijusi, Riepa vārdā, Ajas meita. (Un Abners gāja pie viņas.) Un (Izbozets) sacīja uz Abneru: kāpēc guli tu pie mana tēva liekās sievas?

Tad apskaitās Abners ļoti par Izbozeta vārdiem un sacīja: esmu es tad viena suņagalva, es, kas es pret Jūdu pie tava tēva Zaula nama, pie viņa brāļiem un pie viņa draugiem žēlastību parādu? Un tevi neesmu Dāvidam rokā devis, un tu šodien man noziegumu kādas sievas dēļ pārmet.

Lai dievs Abneram šā un tā dara, ja es tā Dāvidam nedarīšu (šodien), kā tas kungs viņam zvērējis ir,

Noceldams to valstību no Zaula nama un Dāvida godakrēslu uzceldams pār Izraēli un par Jūdu no Dana līdz Berzebai.

Un tas nevarēja Abneram ne vārda vairs at bildēt, tā tas viņu bijās.

Un Abners sūtīja savā vietā vēstnešus pie Dāvida (uz Ebroni, kur tas atradās) un sacīja: kam tā zeme pieder? Un (vēl) sacīja: deri derību ar mani, redzi, tad būs mana roka ar tevi visu Izraēli pie tevis atgriezt.

Un tas (Dāvids) sacīja: labi, es derēšu derību ar tevi, bet vienu lietu prasu es no tevis, sacīdams: tev nebūs manu vaigu redzēt, pirms tu man Mikali, Zaula meitu, nebūsi atvedis, kad tu nāksi manu vaigu redzēt.

Ir Dāvids sūtīja vēstnešus pie Izbozela — Zaula dēla. sacīdams: dod man Mikali, manu sievu, ko es sev ar simt vilistiešu priekšādām esmu precējis.

Un Izbozets nosūtīja un ņēma to no tā vīra, no l'alta Laisa dēla.

Un viņas vīrs gāja ar viņu, iedams un raudādams viņai pakaļ līdz Bakarim. Tad sacīja Abners uz to: ej griezies atpakaļ. Tad griezās viņš atpakaļ.» (2. Zāmuēla grām., 3. nod., 7.— 16. p.)

Tādā veidā Dāvids atguva savu laulato draudzeni numurs viens, kas viņam, redzams, bija dārga. Tas, starp citu, nelika viņam atteikties no pārējām sešām sievām.

Kas attiecas uz Abneru, tad nodevība pret Izbozetu viņam laimi nesagādāja. Kad viņš devās uz Ebroni pie Izaja dēla, viņu pavadīja 20 kalpu. Dāvids sarīkoja dzīres viņam par godu, pēc tam atlaida viņu ar mieru un sūtīja aģitēt ebreju vidū par to, ka Dāvids vienīgais ir viņu likumīgais ķēniņš. Uzzinājis to, Joabs sapulcināja savus zeļļus, kas notvēra Abneru ceļā un atveda viņu uz Ebroni ar tādu ieganstu, ka Dāvids gribot viņam kaut ko pavēstīt. Tur «Joabs veda viņu vārtos, ka tas slepeni ar viņu runātu, un dūra viņam tur kuņģi» (27. p.). Azaela asitiis bija atriebtas.

Dabūjis zināt par šo slepkavību, Dāvids pasludināja, ka viņš tajā neesot iejaukts.

— Lai Abnera asinis, — viņš iesaucās, — nāk uz Joaba galvu!

Viņš pat sarikoja bijušajam sava pretinieka armijas virspavēlniekam greznas bēres (20.— 39. p.).

Izbozeta stāvoklis nebija apskaužams; vairākums piekritēju viņu pameta. Divi viņa karavadoņi — Baēna un Rekabs kādā karstā dienā, kad Izbozets gulēja diendusu, ielavījās viņa istabā un nožņaudza viņu. Lepodamies ar šo apšaubāmo varoņdarbu un cerēdami saņemt no ķēniņa balvu, viņi aiznesa Dāvidam Izbozeta galvu. Dāvids par balvu pavēlēja vispirms nocirst viņiem rokas un kājas un pēc tam abus pakāra pie vienām karātavām Ebrones diķa krastmalā. Bet Izbozeta galvu apraka Ebronē Abnera kapenēs (4. nod.).

Pēc septiņarpus gadu valdīšanas Ebronē Dāvids valdīja vēl 33 gadus Jeruzalemē, kas bija piederējusi jebuziešiem un ko viņš bija ieņēmis, kad visas divpadsmit Izraēla ciltis apvienojās zem viņa sceptera. Dāvids dzīvoja cietoksnī, ko nosauca par Dāvida pilsētu un apbūvēja no ārpuses un no iekšpuses. Irams, Tīras ķēniņš, atsūtīja viņam remešus un akmeņkaļus, «un tie uztaisīja Dāvidam vienu namu» (5. nod., 9.—11. p.).

Aizrādīsim, ka Tīras annālēs nekas nav teikts par šo vēstnešu sūtīšanu un nekur nav pieminēts Dāvida vārds. Lai nu bijis kā būdams, ebreju ka vietsēžu tautas vēsture sakās, taisnību sakot, ar Jeruzalemes ieņemšanu. Līdz tam laikam ebreji bija klejotāju ordas. Viņi pārtika no laupīšanas un klaiņoja no, viena kalna uz otru, no vienas alas uz citu, neprazdami cilvēciski iekārtoties un nostiprināties kādā vienā vieta. Jeruzaleme atradās pie karavānu ceļa, pa kuru norisinājās tirdzniecīcība ar feniķiešiem. Šī vieta bija ļoti izdevīga. Augsne gan tur patiesībā ir akmeņaina un neauglīga, toties trīs kalni, uz kuriem izvietojusies Jeruzaleme, deva iespēju to labi nocietināt militārajā ziņā. Redzams, Dāvidam nebija itin nekā, lai varētu celt vairāk vai mazāk stipras ēkas, ja jau Tīras ķēniņš Irams sūtīja viņam gan kokmateriālus, gan mūrniekus, gan remešus. Tomēr nav saprotams, ar ko Dāvids būtu varējis samaksāt Iramam un vispār kādas bija viņu savstarpējās attiecības.

«Dāvids vadīja,» Voltērs saka, «tautu, kam pēc ilgajiem verdzības gadiem vajadzēja biīt ļoti nabadzīgai. Laupījums, ko viņš ieguva savos uzbrukumos, nevarēja padarīt viņu sevišķi bagātu, jo ari viņš pats nepiemin nevienu bagātu pilsētu, ko butu izlaupījis. Galu galā ebreju vēsturē nav atrodamas nekādas sīkākas ziņas par toreizējo Jūdejas stāvokli, un mēs galigi nezinām, kā Dāvids sāka pārvaldīt valsti.»

Tiklīdz Dāvids redzēja, ka kļuvis par noteicēju Jeruzalemē un lās apkaimē 25—30 kilometru attālumā, viņš ņēma «vēl vairāk lieku sievu un sievu no Jeruzalemes … Un Dāvidam dzima vēl vairāk dēlu un meitu.» (5. noti., 13. p.)

Pabeidzis pats savas darīšanas, Dāvids saka gudrot par pieklājīgu dzīvokli ari dievam, pareizāk sakot, «derības šķirstam».

«Pēc sapulcināja Dāvids atkal visus jaunos vīrus iekš Izraēla, trīsdesmit tūkstošus.

Un Dāvids cēlas un nogāja ar visiem ļaudīm, kas pie viņa bija, uz Baālu Jūdā, ka no turienes atvestu dieva šķirstu, pie ka top piesaukts tas vārds, tā kunga Cebaota vārds, kas sēž pār ķerubiem.

Un tie veda to dieva šķirstu uz jauniem ratiem un ņēma to no Abinadaba nama, kas uz tā pakalna bija, un Uza un Aķijus, Abinadaba dēli, dzina tos jaunos ratus.» (2. Zāmuēla <irām., 6. nod., 1.—3. p.)

Bet, kad svinīgais gājiens nonāca līdz Nakona klonam, vērši teju teju apgāza «šķirstu». Uza satvēra to ar rokām. Tad dieva dusmas iedegās pret Uzu par viņa pārdrošību, un dievs nokāva viņu turpat «pie šķirsta» (6. un 7. p.). «Un Dāvids bijājās to kungu tai dienā un sacīja: kā nāks tā kunga šķirsts pie manis? Un Dāvids negribēja tā kunga šķirstu pie sevis vest uz Dāvida pilsētu, bet Dāvids lika to atpakaļ vest Obcd-Edoma, tā gatieša namā.» (2. Zāmuēla tjrām., 6. nod., .9. un 10. p.)

Ja šīs bībeles vietas autors ari nav Zāmuēls, tad viņš tomēr ir garīdznieks, jo no viņa vēstījuma sevišķi skaidri nojaušama cenšanās aizliegt lajiem pieskarties pie «šķirsta». Jau redzējām, cik drausmīgi tika iznīcināti 50 070 ziņkārīgo Bet-Zemesas iedzīvotāju, ko piemeklēja acumirklīga nāve, kad viņi tikai ielūkojās vien «svētajā» kastē. Lai iedvestu lielākas bailes, autors nebija kautrējies no savas anekdotes nepatiesīguma. Galu galā reliģijas kalpiem itin nemaz nav svarīgi, ka dievam tiek piedēvētas tādas īpašības kā briesmīgs netaisnīgums. Galvenais — bīsties viņa!

Tā, piemēram, «šķirsts», lai gan tas ir dieva mājoklis, tomēr nevarēja aizņemt pārlieku daudz vietas, ja jau to bija iespējams uzvelt uz vienkāršiem ratiem. Šiem ratiem vajadzēja būt ļoti šauriem, ja tie varēja izbraukt pa kalnu aizām no Gazas līdz Jeruzalemei. Tomēr garīdznieki nepavadīja svēto «tini», un tas nu nepavisam nav saprotams. Ja ievēro, ka nekas nebija darīts, lai pasargātu vedamo no nejaušībām ceļā, tad šis krietnais Uza, kas pieturēja «šķirstu» brīdī, kad tas gāzās, ir rīkojies labi, taču par savu reliģisko centību tika atalgots ar pēkšņu nāvi. Visādā ziņā jāatzīst, ka tas tomēr ir cietsirdīgi.

Skeptiķi ar lordu Bolingbroku priekšgalā uzsver, ka šis vēstījums apvaino dieva «žēlsirdību». Ja nu te kāds bija vainojams, tad vispirms leviti, kas bija pametuši «šķirstu» likteņa varā, un nevis lajs, kas to pieturēja.

Taču svarīgi tas, ka tieši ar tādiem nostāstiem neizglītotajā tautā ari uztur ticību «svētajām» privilēģijām, ko dievs devis priesteru kastai.

Vēl viena piezīme: šis nežēlīgais Dāvida valdīšanas sākums vēlreiz rāda, ka ebreju tauta tolaik bija tikpat rupja, cik nabaga un ka tai patiesībā nebija pat nevienas pieklājīgas mājas, kur tā būtu varējusi novietot sava kulta priekšmetus.

Obed-Edoma kungs, ko iecēla par «šķirsta» sargātāju, visnotaļ vairījās pieskarties pie tā: «Un tas kungs svētīja Obed-Edomu un visu viņa namu.» (11. p.) Pēc trim mēnešiem Dāvids pieprasīja no Obed-Edoma «šķirstu». «Šķirstu» pārveda uz Jeruzalemi. Pārvešanas ceremonija bija ļoti svinīga, un ķēniņš šai sakarā pauda lielu prieku. «Un Dāvids lēca ar visu spēku tā kunga priekšā, un Dāvids bija apjozies ar nātnu plecusegu.» (14. p.) Savā līksmē viņš, jādomā, atļāvās pacelt kāju mazliet augstāk, nekā nākas, un atsedza… to, ko atsegt neklājas. Mikale, viņa laulātā draudzene numurs viens, neslēpa viņam savas domas šai sakarā, pēc tam kad «svētā» lāde beidzot bija nogādāta tai sagatavotajā vietā.

«Kad 11u Dāvids atgriezās savu namu svētīt, tad Mikale, Zaula meita, izgāja Dāvidam pretī (un apsveica to) un sacīja: cik ļoti Izraēla ķēniņš šodien pagodinājies, kas šodien priekš savu kalpu kalponēm ir atsedzies, it kā atsedzas neliešu ļaudis!» (2. Zūmuela gram., 6. nod., 20. p.)

Kas attiecas uz dievu, tad viņš turpretim bija ļoti apmierināts ar Dāvida draiskulību. Viņš pat sodīja Mikali par to, ka viņa tai dienā bijusi neuzmanīga pret savu viru. Par sodu «Mikale, Zaula meita, palika bez bērna līdz savai miršanas dienai» (23. p.).

Dāvids gribēja uzcelt templi par godu Jahvem, bet ebreju dievs tam pretojās, jo šo godu viņš glabāja Zālamanam (7. nod.).

8. nodaļa veltīta Dāvida uzvarām. «Un notikās, ka pēc tam Dāvids sita vilistiešus un tos pārvarēja, un Dāvids atņēma valdīšanas iemauktus vilistiešu rokām. Viņš kāva arīdzan tos moabiešus un mēroja tos ar vienu auklu, pie zemes tos nometis, un viņš mēroja ar divi auklām tos nokaujamos un ar vienu pilnu auklu tos, ko viņš dzīvus pameta. Tā tapa tie moabieši Dāvidam par kalpiem, dāvanas nesdami.» (1. un 2. p.)

«Dāvids kāva arīdzan Adad-Ezeru, Rekaba dēlu, Cobas ķēniņu, kad šis nogāja savu varu atkal uzcelt pie Vratupes.

Un Dāvids tam paņēma tūkstoš un septiņsimt jātniekus un divdesmittūksloš kājnieku un darīja visus zirgus tizlus, un no tiem atlicināja (sev) simts zirgus.

Un zīrieši no Damaskas nāca palīgā AdadEzeram, Cobas ķēniņam, bet Dāvids kāva no zīriešiem divdesmit un divi tūkstoš vīru.

Un Dāvids ielika karavīrus Damaskā Zīrijā.

«Viņš kāva arīdzan tos moabiešus un mēroja tos ar vienu auklu, pie zemes tos nometis, un viņš mēroja ar divi auklām tos nokaujamos un ar vienu pilnu auklu tos, ko viņš dzīvus pameta.» (2. 7.ūmučla grām., fi. nod., 2. p.).

Un zīrieši tapa Dāvidam par kalpiem, dāvanas nesdami. Un tas kungs palīdzēja Dāvidam visur, kurp viņš gāja.

Un Dāvids ņēma tās priekšluramās zelta bruņas, kas Adad-Ezera kalpiem bija, un nesa tās uz Jeruzalemi.» (2. Zāmuēla grām., S. nod., 3.—7. p.)

Vēlāk Dāvids noslēdza savienību ar kādu Toju, Ematas ķēniņu, kas vēsturē ir tikpat nepazīstams kā ķēniņš, kura karaspēku Dāvids sakāva. Dāvids uzveica visas tautas «no Zīrijas un no Moaba, un no Amona bērniem, un no vilistiešiem, un no amaļeķiešiem, un no

Adad-Ezera — Rekaba dēla, Gobas ķēniņa … Un Dāvids pelnījās augstu slavu, pārnākdams no zīriešu kaušanas, kad sālslejā bija kāvis astoņpadsmit tūkstošus.» (12. un l.'i. p.)

Neviens vēsturnieks nekur nepiemin tādas Dāvida uzvaras Sīrijā un līdz Eifratai. Neviens nekā nezina ari par valdnieku AdadEzeru. Ja Dāvids savus valdījumus bulu paplašinājis līdz Eifratas krastiem, viņš būtu bijis viens no visvarenākajiem tā laika valdniekiem. Stāsti par šīm uzvarām, ko šķietami guvis mazas tautiņas vadonis, «ķēniņš», kam piederēja tikko viena un tā pati vel ne līdz galam izbūvēta pilsēta, ir platīgi, nekautrīgi meli.

Dāvids karoja ari ar amoniešiem (10. nod.). Karš iedegās amoniešu ķēniņa Anona nelāgā joka dēļ. Daži ebreji ceļoja pa viņa zemi. «Tad ņēma Anons Dāvida kalpus un nodzina tiem pusbārdu un nogrieza tiem vienu drēbju pusi līdz pašiem gurniem, un atlaida tos.» (k. p.) Ikviens sapratīs, ka amonieši par to tika pienācīgi sodīti.

Trīsdesmit treša nodaļa SVĒTĀ DĀVIDA — PRAVIEŠA UN JŪDU ĶĒNIŅA MĪLAS DĒKAS

Svētajos rakstos» nule bija nosaukti dēli, kas Dāvidam piedzimuši Jeruzalemē (2. Zāmuēla grām., 5. nod., 14.—16. p.). Starp tiem minēts arī Zālamans. Apstākļi, kādos dzimis šis Dāvida dēls, aprakstīti 11. nodaļā. Reiz pastaigādamies ķēniņš iztālēm pamanījis daiļu peldētāju. Viņš, gan būdams svēts, tomēr tūdaļ sajutis vajadzību aplūkot to tuvāk.

«Un Dāvids nosūtīja un lika pēc tās sievas vaicāt, tad kļuva sacīts: tā ir Batzeba, Elijaina meita, etieša Urijas sieva.

Tad sūtīja Dāvids vēstnešus un lika to atvest, un tā nāca pie viņa, un viņš gulēja pie tās. Un, kad viņa no savas nešķīstības bija šķīstījusies, tad gāja viņa atkal mājās.

Un tā sieva tapa grūta. Tad nosūtīja viņa un deva Dāvidam ziņu, un sacīja: es esmu grūta tapusi.

Tad sūtīja Dāvids pie Joaba, sacīdams: sūti

Uriju, to etieti, pie manis. Un Joabs sūtīja Uriju pie Dāvida.

Kad nu Urija pie viņa nāca, tad vaicāja Dāvids, kā iet Joabam, kā iet ļaudīm un kā iet karā.

Pēc sacīja Dāvids uz Uriju: noej tavā namā un mazgā tavas kājas. Un. kad Urija no tā ķēniņa nama izgāja, tad lapa viņam lā ķēniņa dāvanas pakaļ nestas.

Bet Urija apgulās priekš ķēniņa namadurvlm ar visiem sava kunga kalpiem un negāja mājās.

Un tie deva Dāvidam ziņu, sacīdami: Urija nav uz mājām gājis. Tad sacīja Dāvids uz Uriju: neģ tu no ceļa nāc? Kāpēc tu nenoej tavā namā?

Un Urija sacīja uz Dāvidu: tas dieva šķirsts un Izraēlis, un Jūda paliek teltis, ir mans kungs Joabs un mana kunga kalpi lauka virsū ir apmetušies, un man bija uz mājām iet ēst un dzert, un pie manas sievas gulēt? Tik tiešām, ka tu dzīvo un tava dvēsele dzīvo, es šo lietu nedarīšu.

Tad sacīja Dāvids uz Uriju: paliec ir šodien šeitan, tad es tevi rītu nosūtīšu. Tā palika Urija Jeruzalemē tai pašā un otrā dienā.

Un Dāvids aicināja to, ka tas viņa priekšā ēda un dzēra, un viņš piedzirdināja to. Pēc izgāja viņš vakarā uz savām cisām ar sava kunga kalpiem, un viņš nenogāja mājās.

Un otrā rītā rakstīja Dāvids grāmatu Joabam un sūtīja to caur Uriju.

Un viņš bija tai grāmatā tā rakstījis: nostādiet Uriju tai vietā, kur tā visgrūtākā kaušanas, un novērsieties aiz viņa, ka viņš kauts top un nomirst.

Un notikās, kad Joabs to pilsētu aplenca, tad lika viņš Uriju tādā vietā, kur viņš zināja, ka stipri vīri tur bija.

Kad nu pilsētas vīri izgāja un ar Joabu kāvās, tad krita citi no tiem ļaudīm, no Dāvida kalpiem, un Urija, tas etietis, nomira arīdzan.

Tad sūtīja Joabs un deva Dāvidam ziņu no visām kara lietām.

Un viņš pavēlēja tam vēstnesim un sacīja: kad tu beigsi visas kara lietas ķēniņam stāstīt,

Un ķēniņš apskaitīsies un uz tevi sacīs: kāpēc esat jūs tik tuvu pie pilsētas gājuši kauties? Vai jūs nezinājāt, ka no mūra mēdz šaudīt?

Kas ir Abimeleku, Jerub-Bezeta dēlu kāvis? Neģ viena sieva vienu dzirnakmens gabalu uz viņu nemeta no tā mūra, ka tas Tebecā nomira? Kāpēc esat jūs tik tuvu pie mūra gājuši? Tad saki tu: tavs kalps Urija, tas etietis. ir arīdzan nomiris.» (2. Zāmuēla grām., 11. nod., 3.—21. p.)

Sūtnis izpildīja uzdevumu. «Tad sacīja Dāvids uz to vēstnesi: tā būs tev uz Joabu sacīt: lai tev sirds neēdas šīs lietas dēļ, jo zobens rij drīz šo, drīz citu. Stāvi jo stipri karā pret to pilsētu un izposti to, un tā iedrošini viņu.

Kad nu Urijas sieva dzirdēja, ka viņas vīrs

Urija bija nomiris, tad gauda viņa par savu kungu.

Un, kad tas gaudu laiks bija pagājis, nosūtīja Dāvids un ņēma to savā namā, un tā tapa viņam par sievu un dzemdēja viņam vienu dēlu. Bet šī lieta, ko Dāvids darīja, nepatika tam kungam.» (2. Zāmuēla grām., 11. nod., 25.-27. p.)

Dievs atsūtīja pie Dāvida pravieti Nātanu, kas izstāstīja viņam šādu notikumu: kāds liels bagātnieks, kam piederējis daudz lopu, reiz devis pajumti kādam ceļiniekam un, lai pamielotu to, cēlis galdā aitas gaļu, taču nozadzis šo lopiņu nabagam, jo negribējis ņemt aitu no sava lielā ganāmpulka. Dāvids bija sašutis par šo neģēlīgo bagātnieka rīcību, bet Nātans viņu pārtrauca: «Tu esi tas vīrs (kas to darījis). Tā saka tas kungs, Izraēla dievs: es esmu tevi par ķēniņu svaidījis pār Izraēli, un es esmu tevi izpestījis no Zaula rokas. Un es esmu tev tava kunga namu devis un tava kunga sievas tavā klēpī. Es esmu tev arīdzan Izraēla un Jūdas namu devis. Un, ja tas (tev) vēl maz ir, tad es šo un to vēl gribu pielikt. Kāpēc esi tu tad tā kunga vārdu pār galvu laidis un ļaunu padarījis priekš viņa acīm?… Tad sacīja Dāvids uz Nātanu: es esmu pret to kungu grēkojis. Un Nātans sacīja uz Dāvidu: tad ir nu tas kungs arī tavus grēkus atņēmis, tev nebūs nomirt. Tomēr tāpēc, ka tu caur šo lietu tā kunga ienaidniekiem esi devis tiešām iemeslu zaimot, tad arī tas dēls, kas tev dzims, tiešām nomirs.» (2. Zāmuēla grām., 12. nod., 7.—0., 13. un li. p.)

Pēc tam pravietis svinīgi attālinājās. Sekoja Dāvida lūgšana un gavēnis, bet pēc septiņām dienām — jaunpiedzimušā nāve.

«Un Dāvids meklēja dievu par to puisēnu, un Dāvids gavēja un iegāja, un gulēja pa nakti pie zemes.

Tad visi viņa nama vecajie gāja pie viņa un gribēja viņu no zemes uzcelt, bet viņš negribēja un neēda ar tiem maizi.

Un septītā dienā nomira tas bērns . ..

Pēc tam iepriecināja Dāvids Batzebu, savu sievu, un iegāja pie tās, un gulēja pie tās. Un tā (kļuva grūta un) dzemdēja vienu dēlu un nosauca viņa vārdu Zālamans. Un tas kungs mīlēja to.

Un viņš deva pavēli caur pravieti Nātanu, un šis nosauca viņa vārdu Jedid-Ja (t. i., dieva mīlēts) tā kunga dēļ.» (2. Zāmuēla grām., 12. nod., 16.—1S., 24. un 25. p.)

Sī ir viena no neapšaubāmi vispainācīgākajām epizodēm. Voltērs aizrādīja, ka sieviete, laulības pārkāpēja, būtu varējusi iziet par sievu pie sava mīļākā, kas ir viņas likumīgā vīra slepkava, vienīgi tai gadījumā, ja «nemaldīgais» Romas pāvests dotu tai speciālu svētību. Pāvestiem ir tāda vara. Bet nav nekādu šaubu, ka nevienā civilizētā tautā slcpkavam nav atļauts precēt sava upura atraitni.'

Seit slēpjas vēl viena grūtība: ja Dāvida un Batzebas laulību atzīst par nelikumīgu, tad nevar tādā gadījumā apgalvot, ka Jēzus Kristus būtu likumīgs Dāvida pēctecis, kā to iztēlo evaņģēliskais ciltskoks. Turpretim, ja viņu atzīst par likumīgu pēcteci, tad tas nozīmē, ka kājām tiek bradāti vispārcilvēciskie un tātad ari reliģiskie likumi. Ja Dāvida un Batzebas laulība ir noziegums, tad tas nozīmē, ka Kristus cēlies no visnetīrākā avota, jo Jaunajā derībā par viņa senci uzrādīts Zālamans.2

Lai atrisinātu tik grūtu dilemmu, teologi norāda uz Dāvida nozēlām, ar ko viņš izpircis savu «grēku». Bet viņa «nožēlas» bija visai neilgas, turklāt viņš paturēja pie sevis sava upura sievu. Tātad viņš savu noziegumu padarīja vēl smagāku. Tās ir jaunas grūtības, ar ko teologi netiek galā, un šeit viņi atkal, kā vienmēr grūtos gadījumos, prasa aklu ticību «neizdibināmajai dieva gribai».

Taisnību sakot, gadījumā, ko aplūkojam, ir ļoti grūti jēdzīgi izprast šo pašu «dieva gribu». Dievs, kas nogalināja veco Nābalu, lai atvieglotu Dāvidam pirmo laulības pārkāpšanu, pēkšņi saskaitās, kad viņa mīļotais «svaidītais» apgrēkojās, nokaudams Uriju. Mums šķiet, Dāvidam arī šeit vajadzēja palūgt dievu pašu nodarboties ar slepkavošanu un dot viņam Batzebu tikpat vienkārši un bez pūlēm, kā savā laikā viņš tam deva Abigaili. Tad dievs arī nepavisam nebūtu saniknojies.

Tālāk, dieva dusmas šeit ir diezgan dīvainas. Redzams, viņš niknojās, kad sūtīja pravieti Nātanu, lai tas grandītu pār Dāvida galvu niknu sodu pērkonus. Tomēr tas viņu nekavēja labvēlīgi noraudzīties uz Dāvida laulību ar viņa upura sievu, jo viņš tūdaļ apliecina savu mīlestību pret Zālamanu, kas Dāvidam dzimis no šās atraitnes. Viņš sodu par slepkavas grēku gluži vienkārši uzveļ jaunpiedzimušajam bērniņam, nonāvēdams to.

Tādējādi ar šādu dīvainu, bet. protams, dievišķīgu kombināciju Dāvids tiek cauri ar veselu ādu. Slarp citu, ne gluži ta. Viņam ir piedots, jo bērns miris. Taču viņam nav piedots, jo draudi, ka viņa sievas un draugaļas gulēs ar citiem visa Izraēļa acu priekšā, — šie draudi palikuši spēkā un, kā turpmāk redzēsim, pa daļai tiks izpildīti.

Tai laikā Joabs karoja pret amoniešu Rabu un ieņēma šo galvaspilsētu. Dāvids aizbrauca turp, lai pārņemtu «pilsētu» savā varā. «Un viņš ņēma viņu ķēniņa kroni no viņa galvas, kura svars bija viens talants zelta un dārgu akmeņu, un tas tapa Dāvidam uz galvas likts, viņš arī vienu ļoti varen lielu laupījumu no pilsētas izveda.» (2. Zāmuēla grām., 12. nod., 30. p.) Talants ir 36 kilogrami zelta. Nekādi nevar domāt, ka cilvēks bulu valkājis, tādu kroni, tas sadragātu pat bībeles Goliātu.

Uzvarējis amoniešus, izraēliešu un jūdu ķēniņš lika saviem gūstekņiem izciest visneiedomājamākās spīdzināšanas. Tie bija tie paši Rabas iedzīvotāji, kas bija atbrīvojuši Dāvidu no nevēlamā Urijas. Dāvidam dievs pa pusei piedeva, bet dievs izraudzījās Dāvidu, lai padarītu viņu par dievišķīgo atriebēju pret viņa paša nejaušajiem līdzdalībniekiem, kas bija pavisam nevainīgi, jo atradās likumīgas aizsardzības stāvokli. Ja nu kādam bulu vajadzējis atbildēt, tad Joabam, jo viņa loma šai lietā tam godu nedarīja.

«Un tos ļaudis, kas tur bija, viņš izveda un tos lika apakš zāģiem un apakš kuļamiem dzelzu ruļļiem, un apakš dzelzu cirvjiem, un tos lika ķieģeļu cepļos. Tā viņš darīja visām Amona bērnu pilsētām. Un Dāvids un visi ļaudis griezās atpakaļ uz Jeruzalemi.» (2. Zāinuēla grām., 12. nod., 31. p.)

Būtu ļoti vēlams, lai visas šīs neaptveramās barbariskās izdarības bulu tikpat muļķīgi izdomājumi kā 30 kilogramus smagais kronis. Vēsturē nav zināmi vēl kādi citi tik drausmīgas un pārdomātas cietsirdības gadījumi. Par tādu stāstīts un tā cildināta tikai «svētajā» grāmatā — bībelē.

Katoļu pārgudrais teologs benediktietis Kalmets saka: «Jādomā, Dāvids ievērojis tā laika parastos kara likumus, jo svētajos rakstos Dāvids par visu to nav vainots, un visās lietās viņa rīcība, izņemot gadījumu ar Uriju, pat tiek uzskatīta par pareizu un nevainojamu.»

«Sāds attaisnojums būtu labs tīģeru un panteru vēsturē,» viņam atbild Gijē3 . «Kurš cilvēks gan var rast pienācīgu attaisnojumu tā dai cietsirdībai? Un šis cilvēks turklāt ir dieva mīlulis. Vai nu stāsts ir patiess, vai arī tas ir izdomājums, tomēr tādu reliģisko pamācību

var tikai nosodīt. IJn ko lai domā par tiem, kas uzņēmušies misiju iegalvot tautai, ka lāda necilvēcīga mežonība esot teicama un cienījama rīcība?»

Dāvida «vēsturē», tiklīdz esi jaudājis pārvarēt vienas šausmas, kad jau atkal jādzird par citām.

«Un notikās pēc tam: Abzalomam, Dāvida dēlam, bija skaista māsa, Tāmara vārdā, un Amnons, Dāvida dēls, iemīlēja to.

Un Amnons gaužām nobēdājās savas māsas Tāmaras dēļ, un viņa bija viena jumprava, tā ka A.mnonam rādījās grūta lieta viņai ko darīt.

•Bet Amnonam bija viens draugs, ar vārdu Jonadabs, Zimejus — Dāvida brāļa dēls, un Jonadabs bija viens ļoti gudrs vīrs.

Tas sacīja uz viņu: kāpēc tu jo dienas, jo vairāk noliesē, tu, ķēniņa dēls? Negribi tu man to sacīt? Tad sacīja Amnons uz viņu: es mīlēju Tāmaru, mana brāļa Abzaloma māsu.

Un Jonadabs sacīja uz to: apgulies tavā gultā un liecies nevesels. Kad 11u tavs tēvs nāk tevi apraudzīt, lad saki uz to: lai jel mana māsa Tāmara nāk un mani ar maizi ēdina, un dara priekš manām acīm barību, ka es to redzu un no viņas rokas ēdu.» (2. Zāmuēla grām., 13. nod., 1.—5. p.)

Vēsturē zināmi vairāki asinsgrēki, kas atgādina Amnona asinsgrēku. Vismaz nav iemesla domāt, ka tie būtu cits no cita kopēti: šādas parādības bija diezgan izplatītas visas senajās tautās. Taču kaut kas šeit ir visai dīvains: Amnons par savu noziedzīgo kaisli atzinās savam brālēnam Jonadabam. Dāvida ģimenei vajadzēja būt stingri vien izvirtušai, ja jau viens dēls, kas varēja dabūt draugaļas, cik vien gribēja, vēlējās visādā ziņā iegūt savu paša māsu un viņa brālēns šai lietā viņam palīdzēja.

Amnons lika lietā Jonadaba padomu, un viss norisinājās tā, kā tas bija paredzējis. Ķēniņš, apmeklēdams dēlu, noklausījās tā lūgumu, uzskatīja to par nevainīgu slimnieka iedomu, ko nedrīkst noraidīt, un nosūtīja meitu sagatavot tam iecienīto ēdienu.

«Un Tāmara nogāja Amnona — sava brāļa namā, un viņš gulēt gulēja. Un tā ņēma mīklu un mīcīja, un padarīja karašiņas priekš viņa acīm, un cepa tās karašiņas.

Un viņa ņēma pannu un no tās izlika viņa priekšā, bet viņš liedzās ēst. Tad sacīja Amnons: lai visi no manis iziet ārā. Tad visi izgāja no viņa ārā.

Tad sacīja Amnons uz Tāmaru: nes man to barību kambarī, ka es no tavas rokas ēdu. Tad ņēma Tāmara tās karašiņas. ko viņa bija darījusi, un nesa tās savam brālim Ainnonam kambarī.

Kad viņa nu tās pie viņa nesa, ka viņam bija ēst, tad sagrāba viņš to un sacīja uz to: nāc šurp, guli pie manis, mana māsa.

Bet viņa sacīja uz to: nē, mans brāli, nepie-

smej māni, jo tā tas nepieklājas iekš Izraēļa, nepadari šo ģeķību.

Jo kur es paliktu ar savu kaunu? Un tu būtu kā viens ģeķis iekš Izraēļa. Bet runā jel ar ķēniņu, jo viņš mani tev neliegs.

Bet viņš negribēja viņas balsi klausīt, bet, stiprāks būdams nekā viņa, piesmēja to un piegulēja.

Pēc Amnons Tāmaru nīdēdams ienīdēja, un tas naids, ar ko viņš to ienīdēja, bija lielāks nekā tā mīlestība, ar ko viņš bija mīlējis. Un Amnons uz to sacīja: celies un ej projām.

Tad sacīja viņa (Tāmara) uz to: ne tā (brāl). Šis ļaunums būtu lielāks nekā tas pirmais, ko tu man darījis, ka tu mani izdzen. Bet viņš tai negribēja klausīt.

Un viņš sauca savu puisi, kas viņam kalpoja, un sacīja: izdzen jel šo no manim ārā un aizslēdz tās durvis aiz viņas.» (2. Zāmuēla grām., 13. nod., 8.—17. p.)

Kā jums šķiet, lasītāj? Vai nav tiesa, tā ir ļoti izdevusies anekdote «svētā» grāmatā, ko diktējis pats dievs?

«Tad meta Tāmara pelnus uz savu galvu un saplosīja tos raibos svārkus, ko viņa bija apvilkusi, un lika savu roku uz savu galvu, un gāja apkārt brēkdama.» (19. p.)

Abzaloms, kas, tāpat kā viņa, dzimis no Maākas — Dāvida ceturtās sievas, izpelnījies «garmatainu» slavu. Tas ir vēl viens bībeles varonis, ko slavenu darījusi viņa matu kodaļa: pēc matu garuma viņš pārspēj Siinsonu un

Zamuēlu. Uzzinājis par Tāniaras izvarošanu, Abzaloms vispirms mēģināja viņu nomierināt. Citēsim:

«Ir tavs brālis Amnons pie tevis bijis? Nu tad, mana māsa, ciet klusu, viņš ir tavs brālis, neņem šo lietu tā pie sirds.» (20. [>.)

Tomēr ari šie laipnie vārdi nevarēja nomierināt Tāmaru. Kas attiecas uz Dāvidu, tad viņš, uzzinājis, ko bija domājis Amnons ar Tāmaras gardo ēdienu, briesmīgi sadusmojās, bet viņa niknums drīz vien aprima: Dāvids taču apzinājās, ka viņam pašam bija tamlīdzīgi grēciņi.

«Bet Abzaloms nerunāja ar Amnonu nedz ļaunu, nedz labu. Jo Abzaloms ienīdēja Amnonu.» (21. un 22. p.) Savu naidu Abzaloms slēpa veselus divus gadus (23. p.). Kad šis laiks bija apritējis, Abzalomam Baāl-Acorā bija avju cirpšana. Sai sakarā viņš sarīkoja lielas dzīres, uz kurām ielūdza savus brāļus, to skaitā arī Amnonu. Izvarotājs, kas bija pastrādājis asinsgrēku, piedzērās un tāds piedzēries tika nogalināts (2h.—20. />.).

«Ir šausmīga bczgodiba — gulēt ar savu māsu,» saka Voltērs. «Drausmīgi rupji padzīt viņu pēc tāda apvainojuma. Bet ielūgt savu brāli uz dzīrēm un tad to nodevīgi nogalināt. — tas, bez šaubām, nav mazāks noziegums.»

Visi Abzaloma brāļi, kas bija šās brāļa slepkavības liecinieki, žigli pielēca no galda un ar saviem zirgēzeļiem laidās bēgt, itin kā ikviens

no viņiem baidītos, ka viņu nepiemeklē Amnona liktenis.

Seit pirmoreiz ebreju vēsturē pieminēti zirgēzeļi (mūļi). Kāds teologs, kas sirgst ar māniju piešķirt neparastu nozīmīgumu pat tiem notikumiem, kam tāds nepavisam nepiemīt, — atkal jau tas pats mūsu vecais paziņa nenogurstošais Kalinets, — savos bībeles komentāros norāda, ka «Palestīnā zirgēzeļi neesot ēzeļu un ķēvju krustojuma rezultāts, bet gan dzimstot no zirgēzeļu tēviņiem un mātītēm» (!).

Sis negaidītais jaunums izraisīja Voltēra smieklus. Viņš benediktietim atbild: «Kalmets šeit atkārto Aristoteļa domas. Taču viņš, protams, būtu darījis daudz gudrāk, ja būtu aprunājies ar kādu zirgaudzētāju. Mums zināmi vairāki ceļotāji, kas apgalvo, ka Aristotelis maldījies un līdz ar viņu arī godājamais tēvs Kalmets. Mūsdienās vairs nav neviena dabzinātnieka, kas ticētu, ka eksistē patstāvīga zirgēzeļu suga. Ēzelis var dot labu zirgēzeli no krustojuma ar ķēvi. Bet šeit daba apstājas, jo zirgēzelim pašam nav spēju radīt pēcnācējus. Jājautā, — kālab gan «providence» devusi viņam dzimumorgānus? Mēdz teikt, ka tā neko nedarot bez nolūka. Un tomēr, visnevajadzīgākā lieta pasaulē ir zirgēzeļa dzimumorgāni. Tie tam vajadzīgi tikpat maz kā vīrietim pupi, kas arī pastāv tikai izskata dēļ vien.»

Dāvids ilgi apraudāja Amnonu un neslēpa, ka nosodot Abzaloinu par slepkavību. Tāpēc arī Abzaloms emigrēja: viņš atrada patvērumu

Ģezuras ķēniņvalsti pie sava vectēva un nodzīvoja tur trīs gadus. Joabs ķērās pie viltības, lai atsauktu to atpakaļ. Tas viņam izdevās, un viņš atveda Abzalomu uz Jeruzalemi. Taču Dāvids nevēlējās savu dēlu redzēt.

«Bet tāda vīra, tik skaista un ļoti slavējama kā Abzaloms, nebija pa visu Izraēli. No pēdām līdz galvas galam nekādas vainas pie viņa nebija.

Un, kad viņš savu galvu apcirpa (tas notika gadu no gada, ka viņš to apcirpa, jo mati viņam bija visai smagi, tāpēc viņš tos nocirpa), tad viņa galvas mati svēra divsimt zēķeļu4 pēc ķēniņa svara.

Un Abzalomam piedzima trīs dēli un viena meita, Tāmara vārdā, tā bija ļoti skaista sieva. (Un viņa kļuva par sievu Rekabeamam, Zālamana clēlam, un dzemdēja viņam Abiju.)

Tā palika Abzaloms Jeruzalemē divi gadus un neredzēja tā ķēniņa vaigu.

Tad sūtīja Abzaloms pie Joaba, ka viņš to pie tā ķēniņa sūtītu, bet tas negribēja pie tā nākt. Tad sūtīja viņš vēl otru reizi, un tas vēl negribēja nākt.

Tad sacīja viņš (Abzaloms) uz saviem kalpiem: redzi, Joaba tīrums ir pie mana klātu, un viņam ir mieži uz tā, cita un iededziniet to ar uguni. Tad iededzināja Abzaloma kalpi to tīrumu ar uguni. (Tad atnāca Joaba kalpi pie viņa, saplēsa savas drēbes un sacīja: Abzaloma kalpi ir iededzinājuši tavu tīrumu ar uguni.)

Tad cēlās Joabs un nāca Abzaloma namā un sacīja uz to: kāpēc ir tavi kalpi manu tīrumu ar uguni iededzinājuši?

Un Abzaloms sacīja uz Joabu: raugi.es esmu pie tevis sūtījis, sacīdams: nāc šurp, ka es tevi pie tā ķēniņa sūtu un lieku sacīt: kāpēc esmu es no Ģezuras nācis? Man būtu labāk, ka es vēl tur būtu. Nu tad lai es tā ķēniņa vaigu redzu, bet, ja vēl kāds noziegums pie manis ir, tad lai viņš mani nokauj.

Tad gāja Joabs pie tā ķēniņa un stāstīja viņam to. Pēc aicināja viņš Abzalomu, un tas nāca ķēniņa priekšā (un sveicināja viņu) un paklanījās uz savu vaigu pie zemes ķēniņa priekšā, un ķēniņš skūpstīja Abzalomu.» (2. Zāmuēla grām., 1A. nod., 25.—33. p.)

Abzaloma izturēšanās pret. Joabu nav tik drausmīga ka viss pārējais, bet ir ārkārtīgi ērmīga. Nekur, izņemot bībeli, neviens nekad nav dedzinājis armijas komandiera un premjerministra tīrumus likai tālab, lai ataicinātu viņu uz sarunu. Cik dīvains paņēmiens, kā panākt audienci!

«Un pēc tam lika Abzaloms taisīt ratus un zirgus, un piecdesmit viru, kas viņa priekšā tecēja.» (15. nod., 1. p.) Vēlāk viņš sāka meklēt popularitāti, apsolīdams tautai spriest taisnu tiesu, un galu gala «zaga sirdi Izraēla vīriem» (6. p.). Četrdesmit gadu vēlāk Abzaloms sacīja Dāvidam: «Es gribu noiet un savu apsolījumu Ebronē izpildīt, ko es tam kungam solījis… Tad ķēniņš uz to sacīja: ej ar mieru … Un Abzaloms bija izlūkus izsūtījis pie visām Izraēļa ciltīm un licis sacīt: kad jūs tas trumetes skaņu dzirdēsiet, tad jums būs sacīt: Abzaloms ir ķēniņš Ebronē. Un ar Abzalomu gāja divsimt viru, no Jeruzalemes aicināti, bet tie gāja iekš savas vientiesības un nezināja no tā nenieka.» (7., 9.—11. p.)

Tad Dāvids sacīja saviem kalpiem, kas bija pie viņa Jeruzalemē: «Celieties un bēgsim, citādi neviens no mums neglābsies priekš Abzaloma, steidzieties iet, ka viņš steigdamies mūs nepanāk un nedzen kādu nelaimi pār mums, un nekauj to pilsētu ar zobena asmeni.

Tad sacīja tā ķēniņa kalpi uz ķēniņu: it kā mans kungs, tas ķēniņš, nodomā, redzi, mēs esam tavi kalpi.

Un tas ķēniņš izgāja ar visu savu namu kājām. Un ķēniņš pameta desmit (savas) liekās sievas to namu sargāt.

Tā nu ķēniņš ar visiem ļaudīm kājām izgāja un apstājās pie pēdējā nama.

Un visi viņa kalpi gāja viņam līdzās, ir visi krieti un visi plieti, ir visi gatieši, sešsimt vīri, kas viņam no Gatas bija līdzi nākuši, tie gāja kēnina priekšā.» (2. Zāmuēla grārn., 15. nod., 1A.— 18. p.)

Lords Bolingbroks stāsta, ka reiz kāda angļu ģenerāļa garīdznieks lasījis viņam priekšā nule citēto bībeles vietu. Ģenerālis izrāvis grāmatu viņam no rokām, nosviedis to zemē un izsaucies:

— Tūkstoš pērkonu! Kas gan par nožēlo

jamu gļēvuli šis jūsu nelaimīgais Dāvids, ja viņš joza prom ar veselu pulku kareivju! Nē, es nu gan butu griezies atpakaļ, panācis šo Abzalomu un pakāris viņu kā suni pie pirmās apses!

«Kad nu ķēniņš Dāvids līdz Bakurim nāca, redzi, tad izgāja no turienes viens vīrs no Zaula nama radiem, Zimejus vārdā … un lādēja un mētāja akmeņiem Dāvidu un visus ķēniņa Dāvida kalpus, lai gan visi ļaudis un visi varenie gāja pa viņa labo un kreiso roku. Un Zimejus sacīja tā lādēdams: ej ārā, ej ārā, tu asinsvīrs, tu negantais … Tā gāja Dāvids ar saviem vīriem pa ceļu, un Zimejus gāja gar to kalnu sānis, viņu lādēdams, un mētāja ar akmeņiem, un putināja ar pīšļiem.» (2. Zāmuēla grām., 16. nod., 5.—7., 13. p.)

Kritiķi norāda, ka gadījumā, ja autors būtu bijis parasts rakstnieks, viņš minētu kādus sīkākus apstakļus par Abzaloma dumpi. Viņš pateiktu, kādi spēki bijuši tā rīcībā, kāpēc Dāvids, šis izdaudzinātais karotājs, tik apkaunojoši bēdzis no Jeruzalemes, vēl iekams viņa dumpīgais dēls ieradies pie pilsētas vārtiem. Tad mēs zinātu, vai Jeruzaleme bijusi nocietināta vai ne un kāpēc tauta nemaz nepretojās Abzalomam. Vai gan iespējams, ka tāds nežēlīgs tirāns kā cietsirdīgais Dāvids, kas sazāģēja gabalos savus uzvarētos ienaidniekus, samala tos dzirnās un sadedzināja cepļos, būtu bēdzis no savas galvaspilsētas kā nopinkšķējies puikiņš, nepakustinādams ne pirksta, lai apli») spiestu nepaklausīgā (Iela dumpi? Un notikums ar šo Zimeju, kas nesodīts apmētā ķēniņu ar akmeņiem un pīšļiem, lai gan ap ķēniņu pulcējas tik daudz bruņotu vīru un ari visi Jeruzalemes iedzīvotāji, — vai tā gan nav viena no visneticamākajām «dievišķīgāspiles» izdomām? Dažkārt rodas jautājums, vai tikai tas nav sapnis, kad tāds putrojums lasāms reliģiskā grāmatā, kuras ikvienam vārdam jātic, ja negrib saņemt baznīcas lāstus.

«Bet Abzaloms un visi Izraēla viri nāca uz Jeruzalemi, ir Aķitovels ar viņu… Un Aķitovels sacīja uz Abzalomu: ieej pie tava tēva liekām sievām, ko viņš pametis to namu sargāt, tad dzirdēs viss Izraēlis, ka tu pie tava tēva smirdots tapis, un visu to rokas, kas pie tevis ir, taps stiprinātas. Un tie taisīja Abzalomam telti uz jumta, un Abzaloms iegāja pie sava tēva liekām sievām, visam Izraēlim redzot.» (2.Zāmuēla grām., 16. nod., 15.,21. un 22. p.)

Kritiķiem neliekas, ka publiska kopošanās ar visām ķēniņa draugaļām būtu bijis drošs līdzeklis, kā iegūt popularitāti tautā. Viņi ari liedzas ticēt, ka Abzaloms, lai viņš būtu cik jauns būdams, varējis atkal un atkal atkārtot visu Jeruzalemes iedzīvotāju acu priekšā tādus mēģinājumus iekarot tautas mīlestību, pēc kārtas piegulēdains visas desmit tēva liekās sievas. Bet par visu skaidrāks gan ir tas, ka «svētajam» autoram, sastādot kristīgās reliģijas galveno grāmatu, tik rakņāties netīros un pornogrāfiskos nostāstos. Pēc Amnona asinsgrēka mums liek iepazīties ar Abzaloma desmit asinsgrēkiem. Ar katru mirkli labāk! Lasīdami šo «svēto» bibeli, mēs, tiklīdz izbridusi neģēlību dūkstis, tūdaļ atkal iestiegam neķītrību zaņķī.

Aķitovels deva Abzalomam vēl vienu padomu, proti: sapulcināt 12 000 vīru un nekavējoties sākt Dāvida vajāšanu, liet kāds Uzajs viņam ieteica vispirms saaicināt visu Izraēli no Dana līdz Berzabai. Šis pēdējais padoms Abzalomam labāk patika. Aķitovels, sarūgtināts, ka nav paklausīts, izdarīja pašnāvību.

Galu gala dumpinieki tika sakauti Evraīma mežā, kur ķēniņa karaspēks Joaba vadībā nogalināja 20 000 Abzaloma kareivju. Bēgot Dāvidā dēls, kas jāja uz zirgēzeļa, aizķērās aiz matiem ozola zaros un palika tā karājamies, bet viņa zirgēzelis aizskrēja projām. Joabs iedūra trīs šķēpus Abzalomam sirdī. Liekas, šī epizode tomēr ir aiz matiem pievilkta, vai nav tiesa? Kas attiecas uz Dāvidu, tad, uzzinājis par jaunā, skaistā cilvēka nāvi, viņš lēja asaru straumes un atkārtoja: «Mans dēls Abzalom! mans dēls, mans dēls Abzalom!» Citas kapa runas šoreiz netika teiktas.

Tā 11u Dāvids atgriezās savā galvaspilsētā. Aiz prieka viņš piedeva Zimejum3 , kas viņu bija apmētājis akmeņiem. Pēc tam bija vēl viena sacelšanās, ko vadīja Zebus. To apspieda, un cilvēki, pie kuriem viņš slēpās, nocirta viņam galvu. Beidzot, dzīvoja kāds «kapteinis» Ainažus, ko Abzaloms bija iecēlis «ģenerāļa pakāpē. Joabs tam tuvojās, izlikdamies labvēlīgs, bet sarunas laikā «Joabs satvēra ar labo roku Ainažus bārdu viņu skūpstīt. Un Ainažus nesargājās no tā zobena, kas Joaba rokā bija, un tas iedūra to viņam kuņģi, ka viņa iekšas pie zemes izkratījās, un viņam otras reizes vairs nevajadzēja, un tas nomira.» (2. Zamuēla grām., 20. nod., !). un 10. p.)

Tas viss atkal un atkal atgādina jūdu un kristīgo «svēto rakstu» cēlo tikumiski audzinošo saturu un nozīmi, ko bezdievji nekādi nevarot saprast!

Trīsdesmit ceturtā nodaļa SVĒTĀ ĶĒNIŅA DĀVIDA PĒDĒJĀS DIENAS UN MOZUS SVĒTLAIMĪGA NĀVE

Un Dāvida laikā bija bads trīs gadus no vietas, un Dāvids meklēja tā kunga vaigu. Un tas kungs sacīja: tas ir Zaula pēc un lā asinsnāma pēc, tāpēc ka viņš tos ģibeoniešus nokāvis.

Tad aicināja ķēniņš ģibeoniešus un sacīja uz tiem: (bet ģibeonieši nebija no Izraēļa bērniem, bet no amoriešu atlikušiem, un Izraēļa bērni tiem bija zvērējuši, bet Zauls tos bija meklējis nokaut savā karstumā par Izraēļa un Jūdas bērniem).

Un Dāvids sacīja uz ģibeoniešiem: ko būs man jums darīt? Un ar ko būs man jūs salīdzināt, ka jūs lā kunga mantinieku svētījat?

Un ģibeonieši atbildēja tam: mēs neprasām ne sudraba, ne zelta Zaula un viņa nama pēc, mēs ari negribam, ka kas iekš Izraēļa nokauts top. Tad sacīja viņš: ko jūs tad sakāt, ko man jums būs darīt?

Tad sacīja tie uz ķēniņu: to vīru, kas mūs ir postījis un pret mums ļaunu izdomājis, mūs izdeldēt, lai mūsu nemaz vairs nav Izraēla robežās, —

Dodiet mums septiņus vīrus no viņa dēliem, ka tos (saulē) tam kungam uzkaram Ģibejā, Zaula, tā kunga izredzētā pilsētā. Un ķēniņš sacīja: es došu.

Bet ķēniņš saudzēja Mevibozetu, Jonatāna dēlu, Zaula dēla dēlu, tā zvēresta pēc, ko Dāvids un Jonatāns, Zaula dēls, pie tā kunga bija zvērējuši savā starpā.

Un ķēniņš ņēma Riepas, Ajas meitas, divi dēlus, ko tā Zaulam bija dzemdējusi, Arinonu un Mevibozetu, un Mikalcs — Zaula meitas piecus dēlus, ko tā bija dzemdējusi Adriēlim — Barzilajus, tā maālotieša dēlam.

Un deva tos ģibeoniešiem rokā, un tie pakāra tos (saulē) uz tā kalna tā kunga priekšā. Un tie septiņi gāja kopā bojā un nomira pļaujamā laika iesākumā, kad miežu pļaušana sākās.» (2. Zāmuēla grām., 21. nod., 1.—,9. p.)

Šī bībeles vieta vienmēr radījusi teologiem grūtības. Lieta tāda: Zaula vēsturē nekur nav teikts, ka Zauls būtu ģibeoniešiem nodarījis kaut vismazāko ļaunumu. Gluži otrādi, Zāmuēls allaž apbēra viņu ar pārmetumiem par augstsirdību un žēlsirdību, ko viņš nereti apliecināja pret apkārtējām tautām. Neesam vēl aizmirsuši, ka «pravietis» pasludināja Zaulu par gāztu tieši tāpēc, ka viņš netika līdz saknēm izdeldējis dažas ciltis, kas dzīvoja šai zemē: amaleķiešus, ainoriešus, edomiešus u. c..

Turklāt Zauls pats bija cēlies no Ģibejas un, gluži dabiski, saudzēja savus tautiešus. Ja viņš būtu izkāvis ģibeoniešus, kas nepiederēja pie ebreju ticības, tad bībelē šis dievam tīkamais varoņdarbs, bez šaubām, būtu pieminēts Zaulam veltītajās grāmatās.

Sī izrēķināšanās, kas tik pēkšņi sarīkota, rada iespaidu, itin kā Dāvids būtu meklējis kādu sadomātu ieganstu, lai novāktu pēdējos sava troņa priekšteča pēcnācējus. Toties šī epizode ir tik maz ticama, ka pat autors pats sapinies: Zauls izdeva Adriēlim no Meolas par sievu savu vecāko meitu Merabi un nevis Mikali (1. Zāmuēla grām., 18. nod., li), p.). Kas attiecas uz Mikali, tad Zauls, kad Dāvids kļuva Mikalci neuzticīgs un apprecēja Abigaili un Aķinoainu, izdeva savu jaunāko meitu Paltam, Laīsa dēlam, par sievu (25. nod., 44. />.). Vēlāk Dāvids paņēma viņu no Palta atpakaļ (2. Zāmuēla grām., 3. nod., 14.—16. p.). Iespējams, ka «svētais» autors šeit domājis Mikali un dēlus. ko viņa būtu varējusi dzemdēt nevis no Dāvida, bet gan no otra vīra. Taču grūti iedomāties, ka dieva iedvesmotais rakstnieks būtu zaudējis atmiņu un sajaucis Paltu ar Adriēli no Meolas, Merabes vīru.

Runājot par badu, kas Dāvida laika trīs gadus mocījis zemi, tūdaļ jāteic, ka tais apvidos neraža bija pati parastākā parādība. «Svētajas» grāmatās ļoti bieži stāstīts par badu Palestinā. Vēl ne vienu reizi vien dzirdēsim par badu šai nelaimīgajā zemē, kur vienmēr bijis daudz vairāk neauglīgu laukakmeņu nekā barojošas augu valsts.

Esam vēl vairāk izbrīnījušies, kad uzzinām, ka pats dievs teicis Dāvidam, viņš esot uzsūtījis badu tāpēc, ka pirms tik ilga laika Zaulam bijuši nelāga nodomi pret tautu, kas nekad nav bijusi «dieva tauta». Līdz ar visiem kritiķiem jāatzīst, ka no daudzajiem Dāvida noziegumiem šis ir aplam derdzīgs. Tam par attaisnojumu nav iespējams sameklēt ne visniecīgāko kaislības uzliesmojumu, pat ne maldus. Tā ir īsta neģēlība — pavēlēt pakārt bez jebkāda iemesla divus nelikumīgos Zaula dēlus, kas ne uz ko nepretendēja un nemaz nevarēja pretendēt. Un, ja nu viņš pats bija atgriezies pie kādreiz atstātās Mikales, tad bija nejēdzīgi un cietsirdīgi izdot ģibeoniešiem spīdzināšanai viņas bērnus.

Sis noziegums ir reizē neģēlīgs un muļķīgs: Dāvids izdod septiņus nevainīgus cilvēkus mazai tautiņai, no kuras viņam nepavisam nebija ko baidīties, viņam, bargajam visu ienaidnieku uzvarētājam.

Šī rīcība, saka kritiķi (lords Bolingbroks, Gijē, Frerē, Voltērs) ir ne vien tik ļoti barbariska, ka tā saceltu sašutumu pat mežonī, bet ari tik zemiska, ka tā izturēties nespētu pats nekrietnākais cilvēks. Taču savu zemiskumu un cietsirdību Dāvids papildina vēl ar zvēresta laušanu, jo viņš bija zvērējis Zaulam nekad nelaupīt dzīvību nevienam tā pēctecim (1. Zāmuēla (jrām., 24. nod., 22. un 23. p.). Attaisnodami šo zvēresta laušanu, leologi aizrāda, ka Dāvids neesot pats savām rokām pakāris Riepas un Mikalcs dēlus, bet gan nodevis tos ģibeoniešiem. Taču šis attaisnojums ir tikpat zemisks kā pali Dāvida rīcība un tikai vēl vairāk pastiprina viņa nežēlību un teologu — bībeles dedzīgo aizstāvju neģēlīgo liekulību. Grozies, kā gribi, visā šai dievbijīgajā «svēlā dieva svaidītā» vēsturē nav iespējams alrast nekā cita kā vien kaudžu kaudzēm noziegumus, nodevības un neķītrības.

22. nodaļā lasāma viena no Dāvida dziesmām. Nākamajā nodaļā atrodamas vēl citas dziesmas. Šeit iepazīstamies ar dažiem cildeniem ķēniņa draugu rakstura vilcieniem: «Vēl bija Benaja, Jojadas dēls, viena stipra vīra dēls, kas lielus darbus darījis, no Kabceēles. Šis kāva divi stiprus moabiešu lauvas, viņš arī nogāja un alā kāva vienu lauvu sniega laikā. Viņš arī kāva vienu briesmīgu ēģiptieti, un tā ēģiptieša rokā bi ja šķēps, bet viņš nogāja pie tā ar zizli un izrāva to šķēpu no tā ēģiptieša rokas, un to nokāva ar viņa paša šķēpu. To Benaja, Jojadas dēls, darīja, un viņš bija slavēts starp tiem trim varoņiem.» (2. Zāmuēlu grām., 23. nod., 20.—22. p.)

Ļoti žēl, ka autors aizmirsis pateikt, kurā vietā norisinājies šis patiesi lieliskais piedzīvojums ar lauvu, kas nogalināts sniegā. Sniegs tik reti sastopams zemēs, kur dzīvo lauvas, ka Benaja darījis labi, nezaudēdams laiku un nekavējoties nobeigdams zvēru. Viņam bija

IieLs risks, ka sniegs drīz izkusīs … kritikas staros.

Velēdamies zināt savu pavalstnieku skaitu, Dāvids saskaņa ar dieva padomu sagudroja izdarīt Izraēlī un Jūdā tautas skaitīšanu. Šis pasākums, kas ir tikpat ilgs, cik garlaicīgs, tika pabeigts deviņos mēnešos un divdesmit dienās (24. iiod., l.—d. i>.).

«Un Joabs deva ķēniņam to uzrakstīto ļaužu skaitu, un iekš Izraēļa bija astoņsimttūkstoš karavīru, kas bija zobena vilcēji, un Jūdas vīru bija piecsimt tūkstoši.» (9. p.) Bet, tiklīdz lautas skaitīšana bija pabeigta, jau Dāvids saprata, ka izdarījis lielu grēku. Bībelē nav teikts, kāpēc īsti šī ļaužu skaitīšana bija tāds pārkāpums, par ko Dāvidam vajadzēja izpelnīties dieva dusmas, tomēr tajā norādīts, ka vecais bijis varcn saskaities.

«Tad nolika tā kunga vārds uz pravieti Gadu, Dāvida redzētāju, sacīdams: ej un runā uz Dāvidu: tā saka tas kungs: Iris lielas es tev lieku priekšā, izraugi sev vienu no tām, ko es tev darīšu. Un Gads nāca pie Dāvida un deva viņam ziņu, un sacīja uz to: gribi tu septiņus gadus bada laiku iekš tavas zemes? Jeb gribi tu trīs mēnešus priekš taviem ienaidniekiem bēgt, kas tevi vajās? Jeb gribi tu, ka trīs dienas mēris tavā zemē nāk? Ņem nu vērā un pieraugi, ko lai es tam atsaku, kas mani sūtījis ir.» (2. Zāmuēla grām., 24. nod., 11.—13. p.)

Šeit pašas no sevis uzmācas vairākas svarīgas piezīmes. Pirmkārt, tekstā skaidri teikts,

ka «tā kunga dusmas atkal iedegās pret Izraēli, un viņš Dāvidu skubināja pret tiem, sacīdams: ej skaiti Izraēli un Jūdu». Tomēr vēlāk dievs saniknojas vel vairāk un atzīst, ka pienācis laiks uzkraut tautai kaut kādu sodu par to, ko viņš pals bija licis Dāvidam darīt. Tātad «svētajos rakstos» dievs vēlreiz parādīts kā cilvēku dzimuma ienaidnieks, kas noņemas ar to, ka izliek ļaudīm slazdus un lamatas.

Otrkārt, Mozus grāmatās dievs pats trīsreiz licis izdarīt tautas skaitīšanu.

Treškārt, precīza iedzīvotāju reģistrācija ir pats derīgākais un sapratīgākais darbs, kaut arī grūts. Šis Dāvida rīkojums bija ne vien tai redzīgs un jēdzīgs, bet vēl ari svēts, jo tas bi ja iedvesmots no augšas.

Ceturtkārt, visi kritiķi norāda, cik smieklīgi nepatiess ir apgalvojums, ka Dāvidam bijis 1 300 000 kareivju viņa mazajā zemītē: ja par kareivjiem uzskata pat vienu piektdaļu iedzīvotāju, arī tad Palestīnā sanāktu sešarpus miljoni iedzīvotāju. Taču līdzās ebrejiem tur dzīvoja ari kanaānieši un vilistieši.

Piektkārt, Pirmajā Laiku grāmatā, kas tāpat ir kanoniska bībeles daļa ka visas pārejās grāmatas un kas ļoti bieži ir pretrunā ar citiem «dievišķīgās iedvesmas» sacerējumiem, minēts skaitlis I 570 000 kareivju (22. nod., 5. p.), un tas palielina ebreju iedzīvotāju skaitu un dara to vēl neticamāku.

Sestkārt, kritiķi domā, ka sūtīt «pravieti» Gadu pie «pravieša» Dāvida, lai dotu viņam iespēju izvēlēties vienu no vairākiem sodiem, ir bērnišķīga un muļķīga rīcība, kas dievišķīgā diženuma galīgi necienīga. Kritiķi saskata šajā dievišķīgajā nežēlība izsmieklu un kaut kādu arābu .pasakas pieskaņu, kam gan nebūtu vietas grāmatā, kur katrā lappusē parādās tāds godājams šās grāmatas «iedvesmotājs» kā dievs1 .

Tagad palūkosimies, ko izvēlējās ķēniņš.

«Tad sacīja Dāvids uz Gadu: man ir ļoti bail. Es kritīšu labāk tā kunga rokā, jo viņa žēlastība ir liela, bet cilvēku rokā es negribu krist. (IJn Dāvids izvēlējās sev mēri kviešu pļaujas laikā.)

Tad lika tas kungs mērim nākt iekš Izraēļa no rīta līdz tam nospriestam laikam (un sākās mēris ļaudīs), un no tiem ļaudīm nomira no Dana lidz Berzebai septiņdesmit tūkstoši.

Un, kad tas (dieva) eņģelis savu roku pār Jeruzalemi izstiepa viņu nomaitāt, tad bija tam kungam tā ļaunuma žēl, un viņš sacīja uz to eņģeli, kas tos ļaudis nonāvēja: gana ir, atrauj tavu roku. Un tā kunga eņģelis stāvēja pie Aravnus — tā jebuzieša klona.

Un Dāvids sacīja uz to kungu, to eņģeli redzēdams, kas tos ļaudis kāva: raugi, es esmu grēkojis, es (tas gans) esmu noziedzies, bet ko ir šīs avis darījušas? Lai tava roka pret mani ir un pret mana tēva namu.

Tad nāca Gads lai dienā pie Dāvida un sacīja uz to: ej uz augšu un uztaisi tam kungam vienu altāri uz Aravnus — tā jebuzieša klona.» (2. Zāmuēla (jrām., 2 i. nod., 1\.— /<S'. p.)

Dāvids paklausīja. Aravnus piegādāja visu, kas nepieciešams upurēšanai, «un Dāvids uztaisīja tur tam kungam vienu altāri un upurēja dedzamus upurus un pateikšanas upurus. Tā tapa tas kungs tai zemei salīdzināts, un tā mocība atstājās no Izraēla.» (25. p.)

Vēlreiz parunāsim par skeptisko komentētāju piezīmēm. Mēris, kas trijās dienās iznicina 70 000 cilvēku, šķiet pilnīgi neaptverams dieva sods mīļotajai tautai, ar kuru dievs ik dienas uztur jo ciešus sakarus. Sis sods liekas vēl mazāk attaisnojams, ja atceramies, ka tas uzbruka tautai par pārkāpumu, ko bija izdarījis Dāvids viens pats, turklāt šis pārkāpums bija sapratīgs valstisks pasākums, pie kam tas bija iedvesmots no augšas.

Ar šo mēri noslēdzas Otrā Zāmuēla grāmata.

Pirmā Ķēniņu grāmata sākas ar Dāvida mūža pēdējo dienu aprakstu un apraujas uz to laiku, kad ebreji atradās Babilonas gūstā. Talmuda tradīcijās šā darba sacerēšana piedēvēta pravietim Jeremijam. Šis uzskats, ko pieņēmis vairākums rabīnu un seno kristiešu dievvārdnieku, guvis aizstāvjus ari vēlākos laikos. Citi teologi uzskata par šās grāmatas autoru Jeremijas skolnieku Baruku. Bet tiklab ebrejiem, kā ari kristīgajiem grāmatas autors joprojām ir, protams, dievs. Tieši šādu viedokli ievērosim arī mēs. Pacentīsimies pārkost ari šai grāmatā atrodamos dievišķīgos riekstus un savāksim derīgos kodoliņus, kurus veselā prāta triecieni izlobīs no riekstiem.

«Un, kad ķēniņš Dāvids vecs bija un labi gados, tad apsedza tie viņu gan ar drēbēm, bet viņš tomēr nesasila.

Tad sacīja viņa kalpi uz to: meklēsim mūsu kungam, tam ķēniņam, vienu meitu, vienu jumpravu, kas priekš tā ķēniņa stāv un viņu apkopj, un tavā klēpī guļ, ka mans kungs un ķēniņš sasilst.

Tā meklēja tie vienu jaunu, skaistu meitu visās Izraēļa robežās un atrada Abizagu no Zuncmes, un veda to pie ķēniņa.

Un tā jaunā meita bija ļoti skaista un apkopa to ķēniņu, un kalpoja tam. Bet ķēniņš viņu neatzina.» (1. Kēninu grām., 1. nod., 1.— 4. P)

Šis jaunavīgais pēlis ir tiešam atklajums, kas dara godu «baloža jeb pīles» iztēlei. Benediktietis Kalmets, kas akli ticēja visām bībeles mistifikācijām, aizrādījis, ka skaista, jauna meitene spējot iedvesmot septiņdesmit gadus vecu vīru (Dāvids tolaik bija sasniedzis tādu vecumu). Lai pastiprinātu svēto vēstījumu, mācītais mūks stāsta, ka savā laikā kāds ebreju ārsts ieteicis ķeizaram Fridriham Barbarosam gulēt kopā ar jauniem zēniem un likt tos sev uz krūtīm. Bet augu nakti noturēt zēnu uz krūtīm ir grūti. Tāpēc, Kalmets piebilst, šai pašā nolūkā itin veiksmīgi izmantoti nelieli sunīši.

Bībeles apgalvojumam, ka Dāvids tikai sildījies pie daiļās zunemietes sāniem, neticēja pat viņa dēls Zālamans. Vēlāk redzēsim, ka viņš pavēlēja nogalināt savu vecāko brāli Adoniju, kura pārkāpums bija tas, ka viņš lūdza Abizagas roku, un to Zālamans uzskatīja par vēlēšanos stāties laulībā ar sava lēva atraitni jeb lieko sievu.

Adonijas māte bija Agita, ar ko Dāvids bija apprecējies pirms Batzcbas — Zālamana mātes. Kopš Abzaloma, garmatainā, nāves Adonija bija vecākais ķēniņa dēls, tāpēc uzskatīja, ka viņam ir tiesības uz ķēniņa kroni. Bet galma intrigās tronis tika piedēvēts Zālamanam. Nenogaidot tēva nāvi, abi prinči, nemaz nekautrēdamies, publiski ķildojās par troni.

«Bet Adonija, Agitas dēls, lielījās un sacīja: es bušu par ķēniņu. Un viņš taisīja sev ratus un jātniekus, un piecdesmit viru, kas viņa priekšā tecēja.

Un viņa tēvs negribēja to sava laikā aprāt, sacīdams: kāpēc dari tu tā? Un viņš bija arī ļoti skaists, un (Aģita) bija viņu dzemdējusi pēc Abzaloma.

Un viņš bija ar Joabu, Cerujas dēlu, sarunājies un ar priesteri Abjataru; tie palīdzēja Adonijam, pakaļ iedami.

Bet priesteris Cadoks un Benaja, Jojadas dels, un pravietis Nātans, un Zimejus, un Rejus, un tie varenie, kas Dāvidam bija, nebija ar Adoniju.

Un Adonija upurēja avis un vēršus, un barotus lopus pie Zoēletakmeņa, kas pie Rogeļa avota, un aicināja visus savus brāļus — ķēniņa dēlus un visus vīrus no Jūdas — ķēniņa kalpus.

Bet pravieti Natanu un Benaju, un tos varenos, un savu brāli Zālamanu viņš nelūdza.

Tad runāja Nātans ar Batzebu, Zālamana māti, un sacīja: vai tu neesi dzirdējusi, ka Adonija, Agitas dēls, ir ķēniņš tapis, un mūsu kungs Dāvids to nezina?

Nu tad nāc, lai es jel tev padomu dodu, ka tu tavu dvēseli un tava dēla Zālamana dvēseli izglāb.

Noej pie ķēniņa Dāvida un saki uz to: vai neesi tu, mans kungs un ķēniņ, tavai kalponei zvērējis, sacīdams: Zālamanam, tavam dēlam, būs par ķēniņu būt pēc manis, un viņš uz manu godakrēslu sēdēs? Kāpēc tad ir Adonija ķēniņš tapis?

Raugi, kamēr tu vēl ar ķēniņu tur runāsi, tad nākšu es tev paka] un pabeigšu tavus vārdus līdz galam.» (1. Ķēniņu grām., 1. nod., 5.-/4. p.)

Ja atceramies, ka Adonija nebija pasludinājis sevi par ķēniņu, bet tikai pretendēja uz to nākotnē, un ka viņam bija savi piekritēji, tāpat kā Zālamanam savi, tad var sacīt, ka pravietis Nātans bija nekrietns melis un intrigants: kopā ar Batzebu, nekaunīgo noslepkavotā Urijas atraitni, viņš organizē kādu smalku viltību, lai laupītu kroni tiešajam mantiniekam, un sava mērķa sasniegšanai laiž darbā — viņš, svēts cilvēks! — apmelojumus.

Varbūt ebrejiem vēl nebi ja stingri nodibinājusies troņa mantošanas kārtība. Taču gluži dabiski, ka Adonijam, ka vecākajam dēlam, vajadzēja biit sava tēva mantiniekam, jo vairāk tāpēc, ka viņš nebija dzimis no piegulētajās, ne ari no cita sievas kā Zālamans. Viņa tiesības atzina divas svarīgākās personas valstī — armijas galvenais virspavēlnieks un virspriesteris. Tātad, ja vecais ķēniņš patiešām arī gudroja celt par sava kroņa mantinieku Zālamanu, tad, jādomā, vēlēdamies sagādāt patikšanu savai sievai.

Dāvids noticēja Batzebas un Nātana melīgajām denunciācijām.

«Un ķēniņš Dāvids sacīja: aiciniet man priesteri Cadoku un pravieti Nātanu un Benaju, Jojadas dēlu. Un tie nāca ķēniņa priekšā.

Un ķēniņš sacīja uz tiem: ņemiet jūsu kunga kalpus lidz un sēdiniet manu dēlu Zālamanu uz manu jājamo zirgēzeleni un novediet viņu uz Ģionu.

Un lai priesteris Cadoks un pravietis Nātans viņu tur par ķēniņu pār Izraēli svaida. Pēc pūtiet jūs ar trumetēm un sakiet: lai dzīvo ķēniņš Zālamans!» (1. Ķēniņu grām., 1. nocl., 32.— 34. p.)

Beidzot pienāca Davida nāves stunda. Klausieties, ko šis ķēniņš teica pirms nāves Batzebas dēlam, kuru viņš bija pavēlējis svinīgi svaidīt, vēl pats dzīvs būdams:

«Tu ari gan zini, ko Joabs, Cerujas dēls, man ir darījis … kara asinis miera laikā izlējis un kara asinis pie savas jostas licis, kas apkārt saviem gurniem, un pie savām kurpēm, kas pie viņa kājām bija. Tāpēc dari pēc tavas gudrības, ka tu viņa sirmos mālus neliec ar mieru kapā nākt.» (1. Ķēniņu grām., 2. nod., 5. un 6. p.)

«Un raugi, pie tevis ir Zimejus, Ģera dēls, tas ben jāminietis no Bakurim, kas mani lādēja ar briesmīgu lādēšanu tai dienā, kad es uz Maānaīin gāju. Bet viņš nonāca man pretim pie Jardanes, un es esmu viņam pie tā kunga zvērējis, sacīdams: es tevi ar zobenu nekaušu.

Bet tu neturi viņu nenoziedzīgu, jo tu esi gudrs vīrs un gan zināsi, ko tev viņam būs darīt, ka tu viņa sirmiem matiem ar asinīm liec bedrē nākt.

Tā Dāvids gāja dusēt pie saviem tēviem un tapa Dāvida pilsētā aprakts.

Un tās dienas, kamēr Dāvids ķēniņš bijis pār Izraēli, ir četrdesmit gadu; septiņus gadus bija viņš Ebronē valdījis un trīsdesmit un trīs gadus Jeruzalemē.» (1. Ķēninu grām., 2. nod., 8.— 11. p.)

Dāvids nomira tāpat, kā bija dzīvojis. Sis dieva izredzētais izturējās ar derdzīgu nepateicību, pavēlēdams nogalināt savu armijas virspavēlnieku Joabu, pašu uzticamāko savu kalpu, kam bija pateicību parādā par kroni. Nāves cisās gulēdams, viņš ar riebīgu cinismu, kam piejaucas liekulība, lauž Zimejum doto zvērestu. Savā laikā viņš tam bija piedevis, lai izpelnītos augstsirdīga valdnieka slavu, un solījies nekad neaizskart tā dzīvību.

īsi sakot, lidz kapa malai Dāvids bija un palika negodīgs slepkavnieks.

Bet baznīca, starp citu, atkal ar tā paša benediktieša Kalmcta muti, protams, attaisno Dāvidu. Kalmeta izteicieni šai sakarā ir vērti, ka tos citējam:

«Joabs izdarīja Dāvidam ārkārtīgi lielus pakalpojumus, un Dāvids, atstādams viņu tik ilgu laiku nesodītu, apbalvoja viņu par viņa nesatricināmo uzticību. Tomēr šis apsvērums neatbrīvoja Dāvidu no nepieciešamības sodīt noziegumu un spriest Joabam taisnu tiesu.»

Kā zināms, Joabs izdarīja lielu noziegumu tieši tad, kad viņš izpildīja Dāvida pavēli attiecībā uz Uriju un atstāja to vienu visbīstamākajā vietā kaujā. Tomēr baznīca gan attaisno Dāvidu, bet neattaisno Joabu.

«No otras puses,» piemetina benediktietis, «Zālamans nejuta nekādas pateicības dziņas, un šim ķēniņam bija savi personiski un privāti motīvi, lai nogalinātu Joabu, jo tas piederēja pie Adonijas piekritējiem.»

Viss beidzās ar to, ka Dāvids ir svēts, bet Zālamans — gudrs. Tā ir dieva svētā griba! Apbrīnojami, ka kristīgā baznīca visādā ziņā gribējusi, lai Jēzus Kristus būtu cēlies no Dāvida un Zālamana. Mēs jau redzējām, ka «mesijas» ciltskokā sastopamas dažas dīvainas personas. Bet šie divi ķēniņi, vai tie nav daudz neģēlīgāki par visiem iepriekšējiem?

Ja vēl baznīca būtu atradusi vismaz kādus vainu mīkstinošus apstākļus! Nekā tamlīdzīga.

Tā izdzēš visus Dāvida noziegumus un padara viņu par apskaužamu un godājamu senci. Viņš ir paraugķēniņš, un lāpēc teologi to vienprātīgi pielūdz. Viņš ir pasludināts par svētu visu svēto vidū. Dievkalpojumu laikā dzied viņa nejēdzīgos «psalmus». Vēl vairāk, baznīca — viņa to pasludinājusi savos daudzajos koncilos — uzskata Dāvidu par cilvēku, kurā bijis iemiesojies Jēzus, tas ir, dievs dēls, «svētās trīsvienības» otrais loceklis.2

Trīsdesmit piektā nodaļa VIŅA MAJESTĀTES ZĀLAMANA DIEVAM TĪKAMĀ UN GUDRĀ VALDĪŠANA

Un Zālamans sēdēja uz sava tēva Dāvida godakrēsla, un viņa valstība tapa varen stiprināta.» (1. Ķēniņu grām., 2. nod., 12. p.) Zinot bībeles tikumus, lieki

piebilst, ka jaunā ķēniņa pirmais darbs bija atbrīvoties no Adonijas un abām pirmajām izraēliešu lautas personām, kas labāk būtu gribējušas redzēt kroni uz šā Agitas dēla galvas. Adonija vairs nesapņoja par ķēniņvalsti; viņš jau sen bija sapratis, ka viņa dziesmiņa nodziedāta. Viss, ko viņš kāroja no Dāvida mantojuma, bija jaunā meiča, kas bija sildījusi viņa ne visai godājamā tēva kaulus. Viņš bija iemīlējies daiļajā Abizagā. Kā vienīgo atlīdzinājumu par zaudēto kroni viņš, vecākais, tiešais mantinieks, lūdza sev tikai sava tēva skaisto kalponi. Sī mīlestība, kas pati par sevi gluži nekā nenozīmēja, tomēr noderēja par ieganstu vienam no pirmajiem Zālamana «dievam tīkamajiem un gudrajiem» spriedumiem;

viņš deva rīkojumu nogalināt Adoniju, lai gan šis nekādā ziņā neatsacījās visvisādi apliecināt savu padevību un bija samierinājies ar troņa zaudējumu. Adonija bija vienkāršs un naivs cilvēks, viņš lūdza pašu Batzcbu palīgā savos mīlas plānos.

«Un Adonija, Agitas dēls, nāca pie Batzebas, Zālamana mātes (un paklanījās viņai). Un tā sacīja: arig tu ar mieru nāc? Un viņš sacīja: ar mieru.

Un sacīja viņš: man ar tevi kas jārunā. Un viņa sacīja: runā.

Tad sacīja viņš: tu zini, ka man lā valstība piederēja, un visas Izraēla acis uz mani raudzījās, ka man bija par ķēniņu būt, bet nu ir tā valstība novērsta un manam brālim tapusi, jo no tā kunga ir tā viņam tapusi.

Bet nu lūdzu es no tevis vienu vienīgu lūgšanu 1 — neapkauno manu vaigu! … Runā jel ar ķēniņu Zālamanu, jo viņš tavu vaigu kaunā neliks, ka viņš man Abizagu no Zunemes par sievu dod.

Un Batzeba sacīja: labi, es tevis pēc ar ķēniņu runāšu.

Tad nāca Batzeba pie ķēniņa Zālamana Adoinjas labad ar viņu runāt. Un ķēniņš cēlās viņai preli un paklanījās priekš tās, pēc apsēdās viņš uz savu godakrēslu un deva ķēniņa mātei arī vienu krēslu, un tā sēdēja pa viņa labo roku.

Un viņa sacīja: es lūdzu no tevim vienu vienīgu mazu lūgšanu, neapkauno manu vaigu.

Un ķēniņš sacīja uz to: lūdz, mana māte, es tavu vaigu neapkaunošu.

Un viņa sacīja: dod Abizagu no Zunemes tavam brālim Adonijam par sievu.

Tad atbildēja ķēniņš Zālamans un sacīja uz savu mati: kāpēc tu prasi Abizagu no Zunemes priekš Adonijas? Prasi priekš viņa arī to valstību, jo viņš ir mans brālis, vecāks nekā es, un viņam ir Abjatars, tas priesteris, un Joabs, Cerujas dēls (kara lielskungs, draugs).

TĀ ķēniņš Zālamans zvērēja pie tā kunga un sacīja: lai man dievs šā un tā dara, tiešām Adonija būs šo vārdu pret savu dzīvību runājis.

Un nu, tik tiešām, kā tas kungs dzīvo, kas mani ir apstiprinājis un mani uz mana tēva Dāvida godakrēsla sēdinājis un kas man ir namu darījis, itin kā tas ir runājis, tiešām Adonija taps šodien nokauts.

Un ķēniņš Zālamans nosūtīja pavēli Benajam, Jojadas dēlam, tas nokāva to, ka viņš nomira.» (1. Ķēniņu grām., 2. nod., 13.—25. p)

Tad kārta nāca garīdzniekam Abjataram, taču tas netika nogalināts. Teicami zinādams tautas aizspriedumus, Zālamans negribēja izliet priestera asinis. Būtu bijis pagrūti iegalvot, ka šo slepkavību iedvesis pats dievs. «Un uz to priesteri Abjataru sacīja ķēniņš: ej uz Anatotu, uz tavu tīrumu, jo tu esi nāvi pelnījis. Bet es tevi šodien nenokaušu, tāpēc ka tu tā kunga šķirstu mana tēva Dāvida priekšā nesis un ka tu līdzi apbēdināts tapis, kad mans tēvs apbēdināts tapa. Tā izdzina Zālamans Abjataru, ka tas tam kungam par priesteri nebūtu.» (26. un 27. p.)

Toties Joabs, protams, nevarēja gaidīt nekādas saudzības!

«Kad nu šī slava pie Joaba nāca (jo Joabs bija turējies pie Adonijas, jebšu nebija turējies pie Abzaloma), tad bēga Joabs uz tā kunga telti un satvēra altāra ragus.

Un ķēniņam Zālamanam tapa sacīts … Tad sūtīja Zālamans Benaju, Jojadas dēlu, un sa ci ja: ej kauj viņu (un apbedī viņu).

Un, kad Benaja uz tā kunga telti nāca, tad sevī sacīja viņš uz to: tā saka ķēniņš: ej āra. Bet viņš sacīja: nē, bet es še nomiršu. Tad gāja Benaja atkal pie ķēniņa, runāja un sacīja: tā ir Joabs runājis, un tā ir viņš man atbildējis.

Un ķēniņš sacīja uz viņu: dari ta, ka viņš runājis ir, kauj viņu un aproc viņu, ka tu no manis un no mana tēva nama tās asinis atņem, ko Joabs velti ir izlējis.

Tā liks tas kungs viņa asinīm uz viņa galvu atkal nākt, tāpēc ka viņš divi vīrus, kas labāki un taisnāki bija neka viņš pats, ir kāvis un ar zobenu nokāvis, kur mans tēvs Dāvids to nezināja, Abneru, Nera dēlu, Izraēļa kara lielkungu, un Amazu, Jetera dēlu, jūdu karalielkungu.

Tā nāks viņu asinis atkal uz Joaba galvu un uz viņa dzimuma galvu mūžam. Bet Dāvidam un viņa dzimumam, un viņa namam, un viņa godakrēslam lai ir miers no tā kunga mūžīgi.

Un Benaja, Jojadas dēls, nogāja un sita viņu, un to nokāva. Un viņš tapa savā namā rakts tuksnesī.» (1. Ķēninu c/rām., 2. nod., 28.—34. p.)

Voltērs šai sakarā teic, ka nemaz vairs neesot vajadzīgs pievienot vēl kādu noziegumu tiem, kas jau pastrādāti: Zālamans iesāk savu valdīšanu ar tempļa apgānīšanu. Taču pēc tik daudzām šausmām visdīvainākais šķiet tas, ka dievs, kas sodīja ar nāvi 50 070 cilvēku par ielūkošanos viņa «šķirstā», nemaz neatriebj par šo svētumu, kad to pārvērš bendes bluķi karaspēka pavēlniekam, kas bija devis Dāvidam kroni.

Lasīsim tālāk:

«Un ķēniņš iecēla Benaju, Jojadas dēlu, viņa vietā pār karaspēku (bet ķēniņvalsts pārvaldīšana bija Jeruzalemē), un priesteri Cadoku ķēniņš iecēla (par virspriesteri) Abjatara vietā…

Pēc nosūtīja ķēniņš un lika Zimeju aicināt un sacīja uz to: uztaisi sevim vienu namu Jeruzalemē un dzīvo tur, un neizej no turienes nekur.

Un notiks, kurā dienā tu iziesi un iesi pār Ķidranas upi, lad zini tiešām, ka tu mirdams mirsi, — tavas asinis lai paliek uz tavas galvas. Tad sacīja Zimejus uz ķēniņu: tas ir labs vārds, kā mans kungs, tas ķēniņš, ir runājis,

līi darīs tavs kalps. Tā dzīvoja Zimejus Jeruzalemē ilgu laiku.

Un notikās pēc trim gadiem, ka Zimejum divi kalpi aizbēga pie Aķisa — Maēkas dēla, Gatas ķēniņa …

Tad cēlās Zimejus un apsedloja savu ēzeli, un gāja uz Galu pie Aķisa savus kalpus meklēt. Un tā nogāja Zimejus un atveda savus kalpus no Gatas.» (1. Kēninu grām., 2. nod., 35.—40. p.)

Bet, kad šī vēsts aizsniedza Zālamanu, viņš deva pavēli savam uzticamajam Benajam, un tas gāja un nokāva Zimeju (46. p.)

Tālāk dabūjam zināt, ka ķēniņš Zālamans noslēdzis savienību ar Ēģiptes valdnieku un pat apprecējis viņa meitu. Bībelē arī šeit nav nosaukts Ēģiptes valdnieka vārds, tas dēvēts vienkārši par vāravu (faraonu). Tas skaidri liecina, ka šī laulība atkal ir pasaka vien. Ap to laiku Zālamans bija uzcēlis sev pili, sācis būvēt templi un ņēmās nocietināt pilsētu. Gaidīdams, kad beigsies tempļa būve, ķēniņš brauca dievu lūgt uz Ģibeonu, kur atradās visievērojamākā svētnīca visā valstī. Tur tad ari dievs apdāvināja viņu ar gudrību. Sī epizode ir diezgan interesanta.

«Un tas kungs parādījās Zālamanam Ģibeonā naktī caur sapni, un dievs sacīja: lūdz, ko man tev būs dot.

Tad sacīja Zālamans: tu esi tavam kalpam, manam tēvam Dāvidam, lielu žēlastību parādījis, it kā viņš tavā priekšā ir staigājis patie-

sībā un taisnībā un sirdsskaidrībā ar tevi, un tu esi viņam šo lielo žēlastību turējis un viņam dēlu devis, kas uz viņa godakrēsla sēž, it kā tas šodien ir …

Un es vēl esmu jauns puisis un nezinu ne (manu) iziešanu, ne ieiešanu.

Un tavs kalps ir likts tavas tautas vidū, kas ir liela tauta, ko nevar ne skaitīt, ne pārskatīt aiz liela pulka.

Tad nu dod tavam kalpam vienu paklausīgu sirdi tavus ļaudis tiesāt un izšķirt, kas labs un kas ļauns ir, jo kas varētu tavus pasauldaudz ļaudis tiesāt?

Šī valoda patika tam kungam labi, ka Zālamans šo lietu bija lūdzis.

Un dievs sacīja uz to: tāpēc ka tu esi šo lietu lūdzis un sev neesi ilgu dzīvošanu lūdzis, nedz esi bagātību lūdzis, nedz esi tev tavu ienaidnieku dzīvību lūdzis, bet ka tu esi tevim saprašanu lūdzis tās tiesas lietas izklausīt.

Raugi, tad daru es pēc tava vārda. Redz, es tev dodu gudru un prātīgu sirdi, ka tāds kā tu priekš tevis nav bijis un pēc tevis vairs necelsies tāds kā tu.

Es tev arī došu, ko tu neesi lūdzis, ir bagātību un godu, ka tāds kā tu neviens starp tiem ķēniņiem nebūs visā tavā mūžā.

Un, ja tu staigāsi manos ceļos, turēdams manus likumus un manus baušļus, itin kā tavs tēvs Dāvids ir staigājis, tad ir es tev ilgu dzīvošanu došu.

Un, kad Zālamans uzmodās, redzi, tad tas bija sapnis.» (1. Ķēniņu gram., nod., 5.— 15. p.)

Tatad runa te ir par sapni. Dievs, kas nemēdza gaidīt, lai Ābraāms, Jēkabs vai citi aizmieg, iekām viņš tiem parādījās, ar Zālamanu maina savus paradumus un nogaida, kamēr tas sāk redzēt sapņus. Lai nu būtu 1ā. Bet kā gan tādā gadījumā tas viss kļuvis zināms? Tātad Zālamans pats kādam izstāstījis savu sapni? Un tā no viena pie otra, iedams no mutes mutē, šis stāsts aizsniedzis Pirmās Ķēniņu grāmatas autoru, kas dzīvojis Babilonas gūsta laikos? Tomēr diezgan dīvaini, vai ne?

Teologi teiks — tas ir viņu jājamais zirdziņš! — ka dieva parādīšanās sapnī nemazina parādības dievišķīgumu: baznīca atzīst, ka esot sapņi no dieva un sapņi no velna. Cilvēku sapņi, tā apgalvo reliģijas kalpi, varot būt «pārdabiskas» ietekmes rezultāts un neesot nejauši. Pieņemsim uz mirkli šo tēzi. Iedomāsimies. ka dievs patiesi parādījies Zālamanam. Tomēr Zālamans gulēja un tātad neatradās pie pietiekami pilnas apziņas, lai varētu runāt vai atbildēt. Ja pats Romas pāvests sapnī redzētu sevi par dievzaimotāju. kas spļauj uz dievmaizīti, neviens viņa kardināls to neuzskatītu par viņa vainu. Ja Zālamans sapnī būtu izvēlējies sev slavu un bagātību, tam nebūtu gluži nekādas nozīmes. Labāk jau dievs, uzdevis jautājumus, būtu ļāvis Zālamanam pamosties, tad šis skaidrāk būtu varējis apjēgt, ko dievam atbildēt. Ja cilvēks ir nomodā un izvēlas gudrību, noniecinot visu citu, tad tāda atbilde būtu nopelns. Bet, ja viņš gulēja, tad atbilde nav vērā liekama: tai nav itin nekādas vērtības. Un tomēr šis galīgi neaprēķināmais dievs jutās apburts.

Un tā, apbalvots ar gudrību, ko bija izlūdzies un saņēmis miegā, Zālamans nekavējoties sāka pārsteigt izraēliešus ar brīnumainu tiesas spriešanu un ar prāta cildenumu. Lai pierādītu viņa neparasto gudrību, bibelē izstāstīta viena vienīga anekdote par divu sieviešu strīdu. Ar triju dienu atstarpi viņas vienā un tai pašā mājā bi ja dzemdējušas divus bērnus, bet viens no tiem nomira. Viena sieviete pārmeta otrai, ka naktī tā nozagusi viņai dzīvo dēlu un tā vietā nolikusi sava miegā nejauši nogulētā bērna līķīti.

Ķēniņu uzaicināja izšķirt šo strīdu. Māte, ko apsūdzēja par bērnu apmainīšanu, zvērēja, ka dzīvais, tiesā atnestais bērns esot viņas. Otra tikpat dedzīgi apzvērēja, ka bērns esot viņas, un prasīja to sev.

Tad Zālamans pavēlēja atnest zobenu, pārcirst bērnu divās daļās un dot katrai mātei vienu pusi. Te nu atskanēja īstās mātes šausmu kliedziens. Viņa lūdza atdot bērnu tai, kas to bija nozagusi, tikai nenogalināt zēnu. Bet otra nodeva sevi ar šādiem nesaprātīgiem vārdiem:

— Lai tad nav ne man, ne tev, — cērtiet pušu.

Taču Zālamana pavēle bija tikai pārbaude. Pēc viņa sprieduma bērnu vajadzēja atdot īstajai mātei (3. nod., 16.—28. p.).

Ticīgie ir sajūsmināti, kad sludinātāji no al tāra stāsta viņiem šo anekdoti, liet Zālamans varēja gan iztikt bez šās drausmīgās pārbaudes: viņam tikai vajadzēja paaicināt kaut kuru bērnu saņēmēju, un tā bez pūlēm noteiktu, kurš bērns dzimis iepriekšējā vakarā un kurain jau ceturtā diena.

Tomēr nebūsim sīkumaini un nolieksim galvu aiz cieņas pret Zālamana «neparasto gudrību». Teiksim tikai, ka šādu anekdotu ir milzum daudz. Visām tautām vienmēr bijuši tiesneši, kas sevī apvienojuši asu skatienu ar lielu vienkāršību. Pastāstīsim tikai divus gadījumus. Tiesneši, par kuriem būs runa, nav saņēmuši miegā no dieva gudrību kā dāvanu.

Kāds cilvēks bija uzrāpies pašā zvanu torņa galā, lai tur kaut ko izlabotu. Notika nelaime, un viņš nokrita, taču viņam bija tāda laime, ka viņš pat nesasitās. Tomēr šis kritiens bija liktenīgs cilvēkam, kam viņš uzkrita virsū: tas nomira. Mirušā radinieki iesūdzēja nokritušo tiesā. Viņi apsūdzēja to slepkavībā un pieprasīja vai nu nāves sodu, vai arī zaudējumu atlīdzību. Kā izšķirt tādu strīdu? Mirušā radiniekiem vajadzēja dot kaut kādu gandarījumu. Taču tiesnesis neuzskatīja, ka viņam būtu tiesība apsūdzēt slepkavībā, kaut arī netīšā, cilvēku, kas pats bijis nelaimes gadījuma upuris. Tiesnesis pavēlēja tam mirušā radiniekam, kas bija prāvā sevišķi neatlaidīgs un skaļak par visiem prasīja pēc atriebes, pašam uzrāpties zvanu torņa galā un no turienes mesties lejā uz apsūdzēto — netīšo slepkavu, kuram uzdeva tai laika stāvēt tai pašā vietā, kur bija izlaidis garu cietušais. Nav nemaz jāstāsta, ka neatlaidīgais sūdzētājs tūdaļ atteicās no savas muļķīgās prasības.

Otrs interesants gadījums noticis ar kādu grieķu tiesnesi. Kāds jauns grieķis krāja naudu, lai varētu samaksāt kurtizānei Teonīdai par mīlas priekiem. Pa to laiku viņš reiz nakti sapnī baudīja Teonidas glāstu jaukumu. Pamodies viņš nosprieda, ka nebūtu prātīgi izdot naudu viena acumirkļa dēļ. Sava laikā viņš bija draugiem papaudis savus mīlas nodomus un tagad pastāstīja tiem par savu sapni un par lēmumu atteikties no prieka kļūt par Teonidas mīļāko. Kurtizāne, apvainojusies par tādu rīcību, bet, galvenais, sarūgtināta, ka nebija dabūjusi naudu, iesūdzēja jaunekli tiesā, prasīdama atlīdzību. Viņa apgalvoja, ka viņai esol tiesība saņemt naudas summu, ko jauneklis bija nodomājis tai piedāvāt, jo tieši viņa, kaut ari sapnī, apmierinājusi tā iekāri. Tiesnesis, kas gan nebija nekāds Zālamans, pieņēma lēmumu, kura priekšā mūsu garīdzniekiem cieņā jānoliec galva: šis pagāns, ko dievs nebija apveltījis ar īstās dievbijības gaismu, uzaicināja jauno grieķi atnest apsolīto summu un iemest naudu baseinā, lai kurtizāne varētu ielīksmoties par zelta naudas gabalu skaņu un izskatu, tāpat kā jaunekli bija ielīksmojis viņas šķietamais tuvums.

Varam saderēt, ja «svētajam garam», kam patīk jautri nostāstiņi ar pikantu pieskaņu, būtu iešāvies prātā nule atstāstītais nolikums, — viņš būtu to ietilpinājis bībelē un ierakstījis Zālamana gudrības aktīvā. Diemžēl, viņa iztēle, kā redzams no visa bībeles satura, ir diezgan nabadzīga.

Pēc anekdotes par tiesu Pirmajā Ķēniņu grāmatā nosaukti galvenie Zālamana kalpi. Lasītājs nedusmosies uz mums, ja izlaidīsim šīs garlaicīgās rindas. Toties mazliet tālāk atrodam kaut ko interesantu par Dāvida dēla slavu un bagātību.

«Jūdas un Izraēla ļaužu bija daudz, tik daudz kā smiltis, kas jūrmalā ir, tie ēda un dzēra, un priecājās. Un Zālamans valdīja pār visām valstīm no lielās upes (Eifratas) un pār vilistiešu zemi, un līdz Ēģiptes robežai. Tie nesa dāvanas un kalpoja Zālamanam visu viņa mūžu.» (1. Ķēniņu grām., 4. nocL, 20.—21. p.)

Šeit «svētais gars» pārlieku sulīgi pajokojis, ja ņem vērā, ka runa ir par tiem tālajiem laikiem, par kuriem vēsturniekiem nav nekādu datu: kurš gan kādreiz dzirdējis, ka ebreji būtu valdījuši no Eifratas līdz Vidusjūrai? Tiesa gan, laupītāju uzbrukumos viņi iekaroja sev nelielu zemes stūrīti Palestīnas klinšu un alu vidū no Berzabas līdz Danai, taču nav itin nekādu ziņu par to, ka Zālamans būtu iekarojis vai kaut kā citādi ieguvis kaut vienu kvadrātkilometru ārpus Palestīnas. Gluži otrādi, «Ēģiptes ķēniņam» piederēja daļa Palestīnas, un vairāki Kanaānas apgabali vienkārši nepakļāvās Zālamanam. Kur tad ir šī cildinātā varenība ?

«Un Zālamana barība uz vienu dienu bija trīsdesmit kori kviešu miltu, sešdesmit kori citu miltu, desmit baroti vērši un divdesmit vērši no ganībām, un simts avis bez briežiem un stirnām, un mcžakazām, un barotiem putniem.» (22. un 23. p.) Velns parāvis! Patiesi, kas par platību! Galminiekiem, kurus Zālamans lūdza pie galda, jau nu vismaz bada nāve nedraudēja.

Daži teologi, kļuvuši domīgi šo acīm redzamo pārspīlējumu dēļ, skaidro, ka Zālamans, sekodams Babilonas valdnieku paraugam, ēdinājis savus kalpus un tas arī esot do māts «svētajā» tekstā. Nelaime tikai tā, ka ebreju ķēniņelis tikpat maz varēja līdzināties Babilonas valdniekam kā šāds vai tāds sīkmuižnieķelis Viskrievijas ķeizariem.

«Un Zālamanam bija četrdesmit tūkstoši ratu zirgu steliņģi un divpadsmittūkstoš jātnieki.» (26. p.) Sie 40 000 steliņģi ir vēl lieliskāki nekā 30 vēršu un 100 aitu viņa majestātes Izraēla un Jūdas ķēniņa ikdienas pārtikas devai.

«Un Zālamana gudrība bija lielāka nekā visu austrumu zemes bērnu gudrība un nekā visu ēģiptiešu gudrība. Un viņš bija gudrāks par visiem cilvēkiem, par Etānu, Ezraka dēlu, un Emanu, un Kalkalu, un Dārdu, Maālus dēliem, un viņa slava izpaudās pie visām tautām visapkārt. Un viņš runāja trīstūkstoš sākumus vārdus, un viņa dziesmu bija tūkstoš un piecas.» (30.—32. p.)

Protams, neviens nezina, kas tie tādi ir — Etāns un Emans, un Kalkals, un Darda, kuri šeit tik droši izvirzīti salīdzinājumam ar Zālamanu un kurus «svētais» autors citē ar nesatricināmu pašapziņu, itin kā runa bijusi par visai pasaulei pazīstamiem gudrajiem. Šis paņēmiens atsaukties uz slavenībām, ko neviens nepazīst, šad un tad vērojams «svētajos rakstos», un tā ir viena no spilgtākajām iezīmēm, kas raksturo to ļaunprātīgās krāpšanas garu, kurš objektīvam pētniekam šķiet vienīgais visas grāmatas autoru iedvesmotājs «gars».

Kas attiecas uz 3000 sakāmajiem vārdiem un 1005 dziesmām, tad no tiem saglabājušies tikai nedaudzi, un tad arī tos tikai piedēvē Zālamanam. Tomēr būtu bijis labāk, Voltērs piezīmēja, ja šis valdnieks visu savu mūžu būtu nodarbojies vienīgi ar senebreju odu rakstīšanu un nebūtu izlējis tik daudz savu brāļu asiņu.

Tagad mums jārunā par slaveno Jeruzalemes templi, kuru būvēdams Zālamans noķēpājās septiņus gadus, un vēl trīspadsmit gadus viņš būvēja pili. Šim tematam veltītas četras nodaļas Pirmajā Ķēniņu grāmatā. Lūkosim izsekot pašam svarīgākajam.

«Un Irams, Tīras ķēniņš, sūtīja savus kalpus pie Zālamana (jo viņš bija dzirdējis, ka tic viņu bija par ķēniņu svaidījuši sava tēva vietā). Jo Irams bija Dāvidu allažiņ mīlējis.

Pēc sūtīja Zālamans pie Irama un sacīja:

Tu zini, ka mans tēvs Dāvids nevarēja tā kunga, sava dieva vārdam vienu namu darīt to karu dēļ, kas apkārt viņam bija, tiekams tas kungs tos apakš viņa kājām bija licis.

Un nu tas kungs, mans dievs, ir man devis mieru visapkārt, ka nav neviena pretinieka, nedz cita ļauna kavēkļa.

Un raugi, es domāju tā kunga, mana dieva vārdam vienu namu taisīt, itin kā tas kungs uz manu tēvu Dāvidu runājis un sacījis: tavs dēls, ko es tavā vietā uz tavu godakrēslu sēdināšu, tas uztaisīs manam vārdam vienu namu.

Tad pavēli Nu, ka man ciedrukoki no Lība nas tiek cirsti, un mani kalpi būs ar taviem kalpiem, un to algu priekš taviem kalpiem es tev došu ta, kā tu saki. Jo tu zini, ka mūsu starpā nav neviena, kas kokus tā māk cirst ka zīdanieši…

Tā deva Irams Zālamanam ciedrukokus un priedes, kā viņš pats gribēja.

Un Zālamans deva Iramam divdesmittūkstoš korus kviešu par barību viņa namam un divdesmit korus sagrūstas eljes . . .

Un ķēniņš Zālamans uzlika darba klausību visam Izraelim, un to darbinieku bija trīsdesmittflkstoš vīru.

Un viņš tos sūtīja uz Libānu pa desmit tūkstošiem ik mēnešus pēc kārtas. Vienu mēnesi tie bija uz Lībanas un divi mēnešus tie bija mājās, un Adonirams bija uzraugs pār šiem darbiniekiem.

Un Zālamanam bija septiņdesmittūkstoš nastunesēju un astoņdesmittūkstoš akmens cirtēju uz tā kalna.

Bez tiem Zālamana virsuzraugiem, kas pār šo darbu bija iecelti, to bija trīstūkstoš un trīs simti, kas uzraudzīja tos ļaudis…» (1. Ķēniņu (jrām., 5. noil., 1.—6., 10. un 11., 13.—16. p.)'

«Un tas nams, ko ķēniņš Zālamans tam kungam darīja, bija sešdesmit olekšu garumā un divdesmit platumā un trīsdesmit olekšu augstumā.» (1. Ķēniņu grām., 6. nod., 2. p.) Senebreju olekts, tapat kā ēģiptiešu olekts, ir 52 centimetri. Tātad celtne bija 31 metru gara, 10,5 metrus plata un 15,5 metrus augsta.

«Un viņš darīja tam namam logus, kas vienā pusē plati un otrā šauri bija.

Un apkārt pie nama sienas taisīja viņš piebūvi, ap nama sienām visapkārt, tiklab ap to namu, ka ari ap to vissvētāko vietu. Tā darīja viņš sanu kambarus visapkārt.

Tās apakšējas kambaru rindas platums bija piecas olektis un tās vidējās platums sešas olektis, un tās trešās platums septiņas olektis, jo viņš lika sijas uz ārpusi tam namam apkārt, ka tie pie paša nama sienam neturējās.» (1. Ķēniņu grām., 6. nod., 4.-6. p.)

«Bet pie sava nama Zālamans strādāja trīspadsmit gadu.» (1. Ķēniņu grām., 7. nod., 1. p.) «Tad sapulcināja ķēniņš Zālamans tos Izraēla vecajus un visus cilšu virsniekus un augstākos starp Izraēla bērnu tēviem pie sevis uz Jeruzalemi… lā kunga derības šķirstu pārvest… Un, kad visi Izraēla vecajie nāca, tad pacēla tie priesteri to šķirstu … un… nesa… tā kunga derības šķirstu savā vietā, dieva nama dibenā, visusvētajā vielā apakš ķerubu spārniem … Un ķēniņš un viss Izraēlis līdzi ar viņu upurēja upurus tā kunga priekšā. Un Zālamans upurēja pateikšanas upurus . . . divdesmit un divi tūkstošus vēršu un simts un divdesmit tūkstoš avis. Tā iesvētīja ķēniņš ar visiem Izraēļa bērniem tā kunga namu.» (1. Kēninu grām., 8. nod., 1., 3., 6., 62. un 63. p.)

Sīkie dati, kas minēti visās šajas četras nodaļās, neapšaubāmi ir bezgala pārspīlēti. Visi šie dievišķīgie apraksti izšķīst ka sniegs saulē, tiklīdz tos vairāk vai mazāk rūpīgi analizē. 183 300 cilvēku, neskaitot mūrniekus un citus strādniekus, kas ierodas vēlāk, aizņemti tikai sagatavošanas darbos vien, lai uzceltu templi, kas iecerēts 31,5 metrus garš un 10,5 metrus plats. Sie celtnieki nojēdzas septiņus gadus, celdami ēku pieticīgas trīsstāvu mājas augstumā, pie kam visa aizņemtā platība ir 325 kvadrātmetri. Tie ir skaitļi, kas liek no brīnumiem palēkties ikvienam, kam ir kaut vai tikai paviršs priekšstats par celtniecību. Neskaitāmie Zālamana strādnieki droši vien bijuši nedzirdēti sliņķi. Vai arī viņi, algu nesaņemdami, slaistījušies apkārt bez darba.

Pirmajā Ķēniņu grāmatā minētie ēkas izmēri nesaskan ar norādījumiem Otrajā Laiku grāmatā (3. nod., 4. p.). Ar šādām nesaskaņām «svēto» rakstnieku tekstos vien jau pietiktu, lai radītu šaubas, ja pats pamatteksts vispār nebūtu viena vienīga aplamība.

Turklāt nav jau citādi iespējams, jāsmej, vēderu turēdamiem, kad lasām aprakstus par šiem stāviem un piebūvēm, kas uzceltas ēkas iekšpusē un kas par olekti bijušas izvirzītas cita pār citu, pie kam apakšējais stāvs bijis par metru šaurāks nekā augšējais. Tas ir pilnīgi satriecoši! Un šie sānlogi, kas bijuši no iekšpuses plati un no ārpuses šauri — tā arī nav peļama arhitektoniska izdoma.

Tempļa iesvētīšanas svinības cienīgi noslēdz tā celšanas aprakstu. Tādas upurēšanas nebūtu ieteicams bieži atkārtot. Tā jau viegli vien var izputēt pie nabaga. Rēķiniet, ka katrs vērsis sver 100 kilogramu — te jums būs jau 2 200 000 kilogramu vērša gaļas; tam pieskaitiet vēl gandrīz 2 000 000 kilogramu aitas gaļas. To visu nosvilināja skaidri par velti, tikai tālab vien, lai pakutinātu dieva tā kunga «svētās» nāsis. Un šie 250 000 pudu gaļas ir Zālamana viena paša upuris! Bībelē īpaši pateikts, ka Izraēla draudze upurējusi liellopus un sīk lopus, bet tos nebijis iespējams saskaitīt un noteikt to daudzumu (i. Ķēniņu grām., 8. nod., 5. p.).

Ja nu pēc visa tā dievs vēl nebūtu apmierināts, tad viņam patiesi būtu neciešami smags raksturs. Tāpēc ari «parādījās tas kungs Zālamanam otru reizi, itin kā tas viņam Ģibeonā bija parādījies» (1. Ķēniņu grām., 9. nod., 2. p.). Šis teiciens ļauj domāt, ka dieva otrreizējā parādīšanās arī bijusi piedzīvojums sapnī. Bet Dāvida dēls bija apmierināts un neprasīja taustāmākas parādīšanās. Arī mēs nesāksim dievam pārmest. Lai būtu tā — ja jau sapnī, nu, lai ir sapnī. Tā ir «dieva griba»!

Dieva atlīdzība Zālamanam bija neliels tosts, ko viņš uzsauca guļošajam ķēniņam pie auss. Šo tostu var izteikt šādos vienkāršos vārdos: ja tu un tava tauta joprojām godināsiet mani, tad viss būs labi. Bet, ja tu vai tavi pavalstnieki pielūgsiet kādus citus dievus, tad sargies! Vārdu sakot, vecā dziesma.

«Priekš kam Irams, Tīras ķēniņš, Zālamanam bija devis ciedrukokus un priežukokus, un to zeltu pēc viņa vēlēšanās, tad ķēniņš Zālamans Iramam deva divdesmit pilsētas Galilejas zemē. Un Irams no Tīras izgāja tās pilsētas aplūkot, ko Zālamans tam bija devis, bet tās viņam nepatika. Un viņš sacīja: kas tās par pilsētām, brāli, ko tu man esi devis?» (1. Ķēniņu grām., 9. nod., 11.—13. p.)

Galīgi nav saprotams, kur ķēniņš Zālamans ņēma divdesmit pilsētas, ko dāvināt savam draugam Iramam: Zamārijas vēl nebija, .lērika bija nožēlojams miestiņš, Ziķeme un Betele vēl nebija atjaunotas pēc nopostīšanas —

lās atjaunoja tikai Jerobeama laikā. Un tās ari ir visas tā laika Galilejas «pilsētas».

«Un ķēniņš Zālamans taisīja arī kuģus Eceon-Ģeberā pie Elatas, niedru juras malā, Edoma zemē. Un Irams sūtīja uz tiem kuģiem savus kalpus, kas bija kuģinieki un jūras pazinēji, līdzi Zālamana kalpiem. Un tie nāca uz Oviru un pārveda no turienes četrsimt un divdesmit talantus zelta, un to noveda ķēniņam Zālamanam.» (1. Ķēninu grām., ,9. nod., 26.-28. p.)

Lai piespiestu ticīgos pieņemt tik neticamu lietu kā viņa majestātes Zālamana floti, protams, jānorāda uz kādu jūras ostu kādā krastā, kas viņam piederējis. Autors neiedrošinājās uzcelt šo ostu Vidusjūras krastos, jo visas ostas šai krastā piederēja feniķiešiem un visas tās pārāk labi pazīstamas. Izdomādams kaut kādu Eceon-Ģeberas ostu Sarkanās jūras Elatas līča dziļākajā nostūrī, tas ir. Siroajas piekrastes austrumos, «svētais» mistifikators neriskēja tikt pieķerts, ka šī osta pastāv tikai iedomās. Ģeogrāfija bībeles Eceon-Ģcberai ir tāda pati nozīme, kāda slavenajiem bībeles gudrajiem Etanam, Emanam, Kalkalam un Dardam vēsturē.

Kas attiecas uz ekspedīcijas rezultātiem, kādus guva Zālamana flote, aizbraukusi uz Ofīru (Oviru) — zemi, kas tā arī palikusi neatrasta, par spīti visuzcītīgāko vēsturnieku un ģeogrāfu čaklajiem meklējumiem, — tad tie bija gluži niecīgi līdzās lai greznībai un

krāšņumam, kas aprakstīti iepriekšējās nodalās. Sarīkot kuģi, lai tas atgriezdamies atvestu līdzi kaut kādus 420 talantus zelta, tas, jūsu majestāte, ir diezgan plāns iznākums! Kungam, kam piederēja 40 000 steliņģu pils zirgiem un kas atļāvās sev dievbijīgu izklaidēšanos, sadedzinādams 250 000 pudu gaļas vienā upurēšanas reizē, tas ir gandrīz pilnīgs sīkums. Ņemiet vērā, cik izmaksāja šī ekspedīcija, kas ilga divus gadus. Tīrās peļņas atliks pavisam niecīgs kušķītis. Patiesi, nebija vērts izcelt šo muļķību kā lielisku ķēniņa Zālamana valstiskās gudrības un galma varenības aktu.

Mans nabaga «svētais gars»! Starp mums runājot, tev gadās mirkļi, kad tu nolaidies tik zemu no savu lielisko joku augstumiem, kuros dažkārt tava pārdrošā fantāzija uzlidojusi patiesi grandiozā vēzienā.

Lai nomierinātu ticīgos lasītājus, žigli vien piebildīsim, ka «balodis» attapies un izlabojis savu kļūdu Otrās Laiku grāmatas 9. nodaļā. Laiku grāmatas ir svarīga Vecās derības daļa, tikpat «īsta» un «svēta» kā viss pārējais bībelē. Tur uzzinām, ka «tas zelta svars, kas Zālamanam ik gadu ienāca, bija sešsimt sešdesmit seši talanti zelta» (13. [>.). Tālāk: «vēl darīja tas ķēniņš lielu krēslu no elefantu kauliem un pārvilka to ar tīru zeltu. Šim krēslam bija sešas pakāpenes un viens kāju pamesls no zelta, kas pie tā krēsla bija piestiprināts, un abējās pusēs bija tam lēnes līdz tam sēdekļam, un divi lauvas stāvēja pie tām lēnēm, un divpadsmit lauvas stāvēja tur uz tām sešām pakāpēm abējās pusēs. Tāds (krēsls) nekādā valstībā nav taisīts. Un visi ķēniņa Zālamana dzeramie trauki bija no zelta .. . sudrabs Zālamana laikā visai netapa cienīts.» (17.— 20. p.) «Jo ķēniņa kuģi gāja uz Tarzisu ar Urama kalpiem. Tie Tarziskuģi pa trim gadiem vienreiz pārnāca un pārveda zeltu un sudrabu, un elefantu kaulus, un pērtiķus, un pāvus. Tā tapa ķēniņš Zālamans lielāks nekā visi ķēniņi virs zemes bagātībā un gudrībā. Un visi ķēniņi virs zemes meklēja Zalamana vaigu, viņa gudrību dzirdēt, ko dievs tam bija sirdī devis.» (21.—23. p.) «Un ķēniņš darīja, ka tik daudz (zelta un) sudraba Jeruzalemē bija kā akmeņu.» (27. p.)

Beidzot! Labu veiksmi, mīļo lielībniek «svētā gara» veidā! Ar visu to vēl nepietiek: Pirmajā Laiku grāmatā apgalvots, ka Zālamans ari no tēva saņēmis apskaužamu mantojumu, kura vērtība sniegusies tūkstošos talantu zelta, sudraba, vara utt. (29. p.)

Voltērs joka pēc ņēmis un saskaitījis visu kopā un pārrēķinājis sava laika naudas vienībās. «Tas, ko Dāvids atstājis Zālamanam saskaņā ar bībcle teikto,» viņš aizrāda, «ir tieši astoņpadsmit miljardu franču livru. Tas, ko Zālamans pats savācis, vērtējams aptuveni par tikpat lielu summu. Diezgan smieklīgi iedomāties, ka nožēlojamam valdnieķelim piederējuši 36 miljardi livru jeb aptuveni pusotra miljarda sterliņu mārciņu.»

Bibelē nule bija vēstīts, ka visi pasaules valdnieki apmeklējuši Jeruzalemi, lai godinātu Zālamanu un nestu viņam dāvanas. Var sacīt. ka «svētais» autors būtu varējis papūlēties nosaukt vārdā kaut vienu no šiem valdniekiem: tas visādā ziņā būtu atstājis labu iespaidu. Taču autoram nepavisam netik precīzi norādījumi: lai nu «svētais balodis» ir kāds melis būdams, viņš pats sajutis, ka izdevīgāk izsacīties nenoteikti un nepilnīgi, lai viņa meli pārāk viegli neatklātos.

Tomēr bija nepieciešams nosaukt kaut vienu no šiem svētceļotājiem valdniekiem, tāpēc bībele mūs informē par «varenās valdnieces» — kādas «Zabas ķēniņienes» slaveno vizīti. Pirmās Ķēniņu grāmatas 10. nodaļa gandrīz visa veltīta šim notikumam, tāpat ari Otrās Laiku grāmatas 0. nodaļa. Kas attiecas uz zemi, ku ras pavēlniece bijusi šī dāma, tad jautājums par to izraisījis daudz strīdu teologu starpā. Par nelaimi, neviens no šiem «zinātniekiem» ta ari nav spējis precīzi pateikt, kurā vietā uz zemeslodes atradusies ši zeme, kas pieminēta tikai bibelē.

Tatad, «kad Zabas ķēniņiene dzirdēja Zālamana slavu, kas tam bija tā kunga vārda dēļ, tad viņa nāca to pārbaudīt ar miklām.

Un ta nāca uz Jeruzalemi ar ļoti lielu pulku, ar kamieļiem, kas dārgas zāles nesa, un ļoti daudz zelta un dārgu akmeņu. Un tā nāca pie Zālamana un runāja ar viņu visu, kas viņas sirdī bija.

«Un ķēniņš Zālamans iemīlēja daudz svešas sievas… L'n viņam bija septiņsimt sievas, augstas gaspažas, un trīssimt liekas sievas». (1. Ķēniņu tjrtim., 11. nod., I. un 3. p.)

Un Zālamans izstāstīja viņai visus viņas vārdus, neviena lieta nebija ķēniņam paslēpta, ka viņš tai nebūtu izstāstījis.

Kad nu Zabas ķēniņiene visu Zalamana gudrību redzēja un to namu, ko viņš bija darījis,

Un viņa galda barību, un viņa kalpu dzīvokļus, un viņa sulaiņu amatu, un viņu drēbes, un viņa dzēriena devējus, un to ejamo ceļu, kur viņš gāja tā kunga namā, tad viņa tik ne bez dvašas palika.

Un tā sacīja uz ķēniņu: tā slava ir patiesa, ko es savā zemē esmu dzirdējusi par tavu dzīvi un par tavu gudrību.

Un es tai valodai neesmu ticējusi, tiekams es esmu nākusi un ar savām acīm to redzējusi. Un raugi, man nav ne puse stāstīta, tev ir vairāk gudrības un labuma nekā tā slava ir, ko es esmu dzirdējusi.» (1. Ķēniņu gram., 10. nod., 1.—7. p.)

Prom braukdama, «ķēniņiene» uzdāvināja Zālamanam retus dārgus priekšmetus, ko bija atvedusi sev līdzi, un vēl papildus 120 talantu zelta. Galantais Zālamans no savas puses apbēra arī viņu ar dāvanām. Viņš deva «Zabas ķēniņienei visu, ko tā gribēja un prasīja, bez tā, ko ķēniņš Zālamans viņai deva pats no sevis» (13. p.).

Tik tālu aizskanējusi slava nevarēja nekaitēt Zālamana dvēseles labklājībai. Dievs bija devis viņam gudrību un to arī neatņēma. Tomēr bībelē kā uz pirmām pagrimuma pazīmēm norādīts uz draudzīgajiem sakariem, ko Dāvida dēls nodibinājis ar ēģiptiešiem, amoniešiem, Zīdanas iedzīvotājiem u. c. Tā, protams, bija peļama pazīšanās.

«Un ķēniņš Zālamans iemīlēja daudz svešas sievas, bez vārava meitas vēl Moaba, Amona, Edoma, Zīdana un etiešu meitas, no tām tautām, par ko tas kungs uz Izraēla bērniem bija sacījis: jums nebūs pie tiem ieiet, un lai tie tāpat neieiet pie jums, tie patiesi jūsu sirdis locīs saviem dieviem pakaļ. Šām Zālamans pieķērās ar mīlestību. Un viņam bija septiņsimt sievas, augstas gaspažas, un trīssimt liekas sievas.» (1. Ķēniņu grām., 11. nod., 1.—3. p.)

Kā zināms, dievs raudzījās ļoti labvēlīgi uz daudzu savu patriarhu un praviešu daudzsievību. Nav nemaz tālu jāmeklē, varam atgādināt, ka Dāvids ļoti plaši ekspluatēja šo dieva tā kunga iecietību. Bet, atklāti runājot, Zālamans tomēr to izmantoja ļaunprātīgi. Tūkstoš sieviešu, kuras viņš visas mīlēja, tātad tādas, kas ne jau nu šķituma dēļ vien pie viņa dzīvoja! Tūkstoš sieviešu viņš apģērba un izģērba! Kā gan viņam rokas nepiekusa!

Un notika tas, kam bija jānotiek, tas, ko dievam, starp citu, kā būtnei, kas nākotni zina labāk nekā jebkurš cits, vajadzēja jau iepriekš paredzēt. Lai izdabātu savām septiņsimt citzemju princesēm, Zālamans sāka upurēt viņu dieviem. Kādā uzkalnā līdzās Jeruzalemei viņš uzcēla svētnīcu «Kainosam, moabiešu negantam elkam, …un Molekam, atnoniešu negantam elkam». Tika godināti arī Astarte un Milkoms (A.—8. ;>.).

Dievs tēvs, kas pasaules radīšanas pirmlaikos piedēvēja Ādamam un Ievai par vainu viņu vēlēšanos atzīt labu un ļaunu, jutās, tieši otrādi, gluži apburts, kad to pašu zinātni vēlējās izdibināt Zālamans. Dievs dāvāja viņam gudrību un piedevām savai dāvanai deva vēl tūkstoš svētību. Tas viss jāatzīst par vēsturisku norādījumu, ka arī šai laikmetā ebrejiem nebija noteikti un stingri nodibināta reliģiska kulta. Tas ir visticamāk. Ja viņiem būtu bijis kults, «svētais» autors nestāstītu, ka Jēkabs un Ezavs apprecējuši pagānietes, Simsons noprecējis vilistieti utt.

Kritiķi atsaucas uz šīm aplamībām, lai uzsvērtu, ka nevienu ebreju grāmatu tādā veidā, kādā tās saglabājušās līdz mūsu laikiem, nav radījuši tajās aprakstīto notikumu laikabiedri. Viņi apgalvo, ka Zālamana valdīšanas laikā ebreji vēl tikai sākuši apvienoties valstī. Sai tautai bija galīgi vienalga, vai viņu valdnieks pielūdza dievu, ko sauca Kamoss vai Moleks, vai Adonajs, vai Jahve …

Lai nu būtu kā būdams, bībelē dievs attēlots ļoti saniknots. Sā saniknojuma rezultāts bija tāds, ka viņš trešoreiz parādījās Zālamanam. Šoreiz vairs nav teikts, ka dievs parādījies sapnī. Scēna attēlota ļoti dzīvi: dievs izsaka gudrajam Zālamanam asus pārmetumus par to, ka viņš mitējies būt gudrs, lai gan gudrība viņam nav atņemta. Starp citu, Dāvida dēlam ar vārdiem tiek krietni vien sadots pa mizu. «Tāpēc, ka tas no tcvim noticis un tu neesi manu derību un manus likumus sargājis, ko es tev esmu pavēlējis, tad es tiešām to valstību no tevis atraušu un tavam kalpam došu.» (1. Ķēniņu grām., 11. nod., 11. p.) Vecais ir tik briesmīgi pārskaities, ka viņam, redzams, mēle sāk mežģīties, jo viņš turpat piemetina (12. p.): «Tomēr tavā laikā es to nedarīšu. tava tēva Dāvida dēļ, no tava dēla rokas es to atraušu.»

Lieciet aiz auss, ka tai laikā dēls, par kuru tiek runāts, Rekabeams, vēl nebija paguvis neko sagrēkot. Tāpēc rodas jautājums: ja viņš paliek dievam uzticīgs, bet grēko tikai Zālamans viens pats, kāpēc gan viņam, Rekabeamam, jāmaksā par izgāztiem podiem? Ja, uzkāpis tronī, viņš izdarīs tādus pašus noziegumus kā viņa tēvs, tad viņam jāsaņem sods, taču, protams, par saviem paša grēkiem. Kāpēc tad dievs saka Zālamanam, ka viņa dēls maksās viņa vietā? Patiesi, var sākt domāt, ka, piešķirdams Dāvida dēlam savu dievišķīgo gudrību, dievs tam atdevis tik daudz, ka pašam savām vajadzībām viņam palikušas tikai pavisam niecīgas druskas.

Tā nu dievs oficiāli paziņoja Zālamanam, ka viņa dzīves laikā viņa valstība netikšot sagrauta. Tomēr bībelē tūdaļ piemetināts: «Un tas kungs cēla Zālamanam pretinieku Adadu no Edoma. Tas bija no ķēniņa dzimuma Edomā.» (14. p.) īsais stāsts par šo Adadu pats par sevi ir briesmīgā pretrunā ar visu iepriekšējo. Grūti aptvert, cik izmiekšķējušām smadzenēm vajadzēja būt «svētajam» autoram, ka viņš pierakstījis visu, ko šis «melīgais balodis» diktēja. Adads, ka mums tiek vēstīts, bijis mazs zēns un dzīvojis Edomā, kad Joabs, ķēniņa Dāvida «ģeneralisimuss», iznīcināja visus šās zemes vīriešus. Adadam izdevies paglābties no slaktiņa un paslēpties Ēģiptē dažu sava tēva kalpu pavadībā. Faraons devis viņam pajumti, iedraudzējies ar viņu, uzdāvinājis viņam māju un diezgan lielu muižu un pat atdevis par sievu savas sievas īsto māsu. «Svētajos rakstos» līdz šim ne reizi nav nosaukts vārdā neviens faraons. Seil dabūjam zināt kādas Ēģiptes princeses vārdu: Tapene — faraona sieva. Vai vēl jāpiebilst, ka neviens vēsturnieks nekur un nekad nav ne pušplēsta vārda minējis par tādas eksistenci.

Tātad Adads ir faraona svainis. Neaizmirstiet, ka tas viss noticis Dāvida valdīšanas laikā. Bībelē tālāk stāstīts, ka Adads, tikko uzzinājis par Joaba nāvi, tūdaļ atvadījies no Ēģiptes valdnieka, atgriezies Edornā un kļuvis par vienu no tiem ienaidniekiem, ko dievs izmantoja, lai sodītu Zālamanu viņa pagānisko sliecību dēļ. Adads nodarījis Zālamanam ļoti' daudz ļauna.

Taču Pirmās Ķēniņu grāmatas 11. nodaļā teikts (k. p.): «kad nu Zālamans bija vecs tapis», viņš ļāvās sevi pievērst dažādu dievu pielūgšanai un novērsās no Jahves kulta. Bet vēl tālāk dabūjam zināt (42. p.), ka viņš valdījis četrdesmit gadu. Pieļausim, ka Zālamans palicis Jahvem uzticīgs gadu trīsdesmit un ka viņa valdīšanas pēdējie desmit gadi bijuši grēka laiks. Un tad, vai nu Adads, šī dieva rīkste, faraona svainis, vairāk nekā trīsdesmit gadu nekā nebija dzirdējis par Dāvida nāvi, taču tas jo vairāk neiespējami tāpēc, ka tūdaļ pēc uzkāpšanas tronī Zālamans apprecēja Ēģiptes valdnieka meitu, tātad tuvu Adada radinieci; vai arī Adads, laiku nezaudēdams, pastaigājās ar zobenu pa Izraēla valsti ļoti drīz pēc Zālamana uzkāpšanas tronī. Bet tad gluži neaptverams ir tas, ka Zālamans licis sodīts par saviem grēkiem trīsdesmit gadu pirms to izdarīšanas.

Bet šeit kaut kas vēl precīzāks: «Dievs cēla viņam ari par pretinieku Rezonu — Elijada dēlu. Tas bija bēdzis no sava kunga AdadEzera, Cobas ķēniņa. Un viņš bija Izraēla pretinieks, kamēr Zālamans dzīvoja, un tas pienāca klāt pie tā jaunuma, ko Adads darīja. Un viņam rieba Izraēlis, un viņš valdīja pār Zīriju.» (1. Ķēniņu grām., 11. nod., 23. un 25. p.)

Šis Rczons, Sirijas valdnieks, kas sagadajis tik daudz sarūgtinājumu Zālamanam visā laikā, kamēr tas valdīja Jūdejā, tik skaidri kā divreiz divi ir četri parāda, ka ļoti gudrais un sākumā dievam Jahven» uzticīgais ķēniņš jaunībā sodīts par grēkiem, ko viņš pastrādāja tikai vecuma dienās, un ka «svētais» aulors nonāk pretrunā pats ar sevi, kad iepriekš (4. nod., 20. un 21. p.) apgalvo — Zālamans esot valdījis no Eifralas līdz Vidusjūrai.

Ēģiptes valdnieka un sešsimt deviņdesmit deviņu citu zemeslodes valdnieku znotam bija vēl pietiekami daudz jānoņemas ar saviem paša pavalstniekiem.

«Vēl bija Jerobeams, Nebata dēls … Zālamana kalps . .. tas arī pacēla savu roku pret ķēniņu. Un šī ir ta lieta, par ko viņš roku pret ķēniņu pacēla: kad Zālamans Millu taisīja, tad aiztaisīja viņš vienu caurumu sava tēva Dāvida pilī.

Un tas vīrs Jerobeams bija stiprs, varens cilvēks. Kad Zālamans to puisi bija redzējis, ka tas krietns strādnieks bija. tad iecēla viņš to pār visām Jāzepa nama klausībām.

Un tas notikās tanī laikā, kad Jerobeams izgāja no Jeruzalemes. Tad sastapa to ceļā pravietis Aķija no Zīlus, un viņš bija jaunu mēteli aplicis, un tie bija abi divi vien uz lauka.

Un Aķija ņēma to jauno mēteli, kas viņam bija mugurā, un saplosīja to divpadsmit gabalos.

Un viņš sacīja uz Jerobeamu: ņemies sevim desmit gabalus. Jo tā saka tas kungs, Izraēļa dievs: raugi, es atraušu to valstību no Zālamana rokas un došu tev desmit ciltis.

Bet viena cilts viņam paliks mana kalpa Dāvida dēļ un tās Jeruzalemes pilsētas labad, ko es esmu izredzējis no visām Izraēļa ciltīm.» (1. Ķēniņu (irām., 11. nod., 26.—32. p.)

Jau redzējām, kā reiz kāds levits sagrieza divpadsmit gabalos savu draugaļu, kas nomira Ģibejā, pēc tam kad to vienā nakti bija izvarojuši septiņsimt nelieši. Un tagad vēl ari pravietis saplosa savas drānas (labi. ka tikai drānas!) divpadsmit gabalos, lai pārliecinātu Jerobeamu. ka dievs viņam atļaujot sacelt dumpi un ka no divpadsmit Izraēļa ciltīm viņam tikšot vismaz desmit. Sis pravietis Aķija, aizrāda Voltērs, varēja gan rīkot sazvērestības pret Zālamanu ar mazākiem izdevumiem, neupurēdams savas jaunas drēbes, jo vairāk tāpēc, ka dievs jau nu gan pārlieku vis nelutināja savus praviešus ar jauniem mundieriem. Varbūt vienīgi tad, ja nu Aķija cerēja, ka Jerobeams, uzkāpis tronī, segs viņa zaudējumus?,

Vēl viena piezīme, kas pati prasās uz mēles: no trim ienaidniekiem, ko dievs sacēla pret Zālamanu, tikai Jerobeams vienīgais patiesi devās pret viņu karā par viņa atsacīšanos no ticības un pāriešanu pagānismā, un turklāt Jerobeams ir vienīgais, kas tika sakauts. Pārējie divi ienaidnieki loti nežēlīgi un sekmīgi vajāja Zālamanu un sagādāja viņam ļoti daudz sarūgtinājuma, bažu un pazemojumu. Jerobeama dumpis beidzās pilnīgi neveiksmīgi. Zālamans gribēja nogalināt Jerobeamu, bet šis aizbēga uz Ēģipti un dzīvoja tur līdz Zālamana nāvei (M. p.).

11. nodaļas 43. pantā pieminēta septiņsimt sievu un trīssimt lieko sievu pavēlnieka nāve. Tomēr nekas nav teikts, vai viņš atgriezies uz «īstā» ceļa vai tā arī nomiris kā bezdievīgs pagāns. Tāpēc teologi daudz strīdas par to, vai Zālamans «gudrais» ir nolādēts vai nav nolādēts. Viņu domas nesaskan.

Otrs ļoti nepatīkams trūkums ir tas, ka bībelē klusēts par slavenā valdnieka daudzajām laulībām. Ļoti viegli teikt, ka Zālamanam bijušas ar likumīgas sievas tiesībām septiņsimt citzemju princeses un hercogienes, kas nākušas no dažādiem mūsu zemeslodes valdnieku namiem un turējušās pie «sliktām» reliģijām. Bet būtu interesanti lasīt kaut jel kādus aprakstus par kāzu ceremonijām un svinībām,

kas saistītas ar šīm laulībām. Pieņemsim, ka Zālamana reliģiskie maldi, kas viņu noveda pie pagānisma, ilguši desmit gadu, kas būtu ārkārtīgi daudz. Tādā gadījumā šīm septiņsimt princesēm un hercogienēm — likumīgajām sievām vajadzēja ierasties Zālamana galmā vidēji pa septiņdesmit ik gadu, bet tad iznāktu aptuveni vienas ķēnišķīgas kāzas ik piecās dienās. Kā jums tīk zeme, kas desmit gadu nodzīvo nemitīgās publiskās svinībās, augstu personu pieņemšanās, diplomātisku laipnību apmaiņās utt., utt., utt.? Cik žēl, ka tolaik vēl nepastāvēja Golas almanahs1 : tad mēs vismaz zinātu visu tolaik valdījušo septiņsimt dinastiju vārdus.

Trīsdesmit sestā nodaļa BĪBELES GUDRĪBAS VISAUGSTAKA IZPAUSME

Stāstu par Zālamanu nevar beigt, iekām nav aplūkotas četras grāmatas, ko piedēvē viņam un kas arī ietilpst bībelē. Tās ir: «Zālamana sakāmie vārdi», «Zālamans mācītājs», «Zālamana Augstā dziesma» un «Zālamana gudrības grāmata». «Zālamana sakāmajos vārdos» sakopotas domas un izteicieni, kas mums šķiet vulgāri, muļķīgi, bezgaumīgi un, stingri ņemot, nevērtīgi. Grūti ticēt, ka izglītotais valdnieks būtu varējis sakopot veselu krājumu sentenču, no kurām itin neviena neskar, teiksim, pārvaldes paņēmienus, politiku, galma tikumus un paradumus. Mūslaiku domātāji brīnās, ka veselas nodaļas veltītas kritušām sievietēm, kas aicina pie sevis garāmgājējus no ielas. Sos domātājus nesajūsmina, piemēram, tāda veida sentences: «Šās trīs nav pieēdināmas, un tā ceturtā nesaka — gana! Elle — neauglīgais klēpis, zeme — nepiedzirdināma ar ūdeni, un uguns nesaka — gana!» (Zālamana sakāmie vārdi, 30. nod., 15. un 16. p.) «Šās trīs lietas man ir visai brīnums, un to ceturto es neizprotu: ērgļa ceļš debesīs, čūskas ceļš pār klinti, laivas ceļš jūras vidū un vīra ceļš pie meitas.» (18. un 19. p.) «Šie četri ir mazi virs zemes un tomēr gudrāki nekā tie gudrie: skudras — nespēcīga tauta, tomēr savu barību vasarā sagādā; truši — nespēcīga tauta, tomēr liek savus namus akmens kalnos; siseņiem nav ķēniņa, tomēr viņi visi iziet, pulkos dalīti; zirneklis auž abām rokām, un tomēr ir ķēniņu pilīs.» (24.—28. p.)

«Vai gan var,» Voltērs jautā, «tadas dievišķīgas muļķības piedēvēt lielajam valdniekam, visgudrākajam mirstīgo vidu?»

«Zālamana gudrības grāmata» ieturēta nopietnākā stilā. Starp citu, kritiķiem šķiet, ka visa šī grāmata esot garlaicīgs un nomācošs neizteiksmīgu vispārīgu l'rāžu sakopojums. Voltērs aizrāda, ka «tādus darbus nepavisam neraksta saskaņā ar daiļrunības likumu prasībām un tie nevar lepoties ar labu saturu. Tie sacerēti tāpēc, lai pamācītu, un nevis tāpēc, lai patiktu. Dievbijīgi jācīnās ar dabisku riebumu, kas uzmācas, tos lasot.»

Grāmata «Zālamans mācītājs» ir gluži ci tāda rakstura. Tas, kurš savā vārdā vēstī šai darbā, ir dižmanības kārdinājumos vīlies, baudās noguris un izziņas pārsātināts cilvēks. Viņu uzskatīja par epikfirieti. Katrā lappusē viņš «atkārto, ka svētais nn bezdievis pakļauti vienām un tām pašām nejaušībām, ka cilvēks ne ar ko neatšķirotics no dzīvnieka, ka labāk esot nepiedzimt nekā dzīvot, ka nekādas cilās dzīves vispār neesot un ka neesot nekā labāka un sapratīgāka kā rāmi baudīt savu darbu augļus un mīļotās sievas glāstus.

«Iespējams,» Voltērs piezīmē, «ka Zālamans arī teicis tamlīdzīgas runas kādai no savām sievām. Apgalvo — tās esot rūgtas atziņas, ko viņš rakstījis it kā pats sev. Taču šie izteicieni, no kuriem dveš vaļības gars, nepavisam neatgādina pašpārmetumus, bet mēģināt saskatīt autora darbos tieši pretējo tam, ko viņš teicis, — vai tas nenozīmē ņirgāties par au toru?»

Kas attiecas uz Zālamana Augsto dziesmu, tad no tās astoņām nodaļām šo to der citēt pilnā apjomā.

«Lai viņš mani skūpsta ar savas mutes skūpstīšanu, jo tava mīlestība ir jo mīlīga nekā vīns. Tavai eljei ir salda smarža. Tavs vārds ir izlieta elje, tāpēc jaunavas tevi mīlē. Velc mani, tad tecēsim mēs tev pakaļ, tas ķēniņš ved mani savos kambaros, mēs līksmosimies un priecāsimies iekš tevis, mēs pieminēsim tavu mīlestību vairāk nekā vīnu, patiesīgi tevi mīlē… Es tevi līdzināju, mana draudzene, ar tiem zirgiem pie vārava ratiem. Tavi vaigi ir mīlīgi sprādzēs, tavs kakls pērļu rotā. Mēs tev taisīsim zelta sprādzes ar sudraba  podziņām … Redzi, tu esi skaista, mana draudzene, redzi, tu esi skaista, tavas acis ir kā baložu acis. Redzi, tu esi skaists, mans draugs, un mīlīgs, un mūsu dusas vieta zaļo. Mūsu namu baļķi ir ciedri, mūsu sijas ir cipreses…» (Zālamana Augstā dziesma, 1. nod., 2.-4., 9.—11., 15.—17. p.)

«Es esmu viena roze Zāronā un viena liljc ielejā. It kā lilje starp ērkšķiem, tāda ir mana draudzene starp tām meitām. It kā ābele starp meža kokiem, tāds ir mans draugs starp tiem dēliem. Es ilgojos sēdēt viņa pavēnī, un viņa auglis ir manai mutei salds. Viņš ved mani vīna namā, un mīlestība ir viņa karogs pār mani. Atspirdziniet mani ar vīna ogām un spēciniet mani ar āboliem, jo es esmu vāja no mīlestības. Viņa kreisā roka guļ apakš manas galvas, un viņa labā roka apkampj mani. Es jūs mīļi lūdzu, jūs, Jeruzalemes meitas, pie tām stirnām un kalnu kazām laukā, neuztrauciet un nemodiniet mīlestību, kamēr tai pašai patīk … Mans draugs atbild un saka uz mani: celies, mana draudzene, mana skaistā, un nāc! .. . Mans balodis akmeņu šķirbās, apslēptos plaisumos, parādi man tavu ģīmi, liec man tavu balsi dzirdēt, jo tava balss ir salda un tavs ģīmis ir mīlīgs.» (Zālamana Augsta dziesma, 2. nod., 1.—7., 10. un 14. p.)

«Es meklēju nakti manā gultā to, ko mana dvēsele mīlē, es meklēju, bet neatradu viņu. Es celšos jele augšām un iešu pilsētā apkārt pa gatvēm un ielām, es meklēšu to, ko inana dvēsele mīlē. Es meklēju, bet neatradu viņu. Mani atrada tie sargi, kas pilsētā apkārt iet: vai jūs neesat redzējuši to, ko mana dvēsele mīlē? Kad es maķenīt tiem biju pagājusi garām, tad atradu es to, ko mana dvēsele mīlē; es turu viņu un neatlaidīšu to, kamēr es viņu vedīšu manas mātes namā, iekš tās kambara, kas mani dzemdējusi. Es jūs mīļi lūdzu, jūs, Jeruzalemes meitas, pie tām stirnām un kalnu kazām, neuztrauciet un nemodiniet mīlestību, kamēr tai pašai patīk …» (Zālamana Augstā dziesma, 3. nod., 1.—5. p.)

«Raugi, tu esi skaista, mana draudzene, raugi, tu esi skaista, tavas acis ir kā baložu acis starp tavām bizēm. Tavi mati ir kā viens kazu ganāmais pulks, kas cirptas ir uz Ģileada kalna. Tavi zobi ir kā kāds ganāms avju pulks, kas cirptas ir, kas no peldēšanas augšām nāk, kas visas dvīņus vedas, un neviena starp tām nav neauglīga. Tavas lūpas ir kā purpura aukla, un tava valoda ir mīlīga. Tavi vaigi ir kā granātābola puses starp tavām bizēm. Tavs kakls ir kā tas Dāvida tornis, kas uztaisīts ir, lai tur ieročus uzkar, kur tūkstošas priekšturamās bruņas uzkārtas, visādas stipru vīru bruņas. Tavas divi krūtis ir kā divi stirnas bērni, kas starp liljēm ganās … Cik skaista ir tava mīlestība, mana māsa, mīļā brūte, cik labāka ir tava mīlestība nekā vīns un lavas eljes smarža nekā visas kvēpējamās zāles. Tavas lūpas, ak brūte, pil no kausētā medus; medus — un piens ir apakš tavas mēles, un tava drēbju smarža ir kā Lībanas smarža . . .» (Zālamana Augstā dziesma, b. nod., 1.—5., 10. un 11. p.)

«… Es guļu, bet mana sirds ir nomodā; tā ir mana drauga balss, kas klaudzina: atdari man, mana māsa, mana draudzene, mans balodis, mana sirdsskaidrā … Mans draugs stiepa savu roku pa logu, un mana sirds trīcēja par to. Es cēlos augšām manam draugam atdarīt, un no manām rokām pilēja mirres un no maniem pirkstiem tekošas mirres pie tās atslēgas kliņķiem. Es atdarīju savam draugam, bet mans draugs bi ja prom, viņš bija aizgājis …» (Zālamana Augstā dziesma, 5. nod., 2., 4.— 6. p.)

«Kurp ir tavs draugs nogājis, tu visuskaistākā starp sievām? Uz kuru pusi ir tavs draugs griezies, ka mēs līdz ar tevi Viņu meklējam? Mans draugs ir nogājis savā dārzā pie tām smaržīgām dobēm pa dārzu pastaigāties un liljes lasīt. Es esmu mana drauga, un mans draugs ir mans, kas starp liljēm gana …» (Zālamana Augstā dziesma, 6. nod., 1.—3. p.)

«Cik skaisti ir tavi soļi kurpēs, tu valdnieka meita. Tavi gurni tā ir salikti kā divi sprādzes, ko gudra meistara roka darījusi. Tavs klēpis ir kā apaļš biķeris, kam dzēriena netrūkst. Viņš ir kā kviešu kopa, apsprausta ar liljēm. Tavas krūtis ir kā divi stirnas, kā kalnu kazas dvīņi. Tavs kakls ir kā tornis no elefantu kauliem … Šis tavs augums ir līdzīgs palmakokam un lavas krūtis vīna ķekariem. Es sacīju: es kāpšu uz to palmakoku un tveršu viņa zarus, lai tavas krūtis ir kā ķekari pie vīnakoka un tava vaiga smarža kā āboli. Un tava mute kā labs vīns, kas manam draugam pareizi ieiet un dara aizmigušo mutes runājam. Es piederu manam draugam, un prāts viņam nesas uz mani. Nāc, mans draugs, eima tīrumā, paliksim nakti ciemos. Celsimies agri uz vīnadārziem, lūkosim, vai vīnakoks zied, vai jaunie pumpurīši izsprāgst un granātu koki izplaukst, tur došu es tev manas krūtis . . .» (Zālamana Augstā dziesma, 7. nod., 1.—4., 7.—12. p.)

«Kaut tu būtu mans brālis, kas zīdis manas mātes krūtis! Kad es tevi atrastu ārā, es tevi skūpstītu un netaptu nicināta. Es tevi vadītu, es tevi vestu savas mātes namā, ka tu mani mācītu. Tad es tev dotu dzert jauktu vīnu un no savu granātābolu sulas. Viņa kreisā roka guļ apakš manas galvas, un viņa labā roka mani apkampj. Es jūs mīļi lūdzu, Jeruzalemes meitas, ko jūs uztraucat un modināt mīlestību, pirms tai pašai patīk? … Mums ir viena maza māsa, kam krūšu vēl nav, — ko mēs ar savu māsu darīsim tai dienā, kad viņu precēs? … (Zālamana Augstā dziesma, 8. nod., 1.—4. un 8. p.)

Tāda ir Zalamana Augsta dziesma, kas slavena ar savu skaistumu un kas radījusi tik daudz strīdu. Cilvēki, ko nesaista aizspriedumi un reliģiski maldi, uzskata šo erotisko sacerējumu par gluži parastu romanci sava laikmeta gaumē. Taču teologi, tiklab ebreju, kā arī kristīgie, apgalvo kaut ko citu. Pirmie ar putām uz lupām mēģina iestāstīt, ka dzejnieka attēlotais iemīlējies varonis neesot nekas cits kā … dievs, bet līgava, mīļotā, ieleju lilija — … izraēliešu tauta. Zālamana Augsto dziesmu skaidro kā alegorijā izteiktu ebreju tautas vēsturi kopš «iziešanas no Ēģiptes» līdz «mesijas» atnākšanai, kad tikšot uzcelts trešais Jeruzalemes templis. Lai attaisnotu šo skaidrojumu, laista darbā visa sarežģītība, visa juceklība un visa kazuistika, kāda atrodama talmudā, saīsinājumi un vienādi skanošo vārdu aizstāšana ar citiem.

Kas attiecas uz kristīgajiem teologiem, it īpaši uz katoļiem, tad viņi pilnīgi pārveido visus ebreju zinātnieku skaidrojumus un ar visnopietnāko sejas izteiksmi apgalvo, ka šī erotiskā poēma esot vissvētākās iedvesmas auglis, pravietiska grāmata, kurā Kristus mīlestība pret baznīcu un baznīcas mīlestība pret savu dievišķīgo dibinātāju, kas attēlots kā tās laulātais draugs, gan esot apdziedāta visai pārdrošās formās, taču to divdomību šķīstījusi mistiskā jēga un tās varot šokēt tikai brīvdomātāju bezdievīgos prātus.

Pirmo mistisko skaidrojumu šādā izpratnē devis viens no baznīcas tēviem — Origens, kas sarakstījis šai sakarā plašus komentārus. Pie reizes ir diezgan amizanti konstatēt, ka šā lieliskā atklājuma gods pienākas tam baznīcas tēvam, kas pasaulē kļuvis slavens ne vien ar savu dziļo prātu un uzticību reliģijai, bet arī ar to, ka kastrējis pats sevi. Izrūnilā Origena pēdās traucās visi kristīgie eksegēti, visi priesteri, būdami laimīgi, ka guvuši izdevību piespiest naivos ticīgos norīt vienu no vislieliskākajiem bībeles krupjiem.

Un tā nu šā atjautīgā trika rezultātā Zālamana Augsto dziesmu klosteros liek lasīt vientuļajām mūķenēm pārdomām un dumpīgo dziņu remdēšanai. Nav grūti saprast, kā šī poēma īstenībā ietekmē nelaimīgās ieslodzītās sievietes, kuru vairāk vai mazāk histēriskais misticisms tām liek domāt, ka ikviena no viņām ir Jēzus līgava. Savu kluso ceļļu vientulībā nabaga mūķenes identificē sevi ar baznīcu — iemīļotā līgavu un nododas vientuļiem sapņiem, kuru saturu uzminēt nav grūti.

Lai labāk nostiprinātu ticīgo prātos šo absurdo skaidrojumu, baznīckungi devuši visām astoņām Zālamana Augstās dziesmas nodaļām īpašus virsrakstus. No šiem virsrakstiem tā vien dveš teoloģiska viltība un liekulība. Tie ir šādi:

I  nodaļa. Dieva draudzes ilgošanās pēc Kristus — sava brūtgānā, ar ko tā mīlestībā saderējusies.

II  nodaļa. Kristum un viņa brūtei prieks un bēdas kopā.

III   nodaļa. Kristus — savas draudzes stiprais patvērums.

IV   nodaļa. Draudzes skaistums žēlastības dāvana.

V  nodaļa. Kristus no savas brūtes top mielastā lūgts un viņa skaistums slavēts.

VI   nodaļa. Ta brūte Kristu apliecina, un Kristus to teic un apmeklē.

VII   nodaļa. Kristus draudzes skaistums un lūgšana.

VIII    nodaļa. Kristus un viņa draudzes pēdējā mīlīgā sarunāšanās.

Nobeigsim šo sava pētījuma daļu ar Voltēra vārdiem: «Tā kā baznīckungi uzskata Zālamana Augsto dziesmu par Kristus un viņa baznīcas mūžīgās laulības savienības alegoriju, tad, dievbijīgi cenzdamies šai darbā visu izskaidrot, mēs ļoti vēlētos zināt, kas jāsaprot ar vārdiem: «Mums ir viena maza māsa, kam krāšu vēl nav.»»

Trīsdesmit septītā nodaļa IZRAĒĻA UN JŪDAS ĶĒNIŅU SVĒTA VĒSTURE

Zālamana troņa mantinieks bija viņa dēls Rekabeams. Varētu domāt, ka visam vajadzēja iet kā pa taukiem, jo, ka «svētais» autors mums nule pavēstīja, izraēlieši nekad neesot bi juši tik laimīgi kā Zā lamana valdīšanas laikā, kad zelta bijis papilnam un sabiedriskā labklājība tik liela, ka sudrabam, tāpat kā vienkāršiem akmeņiem, nebijis nekādas lāga vērtības. Taču «dievišķīgajam balodim», kā to jau visu laiku vērojam, ir pārlieku īsa atmiņa, un sevišķu baudu viņam sagādā ņirgāšanās par īstticīgo kristīgo un ebreju lētticību. Bībelē nu jau mierīgi tiek stāstīts, ka ebreju tauta sapulcējusies Ziķcmē un šādi uzrunājusi Zālamana dēlu: «Tavs tēvs mums ir uzspiedis visai grūtu jūgu. Atvieglini nu to grūto kalpošanu un to smago jūgu, ko tavs tēvs mums uzlicis, tad mēs tev gribam kalpot.» (1. Ķēniņu (jrdm., 12. nod., p.)

Rekabeams apspriedās ar vecajiem — bijušajiem sava tēva padomniekiem. Vecajie atzina. ka nelaiķis uzlicis patiesi neizturamus nodokļus, un izteica domu, ka būtu labi samazināt nodevas, lai tauta nekurnētu pret dinastiju. Taču ķēniņš apspriedās arī ar jaunajiem ļaudīm, ar kuriem kopā bija uzaudzis: šie izteica pretējas domas (6.—10. p.). Un, kad tautas deputāti, kurus vadīja no Ēģiptes atgriezies Jerobeams, ieradās pie Rekabeama pēc atbildes, viņš tiem sacīja: «Mans mazais pirksts resnāks nekā mana tēva gurni. Ja 11u mans tēvs pār jums vienu grūtu jūgu licis, tad es to jūgu vēl grūtāku jums padarīšu: mans tēvs ir jūs ar pātagām pārmācījis, bet es pārmācīšu jūs ar skarpijiem.» (10. un 11. p.) Protams, ar šādu runu Rekabeams neieguva tautas mīlestību. Bībeles autors tomēr stHdz paskaidrot, ka dievs rūpējies, lai «notiktu pēc tā vārda, ko tas kungs bija runājis caur Aķiju no Zīlus uz Jerobeamu, Nebata dēlu» (15. p.).

Tādējādi iznāk, ka pats dievs un neviens cits iedvesis jaunā valdnieka jaunajiem draugiem viņu aplamos padomus un tik ļoti apstulbojis Rekabeamu, ka tas atļāvies izteikt tautas pārstāvjiem iepriekš citētās muļķības. Protams, ļaudis bija ļoti neapmierināti un kurnēdami atgriežas savās teltīs. Bet Rekabeams sūtīja savu galveno nodevu ievācēju Adoramu ievākt nodokļus, taču drīz vien saņēma bēdīgo vēsti, ka valstī sākušies nemieri un ka viņa pilnvarnieks kritis par upuri terorā aktam. Tas sacēla viņa majestātē tādu izbīli, ka viņš, kā teikts bībelē, «kāpa steigšus ratos begl uz Jeruzalemi» (18. p.).

«15n. kad viss Izraēlis dzirdēja, ka Jerobeams bija pārnācis (no Ēģiptes), tad sūtīja tie un lika viņu pie tās draudzes aicināt, ka viss Izraēlis viņu par ķēniņu darītu. Neviens neturējās pie Dāvida nama kā Jūdas cilts vien (un Benjamiņa cilts). Kad 11u Rekabeams Jeruzalemē nāca, tad sapulcēja viņš visu Jūdas namu un Benjamiņa cilti, simt un astoņdesmit tūkstoš izlasītu vīru, kas uz karu bija izmācīti, ka tas ar Izraēla namu karotu un to valstību atkal pie Rekabeama — Zālamana dēla vestu.» (1. Ķēniņu grām., 12. nod., 20. un 21. p.) Atkal šie smieklīgie pārspīlējumi! Mazas, pusmežonīgas tautas vienas puses nelaimīgais, mazais valdnieķelis savācis 180 000 vīru lielu armiju? Kas gan tam ticēs?

«Bet dieva vārds notika uz Zemaju, vienu dieva vīru, sacīdams: runā 11/. Rekabeamu, Zā lainana dēlu, Jūdas ķēniņu, un uz visiem Jūdas un Benjāmiņa bērniem, un uz tiem citiem ļaudīm un saki: tā saka tas kungs — jums nebūs celties un karā iet pret jūsu brāļiem, tiem Izraēļa bērniem, griezieties atpakaļ ikkatrs savā vietā, jo šī lieta ir caur mani notikusi. U11 tie klausīja tā kunga vārdam un griezās atpakaļ, un aizgāja pēc tā kunga vārda.» (1. Ķēniņu grām., 12. nod., 22.-24. p.)

Tā nu ebreju valsts sadalījās divās ķēniņvalstīs, kas kopš tā laika sāka saukties tā: Izraēlis ar Jerobeamu priekšgalā un Jūda, kur

«…ķēniņš… taisīja divi zelta teļus» (1. Kfninu t/rām., 12. nod., 28. />.).

valdīja Rekabeams. Jādomā, ka Ziķeme, kur tauta bija sapulcējusies, lai i/teiktu Zālamana dēlam savas vēlēšanās, nepastāvēja kā pilsēta, jo bībelē tālāk teikts: «Un Jerobeams uztaisīja Ziķemi Evraīma kalnos un tur dzīvoja, un izgāja no turienes, un uztaisīja Pnuēlu.» (25. p.)

Jums varētu rasties doma, ka Jerobeams, bijušais kalps, jutis pateicību pret dievu, kas viņu apbalvojis ar ķēniņvalsti. Nekā tamlīdzīga! Viņš žigli vien pasūtīja divus jaunus zelta teļus, novietoja vienu no tiem Betelē un otru Danā un sacīja Izraēlim: jums būtu pārak grūti un tālu dzīties uz Jeruzalemi, lai skaitītu lūgšanas un upurētu. Tad 11u jūs varat pielūgt šos zelta teļus, jo tie izveduši jūs no Eģip tes. Izraēliešu tauta bija ārkārtīgi apmierināta, un Jerobeams uzcēla vēl arī citas svētnīcas dažādiem elkiem; viņš iecēla jaunus priesterus, kam nebija nekā kopēja ar Levija cilti, un pat sāka pats nodarboties ar priestera amatu (26.—33. p.).

Ja šī ziņa pareiza, tad tas ir vēl viens jauns pierādījums, ka tai laikmetā ebreju reliģija vēl nekādā ziņā nebija nodibinājusies. Šī pundurtauliņa, kā redzam, ik mirkli maina savus ticējumus un dara to vairākkārt kopš savas leģendārās iznākšanas no Ēģiptes līdz Ezras laikmetam. Pie reizes pievērsiet uzmanību šās tautiņas neaptveramajai slieksmei uz teļiem kā uz dievības iemiesojumu! Jūs taču nebūsiet aizmirsuši, ka dievs iznīcināja 23 000 cilvēku par Aarona zelta teļu. Bet šai gadījumā, mums šķiet, dievam vajadzēja par diviem Jerobeama teļiem nomušīt vismaz 46 000 izraēliešu. Taču šoreiz redzam kaut ko pavisam citu.

«Un raugi, viens dieva vīrs (Jozefs Flāvijs viņu dēvē par pravieti Adu. — L. Taksils.) nāca no Jūdas … uz Beteli, un Jerobeams stāvēja pie tā altāra kvēpinādams.

Un viņš sauca pret to altāri caur tā kunga vārdu un sacīja: altāri! altāri! tā saka tas kungs: raugi, viens dēls dzims no Dāvida nama, tas būs Jozija vārdā, un tas upurēs uz tevi tos kalna altāru priesterus, kas uz tevis kvēpina, un cilvēku kauli taps uz tevis sadedzināti.

Un viņš deva tai dienā vienu brīnuma zīmi un sacīja: šī ir tā brīnuma zīme, ko tas kungs ir runājis: raugi, tas altāris saplīsīs, un tie pelni, kas uz tā, taps nogāzti.

Kad un ķēniņš no tā dieva vīra šo vārdu dzirdēja, ko tas pret to altāri Betelē sauca, tad izstiepa Jerobeams savu roku pie tā altāra un sacīj a: grabiet viņu roka! Bet viņa roka, ko viņš pret to bija izstiepis, sakalta, un viņš nevarēja to pie sevis atkal pieraut.

Un tas altāris plīsa pūšam, un tie pelni no tā altāra tapa nogāzti pēc tās brīnuma zīmes, ko tas dieva vīrs bija devis caur tā kunga vārdu.

Tad atbildēja ķēniņš (Jerobeams) un sacīja uz to dieva vīru: pielūdz jele to kungu, tavu dievu, un hidz priekš manis, ka mana roka atkal pie manis nāk. Tad pielūdza tas dieva vīrs to kungu, un tā ķēniņa roka nāca atkal pie viņa un kļuva tā kā pirmāk.

Un ķēniņš runāja 11/. to dieva viru: nāc man līdzi mājās un atspirdzinies, un es tev došu kādu dāvanu.» (1. Ķēninu grūm., 13. nod., 1.— 7. p.)

Taču pravietis bija saņēmis no dieva ļoti precīzas instrukcijas, kurās viņam bija pavēlēts: «Tev nebūs maizi ēst, nedz ūdeni dzert, tev ari nebūs pa to ceļu alpakaļ nākt, pa ko tu esi nogājis.» (9. p.) Tāpēc viņš atteicās no pusdienām un dāvanām un atgriezās Jūdas valstī, pie kam «viņš gāja pa citu ceļu un negriezās alpakaļ uz to ceļu, pa ko tas bija nācis uz BEteli» (10. p.). Brīnums ar paralizēto roku, protams, ir tīrais sīkums salīdzinājumā ar brīnumiem, par kuriem līdz šim tik daudz stāstīts. Par laimi, drīz vien tiksimies ar pravieti Eliju un tad dabūsim redzēt ne tādus vien brīnumus! Kas attiecas uz aizliegumu «dieva vīram» ēst Jerobeama pārvaldītajā teritorija, tad tas tikai vēlreiz atgādina, ka šā valdnieka īpašumi nav bijuši sevišķi plaši. Ceļinieks, kājām ejot, viegli vien varēja, pabrokastojis Zamārijā, tikt uz vakariņām Jeruzalemē. Protams, pravietis, kas droši vien bija pieradis dzīvot pieticīgi, vēl jo vieglāk varēja iztikt bez brokastīm Betelē, kura atradās vēl tuvāk pie Jeruzalemes nekā Zamārija.

«Un viens vecs pravietis dzīvoja Betelē, tā dēls nāca un teica viņam visu to darbu, ko tas dieva vīrs tai dienā Betelē bija darījis, un tos vārdus, ko viņš uz ķēniņu bija runājis, to stāstīja tic savam tēvam.

Un viņu tēvs sacīja uz tiem: pa kuru ceļu tas ir nogājis? un viņa deli bija to ceļu redzējuši, pa kuru tas dieva vīrs bija gājis, kas no Jūdas nācis.

Tad sacīja viņš uz saviem dēliem: apsedlojiet man ēzeli …

Un viņš gāja tam dieva vīram pakaļ un atrada to apakš ozola sēžam … tad sacīja viņš uz to: nāc ar mani namā un ēd maizi.

Bet tas sacīja: es nevaru ar tevi atpakaļ griezties, nedz ar tevi iet. es arī neēdīšu maizi, nedz dzeršu ar tevi ūdeni šinī vietā.

Jo uz mani ir runāts caur tā kunga vārdu: tev nebūs tur maizi ēst, nedz tur ūdeni dzert, tev nebūs atpakaļ griezties un nebūs aiziet pa to ceļu, pa ko tu esi nācis.

Un viņš sacīja uz to: es esmu arī viens pravietis tāpat kā tu, un viens eņģelis ir ar mani runājis caur tā kunga vārdu, sacīdams: ved viņu sevim līdz savā namā, ka tas maizi ēd un ūdeni dzer. Bet viņš meloja tam.

Tā atgriezās viņš ar to atpakaļ un ēda ar to maizi viņa nama. un dzēra ūdeni.» (1. Ķēniņu grām., 13. nod., 11.— 1!). p.)

Uzmanību saista tas, ka, tiklīdz kāds cilvēks nosauc pats sevi par pravieti, viņam labprāt tic uz vārda. Atcerēsimies, ka Zaula laikos bija veseli bari praviešu. Tiklīdz Beteles večuks apgalvoja ceļiniekam, ka viņš esot tā amata brālis, kad jau ceļinieks devās pie viņa mājas ēst.

«Un. tiem pie galda sēžot, notika tā kunga vārds uz pravieti, kas viņu bija atpakaļ vedis.

Un sauca uz to dieva vīru, kas no Jūdas bi ja nācis, sacīdams: tā saka tas kungs: tāpēc ka tu tā kunga mutei' esi pretī turējies un viņa pavēlēšanu neesi darījis, ko tas kungs tavs dievs tev pavēlējis, bet esi atpakaļ griezies un maizi ēdis un ūdeni šai vietā dzēris, par ko viņš uz tevi bija runājis: tev nebūs maizi ēst, nedz ūdeni dzert, tad tavs līķis nenāks tavu tēvu kapā.

Kad nu viņš bija maizi ēdis un dzēris, tad lika viņš tam ēzeli sedlot, tam praviešam, ko viņš bija atpakaļ vedis.

Tad nogāja viņš, un viens lauva atrada to uz ceļa un nonāvēja to, un viņa līķis gulēja, uz ceļa mests, un ēzelis stāvēja pie tā, un lauva stāvēja pie tā līķa.

Un raugi, kad ļaudis secen gāja, tad redzēja to līķi uz ceļa mestu un lauvu pie līķa stāvam, tad nāca tie un sludināja to tai pilsētai, kur tas vecais pravietis dzīvoja.

Kad tas pravietis, kas viņu no ceļa bija atpakaļ vedis, to dzirdēja, viņš sacīja: viņš ir tas dieva vīrs, kas tā kunga mutei pretī turējies, tāpēc ir tas kungs viņu lauvam nodevis …

Vel runā ja viņš uz saviem dēliem, sacīdams: apsedlojiet man ēzeli…

Tad gāja viņš un atrada viņa līķi uz ceļa mestu, un ēzelis un lauva stāvēja pie tā. Tas lauva nebi ja to ēdis, nedz to ēzeli saplēsis.

Tad pacēla pravietis tā dieva vīra līķi un lika to uz ēzeli, un veda to atpakaļ. Tā nāca tas vecais pravietis pilsētā viņu apgaust un aprakt.

Un viņš lika viņa līķi savā kapā, un tie to apgauda: vai manu brāli!

Un, kad viņš lo bija apracis, runāja viņš uz saviem dēliem, sacīdams: kad es nomirstu, tad aprociet mani tai kapā, iekš kā tas dieva vīrs aprakts ir, lieciel manus kaulus pie viņa kauliem.» (1. Ķēniņu grām., 13. nod., 20.—31. p.)

Tāds ir skumjais stāsts par nelaimīgo ceļi nieku, ko galu galā nevar taču nopietni apsūdzēt par to, ka viņš, būdams izsalcis, lik neveiksmīgi pieņēma melīgo ielūgumu, ar kādu

nāca cilvēks, kas dēvējās par viņa amata brāli un kas ne drusciņu nedabūja ciest, lai gan ēda kopā ar «pravieti». Sim nabaga «dieva vīram», redzams, nav bijusi sevišķi liela nozīme dievišķīgajā vēsturē: ja nebijis piedzīvojuma ar lauvu un šā apbrīnojamā ēzeļa, kas tik aukstasinīgi un pašaizliedzīgi stāvēja godasardzē pie viņa līķa, pēcteči par viņu nekā nebūtu dabūjuši zināt.

Nu, bet Jerobeams? Varētu likties, ka incidentam ar pēkšņi paralizēto un tikpat pēkšņi atkal izdziedināto roku vajadzēja viņu atvēsināt pret zelta teļu noziedzīgo pielūgšanu. Turklāt kas varēja būt vēl briesmīgāks par dieva cilvēka nāvi, par ko viņam, protams, tika ziņots? Bet te — kā lai tam tic ? — Jerobeams «neatgriezās no sava ļaunā cēla, bet iecēla atkal kalnu altāru priesterus no visādiem ļaudīm. Kam gribējās, to viņš iecēla, un tic palika par kalnu altāru priesteriem.» (33. p.)

Skaidrs, ka tāda iesīkstējusi noziedzība bija jāsoda par biedinājumu citiem. Ko tad ķēra dieva sods? Jerobeamu? Nē! Tas nāca pār viņa mazo dēlu Abiju. Zēns pēkšņi saslima. Jero beamam iešāvās prātā doma: vajag aprunāties ar pravieti Aķiju, ar to, kas viņam bija iedāvinājis desmit gabalu sava mēteļa par spožas nākotnes zīmi. Šeit Izraēla ķēniņš uzrāda taisni fantastisku loģikas trūkumu. Viņš jau zina, ko nozīmē dieva visvarenība un viszinība. Tomēr, griezdamies pie Aķijas, lai ar tā starpniecību no dieva izlūgtos bērniņa dziedinasanu, viņš sagudro apkrāpt «svēto» viru. Jerobeams sūla savu visaugsto laulāto draudzeni uz Zīļu, iepriekš ietērpdams viņu tādās drēbēs, lai Aķija to nevarētu pazīt. Viņš iedomā jās, ka viņa varēs likai pastāstīt par slimo bērnu, neatklājot savu inkognito.

Un tā nu viņas majestāte ieradās Zilu. Bībelē pie tās pašas reizes virs prograinas tiek pavēstīts, ka Aķija «nevarēja redzēt, jo viņa acis bija tumšas metušās no vecuma» (1. Ķēniņu grām., l't. nod., h. p.). Tātad, lai no kāda viedokļa skatītos, pārģērbšanās bija bijusi gluži lieka. «Bet tas kungs sacīja uz Aķiju: raugi, Jerobeama sieva nāk no tevim kādu lietu vaicāt sava dēla pēc, jo viņš ir nevesels. Tā un tā bus tev uz viņu runāt, kad viņa nāks un sveša liksies. Kad nu Aķija dzirdēja viņas kāju troksni, viņai pa durvīm ienākot, tad sacīja viņš: nāc iekšā, Jerobeama sieva, kāpēc tu liecies sveša? Iis tevim esmu bargs vēstnesis.» (5. un 6. p.)

Tālāk nak gara runa, pilna sīvu pārmetumu par Jerobeamu un abiem teļiem, tiek pareģots posts un briesmas valdnieka namam. Netiek aizmirsts arī slimais mazulis, konsultācijas objekts. «Tu tad celies, ej uz mājām, un, kad tavas kājas pilsētā ieies, tad tas bērns nomirs.» (12. p.) Nelaimīgā valdniece, bēdu sagrauzta, atgriezās Tircā, kur atradās «ķēniņa galms». «Kad nu viņa pie nama sliekšņa nāca, tad nomira tas bērns.» (17. p.) Lai tikai padomājam, ka viņas majestāte, bijusi tai kaut kripatiņa apķērības, bulu varējusi paglābties no katastrofas: viņai vajadzēja iziet cauri pilsētai uz ķekatām. Tādā gadījumā viņa nebūtu spērusi savu kāju pilsētā. Bet mātes mīlestība neļāva viņai par to padomāt.

Šeit Ķēniņu grāmatā dotas norādes uz Otro Laiku grāmatu. No tas dabūjam zināt (13. nod.), ka Abi ja, Jūdas ķēniņš, Rekabeama dēls, karojis ar Jerobeamu. Abijam bijis 100 000 izlases karavīru, bet Jerobeamam 5OOOOO, arī izlases karavīru. «No Izraēla krita nokauti piecsimt tūkstoš izlasīti vīri.» (17. p.) Ar vienu vārdu sakot, svēts slaktiņš!

Beidzot Jerobeams pēc divdesmit divu gadu ilgas valdīšanas «aizmiga saviem tēviem pakaļ» (1. Ķēniņu grām., 1A. nod., 20. p.). Dievs tēvs, iznīcinājis vienu Jerobeama dēlu, mazo Abiju, ar viņam raksturīgo bībelisko aizmāršību bija atstājis dzīvu otru dēlu, vārdā Nadabu, kas tad arī mantoja tēva troni.

Kas attiecas uz Rekabeamu, tad arī viņš neizturējās pret dievu ne drusciņas labāk kā Jerobeams. «Un Jūda darīja, kas tam kungam nepatika, un tie apkaitināja viņu vairak, nekā visi viņu tēvi bija darījuši ar saviem grēkiem, ar ko tie apgrēkojās. Un tie arīdzan taisīja sevim kalnu altārus un elku bildes, un elku stabus uz ikkatra augsta kalna un apakš visiem zaļiem kokiem. Ir maucinieki bija tai zemē un darīja pēc visām pagānu negantībām, ko tas kungs Izraēla bērnu priekšā bija izdzinis.» (1. Ķēniņu grimi., 1A. nod., 22.—2A. p.)

«Un ķēniņa Kekabeama piektā gadā Zizaks, Ēģiptes ķēniņš (šeit bibelē pirmoreiz faraons nosaukts vārdā. — L. Taksils), cēlās pret Jeruzalemi un paņēma tā kunga nama mantas un ķēniņa nama mantas: viņš paņēma visu, ir visas prickšturamās zelta bruņas viņš paņēma, ko Zālamans bija licis taisīt.» (25. un 26. p.)

Šai sakara Voltērs izteicies: «Daži zinātnieki apgalvo, ka šis Zizaks bijis lielais faraons Sezoslriss. Citi zinātnieki mēģina pierādīt, ka Sezostriss dzimis tūkstoš gadu pirms bībeles Zizaka. Bet paši izcilākie zinātnieki lūko pierādīt, ka arī Sezostriss nekad neesot dzīvojis zemes virsū. Viens apsvērums liecina par labu tam, ka ne Sezostriss izlaupījis Jeruzalemi: tas ir tas, ka, pēc bībeles ziņām, viņš nav izlaupījis ne Ziķemi, ne Jēriku, ne Zamāriju, nedz arī nolaupījis abus zelta teļus, turpretim llērodots stāsta, ka lielais Sezostriss izlaupījis visu zemi.»

Rekabeama mantinieks bija viņa dēls Abijams, kas valdī ja tikai trīs gadus, tomēr šo īso laiku viņš veltīgi nezaudēja: saskaņā ar Otrajā Laiku grāmatā teikto viņš vienā kauja nogalinājis piecsimt tūkstošus Izraēla valdnieka armijas vīru. «Un Jcrobcams vairs netika pie spēka Abijama laikā, bet tas kungs to sita, un tas nomira. Kad 11u Abijams stiprs kļuva, apņēma viņš četrpadsmit sievas un dzemdināja divdesmit un divi dēlus un sešpadsmit meitas.» (2. Laiku grdm., 13. nod., 20. un 21. p.)

Lūkosim parēķināt. Trīs gadus valdīja Abi jams, tā teikts Pirmajā Ķēniņu grām. (15. nod., 2. p.). Karš ar Jerobeamu pirmajā gadā. Ko nu jūs teiksiet, mīļais lasītāj, par šā Abijama 22 dēliem, kā arī par viņa 1(> meitām, tas ir, par viņa 38 bērniem, ko viņa 14 sievas dzemdējušas divu gadu laikā?! Ak laimīgie laiki! Ai svētā raženība! Kur tu esi izgaisusi?

Pirmajā Ķēniņu grāmatā atrodam divas interesantas ziņas: «Trīs gadus valdīja viņš (Abi jams) Jeruzalemē, un viņa mātei vārds bija Maēka, Abizaloma meita.» (15. nod., 2. p.) No Abijama 22 dēliem troni ieguva Aza. Viņš valdīja Jeruzalemē četrdesmit vienu gadu. «Un viņa mātei vārds bija Maēka, Abizaloma meita.» (10. p.) Tātad tēvs un dēls abi bija precējušies ar vienu un to pašu Maēku.

Lai nu bijis kā būdams, troni dabūja Aza, taču viņa mazgadības dēļ Jūdas valsti kādu laiku pārvaldīja viņa māte. «Un Aza darīja, kas tam kungam labi patika … Jo viņš izdzina tos mauciniekus no zemes un atmeta visus elku dievus, ko viņa tēvi bija taisījuši. Ir savu paša māti Maēku nocēla viņš, ka tā par ķēniņieni nebūtu, tāpēc ka tā bija cēlusi negantu elka bildi (Ašerai), un Aza izpostīja arīdzan viņas neganto elka dievu, un viņš sadedzināja to pie Ķidranas upes. Bet kalnu altāri nezuda; tomēr Azas sirds turējās pilnīgi pie tā kunga visu cauru mūžu.» (1. Kēninu grām., 15. nod., //.— U. p.)

Vai Aza tika atalgots? Tūdaļ redzēsiet. Vispirms viņam vajadzēja cīnīties ar ienaidnieku uzbrukumu, ja var ticēt Otrajai Laiku grāmatai (li. nod.), un turklāt vēl ar kādu uzbrukumu! «Un Azam bija karaspēks, trīssimt tūkstoši no Jūdas, kas šķēpus un priekšturamās bruņas nesa, un no Benjāmiņa divisimt un astoņdesmit tūkstoši, kas priekšturamās bruņas nesa un stopus valkāja, šie visi bija vareni, stipri ļaudis. Un pret tiem cēlās Zerus, Moru ķēniņš, ar karaspēku no tūkstošreiz tūkstošiem un trīssimt ratiem un atnāca līdz Marezai. Bet Aza tiem izgāja pretī, un tie nostājas uz kauju Cevatas lejā pie Marezas. Un tas kungs sita tos moru ļaudis priekš Azas un priekš Jūdas, un tie moru ļaudis bēga. Un Aza ar tiem ļaudīm, kas pie tā bija, dzinās tiem pakaļ līdz Ģerarai, un tie moru ļaudis krita, ka neviens no tiem nepalika dzīvs … un tie dabūja loti daudz laupījuma.» (8.—10., 12. un 13. p.)

Sī epizode jo vairāk vērā liekama tāpēc, ka no Etiopijas (Moru zemes) līdz Jeruzalemei ir milzu attālums. Šī 580 000 kareivju liela armija, kas sapulcināta tikai no divām ebreju ciltīm vien, ir vismaz tikpat brīnišķīga kā etiopiešu miljonu vīru lielā armija. Rodas jautājums, kā gan Ēģiptes valdnieks Zizaks jeb Sezoslriss laidis cauri savai teritorijai šos barbaru karapūļus? Starp citu, varbūt etiopieši pārcēlās no Āfrikas uz Āziju .. . pa gaisu.

Un vēl vienu balvu dievs tēvs piešķīra savani mīļotajam draugam Azam: «viņš savā vecumā pie savām kājām nevesels lapa» (1. Ķēniņu grām., 1.5. nod., 23. p.). «Svētā» autora norādījums uz šo slimību ir pavisam, pavisam īss. Redzams, šī liksta Azam uzsūtīta tikai talab, lai palielinātu viņa nopelnus zemes virsū. Novaldījis četrdesmit vienu gadu, viņš gāja dusēt pie saviem tēviem un atdeva savu vietu dēlam Jozavatam. Tomēr palūkosimies, kas šai laikā noticis Izraēla valstī.

Jerobeama dēls Nadabs «staigāja sava tēva ceļos un viņa grēkos, ar ko viņš Izraēli bija apgrēcinājis» (26. p.). Viņš valdīja pavisam tikai vienu gadu (25. un 28. p.). Kāds Baēza no Izašara cilts ar savu sazvērestību laupīja viņam dzīvību un troni. Protams, Baēza pasludināja sevi par ķēniņu; viņš valdīja divdesmit četrus gadus un visu šo laiku izturējās pret dievu Cēbaotu tikpat nejauki kā Jerobeams un Nadabs (33. un 3'i. />.). Galu galā visaugstajam vecītim tas apnika. Dievs uzsāka sarunas ar kādu Je.u un paziņoja tam, ka esot nolēmis iznīcināt Baēzas dinastiju. Pats Baēza, kā jau klājas, mierīgi nomira savā gultā, bet viņa dēlu Ēlu, kas paguva valdīt tikai divus gadus, nogalināja kāds Zimrus. Paveicis šo varoņdarbu, Zimrus vēl izdarīja arī valsts apvērsumu, uzkāpa troni un iznīcināja visu Baēzas ģimeni, «viņš neatlicināja neviena, kas pie sienas miez, nedz viņa asinsradus, nedz viņa draugus . . . pēc tā kunga vārda» (1. Ķēniņu grām., 16. nocl., 11. un 12. p.).

Taču Zimrus valdīšana ilga likai septiņas dienas: kāds Amrus sacēlās pret Zirnru. Šis pēdējais, pārliecinājies, ka savu dieva rīkstes lomu viņš jau izpildījis, izdarīja pašnāvību. Bet Amrus nosēdēja tronī divpadsmit gadu. «Un viņš pirka Zamārijas kalnu no Zemera par divi talantiem sudraba un taisīja (pilsētu) tai kalnā, un nosauca tās pilsētas vārdu, ko viņš bija uztaisījis, pēc Zemera — tā kalna kunga vārda Zamāriju (24. p.). Aptuveni tai pašā laikā Ķiēls no Beteles atkal uztaisīja Jēriku (34. p.) Izraēla «diženajiem valdniekiem», kas komandējuši tik lielas daudzu simtu tūkstošu vīru armijas, spriežot pēc bībeles, nav bijis kaut cik ciešami iekārtotas pilsētas, iekām lika uzcelta Zamārija, Jērika un Ziķeme. Mums šeit ir arī vēl viena izdevība pārliecināties, ka lāsts, ar ko savā laikā apkrāva Jēriku, nav bijis ne graša vērts, jo toreiz tika pareģots, ka šī pilsēta nekad necelšoties no savām krāsmatām.1

Trīsdesmit astotā nodaļa PĒRKONU GRANDITĀJA PRAVIEŠA ELIJAS KAREIVĪGIE VAROŅDARBI

Tagad esam nonākuši līdz Akabam, bezdievim Akabam, Amrus dēlam. «Bībelstāstu» skolotāji pavēl maziem bērniem nolādēt viņa vārdu. Turpretim mums jāatzīst, ka, sākot ar šo ķēniņu, bibele atkal kļūst interesanta. Tūdaļ iepazīsimies vēl arī ar vienreizīgo pravieti Eliju, vienīgo cilvēku, kas uzbraucis debesīs ar uguns ratiem, kuros bijuši jūgti no uguns darināti zirgi. «Un Akabs, Amrus dēls, lapa par ķēniņu pār Izraēli .. . un valdīja … divdesmit un divus gadus Zamārijā. Un Akabs … darīja, kas tam kungam nepatika, vairāk nekā visi, kas priekš viņa bijuši. Un viņam šķita maza lieta esam staigāt Jerobeama — Nebola dēla grēkos .. . Un viņš ņēma Izebeli — Etbaāla, zīdaniešu ķēniņa meitu par sievu un nogāja, un kalpoja Baālam, un klanījās priekš tā.» (1. Ķēniņu grām., 16. nod., 29.—31, p.)

Dievs piedeva Dāvidam viņa laulību ar Bat-

zebu, kuras viru Dāvids nogalināja; dievs labvēlīgi noraudzījās uz Zālamana laulību ar Ēģiptes valdnieka meitu; bet, kad Akabs iedrošinājās apprecēt Izebeli, Zīdanas ķēniņa meitu, tad to viņam uzskatīja par briesmīgu pārkāpumu.

Bezdievīgais ķēniņš neapmierinājās ar parastajiem zelta teļiem, ko varētu pielūgt: «Viņš uzcēla Baālam vienu altāri Baāla namā, ko viņš Zamārijā bija taisījis.» (32. p.) Tas vēl nav viss! Šausminieties, ticīgie: «Akabs darīja arīdzan kuplu mežu, tā ka Akabs vairāk darīja, to kungu, Izraēla dievu, kaitinādams, nekā visi Izraēļa ķēniņi, kas priekš viņa bijuši.» (33. p.)

īsi sakot, Izebeles ķēnišķīgais laulātais draugs visu darīja par spīti dievam un uzjautrinājās ar to, ka kaitināja veco un nedeva viņam miera. Gluži dabiski, bija vajadzīgs pirmklasīgs pravietis. Un dievs nolēma sūtīt pret ultrabezdievīgo Akabu ultrasvēto Eliju no Tizbes. «Un Elija (pravietis) no Tizbes, no Ģileadas iedzīvotājiem, sacīja uz Akabu: tik tiešām kā tas kungs, Izraēļa dievs, dzīvo, priekš kā es stāvu, šinīs gados nebūs nedz rasas, nedz lietus kā vien, kad es to sludināšu.» (1. Ķēniņu grām., 17. nod., 1. p.) To teicis, Elija dižmanīgi apsviedās uz papēža apkārt.

Tomēr bībelē nav teikts, kā pret šo vēsti izturējies pats Akabs.

«un tā kunga vārds notika uz to, sacīdams;

ej nost no šejienes un griezies pret rītiem, un apslēpies pie Krites upes. kas tek pret Jardani. Un tur tu vari dzert no tās upes, un es esmu kraukļiem pavēlējis, ka tiem tevi tur būs uzturēt. Un viņš nogāja un darīja pēc tā kunga vārda … Un kraukļi viņam atnesa maizi un gaļu rītos un maizi un gaļu vakaros, un viņš dzēra no tās upes.» (2.—6. p.)

Doma uzturēt svētos ar kraukļu palīdzību vēlāk iedvesmoja daudzus svēto vientuļnieku dzīves aprakstu izgudrotājus. Tā, piemēram, vientuļnieks Pāvils Tebaīdas alā tuksnesī sešdesmit gadus saņēma no kraukļa ik dienas savu devu — pusklaipu maizes. Kad Pāvilam bija tikai simt trīspadsmit gadu, viņu alā apmeklēja vientuļnieks Antonijs, jauns cilvēks, tikai deviņdesmit gadus vecs. Un tad nu krauklis atnesa abiem svētajiem brokastīs jau veselu klaipu maizes. Tas viss ir absolūti patiesi! Vismaz svētais Ilieronīms ar savu goda vārdu apgalvo, ka tas noticis tieši tā!

Atgriezīsimies pie Elijas.

«Bet pēc kāda laika izsīka tā upe, jo lietus nebija tai zemē.

Tad kļuva tā kunga vārds uz viņu, sacīdams:

Celies un ej uz Carpatu, kas pie Zīdanas pieder, un paliec tur; redzi, es esmu tur vienai atraitnei pavēlējis, ka viņai tevi būs uzturēt.

Tad cēlās viņš un gāja uz Carpatu. Un, ķad viņš nonāca pie pilsētas vārtiem, raugi, tad lasīja tur viena atraitne malku. Un viņš aicināja to un sacīja: atnes jel man kādu ūdens malciņu kādā traukā, ka es dzeru.

Kad nu tā izgāja to atnest, tad sauca viņš tai pakaļ un sacīja: atnes jele man ir vienu maizes kumosu tavā rokā.

Bet tā sacīja: tik tiešām kā tas kungs tavs dievs dzīvo, man nenieka nav izcepts un tik vien ir sauja miltu tīnē un maķenīt eljes krūzē, un raugi, es esmu kādu pāri malkas gabaliņu salasījusi, un 11u es iešu un sev un savam dēlam ko pataisīšu, ka ēdam un mirstam.

Bet Elija sacīja uz to: nebīsties, ej pataisi to, kā tu sacījusi, bet manim dari papriekš vienu mazu karašu no tiem un iznes man to ārā, un pēc varēsi tu tev un tavam dēlam arī darīt.

Jo tā saka tas kungs, Izraēļa dievs: tie milti tīnē neies galā un krūzē eljes netrūks līdz tai dienai, kad tas kungs lietu dos virs zemes.

Un tā nogāja un darīja pēc Elijas vārda, tā ēda viņa un viņš, un viņas nams labu laiku.

Milti tīnē negāja galā un krūzē eljes netrūka pēc tā kunga vārda, ko viņš caur Eliju bija runājis.

Un pēc šīm lietām notikās, ka šis sievas — tās nama mātes dēls nevesels kļuva un viņa neveselība kļuva ļoti grūta, kamēr viņš savu dvēseli izlaida.

Un ta sacīja uz Eliju: kas man ar tevi, tu dieva virs? Tu esi pie manis nācis, ka mani grēki top pieminēti un mans dēls kļūst nokauts.

Un viņš sacīja uz to: dod man šurp tavu dēlu. Un viņš ņēma to no viņas klēpja un nesa to augšistabā, kur viņš mita, un lika to uz savu gultu.

Un viņš piesauca to kungu un sacīja: ak kungs, mans dievs! vai tad tu šai atraitnei, pie kuras es piemājoju, esi tik ļaunu darījis, viņas bērnu nokaudams?

Un viņš stiepās pār to bērnu trīs reizes un piesauca to kungu, un sacīja: ak kungs, mans dievs! Lai jele šā bērna dvēsele atkal iekš viņa nāk!

Un tas kungs klausīja Elijas balsi, un tam bērnam nāca atkal dvēsele iekšā, un tas atdzīvojās.

Un Elija ņēma to bērnu un nonesa no augšistabas namā, un deva to viņa mātei. Un Elija sacīja uz to: redz še, tavs dēls dzīvo.

Tad sacīja tā sieva uz Eliju: nu zinu es to, ka tu viens dieva vīrs esi un tā kunga vārds tavā mutē ir patiesība.» (1. Kēninu grām., 17. nod., 7.-24. p.)

Sis pravietis ir īsts gaišredzības paraugs, jo viņš no pirmā skatiena uzminēja, ka sieviete, kas lasīja malku, bija atraitne. Varbūt kādam liksies dīvaini, ka viņš vispirms pieprasīja sev vienam pašam šās nabaga sievietes pēdējo maizes kumosu? Var domāt, ka atraitne, lai gan piederēja pie pagānu ticības, tomēr daudz vairāk uzticējās svešniekam, kas runāja Izraēla dieva vārdā, nekā pravietis pats ticēja sava dieva solījumiem. Taču teologi apgalvo.

ka tas tā tikai liekoties: Elija pārbaudījis šo sievieti, un brīnums viņas labā noticis tieši tāpēc, ka viņa neesot šaubījusies un tfidaļ noticējusi. Būtu viņa atteikusies atdot Elijam savu pēdējo maizes riecienu, brīnums, protams, nebūtu noticis. Bet šo brīnumu taču bija pareģojis dievs! Kā tad tas varēja nenotikt? Šeit ir burvju loks, un gluži veltīgi pūlēties izprast šo bībeles izdomājumu. Tas pieder pie pārdabiskā un neizprotamā sfēras, un tāpēc tā ir svēto tēvu specialitāte.

Starp citu, pētīšanas vairāk vērti ir brīnumi, ko dievs dažkārt, droši vien reklāmas dēļ, darīja tautās, kas nepiederēja pie viņa ticības. Tomēr neticīgie nepadevās un pat pēc šiem brīnumiem nepievērsās «īstajai» ticībai.

Bībelē, piemēram, nav teikts, ka Carpatas atraitne būtu pieņēmusi ebreju ticību. Visas senās tautas, atzīdamas dažādu dievu eksistenci, pieļāva, ka šie dievi daļu savas varenības piešķir izredzētajiem — ēģiptiešu, persiešu, babiloniešu zīlniekiem un dažkārt pat parastajiem elku dievu pielūdzējiem, tādiem kā Bileamam. Katrs no šiem burvjiem ievēroja savu rituālu, savu kultu. Ar to arī izskaidrojamas bībeles leģendas par to, ka faraons, redzēdams Mozus brīnumus, gan atzinis viņa dieva spēku, taču reliģiju nemainījis. Carpatas atraitne atzina ebreju dievu, tomēr neieskatīdama par vajadzīgu pāriet citā ticībā.

«Un pēc ilga laika kļuva tā kunga vārds uz Eliju trešā gadā, sacīdams: ej rādies Akabarn, ka es lietu dodu zemes virsū.» (1. Ķēniņu grām., IX. nod., 1. p.) Tātad trīs gadus lietus nebija lijis. «Un Elija nogāja Akabam rādīties, bet bads Zamārijā bija grūts.» (2. p.) Saprotams, ka pēc trim sausuma gadiem bija bads. Taču kāpēc bads Zamāriju žņaudza vairāk nekā jebkuru citu vietu?

«Un Akaba bija Obadiju, nama uzraugu, aicinājis, un Obadija bijājās to kungu ļoti.

Jo, kad Izebele tā kunga praviešus bija izdeldējusi, tad ņēma Obadija simts praviešus un apslēpa tos pa piecdesmit vienā alā, un uzturēja tos ar maizi un ūdeni.

Un Akabs bija uz Obadiju sacījis: ej pa zemi pie visiem ūdens avotiem un pie visām upēm, vai mēs neatradīsim zāli, ka mēs tos zirgus un zirgēzeļus dzīvus paturam, ka tie lopi visai neiet bojā.

Un tie dalīja to zemi savā starpā, to pārstaigādami; Akabs gāja atsevišķi pa vienu ceļu, un Obadija gāja arīdzan atsevišķi pa otru ceļu.» (1. Ķēniņu grām., IX. nod., 3.—6. p.)

Grūti gan iedomāties valdnieku, kas atstāj pili un dodas meklēt zirgiem barību. Šķiet, viņš būtu varējis sūtīt kādu no saviem kalpiem. Vai tiešām trīs gadus ilgā sausuma radītā skaudrā nabadzība bija piespiedusi ķēniņu Akabu atlaist visu savu galmu un visu kalpotāju štatu, paturot tikai vienu pašu nama uzraugu? Pie tam pats neparastākais ir tas. ka vēl bija avoti, strauti un upes. Stepes bija neauglīgas, jo lietus nelija — tas ir skaidrs. Taču šis sausums visādā ziņā būtu skāris arī strautus un urgas, par ko runāja Akabs ar Obadiju. Jocīgi, ka neviens ticīgais, lasīdams bībeli, nesāk gudrot ne par vienu no šiem jautājumiem.

Iesim tālāk. Obadija, zāli meklēdams, sastapa Kliju un metās ta priekšā zemē. Pravietis pavēlēja viņam informēt Akabu par gaidāmo apmeklējumu. Šis uzdevums dīvainā kārtā uztrauca Obadiju, kas sprieda tā: «Kad es no tevis aiziešu un tā kunga gars tevi aizņems, kas zina kur, un ja es būtu gājis Akabam to stāstīt un viņš tevi pēc neatrastu, tad viņš mani nokautu.» (12. p.) Redzams, šis vientiesis Obadija tik ļoti bijās dieva, ka pat pravieša vārdos aizdomīgi meklēja viltību. Par laimi, Elija viņu nomierināja un iedrošināja, apsolīdams visādā ziņā parādīties Akabam tai pašā dienā.

«Tad nogāja Obadija Akabam pretī un stāstīja viņam to. Un Akabs gāja Elijam pretī.

Un, kad Akabs Eliju redzēja, tad sacīja Akabs uz to: esi tu tas, kas Izraēli sajauc?

Un viņš sacīja: es neesmu Izraēli sajaucis, bet tu un tava tēva nams caur to, ka jiīs esat tā kunga baušļus atstājuši un Baāliem pakaļ staigājuši.

Un un sūti, sapulcini pie manis visu Izraēli Karmeļa kalnā un tos četrsimt un piecdesmit Baāla praviešus, un tos četrsimt kuplā meža praviešus, kas pie Izebeles galda ēd.

Tad izsūtīja Akabs pie visiem Izraēla bērniem un sapulcināja tos praviešus Karmeļa kalnā.

Tad piegāja Elija pie visiem ļaudīm un sacīja: cik ilgi jūs klibosiet uz abējām pusēm? Ja tas kungs ir dievs, tad eita viņam pakaļ, bet, ja Baāls tas ir, tad eita tam pakaļ. Un tie ļaudis neatbildēja tam ne vārda.

… Es viens vienīgs esmu atlicis tā kunga pravietis, bet Baāla praviešu ir četrsimt un piecdesmit (un četrsimt kuplā meža praviešu).

Tad dodiet nu mums divi vēršus, un lai tie to vienu vērsi izvēlas un gabalos cērt, un uz malku liek, bet uguni tiem nebūs pielikt. Tad es arī to otru vērsi sataisīšu un likšu to uz malku, un nelikšu uguni klāt.

Pēc piesauciet jūs sava dieva vārdu, bet es gribu tā kunga vārdu piesaukt. Kurš dievs nu ar uguni atbildēs, tas lai par dievu ir. Tad atbildēja visi ļaudis un sacīja: šī ir laba valoda (lai notiek tā).

Pēc sacīja Elija uz Baāla praviešiem: izvēlieties to vienu vērsi un sataisiet to papriekš, jo jūsu ir daudz, un piesauciet jūsu dieva vārdu, bet nelieciet uguni klāt.

Tad ņēma tie to vērsi, ko viņš tiem deva, un sataisīja to, un piesauca Baāla vārdu no rīta līdz dienasvidum, sacīdami: ak Baāl, paklausi mūs! Bet tur nebija ne balss, ne atbildes. Un tie lēkaja ap to altāri, kas bija taisīts.

Un ap dienasvidu Elija tos apsmēja un sacīja: sauciet stiprā balsī, jo viņš taču ir dievs, viņam ir jādomā jeb viņam ir kas jādara, jeb

viņš būs ceļā, varbūt viņš guļ, lai viņš uzmostas.

Un tie sauca ar stipru balsi un iegriezās paši ar nažiem un īleniem pēc sava ieraduma, tiekams asins iztecēja.» (1. Ķēniņu grām., 18. nod., 16.—28. p.)

Kritiķi aizrāda, ka Karmeļa kalns atradies Zīdanas teritorijā, bet Zīdanas valsti nevajag jaukt ar Izraēļa valsti. Vai Akaba pavalstnieki, lai atbildētu uz pravieša Elijas izaicinājumu. varēja sapulcēties apvidū, kas piederēja citai ķēniņvalstij? Karmeļa kalns iekļuvis šai vēstījumā tikai tāpēc, ka «dievišķīgais balodis» vāji zina ģeogrāfiju. Kritiķi vēl norāda, ka gadījumā, ja gribam ticēt šās epizodes reālumam un uzņemt to tā, kā tā izstāstīta, tad no tās ir neapšaubāmi skaidrs, ka tauta bijusi ļoti apzinīga un godīga, ja jau tā tik vienprātīgi pieņēmusi Elijas ierosinājumu. Tikpat acīm redzams arī tas, ka šie priesteri, kas bībelē tā nopaļāti, gluži tāpat ticējuši savam Baālam kā Elija savam dievam, ja jau viņi fanātismā durstīja sevi ar nažiem un lēja savas asinis, lai izlūgtos debesu uguni.

Taču no tamlīdzīgiem smieklīgiem un fantastiskiem vēstījumiem tomēr vajag rast pareizus secinājumus par ebreju tautas vēsturi. Kaut kādu, lai arī niecīgu materiālu tam var iegūt, ja no bībeles anekdotēm atmet «brīnumus» un citus fantastiskos izgreznojumus. Tā, piemēram, no izklāstītā ir skaidrs, ka Izraēļa tauta un Jūdas tauta galu galā pielūgušas

vienu un to pašu dievu, tikai dēvējušas to dažādos vārdos. Izraēlim bija zelta teļi, bet Jūdam zelta vērši, ko Zālamans bija novietojis svētnīcā un kas tur nostāvēja tik ilgi, kamēr «vāravs Zizaks» nopostīja Jeruzalemi un templi. No teksta top skaidrs, ka Izraēlis patiesībā nav pielūdzis savus teļus, jo teikts, ka viņš pielūdzis Baālu. Bet vārds «Bal», «Bel», «Baāl» nozīmēja «kungs», tāpat kā «Adonajs», «Eloha», «Cēbaots» un «Jahve». Upurēšanas rituāls arī bija vienāds. Atšķirīgas bija tikai kulta kalpu savtīgās intereses. Izraēla ķecerība izpaudās tā, ka izraēlieši negribēja noturēt dievkalpojumus un upurēt Jeruzalemē, kas piederēja Jūdas ciltij, bet iekārtojās paši savās mājās.

«Kad nu pusdiena jau bija pāri, tad tie vēl muldēja līdz ēdamā upura laikam, bet tur nebija ne balss, ne atbildes, ne uzklausīšanās.

Tad sacīja Elija uz visiem ļaudīm: nāciet šurp pie manis. Tad piegāja visi ļaudis pie tā, un viņš uztaisīja atkal tā kunga altāri, kas bija salauzts.

Un Elija ņēma divpadsmit akmeņus pēc Jēkaba bērnu skaita, kam tā kunga vārds bija runāts un sacīts: tavam vārdam būs Izraēlis būt.

Un viņš uztaisīja no tiem akmeņiem vienu altāri tā kunga vārdā. Pēc taisīja viņš vienu bedri apkārt to altāri, tik platu, ka tur divi mēri labības varēja saiet.

Un viņš salika malku (uz altāra) un dalīja to vērsi gabalos, un lika to uz to malku.

Un viņš sacīja: pildiet četrus traukus ar ūdeni un lejiet to uz to dedzināmu upuri un uz malku. (Un viņi darīja tā . . .)

Un ūdens tecēja apkārt altāri, un tā bedre tapa pilna ar ūdeni.

Kad tas ēdamais upuris tapa upurēts, tad piegāja pravietis Elija un sacīja: ak kungs! Abraāma, Tzaāka un Izraēla dievs! Šodien lai top zināms (šiem ļaudīm), ka tu esi dievs iekš Izraēla un es tavs kalps un ka visu šo esmu darījis uz tavu vārdu.

Paklausi mani, kungs, paklausi mani, lai šie ļaudis atzīst, ka tu. kungs, esi dievs, ka tu viņu sirdi pēc vari atgriezt atpakaļ (pie tevis).

Tad krita tā kunga uguns zemē un aprija to dedzināmu upuri, un to malku, un tos ak meņus, un tos pīšļus, un uzlaizīja arī to ūdeni bedrē.

Kad nu visi ļaudis to redzēja, tad metās tie uz savu vaigu un sacīja: tas kungs ir dievs, tas kungs ir dievs!

Un Elija sacīja uz tiem: grābiet Baāla praviešus rokā, ka neviens no tiem neizsprūk. Tad sagrāba tie tos. Un Elija noveda tos pie Ķizonas upes un nokāva tos tur.» (1. Ķēniņu arām., 18. nod., 29.-10. p.)

Daži zinātnieki apgalvo, ka Elija esot alegoriska persona un ka īstenībā nekad nekāda pravieša Elijas neesot bijis. Bet, ja Elija arī ir dzīvojis, tad, kritiķi saka, nekad neviens

«un Elija sacīja uz tiem: grābiet Baāla praviešus. .. Un Elija noveda tos pie Ķ i zonas upes un nokāva tos tur». (1. Ķēniņu grām., 1S. nod., 40. p.)

cilvēks gan nav bijis necilvēcīgāks. Jo saskaņā ar pašu bībeles tekstu Baāla pravieši tikpat karsti ticējuši savam dievam kā viņš savam un to ticība bijusi tikpat stipra kā viņa ticība. Viņi bija uzticīgi savam dievam un savam valdniekam. Bija viscietsirdīgākā netaisnība laupīt viņiem dzīvību. Un kā gan Izraēla ķēniņš pieļāva tādu masu eksekūciju? Ar to taču viņš pasludināja pats sev spriedumu. Beidzot, Elija varēja cerēt, ka nedzirdētais brīnums — zibens, kas uzliesmo pie skaidrām debesīm un vienā mirkli aprij vērsi, malku, akmeņus un ūdens straumes, — protams, liktu ķeceriskajiem praviešiem padomāt un visādā ziņā uzgrieztu viņus uz īstā ceļa. Elijam taču vajadzēja rūpēties par to, lai grēcinieki nožēlotu savus maldus, un nevis par to, lai viņus nogalinātu.

Noslīcinājis Baāla priesterus Ķizonas ūdeņos, «Elija sacīja uz Akabu: celies, ēd un dzer, jo šņāc kā uz lietu» (41. p.). Jūs nebūsiet aizmirsuši, ka trīs gadus visas pasaules tautas nepacietīgi gaidīja svētīgo lielu. Tātad Elija paziņoja Akabam laimīgu jaunu ziņu. liet viņš meloja, teikdams, ka dzirdama lielus šņākoņa, jo pagaidām vēl nekas nebija dzirdams, kā tas skaidri noprotams no turpmākajām rindām: «Un Akabs gāja ēst un dzert, bet Elija gāja Karmeļa kalna galā un metās zemē, un lika savu vaigu starp saviem ceļiem.» (42. p.) Redzams, pravietim piemitušas arī akrobāta spējas!

«Un viņš sacīja uz savu puisi: ej jele augšām un skaties uz jūru. Tad gāja tas augšām un skatījās, un sacīja: Tur nav nenieka. Tad sacīja viņš: ej atkal septiņām lāgām.

Un septītā reizē sacīja viņš: raugi, viena maza padebess kā vīra plauksta ceļas no juras. Tad sacīja viņš: ej augšām, saki Akabam: jūdz (savos ratos) un brauc, ka lietus tevi neaizņem.

Un pa tam debess apmācās ar melniem mākoņiem un vētru un stiprs lietus gāzās. Un Akabs sēdās ratos (raudāja) un brauca uz Jezreēli.

Un tā kunga roka nāca pār Eliju, un tas apjoza savus gurnus un tecēja Akabam pa priekšu, tiekams tas uz Jezreēli nāca.» (i. Ķēniņu grām., 1S. nod., 43.—46'. p.) Tam vajadzēja būt diezgan krāšņam skatam, kad šis svētais večuks, ņēmis savas pravieša kājas pār pleciem, lietum līstot, bez lietussarga kātoja ķēniņa karietei pa priekšu!

«Un Akabs teica Izebelei visu, ko Elija bija darījis, un visu, ka viņš tos praviešus ar zobenu bija nokāvis.

Tad sūtīja Izebele vienu vēstnesi pie Elijas un lika sacīt: (ja tu esi Elija, bet es Izebele, tad) lai dievi man šā un tā dara, ja es rīt ap šo laiku tavai dvēselei tā nedaru, ka visām viņu dvēselēm (nolicis).

Kad viņš to redzēja, tad viņš cēlās un aizgaja savas dzīvības pēc, un nonāca Berzebā, kas iekš Jūdas ir, un pameta savu puisi turpat.

Bet viņš pats gāja tuksnesī vienas dienas gājumu un nāca, un apsēdās apakš viena paegļu krūma, un vēlējās, ka viņa dvēsele mirtu, un sacīja: nu ir gana! Ņem nu, kungs, manu dvēseli, jo es neesmu labāks kā mani lēvi.» (1. Ķēniņu grām., 1!). nod., 1.—4. p.)

Scit divas lietas ir apbrīnojamas: pirmkārt, ka ķēniņiene Izebele bijusi lik dumja un brīdinājusi Eliju par savu pavēli nākošajā dienā viņu nogalināt. Tas deva pravietim 24 stundas laika, lai varētu laist ļekas vaļa. Otrkārt, apbrīnojama ir arī šā kunga gļēvulība: viņš, kas spēja uzmodināt mirušos un pēc savas vēlēšanās likt debesīm apmākties un uzliesmot zibenim, — viņš mazdūšīgi izbijās no sievietes pagānietes draudiem.

«Un viņš apgūlās un aizmiga apakš tā paegļu krūma. ĪJn raugi, viens eņģelis aizskāra viņu un sacīja uz viņu: celies un ēd (un dzer).

Un viņš skatījās atpakaļ, un redzi, viņa galvasgalā bija viena karaša, uz oglēm cepta, un krūze ar ūdeni. Un viņš ēda un dzēra, un apgulās atkal.

Un tā kunga eņģelis nāca atkal otrā reizē un aizskāra to, un sacīja: celies un ēd (un dzer), jo tev ir garš ceļš priekšā.

Tā cēlās viņš un ēda, un dzēra, un gāja caur šās barības spēku četrdesmit dienas un četr desmit naktis līdz dieva kalnam Orebam.» (1. Ķēniņu grām., 19. nod., 5.—<S. p.)

Diktēdams bībeles rakstniekam šo «svēto» stāstu, «dievišķīgais balodis», acīm redzot, pavisam aizmirsis, ka savā laika viņš pats stāstīja par ebrejiem, kas gājuši no Oreba kalna līdz Berzebas apkaimei trīsdesmit astoņus gadus. Iedomāsimies dievticīgu sieviņu, dievlūdzēju, kas, šās pretrunas iztrūcināta un tomēr neiedrošinādamās šaubīties, jautātu savam garīgajam tēvam, kāpēc šeit ir tāda pretruna. Vai jūs domājat, ka garīdznieks justos neērti? Nekā tamlīdzīga! «Svētie tēvi» vienmēr zina, ko un kā vajag teikt ticīgajiem.

— No Oreba kalna līdz Berzebai, — viņš svarīgi sacītu, — ir trīssimt četrdesmit septiņas reizes lielāks attālums nekā no Berzebas līdz

Oreba kalnam. Tāpēc arī Mozus gāja trīsdesmit astoņus gadus, bet Elija četrdesmit dienas pēc dieva vārda, kas nevar nedz maldīties, nedz mūs maldināt.

Un ticīgā jo vairāk pielūgs bibeli, jo mazāk viņa to sapratīs. Ar skumjām vēl jānožēlo, ka bībelē nav minēta receple, kā pagatavot karašu, kas ceļinieku dara sātu uz četrdesmit dienām.

Ceļojumā, kas iesākās tik neparasti, pravieti, protams, gaidīja vēl arī citi pārsteigumi. Nonācis pie Oreba kalna, viņš «iegāja tur vienā alā un palika tur pa nakti. Un raugi, tā kunga vārds notika uz to, un viņš sacīja uz to: ko tu še dari, Elija?» (9. p.) Eņģelis nebija devis Elijam nekādas instrukcijas. Viņš zināja tikai to, ka viņam jāiet uz Oreba kalnu, un vairāk neko. Kāds bija šā ceļojuma mērķis, to viņš nepavisam nezināja. Tādējādi dieva jautājums varēja likties dīvains. Un tomēr Elija atvainojies atbildēja: «Es esmu bargi dusmojies tā kunga, tā dieva Cēbaota pēc, jo tie Izraēla bērni ir tavu derību atstājuši un tavus altārus nolauzuši, un tavus praviešus ar zobenu nokāvuši, un es viens esmu atlicis, un tie meklē man dzīvību ņemt.» (10. p.)

Garām ejot, piezīmēsim, ka Elija melo savam dievam: viņš baidās nevis no Izraēļa bērniem, bet gan no Izcbeles kundzes, par kuru viņš tomēr klusē. Izraēļa bērni, lai viņam izdabātu, bija iemetuši visus Baāla praviešus upē, un no tiem vairs nebija jābaidās. Elku pielūgšana, par ko viņš runā, jau pieder pagātnei. Tauta, ieraudzījusi brīnumu Karmeļa kalnā, kliedza: «Lai dzīvo Adonajs!» Dievs tikpat labi kā pats Elija zināja, ka sabiedriskajā domā noticis pavērsiens viņam par labu. Paliesi, nevar sa prast, kas tās par blēņām, ko Elija te melš?

«Un viņš (dievs. — L. Taksils.) sacīja: izej un nostājies kalnā tā kunga priekšā. Un raugi, tas kungs gāja secen, un liels briesmīgs vējš, kas kalnus saplosīja un klinlis sašķēla tā kunga priekšā, bet tas kungs nebija iekš tā vēja. Un pēc vēja bija zemes trīcēšana, bet tas kungs nebija iekš tās zemes trīcēšanas.» (11. p.) Iedomājieties Eliju uz šā dejojošā kalna. Tas nu gan bija skats, par ko vērts maksāti Bet tas vēl nav viss. «Un pēc lās zemes trīcēšanas nāca uguns, bet tas kungs nebija tai ugunī. Un pēc uguns nāca klusa un lēna vēsma (un tajā bija tas kungs).» (12. p.)

Nesmejieties! Tieši lēnajā vēsmā bija tas kungs! «Un, kad Elija to dzirdēja, tad apklāja viņš savu vaigu ar savu mēteli un izgāja, un stāvēja alas durvīs, un raugi, viena balss nāca uz to un sacīja: ko tu še dari, Elija?» (13. p.) Pravietis vārdu pa vārdam atkārtoja savu iepriekšējo atbildi. «Un tas kungs sacīja uz to: ej un griezies atpakaļ pa savu ceļu, pa tuksnesi, uz Damasku un ieej, un svaidi Azaēli par ķēniņu pār Zīriju; un Jeu, Nimzus dēlu, svaidi par ķēniņu pār Izraēli; un Elizu, Zavata dēlu no Abelmeolas, svaidi par pravieti savā vietā. Un tas notiks, kas no Azaēļa zobena izglābsies, to nokaus Jeus, un, kas no Jeus zobena glābsies, to nokaus Eliza.» (15.— 17. p.) Neviens nekad nav spējis izskaidrot šo vietu blbelē, jo nekur nav teikts, ka Eliza būtu ticis svaidīts un ka viņš nokāvis nelaimīgos, kas paglābušies no Jeus zobena,

«Tad aizgāja viņš no turienes un atrada Elizu, Zavata dēlu, un tas ara; divpadsmit jūgi vēršu bi ja viņa priekšā, un viņš pats bija pie tā divpadsmitā. Un Elija gāja pie tā un uzmeta viņam savu mēteli. Un viņš (Eliza) pameta tos vēršus un tecēja Elijam pakaļ, un sacīja: ļauj man jele skūpstīt savu tēvu un savu māti, tad es tev iešu pakaļ. U11 viņš sacīja uz to: ej un nāc atpakaļ, jo (piemini), ko es tev esmu darījis?» (10.—21. p.) Tādējādi Eliza vienkārši kļuva par kalpu Elijam, nesaņēmis uz sava paura ne piliena eļļas.

Pirmās Ķēniņu grāmatas 20. nodaļā vēstīts par karu, ko Sīrijas ķēniņš Ben-Adads (vēl viens nepazīstamais!) pieteicis Izraēļa ķēniņam diezgan neparastā veidā. Kādā jaukā rītā šis Ben-Adads sūtījis vēstnešus un licis Akabam sacīt: «Tavu sudrabu un tavu zeltu, un tavas sievas, un tavus bērnus būs tev man dot.» (5. p.)

Akabs saaicināja vecajos un teica tiem:

—   Man šķiet, viņš smejas par mani?

Un vecajie viņam atbildēja:

—   Neklausi Ben-Adadu un neapmierini viņa lūgumus.

Redzēdams, ka viņa prasība noraidīta, Ben-Adads briesmīgi pārskaitās un nozvērējās saberzt Zamāriju pelnos. Pieteikts karš. Sākas nikna kauja. Uzvar Akabs, kam pēkšņi un nav zināms, kāpēc, palīdz dievs. Ben-Adads paglābjas Avekas pilsēta un slēpjas tur, bēguļodams no vienas iekštelpas citā. Galu galā BenAdads krīt Akaba rokās, bet šis dāvā viņam dzīvību. «Nemaldīgais» dievs nožēlo, ka piešķīris Akabam uzvaru!

Tālāk nāk slavenais notikums ar Nābatu, kam Jezreēlē bija vīnadārzs līdzās Akaba pilij. Ķēniņš iesniedza šim vīnkopim piedāvājumu, kas varētu ikvienu savaldzināt: viņam iegribējās atpirkt vīnadārzu, lai tur ierīkotu savu sakņudārzu. Viņš bez kaulēšanās piedāvā Nābatam samaksu, kādu tas prasītu, vai arī, ja Nābats gribētu, ķēniņš ar mieru dot viņam citu vīnadārzu, daudz labāku. Nābats noraida ķēniņa piedāvājumu. Vīnadārzs viņam ir tēva mantojums, un to viņš nav ar mieru atdot ne par kādiem labumiem. Akabs, redzēdams šādu apbrīnojamu stūrgalvību, ir tik ļoti sarūgtināts, ka vairs ne ēd, ne dzer. Tad Izebele uzsūta Nābatam uzpirktus slepkavas un pēc tam ieteic Akabam pārņemt iekāroto vīnadārzu sava īpašumā. Šajos notikumos iejaucas dievs ar Elijas starpniecību. Akabs, izdzirdis viņam izteiktos draudus, saplēš savas drēbes un ilgāku laiku pastaigājas pa galvaspilsētas ielām, tērpies vienīgi maisā (21. nod.).

Notikumi, kas norisinājās pirms Akaba nāves, ir vērti, ka par tiem pastāsta pilnīgi, pec «svētā teksta». Par laimi, Pirmās Ķēniņu grāmatas 22. nodaļu, kurā izklāstīts, kas šai sakarā noticis ne vien virs zemes, bet arī debesīs, nav garlaicīgi lasīt. Šeit iepazīstamies ar kādu Miku, pēc amata pravieti, kas bijis klāt paša dieva lielaja padomē debesu valstībā un pastāstījis visu, ko viņš tur pats savām acīm redzējis un ausīm dziidējis. Jūs pārliecināsieties, ka precīzākam nemaz nav iespējams būt.

«Un trīs gadus tiem bija miers, un kara nebija starp zīriešiem un Izraēli. Bet trešā gadā Jozarats, Jūdas ķēniņš, nogāja pie Izraēļa ķēniņa.» (1. Ķēniņu grām., 22. nod., 1. un 2. p.) Der zināt, ka Jozavats, tikumīgā Azas dēls, pats izcēlās ar teicamu dievbijību: visā Jūdas ķēniņvalsts pastāvēšanas laikā tikai viņu, Jozavatu, un vēl ķēniņu Izķiju, par ko būs runa turpmāk, baznīca piemin kā paraugmonarhus. Tomēr dievbijīgais Jozavats uzturēja visciešāko draudzību ar bezdievīgo Akabu; viņš nepavisam neuztraucās par to, ka Akabs un Izebele pielūdza elkus, un pat bildināja viņu meitu Atāliju savam dēlam Joramam par sievu, un šis bildinājums netika noraidīts. Pie reizes pieminēsim, ka ķēniņiene Izebele bija ļoti auglīga, un, kā apgalvots bibelē, liela ģimene ir viena no labākajām dieva svētībām. Lai gan Akabs un Izebele bija elku pielūdzēji, tomēr dievs viņus bija diezgan svētījis, jo, kā vēlāk redzēsim, viņiem bija vismaz septiņdesmit divi dēli, neskaitot meitas, no kurām Atālija bija vecākā.

Tā nu dievbijīgais Jozavats ierodas viesos pie sava radagabala Akaba. «Un Izraēla ķēniņš sacīja uz saviem kalpiem: vai jūs nezināt, ka Rāmota Ģileadā mums pieder, un mēs esam klusu un viņu neņemam no zīriešu ķēniņa rokas.» (3. p.) Patiesi, pirms trim gadiem, karodams ar Ben-Adadu, Akabs izdeldēja savus ienaidniekus, bet pēc viņu iznīcināšanas neattapās ieņemt ebreju pilsētu Rāmotu. Kāda izklaidība! «Pēc sacīja viņš uz Jozavatu: gribi tu ar mani karā iet pret Rāmotu Ģileadā? U11 Jozavats sacīja uz Izraēla ķēniņu: es gribu lāpāt būt kā tu, un mani ļaudis kā tavi ļaudis un mani zirgi kā lavi zirgi.» (A. p.)

Nevar nepieminēt, ka viņš rīkojās ārkārtīgi jauki un turklāt izteica to ar svētu izsmalcinātību! Būdams dievbijīgs cilvēks, Jozavats ieteica vēl ievākt no dieva izziņas, lai noskaidrotu, vai viņš labvēlīgi lūkojas uz gaidāmo ekspedīciju. «Vēl sacīja Jozavats uz Izraēla ķēniņu: vaicā jelc šodien tā kunga vārdu. Un Izraēļa ķēniņš sapulcināja tos praviešus, četrsimt vīru, un sacīja uz tiem: būs man uz Rāmotu Ģileadā karā iet, jeb būs man lo pamest? U11 tie sacīja: celies, jo tas kungs dos viņu ķēniņa rokā.» (5. un 6. p.) Redzams, praviešu nu gan ebrejiem netrūka: astoņsimt piecdesmit Baāla un kuplo mežu praviešu bija norūķēti Ķizonas krastā, bet pēc trim gadiem viņu vietā jau darbojās četrsimt Jahves praviešu.

Jozavats domāja, ka ar to nepietiek. Viņš vēlējās, lai neviens pravietis nepalaistu garām šo konsultāciju. Tāpēc Jozavats sacīja: «Vai šeit nav vēl cits tā kunga pravietis, ka mēs to varētum vaicāt? Un Izraēla ķēniņš sacīja uz Jozavatu: vēl viens vīrs ir, caur ko var to kungu vaicāt, bet es ienīstu viņu, jo tas man nesludina labu, bet ļaunu vien, Mikus, Jcmlas dēls. Un Jozavats sacīja: lai ķēniņš lā nerunā. Tad aicināja Izraēla ķēniņš vienu kambarjunkuru un sacīja: atved drīz Miku, Jemlas dēlu.» (7.-9. p.)

Ieradies pie ķēniņiem, ari Mikus, tāpat ka pārējie, sāka pareģot viņiem uzvaru pār Rāmolu (13.—15. p.). Šis tīkamais pareģojums Mikus mutē ārkārtīgi pārsteidza Akabu. «Tad sacīja ķēniņš uz viņu: es tev lāgu lāgām piekodināju, ka tev man citu neko nebūs sacīt kā vien to. kas tiesa ir iekš tā kunga vārda. Un viņš sacīja: es redzēju visu Izraēli. ka tic uz kalniem bija izkaisīti itin kā avis, kam gana nevaid. Un tas kungs sacīja: šiem kunga nevaid, lai iet ikkatrs ar mieru savā namā. Tad sacīja Izraēla ķēniņš uz Jozavatu: vai es tev neesmu sacī jis, ka viņš par mani ne labu, bet ļaunu vien sludina?» (16.—18. p.)

Atlika noskaidrot, kāpēc citi pravieši bija devuši labus pareģojumus un kurš galu galā ir stiprāks un taisnāks. Kam ticēt? Ko darīt? Mikus atkal sāka runāt, un te nu viņa vēstījums kļūst tiešām lielisks.

«Tādēļ klausi tā kunga vārdu: es redzēju to kungu uz sava godakrēsla sēžam un visu debess spēku ap viņu stāvam pa labo un pa kreiso roku.

Un tas kungs sacīja: kurš pierunās Akabu, lai tas ceļas un krīt Rāmotā Ģileadā? Un viens runāja šā. otrs tā.

Tad izgāja viens gars un piestājās tā kunga priekšā, un sacīja: es pierunāšu viņu. Tad sacīja tas kungs uz to: caur ko?

Un viņš sacīja: es iziešu un būšu viens melu gars visu viņa praviešu mutē. Un viņš sacīja: tu viņu pierunāsi un arī pārspēsi, izej un dari tā.

Un nu raugi, tas kungs ir vienu melu garu devis visu šo lavu praviešu mutē. un tas kungs ir par tevi ļaunu runājis.» (1. Ķērtinu grām., 22. nod., 19.'—23. p.)

Kā jums patīk šī svētā anekdote? Un kā jums patīk visvarenais un visu zinošais dievs, kas apspriežas ar eņģeļiem un gudro, kā apkrāpt cilvēkus un kā viņus iznīcināt? Lords Bolingbroks, komentēdams šo bībeles vietu, apgalvo, ka šī anekdote esot slikta kādas Iliadas epizodes kopija. īliadā stāstīts, kā Zevs, gribēdams vairot Ahilla slavu un kaitēt Agamemnonam, ar sapni piemāna Agamemnonu.

«Iespējams,» raksta angļu filozofs, «ka garīdznieks, kas sacerēja senebreju leģendas, atdarinājis Homēra leģendas, jo ebreju grāmatas sarakstītas daudz vēlāk. Visā bibelē ebreju dievs ir daudz zemāks par grieķu dievu: ebreju dievs gandrīz vienmēr liek sakauts. Viņš sapņo tikai par ziedojumiem, bet viņa tauta pastāvlgi mirst badu. Lai cik viņš parādās pats personīgi, lai cik viņš runā pals ar savu muti, viņam nav nekādas lielas ietekmes savā tautā un tā nekad nepilda viņa prasības. Viņam uzceļ templi, bet ierodas kāds nezināms Zizaks, Ēģiptes valdnieks, kas neatstāj no tempļa ne akmeni uz akmens. Viņš dāvina Zālamanam gudrību, bet Zālamans pasmejas par viņu, kļūst viņam neuzticīgs un pielūdz citus dievus. Viņš dod savai tautai apsolīto zemi, bet šī tauta tur dzīvo verdzībā no Jozuus nāves līdz tam laikam, kamēr par ķēniņu kļūst Zauls. Paliesi, nav nedz nelaimīgāka dieva, nedz nelaimīgākas tautas.

Lai senebreju pasaku sacerētāji skaidro, ka ebreji piedzīvojuši nelaimes par savu bezdievību un novēršanos no dieva. Mūsu anglikāņu garīdznieki varētu to pašu sacīt tiklab par īriem, kā arī par mūsu skotu kalniešiem, kas ir ļoti nelaimīgi, lai gan arī ļoti reliģiozi un dievbijīgi. Visvieglāk jau ir pateikt: ja tu esi sakauts un uzveikts, tad tas tāpēc, ka tu neesi pietiekami reliģiozs; ja tu dotu vairāk naudas baznīcai, tu gūtu panākumus un uzvarētu. Šis derdzīgais aizspriedums sakņojas sirmā senatnē: tas ir pārstaigājis visu pasauli, tas ir bijis visu mācītāju un visu reliģiju lozungs un visās tautās ir noderējis garīdzniekiem, lai iedzīvotos uz cilvēku muļķības rēķina.»

Bet Mikus atspēkotie pravieši apvainojās, un viens no viņiem iekrāva Mikum pa ausi (21. p.). Turklāt Miku iesēdināja cietumā

(21. p.). Un pēc tam Akabs devās karā, lai atņemtu sīriešiem Rāmolu, un Jūdas ķēniņš viņam pievienojas (20. p.). Tātad dievbijīgais Jozavats vairāk noticēja saviem četrsimt praviešiem nekā savādniekam Mikum.

Izraēļa ķēniņš, redzams, nejutās visai drošs. «Un Izraeļa ķēniņš sacīja uz Jozavatu: es pārģērbšos un iešu kaujā, bet tu ģērbies savās drēbēs. Un Izraēļa ķēniņš pārģērbās un gāja kaujā.» (30. p.) Akaba nolūku nav grūti saprast, taču atliek tikai brīnīties, cik naivs bijis Jozavats.

«Un zīriešu ķēniņš bija saviem ratu virsniekiem (to bija trīsdesmit un divi) pavēlējis un sacījis: nelauzieties ne pret mazu, ne pret lielu, bet pret to Izraēļa ķēniņu vien.

Kad nu tie ratu virsnieki Jozavatu redzēja, tad sacīja tie: tiešām tas ir tas Izraēļa ķēniņš, un tie griezās uz viņu lauzdamies, bet Jozavats brēca.

Kad nu tie ratu virsnieki redzēja, ka šis tas Izraēļa ķēniņš nebija, tad tie no viņa griezās nost.

Bet viens virs uzvilka savu stopu no nejauši un iešāva Izraēļa ķēniņam starp sprādzēm un krūšubruņām. Tad sacīja viņš uz savu ratu vadītāju: griez tavu roku un izved mani no kaujas, jo es esmu ievainots … un nomira vakarā, un asinis tecēja no vainas uz ratu grīdu.» (31.-35. p.)

Tā gāja bojā Izebeles laulātais draugs! «Svētais» autors plātīgi ziņo, ka Akabs uztai-

sījis «elefantu zobu namu» (39. p.), un ar šo fantastisko piezīmi apmierinās.

Akabam sekoja viņa vecākais dēls Akāzija, kura īsā vēsture izstāstīta Otrās Ķēniņu grāmatas 1. nodaļā. Viņa valdīšana iesākās ar nelaimes gadījumu. «Un Akāzija nokrita caur savas augšistabas skadriņiem Zamārijā un tapa nevesels.» (2. p.) Tā kā šis gadījums itin nekādi nav paskaidrots, tad esam spiesti secināt, ka Akāzija dzīvojis savas pils augšstāvā. Jādomā, liktenīgajā vakarā viņš bijis pārlieku jautrā prātā un izvēlies pa logu, domādams to esam skapi ar vīnu. Dievs neļāva Akāzijam uz vietas nosisties. Tomēr ķēniņš uztraucās un gribēja zināt, vai viņš izveseļošoties. Sai nolūkā viņš sūtīja vaicāt Baāl-Zebubam, Ekronas dievam.

Pravietis Elija par to jutās ārkārtīgi šokēts. «Bet tā kunga eņģelis runāja uz Eliju no Tizbes: celies ej pretī Zamārijas ķēniņa vēstnešiem un runā uz tiem: vai tad dieva nav iekš Izraēla, ka jūs ejat vaicāt Baāl-Zebubu, Ekronas dievu? Tāpēc tā saka tas kungs: tu necelsies no tās gultas, uz ko tu guli, bet tu tiešām nomirsi. Un Elija aizgāja.» (2. Ķēniņu grūm., 1. nod., 3. un A. p.)

Kalpi atstāstīja Akāzijam Elijas runu, lai gan nevarēja ķēniņam dot precīzas ziņas par šā ļaunu vēstītāja personu. Akāzija «sacīja uz tiem: kāds ģīmis bija tam vīram, kas jums pretī nāca un šos vārdus uz jums runāja? Un tie sacīja uz viņu: tam vīram bija spalvainas drēbes, un ar vienu ādas jostu bija viņš apjozies ap saviem gurniem. Tad sacīja viņš: tas ir Elija no Tizbes. Un viņš sūtīja pie ta vienu virsnieku pār piecdesmitiem līdz ar viņa piecdesmitiem. Un, kad tas pie viņa nonāca, raugi, tad sēdēja viņš kalna galā, un tas sacīja uz to: tu dieva vīrs, ķēniņš liek tev sacīt: nāc lejā! Bet Elija atbildēja un sacīja uz to virsnieku pār piecdesmitiem: ja es dieva vīrs esmu, tad lai uguns krīt no debess un tevi ar taviem piecdesmitiem aprij. Tad krita uguns no debess un aprija viņu un viņa piecdesmitus.» (7.—10. p.)

Tad tika sūtīts vel viens virsnieks ar piecdesmit kareivjiem: arī viņus piemeklēja 1as pats liktenis (11. un 12. p.). Ķēniņš sūtīja trešo delegāciju.

«Un metās ceļos (piecdesmitu virsnieks. — L. Taksils.) priekš Elijas un pielūdza to, un sacīja uz to: tu dieva virs, lai jele mana dvēsele un šo tavu piecdesmit kalpu dvēseles atrod žēlastību tavās acīs.

Redzi, uguns ir no debess kritis un tos divi pirmos virsniekus pār piecdesmitiem līdz ar viņu piecdesmitiem aprijis, bet nu lai jele mana dvēsele dārga turēta top priekš tavām acīm.

Un ta kunga eņģelis sacīja uz Eliju: noej ar viņu un nebīsties no viņa. Tad cēlās viņš un nogāja ar to pie ķēniņa.

Un runaja uz to: 1a saka tas kungs: tāpēc ka tu vēstnešus esi sūtījis Baāl-Zebubu, Ekronas dievu, vaicāt, itin kā nebūtu dieva iekš Izraēla, kura vārdu vaicāt varētu, tāpēc tu necelsies no tās gultas, kur tu iegulies, bet tu tiešām nomirsi.

Tā nomira viņš pēc tā kunga vārda, ko Elija bija runājis, un Jorarns (Akāzijas brālis) tapa par ķēniņu viņa vietā, Jorama, Jozavata dēla, Jūdas ķēniņa, otrā gadā, jo viņam nebija dēla.» (2. Ķēniņu grūm., 1. nod., 13.— 17. p.)

Lords Bolingbroks šadi komentē šo epizodi: «Elija, kas divreiz paguva likt debesu zibeņiem krist uz divu ķēniņa atsūtīto virsnieku un kareivju galvām, ir izdomāta persona, jo, ja viņš būtu varējis tā mētāties ar zibeņiem, tad katrā ziņā būtu iekarojis visu zemeslodi, tāpat vien pastaigādamies kopā ar savu sulaini. Sapratīgi cilvēki tieši to vienmēr ir sacījuši burvjiem un zīlniekiem: ja esat pārliecināti, ka velns, ar ko jums noslēgta savienība, darīs visu, ko jūs viņam pavēlēsiet, kāpēc gan jūs no viņa neprasāt, lai viņš jums atdotu, piemēram, visas ķēniņvalstis zemes virsū, visas bagātības un visas sievietes? To pašu varētu teikt arī Elijam:

— Tu nogalināji divus virsniekus un divas rotas kareivju ar zibens spērieniem, un tu pats laid ļekas vaļā kā zaķapastala, tiklīdz ķēniņiene Izebele piedraud tevi arestēt. Vai tad tu nevarēji ar zibeni sadedzināt pelnos Izebeli, tāpat kā tu sadedzināji šos nelaimīgos karavīrus? Kāda nejēdzīga pretruna dara tevi līdzīgu gan dievam, gan gļēvulim? Kurš sapratīgs cilvēks spēj paciest šīs derdzīgās pasakas, kas izraisa nožēlu smaidu un šausmu nopūtu?!»

Jāpiebilst, ka itin nemaz nav saprotams iemesls, kāpēc vajadzēja ar zibeni nogalināt pilnīgi nevainīgos nebrīvos ķēniņa kalpus. Nekur bībelē nav teikts, ka Akāzijam būtu bijuši kaut kādi nelabi nodomi pret Eliju; pat tad, kad šis vēstnesis ierodas pie ķēniņa un izklāsta viņam visas ļaunās zīmes, neviens tam nenodara ne vismazāko kaiti un viņš aiziet prom sveiks un vesels. Turklāt, ja Akāzija patiesi grasītos piespriest Elijam Mikus likteni, arī tad nebūtu nekādas vajadzības ar debesu uguns spēku iznīcināt simt divus pavisam nevainīgus karavīrus, kas izpildīja priekšniecības uzdevumu. Būtu gana, ja viņus padarītu nekustīgus un nevarīgus, piemēram, ar pēkšņu paralīzi. Tas nebūtu mazāk brīnumaini, bet galu galā ne tik nejēdzīgi un cietsirdīgi.

Sakarā ar Akāziju, Jozavatu un abiem Joramieni dievišķīgajā grāmatā ir tik brēcošas pretrunas, ka der tās uzsvērt. Pirmās Ķēniņu grāmatas 22. nodaļā teikts: «Un Jozavats, Azas dēls, tapa par ķēniņu pār Jūdu Akaba — Izraēļa ķēniņa ceturtā gadā. Un Jozavats bija trīsdesmit un piecus gadus vecs, kad viņš par ķēniņu tapa, un valdīja divdesmit un piecus gadus Jeruzalemē.» (11. un \2. p.) Bet mazliet tālāk tai pašā nodaļa lasām: «Un Jozavats aizmiga saviem tēviem pakaļ. . . Un viņa dēls

Jorams tapa par ķēniņu viņa vietā.» (51. p.) Sis Jorams, Jūdas ķēniņš, nav neviens cits kā Atālijas — Akaba meitas laulātais draugs. «Un Akāzija, Akaba dēls, tapa par ķēniņu pār Izraēli Zamārijā Jozavata — Jūdas ķēniņa septiņpadsmitā gadā un valdīja divi gadus pār Izraēli.» (52. p.)

Tālāk stāstīdams, ka Akāzijam nebijis dēlu un viņa troni mantojis brālis Jorams, bībeles autors vēstī, ka šis Jorams, Izraēla ķēniņš, uzkāpis tronī Jozavata valdīšanas deviņpadsmitajā gadā, kad Jozavatam atlika vēl seši gadi ko dzīvot, citiem vārdiem sakot, sešus gadus, pirms tronī uzkāpa Jorams, Jūdas ķēniņš, Jozavata dēls un Atalijas virs. Tada gadījumā grūti saskaņot Pirmās Ķēniņu grāmatas 20. nodaļu ar Otrās Ķēniņu grāmatas 1. nodaļu, jo tur 17. pantā teikts: Jorams (Akāzijas brālis un mantinieks. — L. Taksils.) tapa par ķēniņu viņa vietā Jorama — Jozavata dēla, Jūdas ķēniņa otrā gadā.

Ja jau Jūdas Jorams mantoja troni no sava tēva Jozavata astoņus gadus pēc Akaba nāves (22. nod., 42., 51. un 52. p.), kā tad viņš varēja būt jau divus gadus valdījis līdz tam brīdim, kad viņa svainis Izraēla Jorams mantoja troni no Akāzijas. kas arī bija viņa svainis un kas bija valdījis divus gadus pēc Akaba?

Tā nu ir tiešām pietiekami pārsteidzoša pretruna. Bet pagaidiet vien! Mazliet tālāk tas pašas Otrās Ķēniņu grāmatas 3. nodaļa sākas 1ā: «Un Jorams, Akaba dēls, tapa par ķēniņu pār Izraēli Zamārijā Jozavata — Jūdas ķēniņa astoņpadsmitā gada un valdīja divpadsmit gadu.» (i. p.) Šoreiz rodas trijkārša pretruna. Pēc šā panta Akāzijas valdīšana sarūk līdz vienam gadam, lai gan Pirmās Ķēniņu grāmatas 22. nodaļas 52. pantā runāts par diviem gadiem. Turpretim pirmā pretruna (2. Ķēniņu grūm., 1. nod., 17. p.) pagarināja līdz astoņiem gadiem šā monarha valdīšanas laiku, — monarha, kurš ebreju tautas vēsturē ievērojams vienīgi ar to, ka viņš … izkrita pa logu.

Lai mums nepārmet, ka mēs šķiežam laiku, uzsvērdami šīs «svēta» autora rupjās neveiklības. Tās rāda, cik nevērīgi un nevīžīgi pret savu uzdevumu izturējušies tie reliģijas kalpi, kas safabricējuši šo dumjo un drausmīgo grāmatu un nav pat papūlējušies to pienācīgi izrediģēt.

Pa tam gaisā jau vēsmoja lielais brīnums.

«Kad nu tas kungs Kliju ar vētru gribēja uz debesīm vest, tad gāja Elija ar Elizu no Ģilgalas.

…Tad tie praviešu bērni, kas bija Betelē, izgāja pie Elizas un sacīja uz to: vai tu zini, ka tas kungs šodien tavu kungu no tavas galvas ņems? Un viņš sacīja: es gan zinu, esiet tikai klusu!

Un Elija sacīja uz to: Eliza, paliec jele šei tan, jo tas kungs ir mani uz Jēriku sūtījis. Bet tas sacīja: tik tiešām ka tas kungs dzīvo un tava dvēsele dzīvo, es tevi neatstāšu. Tā nāca tie uz Jēriku.

Tad piegāja tie praviešu bērni, kas Jērikā bija, pie Elizas un sacīja uz lo: zini tu, ka tas kungs tavu kungu šodien no lavas galvas ņems? Un tas sacīja: gan es lo zinu, esiet tikai klusu.

Tad sacīja Elija uz to: paliec jele šeitan, jo tas kungs ir mani pie Jardanes sūtījis. Bet tas sacīja: tik tiešām kā tas kungs dzīvo un lava dvēsele dzīvo, es tevi neatstāšu. Tā gāja tie abi divi.

Un piecdesmit vīri no praviešu bērniem gāja un nostājās iepretim no tālienes, un tie abi stāvēja pie Jardanes.

Tad ņēma Elija savu mēteli un satina to, un sita to ūdeni, un tas dalījās uz abējām pusēm, ka tie divi sausām kājām cauri gāja.

Kad tie nu bija cauri gājuši, tad sacīja Elija uz Elizu: lūdz, ko man tev būs darīt, pirms es no tevis lopu atņemts. Un Eliza sacīja: lai jele tavs gars divkārtīgā mērā uz manis ir.

Un viņš sacīja: tu esi vienu grūtu lietu lūdzis. Ja tu mani redzēsi, kad es no tevis tapšu atņemts, tad tas tev tā notiks, bet, ja ne, tad tas arī nenotiks.

Un, šiem tā ejot un runājot, raugi, tad nāca ugunīgi rati un ugunīgi zirgi, kas tos divi atšķīra. Tā aizbrauca Elija vētrā uz debesīm.

Bet Eliza lo redzēja un brēca: mans tēvs, mans tēvs! Izraēļa rati un viņa jātnieki! Un neredzēja viņu vairs. Un viņš sagrāba savas drēbes un saplosīja tās divējos gabalos.

Viņš pacēla arīdzan Elijas mēteli, kas tam bija nokritis … Un viņš sita to ūdeni, un tas dalī jās uz abējām pusēm, un Eliza gāja cauri.» (2. Ķēniņu c/rām., 2. nod., 1., 3.—li. p.)

Neviļus uzmācas dažas gluži dabiskas piezīmes. Ja dievs bija nolēmis uzņemt Eliju debesīs dzīvu, ar visiem kauliem un miesu, kā viņš to savā laikā bi ja darījis ar Enoku, kāpēc tad viņš lika tam doties pilnīgi bez kādas jēgas pastaigā no Ģilgalas uz Beteli, no Bcteles uz Jēriku un no Jērikas uz Jordānu? Kāpēc vajadzēja likt viņam pāriet Jordānu? Vai tad ugunīgos ratus, ar kuriem Elija uzbrauca debesīs, nevarēja piebraukt tikpat labi kreisajā krastā kā labajā? Un kas tā par divkāršu Elijas gara devu, ko izlūdzas Eliza? Un vai galu galā viņš dabūja to, ko lūdza? Bībelē tikai teikts, ka Eliza, kas noraudzījās Elijas aizbraukšanā, pēc saviem dīvainajiem brēcieniem viņu vairs neesot redzējis.

Teologi apgalvo, ka «debesu valstībā» mājojot tikai gari vien. Vai tad divkārtējā debesbraukšana — Elijas un Enoka nav pretrunā ar to? Kam gan šim patriarham un šim pravietim bija vajadzīga miesas čaula pārdabiskajā un bezmiesīgajā valstībā? Vai Enoka un Elijas slava ir lielāka nekā citu dieva izredzēto slava tāpēc, ka šie citi mitinās debesu mājokļos bez miesas čaulas? Un tad, ja, piemēram, Elija un Mozus debesīs sarunājas, kas gan tā ir par sarunu starp dvēseli, kam nav miesas un kas izsakās tikai domās vien, bez skaņām, un starp miesu, kam ir dvēsele un kas runā ar mutes palīdzību un izdod skaņas?

Beidzot, šie ugunīgie rati un šie ugunīgie zirgi, šī vētra un pats vārds «Elija» (Helios — saule) deva iespēju Bolingbrokam un Bulanžē saskatīt Elijas piedzīvojumā sengrieķu mitu varoņa Faetona piedzīvojuma atdarinājumu. Faetons ari iekāpj uguns ratos. Bet leģenda par Faetonu ir ēģiptiskas cilmes, turklāt ta ir pilnīgi tikumiski pamācīga pasaka, kas rāda, cik bīstami ir būt lepnam. Bet kāda jēga ir Elijas uzbraukšanai debesīs?

Trīsdesmit devītā nodaļa SVĒTA PRAVIEŠA ELIZAS BEZGALA BRĪNUMAINA DZIVE UN IZRAĒĻA VALSTĪBAS GALS

Un tā nu Eliza mantoja Elijas mēteli, kā arī zināmu daļu, ja ne pat divkāršu devu viņa gara. «Praviešu bērni… klanījās priekš viņa pie zemes.» (2.Ķtl-

niņu grām., 2. nod., 15. p.) Jērikā viņš vispirms šķīstīja pilsētas ūdeni, iemezdams tajā riekšavu sāls. No turienes viņš devās uz Beteli. «Kad viņš pa ceļu uz augšu gāja, tad nāca mazi puikas no pilsētas ārā un mēdīja to, un sacīja uz to: plikgalvi, nāc augšā, plikgalvi, nāc augšā! U11 viņš griezās atpakaļ un, tos ieraudzījis, lādēja viņš tos tā kunga vārdā, tad nāca divi lāči no meža un saplosīja no tiem četrdesmit un divi bērnus.» (23. un 2A. p.)

Lords Bolingbroks piezīmē: «Eliza atgādina bagātu kļuvušu sulaini, kurš soda visus, kas smejas par viņu. Kā?! Riebīgais pravieša stērbeļlaiža! Tu liki lāčiem saplosīt bērnus par to, ka viņi tevi zoboja par plikgalvi? Par laimi,

Etiza «griezās atpakaļ un, tos ieraudzījis, lādēja viņš tos tā kunga vārda, tad nāca divi lāči no meža un saplosīja no tiem četrdesmit un divi bērnus». (2. Ķēniņu grām., 2. nod., 24. p.)

Beteles apkaimē nav mežu un Palestīnā nav lāču. Šās pasakas aplamība mīkstina tās drausmīgumu!» Var piebilst, ka divi lāči, kas tik manīgi aprija četrus desmitus puišeļu, droši vien ieradās nevis no bieza meža, bet gan nu kāda kroga, kurā, redzams, dūšīgi vien bija sameties «svētā» vēstījuma autors, iekām ķēries pie spalvas, lai uzrakstītu šis rindas.

Pēc tam kad Otrās Ķēniņu grāmatas .'5. nodaļā pavēstīts, ka ķēniņš Jozavats esot sveiks un vesels pretēji tam, kas rakstīts 1. nodaļā, bībelē tālāk stāstīts, ka Miežus, Moaba ķēniņš, līdz Akaba nāvei maksājis Izraēlim ik gadu meslus — simttūkstoš jēru un simttūkstoš aunu ar visu vilnu. Kad troni uzkāpa Akāzija, kas drīz vien izvēlās pa logu, Miežus nosprieda, ka daudz prātīgāk būs meslus nemaksāt. Taču Jorams, pārņēmis brāļa troni, pieprasīja jērus un aunus. Miežus atteicās dot, un Jorams uzsāka kara darbību, balstīdamies uz saviem divi sabiedrotajiem — Jūdas ķēniņu un Edoma ķēniņu.

«Tā tie gāja, Izraēļa ķēniņš un Jūdas ķēniņš, un Edoma ķēniņš. Un, kad tie bija gājuši septiņu dienu gājumu, tad tiem nebija ūdens ne karaspēkam, ne lopiem, kas lien» bija līdzi.

Tad sacīja Izraēļa ķēniņš: vai! Tas kungs šos trīs ķēniņus ir aicinājis, ka viņš tos Moaba rokā dotu.

Un Jozavats sacīja: vai še nav kāds no tā kunga praviešiem, ka to kungu caur viņu vaicātum? Tad atbildēja tam viens no Izraēļa ķēniņa kalpiem un sacīja: šeitan ir Eliza, Zavata dēls, kas ūdeni uz Elijas rokām lēja.

Un Jozavats sacīja: tā kunga vārds ir pie viņa. Tad nogāja pie tā Izraēļa ķēniņš un Jozavats, un Edoma ķēniņš.» (2. Ķēniņu grām., 3. nod., 9.—12. p.)

Aizrādīsim, ka Akaba dēls un tāpat arī Edoma ķēniņš nepielūdza ebreju dievu. Tas liek Bolingbrokam piezīmēt sekojošo: «Ja kāds stāstītu, ka trīs valdnieki, no kuriem viens ir katolis, bet divi protestanti, devušies pie katoļu abata, lai kopā izlūgtos lietu, — ko gan teiktu par tādu muļķību? Un, ja katoļu mūks būtu sarakstījis tādu pasaku, vai tad viņš nebūtu apstiprinājis, ka pareiza ir paruna — «melo kā garīdznieks»?»

«Bet Eliza sacīja uz Izraēla ķēniņu: kas man ar tevi? Ej tu pie tava tēva praviešiem un pie tavas mātes praviešiem. Bet Izraēļa ķēniņš sacīja uz to: nē, jo tas kungs ir šos trīs ķēniņus aicinājis, ka viņš tos Moaba rokā dotu.

Un Eliza sacīja: tik tiešām kā tas kungs Cēbaots dzīvo, priekš kā es slāvu, ja es to nedarītu Joza vata — Jūdas ķēniņa labad, es tevi negribētu nedz uzlūkot, nedz cienīt.

Nu tad dabujiet man vienu koklētāju. Un, tam koklētājam koklējot, tā kunga roka nāca pār viņu.» (13.—15. p.)

Zēl, ka «svētais» autors nenorāda, kādu melodiju atskaņojis šis lieliskais muzikants, pavadīdams Elijas pēcteci. «Un viņš sacīja: rociet grāvi pie grāvja šinī lejā. Jo ta saka tas kungs: jūs neredzēsiet ne vēju, ne lietu, tomēr šī leja būs pilna ūdens jums dzert pašiem un jūsu sīkiem un lieliem lopiem. Un tas ir vēl maz priekš lā kunga: viņš arī \Ioabu dos jūsu rokā. Un jums būs visas stiprās pilsētas un visas izredzētās pilsētas kaut, ir visus labus kokus izcirst, ir visus avotus aizbāzt, ir visus labus tīrumus ar akmeņiem samaitāt.» (16.— 19. p.)

Ja jau tadi bija dieva teva izvirzītie noteikumi, tad klust nesaprotams, kādēļ bija vaja

dzīga uzvara. Izraēlieši lāču pieteica moabiešicni karu vienīgi likai tāpēc, lai piespiestu tos, tāpat ka agrāk, ik gadu dot simttūkstoš aunu un tikpat daudz aitu. Ja uzvarai visādā ziņā vajadzēja saistīties ar pilnīgu visas zemes izpostīšanu, tad tā viņi, protams, zaudēja katru iespēju kādreiz saņemt iekārotos meslus. «Un notikās no rīta ap ēdamā upura laiku, raugi, tad nāca ūdens no Edoma puses un zeme tapa ūdens pilna.» (20. p.)

Pravietojuma otrā daļa piepildījās gluži tāpat kā pirmā: moabieši, kas uzbruka izraēliešu nometnei, lika sakauti.

«Tad cēlās izraēlieši un kāva moabiešus, un lie bēga priekš viņiem. Un tic tur ielauzās un apkāva moabiešus.

Un nopostīja tās pilsētas, un ikkatrs meta savu akmeni uz visiem labiem tīrumiem un tos sameta pilnus, un aizbāza visus avotus, un nocirta visus labos kokus, līdz kamēr Ķirarezetē akmeņus vien atlicināja. Un lingotāji ap to apmetās un tai svieda virsū.

Kad un Moaba ķēniņš redzēja, ka kaušanās tam metās par stipru, tad ņēma viņš septiņsimt vīru pie sevis, kas zobenu izvilka lauzties cauri pret Edoma ķēniņu, bet tie nespēja.

Tad ņēma viņš savu pirnidzimušu dēlu, kam bija viņa vietā par ķēniņu kļūt, un upurēja to par dedzināmu upuri uz mūra. Caur lo apskaitās Izraēlis ļoti un atstājās no tā, un griezās atpakaļ uz savu zemi.» (2. Ķēniņu grām., 3. nod., 24.-27. p.)

Idiotisku pasaku konkursā nule atstāstītā iegūtu pirmo godalgu: tai nav vajadzīgi nekādi komentāri!

Tālāk redzam Elizu, kas atkārto Elijas brīnumus otrā izdevumā, ar labojumiem un grozījumiem. Tā, piemēram, viņš sastop (bībelē nav teikts, kur) atraitni, kas sadrūmusi, jo viņas nelaiķa vīrs atstājis tai parādus un kreditori grib pārdot verdzībā viņas bērnus (i. nod., 1. p.). Eliza lūdz atraitni, lai tā viņam pasakot, kas viņai pieder. Atraitne atbild: «Tavai kalponei nav it nekā namā kā tikai viena krūze eljes.» (2. p.) Elizam vairāk nekā arī nevajag. Viņš liek atraitnei apstaigāt visus kaimiņus un patapināt no tiem visus tukšos podus. Tad viņš pavēl tai līdz ar bērniem ieslēgties un pārliet eļļu no savas krūzes visos pārējos traukos. Nav grūti uzminēt, kāds brīnums noliek: atraitnes krūze paliek allažiņ pilna. Pārsteigtā sieviete atskrien pie Elizas, lai tencinātu viņu, un dieva vīrs saka: «Ej pārdod to elji un maksā tavam parādu dzinējam. Un no tā cita uzturies pati ar taviem dēliem.» (7. p.) Šai brīnumā pats brīnišķīgākais ir nevis tas, ka brīnums atgādina Elijas brīnumu, ko viņš parādīja Carpatas atraitnei, bet gan tas, ka Eliza šeit izticis … bez mūzikas.

«Un nolikās kādu dienu, kad Eliza gāja uz Zunemi, tad tur bija viena bagāta sieva, tā uzlūdza viņu pie viņas ēst. Un notikās, kad viņš tur cauri staigāja, tad gāja viņš tur iekšā ēst maizi.

Un tā sacīja uz savu viru: redz jelc, es nomanu, ka šis dieva virs svēts ir, kas vienumēr še cauri staigā.

Darīsim jele viņam vienu mazu augšistabiņu ar sienām, un liksim viņam tur gultu un galdu, un krēslu, un lukturi, ka viņš, pie mums nākdams, tur var ieiet.

Un tas gadījās vienā dienā, kad viņš tur nāca, tad gāja viņš tai augšistabiņā un apgūlās tur.

Un viņš sacīja uz Ģeazu, savu puisi: aicini šo zunemieti. Un viņš aicināja to, un tā ienāca pie viņa.

Un viņš sacīja uz to: saki jelc viņai: redz, mūsu dēļ tev ir bijušas visas šis rūpes, ko būs man tev darīt? Vai tev kas jārunā pie ķēniņa vai pie kara lielkunga? Bet viņa sacīja: es dzīvoju starp saviem ļaudīm.

Tad sacīja viņš: ko tad es tev citādi darīšu? Un Ģeazus sacīja: viņai dēla nevaid, un viņas virs ir vecs.

Tad sacīja viņš: aicini viņu. Un, kad viņš to aicināja, tad stājās viņa durvīs.

Un viņš sacīja: nākošā gadā ap šo laiku skūpstīsi tu dēlu. Bet tā sacīja: ak nē, mans kungs, tu dieva vīrs! Nemelo tu tavai kalponei.

Un tā sieva tapa grūta un dzemdēja dēlu citugad ap to pašu laiku, kā Eliza viņai bija runājis.» (2. Ķēniņu grām., h. nod., <S.—17. p.)

Šai vēstījumā pārsteidz viens sīkums: kopš Eliza tik ērti iekārtojies pie šās labsirdīgās sievietes, viņš itin kā nav vairs tik liela ienaidā ar ķēniņu (Zuneme Ģilboa kalna pakājē piederēja Izraēļa ķēniņ valstij). Gribēdams būt pieklājīgs un laipns, Eliza piedāvā atraitnei aizrunāt par viņu pie Jorama, itin kā viņš būtu ķēniņa mīlulis un varētu pie tā pieiet kā savējais! Bet šis ķēniņš taču ir tas pats Jorams, kam Eliza nule visnekaunīgākajā veidā bija paziņojis, ka nevēloties viņu redzēt, ne arī ar viņu runāt.

Bībelē nav skaidri pateikts, ka tieši Eliza pats pagādājis šai krietnajai sievietei bērnu, taču pēc teksta tā var domāt. Vēlāk vēstījuma autors godā viņas vīru par tēvu. Nav zināms, vai viņš par tēvu kļuvis pēc galdnieka svētā Jāzepa — «dieva dēla» Jēzus tēva paņēmiena vai arī parastajā nozīmē.

«Kad nu tas bērns paauga, tad gāja tas kādā dienā ārā pie sava tēva pie pļāvējiem. Un viņš sacīja uz savu tēvu: vai, mana galva, mana galva! Un viņš sacīja puisim: nes to pie viņa mātes. . . . tā to ņēma savā klēpī līdz pusdienai, tad tas nomira. Un tā gāja augšām un lika to uz tā dieva vīra gultu, un to ieslēdza, un izgāja … Tā jāja viņa un nāca pie tā dieva vīra uz Karmeļa kalna. … Kad nu viņa pie tā dieva vīra kalnā nāca, apkampa tā viņa kājas . . . Un viņa sacīja: vai es esmu vienu dēlu no mana kunga lūgusi? Vai es nesacīju, tev nebija mani pievilt? . . . Tad cēlās viņš un gāja tai pakaļ … Kad un Eliza namā nāca, raugi, tad 1as bērns gulēja nomiris viņa gultā,

Un viņš gāja iekšā un aizslēdza durvis aiz abiem, un pielūdza to kungu. Un viņš uzkāpa un apgulās uz to bērnu, un lika savu muti uz viņa muti un savas acis uz viņa acīm, un savas rokas uz viņa rokām, un izpletās tā pār tā bērna miesām, tiekams tās sasila. Un viņš atkal cēlās un gāja istabā reiz šurp un reiz turp, un uzkāpa atkal, un izpletās pār viņu. Tad šķaudīja tas puisis septiņas reizes, pēc atdarīja tas savas acis. Tad aicināja viņš Ģeazu un sacīja: aicini man šo zunemieti. Un, kad viņš to aicināja un tā nāca, tad sacīja viņš: ņem tavu bērnu. Tad nāca tā un metās viņam pie kājām, un paklanījās pie zemes, un tā pacēla savu dēlu, un izgāja ārā.» (2. Ķēniņu grām., 4. nod., 18.—37. p.)

Kritiķi smejas par šo Elizas brīnumu, kas no Elijas brīnuma atšķiras tikai ar ķermeņa kustību skaitu. Bet teologi tajās saskata mistisku jēgu: vajag taču vispirms drusku lauzīties, iekām dara brīnumu.

Pravietis atgriezās no Zunemes Ģilgalā, kad zemē valdīja bads. Vēlreiz bads un atkal bads! Tas ir vēl viens pierādījums, ka šī jaukā Kanaanas zeme ar saviem kailajiem kalniem, alām un bezdibeņiem, ar savu Zodomas ezeru un ar akmeņaino smilšu tuksnesi nepavisam nebija tik auglīga, kā vecais dievs ar Mozus muti to iztēloja savai izredzētajai tautai.

«Kad nu Eliza atkal uz Ģilgalu nāca, tad bija bads tai zeme, un to praviešu bērni sēdēja viņa priekšā, un viņš sacīja uz savu puisi: liec to lielo podu uz uguns un vāri putru priekš tiem praviešu bērniem.

Tad izgāja viens laukā zāles lasīt un atrada meža gurķu stīgas, un no tām salasīja pilnu klēpi meža gurķu, un nāca, un grieza tos iekš poda pie putras, jo viņš tos nepazina.

Un tie ielēja tiem vīriem ēst, un. kad tie no tās putras ēda, tad sauca tie un sacīja: nāve ir tai podā, tu dieva vīrs, un nevarēja to ēst.

Bet viņš sacīja: atnesiet miltus! Un viņš meta tos iekš poda, un viņš sacīja (Ģeazum): lej tiem ļaudīm, ka tie ēd. Tad nebija vairs nekāda ļaunuma podā.

Un viens vīrs nāca no Baāl-Zalizas un atnesa tam dieva vīram jaunas labības maizes, divdesmit miežu maizes un taukšētas vārpas savā kulē. Un viņš sacīja: dod tiem ļaudīm, ka tie ēd!

Bet viņa sulainis sacīja: ko es došu simt vīriem? Un viņš sacīja: dod tiem ļaudīm, ka tie ēd, jo tā saka tas kungs: tie ēdīs, un vēl pāri paliks.

Tad lika viņš tiem priekšā, ka tie ēda, un tur vēl pāri palika pēc tā kunga vārda.» (2. Ķēniņu grām., h. nod., 38.— ii. p.)

Šai brīnumā pats brīnišķīgākais ir tas, ka pēc ilga laika Jēzus Kristus to atkārtoja. Bet Eliza jau sensenis bija miris un nevarēja apsūdzēt Marijas dēlu par plaģiātu1 .

5. nodaļa veltīta stāstam par Naēmani. Spriežot pēc bībeles, viņu vajadzētu uzskatīt par sevišķi slavenu, bet, kā jau parasts, neviens vēsturnieks par viņu nekā nezina. «Un Naērnanis, Zīrijas ķēniņa kara lielskungs, bija augsts virs priekš sava kunga un no lielas sla vas, jo caur viņu bija tas kungs zlriešus atpestījis, un viņš bija viens varens vīrs, bet spitālīgs. Un no Zīrijas bija sirotāji izgājuši un vienu mazu meiteni no Izraēla zemes aizveduši, kas Naēmaņa sievas kalpone bija. Un tā sacīja uz savu gaspažu: kaut būtu mans kungs pie tā pravieša, kas Zamārijā ir, viņš to gan drīz būtu atsvabinājis no viņa spitālības.» (1—5. p.)

Kad šos vārdus izdzirda viņa ekselence ģenerālis Naērnanis, viņš palūdza valdniekam atvaļinājumu un valdnieks to neliedza. Turklāt Sīrijas ķēniņš uzrakstīja Izraēļa ķēniņam laipnu zīmīti, lai Naēmani labi uzņemtu. U11 Naērnanis devās ceļā, paņēmis līdzi desmit talantu sudraba, seštūkstoš zēķcļu zelta un desmit kārtu drānu. Taču ar Izraēļa ķēniņu notika kaut kas nesaprotams. Kad Izraēļa Jo rams alplēsa vēstuli, viņš izlasīja: «Kad šī grāmata pie tevis nāk, raugi, es esmu savu kalpu Naēmani pie tevis sūtījis, ka tu viņu atsvabini no viņa spitālības.» (6. p.) Var iedomāties Jorama izbrīnu, lasot šo vēstuli, bet grūli aptvert, kā viņš rīkojās. Bībelē teikts: «Kad nu Izraēļa ķēniņš šo grāmatu bija lasījis, tad sa plosīja viņš savas drēbes un sacīja: vai tad es esmu dievs, ka varu nokaut un atkal dzīvu padarīt, ka šis pie manis sūta vīru, lai to atsvabinu no viņa spitālības? Ņemiet vērā un redziet, ka tas iemeslus pie manis meklē.» (7. p.)

Par laimi, Eliza zināja visu, kas notiek, un deva Joramam ziņu, lai tas sūtot Naēmani pie viņa. Septiņkārtiga pelde Jordānā pēc Elizas receptes pilnīgi izdziedināja dūšīgo karotāju no spitālības: «un viņa miesa lapa atkal lik vesela kā maza bērna miesa» (14. p.). Taisnību sakot, Naēmanis sākumā brīnījās par pravieša recepti: viņam šķita dīvaini, ka bija vajadzējis laisties tik tālā ceļojumā tikai tālab vien, lai nomazgātos tīrā ūdenī. Mūsmājās, viņš teica, arī ir upītes, kur var peldēties. Taču viņam paskaidroja, ka tām upelēm neesot Jordānas īpašību, ko ši upe ieguvusi ar Elizas svētīgo iejaukšanos.

Izveseļojies viņš gāja tencināt pravieti: «Raugi, nu zinu es, ka cita dieva nevaid iekš visas pasaules kā vien Izraēļa starpā. Un nu ņem, lūdzams, vienu svētību no tava kalpa.» (15. p.) Lai gan Naēmanis bija visai neatlaidīgs, viņam tomēr neizdevās satricināt Elizas nesavtību.

Eliza izdarīja vēl veselu sēriju brīnumu. Viens no varoņiem, ko «svētais» autors miglaini dēvē par praviešu bērniem, reiz Jordānas krastmalā skaldīja malku, un viņam cirvis iekrita ūdenī. «Tad tas sāka brēkt un sacīja: vai, mans kungs! …Un tas dieva vīrs sacīja: kur tas iekrita? Tad rādija tas viņam to vietu, un viņš nogrieza vienu koku un iegrūda turpat, tad tā dzelzs peldēja.» Pravieša bērnam atlika tikai pastiepi roku un izņemt cirvi no ūdens (2. Kēninu grām., (i. nod., 5. un 6. p.).

Vel kads brīnums atkal apliecina, cik ļoti dievs atbalstīja Elizu. «Un zīriešu ķēniņš karoja pret Izraēli .. . Un tie nāca nakti un apmetas ap to pilsētu. Un tā dieva vīra sulainis cēlās agri un izgāja, un raugi, viens karaspēks bija apmeties ar zirgiem un ratiem ap pilsētu. Tad sacīja viņa puisis uz to: ak mans kungs, ko mēs darīsim? Un viņš sacīja: nebīsties, jo vairāk ir to, kas pie mums ir, nekā to, kas pie viņiem ir. Un Eliza pielūdza un sacīja: kungs, atdari jele viņam acis, ka 1as redz. Tad atdarīja tas kungs tā puiša acis, ka tas redzēja, un raugi, kalns bija pilns ugunīgu zirgu un ratu Elizam apkārt. Kad tie nu pie tā nonāca, tad lūdza Eliza to kungu un sacīja: sit jele šos ļaudis ar aklību, un viņš sita tos ar aklību pēc Elizas vārdiem.» (8.—18. p.)

Seit dēka iegūst vienkāršas joku komēdijas raksturu. Iedomājieties šos nelaimīgos virsniekus un kareivjus, kas pēkšņi tiek sisti ar aklumu, it īpaši tad, kad runa ir par lielu armiju. Pilsētu, kurā atradās pravietis, taču ielenca kājnieki, kavalērija un kara rati. Ja tāds brīnums varētu notikt, tad, liktos, šiem nelaimīgo tūkstošiem vajadzēja atcelt aplenkumu un lugt, lai izraēlieši viņus saudzē un nogādā mājās, kamēr viņi vēl dzīvi. Taču nekas tamlīdzīgs nenotika! Saskaņā ar bībeli šis aklais karaspēks neatteicās no nodoma sagūstīt Elizu dzīvu vai mirušu. Un šeit «svētais» autors piespiež ticīgos norīt vienu no vismonumentālākajām nejēdzībām, ko jebkad uzrakstījuši priesteri, pašapmierināti smīnēdami par vientiesīšu lētticību. Eliza pats piedāvāja savus pakalpojumus sīriešu virsniekiem un kareivjiem, lai vestu viņus meklēt Elizu. Šie aklie idioti pieņēma piedāvājumu, un pravietis aizvilka viņus sev līdzi līdz pašai valsts galvaspilsētai, kur tad viņi krita gūstā. Šī pasaka ir tik nejēdzīga, ka uzskatām par nepieciešamu vēlreiz citēt dievišķo tekstu: «Tad sacīja Eliza uz tiem: šis nav tas ceļš, un šī nav tā pilsēta. Eita man pakaļ, es vedīšu jūs pie tā vīra, ko jūs meklējat. Un viņš veda tos uz Zamāriju.» (2. Ķēniņu grām., 6. nod., 19. p.)

Iedomājieties šos karavīrus, kas zosu gājienā seko pravietim. Iedomājieties visus šos aklos, kas soļo no Dotanas uz Zamāriju, turēdami cits citu aiz mēteļa stūra, pie kam pirmais ieķēries ceļveža stērbelēs, bet tas nnv neviens cits kā pats Eliza. Iedomājieties visu to un sakiet, vai vēl kāda reliģija var nekautrīgāk izsmiet savu lētticīgo piekritēju labsirdību? «Kad tie nu nonāca Zamārijā, tad sacīja Eliza: kungs, atdari tiem acis, ka tie redz. Un tas kungs atdarīja tiem acis, ka tie redzēja, un raugi, tie bija pašā Zamārijas vidū.» (20. p.)

Taču gals labs, viss labs, un tūdaļ redzēsim, ka todien Eliza bija augstsirdīgs un savu triumfu ļaunprātīgi neizmantoja. «Un Izraēļa ķēniņš sacīja uz Elizu. kad viņš los redzēja: būs man tos kaut? Bus man tos kaut, mans tēvs? Bet viņš sacīja: tev nebūs tos kaut. Ko tu ar zobenu un ar savu stopu aizņem, tos kauj. Cel viņiem maizi un ūdeni priekšā, ka tie ēd un dzer, un atkal pie sava kunga iet. Un viņš tiem taisīja lielu mielastu, ka tie ēda un dzēra, tad atlaida viņš tos, ka tie atkal pie sava kunga nāca. I'ēc nenāca zīriešu sirotāji vairs Izraēla zemē.» (21.—2.1. p.)

Ko mēs nule lasījām, to tūdaļ atspēko šā notikuma turpinājums. Tādi jau ir «svētie raksti». '23. pantā apgalvots, ka ar Elizas augstsirdību Izraēla valsts tikusi paglābta turpmāk no sīriešu iebrukumiem. Bet izlasiet 24. pantu: «Un pēc tam notikās, ka Ben Adads, zīriešu ķēniņš, sapulcināja visu savu karaspēku un cēlās, un apmeta lēģeri ap Zamāriju.» Lai nevajadzētu izskaidrot šīs nejēdzīgās un pārlieku muļķīgās pretrunas, «bībelstāstos» runāts tikai par brīnumu, ka sīrieši padarīti akli.

Tātad uz skatuves atkal Ben Adads. Tas ir tas pats Ben-Adads, kuram, kā jūs atceraties, ķēniņš Akabs deva iespēju nozust. «Un liels bads bija Zamārijā, jo raugi, tie spieda viņu tik ilgi, tiekams viena ēzeļa galva maksāja astoņdesmit sudraba gabalus un viens ceturtnis kaba baložu sūdu piecus sudraba gabalus.» Tas teikts 25. pantā.

«Un notikās, kad Izraēļa ķēniņš staigāja pa mūri, tad brēca viona sieva uz to un sacīja: palīdzi man, mans kungs un ķēniņ!

Un tas sacīja: tas kungs tev nepalīdz, kā tad lai es tev palīdzu? Vai no klona jeb no tā vīnaspaida?

Vēl sacīja tas ķēniņš uz 1»: kas tev kait? Un tā sacīja: šī sieva sacīja uz mani: dod tavu dēlu, ka mēs to šodien ēdam, tad mēs rītu manu dēlu ēdīsim.

Tad esam mēs manu dēlu vārījušas un to ēdušas. Bet. kad es otrā dienā uz to sacīju: dod nu tavu dēlu, ka mēs to ēdam, tad ir viņa savu dēlu apslēpusi.

Un, kad ķēniņš šās sievas vārdus dzirdēja, tad saplosīja viņš savas drēbes, pa mūri iedams, un ļaudis redzēja, un raugi, tam bija maiss apakšā pār viņa miesu.

Un viņš sacīja: lai man dievs šā un tā dara, ja Elizas — Zavata dēla galva šodien uz viņa paliks.

Un Eliza sēdēja namā, un tie vecajie sēdēja pie tā. U11 viņš (ķēniņš) sūtīja vēstnesi savā priekšā. Bet. pirms tas vēstnesis pie tā nonāca, Eliza sacīja uz tiem vecajiem: vai esat redzējuši, ka šis slepkavas bērns sūtījis manu galvu noraut? Raugiet, kad tas vēstnesis nāk, tad aizslēdziet durvis un grūdiet viņu ar tām durvīm ārā. Klau, viņa kunga kāju troksnis jau nāk viņam pakaļ!

Un, kamēr viņš vēl ar tiem runāja, raugi, tad nāca tas vēstnesis pie ta un sacīja: raugi, las ļaunums nāk no tā kunga, kā tad es vēl uz to kungu gaidīšu?» (2. Ķeninu gram., 6. nod., 26.—33. p.)

Par laimi, ja arī Eliza bija bijis bada cēlonis, tad drīz vien viņš tomēr grozīja stāvokli. Papriecājieties: «Tad sacīja Eliza: klausiet tā kunga vārdu: tā saka tas kungs: rītu ap šo laiku maksās viens pūrs kviešu miltu vienu zēķeli un divi miežu pūri vienu zēķeli Zamārijas vārtos.» (7. nod., 1. p.)

«Jo tas kungs zīriešu spēkam bija licis dzirdei troksni no ratiem un zirgiem un liela karaspēka troksni, tā ka cits uz citu sacīja: redzi, Izraēla ķēniņš pret mums saderējis eticšu ķēniņus un ēģiptiešu ķēniņus, ka tie mums uzbrūk.

Tāpēc bija tie cēlušies un pa krēslu bēguši, un savas teltis ar saviem zirgiem un ēzeļiem pametuši, tas lēģeris bija tā kā pirmāk, un tie bija savas dzīvības pēc bēguši.» (6. un 7. p)

«Tad izgāja tie ļaudis un aplaupīja zīriešu lēģeri, un viens pūrs kviešu miltu maksāja vienu zēķeli, un divi pūri miežu maksāja arī vienu zēķeli pēc tā kunga vārda.» (16. p.)

8. nodaļā pastāstīts, ka zunemiete, kurai Eliza atdzīvināja bērnu, glābusies no bada vi listiešu zemē un uzturējusies tur septiņus gadus. Tālāk te, pārstāstīta arī «kapteiņa» Azaēļa vēsture. Lai to saprastu, jāatceras, ka toreiz, kad Elija (nevis Eliza, nē!) uzturējās Oreba kalnā, dievs pēc zemestrīces un uguns viņam sacīja: «Ej un griezies atpakaļ pa savu ceļu uz Damasku (četrdesmit dienu gājuma.

L. Taksils.), un ieej un svaidi Azaēli par ķēniņu pār Zīriju. Un Jeu, Nimzus dēlu, svaidi par ķēniņu par Izraēli» utt. (1. Ķēniņu griun., 1!). nod., 15. un 16. p.)

Bībelē nav paskaidrots, kāpēc Elija pats nelika svaidījis ne Azaēli, ne Jeu: dievs tēvs izteicis citētos vārdus, un tas viss. Tagad mums darīšana ar Elizu. «Svētais» rakstnieks piepeši atceras Azaēli un Jeu, un, tā kā viņam pie rokas ir Eliza, viņš grasās kā nu mācēdams izlabot savu aizmāršību. Beidzot, mēs vismaz tagad dabūsim zināt, kas tas Azaēlis tāds ir.

«Pēc nāca Eliza uz Damasku, kad BenAdads, tas zīriešu ķēniņš nevesels bija. Tad tapa viņam sludināts un sacīts: tas dieva vīrs ir šurp nācis.

Tad sacīja ķēniņš uz Azaēli: ņem dāvanas tavā rokā un ej tam dieva vīram pretī, un vaicā caur viņu to kungu, un saki: kļūšu es no šās neveselības atpestīts?

Tā gāja Azaēlis viņam pretī un ņēma dāvanas savā rokā, proti, visādu labumu no Damaskas, vienu nastu, ko četrdesmit kamieļi nesa, un tas nāca un stāvēja viņa priekšā, un sacīja: tavs dēls Ben-Adads, zīriešu ķēniņš, ir mani pie tevis sūtījis, sacīdams: kļūšu es no šās sērgas atkal vesels?

Un Eliza sacīja uz to: ej un saki viņam: tu tapsi vesels! Bet tas kungs man ir rādījis, ka viņš mirdams mirs.» (2. Kēninu grām., 8. nod., 7.—10. p.)

Lasot tadas aplamības, dažkārt juties ka sapnī. Kāpēc Eliza, kam dievs atklājis, ka Ben-Adads mirs, uzdod Azaēlim apsolīt ķēniņam izveseļošanos? Un kāpēc viņš, «dieva pravietis», apzinīgi melo Azaēlim? Bībelē tas nav paskaidrots. Tāda muļķību pārpilnība dažkārt pat nogurdina.

«Un tas dieva vīrs skatījās stipri, to uzlūkodams, kamēr šis sarāvās, un viņš raudāja.

Tad sacīja Azaēlis: kāpēc raud mans kungs? Un tas sacīja: tāpēc, ka es zinu, kādu ļaunu tu Izraēļa bērniem darīsi; tu sadedzināsi viņu stiprās pilis ar uguni un nokausi viņu jaunekļus, un satrieksi viņu bērnus, un sakapāsi viņu grūtās sievas.» (11. un 12. p.)

Domāju, ja kāds jums būtu izteicis tādu pareģojumu un jūs ticētu, ka praviešu vārdi ir patiesi, jūs šausmās butu atkāpušies. Bet kā jums patīk Azaēļa atbilde?

«Tad sacīja Azaēlis: kas ir tavs kalps, tas (sprāgušais) suns, ka tanī bija tādu lielu lietu darīt? U11 Eliza sacīja: tas kungs man ir rādījis, ka tu par ķēniņu būsi pār zīriešiem.

Tā nogāja viņš no Elizas un nāca pie sava kunga, un tas uz viņu sacīja: ko ir Eliza uz tevi sacījis? U11 tas atbildēja: viņš sacīja man, tu tapšot vesels.

Un otrā dienā ņēma Azaēlis vienu apsegu un iemērca to ūdenī, un pārklāja to pār viņa vaigu, ka tas nomira. Un Azaēlis tapa par ķēniņu viņa vietā.» (13.—15. p.)

Tāds kroņa iekarošanas paņēmiens ir apbrīnojami vienkāršs. Neviens Ben-Adada mantinieks neprotestēja, un ir saprotams, kāpēc: tā bija «dieva griba».

8. nodaļas beigās teikts, ka «ava mūža norietā Jozavats dalījis Ironi ar savu dēlu Joramu. Atālijas laulāto draugu. Tas ir pretrunā ar to, ko lasījām iepriekš: bija jau teikts (1. Ķēniņu grām., 22. nod., 51. ]>.), ka šis Jorains, Jozavata dēls, uzkāpis troni pēc tēva nāves. Bet, ja gribētu aplūkot visas pretrunas, kādas atrodamas bībelē, mēs nekad netiktu galā.

Jūdas Jorams uzsāka nelabu ceļu. Tapat kā viņa svainis — Izraēļa Jorams, viņš darīja tikai to, kas nepatika tam kungam, un par to arī tika sodīts: «Edoms» apskaitās un vairs nemaksāja meslus. Jūdas Joramam bija trīsdesmit divi gadi, kad viņš uzkāpa tronī, un valdīja viņš, kā jau teikts, astoņus gadus. Kad viņš nomira. Izraēļa Joramam ritēja divpadsmitais valdīšanas gads.

Jūdas Joramam sekoja Akāzija, viņa dēls no Atālijas. Akāzija ieguva tēva kroni savā divdesmit otrajā dzīvības gadā. Viņš nepielūdza jūdu dievu un noturējās uz troņa tikai vienu gadu. Akāzija noslēdza savienību ar savu tēvoci Izraēļa Joramu, lai kopā karotu pret Azaēli. Sīrijas ķēniņu. Bet Azaēlis sakāva sabiedrotos, «tad ķēniņš Jorams griezās atpakaļ, ka tas Jezreēlē liktos dziedināties no tām vainām, ko zīrieši tam bija situši Rāmotā, kad tas pret Azaēli, to zīriešu ķēniņu, bija karojis. Un Akāzija, Jorama dēls, Jūdas ķēniņš, nonāca Joramu, Akaba dēlu, Jezreēla apraudzīt, jo viņš bija nevesels.» (2. Ķēniņu grām., nod., 29. p.)

Lasītāj, saņemieties! Tūdaļ jums vajadzēs nodrebēt: dievs gatavo drausmīgu kautiņu!

«Tad aicināja pravietis Eliza vienu no tiem praviešu bērniem un sacīja uz to: apjoz tavus gurnus un ņem šo eljes krūzi tavā rokā, un ej uz Rāmotu Ģileada. Un, turp nācis, lūko, kur Jeus, Jozavata dēls, Nimzus dēla dēls, ir, un ej iekšā un liec viņam celties no saviem brāļiem, un ved viņu dibenistabā, un ņem to eljes krūzi, un izlej to pār viņa galvu, un saki: tā saka tas kungs: es esmu tevi par ķēniņu svaidījis pār Izraeli. l'ēc atdari tās durvis un bēdz, un nekavējies.» (2. Ķēniņu grām., 9. nod., 1.—3. p.)

Jauniņais «pravieša bērns» precīzi izpildīja uzdoto, par lielum lielu izbrīnu Jcum. Saņēmis savu eļļas devu, Jeus izstāstīja garnizona virsniekiem, kas ar viņu bija noticis. «Tad tie steidzās un ņēma ikkatrs savu drēbi, un lika to viņam apakša uz pakāpēm, un pūta ar bazūnēm, un sacīja: Jeus ir ķēniņš tapis! Tā Jeus, Jozavata dēls, Nimzus dēla dēls, cēla dumpi pret Joramu; bet Jorams ar visu Izraeli bija apmeties ap Rāmotu Ģileada pret Azaēli, zīriešu ķēniņu.» (13. un 11. p.)

Tagad iekļflstani drausmīgā, bezgalīgā slepkavību labirintā. Azaēlis bija saņēmis no dieva briesmīgu misiju un iesāka tās izpildi ar BenAdada nāvi. Ši viņa misija ir neticamu šausmu

pārpilna: jaunajam Sirijas ķēniņam vajadzēs sašķaidīt galvas zīdaiņiem un uzšķērst vēderus grūtniecēm. Arī Jcum ir uzdevums peldēties asinīs. Atcerēsimies, ka Joramu, Akāziju un citu «monarhu» noziegumi bija tādi, ka viņi pielūdza Baālu un nevis Adonaju. Un rau, kādu toleranci ticības lietās māca bībele!

Pēc tam kad Jeus bija izsludināts par ķēniņu, viņš kāpa zirgā un jāja uz Jezreēli, kur atradās Jorams un kur bija atnācis Akāzija, Jūdas ķēniņš, lai apmeklētu Joramu, kas tur ārstējās. «Un tas vaktnieks, kas Jczreeles tornī stāvēja, redzēja Jeus pulku nākam un sacīja: es redzu vienu pulku. Tad sacīja Jorams: ņem vienu jātnieku un sūti to viņiem pretī un lai tas saka: vai miers?» (17. p.)

Tā kā šis sūtnis neatgriežas, Jorams aizsūtīja otru, bet arī to vairs neredzēja. «Tad sacīja Jorams: iejūdziet! Tad tapa viņa rati iejūgti, un Jorams, Izraēla ķēniņš, izgāja, arī Akāzija, Jūdas ķēniņš, ikkatrs savos ratos, un tic izgāja Jcum pretī un to sastapa Nābata — tā izraēlieša tīrumā. Kad nu Jorams Jeu redzēja, tad sacīja viņš: vai miers, Jeu? Bet tas sacīja: kāds miers, kamēr tavas mātes Izebeles maucība un māņi augumā aug.» (21. un 22. p.)

Lai spētu aptvert, cik lielisks ir Jeus pārmetums par ķēniņienes Izebeles izlaidību, jāizdara nelieli hronoloģiski aprēķini, pamatojoties uz svēta jiem tekstiem. Cik gadu tolaik bi ja Akaba atraitnei? Viņa bija Atālijas māte, bet šai jau bija ap simt gadu.

Nav zināms, cik kura no viņām bija veca, kad stājās laulībā. Taču iedomāsimies, ka Aka ba meitai bija likai piecpadsmit gadu. kad viņu salaulāja ar Jūdas Joramu, Jozavata dēlu. Jau zinām, ka šis Jorams neizcēlās ar uzticību dievam. Otrajā Laiku grāmatā pavēstīts, kādu sodu viņš saņēmis.

«Tā pamodināja tas kungs pret Joramu vi listiošu un arābu prātu, kas gar Moru zemi dzīvo.

Un tie cēlās pret Jūdu un ielauzās, un aizveda visu mantu, kas ķēniņa namā atrasta tapa, ir viņa bērnus un viņa sievas, lā ka neviens dēls viņam neatlika kā vien Joakas (Aka zija), viņa jaunākais dēls.

Un pēc visa šā mocīja to tas kungs viņa iek šās ar tādu sērgu, ko nevarēja dziedināt.

Tas notika jo dienas, jo vairāk, un, kad divu gadu laiks bija pagājis, tad viņa iekšas ar to sērgu izbeidzās, ka tas lielās mokās nomira. Un viņa ļaudis nededzināja par viņu tādu dedzināšanu, itin kā tie viņa tēviem bija darījuši.» (2. Laiku grāmata, 21. nod., 16.—19. p.)

Bet tās pašas grāmatas 22. nodaļa iesākas ar šādu vērtīgu vēsti: «Un Jeruzalemes iedzīvotāji cēla Akāziju, viņa jaunāko dēlu, par ķēniņu viņa vietā. Jo sirotāji bija ar arābiešiem lēģeri nākuši un visus vecākos nokāvuši. Tā tapa Jorama — Jūdas ķēniņa dēls Akāzija par ķēniņu. Divdesmit divi gadus Akāzija bija vecs, kad tas par ķēniņu tapa, un valdīja vienu gadu Jeruzalemē, un viņa mātei bija Atālija vārds.»

(i. un 2. p.) Akazijas brāļu skaits mincis Otrās Ķēniņu grāmatas 10. nodaļas 14. pantā: viņu bijis «četrdesmit divi vīri».

Tagad griezīsimies mazliet atpakaļ: Atālija, izgājusi pie vīra, visagrākais, piecpadsmit gadu vecumā, varēja pēc gada dzemdēt savu pirmo dēlu. Iedomāsimies, ka viņai ik gadu dzimuši bērni un likai dēli (bībelē nav nekas teikts par šās ķēniņienes meitām). Akazija piedzima ka četrdesmit trešais, tātad Atālijai bija vismaz piecdesmit astoņi gadi, kad viņa to dzemdēja. Tagad ir skaidrs, ka viņai vajadzēja būt apaļiem astoņdesmit gadiem, kad divdesmit divus gadus vecais Akāzija uzkāpa tronī. No tā tālāk izriet, ka Izebele, Atālijas māte, bija vismaz simt gadu veca, kad viņas dēls Jorams valdīja pār Izraeli un mazdēls Akazi ja valdīja pār Jūdu, tas ir, tai laikā, kad viņai tiek piedēvēta apkaunojoša izvirtība. Pēc visa ta kļūst skaidrs, ka māņiem, ko viņai piedēvē saniknotais Jeus, varēja būt tikai viens mērķis — ar buršanu pievilināt mīļākos simt gadu vecajai vecenei!

Jeus atbilde, protams, nevarēja nomierināt Izebeles dēlu. «Tad apgrieza Jorams savu roku un bēga, un sacīja uz Akāziju: šeit ir viltus, Akāzija. liet Jeus kampa stopu rokā un šāva Joramam starp viņa pleciem, ka bulta izskrēja caur viņa sirdi un viņš nokrita savos ratos.» (2. Ķēniņu grām., 9. nod., 23. un 2-i. p.) Akāzija, Jūdas ķēniņš, ari bēga. «liet Jeus dzinās tam pakaļ un sacīja: kaujiet šo arīdzan uz ratiem . .. un viņš bēga uz Meģidu un nomira tur.» (27. p.)

Tagad pienāca Izebeles kārta. «Un, kad Jeus uz Jezrcēli nāca un Izebele to dzirdēja, tad padarīja viņa savu vaigu jauku un izgreznoja savu galvu, un skatījās caur logu ārā.» (30. p.) Ši godājamā vecene, kam bija vismaz simt, ja ne visi simt divdesmit gadi, vēl paļāvās uz savu daiļumu, cerēdama savaldzināt uzurpatoru. «Kad nu Jeus pa vārtiem ienāca, tad sacīja tā: vai miers Zimrum, sava kunga slepkavam?» (31. p.) Mēs vēl atceramies, ka Zimrus, nogalinājis ķēniņu Baēzu un visu viņa ģimeni, valdīja pavisam tikai septiņas dienas un beidza dzīvi pašnāvībā, kad redzēja, ka Amrus dumpis gūst sekmes.

«Un viņš pacēla savas acis uz to logu un sacīja: kas manā pusē, kas? Tad skatījās uz to kādi divi trīs kambarjunkuri. Un tas sacīja: gāziet viņu no augšienes zemē, un tie nogāza viņu no augšienes, tā ka no viņas asinīm tā siena un tie zirgi aptraipīti tapa, un viņš samina to. Kad nu viņš bija ienācis un ēdis, un dzēris, tad sacīja viņš: lūkojiet pēc tās nolādētās un aprociet to, jo viņa ir ķēniņa meita. Bet, kad tie nogāja viņu aprakt, tad tie nenieka neatrada kā vien galvaskausu, kājas un roku plaukstas.» (32.—85. p.)

Bet mēs zinām, ka Izebele bija ļoti auglīga. Joramam palika brāļi, kas varēja pārņemt ķēniņvalsti. «Un Akabam bija septiņdesmit dēlu Zamārijā, un Jeus rakstīja grāmatas un sūlīja tās uz Zamāriju pie .Tezrcēles virsniekiem, pie tiem vecajiem un Akaba bērnu uzraugiem.» (2. Ķēniņu grām., 10. nod., 1. p.) Vēstulēs lika uzdots iznīcināt visus jaunos «prinčus». Kad nu šī grāmata pie tiem nāca, tad ņēma tie tā ķēniņa dēlus un nokāva septiņdesmit vīrus, un lika viņu galvas kurvjos, un sūtīja tas uz Jezreēli.» (7. p.) Jeus nogalināja ari visus Akaba draugus un visus viņa nama kalpus.

«Un viņš cēlās un gāja, un nāca uz Zaināriju un bija ceļā vienā namā, kur gani dzīvoja. Tad Jeus atrada Akāzijas — Jūdas ķēniņa brāļus, un viņš sacīja uz tiem: kas esat jūs? Un tie sacīja: mēs esam Akāzijas brāļi, un esam nākuši ķēniņa un ķēniņienes bērnus apmeklēt. Tad sacīja viņš: grabiet tos dzīvus. Un tie sagrāba tos dzīvus un kāvā tos … četrdesmit un divi vīrus un neatlicināja no tiem neviena.» (12.—14. p.) Nebūs par ļaunu atgādināt, ka šos četrdesmit divus Alālijas dēlus vienreiz jau nogalināja arābi (2. Laiku grām., 22. nod., 1. p.). Akāzija, četrdesmit trešais un jaunākais ģimenē, mantoja sava tēva — Jūdas Jorama troni tieši tāpēc un tikai tāpēc, ka vecākie brāļi visi bija nogalināti. Ai cietsirdīgais un bezbailīgais Jeus! Viņš nebaidījās noslepkavot pat. . . miroņus!

Ja domājat, ka ar to izbeidzas bībeles dievbijīgās neģēlības, jūs rūgti maldāties. Jeus pasludināja lielus svētkus par godu Baālam. «Aiciniet visus Baāla praviešus, visus viņa kalpus un visus viņa svētītājus pie manis, ka neviens neatraujas, jo man ir Baālam liels upuris jāupurē. Nevienam, kas atraujas, nebūs palikt dzīvam. Bet Jeus darīja to ar viltību, ka viņš visus Baāla kalpus nomaitātu. Vēl sacīja Jeus: svētījiet Baālam svētkus, un tie izsauca tos. Tad sūtīja Jeus arīdzan caur visu Izraēli, un visi Baāla kalpi atnāca, un neviens neatrāvās, kas nebūtu nācis, un tie nāca Baāla namā, ka Baāla nams līdz galu galam pilns tapa.» (2. Kēnirtu grūtu., 10. nod., 19.— 21. p.)

Dievkalpojuma laikā Cebaota sancenša templi aplenca Jeus karaspēks. «Kad nu dedzināmais upuris bija pabeigts, tad sacīja Jeus uz pils karavīriem un uz virsniekiem: cita un kaujiet tos, ka neviens neizbēg. Un tie tos apkāva ar zobena asmeni, un tie pils karavīri un virsnieki tos nometa pie malas un gāja pilsētā uz Baāla namu. Un tie iznesa uzceltās Baāla bildes un sadedzināja tās. Tie arī sadragāja Baāla tēlu un salauzīja Baāla namu, un to darīja par gānekļu vielu līdz šodienai. Tā izdeldēja Jeus to Baālu no Izraēla.» (25.— 28. p.)

Bet tagad, lasītāj, atspiediet muguru pret sienu vai arī pieturieties pie kaut kā, citādi jūs sāksiet grīļoties un nokritīsiet zemē. Te būs 29. pants: «Bet no Jerobeama — Nebata dēla grēkiem, kas Izraēli bija pavedis uz grēkiem, Jeus neatstājās, tiem pakaļ dzīdamies, proti, no tiem zelta teļiem, kas Betelē un Danā bija.» Nē, itin nekādi nav iespējams saprast šo Jeus kungu!

Te būs vēl viens citāts: «Un tas kungs sacīja uz Jeu: tāpēc, ka tev labs prāts bijis darīt, kas man paticis, un esi Akaba namam darījis visu, kas manā sirdī bija, tad sēdēs tavi dēli tev Izraēla krēsla līdz ceturtam augumam. Bet Jeus nedzinās staigāt tā kunga — Izraēļa dieva bauslībā ar visu savu sirdi, viņš neatstājās no Jerobeama grēkiem, kas Izraēli bija pavedis uz grēkiem.» Lai nu bijis kā būdams, šis uzurpators valdīja divdesmit astoņus gadus. Kroni viņš atstāja savam dēlam Joakasam.

Aizrāvies ar Jeus varoņdarbiem, «svētais» autors bija aizmirsis Atāliju. 11. nodaļā viņš atkal stāsta par to. Līdz ar uzurpalora uzkāpšanu troni Akaba meita iegrima dziļās un ļoti sarežģītās sēras: nedaudzās dienās bija nogalināta viņas māte Izebele, ko aprija suņi, nogalināts brālis Izraēļa Jorams un septiņdesmit citi brāļi, viņas dēls Akāzija un četrdesmit divi citi viņas dēli. Jeruzalemes ķēniņienei atlika vairs tikai mazbērni, Akāzijas dēli. Ko viņa darīja, lai paglābtu tos no Jeus niknajām dusmām? Viņa… iznīcināja tos pati. «Kad nu Atalija, Akāzijas māte, redzēja, ka viņas dēls bija nomiris, tad cēlās viņa un izdeldēja visu ķēniņa dzimumu.» (/. p.)

Tikai bībelē varam sastapt tāda veida atriebību. Voltērs šai sakarā izteicās: «Atalija, mazā Joasa vecmāmiņa, nokauj visus savus mazbērnus Jeruzalemē, kā teikts svētajos rakstos, izņemot mazo Joasu, kas paguva noslēpties. Viņai bija kādi simt gadi. Tātad šai apkaušanai nevarēja būt nekādu pamudinošu cēloņu. Visas šīs daudzās slepkavības tā izdara tikai sava prieka pēc, ka ari tālab, lai dotu virspriesterim Jojadam ieganstu savukārt nokaut arī viņu pašu. Sai Izraēļa un Jūdas ķēniņu laikā sastopamies ar tādām slepkavību un masu iznīcināšanas scēnām, kādas, jādomā, būtu iespējamas sesku vēsturē, ja vien kāds gailis būtu varējis uzrakstīt viņu vēsturi.»

Bībeles vēstījumiem vienmēr raksturīgs tas, ka tie ir neticami. Ka gan Akāzijas jaunākais dēls varēja paglābties no šas vispārējās apkaušanas? Viņu paslēpa tēva māsa Jozeba. Kas bija šī Jozeba? Tā bija Akāzijas māsa un Atāli jas meita (2. Ķēniņu grūm., 11. nod., 2. p.). Turklāt viņa bija garīdznieka Jojadas laulātā draudzene (2. Laiku grām., 22. nod., 11. p.). Tādējādi ķēniņiene Atālija, kas kļuvusi slavena ar savu bezdievību, Atālija, kas Baalu atzina par vienīgo dievu, savu meitu bija izdevusi pie ebreju dieva garīdznieka. Un mazais Joass paslepšus no Atālijas lika audzināts templī. Sešus gadus viņa itin nekā nezināja par šo ilgo sava znota sazvērestību. Septītajā gada Jojada sapulcināja ebreju dievam uzti cīgos karaspēka virspavēlniekus, parādīja viņiem Akāzijas mazo dēlu, izsludināja to par valdnieku, un Atālija, kas atskrēja, lai palūkotos, kas te notiek, tika nogalināta pie valdnieka nama «zirgu braucamā ceļa». Pie reizes noslepkavoja arī Baāla priesteri Matanu, Jojadas konkurentu.

No Otrās Ķēniņu grāmatas redzams, ka Joass bijis dievbijīgs monarhs. Bet no Otrās Laiku grāmatas tāpat kļūst skaidrs, ka galu galā viņš nogājis no taisnā ceļa (24-, nod.): viņš atjaunojis mežu elku un citu viltus dievu kultu, radīdams lielu apmulsumu Cakarijā, kas pēc sava tēva Jojadas nāves bija kļuvis par ebreju dieva garīdznieku. Joass, Cakarijas pārmetumu sakaitināts, pavēlēja nomētāt viņu ar akmeņiem tempļa pagalmā (21. p.). Joasu savukārt nožņaudza divi viņa kalpi, kas Laiku grāmata saukti tā: «Zabads, amonietes Zimeatas dēls, un Jozabads, moabieles Zimrites dēls», — bet Otrajā Ķēniņu grāmatā: «Jozakars, Zimeata dēls, un Jozabats, ZOrnera dēls» (12. nod., 21. p.). Lai nu šie slepkavas būtu bijuši kas būdami, šis ķēniņš novaldī ja veselus četrdesmit gadus. Pēc Joasa noslepkavošanas troni mantoja viņa dēls Amacija.

Atkal atšķirdami Otro Ķēniņu grāmatu, dabūjam zināt, ka Izraēlī par bargā Jeus mantinieku kļuvis viņa dēls Joakass. Sis netiklis ņirgājās par ebreju dievu septiņpadsmit gadus. Viņa ķēniņvalsti ar saviem uzbrukumiem izpostīja Sīrijas valdnieki — Azaēlis un BenAdads. Bet grūti pat iedomāties, cik ļoti izputināja ebrejus! Te būs teksts: «Jo no Joakasa ļaudīm nebija vairāk atlikuši kā piecdesmit jātnieki un desmit rati un desmittūkstoš kājnieki. Jo Zi rijas ķēniņš bija tos nokāvis un tos darījis kā saminamus pīšļus.» (2. Ķēniņu grām., 13. nod., 7. p.)

Joakasa mantinieks bija viņa dēls Joass, ko nevajag sajaukt ar Joasu, Jūdas ķēniņu. Izraēla Joass, Jeus mazdēls, karoja ar Amaciju, Jūdas Joasa dēlu, galīgi sakāva viņu, izlauza Jeruzalemes mūros robu četrsimt olekšu garumā un izlaupīja templi un ķēniņa pili.

Izraēla Joasa valdīšanas laikā nomira pravietis Eliza. «Bet Eliza bija nevesels ar kādu neveselību, ar ko tas arī nomira. Un Joass, Izraēla ķēniņš, nogāja pie tā un raudāja viņa priekšā.» (2. Ķēniņu grām., 13. nod., H. p.)

Nākamajā gadā notika negaidīts brīnums. Bedīja kādu cilvēku, un ieraudzīja moabiešu karapūļus. «Un notikās, kad tie nupat vienu vīru gribēja aprakt, redzi, tad tie ieraudzīja to pulku un iemeta to vīru Elizas kapā. Un, kad tas vīrs dabūja aiztikt Elizas kaulus, tad tas tapa dzīvs un cēlās stāvus uz savām kājām.» (20. un 21. p.) Domājams, ka arī moabieši pārbijās un aizmuka.

Kritiķi nekad nav apmierināti! Viņi arī šeit izsaka savas piezīmes. Viņi jautā, kāpēc dievs neuzcēla no miroņiem pašu Elizu, bet atdzīvināja kaut kādu nevienam nezināmu vīru, kas nevienu nevarēja interesēt un nevienam nebija vajadzīgs un tikai nejauši tika iesviests pravieša kapā. Viņi jautā, kā gan šis kaps varēja palikt vaļā veselu gadu. Viņi jautā, kas noticis ar atdzīvināto, un brīnās, ka tas nav ieguvis slavu un bībelē nemaz nav pieminēts pat savā otrajā, tik negaidītajā mūžā. Beidzot, ja Elizas kauliem piemita tādas brīnumdarītājas spējas, kritiķi jautā, tad kāpēc gan tos vairāk neviens cits neizmantoja? Skumji domāt, ka, kaut cik saprātīgi un plaši izmantojot šo skeletu, mums visiem varēja būt nodrošināta nemirstība! Vismaz «svētie tēvi» būtu varējuši izmantot Elizas kauliņus, kaut vai lai pagarinātu paši savu eksistenci.2

Pēc Elizas nāves vēsturiski politiskais juceklis bībelē kļūst tik briesmīgs, ka gandrīz nemaz vairs nav iespējams orientēties personu vārdu un fantastisko notikumu bezjēdzīgajā blīvā. Izraēla valsts gals pienāca ķēniņa Ozejas laikā. Ozeja un daudzi viņa bijušie pavalstnieki tika aizvesti uz Asīriju gūstā.

Četrdesmitā nodaļa JŪDAS VALSTĪBAS GALS

tai laikā, kad Izraēļa valstības ebreji jau atradās asīriešu gūstā, Jūdas valstība vēl turējās patstāvīga Izķijas dievbijīgajā valdīšanā. «Tas nopostīja tos kalnu altārus un sadauzīja tās uzceltās bildes, un izdeldēja tos elka mežus, un nogāza to vara čūsku, ko Mozus bija darījis, jo līdz tam laikam bija tie Izraēļa bērni tai kvēpinājuši.» (2. Ķēniņu (jrām., 18. nod., k. p.) Tiesa gan, par šo dievbijību dievs viņam deva uzvaru pār vilistiešiem, tomēr dažos gadījumos dieva atbalsts bija tikai daļējs. Tā, piemēram, Izķijas valdīšanas ceturtajā gadā viņam uzbruka Sinaheribs (bībelē saukts par Zaneribu), Asīrijas valdnieks, un Izķija atkratījās no viņa, samaksādams tam trīssimt talantu sudraba un trīsdesmit talantu zelta. «Tad deva Izķija visu sudrabu, kas tā kunga namā un ta ķēniņa nama mantās atrasts tapa . . . Izķija noplēsa (to zeltu) no tā kunga nama durvīm un no

tiem stabiem, ko… bija apkalis ar zeltu, un deva to Asīrijas ķēniņam.» (15. un 16. p.)

Pēc tādas izlaupīšanas Zaneribs gan, šķiet, varēja atstāt Izķiju mierā. Bet kas to deva! Viņš drīz vien atkal griezās atpakaļ, ķērās no jauna pie darba, aplenca Jeruzalemi ar savu karaspēku un nosūtīja pie Izķijas kādu Rabzaku, kam lika uzdot ķēniņam dzēlīgu jautājumu: «Kas tas tāds patvērums, uz ko tu paļaujies?» (19. p.) Izķija izsūtīja pie Rabzakus trīs parlamentārus, un šie tam sacīja: «Runā jele ar taviem kalpiem zīriski, mēs to gan protam, un nerunā jūdiski ar mums priekš to ļaužu ausīm, kas uz mūra ir.» (26. p.)

Taču Rabzakus kļuva vēl nekaunīgāks. Viņš sāka runāt «izsmalcinātā» bībeles valodā: «Vai mans kungs mani pie tava kunga un pie tevis sūtījis šos vārdus runāt? Vai ne pie tiem vīriem, kas uz mūra stāv, kam līdzi ar jums būs jāēd savi sūdi un jādzer savi mīzali.» (27. p.)

Izķija, redzams, ne sevišķi paļavas uz dievu, ja jau viņš nemaz nepretojās un tā ļāva sevi aplaupīt. Tomēr pravietis Ezaija, šo notikumu laikabiedrs, uzmundrināja viņu, un arī pats dievs tēvs beidzot sniedza viņam savu atbalstu. «Un tai pašā naktī notikās, ka tā kunga eņģelis izgāja un kāva asīriešu lēģerī simt astoņdesmit un pieci tūkstošus. Un, kad tie rītā agri cēlās, redz, tad tur bija viss miroņu pilns. Tā aizgāja Zaneribs. Asīrijas ķēniņš, un gāja projām un griezās atpakaļ, un palika Ninivē.» (2. Ķēniņu grām., 19. nod., 35. un 36. p.) Spoža bībeliska «uzvara»!

Tālāk bībelē stāstīts, ka «Zaneribu» nokāvuši viņa paša dēli Adramcleks un Zar-Ecers, kas pēc slepkavības aizbēguši uz Armēniju, un ka cits «Zaneriba» dēls, «Asaradons» (vēsturē Asarhadons), kļuvis par ķēniņu viņa vielā. Bet nākamajā nodaļā autors pavēstī, ka Izķija savas valdīšanas pēdējos gados noslēdzis savienību ar Berodaku Baladanu, Babilonas valdnieku.

Sie apgalvojumi nesaskan ar arheologu atklājumiem par Asīrijas valstu vēsturi. No uzrakstiem slavenajā Ilorsabadas pilī, ko 1842. gadā atklāja Botā franču konsuls Mosulā, izriet, ka Berodaku Baladanu no Ilaldejas padzinis pats Salmanasars V, Sinaheriba tēvs, uzvarēdams viņu kaujā pie Betlakimes 709. gadā pirms mūsu ēras, un ka Salmanasars pēc šās uzvaras ieņēmis Babilonu un pievienojis šo valsti Ninivei. Kā tad Izķija varēja noslēgt savienību ar Berodaku Baladanu «Asaradona» — Sinaheriba dēla valdīšanas laikā, ja šis Babilonas ķēniņš bija zaudējis visus savus īpašumus karā pret Ninives valdnieku, «Asaradona» vectēvu, un ja «Asaradons», kas valdīja Izķijas mūža pēdējos gados, bija vienā laikā Ninives un Babilonas valdnieks?

Bet pat tad, ja neņemtu vērā zinātnieku atklājumus un par svarīgāku atzītu bībeles autoritāti, — ari tad visādā ziņā jāizsaka šāda piezīme: dievs, kas bija apsolījis: «Jocsšopilsētu paglabāšu un izpestīšu sevis labad un sava kalpa Dāvida labad» (2. Ķēniņu grām., 19.nod., 34. p.), — varēja arī negaidīt «Zaneriba» otro iebrukumu. Jo, ja jau dievs, būdams visvarens, bija nolēmis ņemt Jeruzalemi savā aizgādībā, tad būtu bijis labāk patiesi aizstāvēt pilsētu pret «Zaneribu» no paša sākuma, nevis ļaut šim «Zaneribam» aizvākt visas valsts bagalības un visus tempļa dārgumus. Tāpat nav arī saprotams, kāpēc Cēbaota kungs, kas tik svinīgi pasludināja sevi par Jūdas cilts aizstāvi un aizgādni un kas ar sava eņģeļa iznīcinātāja roku vienā nakti nokāva simt astoņdesmit piecus bikstošus asīriešu, pēc dažiem gadiem pameta jūdus, ļāva citai asīriešu armijai sagraut viņu svētnīcas un gluži mierīgi nolūkojās, kā jūdus un Benjamiņa cilti, ieskaitot ari ļoti daudzus Ievitus, iekala vergu ķēdēs.

Sakarā ar Izķiju minams vēl viens fakts, kura detaļas ir diezgan interesantas. Šis ķēniņš uzkāpa tronī, būdams divdesmit piecus gadus vecs, un dievs ierakstīja viņa likteņa grāmatā, ka viņš mirs trīsdesmit devītajā mūža gadā. Taču sakara ar zināmiem apstākļiem, kas jāpiemin, dievs ar gumiju izdzēsa šo ierakstu «lielajā mūžības grāmatā» un izdarīja labojumu, tā ka Izķija varēja ķeipt līdz piecdesmit četru gadu vecumam.

Savas valdīšanas četrpadsmitajā gadā Izķija saslima, kā tas ari bija vajadzīgs saskaņā ar sākotnējiem norādījumiem viņa likteņa grāmatā. pirms dievs vēl nebija laidis darbā dzē

šamo gumiju. Jūdu ķēniņš nesūtīja pēc ārsta; tas nebija vajadzīgs, jo viņam pie rokas bija pravietis Ezaija, svēts cilvēks, kas bija lielas kursā par visiem dieva lēmumiem. Ezaija, dabūjis zināt, kādā sakarā ķēnišķīgais slimnieks gribējis ar viņu apspriesties, steidzās ierasties pie valdnieka cisām. Un sacīja Ezaija Izķijam: «Tā saka tas kungs: apkop savu namu, jo tu mirsi un netapsi vesels. Tad grieza Izķija savu vaigu pret sienu un pielūdza lo kungu, un sacīja: ak kungs, piemini, lūdzams, ka es tavā priekšā esmu staigājis patiesībā no visas sirds un, kas tev patīk, darījis. Un Izķija raudāja gauži. Kad nu Ezaija vēl nebija pusceļu caur pilsētu izgājis, tad kļuva tā kunga vārds uz viņu un sacīja: ej atpakaļ un saki uz Izķiju, manu ļaužu valdītāju: tā saka tas kungs, tava tēva Dāvida dievs: es esmu tavu lūgšanu klausījis, es esmu tavas asaras redzējis, raugi, es darīšu tevi veselu, trešā dienā iesi tu tā kunga namā. Un es pie tavām dienām vēl pielikšu piecpadsmit gadus.» (2. Ķēninu grām., 20. nod., 1.-6. p.)

Ezaija kā pravietis ne par ko nebrīnījās un godīgi izpildīja saņemto rīkojumu. Bet slimnieks apjuka pretrunīgo pareģojumu dēļ. Izķija prasīja Ezaijam: «Kāda ir tā zīme, ka mani tas kungs veselu darīs un ka es trešā dienā tā kunga namā iešu? Tad sacīja Ezaija: šī būs tā zīme no tā kunga, ka tas kungs šo lietu darīs, ko viņš ir runājis. Vai ēnai būs iet desmit kāpienus uz priekšu vai desmit kāpienus at-

pakaļ? Tad Izķija sacīja: tas ir viegli — ēnai iet desmit kāpienus uz priekšu, — to ne, bet lai ēna iet desmit kāpienus atpakaļ. Un pravietis Ezaija piesauca to kungu, un tas ēnai lika iet desmit kāpienus atpakaļ pa tiem pašiem kāpieniem, ko tā bija gājusi uz priekšu pie Akasa saules stundeņa.» —11. p.) Ezaija pielika «vīģu pīti» Izķijam pie truma, «un viņš kļuva vesels».

Neticīgie smejas par šo vīģu marmelādi un par šiem desmit saules pulksteņa pakāpieniem, pa kuriem ēna skrējusi atpakaļ. Vai un Izķijas slimība bijusi tīrais nieks, tie saka, ja jau viņš izveseļojās no vīģu plākstera, vai arī šeit ķēniņu. kas par mata platumu atradās no nāves, izdziedinājis vienīgi dievs, iejaukdamies ar savu spēku, un tad plāksteris Vispār nebija vajadzīgs. Kas attiecas uz saules pulksteni, tad kritiķiem Izķija šķiet neglābjams muļķis, ja viņš domā, ka ēnai vieglāk skriet uz priekšu nekā atgriezties atpakaļ: tiklab viena, kā otra gadījumā tiktu vienādi pārkāpti dabas likumi un vajadzētu rasties sajukumam visā pasaules kustībā saules sistēmā. Turklāt ēnas atgriešanas atpakaļ pa Akasa saules pulksteņa pakāpieniem nav nekas cits kā vien pazīstamā Jozuus — Nuna dēla brīnuma atkārtojums.

Ta runā skeptiķi. Toties teologi, gluži otrādi, bez domāšanas tic, ka Saule apstājusies Nuna dēla dēļ un pagriezusies atpakaļ pēc Izķijas lūguma. Ezaijas grāmatas ,'58. nodaļā šis gadī

jums vēlreiz pieminēts: «Un saule gāja atpakaļ desmit kāpienus.» C<S. p.)

No visām dīvainajām parādībām, kas iezīmē aprakstīto laikmetu, visinteresantākā ir Ezaijas nāve: šis cilvēks, kas pats bija viens vienīgs brīnuma iemiesojums, nespēja darīt ne visniecīgāko brīnumu, kad viņa paša dzīvība nokļuva briesmās. Manasus, Izķijas dēls un mantinieks, kas ne visai bi ja noticējis gadī jumam ar noslēpumaino ēnas kustību, bija tikpat bezdievīgs, cik viņa tēvs dievbijīgs. Vēlēdamies redzēt, vai Ezaijam ir arī savām paša dievišķajām vajadzībām kāds vīģu plāksteris, Manasus pavēlēja pārzāģēt pravieti divās dalās. Nelaimīgo Ezaiju sazāģēja gluži kā kādu baļķi. Ne Rafaels, ne cits kāds eņģelis nenāca viņam palīgā. Atliek tikai domāt, ka dievs sava uzticamā kalpa nogalināšanas laikā bijis ārkārtīgi aizņemts uz kādas citas planētas.

Pēdējais jūdu ķēniņš bija Cideķija. Viņa valdīšanas vienpadsmitajā gadā (2. Ķēniņu grām., 25. nod., 2. p.) Jeruzalemi ieņēma Nebukadnecara armija. «Asins prinčus» apkāva, bet Cideķijam izdūra acis, iekala rokas važās un aizveda viņu gūstā uz Babilonu līdz ar visiem, kas no viņa tautas bija palikuši dzīvi (7. p.). Nebukadnecars nodedzināja Zālamana templi un pili. Jeruzalemi viņš pārvērta krāsmatās (9. un 10. p.).

«Beidzot», saka Voltērs, «pienācis gals vislielākajam senebreju vēstures posmam. Vispirms tiek izputinātas desmit Izraēla ķēniņ

valsts ciltis un pēc tam aizvestas gūstā pārējās divas ciltis. Tā tad nu beidzas visi šie lieliskie brīnumi, ko dievs esot darījis šās tautas labā. Kristīgo gudrie ar skumjām skala postu, kas piemeklējis viņu «tēvus», kuri izcirtusi viņiem ceļu uz «glābšanos». Skeptiķi ar slepenu prieku redz, ka tiek iznicināta gandrīz vesela tauta, ko viņi uzskata par drausmīgu māņticīgu aizspriedumu, derdzīgas izvirtības, zvērisku ļaunprātību, neaptverama truluma un dievbijīgas asinskāres iemiesotāju.»

Četrdesmit pirmā nodaļa SVĒTIE MĪLAS STĀSTI «TOBIJS» UN «JUDĪTE»

obijs no Naftaļa cilts Asīrijas valdnieka Salmanasara laikā bija aizvests gūstā uz Ninivi. Diemžēl, šis bībeles valdnieks nav atstājis savu īpašumu ģeogrāfisko karti. Bet bez tās nav iespējams saprast, kā gan viņš, būdams valdnieks Ninivē (pie Tigras), varējis tikt garām Babilonas ķēniņvalstij, lai ietu un iekaltu važās Palestīnas iemītniekus. Tas taču ir gluži tā, itin kā turki būtu gājuši cauri Grieķijai, lai aizvestu gūstā pie sevis Itālijas iedzīvotājus. Tobijs gāja «uz to mēdiešu zemi un nolika desmit talantus sudraba pie Gabeļa — Gabrijus brāļa Ragesā mēdiešu zemē» (Tobija qrām., 1. nod., 14. p.). Tā nav nieka summa, ja ņem vērā, ka Tobijs bija darba sievietes vīrs (Anna, Tobija sieva, strādāja par vērpēju — 2. nod., 11. p.). Taisni prāta pietrūkst, kā apbrīnot šo Tobi ju, kas dodas prom no Ninives simtiem kilometru, lai

atdotu savu naudu glabāšanā kaut kādam Gabelim.

Reiz, atgriezdamies mājās no kādas apbedīšanas un būdams nešķists, Tobijs nolikās gulēt pie pagalma mūra. Viņš nepamanīja, ka uz mūra tupēja zvirbuļi. Par turpmāko viņš stāsta pats: «Kad es nu savas acis atvēru, tad nometa tie putni savus karstus sārņus man acis, tā ka baltas pūtītes manās acīs uzlēca.» (Tobiju grām., 2. nod., JO. p.) Kompetenti ļaudis apgalvo, ka zvirbuļu mēsli nekādā ziņā nevarot sabojāt redzi un ka Tobijam būtu pieticis krietni nomazgāties.

«Tanī pašā dienā notika tas Raguēļa meitai Zārai iekš Ekbatanas, mēdiešu zemē. ka viņa arī nievāta kļuva no sava tēva kalponēm. Jo viņa bija jau septiņiem vīriem laulībā izdota, bet tas niknais velns Asmodus bija tos nokāvis, pirms tie viņu bija atzinuši. Tad nu šās uz viņu tā sacīja: vai tu neproti, ka tu tavus vīrus esi nomākusi? Tev ir jau septiņi bijuši, un tu vēl nevari ne pēc viena vīra vārda nosaukties … Kaut tu tāpat ar viņiem aizietu, ka mēs mūžam no tevis ne dēlu, ne meitu neredzētum. Kad Viņa to dzirdēja, kļuva tā ļoti noskumusi . .. Pēc lūdza viņa dievu pie kāda loga … (Tobija grām., 3. nod., 7.—JJ. p.)

Kritiķi aizrāda, ka līdz tam ebreji nekur nepiemin nekādu sātanu, dēmonu vai velnu: ļauno garu izcelšanās vieta ir Persija, kur tauta ticēja, ka pastāvot divi vienādi vareni dievi: Ormuzds — labā dievs un Arimans — ļaunā dievs. Ikviens no viņiem pārvalda veselu armiju labo vai ļauno garu. Turpretim ebreji bija tikai atdarinātā ji. Viņi savu reliģiju aiz guva no kaimiņiem vai saviem verdzinātājiem, pie kam aizņēmās ne vien rituālus, bet arī reliģiskās tradīcijas.

Tobija grāmata liek domāt, ka ļaunais gars Asmodej's bijis iemīlējies Zarā un mocījies greizsirdībā. Tas pilnīgi saskan ar senajām mācībām par gariem, eņģeļiem un dieviem. Jau Pirmajā Mozus grāmatā mums bija darīšana ar eņģeļiem, kas iemīlējās cilvēku meitās un radīja milžus. Vēlāk baznīckungi sagudroja daudz stāstu par dēmoniem, kam bijuši dzi-i mumsakari ar sievietēm, un par neparastiem cilvēkiem, kas dzimuši no šiem «bezdievīgajiem» sakariem, par velniem, kas iemiesojas jaunekļu un jaunavu miesās simtiem dažādos veidos, par to, kā velnus izsauc un kā tos izdzen. Ir pastāvējuši un pastāv daudz mežonīgu aizspriedumu un māņticību, ko baznīckungu savtīgā viltība aizvien izmantojusi, lai ekspluatētu cilvēku muļķību.

«Un šo abēju lūgšana tapa priekš tā visuaugstā godības paklausīta. Un Rafaēls tapa sūtīts, ka tas šos divi dziedinātu, Tobijam no savas aklības palīdzētu un Zaru, Raguēļa meitu, tam jaunajam Tobijam par sievu dotu, un arīdzan to nikno velnu Asmodu saistītu, tāpēc ka Tobijam nolemts bija viņu kā tam īstenajam mantiniekam precēt.» (Tobija grām., 3. nod., 16. un 17. p.)

Seit «svētajos rakstos» pirmoreiz eņģelis nosaukts vārdā. Visi komentētāji vienā balsi apgalvo, ka jūdu un kristīgo eņģeļu vārdi esot baldeju cilmes: Rafaēls — dievišķais dziednieks, Uriēls — dievišķā uguns, Azraēls — dievišķais dzimums, Mihails — dievišķais ģīmis, Gabriēls — dievišķais cilvēks. Persiešu eņģeļi saucās pavisam citādi: Ma, Kurs, Dubadurs, Baamans utt. Ebreji bija baldeju un nevis persiešu verdzībā un aizguva no haldejiem ticējumus par eņģeļiem un velniem. Tiklīdz šī «dieva izredzētā» tauta maina kungus, tūdaļ mainās ari viss viņai pašai. Kad ebrejus verdzināja kanaānieši, ebreji pielūdza viņu dievus; kad viņi atradās tā dēvēto asīriešu valdnieku gūstā, viņi pieņēma asīriešu ticību labajiem un ļaunajiem gariem.

«Tanī dienā atminējās Tobijs par to naudu, ko viņš Gabeļam Ragesā, mēdiešu zemē, bija iedevis, un sacīja tā pie sevis: es pirmīt vēlējos nomirt. Kam tad cs neaicinu manu dēlu Tobiju un neparādu viņam to, pirms es nomirstu? Un viņš aicināja to un sacīja: mans dēls, kad es mirstu, tad aproc mani un nenicini tavu māti.» (Tobija grām., i. nod., 1.— 3. p.) Tālāk nāk gara runa, kas beidzas tā: «Un nu dodu es tev arīdzan ziņu no tiem desmit sudraba talantiem, ko es esmu nolicis pie Gabeļa — Gabrijus dēla Ragesā, mēdiešu zemē.» (20. p.)

Pēc tam Tobijs nodeva dēlam Gabeļa kvīti (5. nod., 3. p.) un ieteica viņam sameklēt sev ceļa biedru, kas viņu pavadītu uz Mēdiju. «Kad tas nu gāja tādu cilvēku meklēt, tad atrada viņš Rafaēlu, kas viens eņģelis bija. Bet viņš to nezināja un sacīja uz to: vai nevari tu ar manim uz Ragesu, mēdiešu zemē, iet? Un esi tu pazīstams tanīs vietās? Un tas eņģelis atbil dēja tam: es gan ar tevi iešu, un to ceļu es arī gan esmu staigājis, un pie Gabcla — mūsu brāļa mājojis.» (Tobija grām., 5. nod., b.— 6. p.)

Cik laimīga sagadīšanās, vai nav tiesa? Jaunais Tobijs iepazīstināja tēvu ar jauko svešinieku, kas teicās esam cēlies no dižmaņa Ananijas dzimtas un saucoties par Azāriju. Tā bija vēl viena laimīga sagadīšanās, jo vecais Tobijs pazina Ananiju un pat iznāca viņam attāls radinieks. Tad vēl notika kaulēšanās attiecībā uz honorāru par zēna pavadīšanu ceļā. «Es tev došu drahmu par dienu un kas vēl būs vajadzīgs, tāpat kā manam dēlam. Un es vēl pielikšu klāt pie tās algas, kad jūs veseli pāriesiet.» (Tobija grām., 5. nod., 1b. un 15. p ) Diezgan dīvaini, ka vecais Tobijs, ebrejs, kas dzīvo Ninivē, norēķinās nevis ar ebreju vai mēdiešu naudu, bet gan ar grieķu naudu.

Tobijs devās ceļā kopā ar šķietamo Azāriju, un «tā dēla sunītis tecēja ar tiem līdzi». Nav grūti uzminēt, ka ceļojums nenoritēja bez dēkām. Citādi jau tiešām autoram nebūtu bijis vērts tik daudz te nojēgties un izvest uz skatuves šīs divi darbojošās personas. «Sie nu aizgājuši nāca ap vakara'laiku pie tās upes Tig-

»…liela zivs uzšāvās no upes un gribēja lo jaunekli aprit. Bet 1as eņģelis sacīja uz to: grab lo zivi roka.» (Tobija grдm., (i. nod., 2. un ■'!. >.)

ras un palika tur. Un tas jauneklis nokāpa tur mazgāties, bet liela zivs uzšāvās no upes un gribēja to jaunekli aprīt, liet tas eņģelis sacīja uz to: grāb to zivi rokā, un viņš sagrāba to un izmeta to pie malas.» (Tobija grām., 6. nod., 1.—3. p.)

Kā gan 'briesmīgā zivs, kas var aprīt cilvēku, tik viegli ļāva sagrābt sevi aiz žaunām kā trusītis, ko saķer aiz ausīm? liet teologus tas nemulsina. Viņus nemulsina ari tas, ka tādas zivis saldūdeņos nemājo. Jādomā, šī zivs bija ielaista Tigrā kā izņēmums pēc speciālas dieva pavēles, lai varētu notikt brīnums. Tas bija dievišķīgs inscenējums,"un tātad ir gluži lieki meklēt, kādas pasugas būtu varējusi būt šī milzīgā saldūdens zivs — cilvēkēdāja.

Eņģelis pavēlēja Tobijam sagriezt zivi un paglabāt sirdi, aknas un žulti. Kad operācija bija gala, zivi uzcepa, un ceļinieki mielojās ar to, līdz nonāda Ekbatanā. «Tai starpā sacīja tas jauneklis uz eņģeli: Azārij, brāl, kādai lietai der sirds, aknas un žults no šīs zivs? Tad tas atbildēja: sirds un aknas ir labas, kad velns jeb nešķīsts gars kādu izbaida, tad vajag ar to priekš tā paša, lai vīrs tas vai sieva ir, kvēpināt, tad paliks tās baidīšanas nost. Bet žults der tādu cilvēku ko svaidīt, kam baltas pūtītes iekš acīm ir, tad laps viņš vesels.» (6.—8. p.)

Pēc tam Rafaels ieteica Tobijam lūgt sava radinieka Raguēļa viesmīlību un ņemt tā meitu Zāru par sievu. Sis pēdējais ieteikums sacēla lielas šaubas jauneklī, kas uz to nemaz nebija sagatavojies. Viņš sacīja eņģelim: «Azārij, brāl, es esmu dzirdējis, ka šī jumprava jau septiņiem vīriem dota tapusi un ka tie visi brūtes kambarī nomiruši. Nu esmu es manam tēvam tas vienīgais vien un bīstos, ka es ieiedams arī nemirstu, itin kā tie iepriekšējie. Kāds savāds gars viņu mīl, un tas nedara nevienam ļaunu kā tam, kas pieiet. Tāpēc es bīstos … Bet tas eņģelis sacīja uz viņu . . . tev būs viņa par sievu, bet par to garu tu nebēdājies, jo šai pašā naktī taps viņa tev par sievu dota. Kad tu nu brūtes kambari iesi, tad ņem sagrūstas kvēpējamās zāles un uz tām liec no tas zivs sirds un aknām, un kvēpini. U11, kad tas gars to saodīs, tad viņš bēgs un nonāks mūžu mūžam vairs atkal. Un, kad tu pie tās pieej, tad celieties abi un piesauciet to žēlīgo dievu, tas jus glābs un žēlos. Nebīsties, jo tev ir viņa vēlēta no pirmgala, un tu viņu glābsi, un tā tevim ies līdzi, un es gan šķietu, ka tev no viņas arī bērni būs. Kad Tobijs šo dzirdēja, tad iemīlēja viņš to, un viņa dvēsele pieķērās stipri pie tās.» (Tobija grdm., 6. nod., 13.—11. p.) Pie tam neaizmirstiet, ka Tobijs vēl ne reizi nebija redzējis jauno dāmu.

«Tā nāca tie Raguēļa namā, un Zāra nāca tiem pretī un sveicināja los, un Raguēlis darīja tāpat un ieveda tos namā. Pēc sacīja Raguēlis uz Ednu, savu sievu: kā ir šī jaunekļa ģīmis tāds pats kā Tobijam, manam radavīram?» (Tobija grām., 1. nod., 1. un 2. p.) Jauneklis nosauca savu vārdu. Visi par to bija ļoti priecīgi un uzrīkoja varenas pusdienas, lāču jaunais Tobijs liedzās kaut ko ēst, ja vecais Raguēlis tūdaļ nebūs ar mieru dot viņam savu meitu Zaru par sievu. Raguēlis nekavējās ari šādi apliecināt viesmīlību, taču uzskatīja par savu pienākumu darīt jaunajam cilvēkam zināmu daiļās Zāras pirmo septiņu vīru drausmīgo likteni. Jaunais Tobijs palika pie sava, apgalvodams, ka nebīstoties nekā. «Tad aicināja viņš savu meitu Zāru un ņēma viņas roku, un deva to Tobijam par sievu, un sacīja: raugi, ņem viņu pēc tās Mozus bauslības un noved to pie tava tēva. Un viņš apsvētīja tos … Un ņēma papīrus un uzrakstīja to saderību, unaizzeģeleja to.» (Tobija gram., 7. nod., 13. un U. p.)

Edna sakārtoja guļamistabu un ieveda tur Zāru. «Un raudāja un izlēja asaras līdz ar savu meitu. Pēc sacīja viņa uz to: dodies ar mieru, mana meita.» (17. un 18. p.) «Kad nu tie bija pabeiguši ēst, ieveda tie Tobiju pie tās. Un šis ieiedams atminējās to Rafaēla vārdu un ņēma sagrūstas kvēpējamās zāles, un lika tur virsū tās zivs sirdi un aknas, un kvēpināja. Kad nu tas gars šo smaržu saoda, bēga tas uz augšējām Ēģiptes vietām, un eņģelis viņu tur saistīja.» (Tobija grām., 8. nod., 1.—3. p.)

Teologi ir nopūlējušies ar jautājumiem, vai Asmodejs vēl līdz šim ir saistīts un kur īsti tas atrodas. Svarīgs jautājums! Lai to atrisinātu, tinte plūdusi straumēm. īpaši slīpēti zeļļi izrādījušies esam kāda Ēģiptes klostera mūki, kas dievlūdzējiem rāda ļoti dziļu aku, kur Rafaēls esot saistījis savu ienaidnieku. Dēmons vēl šobaltdien esot tur. Par nelielu atlīdzību, ko iekasē dievbijīgie brāļi, var dabūt atļauju iemest akā dažus akmeņus vai iepilināt dažas lāses «svētā ūdens», lai vēl rūgtākas darītu šā dēmona ciešanas, kaut gan viņš tāpat ir pilnīgi nevarīgs.

Raguēlis, būdams pārliecināts, ka Tobijs dzīvs nejaudās izpiņķēties no šās jezgas, gādīgi raka viņam kapu. Bet, kad nakamajā rītā noskaidrojās, ka znots sveiks un vesels, viņš kļuva neizsakāmi priecīgs. Kapu tūdaļ aizbēra ciet, un kāzu svinības ilga 14 dienas. Kad dzīres beidzās, Raguēlis teica Tobijam: «Un tad viņam bija dabūt to vienu pusi savas mantas un ar labu veselību pie sava tēva iet. Un, kas vēl atliek (sacīja viņš), to tu dabūsi, kad es ar savu sievu būšu nomiris.» (Tobija grām., S. nod., 21. p.) Kazu dzīru laikā eņģelis Rafaels, kas jau bija atgriezies no Ēģiptes, ieradās Ragesā, dēvēdamies par Azāriju. Gabeļa finansu stāvoklis bija labs, un viņš bez kādām runām atdeva desmit talantus, ko bija aizņēmies no Tobija.

Beidzot jaunais Tobijs, viņa sieva, debesu pavadonis un suns atgriezās Ninivē, kur vecais, aklais vīrs jau bija tuvu izmisumam. Tobijs «iebēra žulti sava tēva acīs, sacīdams: turies labu prātu, mans tēvs! Kad tas nu viņam koda, berza viņš savas acis. Un tās baltās pūtītes no viņa acīm kā zvīņas nolobījās, un viņš redzēja savu dēlu un metās viņam apkārt kaklu, un raudāja.» (Tobija grām., 11. nod., 11.—/4. p.) Atlika tikai norēķināties ar Azāriju: šis atteicās no viņam piedāvātajām drahmām, nosauca savu īsto vārdu un, pateicis, ka viņš esot viens no septiņiem vecākajiem eņģeļiem debesu hierarhijā, nozuda.

Pasaciņa par Judīti ir tikpat brīnumaina. Kad Nebukadnecars, kas bībelē šeit dēvēts par Asīrijas ķēniņu, valdīja astoņpadsmito gadu, Betulijas pilsētu, kura vēsturniekiem un ģeogrāfiem ir pilnīgi sveša, aplenkuši šā ķēniņa armija, ko komandējis kāds mītisks ģenerālis Oloferns. Šās armijas kodols bija 120 000 kājnieku un 12 000 jātnieku (Judītes grām., 2. nod., 15. p.). Oloferns aizsprostoja kanālus, kas apgādāja Betuliju ar ūdeni, tā ka ielenktie «pamira no ūdens bada un krita uz pilsētas ielām» (7. nod., 22. p.). Stāvoklis kļuva nepanesams. Tad kāda daiļa Belulijas atraitne, kuras vīru bija ķēris saules dūriens pļaujas laikā (8. nod., 3. p.), nolēma glābt savu dzimteni. Šai nolūkā viņa apvilka savu visskaistāko tērpu, iesmaržojās un uzkrāsojās, un savas vecās kalpones pavadībā devās uz ienaidnieka nometni (10. nod., 10. p.). «Un tie brīnījās par viņas skaistumu.» (19. p.) Daiļava pieprasīja, lai viņu ved pie ģenerāļa, kas tai laikā «dusēja uz savu gultu» (21. p.). Oloferns uzaicināja Judīti ieturēt maltīti viņa teltī. Tika dūšīgi ēsts un dūšīgi dzerts. Ģenerālis «priecājās par viņu un dzēra ļoti daudz vīna, cik viņš vienā dienā dzert nemēdza, kamēr viņš dzimis bija» (Judītes grām., 12. nod., 20. p.). Pēc dzīrēm, kad Oloferns, būdams visai apmierināts, atlaidās uz kušetes, Judīte satvēra ģenerāļa zobenu un «cirta divreiz iekš viņa kakla ar visu savu spēku un nocirta viņam galvu» (13. nod.,8. p.). Vai pēc tam jūs varat teikt, ka mīlestības dēļ patiesi dažreiz nezaudē galvu!

Kalpone ielika Oloferna galvu «barības somā» (10. p.). Neviena nepamanītas, abas sievietes atgriezās pilsētā. Nākamajā dienā uz Betulijas mūriem kļuva redzama Nebukadnecara armijas virspavēlnieka fizionomija. Kā bībelē apgalvots, milzīgais karaspēks, kas bija

«Un Oloferns sacīja uz viņu: dzer nu un esi priecīga ar mums.» (Judītes grām., 12. nod., 17. p.)

apsēdis pilsētu, redzēdams nocirsto galvu, sāka mežonīgi bēgt (Judītes grām., 15. nod., 2. un 3. p.). Neviens pat negudroja pakļauties kāda cita priekšnieka komandai.

Te būs Voltēra komentāri šai sakarā: «Ģeogrāfam būtu ļoti grūti kaut kur novietot šo Betuliju. Daži norāda, ka tā atradusies četrdesmit jūdžu uz ziemeļiem no Jeruzalemes, citi teic, ka tā meklējama dažas jūdzes uz dienvidiem no Jeruzalemes. Taču ikvienai kārtīgai sievietei būtu vēl grūtāk, ja viņai vajadzētu attaisnot daiļās Judītes rīcību. Likties gulēt ar armijas komandieri, lai nogrieztu viņam galvu, — tas galu galā nav visai solīdi. Bet ielikt šo asiņaino galvu ar savām pašas asiņainajām rokām mai-

sā un mierīgi kopā ar savu kalponi iziet cauri simttūkstoš vīru lielas armijas novietnei tā, ka neaiztur neviens sargpostenis, — tas nu nepavisam nav vienkārši.»

Un vēl grūtāk ir pēc šāda spoža varoņdarba nodzīvot sava nelaiķa vīra mājā simt piecus gadus, kā tas teikts 16. nodaļā. Strīdos par Judītes vecumu tai brīdī, kad tika paveikts slavenais varoņdarbs, mums jau pazīstamais benediktielis Kalmcts izsaka domu, ka Judītei bijuši sešdesmit pieci gadi, kad viņas pārsteidzošais daiļums savaldzinājis Olofernu. Pats visvairāk piemērotais vecums, lai sagrozītu un cirstu galvas! Taču bībele tūdaļ sagādā mums vēl vienas grūtības. Tajā teikts, ka neviens neesot traucējis Izraēļa mieru, «kamēr Judīte dzīvoja», bet tas taču bija ebreju tautas vislielāko likstu laiks.

Starp citu, te būs precīzs citāts: «Un nekas nebija, kas tos Izraēļa bērnus būtu izbiedējis, kamēr Judīte dzīvoja, un arī pēc viņas miršanas ilgu laiku.» (Judītes <jrūm., l(i. nod., 25. p.) Sis teksts vēlreiz rāda, ar kādu pašpārliecinātu aplombu bībeles «iedvesmotāji» ņirgājas par ticīgajiem. Ja pieņem benediktieša Kalmeta un citu katoļu teologu skaidrojumu, ka Judītei bijuši sešdesmit pieci gadi (tas bībelē nekur nav teikts!), kad viņa nokāva Olofernu, tad atliek četrdesmit gadu starp varoņdarbu un bībeles varones nāvi. Ja atšķir atkal Otro Ķēniņu grāmatu (nodaļas, kas veltītas pēdējiem jūdu ķēniņiem) un izlasa asiriešu un babiloniešu valstu vēsturi, tad lētā izdoma par Judīti kļūst gaiši redzama.

Babilonas valdnieku haldeju dinastijas nodibinātāja Nabopalasara (valdīja no 620. līdz 604. g. pirms mūsu ēras) mantinieks bija viņa dēls Nebukadnecars-Nabukudurusurs (valdīja no 601. līdz 562. gadam), kas uzvarēja faraonu Neho slavenajā kauja pie Karhemišas Eifratas augštecē. Tieši tai laikā Nebukadnecars pirmoreiz uzbruka jūdiem, lai sodītu ķēniņu Jojaķimu, Jozijas dēlu, kas bija karojis faraona Neho (Nekus) pusē pret Babilonu. 597. gadā Jeruzalemi ieņēma babiloniešu karaspēks. Daļu iedzīvotāju aizveda uz Babilonu. Tā sākās septiņdesmit gadus ilgais gūsts. Jūdas ķēniņvalsts pagaidām vēl palika patstāvīga, taču ilgi nenoturējās.

Otrajā Ķēniņu grāmatā atzītie'fakti par Nebukadnecara pirmo uzbrukumu jūdiem nekādi neatbilst tam, kas bībelē šai pašā sakarā stāstīts Judītes grāmata. Ja epizode ar Olofernu attiektos uz šo laika posmu, tad nav nekādu šaubu, ka Nebukadnecars būtu sava ģenerāļa noslepkavošanu atriebis šai savā pirmajā uzbrukumā un nebūtu devis Jūdejai patstāvību.

So epizodi nav iespējams attiecināt arī uz nākamajiem gadiem, kad babiloniešu jūgs spieda jūdus smagāk nekā jebkad. 588. gadā faraons Vahabra (Aprijs) pēc sekmīga kara ar sīriešiem uzkūdīja jūdu ķēniņu Cideķiju nokratīt babiloniešu jūgu. Nebukadnecars sakāva Apriju Sīrijā. Atgriezies no sava uzvarām vainagotā karagājiena, Ncbukadnecars atkal ap lenca Jeruzalemi. Judītes varoņdarbs, protams, nav noticis arī šai laika posmā, jo uzvaru vēlreiz guva Izraēļa ienaidnieki. Aplenkšana beidzās tā, ka Jeruzalemi ieņēma un Jūdas ķēniņvalsti pilnīgi sagrāva. Babiloniešu karaspēks iesoļoja Dāvida pilsētā naktī no 9. uz 10. jūliju 580. gadā pirms mūsu ēras. Templi un pili sagrāva, sabiedriskās ēkas un tāpat arī privātiedzīvotāju mājas nodedzināja, nocietinājumus pārvērta drupās. Visu ķēniņa ģimeni iznīcinā ja un apkāva, izņemot Cideķiju. Viņam izdūra acis, un viņu aizveda gūstā uz Babilonu, pie kam viņu pavadīja sagūstīto jūdu bari.

Nebuikadnecars visu laiku bija un palika Jūdejai draudīga likteņa sodība. Viņa armijas ieradās Palestīnas teritorijā un vienmēr guva uzvaras, vai nu tās komandēja kāds no viņa karaspēka pavēlniekiem, vai arī viņš pats. To nenoliedz arī bībeles Ķēniņu grāmatas. Tātad, ja Judītes grāmatā daiļajai vecenei piedēvēts varoņdarbs cīņā pret vienu no Nebukadnecara ģenerāļiem, bet Babilonai nav bijis divu valdnieku ar šādu vārdu, tad iznāk, ka Judītes grāmata no pirmās līdz pēdējai rindiņai ir viens vienīgs teologu izdomājums.

četrdesmit otra nodaļa PRAVIETIS DANIELS UN VIŅA SVĒTIE MEMUĀRI

raviešu Ezaijas, Jeremijas, Eccķiēla un citu grāmatas nesniedz nekā interesanta mūsu pētījumiem. Vēstījumi par notikumiem, pat par tādiem, kas īstenībā norisinājušies, itin kā sarakstīti pirms šiem notikumiem, patiesība stāsta par pagātni vai arī par to, kam autori bijuši laikabiedri. Kas attiecas uz pravietojumiem, tad tie ir gluži neiespējami izplūduši un miglaini. Tas dod iespēju skaidrot tos, kā vien tīk, un pat mainīt skaidrojumu dažādos nolūkos un piemērojoties dažādiem notikumiem. Mēs tos sīkāk neaplūkosim, jo negribam likt lasītājam veltīgi zaudēt laiku.

Tagad atteiksimies no līdzšinējās sistēmas, kad konsekventi iztirzājām bībeles tekstus, virzīdamies uz priekšu soli pa solim. Mūsu darba atlikušajā daļā sagrupēsim visas epizodes, kas veido dogmatisko, reliģijas kalpu aizstāvēto ebreju tautas vēsturi no tā laika, kad Nebukadnecars izpostīja templi, līdz Jēzus Kristus dzimšanai. Tādējādi jausim lasītājam iepazīties ar interesantākajiem fragmentiem, sākot ar Daniēlu, kura dēkas attiecas uz Nebukadnecara laikmetu.

Daniēla grāmata sākas ar vēstījumu par to, ka ķēniņš Nebukadnecars Babilonā savu einuhu un kalpu vidu audzinājis četrus jaunus dižciltīgus ebrejus, ļoti skaistas ārienes. Aspenass, einuliu priekšnieks, uzticēja savam palīgam Amezaram šos četrus jaunekļus — Daniēlu, Ananiju, Azāriju un Mizaēli, pārdēvēdams viņus par Belzacaru, Zadraku, Abed-Negu un Mezeku. Bībelē nav norādījumu, ka viņi tikuši kastrēti, taču tas diezgan skaidri noprotams no teksta. Lai nu bijis kā būdams, audzināšana jaunajiem cilvēkiem lieti derēja, un Nebukadnecars atzina, ka viņi desmitkārt gudrāki un labāk mācīti nekā visi viņa valsts gudrie un zvaigžņu pētnieki.

Kādā jaukā dienā vai, pareizāk sakot, kādā jaukā naktī Nebukadnecars redzēja sapni, kas viņu tik joli samulsināja, ka pamodies viņš to nevarēja atcerēties. Viņš ataicināja pie sevis visus haldeju gudros un pavēlēja tiem pateikt, ko viņš sapnī redzējis un kā sapnis izskaidrojams. Gudrie atbildēja, ka uzdevuma pirmā daļa esot absolūti neatrisināma, taču, ja valdnieks atcerētos, ko sapnī redzējis, tad to izskaidrot būtu pats vieglākais uzdevums pasaulē. Nebukadnecars pārskaities lika gudros briesmīgi spīdzināt. Eksekūcijā vajadzēja iet bojā ari četriem jaunajiem ebrejiem, lai gan viņi nebija aicināti pie valdnieka uz konsultāciju. Pēkšņi Daniels paziņoja, ka apņemoties atgādināt Nebukadnecaram viņa sapņa saturu un iztulkot to pavisam precīzi. Viņš pavēstīja valdniekam, ka šis esot redzējis lielu statuju ar zelta galvu, sudraba krūtīm un sudraba rokām, ar vara vēderu un gurniem, bet kājas bijušas pa pusei dzelzs, pa pusei māla. Mazs akmentiņš, noripojis no blakus kalna, trāpījis statujai pa kājām un sadragājis tās, tā ka visa statuja sabrukusi, bet akmens kļuvis par milzu kalnu, kas aizņēmis visu zemi.

Iztulkodams sapni, Daniēls sacīja, ka zelta galva esot pats Ncbukadnecars personīgi. Pēc Nebukadnecara nākšot sudraba valstība, mazāka; tad būšot trešā valstība — no vara; ceturtā būšot milzu valsts, pa pusei dzelzs, pa pusei māla, tas ir — pa pusei stipra, pa pusei vāja. Un tad dievs celšot piekto valsti, kas satriekšot un iznīcināšot visu pārējo. Sī piektā valsts tikšot nodibināta uz mūžīgiem laikiem. Tādas dziļas gudrības galīgi apstulbots, Ncbukadnecars krita uz vaiga jaunā Daniēla priekšā, apbēra viņu ar dāvanām un iecēla par kādas Babilonas provinces gubernatoru. Tā vismaz teikts bībelē, lai gan nekas tamlīdzīgs asīriešu rakstos nav atrasts.

Pēc kāda laika Ncbukadnecars uzcēla klajā vietā Babilonas provincē Dūrā sešdesmit olekšu augstu un sešas olektis platu zelta statuju un tās iesvētīšanas dienā sapulcināja visus satra-

«Es redzu četrus vnus vaļu staigājam uguni, un tie ir bez visas vainas.» (Daniēln aram., .'I. nod., 25. p.)

pus, vecajos, armijas komandierus, pārvaldniekus, padomniekus un citus. Zināmā attālumā no statujas viņš bija uzcēlis milzu krāsni, kas liesmoja vienās ugunis. Saucējs valdnieka vārdā pasludināja, ka ikviens, kas nekritīs uz vaiga zelta tēla priekšā, tiks iemests krāsni. Ananija, Azārija un Mizaēlis nevēlējās krist uz vaiga, un Nebukadnecars saniknojies pavēlēja iesviest krāsnī vēl septiņreiz vairāk kurināmā nekā parasti un iemest tur trīs jaunos brīvdomātājus, iepriekš sasienot tos.

Bet krāsns liesmoja tik spilgti un karsti, ka cilvēki, kas pieveda pie tās notiesātos, paši dzīvi sadega, tikko bija pievirzījušies tai klat. Nebukadnecars jutās ārkārtīgi pārsteigts, redzēdams, ka nevis trīs, bet gan četri cilvēki mierīgi pastaigājas krāsns liesmās un karstums viņiem nemaz nekaitē. Tad Nebukadnecars uzaicināja Ananiju, Azāriju un Mizaēli nākt laukā no krāsns, ko šie arī izdarīja. Visi satrapi, vecajie, pārvaldnieki un padomnieki aiz brīnumiem kļuva mēmi, redzēdami, ka šie vīri palikuši sveiki un neskarti, ka neviens matiņš nav apsvilis viņiem uz galvas. Uguns nebija skāris pat viņu apģērbu (27. p.). Turpat uz vietas Nebukadnecars izdeva dekrētu, saskaņā ar kuru ikviens, kas necienīgi izteiksies par ebreju dievu, tiks sagriezts gabalos un viņa māja sagrauta (Daniēla grām., S. nod., 29. p.).

4. nodaļa ir stulbuma šedevrs. Garīdznieki stāsta, ka Nebukadnecars pārvērties par dzīvnieku un sabijis tāds septiņus gadus. Daniēls šeit autora spalvu atdod Babilonas ķēniņam, un Nebukadnecars pats stāsta, kas ar viņu noticis: «Es, Nebukadnecars, dzīvoju droši savā namā un laimīgi savā pilī. Tad es redzēju sapni, kas mani izbiedēja, un tās domas, ko es savā gultā domāju, un manas galvas parādīšanas mani iztrūcināja…» (Daniēla grām., h. nod., 1. un 2. p.)

Izstāstījis neparasti muļķīgu sapni, Nebukadnecars turpina. Reiz viņu izdzinuši no viņa pils, un visi cilvēki sākuši to nicināt, tāpēc viņš bijis spiests paslēpties tīrumos. Tur viņš sācis ēst zāli un septiņus gadus nedabūjis nekādu citu pārtiku. Viņa miesa apaugusi ar lauvas spalvu un ērgļa spalvām un nagi kļuvuši līdzīgi plēsīgu putnu nagiem. Septītā gada beigās «es, Nebukadnecars, pacēlu savas acis pret debesīm, jo mana saprašana nāca atkal iekš manis, un es teicu to visaugstāko un slavēju, un pagodināju to, kas mūžīgi dzīvo, tāpēc ka viņa valdīšana ir viena mūžīga valdīšana un viņa valstība paliek līdz radu ra diem … Tanī laikā nāca mans prāts atkal iekš manis, ir manas valstības godība, mana aug stiba un mans spožums nāca atkal uz mani, un mani runaskungi un varenie meklēja mani, un es tapu manā valstībā atkal iecelts, un man tapa vēl lielāka godība pielikta.» (Daniēla grām., iiod., 31. un 33. p.)

Ļoti žēl, ka Nebukadnecars nepasaka, kas valdījis viņa vietā šos septiņus gadus. Lieki teikt, ka zinātnei nekas nav zināms par šo Nabopalasara dēla «krišanu» un atgriešanos tronī pēc septiņiem gadiem.

5. nodaļā Daniēls apraksta neparastu piedzīvojumu, kas pazīstams ar Belzacara dzīru nosaukumu. Vairākkārt autors apgalvo, ka šis Bclzacars bijis Nebukadnecara dēls. Tātad šis valdnieks sarīkojis neparastu balli «saviem tūkstoš virsniekiem» (1. p.). Ēdot saldo ēdienu, viņam uznāca iedoma likt saviem ieltigtajiem viesiem dzert no svētajiem traukiem, ko viņa tēvs bija atvedis no Jeruzalemes tempļa. Tad pēkšņi parādījās noslēpumaina roka un rakstīja uz sienas burtus nesaprotamā valodā. Pārbiedētais Belzacars ataicināja zīlniekus un astrologus — lialdeju izcilākos zinību vīrus un gudros, apsolīdams dot zelta rotas, purpura drānas un trešo daļu savas ķēniņvalsts tam, kas pirmais atšifrēs šo noslēpumaino un neizskaidrojamo uzrakstu. Taču neviens nevarēja valdnieka gribu izpildīt. Par laimi, ķēniņiene atgādājās Daniēlu. Pravietis ieradās un, acu nepamirkšķinājis, izlasīja uz sienas rakstītos vārdus: «mene, mene, tekel, ufarzin». Pēc tam, neteikdams, kādas valodas šie vārdi, viņš tos pārtulkoja, par lielu izbrīnu visiem klātesošajiem: «Un šī ir to vārdu izstāstīšana: mene dievs ir tavu valstību skaitījis un dara tai galu; tekel — tu svaru kausā esi svērts un esi visai viegls atrasts; peres — tava valstība ir dalīta un mēaiešiem un persiešiem dota.» (26.—28. p.)

Belzacars noticēja un, ka jau kārtīgs cilvēks, kas tur savu doto vārdu, tūdaļ pavēlēja ietērpt Daniēlu purpurā, aplikt viņam ap kaklu zelta ķēdi un pasludināja viņu par valdnieku vienā trešajā daļā savā valstī. Nodaļa turpat arī nobeidzas ar šādiem diviem pantiem: «Bet tai pašā naktī tapa kaldeju ķēniņš Belzacars nokauts. Un Dārijus, tas mēdietis, uzņēma valstību, būdams sešdesmit un divi gadus vecs.» (30. un 31. p.)

Ir zināms, kādi panākumi bijuši šai anekdotei par Belzacara dzīrēm. Sis sižets gauži valdzinājis rakstniekus un gleznotājus, un viņi to likuši lietā ar teicamām sekmēm. Bet cik nav lāga cilvēku, kas tic, ka šī dzīrošana patiesi kādreiz notikusi! Taču, par laimi, ir tāda zinātne kā vēsture, un tā pilnīgi neapstrīdami atspēko bībeli.

Pirmkārt, nekāds Belzacars nav konstatēts Babilonas valdnieku vidu. Nebukadnecars nomira 562. gadā pirms mūsu ēras, atstādams dēlu Evilmerodahu, kas valdīja no 562. līdz 556. gadam pirms mūsu ēras, un meitu, kas bija precējusies ar Mergalsarasaru (Neriglisoru). Sis nogalināja savu svaini, uzurpēja troni un krita gadu vēlāk 555. gadā pirms mūsu ēras kaujā pret persiešu valdnieku Ķīru. Taču kronis vēl joprojām palika Nebukadnecara ģimenē: vispirms to mantoja viņa mazdēls Lavorosoarhods, Evilmerodaha dēls, kas valdīja tikai dažus mēnešus, un pēc tam Nabonids, Nebukadnecara jaunākā brāļa dēls. Tomēr Nabonids, kas valdīja no 555. gada līdz 538. gadam pirms mūsu ēras un kas bija pēdējais Babilonas valdnieks no Nabopalasara dinastijas, protams, nav tas valdnieks, kas bībelē dēvēts par Belzacaru, jo Daniēla grāmatā šo Belzacaru noteikti sauc par Nebukadnecara dēlu, turklāt apgalvo, ka viņš miris naktī, kad Dārijs ieņēmis Babilonu. Tomēr tieši Kīrs un nevis Dārijs ieņēma Babilonu 538. gadā pirms mūsu ēras un ta izbeidza Nabonida valdīšanu, taču arī Nabonids. protams, nav Belzacars.

Tiesa gan, Babilonu vēlreiz ieņēma pēc divdesmit diviem gadiem un šoreiz tiešām Dārijs I. Tad nu daži veikli teologi mēģina iegalvot, ka šā otrā laikmeta Babilonas valdnieks jau esot bībeles Belzacars. Taču ari šī viltība neiztur kritiku. Simtkārt zināms, ka Kīrs, apvienojis Persijas, Lidijas, Mēdijas un Asīrijas valsti, lika pamatus lielajai Persijas monarhijai un nodibināja savu kundzību visā Rietumāzijā. Viņa dēls Kambizs pievienoja savai milzīgajai ķēniņvalstij Ēģipti, ko iekaroja 525. gadā pirms mūsu ēras. Viņš nomira 523. gadā pirms mūsu ēras. Kā zināms, Kambizam nebija bērnu. Kroni ieguva viņa brālis Smerdizs. Šo paslepen nokāva mēdiešu zintnieki, kas viņa vietā iecēla kādu savu amata brāli. Taču pēc septiņiem mēnešiem viltību atklāja. Persiešu varasvīri sarīkoja sazvērestību, nogalināja zintniekus un viltus Smerdizu (521. gadā pirms mūsu ēras) un kroni atdeva Dārijam, kas bija divkāršs Ķīra znots (viņš bija precējies ar divām Ķīra meitām — Atosu un Aristonu) un pazīstams ar vārdu Dārijs I, Histaspa dēls. Tāda ir vēsture! Un Dārijs, kas valdīja no 521. līdz 486. gadam pirms mūsu ēras, sadalīja savu ķēniņvalsti divdesmit satrapijās.

Tiesa gan, kādu laiku Babilonas satrapi Nabu-Intuks un viņa dēls Belsarusurs pasludināja neatkarību, un Dārijam atkal vajadzēja iekarot Babilonu (516. g. pirms mūsu ēras). Bet kā var apgalvot, ka Belsarusurs varētu būt Belzacars, ja šis valdnieks bija tikai sadumpojies satraps un nevis Nebukadnecara paša dēls, kā bībelē kvalificēts Belzacars, pie kam tas atkārtots vairāk reižu. Laikā starp Nebukadnecaru un Belsarusuru Babilonā valdīja deviņi ķēniņi.

Turpmākajās Daniēla grāmatas nodaļās teikts, ka šis pravietis pildījis visaugstākās funkcijas Dārija un Ķīra laikā. Kā apgalvots bībelē, šie ķēniņi valdījuši vienā laikā — viens Mēdijā un otrs Persijā. Patiesībā viņi viens pēc otra valdīja apvienotajā Mēdijā un Persijā, bet starp Ķīra valdīšanu un viņa znota Dārija valdīšanu vēl bija lvambizs Iekarotājs un viltus Smerdizs.

Beidzot, nav apstrīdams, ka Babilonas un Ilaldejas ķēniņvalsts (Nabopalasara dinastija) krita 538. gadā pirms mūsu ēras. Babilonu ieņēma Kīrs. Un tā nu daži teologi fantazē, ka Dārijs, komandēdams sava sievastēva Ķīra armijas, esot ieņēmis Babilonu Ķīra vārdā. Viņi apgalvo, ka tas esot domāts Daniēla grāmatas piektās nodaļas 31. pantā, ko citējām. Viņi piebilst — atkal jau to izdomādami — ka, redzams, Kīrs bijis visas jaunās peršu valsts augstākais valdnieks, bet viņam vajadzējis piešķirt speciālas pilnvaras savam znotam Dārijam, ko viņš iecēlis par vietvaldi Haldejā, tas ir, iedomātā Belzacara teritorijā. Ilaldejas galvaspilsēta bija Babilona. Savam minējumam atbalstu viņi rod f>. nodaļas 28. pantā un 9. nodaļas 1: pantā. Sie panti skan tā: «Un šis Daniēls kļuva varens Dārija valstī un ari Korus — persiešu ķēniņa valstī.» (6. nod., 28. p.) «Pirmā gadā, kad Dārijus, Aāsverus dēls, no mēdiešu dzimuma, bija celts par ķēniņu kaldeju valstī.» (9. nod., 1. p.) Viņi apgalvo, tas dodot iespēju saskaņot Daniēla vēstījumu ar vēstures datiem.

It labi saprotams, ka teologi, kas cildina

Daniēlu kā vienu no lielākajiem praviešiem, visvisādi cenšas pasargāt viņu no pārmetumiem par melīgu lielību. Citādi iznāk tā: ja šis ebreju rakstnieks samelojies, stāstīdams par notikumiem, kuros viņš itin kā bijis viens no galvenajiem darītājiem, tad viņam nevar ticēt ari tai reizē, kad viņš runā par nākotnes notikumiem. Bet, tā kā šie «pravietojumi» attiecas uz Kristu un viņa baznīcu un ir ārkārtīgi svarīgi kristiānismam, ko Daniēls esot paredzējis, tad, protams, jāpanāk, lai Daniēlu nekādā ziņā nepieķertu melos. Tāpēc ari kristīgie teologi lien vai no ādas laukā, gribēdami pierādīt, ka vismaz kaut kāda Belzacara — Nebukadnecara dēla valdīšanas pēdējā dienā Babilonu ieņēmis Mēdijas Dārijs, kas rīkojies Ķīra vārdā un tūdaļ ieguvis varu pār Ilaldejas valsti.

Bet te ir kaut kas liktenīgs: ebreju kulta kalpi, kas sirgst ar lielību un nevaldāmu pļāpību, domāja rakstīt tikai ebreju tautas zemākajiem slāņiem, saviem neizglītotajiem ciltsbrāļiem, kas nav spējīgi strīdēties ar levitiem par vēstures datiem. Tādējādi tad tika izdomātas leģendas par Olofernu. Belzacaru un citas šā žanra epizodes, kas ļoti glaimoja no daudzo un dažādo verdzinātāju cietsirdības tik ļoti cietušo ebreju patmīlībai. Šīs leģendas par Judītes varonību, par visādu Daniēlu un Esteru paaugstināšanu tīkami kutināja nacionālo stigu, dodamas kaut ko līdzīgu mierinājumam nelaimīgajiem uzvarētajiem, kas beidzot bija izrāvušies no gūsta un verdzības. Tad arī sarakstītas šīs nejēdzīgo izdomājumu grāmatas, jo nevienam nenāca prātā, ka reiz ausīs diena, kad visa šī melu blīva sabruks un gaiši redzams kļūs visu laiku un reliģiju melnsvārču cinisms.

Patiesi, pēdējais teologu arguments, ko viņi izmanto, lai aizstāvētu Daniēlu pret apsudzību melos jautājumā par Dāriju un Kiru, nemaz nav stiprāks par visām citām viņu hipotēzēm. Dārijs nebija ķēniņa dēls, viņa tēvs bija kāds persiešu dižmanis, vārdā Ilistasps, tātad viņš nebija Ahasvera dēls, un pats Ahasvers ir vēl viens šķietams ķēniņš, ko bībeles autori izdomājuši kā Porsijas un Mēdijas valdnieku, kurš apprecējis ebrejieti Esteri. Dārijs nebija mēdiešu dzimuma. Gluži otrādi, kad nomira Kīrs, kas bija nodibinājis persiešu kundzību jaunajā ķēniņvalstī, mēdiešu zīlnieki izmantoja Kambiza ekspedīciju uz Ēģipti, lai pamēģinātu sagrābt varu. Tas viņiem izdevās ar viltus Smcrdiza palīdzību, liet persiešu dižmaņi tieši tāpēc sadumpojās, lai likvidētu mēdiešu rases ietekmi. Viņi apkāva zīlniekus un to piekritējus un kroni atdeva Dārijam, llistaspa dēlam, dzimušam persietim. Beidzot, Dārijam nekad nav bijusi atsevišķa ķēniņvalsts Babilonā: viņš ieguva kroni kā likumīgais Ķīra un Kambiza mantinieks; lai būtu lielās peršu impērijas vadonis, Persijas, Mēdijas, Līdijas, Ilaldejas un Ēģiptes valdnieks.

Pēc jautra notikuma ar Belzacaru Daniēls stāsta (6. nod.), ka Dārijs sadalījis savu I laidējas ķēniņvalsti simt divdesmit satrapijās un iecēlis pār simt divdesmit satrapiem (ris gubernatorus. Daniels esot bijis pats galvenais no trim. Pārējie gubernatori un 120 satrapi, apskauzdami šo ebreju viņa milzīgās autoritātes dēļ, sākuši gudrot par viņa noslepkavošanu. Pēc to ieteikuma Dārijs pavēlējis, lai 30 dienas viņam izrādītu dievišķīgu godināšanu (Daniēla grām., 6. nod., 7. p.). Protams, Daniēls neņēmis vērā šo dekrētu un joprojām skaitījis lūgšanas savam dievam. Bet, kad Dārijam tika denuncēts viņa pirmais ministrs, pret kuru tam bija sevišķi labs prāts, viņš saprata, ka viņa padomnieki izlikuši viņam lamatas. Tomēr ķēniņš bija devis vārdu, un, lai to nelauztu, viņš pavēlēja iemest Daniēlu lauvu bedrē. Vispār Dārijs, lai gan dievbijīgi ticēja savas zemes dieviem, tomēr juta zināmu labvēlību an pret ebreju dievu.

«Tad pavēlēja ķēniņš, ka tiem bija Daniēlu atvest un viņu lauvu bedrē iemest… Pēc tapa viens akmens atnests un uz tās bedres caurumu likts, to pašu aizzieģelēja ķēniņš ar savu gredzenu un ar savu lielkungu gredzenu, ka tas spriedums par Daniēlu netaptu pārgrozīts … No rīta agri ar mazu gaismiņu ķēniņš cēlās un gāja steigšus pie lauvu bedres. Un, kad viņš pie bedres nāca, sauca viņš Daniēlu ar nosķumušu balsi: …Daniēl, tu dzīvā dieva kalps! Vai tavs dievs, ko tu bez mitēšanās godā, tevi varējis no lauvām atpestīt? Tad sacīia Daniēls uz ķēniņu: lai ķēniņš mūžam dzīvo! Mans dievs ir savu eņģeli sūtījis, tas ir lauvu rīkli aizturējis, ka tie mani nav ievainojuši, tāpēc ka viņa priekšā es nenoziedzīgs esmu atrasts, ir pret tevi, kungs ķēniņ, es neesmu neko ļaunu darījis. Tad līksmojās ķēniņš pie sevis un pavēlēja, ka bija Daniēlu no bedres izvilkt. Un, kad Daniēls no bedres izvilkts tapa, tad netapa nekādas vainas pie viņa atrastas, tāpēc ka viņš bija savam dievam uzticējis. Vēl pavēlēja ķēniņš, ka bija tos vīrus atvest, kas Daniēlu bija apsūdzējuši, un tie meta tos lauvu bedrē līdz ar viņu bērniem un sievām, un tie vēl nenonāca dibenā, tad jau lauvas tos sagrāba un satrieca visus viņu kaulus. Tad rakstīja ķēniņš Dārijs visiem ļaudīm, tautām un mēlēm, kas visapkārt virs zemes: miers lai jums vairojas! No manis top pavēlēts, ka visās manas valstības tiesās būs drebēt un trīcēt priekš Daniēla dieva, jo viņš ir tas dzīvais dievs un pastāvīgs mūžīgi, un viņa valstība nav nīcīga un viņa valdīšanai nav gala.» (Daniēla grām., 6. nod., 16.—26. p.)

Patiesi, ebreju tautas vadoņiem vajadzēja turēt savu tautu pilnīgā tumsībā un neziņā par to, kas notiek citās tautās. Tāpat arī tiem, kas rakstīja «svētās» grāmatas, bija vajadzīga gluži fenomenāla nekaunība! Dārija pāriešana ebreju ^ticībā? Jūdaisma izsludināšana par valsts reliģiju ar Dārija ediktu? Un šis bezgala nozīmīgais reliģiski politiskais notikums ar ķēniņa pavēlēm darīts zināms visām tautām! Vai gan var iedomāties vēl nekaunīgākus un reizē ar to pašmīlīgākus melus? Vai varētu domāt, ka kaut kas tamlīdzīgs būtu iešāvies kādam galvā, ja bībele nebūtu saglabājusies? Dārijs, kas pielūdz bībeles Cēbaotu — Adonaju? Tas Dārijs, kas ar savām bagātībām līdzēja uzcelt Efesas Dianas templi — slaveno pagānu svētnīcu? Melo, bet zini taču mēru!

Toties Daniēls, šis šķietamais Dārija premjerministrs, nevienā no viņam piedēvētās grāmatas divpadsmit nodaļām, tāpat arī Gabalos pie Daniēla grāmatas neviena paša vārdiņa nesaka par Dārija karu ar grieķiem. Par šo grandiozo vēsturisko notikumu Daniēls nav dzirdējis itin neko. Viņam nav zināma pat Maratonas kauja!

Daniēla grāmatas 7.—12. nodaļa veltīta autora sapņiem un viņa pravietojumiem. Pat tad, ja šos sapņus būtu izklāstījis patiesīgs rakstnieks, ari tad tiem, protams, nebūtu nekādas vērtības. Bet, ja par tiem raksta melis, kas nesatricināmā mierā bez mitas apgalvo, ka viņš bijis Babilonas provinces gubernators Nebukadnecara laika un pēc tam Dārija premjerministrs, tad šie pretenciozie pravietojumi un redzējumi neizraisa pat tādu interesi, ar kādu dažkārt var ieklausīties arī ārprātīgā ērmīgajos murgos. Kas mums par daļu, vai Daniēlam sapņos ir rādījies vai nav rādījies lauva ar ērgļa spārniem vai lacis, kam rīklē rēgojušies trīs milzu ilkņi, vai čelrgalvains leopards ar četriem putna spārniem uz muguras, vai arī dīvains dzīvnieks ar desmit ragiem un dzelzs zobiem? Vai gan kādu var interesēt las, ka šis nekaunīgais melis pasludina vispārēju augšāmcelšanos. kas notikšot, viņš saka, «pēc viena laika, divi laikiem un puslaika» (Daniēla grām., 12. nod., 7. p.). Tam visam nav vairāk vērtības kā pūšļotājas pļāpāšanai, kad viņa zīlē ar kārtīm vai kafijas biezumos. Lasot šīs lappuses, var tikai izjust vēl lielāku riebumu pret reliģijas kalpiem, kas izmanto bībeli, lai nomāktu ticīgo ļaužu saprātu, un rodas vēl sāpīgāks žēlums pret tiem, kas pieņem šīs tukšās nejēdzības, uzskatīdami tās par dievišķās iedvesmas atklājumu.

Stāstos no Zuzannas un Daniēla vēstīts, kā Daniēls izglābis dzīvību kādai tikumīgai sievietei, kad divi veci blēži pūlējušies panākt, lai viņu sodītu ar nāvi, kādā veidā ticis pierādīts, ka sūdzētāji sievieti apmelojuši, un kā Daniēls pavēlējis viņus pašus sodīt ar nāvi viņu upura vietā. Darbība norisinās Babilonā ebreju gūsta laikā. Varone ir kāda Zuzanna, Jojaķima sieva. Šī Zuzanna bijusi ļoti skaista un uzticīga savam vīram. Divi veči iedegušies pret viņu negantā kaislībā. «Un tie bija abi pret viņu iekarsuši, taču viens otram nepastāstīja savas sāpes. Jo tie kaunējās viens otram savu iekārošanu izteikt, ka tiem gribējās ar to kārību dzīt. Un tie gaidīja ik dienas tikuši, ka tie viņu redzētu.» (Stāsti no Zuzannas un Daniēla, 10.—12. p.)

Reiz kāds gadījums viņiem atraisīja mēli.

Viņi atklāja viens otram savu iegribu un nolēma turpmāk rīkoties kopā, lai panāktu, ka Zuzanna kļūtu labvēlīga viņiem abiem. Šai nolūkā tie reiz noslēpās dārzā, kur viņa nāca peldēties, nogaidīja, kamēr tā izģērbās un aizsūtīja prom savas kalpones, un, pēkšņi izlīduši no krūmiem, pieprasīja, lai viņa apmierinātu šo netīrās kārības. Pretējā gadījumā tie piedraudēja visiem stāstīt, ka pārsteiguši viņu kopā ar mīļāko. Zuzanna raudāja un pretojās visiem spēkiem. Abi veči — pie reizes jāteic, ka tie bija turienes tiesneši, — sāka kliegt, sacēla kājās kalpus un kaimiņus un savāca lielu pūli, kas pieprasīja nākošajā dienā tautas sapulci Jojaķima mājas priekšā.

Kāda tomēr dīvaina brīvība tautai, kas nospiesta verdzībā? Ebreji ir kara gūstekņi, kas aizvesti uz Babilonu. Viņi tur dzīvo vissmagākajos senās verdzības apstākļos. Un pēkšņi varas iestādes atļauj viņiem sasaukt lautas sapulces, lai izskatītu tiesu lietas, gluži it kā viņi atrastos savās mājās Jeruzalemē! Drīzāk gan būtu ticams, ka Zuzannu, ko apsūdzēja par mīlas sakariem ar diviem babiloniešu tiesnešiem, nodotu Babilonas tiesai, tas ir, haldeju tiesai pēc Nebukadnecara likumiem.

Tātad visi ebreji, kas atradās gūstā Babilonā, noteiktā stundā sapulcējās gluži brīvi. Zuzanna stājās tautas sapulces priekšā. Abi sirmgalvji uzturēja apsūdzību. Likdami ikviens roku Jojaķima sievai uz galvas, viņi zvērēja, ka pārsteiguši to dārzā kailu kāda jauna cilvēka apkampienos. Laulības pārkāpējs esot paguvis nozust. Zuzanna noliedza visu, tomēr neteica, kāpēc abi vecie blēži deva pret viņu viltus liecības. Bet viņa skaļi lūdza dievu, zvērēdama, ka esot nevainīga, un apgalvoja, ka viņai esot jāmirst velti. Taču tauta noticēja mēlnešiem un nosprieda, ka viņai jāmirst.

Jau posās izpildīt spriedumu, kad jaunais Daniēls pieteicās pierādīt Zuzannas nevainību. Pēc viņa ieteikuma abus sirmgalvjus izšķīra. Tad vienu no tiem atkal ataicināja, un Daniēls sāka viltīgi nopratināt viņu ar šādiem vārdiem: «Tu, vecais blēdis, caur visu tavu ļaunu dzīvību, tagad uziet tev tavi grēki, ko tu pirmāk esi darījis, netaisnu tiesu nesdams un tos nenoziedzīgos pazudinādams, bet tos noziedzīgos atlaizdams, kur tomēr tas kungs saka: to nenoziedzīgo un taisno tev nebūs nokaut. Nu tad, esi tu šo redzējis, tad saki, apakš kāda koka esi tu tos kopā redzējis? Un viņš atbildēja: apakš vienas egles. Tad sacīja Daniēls: gan labi, tu esi melus pār tavu paša galvu runājis, jo tagad tas dieva eņģelis ar dieva tiesu tevi pūšam pāršķels.» (Stāsti no Zuzannas un Daniēla, 52.-55'. p.)

Varbūt kāds teiks, ka, iekām apsūdz pirmo sirmgalvi par viltus liecību, Daniēlam vajadzēja nogaidīt otru, pretrunīgu atbildi, jo tikai pretrunas liecībās varēja atklāt, ka sūdzētāji melo. Bet «jaunais puisis» (45. p.), kam vēlāk vēl nāksies lasīt uz sienas un pārtulkot vārdus, kādu nav nevienā cilvēku valodā, protams, nav tāds kā visi citi cilvēki. «Pēc lika viņš šo izvest un pavēlēja to otru atvest, un sacīja uz to: tu Kanaāna dzimums un ne Jūdas, tas skaistums ir tevi pievīlis, un tā iekārošana ir tavu sirdi pārvērtusi. Tā esat jūs tām Izraēla meitām darījuši, un tās ir caur bijāšanu pie jums gulējušas, bet šī Jūdas meita nav jūsu blēņu panesusi. Nu tad saki man: apakš kāda koka esi tu tos abējus kopā uzgājis? Un tas atbildēja: apakš vienas liepas.» (Stāsti no Zuzannas un Daniēla, 56.—58. p.)

Bija pierādīts, ka liecinieki melojuši. Skaidrs, ka abi Babilonas večuki bija pelnījuši paraugsodu. Bet kas varēja viņus tiesāt? Bībelē apgalvots, ka spriedumu pieņēmusi un izpildījusi sagūstīto ebreju tautas sapulce. «Tad brēca visa draudze ar lielu balsi un pateica dievam, kas tos pasarga, kas uz viņu cerē. Un tie cēlās pret tiem divi vecajiem, tāpēc ka Daniēls tos no viņu pašu mutes bija pārliecinājis, ka tie bija nepatiesu liecību devuši. Un tie darīja viņiem pēc Mozus bauslības, it kā tie ļaunu padomu ņēmuši savam tuvākam darīt, un nokāva tos. Tā tapa tai dienā tās nenoziedzīgās asinis izpestītas.» (Stāsti no Zuzannas un Daniēla, 60,—62. p.)

Ja pieļaujam, ka patiess ir šis stāsts un tāpat arī sprieduma izpilde, tad, protams, jāatzīst, ka abi vecie nelieši pilnīgi pelnījuši savu nāvi. Bet. lai 11u viņi itin nemaz nav žēlošanas vērti, tomēr jāzina, ka viņu noziegumu izskatīšana varēja būt tikai Babilonas tiesas kompetence. Ar šo secinājumu pietiek, lai ludaļ saprastu, ka bībeles vēstījums ir melīgs. Nebukadnecara tiesneši nekādā ziņā nebūtu pieļāvuši, ka divus viņu amata brāļus, lai ari pat neapstrīdami vainīgus, tiesātu un viņiem spriedumu izpildītu karā sagūstītu vergu bars, ka ebreji — vergi varētu brīvi un publiski attiecināt Mozus likumu uz diviem Babilonas valsts ierēdņiem, divām oficiālām personām, kas piederēja pie ebreju kungu un verdzinātāju kārtas. Tomēr stāsts par Zuzannu un vecajiem ir viens no visvairāk izplatītajiem reliģiskajās pamācībās. Māksla padarījusi to populāru. Tas reproducēts tūkstošos gleznu par tikumīgo Zuzannu un kļuvis par godājamu tradīciju, kam tic milzum daudz cilvēku. Patiesi gan, ļaudis pārāk maz lasa bibeli! Lasīt bībeli nozīmē vairs neticēt tai, nicināt to, tik ļoti neveiklas un rupji ciniskas ir bībeles pasakas.

Stāsts «No tā Bela iekš Bābeles» sākas ar griezīgu vēsturisku nepatiesību: «Un, kad ķēniņš Astiagus saviem tēviem pielikts tapa, uzņēma Ķīrus, tas persietis, viņa valstību. Un Daniēls dzīvoja vienumēr pie ķēniņa un kļuva lielākā godā turēts nekā visi viņa draugi.» (1. un 2. p.) Levits, kas rakstījis šo, nezina pat, ka Astiags, Mēdijas valdnieks, kas nomira 559. gadā pirms mūsu ēras, atstāja dēlu Kiaksaru II un tas mantoja viņa troni. Sis levits tāpat arī nezina, ka tikai pēc Kiaksara nāves Kīrs, kas bija reizē viņa radinieks un znots, mantoja Mēdijas kroni, ko pievienoja Persijas kronim, jo Kiaksaram II nebija vīriešu dzimuma mantinieku. Tādējādi šis stāsts, iesākdamies ar rupjiem meliem, kas liecina par pilnīgu neizglītību, tūdaļ jau apsola daudz ko.

Tieši no šā stāsta dabūjam zināt, ka Kīrs Babilonā pielūdzis elku, ko saukuši par Belu. Daudzi komentētāji uzskata to par Baālu. Bela jeb Baāla priesteri apgalvoja, ka viņu elks nakts laikā iznīcināšot visus ēdienus, ko ticīgie pa dienu pienesīs pie viņa troņa. Bībeles autori grib piespiest mūs ticēt, ka Kīrs bijis pietiekami naivs, lai pieņemtu šāda kalibra blēņas, un ka viņš pat esot mēģinājis pārliecināt par to Daniēlu. «Vai tu nedomā to Belu vienu dzīvu dievu esam? v$i neredzi tu, cik viņš ik dienas ēd un dzer?» (6. p.)

Daniēlam kļuva žēl maldos iestigušā Ķīra, un viņš piedāvāja tam pārbaudi. Pie Bela altāra sakrāva gaļu un vīnu. Priesterus no tempļa aizsūtīja prom. Tad Daniēls tikai ķēniņa viena paša klātbūtnē izkaisīja templī pelnus, un viņi abi aizgāja, bet Kīrs piesardzīgi aizzīmogoja visas durvis. Taču priesteriem bija apakšzemes eja zem altāra. Pa šo spraugu viņi naktī iekļuva templi un aiznesa visu ēdamo. Nākamajā dienā viņu nodarījumu skaidri pieradīja pēdas, kas bija redzamas izkaisītajos pelnos. Kīrs, atjautis, ka viņu tik ilgi krāpuši, kļuva neaprakstāmi nikns. Viņš pavēlēja nogalināt visus Bela priesterus, viņu sievas un bērnus, bet elku atdeva Danielam, kas to sagrāva kopā ar visu svētnīcu.

«Tur bija arī viens liels pūķis, kam babilonieši dieva godu parādīja.» (23. p.) Kirs sacīja Danielam: šis briesmonis nav rokām darināts elks, tas ir dzīvs un tātad tas ir dievs. Tad Daniels lūdza valdnieku atļaut viņam iet cīņā ar pūķi, turklāt pat ne vien bez zobena, bet ari bez nūjas. Kīrs bija ar mieru, un «tad ņēma Daniels sveķus un taukus, un spalvas un vārīja tos kopā, un darīja kumosus, un meta tos tam pūķim rīklē, un, kad tas pūķis to ēda, sprāga viņš pūšam.» (27. p.)

Tauta nebija mierā ar pūķa nāvi. Lai noklusinātu augošo nemieru, Kīrs pavēlēja vēlreiz iemest Dānieļu slavenajā lauvu bedrē. Kīram un babiloniešiem gan vajadzēja zināt, ka Daniēlu lauvas neaprīs, jo šī dēka jau bija pieredzējusi pirmo izdevumu. «Svētais» autors šeit pavisam komiski sapinas melos. Pirmoreiz viņš iesēdina Daniēlu lauvu bedrē Dārija laikos, un šis ķēniņš atstāj viņu tur tikai vienu nakti. Šoreiz pēc Ķīra pavēles Daniels pavada plēsoņu vidū sešas dienas un sešas naktis, jo vajag taču, lai otrais brīnums būtu salriecošāks nekā pirmais. «Un tanī bedrē bija septiņi lauvas, kam ik dienas divi cilvēki un divi avis bija jādod, bet tai brīdī viņiem nenieka dots nekļuva, ka tie Daniēlu apēstu.» (32. p.)

Šoreiz vajadzēja ne vien paglābt «pravieti» no izsalkušo plēsoņu nagiem un ilkņiem, bet ari viņu pašu pabarot sešas dienas un naktis. Tādējādi brīnums ir patiesi bez vainas. Sās epizodes turpinājums ir tiešām pats jautrākais, ko vien mēs līdz šim esam lasījuši.

«Un viens pravietis Abakuks bija jūdu zemē, tas bija putru vārījis un maizi kādā kausā drupinājis un gāja laukā tiem pļāvējiem to nest.

Bet tā kunga eņģelis sacīja uz Abakuku: nones to azaidu, kas tev ir, uz Bābeli Daniēlam lauvu bedrē.

Bet Abakuks sacīja: kungs, es neesmu Bābeli vēl redzējis, un to bedri es nezinu.

Tad grāba viņu ta kunga eņģelis pie galvas virsus un nesa to pie viņa matiem, un nolaida to Bābelē virs to bedri caur tā gara stiprumu.

Un Abakuks sauca un sacīja: Daniēl! Daniēl! Ņem še to azaidu, ko dievs tev sūta.

Un Daniēls sacīja: tu ak kungs! esi manis atgādājies un neatstājis tos, kas tevi mīlē.

Un Daniēls cēlās augšām un ēda. Bet tas dieva eņģelis atvadīja Abakuku tūdaliņ savā vietā.

Un septītā dienā nāca ķēniņš Daniēlu žēloties un gāja pie bedres, un skatījās, un raugi, tur sēdēja Daniēls.» (No tā pūķa iekš Bābeles, 33 — AO. p.)

Protams, Kīrs, tāpat kā Dārijs, pavēlēja izvilkt Daniēlu no bedres un viņa vietā iemest viņa ienaidniekus, ko lauvas tai pašā mirkli saplosīja. Skaidrs, ka brīnums ar Ķīra lauvu bedri ir daudz pārāks par brīnumu ar Dārija lauvu bedri. Tomēr kritiķi izsaka dažas piezīmes arī sakarā ar šo brīnumu: Dārijs uz kāpa tronī deviņus gadus pēc Ķīra. Diktēdams baznīcas rakstniekam savas blēņas, «svētais gars» pilnīgi aizmirsis hronoloģiju, sapinies tajā kā muša zirnekļa tiklā un sajaucis šo divu valdnieku troņa mantošanas kārtību.

Četrdesmit trešā nodaļa VĒL UN VĒL «PRAVIEŠI» UN VIŅU «BRĪNUMI»

Eceķiēls līdz ar Ezaiju, Jeremiju un Dānieļu ir viens no jūdaismā un kristiānismā visvairāk godātajiem «praviešiem». Savus pravietojumus viņš sacerēja nevienam nezināmas Kebaras upes krastmala, pats būdams gūsteknis Babilonā. Daniēls ir rupjš melis, bet Eceķiēls atstāj gluži vienkārši vājprātīgā iespaidu. Viņa grāmata, kurā ietilpst 48 nodaļas, ir vieni vienīgi nesakarīgi murgi. Tā, piemēram, viņš stāsta, ka redzējis (nomoda būdams!) dzīvus radījumus, kam bijis cilvēka ķermenis, katram četri spārni, teļa kājas un katram četras sejas — cilvēka, vērša, lauvas un ērgļa. Tiem bijis ugunīgs izskats, un visu laiku tie rosījušies un kustējušies. Līdzās tiem ripojuši skrituļi, neparasti augsti, pilni ar acīm. Sis apraksts jau dod zināmu priekšstatu par autora psihisko stāvokli.

Šis «pravietis» mums vēstī, ko viņš izdarījis pēc dieva pavēles. Reiz viņš apēdis grā-

matu, kurā bijušas sarakstītas raudu dziesmas un lāsti. Pēc kāda laika viņš nogulējis 390 dienas uz kreisajiem sāniem, lai izpirktu Izraēļa valsts grēkus, un pēc tam 40 dienas uz labajiem sāniem, lai izpirktu Jūdas valsts grēkus. Turklāt visu šo laiku, brīvprātīgi uzņēmies izpirkt citu vainas, Eceķiēls ēda brokastis sviestmaizes … ar cilvēku mēsliem. Pats visžēlīgais dievs tas kungs pašrocīgi parakstīja viņam šo diētu: «Un tev būs ēst miežu karašas un tās cept uz cilvēka sūdiem.» (Eceķiēla grām., A. nod., 12. p.)

Jāteic, ka tāda diēta pravietim drīz vien apnika, un tad dievs bija ar mieru ieviest zināmu dažādību viņa ēdienu kartē. «Un viņš sacīja uz mani: redzi, es dodu tev vaļu vēršu siidus priekš cilvēku sūdiem ņemt, uz ko tev tavu maizi būs sataisīt.» (15. p.)

Citreiz, atrazdamies kādā mājā un gribēdams no tās iziet, Eceķiēls negāja vis laukā pa durvīm, kā citi cilvēki, bet vēlreiz atcerējās Izraēļa un Jūdas grēkus un, lai izpirktu tos, izlauza sienā caurumu un izbāza pa to laukā savas drānas un savus rīkus (Eceķiēla grām., 12. nod., 7. p.). 37. nodaļā Eceķiēls stāsta, ka reiz viņš staigājis pa lauku, kas bijis nosēts ar izkaltušiem kauliem. Viņš tos uzrunājis, un tie atdzīvojušies.

Eceķiēla grāmatā ir kāda vieta, kas radījusi sevišķi lielu sašutumu kritiķos un sagādājusi vislielākās grūtības teologiem. Tā ir pasaka par divām māsām — Aālu un Aālibu. Paļādams ebrejus par to, ka viņiem trūkstot ticības, Eceķiēls liek dievam mutē riebīgus, neķītrus izteicienus: «Un, kad viņa paradīja savu maucību un atsedza savu kaunumu, tad nogriezās mana dvēsele no viņas, it kā mana dvēsele bija nogriezušies no viņas māsas. Bet viņa vairot vairoja savu maukošanu un pieminēja savas jaunības dienas, kur viņa bija maucību dzinusi Ēģiptes zemē. Un viņa iekarsa pret saviem drauģeļiem, kuru miesa ir kā to ēzeļu miesa un kuru braulums ir kā to ērzeļu braulums.» (Eceķiēla grām., 23. nod., 18.— 20. p.)

Tādi ir bezkaunīgie salīdzinājumi, kas atrodami bībelē un kam, pēc teologu vārdiem, esot alegoriska jēga! Kas par apsmieklu! Vai tiešām bija vajadzīgi tik cūciski salīdzinājumi, lai pateiktu, ka Izraēla valsts un Jūdas valsts neesot bijušas pietiekami dievbijīgas?

Otrs pravietis, kas tīksminās ar pornogrāfiju, ir Ozeja. Aprakstīdams savas sarunas ar dievu, viņš tās arī papildina ar pietiekami at baidošiem sīkumiem. Šis Ozeja, dzimis zamārietis, pieņēma ebreju dieva kultu. Bībelē viņš izvirzīts par paraugu, kā jāklausa un jāpadodas dievam. Bet cik dīvainas pavēles dievs viņam deva! «Šis ir tas iesākums, kā tas kungs runāja ar Ozeju. Tas kungs sacīja uz Ozeju: ej ņem sev maukas sievu un maukas bērnus.» (Dzejas grām., 1. nod., 2. p.)

Šo dieva rīkojumu mūsu nabadziņš izmanto par ieganstu, lai attaisnotu savu laulību ar netiklu sievieti. Ja gribam ticēt pravietim, tad vēlāk dievs viņam pavēlējis gulēt pie kāda sava drauga sievas, tomēr ar noteikumu, ka tā jau krāpusi savu viru: «Un tas kungs sacīja uz mani: noej atkal un mīlē vienu sievu, kas lop mīlēta no sava drauga un tomēr laulību pārkāpj, it kā tas kungs tos Izraēla bērnus mīlē, bet tie griežas pie citiem dieviem un iemīlē vīna ogu raušus. Un es pirku sev to par piecpadsmit sudraba gabaliem un vienu omeru miežu, un vienu pusomeru miežu. Un es sacīju uz viņu: turies pie manis ilgi un nedzen maucību, nedz ej pie vira, tāpat turēšos es pie tevis.» (Ozejas grām., 3. noti., /.— 3. p.)

No šādiem penterejumiem, kādu bibelē ir tik daudz, gan nevar secināt neko citu kā vien to, ka «dieva tauta» komplektējusies no izvirtuļiem un iesīkstējušiem žūpām, kas nav kautrējušies nekādu neķītrību, ja vien gribam ticēt šādiem pravieša Joēla vārdiem: «Uzmostieties jūs, piedzērušie, un raudiet un kauciet visi vīna plītnieki par to jauno vīnu, jo tas ir no jūsu mutes atrauts.» (Joēla grām., 1. nod., 5. p.)

Ēsteres gramata, jādomā, arī sarakstīta tālab, lai dziedētu ebreju nacionālajai patmīlībai cirstās brūces. Saskaņā ar šo grāmatu valdnieks Ahasvers rīkojis plašas dzīres, kas ilgušas 180 dienas (1. nod., h. p.). Kad svinības beigušās, ķēniņš sarīkojis vēl vienas dzīres visiem pilsētas iedzīvotajiem, un tās ilgušas

septiņas dienas (5. p.). Tautas līksmošanās septītajā dienā ķēniņš, izdzertā vīna dēļ būdams sevišķi labā omā, pavēlēja saviem einuhicm atvest «ķēniņieni Vasti ķēniņa priekšā ar ķēniņa kroni, ka viņš tiem ļaudīm un lieliem kungiem viņas skaistumu rādītu, jo tā bija skaista no vaiga.» (11. p.)

Bet ķēniņiene atteicās nākt, jo, ievērojot krietnos bībeles tikumus, parādīt tautai skaistumu, protams, nozīmēja izģērbties visu priekšā, un tas, redzams, kautrajai skaistulei nebija pa prātam. Niknuma pārņemtais ķēniņš pieprasīja laulības šķiršanu un ķēniņienes kroni apsolīja pašai skaistākajai nevainīgajai jaunavai, kas iepatiksies valdniekam. Egajus — galvenā cinuhu apsardzībā pili sadzina milzīgi daudz meiteņu. Katrai vajadzēja pār laist vienu izmēģinājuma nakti viņa majestātes gullā.

Un tad sākas!

«Un viens Jūdu vīrs bija Zūzanas pilī, vārdā Mardakajus … Un viņš bija Adasas audžutēvs, tā ir Estere … Un viņa bija jauna meita, daiļu augumu un skaistu vaigu .. . Kad nu tā ķēniņa vārds un viņa bauslis izpaudās un daudz jaunas meitas uz Zūzanas pili apakš Egajus rokas tapa sapulcinātas, tad tapa Estere ari ņemta iekš ķēniņa nama apakš Egajus — tā gaspažu sarga rokas. Un tā meita palika viņam un atrada žēlastību viņa priekšā, un viņš steidzās tai dot tās svaidāmās zāles priekš mazgāšanās un viņas daļu, un Tas deva

viņai septiņas krāšņas jaunas meitas no ķēniņa nama, un viņš noveda to ar viņas jaunām meitām labākā vietā gaspažu namā. Bet Estere nebija teikusi nedz savus ļaudis, nedz savus radus, jo Mardakajus viņai bija piekodinājis, lai tā to neteicot. Un Mardakajus staigāja ik dienas gar gaspažu nama pagalmu, lai dabūtu zināt, kā Esterei klājas un kas ar to būšot … Tā Estere tapa ņemta pie ķēniņa Aāsverus ķēniņa namā desmitā mēnesī… viņa valdīšanas septītā gadā. Un ķēniņš iemīlēja Esteri pār visām gaspažām, un viņa atrada vairāk žēlastības un laipnības viņa priekšā nekā visas jumpravas, un viņš lika ķēniņa kroni uz viņas galvu un cēla to par ķēniņieni Vastis vietā.» (Esteros grām., 2. nod., 5.— 17. p.)

l'ec kāda laika par ķēniņa premjerministru kļuva kāds Amans. Šis Amans bija visai lepns cilvēks un gribēja, lai visi viņu pielūgtu. Tikai viens pats Mardakajus iedrošinājās neizpildīt šo prasību. Tad saniknotais ministrs izlūdzās no valdnieka pavēli iznīcināt visus ebrejus. Lai gan Amanam bija lokans prāts un lielas politiķa spējas, kas bija sagādājušas viņam tik augstu amatu valsti, viņš tomēr nespēja izgudrot nekādu citu līdzekli, lai salauztu Mardakajus lepnību. Bet, kad pavēle par visu ebreju iznīcināšanu jau bija izsūtīta uz visiem valsts apgabaliem, Mardakajus paguva brīdināt Esteri, un viņa devās pie valdnieka. Ahasvers, viņas daiļuma apburts, jautāja, ko viņa vēlo-

ties, galanti piedāvādams viņai kaut vai pusvalsts (5. nod., 3. p.). Estere ielūdza valdnieku un līdz ar viņu ari Amanu pusdienās.

Mielasts notika, un Ahasvers, visai ieintriģēts, ēzdams saldo ēdienu, atkal piedāvāja viņai pusķēniņvalsts. Estere piedāvājumu noraidīja, bet lūdza savu ķēnišķīgo laulāto draugu atnākt pie viņas pusdienās ari nākamajā dienā un atkal kopā ar Amanu. Sis pēdējais bija tik lepns par valdnieces uzmanību, ka izlielījās pat savas sievas un visu savu draugu priekšā. Bet, tā ka Mardakajus neatkarība mocīja viņu vēl vairāk nekā jebkad agrāk, tad viņš pavēlēja katram gadījumam uzcelt piecdesmit olekšu (26 metrus!) augstas karātavas un domās veltīja šo grandiozo celtni nīsta jam ebrejam, par kura radniecību ar ķēniņieni viņš vēl joprojām nekā nenojauta.

Pa tam Ahasvers, kam tonakt nezin kāpēc nenāca miegs, pavēlēja izklaidēšanās labad lasīt viņam skaļi priekšā viņa valdīšanas annāles. Tādējādi viņam bija izdevība atcerēties, ka divi viņa einuhi, Bigtans un Teress, bija sazvērējušies, lai nogalinātu viņu, bet to noziedzīgos nodomus atklājis kāds Mardakajus. Tātad Mardakajus bija izglābis valdniekam dzīvību. Tas bija noticis diezgan sen. Ķēniņš jautāja, kā Mardakajus ticis atalgots. Viņam atbildēja, ka tas neesot saņēmis nekādu atlīdzību. Tāpēc nākamajā dienā, kad Amans ieradās pie sava pavēlnieka, šis viņam jautāja, kas jādara ar cilvēku, ko valdnieks gribētu

pagodināt īpaši izcilā veidā. Amans, domādams, ka runa ir par viņu, atbildēja: šo cilvēku vajag ietērpt valdnieka drānās, uzcelt viņu zirgā, izvest pilsētas laukumā un izsaukt: tā dara tam vīram, ko ķēniņš grib godal! Tad ķēniņš pavēlēja Ainanam uzmeklēt Mardakaju un izpildīt ar viņu šo ceremoniālu. Amans bija spiests paklausīt, protams, kā jau ikviens sapratīs, pret savu gribu (6. noti.).

Vakarā ķēniņiene Estere rīkoja savas otras pusdienas par godu ķēniņam un viņa galminiekam, bet ministrs vairs nebija tik līksms ka iepriekšējā diena. Trešo reizi ķēniņš piedāvāja Esterei visu, ko viņa vēlētos, kaut vai pusvalsts. liet ķēniņiene lūdza saudzību savas cilts ļaudīm. Abasvers, kas, precēdams Esteri, nebija painteresējies par viņas izcelšanos, jutās gauži pārsteigts. Un, kad ķēniņiene tam paskaidroja, ka šobrīd kāds viņas lautas ienaidnieks iecerējis to visu iznīcināt un ka tieši lāpēc viņa lūgusi ķēniņa žēlastību, Ahasvers, neka nesaprazdams, izsaucās: «Kas las tāds un kur ir las, kas to savā prātā apņēmies tā darīt?»

Estere atbildēja: «Tas vaininieks un ienaidnieks ir šis niknais Amans!»

Amans apjuka, ķēniņš pārskaitās, bet ienākušais einuhs paziņoja, ka augstās karātavas, kas uzceltas pēc ministra pavēles, paredzētas Mardakajum. Atrisinājums: Ahasvers pavēlēja pakārt Amanu pie jau gatavajām karātavām. Valdnieka pavēli nekavējoties izpildīja, un par premjerministru, protams, neiecēla nevienu citu ka paši saprotiet — Mardakaju!

Ar valdnieka atļauju Estere un Mardakajus pasludināja, ka ebreji, kuru izdeldēšanu Amans bija noteicis uz Adara mēneša trīspadsmito dienu, iegūst tiesību šai dienā un tāpat arī nākamajā dienā nogalināt ikvienu, kas pret viņiem slikti izturējies kopš paša viņu gūsta sākuma. «Bet jūdi kāvās pret visiem saviem ienaidniekiem.» (Esteros (/rāirt., 9. nod., 5. p.) Tādējādi Zūzanā (Sūzās) nogalināja 800 cilvēku un citās ķēniņvalsts pilsētās 75 000. Adara mēneša piecpadsmitajā dienā ebreji visnotaļ trokšņaini dzīroja. Estere izdeva pavēli, ka šo notikumu piemiņa ebrejiem ik gadu svinama. Tie tad arī ir «purini» svētki, ko ievēro ticīgie ebreji: viena gavēņa diena par piemiņu Esteros raizēm un lūgšanām un divas līksmes dienas — par piemiņu nenotikušajai ebreju izkaušanai.

Tāda ir pasaka, no kuras priesteri iztaisījuši svētu bībelstāstu, kam jātic, lai arī tas ir tik briesmīgi nepatiess. Pie reizes jāteic, ka svētās leģendas vienmēr sākas ar kaut kādu nejēdzību: ja ķēniņieni Vasti atmeta tāpēc, ka viņa nevēlējās kaila parādīties Ahasvera pavalstniekiem, tad jādomā, ka daiļā Estere, stādamās rindā kā kandidāte uz Vastis vietu, bijusi ar mieru izpildīt šo valdnieka pavēli. Kritiķi apgalvo, ka nedz turku sultāns, nedz marokāņu bejs, nedz persiešu šahs, nedz lielais nioguls, nedz Ķīnas bogdihans nekad neesot pieņēmuši savā harēmā nevienu meiteni, nezinādami tās izcelšanos. Tādu kungu staļļos nav pat neviena tīrasiņu zirga, kura cilme nebūtu noteikti zi nāma staļļa uzraugam. Kā gan Ahasvers nebija informēts, kādas cilts, ģimenes un reliģijas ir meitene, ko viņš apprecēja un ko svinīgi pasludināja par ķēniņieni?

Kas attiecas uz šo Amanu, kurš grib iznīcināt veselu tautu tikai tāpēc, ka kaut kāds Mardakajus atsakās krist uz vaiga viņa priekšā, turpretim citi ebreji neliedz viņam nekādus godbijības apliecinājumus, tad jāatzīst, ka nekad nevienam citam nav iešāvusies prātā tik smieklīga un reizē ar to tik šausmīga neprā liba. No otras puses, ja pieļauj, ka Es te re kļu vusi par valdnieci un valkājusi kroni, slēpdama savu ebrejisko cilmi, tad šās paaugstināšanas slava stipri samazinās, jo šī nejaušā paaugstināšana nekā nedod nacionālajai patmīlībai. Nav arī saprotams, kā gan Ahasvers varēja uzskatīt Amanu par vainīgu nodomā nogalināt viņa mīļoto Esteri kā ebrejieti, ja jau neviens nezināja, ka viņa pieder pie šās rases. Beidzot, saldkairās Esleres derdzīgā cietsirdība padara šo pasaku ne vien smieklīgu, bet ari pretīgu.

«Mēs zinām,» saka Voltērs, «ka pasakai par Esteri ir viena pievilcīga puse: gūstekne, kas kļuvusi par ķēniņieni un glābj no nāves savus ciltsbrāļus, — tas ir labs sižets romānam vai traģēdijai. Bet kā šo sižetu bojā pretrunas un aplamības, kas tajā tik bagātīgi atrodamas!

Kā to aptraipa Esteros barbarisms, kas ir tādā pretrunā ar viņas dzimuma dabu un ar vienkāršu dzīves patiesīgumu!»

Ar Ezru un Neēmiju tuvojamies dieva izredzētās tautas atbrīvošanai. Saskaņā ar fantastisko bibeles hronoloģiju ebreju posta stāvoklis kļuvis mazliet vieglāks Ahasvera — itin ka Dārija tēva valdīšanas laikā. (Neaizmirsīsim, ka Dārijs bija peršu lielmaņa Histaspa dēls, bet Ilistasps nekad un nekur nav valdījis.) Ebrejiem gūstā vajadzēja klāties labi, arī Dārijam valdot, jo viņš par savu pirmo ministru iecēla ebreju Daniēlu, tāpat kā Ahasvers (Artakserkss) iecēla Mardakaju. Tomēr bībelē, kā redzējām Daniēla grāmatā, Ķīra valdīšanai ierādīta vieta pēc Dārija valdīšanas. Ezras grāmatā Kīram (Korum) seko Ahasvers, pēc tam Artazastus (Artakserkss) un pēc tam atkal Dārijs. Sī jaunā mantošanas kārtība vēsturei atbilst tikpat maz kā citi bībeles norādījumi.

Papildus tam visam Ezra un Neēmija, divi pravieši, uz kuriem baznīca balstās, aprakstot precīzos apstākļus, kādos ebreji atgriezušies Jeruzalemē, nonāk pretrunās viens ar otru. Ezra apgalvo, ka Kīrs (Korus) jau pirmajā savas valdīšanas gadā atļāvis Izraēla bērniem brīvi atgriezties Jūdejā un ar speciālu ediktu pasludinājis, ka dievs viņam vēlējis no jauna uzcelt Jeruzalemes templi. Ebreji atgriežas dzimtenē Zerubabela vadībā. Ahasvera un Artakserksa valdīšanas laikā celtniecība pārtraukta, jo tai pretojās dažādas citas tautas, kas ebreju prombūtnes laika bija apmetušās viņu zemē. Beidzot, Dārijam uzkāpjot troni, šis naids mitējās, un templi pabeidza būvēt Dārija valdīšanas sestajā gadā.

Turpretim Neēmija stāsta, ka nevis Korus (Kīrs), bet gan Artazastus (Artakserkss) savas valdīšanas divdesmitajā gadā atļāvis ebrejiem atgriezties Jeruzalemē un uzcelt no krāsmatām pilsētu, pie kam atbrīvotās tautas priekšgalā bijis Zerubabels. Ienācēji, kas bija apmetušies «apsolītajā zemē», lika ebrejiem visādus šķēršļus ceļā, taču šie tos pārvarēja, strādādami ar lāpstu vienā un zobenu otrā rokā. Beidzot, «svētais» autors pavēsti par savu ceļojumu uz Babilonu laikā, kad noslēdzās tempļa būve, Artakserksa valdīšanas trīsdesmit otrajā gadā.

Turpretim Ezra apgalvo, ka Neēmija pavadījis Zerubabeli, kad valdnieka Ķīra laikā notikusi atgriešanās Jūdejā, un vēstī, ka bijusi vēl arī otra atgriešanās valdnieka Artakserksa laika, taču viņa valdīšanas septītajā un nevis divdesmitajā gadā. Viņš arī piemetina, ka tieši viņš, Ezra, šoreiz vedis savus ciltsbrāļus. Tad nu lūkojiet izdibināt patiesību un izpiņķēt to laukā no briesmīgo pretrunu tīkla!

Četrdesmit ceturta nodaļa SVĒTAJOS IERINDOTIE TĒVI — DAUDZ CIETUŠAIS ĪJABS UN JONASS

pēc Ezras, Ncēmijas un Esteros grāmatas blbelē nāk Tjaba grāmata. Tajā pastāstīts notikums, kura datums nekur nav uzrādīts. Notikums ir šāds: Uczemo (?) dzīvojis kāds neaptverami bagāts un ļoti dievbijīgs cilvēks. «Un notikās kādā dienā, kad tie dieva bērni nāca dieva priekšā stāvēt, tad atnāca tas sātans arīdzan viņu starpā. Un tas kungs sacīja uz sātanu: no kurienes tu nāc? Un sātans atbildēja tam kungam un sacīja: esmu gājis apkārt pa pasauli un to esmu izstaigājis. Un tas kungs sacīja uz sātanu: vai tu neesi manu kalpu Ijabti vērā licis? Jo neviena tāda nav pasaulē kā viņš, sirdsskaidrs, taisns un dievbijīgs virs, un kas tā sargās no ļauna. Tad atbildēja sātans tam kungam: . . . bet nu izstiep jele tavu roku un aizskar visu, kas tam pieder, gan tu redzēsi, ka viņš tevi vaigā lādēs.» (ījaba grām., 1. nod., 6.-9. un 11. p.)

«Untas kungs sacīja uz sātanu: no kurienes tu nāc? Un sātans atbildēja tam kungam un sacīja: esmu gājis apkārt pa pasauli un lo esmu izslaigājis.» (Ijiibu <jr<int., 1. nod., 7. p.)

Dievs nevēlējās pats ar savu roku nodarīt kaut ko ļaunu savam uzticīgajam kalpam, taču sātanam viņš ļāva vajāt to, cik uziet. «Vari darīt ar viņu, ko vien gribi, tikai nelaupi viņam dzīvību,» dievs draudzīgi bilda sātanam, protams, debesu valodā. Tad sātana kungs ņēmās veco Ijabu, kā mēdz teikt, «apstrādāt». Sākās ar to, ka klejotāji arābi aizdzina viņa liellopus un ēzeļmātes. Pēc tam zibens nospēra viņa aitas un tāpat arī ganus. Ilaidēji aizdzina viņa kamieļus un sakapāja ar zobeniem kamieļu dzinējus. Beidzot, negants tuksneša vējš

sagrāva viņa māju, kurā atradās viņa septiņi dēli un trīs meitas: tie visi drupās gāja bojā.

Ijabs visus šos jaunumus dabūja zināt uzreiz eitu pēc cita. Bet, tā kā viņam bija krietns raksturs, tad viņš nometās ceļos un tikai izsaucās: «Kails esmu nācis no savas mātes miesām un kails atkal aiziešu. Tas kungs ir devis, tas kungs ir ņēmis, ta kunga vārds lai ir slavēts!» (21. p.)

Sis krama vecis vairāk nekā nedarīja. Bet arī sātans neatzina sevi par uzvarētu. Ļoti drīz nelaimīgais Ijabs pamanīja uz savas miesas strutojošas vātis, kas pārklāja visu ķermeni no galvas līdz kājām. Sēdēdams mēslu kaudzē, viņš ar poda lauskām skrāpē nost pūžņus, kas spiežas ārā no viņa vaļējam brūcēm. Sieva ar viņu rājas. Bet Ijabs gudri atsaka: «Vai labumu gan saņemsim no dieva, bet ļaunumu vis nesaņemsim?» (ījaba grām., 2. nod., 10. p.)

Un pēkšņi Ijabs ļauj vaļu niknam žēlabām par savu ļauno likteni. Viņš nolād savas dzimšanas dienu: «Tā diena lai pazūd, kur esmu dzimis, un tā nakts, kur sacīja: puisītis ieņemts.» (ījaba grām., 3. nod., 2. un 3. p.) Skaļi brēkdams, viņš piesauc nāvi. Šīs vaimanas aprakstītas trešās nodaļas divdesmit sešos pantos. Bet, tā kā tie ir pretrunā ar grāmatas pamatsižetu, tad «bībelstāstos» tos parasti izlaiž. Patiesi, šeit jau grāmata varēja beigties. Sātans, kas savā ziņā bija saderējis ar dievu, laimēja derības, tiklīdz ījabs zaudēja pacietību.

Tad Elivass, Bildads un Covars ņemas Ijabu mierināt. Viņi tam atgādina, ka likstas piemeklējot tikai ļaunos cilvēkus. ījabs piesauc dievu par savas nevainības liecinieku un apzvēr, ka ciešot nepelnīti. Sī ījaba un viņa draugu saruna aizņem . . . divdesmit deviņas nodaļas. Un pēkšņi 32. nodaļā uzrodas jauns sarunas biedrs — Eliuss, jaunāks par visiem citiem. Viņš iejaucas nevis tāpēc, lai teiktu, ka ījabs pelnījis visus bargos debesu sodus, bet gan vienīgi tāpēc, lai aizrādītu ījabam, ka šis izturējies ar pārlieku lielu lepnību, brēkādams par savu nevainību, jo, Eliuss saka, neviens mirstīgais nespēj aptvert dieva gudrību un nevar palikt pilnīgi šķīsts viņa acīs.

Pēc tam pats dievs parādās viesulī un, nosodījis jaunā Eliusa vārdus, atgādina dažus brīnumus, ar ko pietiekami pierādīta viņa varenība. Tad ījabs atzīst, ka pārkāpis robežas, ko viņam noteikti sprauda viņa vājums un tumsība, un dievs, apmierināts ar Ijaba padevību, izdziedē viņu no vātīm un atdod tam visu zaudēto divkārt. Par savas varenības lieciniekiem dievs min divus neparastus dzīvniekus — begemotu (nīlzirgu) un leviatānu (krokodilu), kuru fantastiskais apraksts aizņem divas lappuses. Par sātanu vairs nemaz nav runas. Pēdējā — 12. nodaļā pavēstīts, ka ījabam vēlreiz piedzimuši septiņi dēli un trīs meitas un ka pēc šiem grūtajiem pārbaudījumiem viņš nodzīvojis 140 gadu.

Skaidrs, ka Ijaba grāmata nekādu pārlieku dzīvu interesi nerada. Kritiķi aizrāda uz vienu dīvainību šai sacerējumā: sātans slāj pa debesim krietno eņģeļu vidu kā savās mājās, kā līdzīgs ar līdzīgu slēdz derības ar dievu to kungu, ka liks vientiesim Ijabam krist smagā dieva zaimošanas grēkā, kad pār viņu nāks briesmīga nelaime. Un dievs ir ar mieru derēt, cerēdams, ka viņa uzticīgais kalps visu pacietīs līdz galam. Tādējādi iznāk, ka dievs ne gluži droši zina nākotni un pat kļūdās savos paredzējumos, jo galu galā derības laimē sātans: ījabs patiesi kļuva neuzticīgs savai pacietīgajai ticībai.

Tagad aplūkosim pravieša Jonasa grāmatu. Jonass bija dzimis galilietis. Viņš esot dzīvojis Izraēla ķēniņa Jerobeama II laikā. Tātad viņš dzimis ķeceru vidē. Kādā jaukā dienā dievs viņam deva rīkojumu iet uz Ninivi sludināt. Jonass ir vienīgais pravietis, kam tika dota tāda misija. Kādā valodā gan viņš sludinājis, jautā Voltērs, starp citu. aizrādīdams, ka no Jonasa dzimtenes līdz Ninivei ir vairāk nekā sešsimt kilometru. Jonass necerēja, ka viņa sprediķiem būs kādi īpaši panākumi. Viņš devās nevis uz Ninivi, bet gan uz pretējo pusi, sasniedza Jopi, pilsētu pie jūras, un iekāpa kuģī, kas brauca uz Tarzisu.

Jūrā sacēlās neganta vētra. Lai cik tas dīvaini, bet vētra Jonasu iemidzināja. Matroži panikā sāka mest jūrā visu kravu, tomēr kuģis, lai ari kļuvis vieglāks, zvalstījās viļņos vēl briesmīgāk nekā agrāk. Tad kapteinis pamodināja Jonasu un pieprasīja, lai viņš lūdzot savu dievu, ka tas apklusinātu negaisu. Jonass to nedarīja. Jūra viļņojās aizvien vairāk un vairāk. Tad matroži meta kauliņus, lai uzzinātu, kurš no tiem, kas atradās uz kuģa, vainojams par uzbrukušo likstu. Jonass tapa iezīmēts, un viņu iesvieda jūrā. Tai pašā mirklī vētra norima. Nepaklausīgais pravietis sarijās sāļo ūdeni. Un tad «valzivs», ieradusies no Atlantikas dienvidu rajoniem aiz ziņkāres palūkoties, kas notiek Vidusjūras krastos, atvēra rīkli un aprija Jonasu.

To Jonass nebija paredzējis. Bet, tā kā neko vairs nevarēja darīt, viņš nolēma turpmākos notikumus pacietīgi nogaidīt savā dīvainajā jaunajā miteklī. Bībelē teikts, ka Jonass trīs dienas un trīs naktis mitinājies valzivs vēderā un dziedājis dievam garum garās slavas dziesmas. Galu galā dievs jau bija gribējis tikai pārmācīt pravieti. Redzēdams, ka Jonass nožēlo grēkus, dievs pavēlēja fantastiskajai zivij evakuēt Jonasu atpakaļ. Valzivs paklausīja. Un tā nu Jonass atkal nokļuva uz sauszemes. Vēl šobaltdien rāda vielu, kur valzivs izspļāvusi pravieti. Starp citu, teologi droši nezina, vai Jonasu zivs izvēmusi vai arī evakuējusi viņu pa astosgalu.

Neticīgie kritiķi bilst, ka šis stāsts esot grieķu leģendu atdarinājums. Ilomērs savā divdesmitajā grāmatā vēsti par jūras briesmoni, kas uzbrucis llēraklam. Hērakls trīs dienas un trīs naktis sabijis tā vēderā, pārtikdams no aknām, ko viņš tur sev uzcepis, bet ceturtajā dienā pats varonīgi izlauzies no sava dīvainā cietuma. Šī pasaka par Hēraklu ne kripatas nav sliktāka kā pasaka par Jonasu.

Pagānu mitoloģijā pazīstams arī stāsts par Arionu, ko matroži iemetuši jūrā, bet viņu izglābis delfīns, uz muguras aizvezdams uz Lesbu. Taču šis piedzīvojums nobāl Jonasa un Ilērakla dēku priekšā.

Izkļuvis laukā no zivs vēdera, Jonass devās uz Ninivi un dieva vārdā pasludināja iedzīvotājiem, ka pilsēta drīz tikšot nopostīta. Bībelē teikts, ka, staigādams pa ielām, viņš kliedzis: «Vēl četrdesmit dienas, tad Ninive taps apgāzta.» Šiem vienkāršajiem vārdiem bijušas apbrīnojamas sekas: iedzīvotāji tūdaļ sākuši ticēt ebreju dievam, izsludinājuši gavēni un visi bez izņēmuma ietērpušies maisos, arī pats ķēniņš. Šis izdevis pavēli par lielo gavēni ne tikai cilvēkiem, bet arī lopiem: «Lai ne cilvēks, ne lops, ne vērsis, ne avs nekā nebauda, lai neiet ganos un nedzer ūdeni. Bet cilvēki un lopi lai ar maisiem apsedzas un dievu gauži piesauc iin lai tie atgriežas ikviens no sava niknā ceļa un no tā varasdarba, kas viņu rokās iraid.» (Jonasa qrām., nod., 7. p.)

Tā kā visi iedzīvotāji piegriezās īstajai tici bai, dievs iežēlojās, un Jonasa pareģojums šoreiz nepiepildījās. «Un dievs redzēja viņu darbus, ka tie no sava niknā ceļa atgriezās, un dievam tapa žēl viss tas ļaunums, ko viņš bija runājis tiem darīt, un viņš nedarīja to.» (Jonasa grām., 3. nod., 10. p.) Ninivi sagrāva un pārvērta gruvešos tikai daudz vēlāk. Doma, ka pilsētas iedzīvotāji varētu uzskatīt pravieti par tukšu pļāpu, jo viņa pareģojums nebija piepildījies, Jonasu ļoti aizvainoja; viņš atstāja Ninivi un devās tuksnesi. Saule nežēlīgi svelmēja, bet nekur nemanīja ne krūmiņa. «Un dievs tas kungs deva rīcinus stādu (ar lielām lapām) un lika tam pār Jonasu virsū uzaugt, ka ēna būtu pār viņa galvu, viņu pavieglot savā grūtumā, un Jonass priecājās par šo rīcinus stādu ar lielu prieku. Bet dievs deva vienu tārpu otrā dienā, kad saule uzlēca, tas dūra to rīcinus stādu, ka viņš nokalta. Un, kad saule uzlēca, tad deva dievs vienu kaltēdami! rīta vēju, un tā saule spieda Jonasam uz galvu, ka tas gurdens kļuva, un viņš vēlēja savai dvēselei nomirt un sacīja: es būtu labāk nomiris nekā dzīvoju. Tad sacīja dievs uz Jonasu: vai tu šķieti, ka tu pareizi dusmo par to rīcinus stādu? Un viņš sacīja: gan pareizi esmu es dusmojis līdz pašai nāvei. Un tas kungs sacīja: tev ir žēl tā rīcinus stada, pie kā tu neesi strādājis, nedz to uzaudzinājis, kas vienā nakti tapa un vienā naktī zuda. Un man nebija saudzēt to lielo pilsētu Ninivi, kur daudz vairāk nekā simt un divdesmit tūkstoš cilvēki iekšā iraid, kas nezin izšķirt labo no kreisās rokas, un daudz lopu?» (Jonasa grūm., 4. nod., 6.—//. p.)

Ar šo dievišķīgo asprātību noslēdzas Jonasa grāmata. Beigas ir nožēlojamas, jo galu galā brīnums ar krūmiņu ir galīgs nieks līdzās valzivs brīnumam, bet sentence gauži maz atbilst zvēriski asinskārajai līnijai, kuru konsekventi ietur bībeles autori.

Četrdesmit piekta nodaļa KRIETNIE BRĀĻI MAKABEJI

ēs tuvojamies ebreju tautas vēstures pēdējam posmam pirms tā dēvētās Kristus dzimšanas. Bībeles Vecā derība pilnā veidā beidzas ar trim Makabeju grāmatām un Trešo Ezras grāmatu.

Pirmās Makabeju grāmatas 1. nodaļas pirmajos septiņos pantos pieminētas Aleksandra Lielā uzvaras pār Dāriju III un pastāstīts, ka Grieķijas un Maķedonijas valdnieks nomiris aiz slimības, iepriekš sadalījis savu neaptverami lielo valsti saviem karavadoņiem. Kā stāsta ebreju leģenda, Aleksandram Lielajam tuvojoties Jeruzalemei, ebreju augstākais garīdznieks izgājis viņam pretim un pareģojis iekarotājam, ka viņš drīz vien pakļaušot sev visu pasauli. Šo glaimu aizkustināts, Aleksandrs esot saudzējis Jeruzalemi.

Jūdejā toreiz pastāvēja teokrātiska pārvalde: tautai bija zināma neatkarība, ķēniņa nebija, arī kaimiņu valstis to nenomāca. Valsti

pārvaldīja priesteri. Altāris bija reizē arī tronis. Taisnību sakot, šis pārvaldes veids maz atšķīrās no monarhijas, jo ebreji maksāja virspriesterim tiklab baznīcas desmito tiesu, kā arī civilos nodokļus.

Nav zināms, cik ilgs bijis šās relatīvās neatkarības posms, taču no Makabeju grāmatām izriet, ka Maķedonijas Aleksandra pēcteču laikmetā ebreji pārāk laimīgi nav bijuši. Stāvokļa pārmaiņa bībelē atspoguļota šādos izteicienos: pēc Aleksandra nāves visi valdnieki «uzlikās ķēniņu cepures… un atkal viņa bērni ilgu laiku. Un ļaunums vairojās iekš tās zemes. Un no tiem ir nākusi viena nikna sakne, Antiokus Epivanes, tā ķēniņa Antiokus dēls.» (1. Makabeju grām., 1. nod., i). un 10. p.)

Laikmeta, kad Sīrijā valdīja grieķu Seleukidu dinastija, ebreji, bez šaubām, atkal pieredzēja nebaltas dienas, lai gan «svētais» autors ļoti nopūlas, aprakstot dažus brīnumus, no jauna pacelt dieva izredzētās tautas prestižu, par spīti posta stāvoklim, kādā to turēja verdzinātāji. Tāpat kā viss pārējais Vecajā derībā, arī Makabeju grāmatas mudžēt mudž no pretrunām un rupjām vēsturiskām kļūdām. Turklāt notikumi tur aprakstīti tik nekārtīgi un bez jebkādas secības, ar pretrunīgām ziņām par vienu un to pašu, ka grūti atšķirt patiesību no meliem.

Vispirms dosim īsu ebreju vēstures apskatu.

Laikā, kad Sīrijā valdīja Antiohs Epifans,

«Un Eleazars . .. redzēja vienu no tiem elevantiem … kas lielāks bija par visiem liem citiem zvēriem, l'n iedrošinājās, ka tas savus ļaudis izpestītu un sev vienu mūžīgu slavu darītu.» (1. Makabeju grām., 6. nod-, 43. un p.)

priesteris Matatijs deva sacelšanās signālu, nogalinādams ebreju, kas upurēja sīriešu dieviem. Priesterim bija pieci dēli — Joans, Sīmanis, Jūdass, Eleacars tin Jonatāns. Viņus iedēvēja par Makabejicm (veseriem). Jūdejā izcēlās dumpis. Ļaudis sāka bruņoties kā vien mācēdami. Jūdass Makabejs, visslavenākais no Matatija dēliem, uzņēmās vadīt dumpiniekus un sacirta valdnieka karavīrus gabalu gabalos. Bet viņš neapmierinājās ar savu vadoņa stāvokli. Viņš uzņēmās arī priestera amatu. Pirmās grāmatas trešajā nodaļā nosauktas uz-

varas, ko Jūdass izcīnījis pret Apoloniju Zamārijas apkaimē, pret Zieroņu pie Bet-Oronas un pret trim citiem Antioha karaspēka pavēlniekiem — Ptolomeju, Nikanoru un Gorgiju.

Kad valdīja Antioha Epifana dēls Antiohs Eipators, Eleacars Makabejs nebija tik veiksmīgs kā viņa brālis Jūdass; kaujas karstumā, ieraudzījis ienaidnieka rindās ar valdnieka nozīmēm izgreznotu ziloni, Eleacars metās dzīvniekam virsū, domādams, ka uz tā jāj pats valdnieks. Bet zilonis satvēra mūsu ebreju ar snuķi un pārlauza uz pusēm ka porcelāna paiju1 .

Antioha Eipatora krusttēva un pēcteča Demetrija — Seleuka dēla laikā Jūdass Makabejs vēlreiz svinēja uzvaru pār sīriešu armiju, ko komandēja Baķida, un divreiz pār Nikanoru, kam uzvarētāji «nocirta galvu un viņa labo roku … un nesa, un uzkāra to Jeruzalemē» (1. Makabeju grām., 7. nod., A7. p.)Tomēr, kad Baķidas vadībā uzbrukums atsākās, jūdi šausmās izklīda un ļāva savam ģenerālim vienam pašam krist ienaidnieka triecienos. Tā gāja bojā slavenais Jūdass Makabejs. Viņa brāļi Jonatāns un Sīmanis viens pēc otra mantoja viņa varu.

Makabeji bija cēlušies no levitu cilts un, būdami vienkārši priesteri, ieguvuši ķēniņa varu. Tādā gadījumā nevar neatzīt, ka šis notikums pilnīgi satriec visus pareģojumus, ka no Jūdas cilts nākšot ebreju ķēniņi. Makabeju uzkundzēšanās par valdniekiem samina kājām ari pareģojumu par to, ka Dāvida namam būšot valdošā vieta. No Dāvida cilts neatlika neviens, vismaz nevienā bībeles grāmatā nav minēts neviens šā ķēniņa pēctecis kopš ebreju gūsta laikiem.

Levita Matatija bērni, ko vispirms iesauca par Makabejiem, bet vēlāk par Asmonejiem, ar saviem noziegumiem apgānīja gan altāri, gan troni. Viņi ieturēja barbarisku politiku, kas bija viņu tēvzemes galīgās bojā ejas cēlonis. Priesteru vara nepaglāba viņus no pienākuma maksāt meslus Sīrijas valdniekiem. Turklāt šie svētie varoņi iznīcināja cits citu. Dzīrēs apreibušo Sīmani, Jūdasa Makabeja pēdējo brāli, līdz ar viņa diviem dēliem nogalināja viņa paša znots Ptolomejs, Jērikas pārvaldnieks, kas gribēja iegūt varu.

Ģirkans, virspriestera Sīmaņa dēls un pats virspriesteris, mēģināja sacelt dumpi pret Antiohu Sidetiju. Sīrijas valdnieks aplenca viņu Jeruzalemē, bet dievs, redzams, nepaguva piesteigties palīgā, un tā nu Ģirkanam vajadzēja iežēlināt Sīrijas valdnieku ar kontribūciju.

Tas bija tas pats Ģirkans, kas, izmantodams juku laiku Sīrijā, ieņēma beidzot Zamāriju, senseno Jeruzalemes ienaidnieci. Vēlāk Erods uzcēla šo pilsētu no jauna, pārdēvēdams Zamāriju par Zcvaslu. Zamārieši aizgāja uz Zi ķemi, ko tagad sauc par Napcluzu. Tā viņi nokļuva vēl tuvāk Jeruzalemei. Dieva izredzētās tautas divu pušu savstarpējais naids kļuva vēl negantāks. Jeruzaleme, Ziķeme, Jerika, Zamārija, kas mums tik labi pazīstamas no reliģiskajām pasakām un kas bija tik maz pazīstamas Austrumos, visā savas slavenās, bet izdomātās vēstures laikā bija un palika maziņas pilsēteles, kas spiedās cita pie citas. To nabadzīgie iedzīvotāji pārlika no dažādiem peļņas darbiem.

Jozefs Flāvijs, šovinisma apreibināts, izmanto izdevību apgalvot, ka Ģirkans Makabejs bijis iekarotājs un pravietis un ka dievs bieži sarunājies ar viņu vaigu vaigā. Pēc Jozefa Flāvija domām, šā Ģirkana pravieša spējas neapstrīdami pierādot tas, ka viņš saviem divi karsti mīļotiem dēliem, kas bijuši drausmīgi negodīgi un cietsirdīgi, pareģojis ļaunu galu, ja viņi nelabošoties. No šiem diviem zeļļiem viens bija Aristobuls, otrs Antigons. Aiz pārāk lielas god kāres šie ebreji saucās grieķu vārdos. Reiz naktī dievs apciemoja Ģirkanu un parādīja viņam cita viņa dēla portretu. Sis dēls sākumā saucās par Joanu, bet vēlāk sadomāja vēl dēvēties arī par Aleksandru.

— Sis, — dievs sacīja, — vienmēr ieņems tavu dižpriestera vietu.

Krietnais tēvs Ģirkans, nojautis šais vārdos uzurpācijas pareģojumu, pasteidzās nogalināt savu dēlu Joanu-Aleksandru, «aiz bailēm, lai pareģojums nepiepildītos», kā izsakās Jozefs Flāvijs. Bet, redzams, šis Joans vai nu pavisam nenomira, vai arī dievs lika viņam augšāmcelties, jo pēc kāda laika viņš kļuva par virspriesteri un Jeruzalemes valdītāju.

Kas tad notika ar diviem mīļajiem brāļiem — Aristobulu un Antigonu, Ģirkana dēliem, pēc viņu tēva nāves? Garīdznieks Aristobuls svētnīcā nokāva garīdznieku Antigonu, savu brāli, un pavēlēja nožņaugt savu māti cietumā. Sis ir tas pats Aristobuls — pirmais Makabejs, kas pieņēma jūdu ķēniņa titulu, — kuru Jozefs Flāvijs cildina par ļoti lēnprātīgu valdnieku.

Sai laikmetā Jūdejā nemieru cēla divas reliģiskas sektas, kas sacentās savā starpā un drīz vien izveidojās par divām politiskām partijām. Tie bija varizeji, kas nozīmē «savrupie» jeb «atšķīrušies», jo viņi pretendēja atšķirties no pārējās tautas, un zaduceji, kas tā saucās sava reliģiskā vadoņa Zadoka vārdā. Zaduceji bija sava veida ebreju epikūrieši: fanātiski turēdamies pie Mozus grāmatu likumiem, viņi neatzina dvēseles nemirstību, tātad neticēja ne ellei, ne paradīzei un vēl jo mazāk tam, ka notiks augšāmcelšanās no miroņiem.

Turpretim varizeji rakstīto Mozus likumu papildināja ar nerakstītu tradīciju, saskaņā ar kuru viņi ticēja dvēseļu ceļošanai un šai mctempsihozcvs teorijai pievienoja vēl veselu virkni citu ticējumu. Tā, piemēram, viņi apgalvoja, ka ļaunais gars varot iemiesoties cilvēka ķermenī. Visas neizprotamās slimības viņi uzskatīja par dēmonu viltīgajiem darbiem. Varizeji bija mācīti «dieva likuma» skaidrotāji. Pie viņiem skolojās, kā izzināt «noslēpumus». Viņi sludināja augšāmcelšanos no miroņiem un debesu valstību.

Pastāvēja vēl arī treša sekla — cseji. Eseji jeb eseni, kas dzīvoja komūnā, sludināja iecietību. Viņi bija aizguvuši dažādus persiešu ticējumus.

Makabeji sākumā atbalstīja zaducejus pret varizejiem. Protams, las izskaidrojams ar to, ka varizeji izveidoja valstī visai ietekmīgu partiju, kas tīkoja iejaukties visās lietās un tātad apdraudēja Makabeju stāvokli. Kad nomira Aristobuls I, tad viņa nogalinātais brālis Joans Aleksandrs «cēlās augšām» un uzkāpa tronī. Jādomā, viņu tomēr bus turējuši cietumā un nevis kapā. Joans apprecēja Salomi, Aristobula atraitni, un pārdēvēja viņu par Aleksandru. a ^ •

Tieši šai laikmetā Ptolomeji, Ēģiptes grieķu valdnieki, un Seleukidi, Sīrijas grieķu valdnieki, nikni cīnījās savā starpā par Palestīnu. Šis strīds bija sācies kopš Maķedonijas Aleksandra nāves. Šo valdnieku nesaskaņas deva ebreju tautai iespēju mazlietiņ nostiprināties. Garīdznieki, kas pārvaldīja tautu, mainīja savu politisko orientāciju ik gadu un pārdevās stiprākajam. Joans Aleksandrs, stādamies priestera amatā, noslepkavoja savu vienīgo brāli, kas gan vairs necēlās augšām kā viņš pats. Jozefs Flāvijs nenosauc šā brāļa vārdu, un mums tas arī nemaz nav svarīgi bibeles noziegumu katalogā. Joans Aleksandrs noturējās vienīgi tāpēc, ka Āzijā valdīja jukas. Viņa valdīšana bija priesteriska, demokrātiska un aristokrātiska vienā laikā. Pilnīga anarhija!

Flāvijs stāsta, ka reiz tauta templī sākusi apmētāt ar āboliem un apelsīniem dižpriesteri Joanu Aleksandru, kad viņš pasludinājis sevi par valdnieku. Aleksandrs pavēlējis nogalināt 5000 cilvēku. Ar šo apkaušanu iesākās vesels masu slepkavību laikmets, kas ilga desmit gadus.

Kam ebreji maksāja tolaik meslus? Flāvijs pat neskar šo jautājumu. Viņš pieļauj, ka Jūdeja bijusi brīva un suverēna valsts. Un tomēr Ēģiptes un Sīri jas valdnieki ķīvējās savā starpā tās dēļ tik ilgi, kamēr neieradās romieši un nepievienoja visu Palestīnu saviem īpašumiem.

Pēc šā Joana, kas gan tik ļoti necienīgs Aleksandra lielā vārda, viņa atraitne Salome Aleksandra turēja varu savās rokās kā pavaldonc savu mazgadīgo dēlu laikā. Faktisko valsts pārvaldi viņa atdeva varizejiem, lūkodamās caur pirkstiem uz visām nežēlībām, ar kādām šie vajāja savus pretiniekus zaducejus. Kad viņas nāve deva pilnīgi brīvu vaļu abām seklām savstarpējai cīņai, šo valsli, kas nesniedzās ne divdesmit kilometru garumā, atkal sāka plosīt pilsoņu karš. Ģirkans II, dižpriestera Joana Aleksandra vecākais dēls, nostājās varizeju priekšgalā, bet Aristobuls II, jaunākais. pievienojās zaducejiem. Tādējādi Jūdejā jau bija nevis viens, bet gan divi ķēniņi. Nai dīgie brāļi sastapās kaujā pie Jērikas pilsētiņas mūriem, taču nu viņiem vairs nebija 300, 400.

500, 600 tūkstoši vīru lielas armijas, kā agrāk vēstīja aukstasinīgais melis — «svētais gars»; šai laikā jau vairs neiedrošinājās rakstīt tādas aplamības. Pat Jozefs Flāvijs, kas tik ļoti sliecas uz pārspīlējumiem, to nedarīja. Tolaik ebreju armijās bija trīs četri tūkstoši vīru. Ģirkans zaudēja, un par stāvokļa kungu kļuva Aristobuls II.

Sai laikā romieši, nemaz nekautrēdamies par militāro savienību, ko ar viņiem itin kā noslēguši Makabeji, vainagoja savus ieročus ar uzvaru slavu Mazāzijā, Sīrijā un aizgāja pat līdz Kaukāzam. Seleukidu vairs nebija. Tigrans, Armēnijas valdnieks, Mitridāta sievastēvs, iekaroja daļu Sīrijas īpašumu. Gnejs Pompejs (106.—48. g. pirms mūsu ēras) uzvarēja Tigranu. Viņš iedzina Mitridātu pašnāvībā un 64. gadā pirms mūsu ēras padarīja Sīriju par Romas provinci. Makabeju grāmatās nekas nav teikts nedz par šo dižo romieti, nedz par Lukullu vai Sullu. Sai ziņā gan par bībeli nepavisam nav jābrīnās!

Ģirkans, sava brāļa Aristobula padzīts, slēpās pie kāda arābu vadoņa, vārdā Aretasa. Jeruzaleme arī tolaik bija tik niecīgs miestiņš, ka Aretass — nelielas klejojošas laupītāju bandas vadonis — varēja aplenkt šo pilsētu. Pompejs tobrīd atradās Lejassīrijā. Aristobuls lūdza kāda viņa karaspēka pavēlnieka palīdzību, un tas lika beduīniem izbeigt aplenkšanu un turpmāk vairs neuzbrukt Romas īpašumiem, jo līdz ar Sīrijas pievienošanu Paies-

Una bija kļuvusi par Romas apgabalu. Tāda ir vienīgā savienība, ko Romas republika varēja noslēgt ar jūdiem.

Flāvijs raksta, ka Aristobuls sūtījis Pompejam greznas dāvanas, lai iegūtu viņa labvēlību. Strabons izsakās, ka sūtītas no zelta darinātas vīnogas, taču piedēvē dāvanu Joanam Aleksandram un nevis Aristobulam. Lai nu bijis kā būdams, Aristobuls un Ģirkans, kas tīkoja viens otram atņemt jūdu virspriestera titulu, nāca tiesāties pie Pompeja. šis jau gatavojās dot savu spriedumu, kad Aristobuls nozuda. Var domāt, ka zelta ogu ķekari nebija tiesnesi ietekmējuši un ka Joana Aleksandra jaunākais dēls nolēma labāk paļauties uz Jeruzalemes nocietinājumiem.

Pompejs arī aplenca Jeruzalemi. Kā zināms, šī pilsēta atrodas aizsardzībai ārkārtīgi izdevīgā stāvoklī. Kaut cik prasmīga celtnieka rokās tā būtu varējusi kļūt par vislabāko cietoksni Austrumos. Vismaz templis, kas bija citadele, varēja kļūt nepieejams, jo tas uzcelts stāva kalna virsotnē starp bezdibeņiem. Pompejs bija spiests gandrīz trīs mēnešus patērēt kara mašīnu sagatavošanai. Bet, tiklīdz tās laida darbā, viņš cietoksni ieņēma. Viens no diktatora Sullas dēliem pirmais uzkāpa uz nocietinājumiem. Šo dienu vēl zīmīgāku dara tas, ka romieši Jeruzalemi ieņēma tai laikā, kad par konsulu bija Cicerons (63. gadā pirms mūsu ēras).

Jozefs Flāvijs apgalvo, ka templī nogalināti 12 000 ebreju. Mēs labprāt ticētu viņam, ja nezinātu, ka viņš vienmēr pārspīlē. Viņam nevar ticēt ari tad, kad viņš piebilst, templi esot atrasti 2000 talantu zelta un uzvarētājs savācis pilsēta vēl 10 000 talantu. Galu galā jūdu uzvārētāji daudzreiz ieņēma Jeruzalemes templi un daudzreiz to izlaupīja, tāpēc grūti noticēt, ka tur būtu atradušās lielas vērtības. Vēl bezjēdzīgāk būtu ticēt, ka tik mazai valstiņai, tik nabagai un nemitīgo brāļu karu nomocītai, varētu uzlikt 10 000 talantu lielu kontribūciju.

Bet par visu to nemaz nedomā cilvēki, kuri lasa bībeli un neapzinīgi un vieglprātīgi atkārto pasakas, ko radījusi pazemota nacionālā patmīlība! Sapratīgs cilvēks tikai plecus vien paraustīs, lasīdams, ka Aleksandrs nevarējis savākt Jūdejā vairāk par 30 talantiem neatkarības karam pret Dāriju, bet ka pēkšņi kāds atradis ebreju kasēs divpadsmit tūkstošus talantu.

Nav šaubu, ka Pompcjs nekā nepaņēma sev un apmierinājās ar to, ka lika ebrejiem samaksāt ekspedīcijas izdevumus, pie kam šī ekspedīcija galu galā bija palīgdiversija visā viņa kopējā Mazāzijas kampaņā. Cicerons cildina Pompeja nesavtību. Bet vēsturnieks Rollēns («Romas vēsture», XVI gr.) apgalvo, ka kopš tā laika Pompejam nekas vairs neesot veicies viņa dievzaimojošās ziņkārības dēļ, kas to skubinājusi ieiet ebreju tempļa «vissvētajā vietā».

Voltērs iebilst Rollēnam, ka Pompejs, jādomā, neko nezinājis par aizliegumu tur ieiet. Katrā ziņā aizliegums attiecās uz ebrejiem un nevis uz Pompeju. Namdari, galdnieki, mūrnieki un citi strādnieki taču gāja tur iekšā, kad . vajadzēja kaut ko salabot. Varētu vel piebilst, ka «derības šķirsts» — lāde, kurā «uzturējās» dievs — ar savu klātbūtni darīja šo vietu svētu. Taču «šķirsts» jau kopš Nebukadnecara laikiem bija pazudis bez pēdām.

Cēzars, — Voltērs turpina, — gluži tāpat kā Pompejs, būtu iegājis šajā aptuveni deviņus metrus garajā telpā. Viņam būtu bijis interesanti palūkoties uz dieva Cēbaota altāri. Cēzars uzvarēja Pompeju kaujā pie Farsalas 6. jūnijā 48. gadā pirms mūsu ēras. Varbūt arī tas bija Pompejam sods par ziņkārību Jeruzalemē? Taču šai sakāvei bija arī citi cēloņi, un no tiem daudz svarīgāka nozīme piešķirama Cēzara karavadoņa ģēnijam. Bet salīdzinājumā ar ieiešanu «svētnīcā» daudz lielāka svētuma apgānīšana ir 12 000 cilvēku noslepkavošana templī.

Pompejs sagūstīja Arislobulu un nosūtīja viņu uz Romu. 48. gada pirms mūsu ēras viņš pavēlēja kādam Scipiona pēctecim, kas viņa vietā pārvaldīja Sīriju, sodīt ar nāvi Aristobula vecāko dēlu, kurš bija pieņēmis Aleksandra vārdu un pasludinājis sevi par ķēniņu. Šis nolikums ir pēdējais piemērs, kas liecina, kādu «tiesībās vienlīdzīgu» savienību ebreji esot noslēguši ar Romu, kā izlielījies Pirmās Makabeju grāmatas autors. Tas rāda, cik maz var ticēt šiem «svētajiem» stāstiem.

Beidzot, lai ievilktu pēdējo svēdru gleznā un parādītu, ar kādu godbijību Romas impērija izturējās pret ebrejiem, vajag tikai atgādināt, ka pēc dažiem gadiem (38. gadā pirms mūsu ēras) triumvirs Marks Antonijs piesprieda vēl vienam ebreju ķēniņam, Aristobula otrajam dēlam Antigonam, verga nāvi: viņu pēra ar pātagām un sila krustā.

Senāts piešķīra ķēniņa titulu idumejietim Erodam, Antipatora — Jūdejas vietvalža dēlam, kas apprecēja Mariannu, Ģirkana II meitu. Viņš valdīja kādus četrdesmit gadus zem Romas protektorāta, turēdams savus ebreju pavalstniekus dzelžainas varas nežēlīgajā jūgā.

Tagad citēsim nelielu atsevišķu Makabeju grāmatu vietu apskatu, ko devis Voltērs. Viņam pieticis pacietības izskatīt bībeles tekstus un rezumēt argumentus, kas pierāda, ka šīs bibelcs pēdējās grāmatas nav ne oriģinālas, ne patiesas. Te būs viņa rezumējums:

«I. Jānoraida stāstījums par septiņu brāļu Makabeju un viņu mātes spīdzināšanu un mocekļu nāvi, ko viņi uzņēmušies, atteikdamies ēst cūkgaļu. Pirmajā grāmatā par to nekas nav teikts, lai gan tajā ietvertie notikumi tālu pārsniedz Antioha Epifana valdīšanas laiku. Makabeju tēvam bija tikai pieci dēli, kas visi guva slavu, aizstāvēdami dzimteni. Otrajā grāmatā stāstā par Makabeju spīdzināšanu (7. nod.) nav teikts, kurā pilsētā notikusi ši barbariskā eksekūcija. Turklāt Antiohs nezin vai vispār bija spējīgs rīkoties tik cietsirdīgi, tik zemiski un reizē ar to tik bezjēdzīgi. Šis valdnieks bija audzināts Romā. Viņš bija savas audzināšanas cienīgs — drosmīgs un augstsirdīgs cilvēks. Vienīgais, ko viņam pārmet, ir pārlieku vienkāršā izturēšanās, kas bija parasta Romas valdniekiem, kuri gribēja iegūt popularitāti tautā. Pievārds «Epilans» (tulkojumā «spožais», «slavenais», «ievērojamais») ir laba atbilde uz apvainojumiem, ar kādiem ebreji aptraipījuši viņa piemiņu.

Jeruzalemi pievienoja lielajiem Sīrijas īpašumiem. Ebreji sacēlās pret Antiohu. Viņš devās sodīt dumpiniekus. Tā kā reliģija mūžam noderēja par ieganstu visiem ebreju noziegumiem un ļaundarībām, Antiohs, kuram bija apnikusi viņa paša iecietība, pavēlēja, lai ne vienā viņa īpašumā nebūtu nekādas citas tici bas kā vien sīriešu dievu kults. Viņš atņēma dumpiniekiem viņu reliģiju un viņu naudu divas lietas, kas ebreju priesteriem bija dārgākās par visu. Starp citu, Antiohs tā nerīko jās Ēģiptē, kuru viņš iekaroja. Gluži otrādi, viņš atdeva šo valsti tās valdniekam ar tādu augstsirdību, kāda zināma tikai vienā gadījumā — tā rīkojās Maķedonijas Aleksandrs. Ja Antiohs izturējās pret ebrejiem stingrāk, tad tā bija nepieciešama stingrība. Zainārieši viņam pakļāvās, bet Jeruzaleme pretojās. Sākās asiņains karš, kurā Jūdass Makabejs un četri viņa brāļi, kā stāstīts bībelē, darīja neparastus brīnumus, vadīdami nelielu karotāju saujiņu.

II.   Fantasts — pirmās grāmatas autors — savus melus iesāk ar apgalvojumu, ka Aleksandrs, vēl dzīvs būdams, sadalījis savu valsti saviem karaspēka pavēlniekiem. Tā ir kļūda, kam nevajag atspēkojuma, taču tā dod iespēju spriest, cik «mācīts» ir autors.

III.   Gandrīz visi Pirmās Makabeju grāmatas sīkie fakti un detaļas ir vieni vienīgi māņi. Tās autori teic, ka Jūdass Makabejs, kas kara laikā slapstījies no vienas alas citā kaut kur nomaļā Jūdejas stūrītī, sadomājis noslēgt savienību ar romiešiem, jo viņam stāstīti «viņu kari un tie godīgie darbi, ko tie bija darījuši pie galatiešiem, ka tie tos bija pārvarējuši un uz meslu maksāšanu spieduši» (8. nod.^.2. p.). Bet galatieši tolaik vēl nebija pakļauti un nemaksāja romiešiem meslus. Tas notika tikai Lūcija Kornēlija Scipiona laikā.

IV.  Autors tālāk stāsta, ka Antiohs III (valdīja 223.—183. g.), kura dēls bija Antiohs IV Epifans (valdīja 175.—163. g.), atradies romiešu gūstā. Tā ir acīm redzama kļūda. 190. gadā viņu uzvarēja Āzijas Lūcijs Kornēlijs Scipions (kaujā pie Magnēzijas), taču viņš netika sagūstīts. Viņš noslēdza mieru ar Romu un samaksāja kara izdevumus. Šeit redzams ebreju autors, kurš gauži vāji informēts par to, kas norisinās apkārtējā pasaulē, un kurš pļāpā aplamības par to, par ko nezina itin nekā.

V.      Autors piemetina, ka Antiohs III atdevis

romiešiem Indiju, Mēdiju un Lidiju (8. nod., 8.p.). Tas nu ir par daudz! Tik drosmīga rīkošanās ar vēstures faktiem ir gluži neaptverama. Tad jau autoram vajadzēja vēl atdot romiešiem ari Ķīnu un Japānu!

VI.   Pēc tam, gribēdams parādīties esam informēts Romas darīšanās, autors apgalvo, ka tur ik gadu vēlējot valdītāju — tiesnesi — un viņam vienīgajam pakļaujoties (8. nod., 16. p.). Šis tumsonis nav zinājis, ka Romā bija divi konsuli!

VII.   Jūdass Makabejs un viņa brāļi, ja var ticēt grāmatai, sūtījuši uz Romas senātu vēstniekus, un šie runājuši tā: «Jūdass Makabejs un viņa brāļi un to jūdu draudzība ir mūs pie jums sūtījuši, gribēdami ar jums biedrību un mieru darīt.» Apmēram tāpat laikam būtu izklausījies, ja kāds Sanmarino republikas partijas līderis sūtītu sūtņus uz Turciju, lai noslēgtu draudzīgu savienību. Taču ari romiešu atbilde, kas lasāma bibelē, ir tikpat pārsteidzoša. Ja patiesi Romā būtu ieradušies kaut cik pazīstamas un kaut cik stipras republikas sūtņi un ja Roma patiesi būtu noslēgusi svinīgu savienību ar Jeruzalemi, tad Tits Līvijs un citi vēsturnieki to, bez šaubām, zinātu. Taču par «savienību» ar Romu vēstī tikai bībele.

721

VIII.   Drīz vien lasāms vēl viens plātigs penterējums: tā ir izdomātā ebreju radniecība ar spartiešiem. Autors stāsta, ka savā laikā kāds Lakedemonas valdnieks, vārdā Dārijs, rakstījis ebreju augstajam priesterim Onijam (12. nocL, 21.—23. p.): «Iekš spartiešu un jūdu rakstiem ir atrasts, ka tie brāļi ir un ka tie no Ābraāma dzimuma ir. Kad nu mēs to zinām, tad dariet tik labi un rakstiet mums, kā jums klājas. Ir mēs atkal jums rakstām, ka mūsu lopi un mūsu manta priekš jums ir, ir viss, kas mums pieder, tāpēc esam mēs vēstnešus sūtījuši, kas mums no tā atkal var ziņu dot.»

Nevar izturēties nopietni pret aplamībām, kam galīgi nav nekādas jēgas. Tas viss atgādina notikumu ar Arlekinu, kas uzdevās par garīdznieku. Kad tiesnesis pieķēra viņu melos, viņš atbildēja: «Patiesi gan, es domāju, ka esmu garīdznieks!» Nav nemaz jāpierāda, ka spartiešiem nekad nav bijis ķēniņa Dārija un ka dižpriestera Onija laika lakedemoniešiem vispār vairs nebija ķēniņu. Tāpat mēs tikai veltīgi izšķiestu laiku, ja sāktu pierādīt, ka Abraāms Grieķijā bija tikpat maz pazīstams kā Romā.

IX. Tagad aplūkosim tuvāk Eliodora brīnišķīgo piedzīvojumu, par ko stāstīts otrās grāmatas 3. nodaļā. «Seleuks, Āzijas ķēniņš» (Seleuks IV, Filopalors), Antioha IV Epifana vecākais brālis un priekštecis, no kāda ebreja, kas bijis gādātājs par dievnamu, esot dabūjis zināt, ka Jeruzalemes dārgumu krātuvē glabājoties neaptveramas bagatibas. Tā kā ķēniņam vajadzēja naudas saviem kariem, viņš nosūtīja savu virsnieku Eliodoru pieprasīt šīs bagātības. Eliodors ieradās, lai izpildītu rīkojumu, un vienojās ar augsto priesteri Oniju. Kamēr viņi templī sarunājās, no debesim nolaidās milzu zirgs, uz kura sēdēja zeltā mirdzošs jātnieks. Zirgs sāka spārdīt Eliodoru ar priekškājām, un divi eņģeļi, kas turēja zirgu aiz pavadas, pēra Eliodoru ar pātagām. Priesteris Onijis sāka lūgt par viņu dievu. Vissvētie eņģeļi mitējās slānīt Eliodoru un teica viņam: tencini Oniju! Ja viņš nebūtu aizlfulzis, mēs tevi sistu līdz nāvei. Pēc tam viņi nozuda.

Šis brīnums kritiķiem licies sevišķi pārsteidzošs tāpēc, ka eņģeļi nekad netika pēruši ne Ēģiptes ķēniņu Zuzeku, ne Nebukadnecaru, ne Antiobu Epifanu, ne Ptolomeju Soteru, ne lielo Pompeju, ne imperatoru Tilu, kas visi ņēmuši dārgumus no ebreju tempļa. Tiesa gan, kāds svētais mūks redzējis Kārļa Marlela2 dvēseli, ko velni laivā cēluši pāri uz elli. Velni šaustījuši viņa dvēseli ar pātagām par to, ka Kārlis piesavinājies šo to no svētā Denisa klostera bagātībām. Taču tādi gadījumi notiek, pieklājīgi izsakoties, ne pārlieku bieži.

X. Atstājam neievērotu milzumu anahronismu, sajaukumu, kļūdu, viltojumu, tumsonīgu pasaku, ar ko pieblīvētas Makabeju grāmatas, un pārejam pie Antioha nāves, kas aprakstīta otrās grāmatas 9. nodaļā. Šis melu, aplamību un nejēdzību sablīvējums ir derdzīgs. Kā apgalvo autors, Anliohs esot ieradies Persepolisē, lai izlaupītu šo pilsētu un templi. Ir diezgan droši zināms, ka pilsētu, ko grieķi sauca par Persepolisi (tulkojumā «peršu pilsēta»), izpostīja Maķedonijas Aleksandrs. Ebreji, kas vienmēr dzīvojuši izolēti starp citām tautām, arvien bijuši aizņemti tikai ar savām pašu interesēm un nicinājuši visu citu cilšu un citas ticības piederīgos, protams, varēja arī nezināt, kas notiek Ķīnā vai Indijā. Bet vai viņi varēja nezināt, ka pilsēta, ko tikai grieķi sauca par Persepolisi, mitējās pastāvēt 160 gadu pirms Antioba? Šās pilsētas īstais nosaukums bija Istahara. Ja Makabeju grāmatu būtu rakstījis kāds ebrejs no Jeruzalemes, Āzijas iedzīvotājs, viņš nesauktu peršu ķēniņu galvaspilsētu tādos vārdos, kas sastopami vienīgi grieķu avotos. No lā secināms, ka Vecās derības pēdējo grāmatu autori varējuši būt tikai ebreji helenisti no Aleksandrijas.3

Bet te vēl viens iegansts šaubām. Pirmajā grāmatā teikts, ka Antiohs Epil'ans gribējis iegūt zelta bruņas, ko Aleksandrs Lielais atstājis Elimaīsas pilsētā pa ceļam uz Ekbatanu, un ka viņš miris «ar lielu noskumšanu iekš svešas zemes» (6. nod., 13. p.), kad dabūjis zināt, ka Makabeji pretojas viņa karaspēkam arī Jūdejā. Turpretim otraja grāmata teikts, ka šis ķēniņš izkritis no ratiem, krītot smagi sasities un miris, ka visā viņa miesā mudžēt mudžējuši tārpi un ka, šo ciešanu ietekmēts, viņš sācis lūgties no ebreju dieva piedošanu. Šā izdomājuma autors ar ļaunu prieku raksta: «Un tas blēdis pielūdza to kungu, kas par to negribēja vairs apžēloties.» (2. Makabeju grām., 9. nod., 13. p.) Autors piemetina, ka Antiohs esot dievam solījies pieņemt jūdu ticību. Tas ir tikpat daudz, itin kā Kārlis Lielais, krustnešu vadonis, bulu solījies pāriet islamā.

Te būs vēl viena ainiņa no trešās grāmatas. Darbība norisinās Ēģiptē. Ķēniņš Ptoloniejs Filopators saniknojies uz ebrejiem, kas plaši tirgojās viņa zemēs. Viņš pavēlēja izdarīt ebreju skaitīšanu, un, kā stāsta Filons, izrādījies, ka ebreju ir vesels miljons. Šo miljonu cilvēku sadzina Aleksandrijas hipodromā. Ķēniņš pavēlēja viņus sabradāt ziloņiem. Brīdī, kad bija paredzēta šī izrāde, dievs tas kungs, kas sargāja savas tautas mieru, izdarīja tā, ka ķēniņš iesnaudās. Pamodies Ptolomejs atlika izpriecu uz nākošo dienu, bet nakošajā dienā dievs laupīja viņam atmiņu. Ptolomejs nekā vairs neatcerējās. Beidzot, trešajā dienā, Ptolomejs visu atgādājās un pavēlēja sagatavot ebrejus un ziloņus. Ziloņus dzirdīja ar vīnu un vīraku. Izrādei jau vajadzēja sākties, kad pēkšņi atvērās debesu vārti un no turienes nolaidās «divi vareni un briesmīgi eņģeļi». Viņi raidīja ziloņus pret karavīriem, kas tos pavadīja. Kareivji — protams! — tika sabradāti, ebreji — protams! — tika izglābti, un ķēniņš — protams! — tika pievērsts īstajai ticībai. Viss, kā pienākas dievbijīgās pasakas reliģiskas garīgas struktūras cilvēkiem.»

Tāds ir īsais Voltēra rezumējums. Nav nekādas vajadzības analizēt ari citas muļķīgās aplamības, kas atrodamas «svētajās Makabeju grāmatās».

*

* *

Savu uzdevumu esam veikuši. Vēl tikai jāteic pāris vārdu. Tie varbūt radīs izbrīnu brīvdomīgajos lasītājos, bet tā tomēr ir vistīrākā patiesība, ko autors konstatējis, ilgus gadus pats vērodams ticīgo cilvēku tikumus: lai arī bībele būtu cik bezjēdzīga, atrodas garīdznieki un pat gudri garīdznieki, kuri no visas sirds uzskata to par patiesu, pareizu un īstu un kuru saprātu nekad nav mulsinājis neviens, pat ne visfantastiskākais «svēto rakstu» autoru izdomājums. Šie neparasti naivie cilvēki ne vien akli tic, ka valzivs aprijusi Jonasu, bet viņi noticētu arī tam, ka Jonass aprijis valzivi, ja vien «svētajam balodim» būtu iešāvies prātā iečukstēt šādus vārdus kādam pravietim.

Tādus rezultātus devusi gadu simteņiem ilgā mācīšana un reliģiskā audzināšana, kas prasa Ibez ierunām klausīt «dieva vārdu»! Tik liels spēks piemīt naivajai lētticībai, ar kādu daudzi cilvēki uzklausa reliģisko autoritāšu visfantastiskākās pamācības!

P I E Z I M E S

Pirmā nodaļa

1 Bībeles zinātniskie pētījumi likuši secināt, ka daudzi bībelcs teksti ir diezgan juceklīgi boz pietiekamas rediģēšanas un atlases sakopotu teiku dažādi varianti. Starp citu, šiem vēstījumiem rakslurīgs tas, ka lietoti nosaukumi «elohim» (nenoteikts apzīmējums «dievi» — Pirmās Mozus grāmatas pirmajā nodaļā) un «jahve» (senebreju dieva īpašvārds — otrajā nodaļā, sākot ar ceturto pantu).

Zinātniskā bībeles krilika izšķir vairākus savā starpa pretrunīgus avotus, kas veido Pirmās Mozus grāmatas un citu bībeles grāmatu saturu. Vienu no šiem avotiem sauc par jahvisku un otru par elohisku. Bībeles tulkojumos no senebreju valodas šis dažādais dievu apzīmējums saglabāts šādā veidā: «elohim» aizstāts ar vārdu «dievs», «jahve» ar apzīmējumu «tas kungs» un apvienotais «jahve elohs» nomainīts ar apzīmējumu «dievs tas kungs».

Lasītājam jāpatur prātā, ka slāslu par pasaules un cilvēka radīšanu L. Taksils izklāstījis tādā secībā, kāda tas parasti lasāms teologu sastādītajās «bībelstāstu» mācības grāmatās. Turpretim bibelē ir divi ļoti dažādi stāsti par pasaules un cilvēka radīšanu. Viens no tiem izklāstīts Pirmās Mozus grāmatas pirmajā nodaļā, otrs — Pirmās Mozus grāmatas otrajā nodaļā, sākot ar ceturto pantu.

5 «Togu bogu» — pirmatnējā haosa apzīmējums senebreju valodā. So vārdu burtiskais tulkojums — «tukšum tukšs».

3    Pūlēdamies izskaidrot šo dīvaino piezīmi Pirmajā Mozus grāmatā, kristīgie teologi jau sen izmantoja šeit pieminēto «dieva garu» kā apstiprinājumu tam, ka līdzās dievam tēvam un dievam dēlam esot vēl arī «svētās trīsvienības trešā persona» — «dievs svētais gars». Sis «svētais gars» nolaidies uz «jaunavu Mariju», kas tādā veidā tapusi grūta no dieva un pēc tam dzemdējusi mītisko JēzU. «Svētais gars» «nolaidās» uz Jēzu «redzamā ģīmī, kā balodis» (Lūkas evaņģēlijs, 3. nod., 22. р.). Balodi zīmē kristīgo gleznās, kur attēlots trīsvienīgais dievs: tēvs un dēls sēž, virs viņiem lidinās balodis. Turpmākajā izklāstā L. Taksils sakarā ar teologu apgalvojumu, ka bībele esot «svēts» sacerējums, ko dažādu bībeles grāmalu autoriem iedvesis «svētais gars», bieži lieto vārdu «balodis».

4   So bībeles vielu teologi mēģinājuši iztulkot šādi: sākumā dievs esot radījis debesis kā «debesu valstību», otrreiz dievs radot «redzamās» debesiS' kā «debesu izplatījumu». Bet patiesībā bībelē šeit juku jukām sajaukti divi dažādi mīti par pasaules radīšanu.

5      Lielākā reliģiskā autoritāte, ko atzīst par vienu no baznīcas «tēviem un skolotājiem», «svētais» Augustīns (354—430) savas teoloģiskās pamācības «Par Pirmo Mozus grāmatu» X nodaļā skaidro: «Izplatījuma nosaukums neliek mums visādā ziņa domāt, ka debesis ir nekustīgas, jo izplatījums saucas par izplatījumu — debess jumu, var domāt — nevis tāpēc, ka tas ir nekustīgs, bet gan tāpēc, ka ir ciets vai nu pats sava cietuma dēļ, vai arī tāpēc, ka noder par robežu, kas šķir augšējos ūdeņus no apakšējiem.» «Starp citu», ta «svētais» rakstnieks attaisno savu dziļo, pirmatnīgo neizglītību, «man tagad nav laika sīkāk aplūkot tādus jautājumus, un laika nebūs arī tiem, ko mēs gribam pamācīt, lai glābtu viņus pašus un sagādātu derīgu labumu mūsu baznīcai» («Творения», 7. grām., 1873., 20i. Ipp.; sk. ari viņa «Исповедь», 13. gr., 15. nod.). Otra, arī neapšaubāma baznīcas autoritāte, ko dēvē par .lielo pareizticības pīlāru«, »svētais» Vasilijs, Kapadoķijas Kesarijas arhibīskaps (330—370). būdams tādās pašSs domās, saka: «Izplatījuma nosaukumu (grieķ. «stereoma») rakstos parasti piešķir tam, kas ir izcili stiprs.» («Творения», 1911., 1. scj.. 27. Ipp.) Lai to apstiprinātu, «svētais skolotājs» atsaucas uz cilam vietām bībelē — uz 71. Dāvida dziesmu, 3. р., kur dievs saukts par «stipru pili», un uz /50. Dāvida dziesmu, 1. р., kur pieminēts dieva «stiprais izplatījums». Bībelē ļoti daudz vietās apgalvots, ka debesis esot cietas. Dievs, teikts Ijaba grama tā (37. nod., 18. р.), «tās padebesis izplatījis, kas cieti slāv kā viens liels spieģelis». Dievs «locīja to debesi un nolaidās» (2. Zāmuela grām., 22. nod., 10. р.); izklāja «debesis kā telti» (10i. Dāvida dziesma, 2. p ).

° Bībeles tulkojumos 27. pants ir ļoti neveikls: «Un dievs radīja to cilvēku pēc. sava ģīmja, pēc dieva ģīmja radīja viņš to, un radīja tos vienu vīrišķu un vienu sievisku.»

7    Pirmā cilvēka vārds — Ādams pirmoreiz minēts Pirmās Mozus grāmatas otrās nodaļas 25. pantā. Līdz tai vietai bībele runāts par cilvēku bez vārda. Vārdu «Ādams» pētnieki salīdzina ar senebreju vārdu «adamali» — «zemes mate». Tā sauc ari mālu un tāpat ari vispār mitru sarkanā māla augsni.

8    Interesanti atzīmēt, cik dziļi šī bībeles ģeogrāfija bija iesēdusies pat savam laikam mācītu cilvēku galvās. Visai izglītotais X gadsimta ceļotājs Leo Diakons iegal voja saviem lasītājiem, ka Donava jeb Istra esot «viena no upēm, kas iztek no paradīzes dārziem. Sākusies Ēdenē, tā drīz vien pazūd zem zemes un, zināmu attālumu notecējusi neredzama, atkal izlaužas virspusē ķeltu zemē.» Viens no senajiem kristīgajiem teologiem, «svētais» Teodorīts, starp citu, dod arī pamatojumu šādiem spriedelējumiem. «Arī citas upes,» viņš saka «Skaidrojumos par Pirmo Mozus grāmatu», «iztek vienā vietā, pēc tain pa kaut kādiem padziļinājumiem nozūd zem zemes un atkal iztek virspusē . .. Taču dievs to tā nav velli ierīkojis, bet gan lai liktu šķēršļus pārliekai cilvēku ziņkārībai. Jo, ja tās tecēlu visiem redzami, tad daži kristu kārdinājumā, ejot pa šo upju krastiem, uzmeklēt paradīzes atrašanas vielu.» Garīdznieks Joans Lukjanovs, kas 1710. gadā devās ceļojumā uz «svētajam vietām» (Palestīnā), raksta vārdu pa vārdam šādi: «Augusta vienpadsmitajā dienā nonācām pie Nīlas upes, kas tek no paradīzes.» («IltjTemrcToue», 1802., 51. Iļ>p.)

9 Franču vārds «solitaire» tieši nozīmē «vientuļš», «savrups».

Otrā nodaļa

1    IV gadsimta olras puses (361—363) Romas imperators, ko kristīgie baznīckungi iesaukuši par atkritēju. Viņš vērsās pret kristiānismu ar asu un atjautīgu kritiku. Juliāns sarakstīja trijos sējumos traktātu «Pret kristiešiem», kurā nesaudzīgi kritizēja Veco derību, evaņģēlijus un citas «svētās» grāmatas. Vēlāk kristīgā baznīca iznicināja Juliāna darbus. Uzglabājušies tikai niecīgi fragmenti no šā asprātīgā filozofa literārajiem darbiem. Viņa sacerējumu fragmentus sk. grāmatā — А. Ранович, Античные критики христианства, ГЛИЗ, 1935.

2    Lucifers — Romas katoļu baznīcā pieņemtais apzīmējums «nešķīstajam garam», velnam, sātanam, kam ir vēl daudz citu nosaukumu: Belcebuls, Asmodejs, nelabais, jods, tumsas gars utt. Šeit jādod vēl dažas ziņas par Sātanu Vecajā derībā. Pat tur, kur Sātans minēts ar mūsdienu nosaukumiem, viņš nepavisam nav tāds, kādu vēlāk viņu iztēloja kristīgās leģendas. Bībeles velns nekādā ziņā nav dieva ienaidnieks: viņš ir tā paklausīgais kalps, viens no viņa eņģeļiem. Vecajā derībā velnam pat nav nekādas iespējas rīkoties mūsdienu kristīgo jēdzienu garā. Visu kārto dievs, sūtīdams labu un ļaunu. «Vai būs kāds ļaunums pilsētā, ko tas kungs nedara?» (Pravieša Amosa grāmata. 3. nod., в. р.) u. tml. Ijaba grāmatā Sātans tieši tēlots ka vienkāršs dieva kalps. Viņš brīvi apmeklē dieva mitekli: «Un notikās kādā dienā, kad lie dieva bērni nāca dieva priekšā stāvēt, tad atnāca tas sātans arīdzan viņu starpā. Un tas kungs sacīja uz sātanu: no kurienes tu nāc?» (Ijaba grām., 1. nod., 6. un 7. p.) Tālāk stāstīts, kā Sātans rīkojas ar dieva svētību. Avī citās vietās bībeles Vecajā derībā Sātans pieminēts pilnīgi atbilstoši uzskatiem par viņu kā paklausīgu dieva gribas ieroci. Tā, piemēram, «ļauns gars no tā kunga» uzsūtīts Zaulam (1. Zāmuēla grām., 16. nod., li. p.). Arī Cakārijam Sātans izpilda gandrīz vai kalpa lomu, apsūdzēdams «augsto priesteri Jozuu», pie kam dievs viņam to aizliedz (Cakārijas grām., 3. nod., 1. un 2. p.). Patstāvīgāka loma Sātanam ir stāstā par Dāvida lautas skaitīšanu (1. Laiku grām., 22. nod., 1. p.), kur teikts: «Un tas sātans stāvēja pret Izraēli un skubināja Dāvidu, ka tas Izraēli liktu skaitīt.» Tomēr šo stāstu pilnīgi iznīcina tam paralēlais stāsts Otrajā Zāmuēla grāmatā (2 i. nod-, 1. un turpm. p.). Tur teikts, ka šai skaitīšanā «tā kunga dusmas atkal iedegās pret Izraēli un viņš Dāvidu skubināja pret tiem, sacīdams: ej skaiti Izraēli un Jūdu». Tobija grāmatā Sātanam ir mazliet citāds veids: šeit viņš ir senpersiešu gara Deva-Ešmas kopija. Ari viņu izdzen, kvēpinot sirdi un aknas (Tobija grām., 6. nod., 7. p.). Sis rituāls aizgūts no senpersiešu maģijas. Tiem bija sevišķi attīstīts visvisādu garu, gan ļaunu, gan labu, kults.

Vecajā derībā nekur vairāk nav teikts nekas, ko varētu saistīt ar mūsdienu kristīgo teologu priekšstatiem par velnu. Kā velns pieminēts nekanoniskajā «Zālamana gudrības grāmatā» (2. nod., 22.—21. p.), tā jau ir helēnistiski jūdaiska ideja, kas radusies vēlākos laikos.

3   Francijā Parīzes zinātņu akadēmijas locekļus pieņemts dēvēt par nemirstīgiem.

4   Bībelē ne vārda nav teikts par to. kad apģērbās dievs pats. Vai viņš līdz cilvēku grēkā krišanai arī staigāja kails, jeb vai viņš jau valkāja to garo paltraku, kādā viņu pieņemts attēlot svētbildēs?

5   Ir vēl viena būtiska «pazīme», kā sameklēt paradīzi, — tās žogs, jo paradīzes senebreju nosaukums («gan eden») tieši nozīmē «apžogota vieta».

Trešā nodaļa

1    Ir tāda ebreju rabīnu teika, ka no Ādama un dēmoniskās sievietes Lilitas radušies milži un velni. Si teika sakņojas aslriešu un babiloniešu dēmona Lilitas un senpersiešu ļauno garu — «daivu», «bel-dababi» kultā.

2  Apspriežot jautājumu, kāpēc tā noticis, Jānis Zelta mute apgalvo, ka Ābela nodomi bijuši «dievam tīkami» un ka viņš upurējis no «pirmdzimtajiem», tas ir, «no dārgajiem, izlasītajiem», un «no taukiem», tas ir, «vistīkamāko, vislabāko». Turpretim Kains upurējis, «kas pagadījās». Tāpēc «tas kungs uzlūkoja Ābelu». Reliģiskās audzināšanas nolūkos šo «bībeles notikumu» pārstāstīja, izpušķojot to ar dažādiem izdomājumiem par to, ka «Ābela upura dūmi cēlās augšup, bet Kaina upura dūmi spiedās pie zemes», ka «Ābels ziedoja no skaidras sirds», bet Kains «nelabprāt». Bībeles tekstā nav itin nekā tamlīdzīga.

Ceturtā nodaļa

' Ganimeds — sengrieķu mītos Trojas ķēniņa Trosa — Trojas pilsētas mītiskā dibinātāja dēls. Sajūsminājies par Ganimeda skaistumu, Zevs-Jupiters nolaupījis jaunekli un padarījis viņu par dzērienu devēju savā valstībā Olimpa kalnā.

2   Enoka grāmata A. Smirnova tulkojumā krievu valodā izdota Kazaņā 1888. gadā.

3    Visvisādi lūkodami izlocīties un pielāgoties, kristīgie teologi sāka apgalvot, ka par «cilvēku dēliem» bībelē esot saukti Kaina pēcteči, bet par «dieva dēliem» Zetā pēcteči, jo tie «pūlējušies dzīvot pēc dieva gribas». Prolams. tie ir tukši izdomājumi, kas nekādi nav saistīti ar bībeli.

Piektā nodaļa

1    Par šķirsta būves laiku bībelē nekādu norādījumu nav. L. Taksils šeit norauj masku kārtējam teologu izdomājumam. Tas pamatots uz to, ka dievs noteicis cilvēku mūža ilgumu 120 gadu, kā arī uz 5. nodaļas 32. panta salīdzinājumu ar 7. nodaļas II. pantu, kur runāts par Noasa vecumu (500 un 000 gadu). Tomēr, ja pieņem pirmo iztulkojumu, rodas aizdomas, kāpēc gan dievs, piešķīris cilvēkiem 120 gadu «grēku nožēlošanai», nevarēja paciesties un nogaidīt atlikušos 20 gadus. Turpretim otrs norādījums (5. nod., 32. p.) pilnīgi skaidri stāsta tikai par laiku, kad Noasam beidzot radušies bērni.

2    Bībeles ebreju tekstā šķirsts apzīmēts ar vārdu «tebā». S:ii pašā vārdā saukts ari grozs, kurā izglābās Mozus (2. Mozus grām., 2. nod., 3. un 5. p.). No tā izriet, ka Noasa šķirsts bijis pīts no niedrēm un pēc tam nodarvots «no iekšpuses un no ārpuses». Līdz ar to bībelē aprakstītā 150 melni garā būve kļūst pavisam smieklīga.

3     Tie, kas atzīst un skaidro bībeli kā pilnīgi neapšaubāmu paša dieva sacerējumu, «izrēķinājuši», ka grēku plūdi notikuši 3242 vai 3247 gadus pirms kristīgās laika skaitīšanas sākuma. Tieši ap to laiku faraons Mēness (Mina) apvienoja Ēģipti. Ir uzglabājušās drošas ziņas par šiem laikiem, un. protams, nekādu dalu par vispasaules plūdiem nav nekur citur kā vien bībelē.

4 Pēc pareizticīgo baznīcas pieņemtā rēķina «šķirsta» iemītnieki bijuši šai kuģī 364 dienas. Sis rēķins pamatots uz bibeles norādījumiem par to, kura mēneša kurā dienā Noass iegājis «šķirstā» un kurā dienā no tā iznācis. Bet, tā kā senajiem ebrejiem nav bijis kaut cik jēdzīgu kalendāra datu. šis aprēķins ir ļoti nedrošs. Starp cilu, laiku var aprēķināt ari pēc šādiem bībelē uzrādītiem datiem: septiņas dienas pēc iekāpšanas šķirstā «debesu logi atvērās», četrdesmit dienas lija lietus, ūdens kāpa 150 dienu, kritās 150 dienu, 40 dienu vēlāk Noass atvēra «logu» un izlaida laukā balodi (nevis «svēlo garu») un pēc tam «pagaidīja» 7 dienas un vēl 7 dienas. Tātad iznāk, ka dievišķīgais «ieslodzījums» «šķirstā» ildzis pat vairāk nekā 400 dienas un naktis! Starp citu, bībeles stāsts par plūdiem ir divu variantu sajaukums. Pēc otrā varianta dievam savas atriebes realizēšanai bija vajadzīgas tikai četrdesmit dienas.

6 Aizstāvēdams iespēju novietot 150 metrus garā, 25 metrus platā un 15 metrus augstā šķirstā pa pārim un pa septiņiem pāriem dzīvnieku un visādas dzīvas radi lias, viens no izcilākajiem krievu pareizticīgo baznīcas autoritātēm XIX gadsimtā — metropolīts Filarets centās iegalvot, ka Noass ņēmis jaunus dzīvniekus, turklāt viņi izvietojušies nevis ērti, bet gan tā, ka sīkie dzīvnieki varējuši palīst zem lielākajiem (!). Mūsdienu zooloģijas dati satriec visus teologu blēdīgos mēģinājumus glābt bībeles pasaku. Ir ap 3500 zīdītāju sugu. ap 8000 putnu sugu, ap 5500 rāpuļu un abinieku sugu (pēc bībeles terminoloģijas — rāpuļu un tārpu), līdz 750 000 kukaiņu sugu. ap 30 000 zirnekļveidīgo sugu (posmkāju vispār ir 815 000 sugu). Neskaitīsim nemaz moluskus, tārpus un cilus zemākos bezmugurkaulniekus. Vispār dzīvnieku pasaulē ir ap miljonu sugu! Turklāt «svētie» autori noklusē, kā «paglābušies» augi, kas bijuši ilgāk par gadu zem ūdens vairāku kilometru dziļumā.

6 Tas taču arī ir liels «brīnums»: vairāk nekā gadu visa zemes virsa bijusi zem ūdens — bet pēc tam kokiem, itin kā nekas nebūtu nolicis, izplaukst lapas.

S e s 1 ā nodaļa

1    Mēģinādami izskaidrot kārtējo bībeles aplamību, kristīgie teologi pretēji «svēto rakstu» tekstam apgalvo, mazā Kanaāna vaina bijusi tā. ka viņš pirmais esot ieraudzījis savu svēto vectēvu piedzērušos un pateicis to tēvam.

2    Uz ša bībeliska tautu sadalījuma pamata, apgalvo Jānis Zeltamute, «sākās verdzība. Līdz tam laikam cilvēki nebija tik izlutināti, ka vienam būtu vajadzīgi citu pakalpojumi … Visi bija vienādā godā, un nebija nekādas nevienlīdzības… Lai vergs padomā par to, ka viņš kļuvis par vergu tāpēc, ka Ilams bija tik pārdrošs un nekaunīgs, bet kungs savukārt lai aptver, ka pakļautība un verdzība cēlušās ne no kā cita kā vien no tā, ka viņš (Ilams) parādīja savu ļauno gribu un zaudēja vienlīdzīgu godu ar brāļiem.» (XXIX Saruna.)

3    Seit pilnīgi neapšaubāmi dievi (elohim) apspriežas cits ar citu. Tomēr kristīgie teologi šai sakarā lokās un izgrozās gluži nekaunīgi. Pēc Jāņa Zeltamutes miglainā, bet, protams, «dievam tīkama un gudrā» skaidrojuma, mums šeit esot darīšana ar dieva griešahos pie «sev vienlīdz godājamiem», tas ir, «pie dēla un gara».

4   Hakhus — viens no sengrieķu vīnkopības dieva Dionisa nosaukumiem.

5    Deikalions — vienīgais cilvēks, kas kopā ar savu sievu Pirru paglābies no plūdiem, kuros sengrieķu «dievu un cilvēku tēvs» Zevs bija nolēmis iznīcināt grēcīgo cilvēku dzimumu. Viņš izglābies šķirstā, kas pēc plūdiem apstajies uz Parnasa kalna.

Septītā nodaļa

1    Ābrams devās uz Ēģipti un nevis uz Palcstīnu, kas bībelē saukta par Kanaanas zemi, jo viņam apsolītajā brīnišķīgajā zemē valdīja bads (1. Mozus grarn., 12. noil.. 10. p). «Svētā ciltstēva» dēkas Ēģiptē pec tam izmantotas bībeles leģendā par Jāzepu un viņa brāļiem, kas ari esot no bada glābušies Ēģiptē.

2    Apkaunojoša iesauka cilvēkiem, kas gūst materiālus labumus no viņiem tuvām sievietēm, kuras nodarbojas ar prostitūciju. Sis apzīmējums ieviesās ikdienas valoda pēc tam, kad klajā bija nākusi A. Dimā komēdija «Alfonsa kungs».

3    «Svēto ciltstēvu» savā aizsardzībā ņēma ari Jānis Zeltamute: šo Ābrama tirgošanos ar Zāru viņš novērtēja kā «viņu laulātu ļaužu mīlestības kroni un atdarināšanas cienīgu paraugu». «Lai dzird lo vīri un sievas,» viņš saka XXXII Sarunā par Pirmo Mozus gra matu, «un lai dara tāpat kā šie laulātie ļaudis vienprātībā, stiprā mīlestībā un dievbijība.» «Tāpat jūs, sievas, esiet paklausīgas saviem vīriem,.. 11 ka Zara bijusi paklausīga Ābraāmam, viņu par kungu saukdama; tai jūs esat tapušas meitas, kad jūs labi darāt un ne par kādu biedināšanu neizbīstaties,» pamāca arī apustulis Pēteris (Pētera 1. vēstule, 3. noti., I. un 6. [>.).

4    «Svētais» bībeles autors salīdzinājis nakamo Abraāma pēcteču skaitu ar zvaigznēm, kuru daudzums nespeciālistiem šķiet bezgalīgs. Taču ar neapbruņotu aci pat vislabvēlīgākajos apstākļos var saskatīt tikai dažus tūkstošus zvaigžņu, ,1a pieļaujam, ka «svētajā» grāmatā jau «anticipēti» teleskopiskās astronomijas sasniegumi, tad arī tai gadījumā «dieva solījums» skan naivi: ar visspēcīgākajiem mūsdienu teleskopiem var saskatīt tikai dažus miljonus zvaigžņu. Beidzot, ja ņemam zvaigžņu skaitu, kas ietilpst mūsu zvaigžņu sistēmā — Galaktikā, tad «solījums» kļūst neaptverami fantastisks: Galaktikā ir vairāk nekā simts miljardu zvaigžņu.

5   Bībelē tālāk teikts, ka no Izmaēla cēlušies divpadsmit izmaēliešu klejotājcilts «virsnieku» (1. Mozus grām., 25. nod., 16. p). Par Izmaēia pēctečiem saskaņa ar korānu sevi uzskata «īstticīgie» arābi un lurki.

6    Ar bībeles dieva baušļiem noteiktās sestdienas svinēšanas pārcelšana apstiprināta "361. gadā ar Laodikejas koncila lēmumu. Sis lēmums, piedraudot ar baznīcas lāstiem un mantas konfiscēšanu, aizliedza atturēties no darba sestdienā. Patiesi, ticīgo vadītajiem ir vara atcelt paša dieva lēmumus, kas pasludināti viņa baušļos.

7   «Svētais» Kirils — Aleksandrijas patriarhs no 421. līdz 445. gadam .— viens no agrīnajiem kristiānisma darbiniekiem.

8    Sk. 2. Mozus grām., A. nod., 25. un 26. p.; 12. nod., i8. p.; 3. Mozus grām., 12. nod., 3. p.; kā arī Jozuus grām., 5. nod., 2. un turpm. p.

Astotā nodaļa

1 «Svētais» Jānis Zellamute paskaidro: «No diviem ļaunumiem Lats izvēlas mazāko.» Lielisks liekulīgās morāles paraugs!

2    Sengrieķu mīlā par Filemonu un viņa sievu Baukidu stāstīts, ka reiz Zevs un dievu vēstnieks Hermejs iegriezušies kādā ciematā atpūsties, taču visi turienes iedzīvotāji bijuši gaužām neviesmīlīgi un liegušies dot viņiem mājvietu. Viņus uzņēma savā nabadzīgajā būdiņā vecīši Filemons un Baukida. Dievi atalgoja viesmīlīgos sirmgalvjus, bet sīkstos ciemata iedzīvotājus sodīja ar plūdiem.

3    Vēl vairāk, «baznīcas tēvi» mācējuši pilnīgi attaisnot arī Latu pašu. Pēc Mozus likuma viņam par padarīto pienācās nāves sods («ikviens, kas no šim negantībām ko darīs: tām dvēselēm, kas to dara, būs tikt izdeldētām iz saviem ļaudīm» — teikts 3. Mozus grāmatas 18. nodaļā). Bet kristīgā baznīca ik gadu 0. oktobrī svin šā «svētā» senča piemiņu.

Pastāv kristīga leģenda, saskaņā ar kuru Latam viņa grēks ar meitām nav uzskatīts par vainu. Kā stāsta šī leģenda, Abraāms, gribēdams uzzināt, ko dievs domā par Lata grēku, iedēstījis Iris «vasaraudžus» — cipresi, dateļpalmu un ciedru un licis Latam laistīt tos. Koki auguši un saauguši kopā. No šā «trijdaļu» koka, leģendas autori fantazē, bijis darināts mītiskā Jēzus krusts (sk. * Церковные ведомости», 1896., 1526. Ipp.).

Desmitā nodaļa

1 Bībelē, kur uzpūtīgi dēvēti par «ķēni'ilem» sīku cilšu vadoņi (Zodomas, Gomoras. Ģeraras u. c. «ķēnini»), nekautrīgi noniecinātas patiesi stiprās un savam laikam civilizētās senās pasaules lielvalstis. Hrlu valsts atradās Mazāzijas austrumdaļā un XX gadsimta vidū pirms mūsu ēras bija draudīga Sīrijas un Ēģiptes pretiniece. Sai gadījumā Ābraāmam, kas dzīvoja «lietu bērnu» vidū, vajadzēja atrasties uz ziemcļrielumiem no Palestlnas un Sīrijas. «Kalpam», ko viņš sūtīja pēc IIv gavas Izaākam, bija jānoiet divtūkstoš kilometru garš ceļš līdz «Naora pilsētai», tas ir, līdz Urai. Par milzīgo

pilsētu (Eifratas lejtecē) bībeles autori runā tā, itin kā tā bijusi nelielas klejotāju ordas apmetne.

Šis stāsts ir bībeles autoriem tik ļoti iepatikušos Abraāma dzīves notikumu atkārtojums.

Pirmajā Mozus grāmatā tomēr atrodami arī citi dati par Ezava sievām: Ada — Elona meita, Aālibama — Anus meita un Basmata — Izmaēla meita (1. Mozus grām., 36. nod., 2. un 3. p.).

Vienpadsmitā nodaļa

1    Saskaņā ar «dieva likumu», ko vēlāk Mozus publicēja (3. Mozus grām., 15. nod., 19.—24. p.), «sievietei

' būs septiņas dienas sēdēt savas šķīstīšanas laikā». Viņa ir «nešķīsta». Visas lietas, pie kurām viņa, tāda būdama, pieskaras, arī top nešķīstas.

2    Ļoti zīmīgi par šo epizodi teikts pravieša Ozejas grāmatā (12. nod., 3.—5. p.): Jēkabs, nobriedis par vīru, cīnījās ar dievu. «Viņš stipri cīnījās (ar eņģeli) un pārvarēja.» Vārdi, ko esam likuši iekavās, acīm redzot, ir dievbijīgs vēlāka laika iestarpinājums.

Divpadsmitā nodaļa

1    Bībeles tulkojumā teikts: «Pārdeva to Ēģiptes zemē Potivaram, ķēniņa vārava kambarjunkuram un sargu virsniekam.» (1. Mozus grām., 37. nod., 36. p.) Baznīcslāvu un tāpat arī latīņu tekstā teikts: «Bet mi-

J dijānieši pārdeva Jāzepu Ēģiptē Pentefrijam, faraona einuham.»

2    Jēzus senču vidū nosaukti vispirms Abraāms un Izaāks, kas tirgojušies ar savām sievām; tālāk Perecs,

j kas dzimis no Tāmarcs asinsgrēka ar savu vīratēvu Jūdu; Boass, ko dzemdējusi netikle Rakaba; Obeds, kas dzimis no pagānietes Rutes un no Boasa — viņas radinieka; Zālamans, kas dzimis no Dāvida pavestās Bat zebas — «ģenerāļa» Urijas sievas (Mateja evaņģēlijs, 1. nod., 2., 3., 5. un 6. p.).

3 Katoļu baznīcas kalpi apgalvo, ka «svētais» Antonijs pārzinot dzimumattiecības un palīdzot izdziedēties no «neauglības».

Trīspadsmitā nodaļa

1 Bībeles tekstā, kas ir pretrunīgs kā jau parasti, norādīts ari uz kaut ko citu: 41. nodaļas 46. pantā tieši teikts, ka Jāzepam bijis 30 gadu, kad viņš, iznācis no cietuma, «priekš Ēģiptes ķēniņa vārava stāvēja», un tātad ne mazāk par 35 gadiem, kad notika sastapšanās ar brāļiem, bet Benjāmiņam tad bija gadu 30. Turklāt bībelē pieminēti «maziņā» Benjamiņa trīs dēli un septiņi mazdēli, kas atnākuši kopā ar viņu uz Ēģipti (1. Mozus gram., 46. nod., 21. p.).

Piecpadsmitā nodaļa

1 Pēc pareizticīgo baznīcas pieņemtā rēķina «pasau Ies radīšana» notikusi 5507. gadā pirms kristīgās laika skaitīšanas sākuma, bet pēc ebreju rēķina 3761. gadā.

Septiņpadsmitā nodaļa

1    Dievs Mozum pat iegalvoja, ka Kanaānā — «apsolītajā zemē» — «piens un medus tek»! (2. Mozus grдm., .1. nod., 8. p.).

2    Sis skaitlis (430 gadu) minēts divas reizes — 2. Mo zus grāmatas 12. nodaļas 10. un 41. pantā.

47*

3    Zelts (tā kušanas temperatūra ir 1003°) šķīst hlora šķīdinājumā ūdenī un citos šķidrumos, kas izdala brīvu hloru, starp citu, karaļūdenī (slāpekļskābes un sālsskābes maisījumā). Pat stipras skābes (sērskābe, slāpekļskābe, sālsskābe) atsevišķi neiedarbojas uz zeltu, ja nav papildu oksidētāju.

Divdesmitā nodaļa

' Pareizāk sakot, kā konstatējusi bībeles kritika, Pirmajā Mozus grāmatā atkārtots tas, kas jau agrāk aprakstīts Piektajā Mozus grāmata, jo šī sarakstīta daudz agrāk neka Pirmā.

2    Sī viela bībeles teksta tulkojumā atstāstīta ļoti brīvi. Latīņu teksts ir šāds: «Ja kaujas laikā karavīrs redz saldkairu sapni un viņam noplūst sēkla, tad no rīta viņam jāiziet laukā, bet vakarā jāapmazgājas ar tīru ūdeni.»

3    Gluži tāpat izsakās arī pareizticīgo teologi. Tā, piemēram, bībeles ievada vārdos teikts: «Tiklab attiecībā uz idejām, kā arī attiecībā uz stilu ik lappusē visās piecās Mozus grāmatās redzam Mozus roku: vienots plāns, daļu harmonija, majestātiski vienkāršs stils, daudz arhaismu, lieliska senās Ēģiptes pazīšana — tas viss jo gaiši liecina, ka šo piecu grāmatu autors ir Mozus. tāpēc godīgām šaubām neatliek vietas.» (Ievada vārdi blbelē, žurnāla tStrannik» izd., S.-Pēlerburgā, 1904.).

Tomēr, kā konstatējusi bībeles zinātniskā kritika, piecās Mozus grāmatās no paša sākuma līdz pēdējai lappusei nav nedz vienota plāna, nedz daļu harmonijas, sal. kaut vai divus savā starpā pretrunīgos stāstus par pasaules radīšanu (1. Mozus grām., 1. un 2. nod.), divus stāstus par plūdiem, kuri viens otru izslēdz (1. Mozus grām., 6'., 7. un 8. nod.), sestdienas svinēšanas nodibināšanu (5. Mozus grām., 5. nod., 13.—15. p. un 2 Mozus grām., 20. nod., 8.—11. p.) u. c. Par «lielisko Ēģiptes pazīšanu» mūsu grāmatā jau daudz runāts: bībeles autoriem nav bijis pat pašu elementārāko zināšanu par šo lielo zemi.

Divdesmit pirmā nodaļa

1 Asīrija — viena no vislielākajām seno laiku vai stīm, kas valdnieku Tiglatpalasara III (745.-727. g. pirms m. ē.), Salmanasara V (727.—722. g. pirms ш. е.), Sargona (722. 705. g. pirms m. ē.) u. c. laikā sniedzās no Eifratas upes līdz Vidusjūrai un Eģiplei.

2    Jordāna (arābi šo upi sauc par Seriabelkebiri) — |>ati lielākā no nedaudzajām Palestinas upēm, apmēram 250 km gara (kādas piecpadsmit reizes īsāka par Volgu — 3700 km), sākas Sirijā un tek pa šauru klinšainu ieleju. Jordāna ir sekla un nemaz nav kuģojama.

3    Bībeles krievu teksta redaktori mazliet mīkstina minēto vietu «svētajos rakstos». Mateja evaņģēlijā (1. nod., 5. p.) par Boasa māti minēta kāda Rahaba. Tā, dievbijīgi pārmainot vienu vienīgu burtu, mēģināts likvidēt šo šokējošo vielu bībeles tekstā.

4    Nikolajs Frcrē (1088—1749) — franču materiālistiskais filozofs, viens no franču apgaismības laikmeta priekšvēstnešiem.

5    Lords Henrijs Bolingbroks (1678—1751) — angļu domātājs un politisks darbinieks. Voltēra un I)/. Svifla draugs. Savos darbos uzrādīja milzum daudz pretrunu blbelē, viens no pirmajiem izteica domu. ka Jēzus Kris tus nav vēsturiska persona.

\

Divdesmit otrā n о d a ļ а

1    Tomass Vulstons — angļu teologs. Viņš apgalvoja, ka Vecās derības brīnumi nekad neesot notikuši un ka lie noderējuši Jēzus evaņģēliskās vēstures radīšanai. Savos turpmākajos darbos izteica domu, ka ari evaņģēliskie brīnumi esot likai alegorijas. 1733. gadā viņu nomocīja cietumā par pārlieku brīvu — no baznīcas kalpu viedokļa — bībeles iztulkošanu.

2    Midiāniešus, ka lasītājs atcerēsies, jau visus bija izkāvis Mozus (4. Mozus grām., 31. nod.). Tas nekavē «svēto» autoru atkal un atkal likt viņiem darboties.

Divdesmit trešā nodaļa

' Pirms Simsona dzimšanas notikusi viena no reliģiskajos mītos parastajām «pasludināšanām», kas vēlāk izmantota Jaunās derības mītā par Kristu. Simsons ir viens no vissenākajiem dieviem glābējiem, saules dievības paveids, viņa tēla prototips ir seno babiloniešu varonis Gilgamešs. Pats vārds «simsons» nozīmē «sau lainais».

2 Ifiģēnija — sengrieķu mītā valdnieka Agamemnona meita. Viņu upurēja dievietei Artemidai, kas bija sadusmojusies uz grieķiem. Sis mils noderējis par sižetu daudziem literāriem darbiem (Eiripidam, Rasinām, Gēlem).

Divdesmit p i e k t ā nodaļa

1 Savā grāmatā Leo Taksils citē gandrīz pilnīgi visu bīhclcs Rutes grāmatu (tajā ir četras nodaļas). Sai «Jautrās bībeles» izdevumā redakcija dod tikai Rutes grāmatas satura atstāstījumu, citējot vienīgi dažas pašas interesantākās «svētā» teksta vietas.

Divdesmit sestā nodaļa 41

1 Jaunākajos bībeles tulkojumos baznīckungi nogludinājuši daudzas nepieklājīgas vietas. Vecākie tulkojumi bija daudz vaļsirdīgāki: «Bet tā kunga roka bija grūta pār tiem Azdoda ļaudīm un samaitāja tos, un sita ar sērgām pie kaunuma Azdodu un viņa robežas» ((>. />.); «jo viņš sita tā pilsāta ļaudis ir mazus, ir lielus, un tiem bija pakaļas vātis pie paslēptiem miesas locekļiem.» (9. p.)

'I' rīsdesmi I p i r m a n o d a ļ a

1 Urim un tāpat arī tummim bija amuleti, ko ebreju priesteri lietoja zīlēšanai. Tie bija dārgakmeņi, ar kuriem izgreznots virspriestera tērps. Bībelē vairākkārt minēts, ka ar šo talismanu palīdzību varēja «vaicāt» dievu un «izzināt viņa gribu». Par šo «vaicāšanu» sk.

Pirmo Zāmuēta grnmatu (14. nod., 37. р.; 22. nod., 10. р.; 23. nod., 9. р. u. lurpm.; 28. nod., (i. р.; 30. nod., 7. un 8. р.).

Trīsdesmit l г с š ā nodaļa

1   Pēc pašu teologu atzinuma, Dāvids izdarījis divkāršu grēku: netiklību un slepkavību. Pēc dieva likumiem viņš divkārt bija pelnījis nāves sodu: par laulības pārkāpšanu saskaņā ar Trešo Mozus grāmatu (20. nod., 10. p.) un par slepkavību saskaņā ar to pašu grāmatu (24. nod., 17. р.). Bet Dāvids bija ķēniņš. «Svētā lēnprātīgā ķēniņa» Dāvida attaisnošanai noderēja arī tas, ka Batzeba bija sieviete. Teologi prata dalu vainas (un turklāt lielāko daļu!) uzkraut lieši viņai. Viņi apsūdzēja to «nekautrībā, ar kādu ta atklājusi savus daiļumus ķēniņa acīm, mazgādamas atklātā vietā, kur viņu viegli varēja ieraudzīt, ka arī pārsteidzošā gatavībā (!), ar kādu viņa piekritusi izpildīt ķē niņa vēlēšanos tādā lietā» (!) (sk. Лопухин, «Библейская история», 11 sēj.).

2   No šās neērtības cenšas izvairīties, dodot citu cillskoku, kas atrodams Lūkas evaņģēlija 3. nodaļa. Tur pretēji Mateja evaņģēlijam Kristus ciltskoka līnija no Dāvida uzrādīta caur viņa otro dēlu — Nātanu.

3   M. Ciijē (1630—1721) — franču filozofs, teoloģiskā skepticisma pārstāvis.

4    Apmēram divarpus kilogramu.

5    «Un ķēniņš sacīja uz Zimeju: tev nebūs nomirt. Un ķēniņš zvērēja tam.» (2. Zūmuēlu <irām., 19. nod.. 23. p.) Tomēr «svētais» Dāvids atrada pilnīgi kristīgu un dievbijīgu paņēmienu, kā atriebt ienaidniekam, nelaužot savu zvērestu: mirdams viņš lūdza Zālamanu nogalināt Zimeju. Zālamans tā ari izdarīja: «Un ķēniņš pavēlēja Benajam.. las izgāja un kāva viņu (Zimeju), ka tas nomira.» (1. Ķēniņu grūm., 2. nod., «. p.)

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

1 Sī tautas skaitīšana visai pretrunīgi aprakstīta divas bībeles grāmatās: Otrajā Zāmuēla grāmatā (2i. nod.) un Pirmajā Laiku grāmatā (22. nod.). Pirmajā no tām teikts: «Un tā kunga dusmas atkal iedegās pret lzraēli. un viņš Dāvidu skubināja pret liein, sacīdams: ej skaiti lzraēli un Jūdu. l.'n iekš Izraēļa bija astoņsimttūkstoš karavīru, kas bija zobena vilcēji, un Jūdas viru bija piecsim! tūkstoši.» (1. un !). p.) Otrajā: «Un sātans stāvēja pret lzraēli un skubināja Dāvidu, ka tas lzraēli liktu skaitīt … Un viss Izraēlis bija vienpadsmit reiz simttūkstoš viri, kas zobena vilcēji, un no Jūdas bija četrsimt un septiņdesmit tūkstoš vīri, kas zobena vilcēji.» (1. un 5. p.) Pēc pirmā avota dievs pie dāvā Dāvidam septiņus bada gadus, pēc otrā — trīs (13. p. un 12. p.). Aizmirstot šo «grēku», Pirmajā Ķēniņu grāmatā apgalvots (15. nod., 5. p), ka «Dāvids bija darījis, kas pareizi tā kunga acis, un nebija atkā pies no neviena dieva baušļa visu savu mūžu bez tā viena notikuma ar Uriju, to elieti».

s «Tiklab pēc sava dzīves veida, kā arī it īpaši pēc sava gara Dāvids vairāk nekā jebkurš cits Vecajā derībā bija īsts Kristus pirmparaugs,» konstatē pazīstamais teologs A. Lopuhins savā darbā «Vadonis bībeles vēsturē». (S.-Pēterburgā, 1888.)

T r i s d e s m i t p i e k t ā n O d a ļ a

1 Gotas almanahs — vāru rokasgrāmata, kurā gadu no gada aprakstīti «aristokrātisko personu» ciltskoki un nosauktas «sveikās un veselās» «valdošas personas». Almanahā tika sniegtas ziņas par pārmaiņām, kādas notikušas šai «augstajāvidē aizritējušajā laika posma: kura no dižciltīgajam personām iestājusies laulībā, mirusi u. tml.

Trīsdesmit septītā 11 o d a ļ a

1 «IJn tani laika zvērēja Jozuus un sacīja: nolādēts lai ir tas vīrs tā kunga priekšā, kas celsies un uztaisīs lo pilsētu .Ieriķu! . . . Tā bija tas kungs ar Jozuu.» (Jozuus (irām., 6. nor/.. 26. un 27. p.)

Trīsdesmit d e v ī t ā nodaļa

1   Visa Kristus vēsture nav nekas vairāk kā krustām šķērsām savītas daudzas no Vecās derības «vēstures» aizgūtas epizodes un motīvi. Tāpēc nav nekāds pārsteigums. ka brīnums ar paēdināšanu pārgājis arī uz evaņģēlijiem (Marka evaņģēlijā divreiz — (i. nod., -17. p. ii. lurpm. un 8. nod., 1. p. ti. turpat.).

2   Kristīgie baznīckungi diezgan sen atrada» Elizas mirstīgās atliekas. IV gadsimta vidū Romas imperators Juliāns Filozofs pavēlēja sadedzināt šos kaulus. Pelnus izkaisīja vējā. Tas tomēr nekavēja baznīckungus drīz pēc Juliāna nāves Sevestas pilsētā atsākt spekulēt ar Elizas brīnumdarītājam relikvijām, un vēl vēlāk Ra vennā uzradas šo relikviju dublikāts.

četrdesmit piektā nodaļa

1   Saskaņā ar bībeli Eleazars «tecēja apakš to elevantu un metās viņa apakšā, un nodūra lo, ka tas pie zemes uz viņu krita, un viņš tur nomira» (1. Makabeju (jrātn., 6. nod., 46. p.).

2   Kārtis M art els (688—741) — franku valsts valdnieks, Karolingu — franku karaļu dinastijas nodibinātājs. Viņš nekautrējās dāvināt saviem bruņiniekiem baznīcu muižas.

3   Tas uzskatāmi izriet ari no la fakta, ka bībeles senebreju tekstā Makabeju grāmatu nav.

PERSONU UN PRIEKŠMETU R A D I T Ā J S

Atsaucēs uzrādītas tas «Jautrās bībelcs» lappuses, kur pirmoreiz pieminēts attiecīgais vārds (nosaukums), vai arī lappuses, kur atrodamas svarīgākās ziņas par pieminētajam personām, priekšmetiem, sižetiem un notikumiem. Atkārtotās atsauces dotas tais gadījumos, kad lie paši personu vardi vai nosaukumi atrodami šai grāmatā citos apstākļos.

Āarona zelta teļš — 256.

Aarona zizlis — 269.

Abakuks, pravietis, ēdina Daniēlu «lauvu bedrē. — 682.

Abigaile, viena no Dāvida sievām — 443.

Abijs, arī Abijams Jūdas ķēniņš — 564, 565.

Abimeleks: «Ģeraras ķēniņš» — 147, 170; Ģideana dēls — 318.

Rādītājā nav ievietoti lo personu vardi, kurām grāmatā ierādīts daudz vielas — veselas nodaļas (Ādams, Abraāms, Mozus, Dāvids uti.). Atsaucēs norādīti tikai atsevišķi sižeti, kas saistīti ar tiem.

Abizaga, zunemiete, Dāvidā pēdējā sieva — 503. Abners, Zaula «armijas virspavēlnieks» — 441, 162, 464. Abraāms uzua/ četrus *ķē__ niīļtust — 114. i Ābraāma sieva (otrā) — 161.

Abzaloms, «ķēniņdēls» —

-182, 486. Abzaloma dumpis — 488.

Adads, Zālamana proti

nieks — 537. Adoni-Bezeks, «Kanaānas ķēniņš», 70 «ķēniņu» uzvarētājs — 300. Adonija, Dāvida vecākais

dēls — 504. 510. Agags, amaleķiešu «ķēniņš» — 401. Āgare, Abraāma lieka

sieva — 115. Akabs, Izraēļa ķēniņš 570.

\kāzija: Izraēļa ķēniņš — 590; Jūdas ķēniņš — 024. 027. Akmeņi no debesīm — 299.

Aķija, pravietis — 540. Aķimeleks, garīdznieks

Akiss, «Gatas ķēniņš» —

433,         440. Aleksandrs, M aķedonijas

valdnieks — 705. Amacija, Izraēļa ķēniņš 034.

Amaleks — 253. 4 mnons, «ķēniņdēls» — 482.

Amrus, Izraēļa ķēniņš —

509. Anoks — 00. Anliohs Epifans —700. Apgraizīšana — 117, 120,

241, 296. «Apgraizīšanas pakalns» — 296.

Apkaušana: Dāvids apkauj amaleķiešus — 454;

Jeus apkauj 42 Akāzijas brāļus — 630; Dāvids apkauj 300 benjāminiešus — 463; pēc Mozus pavēles tiek nokauti 3000 ebreju — 257; Jonatāns nokauj divdesmit vilistiešus — 393; Joans Makabcjs apkauj 5000 ebreju — 713; tiek apkauti 20 000 Ab zaloma «armijas» ka reivju — 492; liek apkauti 24 000 ebreju — 275; vilistieši apkauj 30 000 ebreju — 366; benjāminieši apkauj 10 000 izraēliešu — 343; ebreji apkauj 75 800 cii vēku, kas viņus aizskāruši — 692; tiek apkauti 120 000 midiāniešu — 317; Jūdas ķēniņš Abijams apkauj 500 000 izraēliešu kareivju — 565; tiek apkauts 1 000 000 etio piešu — 567; Jeus apkauj Baāla kulta piekritējus — 631; Jozuus — Nuna dēls nokauj piecus ķēniņus — 301; liek apkauti 70 Akaba dēli — 630; Elija apkauj 850 Baāla priesteru — 581; Simsons ar ēzeļa žokļa kaulu apkauj 1000 vilistiešu — 327. Sk. ari iznicināšana, sakāve, slepkavība.

«Apsolītā zemei — no, 249, 268, 277, 288, 293, 303.

Araksa, upe 26.

Asaradons — 639.

Asinis — 394. sinsgrēks: Abzaloma asinsgrēks — 491; Amnona asinsgrēks — 482; Jūdas asinsgrēks — 205.

Asins upuru ziedošana: rudas teles upurēšana — 270; daudzu lopu upurēšana Zaula laika — 395; Zālamans upurē lopus — 520; Jevtus upurē meitu — 322; Abraams upurē dēlu Iza aku 156; moabiešu ķēniņš upurē dēlu — 009.

Asiņošana — 262.

Asīrija — 293.

Asmodejs, ļauns gars — 646.

Asnala, «gudrā meitenīte», Jāzepa sieva — 215.

Asliags — 679.

Atālija — 590, 027, 632.

Ateja nometnē — 282.

Algremotāji — 261.

Atriebšanās: Abzaloma atriebšanās — 485; Dā vida atriebšanās — 507; Simsona atriebšanās — 326; tautas atriebšanas — 299.

♦ Augstā dziesmai! — 545.

Augšāmcelšanās: Elija uz ceļ no miroņiem Carpalas atraitnes dēlu — 574; Eli/.a uzceļ no mi roņiem zunemietes dēlu — 613; mironis ceļas augšām. saskāries ar Elizas kauliem — 635.

Autori: Mozus — 198, 290; Zāmuēls — 445, 446.

Aza, Jūdas ķēniņš — 566.

Azciēlis, «Zīrijas ķēniņš» — 621.

Azaēls, Dāvida «krietnais karavīrs» — 462.

Azārija, svētais «jauneklis» — 661, 664.

Bābeles torņu celšana — 104.

Bābeles tornis — 105.

Rads: Ēģiptē 224; Palestīnā 169. 194, 496, 613, 735. 1. piez.

Baēza, Izraēļa ķēniņš — 568.

lialaks, «moabiešu ķēniņš» — 272.

Boraks, 10 000 karavīru vadonis — 3t I.

Baruks, pravietis — 502.

Batzeba, «ģenerāļa» U rijas sieva, ko paveda Da vids — 474.

Bēgšana: Adada bēgšana uz Ēģipti — 537; Dāvida bēgšana no ZauIn — 428; Dāvida bēg šana no Abzaloma 489; Jerobeama bēgšana uz Ēģipti — 541; pru-

vieša Elijas bēgšana no Izcbcles — 584. Belzacar.i — 665. Belzacara dzīres — 665. lien Adads — 588. Benaja, «varonis» — 498. Benjamiņš, Jēkaba «mazais» dēliņš — 220. Benjāminiešu grēks —

337.

Bērni: Abraama bērni — 161; Dāvida bērni — 464; Jāzepa bērni — 228.

Berodaks Baladans — 639. Betleme — 199. Bezdievība — 260. Bileams, pravietis — 272. Biteama ēzeļmāte — 272. Bila, Jēkaba liekā sieva — 186.

Bolingbroks — 297, 331,

338.     308. 388, 399 -400, 469, 489, 593, 598, 607.

Briss — 80. Bulanžē — 431.

Carpatas atraitne — 80. Cideķija, Jūdas ķēniņš — 043.

Ciklaga, pilsēta, kas pastāv arī pēc nodedzināšanas — 454, 456. Ciska — 163. Čūskas tuksnesī — 271.

Oagons, vilisliešu dievs — 369.

Daniēls lauvu bedrē — 672, 081.

Daniēla pūķis — 681.

Dārijs, persiešu ķēniņš — 608.

Daudzsievība: Dāvida daudzsievība — 445, 401, 468; Ģideana daudzsievība — 318; Zālamana daudzsievība 534. 541.

Dāvids dejo derības šķir sta priekšā — 470.

Dāvids divreiz saudzē ķēniņu Zaulu — 437, 440.

Dāvida bandītisms — 435, 447.

Dāvida kāzu dāvana — 420.

Dāvida kronis — 480.

Dāvida «muzikalitāte» — 410.

Dāvida uzvaras — 473,

480.

Dāvida zvērības — 471,

481.

Dāvida un Jonatāna draudzība — 121, 427, 432, 458.

Dažādas valodas — 104, 106.

Debesu hierarhija — 85, 618.

Debora, «praviele» — 311.

'Derības škirsls» — 295, 365. 367, 377, 378, 395, 468.

Dievs pārbaudu Abraāmu — 156.

Dieva atmiņa — 101, 400.

Dieva balss — 361.

Dieva draudi — 278, 286, 636.

«Dieva draugi": Abraams — 160; Mozus — 258.

Dieva dusmas — 308, 499.

Dieva iežēlošanās — 99, 269, 501.

Dieva nemaldīgums — 99, 640.

Dieva nožēlas — 89, 449.

Dieva parādīšanās: Abraāmam — 114. no, 125: Daniēlam — 674; Eceķiēiam — 684; Elijam — 587; Jēkabam — 181, 191, 197; Mozum —' 239, 255, 257; Zālamanam — 515, 528.

Dieva solījumi — 278, 528.

Dieva vārds — 69.

Dieva viszinība — 37, 286, 593.

Dieva zaimošana — 260.

Dina, Jēkaba meita — 193.

Doēgs, 85 garīdznieku slepkava — 434.

Dzimumjautājumi bībelē — 262.

Ebreji pielūdz elkus — 190, 256, 275, 3(58, 320, 429, 535, 556, 564, 508, 570, 580, 631, 632, 637.

Ebreju armija: 426 000 vīru liela armija — 340; ķēniņa Abija laikā 400 000 un 800 000 vīru liela — 504; ķēniņa

Azas laikā 580 000 vīru — 567; Dāvida valdīšanas laikā — 1 300 000 (vai 1 570 000) vīru — 500; etiopiešu 1 000 000 vīru — 567.

Ebreju apģērbs tuksnesi — 279.

Ebreju atgriešanās no Babilonas gūsta — 694.

Ebreiu ceļš tuksnesī — 249.

Ebreju skaits — 245, 247, 264. 276, 279, 296, 340, 521.

Ebreju tautas skaitīšana: Mozus izdara tautas skaitīšanu — 276; pēc Dāvida pavēles — 499; Ptolomejs Filopators liek skaitīt lautu — 725.

Ebreju valsts sadalīšanās Izraēļa ķēniņvalstī un Jūdas ķēniņvalstī — 555.

Ebreju vecmātes — 236.

Ebrone, Dāvida «galvaspilsēta» — 461.

Eceķiēla grāmata — 660. 684.

Eglons, «moabiešu ķēniņš» — 310.

Eifrala, upe — 26.

Eliēzers, Abraāma kalps — 163.

Eličzera zvēresti — 163.

Elija, pravietis — 570.

Elijas debesbraukšana — 602.

Eliodors, Sclcuka armijas «virsnieks» — 722.

Elizas brīnumi: atraitnes eļ|a—610; simt cilvēka paēdināšana — 614; Naēmaņa izdziedināšana — 614; uzpeldējušais cirvis — 616; sīriešu sišana ar aklību — 617.

Elks Beta — 680.

Elle — 288.

Elohims — 727. 1. piez.

Elus, virspriesteris — 357.

Emors, «Ziķemes ķēniņš» — 193.

Endoras zīlniece — 448.

Enoks — 69, 70.

Enoka grāmata — 79.

Eņģeļi — 85, 648.

Erods, Jūdas kēninš — 718.

Eseji — 712.

Estere — 687.

Eūds, «ebreju glābējs» — 310.

Ezaija, pravietis — 641, 660.

Ezaija liek kāpties atpakaļ ēnai — 642.

Ezaijas nogalināšana — 643.

Ezava un Jēkaba dzimšana — 167.

Ēzeļa žokļa kauls Simsona rokās — 327.

Ezra — 694.

faetons — 604.

Faza, upe — 26.

Filemons un Baukida — 135.

Frerē — 295.

Garīdznieku taures — 266.

Gijē — 481.

Goliāts — 411-.

Gomora, pilsēta — 138.

Greizsirdība — 264.

Gulivers — 388.

Gūsteknes — 280.

Ģerara, mistiskā «ķēninvalsts» — 169—170.

Ģideans, Izraēļa soģis — 313.

Ģirkans, virspriesteris — 709, 711.

Hemoroīdi kā dieva sods — 372.

Ilērakls — 331.

Hieronīms, svētais — 280. 572.

Hronoloģisks juceklis: Rūtos grāmatā, Soģu grāmatā un Jozuus — Nuna dēla grāmatā — 355; Joramu un Akāzi.jas valdīšanā — 599; Ķīra un Dārija valdīšanā — 668; Nebukadnecara un Belzacara valdīšanā — 667.

Ifiģēnija — 331. Jjabs — 696.

Ilgs mūžs — 69, 70, 99, 109, 161, 223, 228, 270, 347.

Irams, «Tīras ķēniņš» —

466, 523, 528. Izbozets, Dāvida sāncensis — 462.

Izdziedināšana, sk. brīnumi.

Izebele, ķēniņiene — 57», 584, 626.

Izķija — 637.

Izķijas slimība — 610.

Izlūki: Mozus izlūki — 267; Jozuus — Nuna dēla izlūki — 293.

Izmaēls, Ābraama dels — 120, 153.

Iznīcināšana: Mozus iznīcina amalcķiešus — 254; Zauls iznīcina amaleķiešus — 401; Dāvids iznīcina amoniešus — 473; Jevtus iznīcina amoniešus — 321—322; eņģelis iznīcina 185 000 asīriešu — 038; izraēlieši iznīcina 50 000 benjāminiešu — 344; dievs iznīcina 50 070 betzamesiešu — 377; Atāli ja iznīcina visu ķēniņa ciiIi — 632; dievs iznīcina 14 700 ebreju — 209; sīrieši iznīcina gandrīz visus izraēliešus — 634—635; Jevtus iznīcina 42 000 evraīmiešu — 323; Jabesas pilsētas iedzīvotājus iznicina viņu pašu tautieši — 348; Jeus iznicina Baāla priesterus — 63t; vilislieši iznicina 34 000 izraēliešu — 365 —366; dievs iznicina 70 000 ebreju par «Dāvida grēku» — 501;

Elija iznīcina divus kareivju piecdesmitus — 597; Mozus iznicina midiāniešus — 276; Izķija iznicina Mozus vara čūsku —• 637; pravietis Eliza iznīcina zēnus — 605; Zauls iznīcina 85 garīdzniekus — 434; Zimrus iznicina ķēniņa Baēzas ģimeni — 508; Dāvids iznīcina Izbozeta slepkavas — 466; Kanaānas tautu iznīcināšana «tā kunga vārdā» — 271, 276, 302, 305, 309. Sk. arī apkaušana, sa kāve, slepkavība.

Izraēlis — 191.

Izraēla valstības gals — 636.

Jabesa, pilsēta — 348, 386, 455.

Jabins, «kanaaniešu ķēniņš» — 311.

Jaēle, «ģenerāļa» Zisera slepkava — 311.

Jalive — 727, 1. piez.

Jēkaba cīņa ar <lievu — 191.

Jēkaba dēlu izrēķināšanas ar Ziķemi — 196.

Jēkaba divkauja ar dievu — 191.

Jeremija, pravietis — 502.

Jeremijas grāmata — 660.

Jērika, — 293, 297, 569.

Jerobeams — 539, 554, 558.

Jerobeama sacelšanās — 539.

Jeruzaleme — 4120, 400, 505.

Jeruzalemes ieņemšana: Nebukadnecars ieņem Jeruzalemi — 043, 059; romieši ieņem Jeruzalemi — 715.

Jetrus, Mozus sievastēvs — 238, 255.

Jeus, «Zirijas ķēniņš» — 625.

Jevlus, Izraēla soģis — 320.

Jēzus Kristus ciltskoks — 354, 479.

Joabs, Dāvida «armijas» virspavēlnieks — 401, 474, 487, 492, 508.

Joakass, Izraeļa ķēniņš —

634.

Joass: Izraē|a ķēniņš — 635; Jūdas ķēniņš —

635.

Jonass, pravietis — 700.

Jorams: Izraeļa ķēniņš — 598; Jūdas ķēniņš — 590, 624.

Jordāna, upe — 292.

Jozavals, Jūdas ķēniņš — 568.

Jozefs Flavijs — 710, 715.

Jozuus — Nuna dēls aptur Zemi — 299.

Jozuus — Nuna dēla brīnums — 299.

Jtida un viņa vedekla Tāmare — 204.

48 — Jautrā bibele

Jūda»» Makabejs — 707.

Judīte — 654.

Juliāns Filozofs — 121.

Justīns, svētais — 280, 451.

Kad jēra Katrīna — 124.

Kalebs — 198.

Kālcbs — 268.

Kalmets — 295, 481, 486, 508.

Kambizs — 668.

Kanadnas zemes sadalīšana ebrejiem — 303.

Kāpnes līdz debesīm — 181.

Kara laupījums — 277, 420, 621.

Kamieļa kalns — 578.

Kas t rācija — 124.

Kaunums — 102, 262.

Kazbija, daiļa midiāniete— 275.

Kirils, Aleksandrijas patriarhs — 122.

Kīrs — 667, 679.

Kopošanās ar lopiem — 262.

Korus sazvērestība — 269.

Kristīgo trīsvienība — 86.

Kuzan-Rizataīms, «Mezopotamijas ķēniņš» — 309.

Ķēniņa Abijama auglība — 565—566.

Ķēniņa troni iegūst: Azaēlis — 622; Abzaloms — 489; Dāvids —461; Jeus — 625; Zālamans — 510; Zauls — 385.

753

Ķerubi — 57.

Lāči Paleslīnā — 416, 605.

Lāmeks — 67.

Lauksaimniecību — 171.

Lca — 184.

Leo Diakons —729. 8. piez.

Leuita liekās sievas izvarošana — 337—338.

Liekās sievas: Abraāma liekās sievas — 115; Dāvida liekās sievas — 468; Jēkaba liekās sievas — 186; Zālaraana liekās sievas — 534.

Lieldienas — 244, 296.

Liesmojoša krāsns — 663.

Lopi: ebreju lopi — 266, 270, 396; Lābana lopi— 189.

Lucifers — 75.

Lukjanovs, garīdznieks — 730, 8. piez.

Ļauns gars no dieva pār Zaulu — 409, 426, 427, 442.

Mamres ozols (ozoli) — 125.

Mandragora — 187.

Manna — 252, 296.

Mātes aizslēgšana Ģeraras sievietēm — 149.

Meluzāls — 70.

Midiāna: Nr. 1 — 238; Nr. 2 — 267; Nr. 3 — 272.

Midiānieši — 312.

Miežus, moabiešu ķēniņš — 606.

Mikale, Dāvida sieva — 425, 428, 445, 465.

Mikates dēlu pakaršana — 495.

Mikus, pravietis — 592,

594. Moubs — 145. Monarhisms — 436, 440,

457, 461. Moru zeme — Kusa zeme

(Etiopija) — 26, 27. Mozus ragi — 259.

Nabata vīnadārzs un ķēniņš Akabs — 589. Nābals, Abigailes vīrs — 443.

Nadabs, Izraēļa ķēninš —

564, 568. Nadabs. un Abijus — 260. N'ālans, pravietis — 477. Nāve: Aarona nāve — 270; Abraāma nāve — 161; Antioha Epifana nāve — 724; Akaba nāve — 595; Dāvida nāve — 507; Elizas nāve — 635; Elus nāve — 367; Ezaijas nāve — 643; Jēkaba nāve — 228; Jerobeama nāve — 564; Jozuus — Nuna dēla nāve — 304; Jūdas Jorama nāve — 624; Mozus nāve —289; Simsona nāve — 334; Zalamana nāve — 541; Zāmuēla nāve — 445; Zaula nāve — 455, 457. Nāves jūra — 141. Nebukadnecars — 643, 658.

Nebukadnecara < sajukšana pratāt — 664.

Neēmijas grāmata •— 694.

«Nesadegošais krūms» — 239.

Nešķīstie dzīvnieki 260.

«Neuzticība laulībā* — 264.

Neuzticības kaislības bauslis — 266.

Nodevas priesteriem — 280.

Oloferns, Nebukadnecara

«ģenerālis* — 654. Onans —204. Origens — 451. Otniēls, Izraēļa soģis — 310.

48*

Ozeja, pravietis —686.

Paipalas — 267.

Pasludināšana: Itebekai — 167; Simsona mātei — 324; zunemietei — 611.

Pāvils, apustulis — 123.

Pilsētas — patvērums slepkavām — 304.

Pineass: «dieva atriebējs» — 275, 345; Elus dēls — 356.

I'i neasa ivaroņdarbst — 275.

Pīzonc, upe — 26.

Poltūcijas — 281.

Pompejs — 714.

Postošā sērga, mēris — 269, 501.

Potivars: einulni priekšnieks — 208; Heliopolises priesteris 213.

Pravieši, apzīmējums — 430.

Pravietošana: /auls pravieto — 383; kolektīvās pravietošanas 430.

Precības: Mozus preci bas — 238; Simsona precības — 324.

Priesteru iesvētīšana 200.

Purimsvētki —692.

Raelc — 183.

Rafaēts, eņģelis — 647.

Rakaba, Jērikas netikle — 293.

Rati — 308.

Rebeka — 164.

Rekabeams, Jūdas ķēniņš — 564.

Rekabeams, Zālamana dēls — 536, 553.

Rēmers Olafs — 20.

Rūgtais ūdens tuksnesī — 250.

755

Rūnīšana — 124.

Sadedzināšana ar debesu uguni: Nadaba un Abijus sadedzināšana — 260; 250 ebreju sadedzināšana — 269; divu kareivju piecdesmitu satle dzināšana — 597.

Saiešanas telts 257.

Sakāve: Dāvids sakauj amoniešus — 480; Zauls sakauj amoniešus — 387; Dāvids sakauj 18 000 sīriešu — 473; «tā kunga eņģelis» sakauj 185 000 asīriešu — 040; Jozuus — Nuna dēls sakauj 31 ķēniņu — 302; Zauls sakauj vilistiešus — 419; izraēlieši sakauj moabiešus Elizas «vārdā» — 009.

Sapņi: faraona sapņi — 211; Jāzepa sapņi -— 200; Jēkaba sapņi — 181; Nebukadnecara sapņi — 601, 004; Zālamana sapņi — 515.

Sezostriss, faraons — 565.

Sievas: Dāvida sievas — 445, 461, 468; Ezava sievas — 172, 181; Ģideana sievas — 318; ķēniņa Abijama sievas — 565; Lāmeka sievas — 67; Zālamana sievas — 534. 541.

Simsona lapsas — 325.

185 000 sīriešu liek sisli ar aklību — 617.

Slepkavība: «ģenerāļa» Abnera noslepkavošana — 465; «ķēniņdēla» Abzaloma noslepkavošana — 492; Zamuels noslepkavo «ķēniņu Agagu» — 406; Zālamans noslepkavo savu brāli Adoniju — 512; Ainažus noslepkavošana — 493; Abzaloms noslepkavo savu brāli «ķēniņdēlu» Amnonu — 485; Azaēla noslepkavošana — 463; pravieša Bileama noslepkavošana — 276; Azaēlis noslepkavo ķēniņu Ben-Adadu 623; Dāvids noslepkavo Goliātu — 419; Atālijas noslepkavošana — 633; Dāvids noslepkavo 200 vilistiešu — 425 420; Eūds «glābējs» noslepkavo ķēniņu Eglonu — 311; Izbozeta, Zaula dēla, noslepkavošana — 400; ķēniņienes Izebeles noslepkavošana — 629; «ķēniņa»"* .rabīna noslepkavošana — 312; Joaba noslepkavošana — 514; Jonatāna un citu Zaula dēlu noslepkavošana 454; septiņu Zaula pēcteču noslepkavošana ar Dāvida svētību — 495; Joasa, Jūdas ķēniņa, noslepkavošana — 634; Akazijas, Jūdas ķēniņa, noslepkavošana — 629; Oloferna noslepkavošana — 655; Simsons noslepkavo 30 vilistiešu — 325; Simsons noslepkavo vēl 1000 vilistiešu — 327; Zālamans noslepkavo Zimeju — 515; Jaēle noslepkavo Ziseru — 312; Pineass noslepkavo Zilinu un Kazbiju — 275; Dāvids noslepkavo Uriju — 476. Sk. arī apkaušana, iznicināšana, sakāve.

Slimības — 261.

Soģu hronoloģija — 346— 347.

Spitālību — 240, 260, 615.

Strabons — 141.

Svaidīšana: Azaēļa svaidīšana — 587; Dāvida svaidīšana — 408; Elizas svaidīšana — 588; Jeus svaidīšana — 625; Zaula svaidīšana — 38.'!.

Svētki — 260.

Svētums: svētais Dāvids — 508; svētais Jāzeps — 231.

Tāmara, Dāvida meita — 482.

Tāmare, Jūdas vedekla — 203.

iTā kunga melu gars praviešu mutē» — 593.

«Tā Taisnā grāmata» — 299, 400.

Tigra, upe — 26.

Tīra, feniķiešu pilsēta, tas hronika — 453.

Tobijs — 645.

ļjrija, Dāvida «ģenerālis» — 474.

Urim — 448.

Vza, ko dievs nogalināja pie «šķirsta» — 468.

Vara čūska — 271.

Varizeji 711.

Venēra, planēta 78.

Veneriskās slimības 261.

Verdzība — 103.

Vilistieši sagūsta dieva šķirstu — 366.

Vilistiešu apgraizīšanu 426.

Vilistiešu kalēji — 341. 391.

Voltērs — 294, 367, 401, 408, 451, 467, 478, 485, 531, 540, 565, 632.

Vulstons — 309, 364.

Zabas ķēniņiene — 532.

Zaduceji — 711.

Zaķis, atgremotajs — 201.

Zamārija, pilsēta — 569.

Zamgars, Izraēļa soģis — 311.

Zaneribs — 637.

Zālamans mācītājs, gramata — 543.

Zālamana bagātība — 530.

Zālamana flote — 529.

Zālamana <gudrība» — 515, 522.

Zālamana gudrības grāmata — 543.

Zālamana kavalērija 522.

Zālamana pārtikā — 522.

Zālamana pils — 525.

Zālamana sakāmie vārīti — 523, 543.

Zālamana templis 525.

Zāmuēla «atkāpšanās no amata» — 388.

tZāmuēla gara» parādīšanās — 449.

Zāmuēla pēcnāves darbi — 445.

Zels, Ādama un Ievas dēls — 68—69.

Zēķelis — 412.

Ziķeme, pilsēta — 556.

Zikems, «ķēniņdēls» — 193.

Zilpa, Jēkaba liekā sieva — 187.

Zimejus, Dāvida zaimotājs — 490, 492.

Zimrus, ķēniņa Baēzas ģi menes iznīcinātājs — 568.

Zimrus, atkritējs — 275

Zirgēzeļi (mūļi) — 486.

Zisers, kanaāniešu armi jas «ģenerālis» — 311.

Zizaks, «vāravs» — 565 594.

Zodoma — 131.

Zuzanna, «tikumīgā» — 675.

Zirārs, abats — 124.

SATURS

Priekšvārds ………………………

Pirmā nodaļa. Pasaules un cilvēka radīšana

Otrā nodaļa. Senču grēkā krišana……………………..

Trešā nodaļa. Īsa pirmo cilvēku vēsture . .

Ceturta nodaļa. Eņģeļu mīlas dēkas zemes

virsū………………………………………………………………….

Piektā nodaļa. Grēku plūdi…………………………..

Sestā nodaļa. Taisnais Noass un viņa dieva

svētītais dzimums………………………………………………….

Septītā nodaļa. Patriarha Abraāma taisnīgā

dzīve svēto vidū……………………………………………………

Astotā nodaļa. Svētais ciltstēvs Lats …. Devītā nodaļa. Kā beidzas dievbijīgais stāsts

par «svēto dieva draugu» Abraāmu . _………………………

Desmitā nodaļa. Svētais ciltstēvs Izaāks un

bērni, ko dievs viņam dāvājis………………………………….

Vienpadsmitā nodaļa. Svētais ciltstēvs Jēkabs un viņa negodīgais brālis Ezavs …. Divpadsmitā nodaļa. Svētais «skaistais» Jāzeps un viņa galvu reibinošā karjera …. Trīspadsmitā nodaļa. Jāzepa dievbijīgā

atriebšanās………………………………………………………….

Četrpadsmitā nodaļa. Jāzepa gudrā valdīšana Ēģiptē

P i e c p a d s 111 i I ā n oda) a. Jauns dieva tā kunga mīlulis — «svētais dievreģis» Mozus . .

Sešpadsmitā nodaļa. Dievbijīgs stāsts par

desmit Ēģiptes mocībām…………………………………………

Septiņpadsmitā nodaļa. Četrdesmit gadu ilga ebreju klīšana pa tuksnesi pēc dieva pavēles A s t o ņ p a d s m i t ā n o d a ļ a. Trešā Mozus grā-

mata…………………………………………………………………..

Deviņpadsmitā n o d a ļ a. Ceturtā Mozus

grāmata ……………………………………………………………..

Divdesmitā n o d a ļ a. Piektā Mozus grāmata ……….

Divdesmit pirmā no d a ļ a. Taisnā Jozuus — iNuna dēla, Izraēļa vadoņa «svētie» varoņdarbi

Divdesmit otrā nodaļa. Dievbijīgs ievads

Izraēļa soģu «svētajā» vēsturē…………………………………..

Divdesmit trešā nodaļa. Svētie soģi

Jevtus un Simsons………………………………………………..

Divdesmit ceturtā n o <1 a ļ a. Dievbijīgs un tikumīgi pamācīgs stāsts par kādu levitu . . D i v d e s mi t piektā nodaļa. Jēzus Kristus svētās ciltsmātes Kules aizkustinošā idile . . . Divdesmit sestā nodaļa. Svētais pravietis Zāmuēls

Divdesmit septītā nodaļa. Dieva svaidītā ķēniņa Zaula uzkāpšana tronī un svēta

kronēšana ………………………………………………………….

Divdesmit astotā nodaļa. Ķēniņa Zaula

bezdievība un visžēlīgā dieva sods…………………………….

Divdesmit devītā nodaļa. Svētā teika par Dāvida slaveno uzvaru pār bezdievīgo (io-

liālu …………………………………………………………………

Trīsdesmitā nodaļa. Cīņa par valdnieka troni un dieva tā kunga pamācošā roka …. Trīsdesmit pirmā nodaļa. Bezdievja

Zaula bēdīgais gals ………………………………………………

Trīsdesmit otra no d a ļ a. Svētā lēnprātīgā ķēniņa Dāvida uzkāpšana tronī un viņa slavenā

valdīšana …………………………………………………………..

Trīsdesmit trešā nodaļa. Svētā Dāvida — pravieša un jūdu ķēniņa mīlas dēkas .

Trīsdesmit ceturtā nodaļa. Sveta ķfl niņa Dāvida pēdējās dienas un mūžos svftlai

migā nāve……………………………………………………………

Trīsdesmit piektā nodaļa. Viņa majes tates Zālamana dievam tīkama un gudrā valdi

šana ………………………………………………………………….

Trīsdesmit sestā nodaļa. Bībeles guri

rības visaugstākā izpausme…………………………………….

Trīsdesmit s c p t ī I a nodaļa. Izraēļa un

Jūdas ķēniņu svētā vēsture …………………………………….

Trīsdesmit astotā nodaļa. Pērkonu grandītāja pravieša Elijas kareivīgie varoņdarbi Trīs d e s m i t devītā n o d a ļ a. Svētā pravieša Elizas bezgala brīnumainā dzīve un Izraēļa valstības gals…………..

četrdesmitā nodaļa. Jūdas valstības gals četrdesmit pirmā nodaļa. Svētie mitas

stāsti «Tobijs» un «Judīte» …………………………………….

Četrdesmit otrā nodaļa. Pravietis Dani-

ēls un viņa svētie memuāri………………………………………

četrdesmit trešā nodaļa. Vēl un vēl

«pravieši» un viņu «brīnumi»…………………………………

Četrdesmit ceturtā nodaļa. Svētajos ierindotie tēvi — daudz cietušais ījabs un Jonass

Četrdesmit piektā nodaļa. Krietnie

brāļi Makabeji …………………………………………………….

Piezīmes …………………………..

Personu un priekšmetu rādītājs . .

Лео Т а к с и л ь »

ЗАБАВНАЯ ПИБЛИЯ

Госполитиздат 1961

Латвийское государетвешюе издательство

11а латышском языке

Leo Taksils JAUTRA BĪBELE

Tulkojusi R. Purviņa Redaktore R Vīlipa. Māksi, redaktors A Up°ns Mākslinieka H. Purviņa noforTe.hn. redaktore _ L. Engere.

Pamanītās kļūdas

Rinda 11. no apakšas

Iespiests Ādama senči Jābūt Ādama pēcteči

Лео Таксиль  ЗАБАВНАЯ БИБЛИЯ

Leo Taksils JAUTRA BĪBELE

Tulkojusi R. Purviņa Redaktore R. Vīlipa. Māksi, redaktors A. Ļipins. Mākslinieka H. Purviņa noformējums. Tehn. redaktore L. Engere.

Korektore V. Apīne. Nodota salikšanai 1962. g. 16. maijā. Parakstīta iespiešanai 1962. g. 13. Jūlijā. Papīra formāts 70X90Vj!. 23,88 fiz. Iespiedi.; 27,94 uzsk. iespied!.; 26,47 Izdevn. !.

Metiens 30 000 eks. Maksā 71 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 15556-P645. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Paraugtipogrāfijā Rīgā. Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 844. 2

[1] Sk. piezīmes grāmatas beigās.

Content

Taksils Leo Jautrā bībele

PRIEKŠVĀRDS

Pirmā nodaļa PASAULES UN CILVĒKA RADĪŠANA

Otra nodaļa SENČU GRĒKĀ KRIŠANA

Trešā nodaļa ĪSA PIRMO CILVĒKU VĒSTURE

Ceturtā nodaļa EŅĢEĻU MĪLAS DĒKAS ZEMES VIRSŪ

Piektā nodaļa GRĒKU PLŪDI

Sestā nodaļa TAISNAIS NOASS UN VIŅA DIEVA SVĒTĪTAIS DZIMUMS

S e p t ī t ā nodaļa PATRIARHA ABRAAMA TAISNĪGA DZĪVE SVĒTO VIDŪ

Astotā nodaļa SVĒTAIS CILTSTĒVS LATS

Devītā nodaļa KĀ BEIDZĀS DIEVBIJĪGAIS STĀSTS PAR «SVĒTO DIEVA DRAUGU» ĀBRAĀMU

Desmitā nodaļa SVĒTAIS CILTSTĒVS IZAAKS UN BĒRNI, KO DIEVS VIŅAM DĀVĀJIS

Vienpadsmitā nodaļa SVĒTAIS CILTSTĒVS JĒKABS UN VIŅA NEGODĪGAIS BRĀLIS EZAVS

Divpadsmitā nodaļa SVĒTAIS «SKAISTAIS» JĀZEPS UN VIŅA GALVU REIBINOŠA KARJERA

Trīspadsmitā nodaļa JĀZEPA DIEVBIJĪGA ATRIEBŠANAS

četrpadsmitā nodaļa JĀZEPA GUDRĀ VALDĪŠANA ĒĢIPTĒ

Piecpadsmitā nodaļa JAUNS DIEVA TĀ KUNGA MĪLULIS «SVĒTAIS DIEVREĢIS» MOZUS

Sešpadsmitā nodaļa DIEVBIJĪGS STĀSTS PAR DESMIT ĒĢIPTES MOCĪBĀM

Septiņpadsmitā nоdaļа ČETRDESMIT GADU ILGĀ EBREJU KLĪŠANA PA TUKSNESI PĒC DIEVA PAVĒLES

Astoņpadsmitā nodaļa TREŠĀ MOZUS GRĀMATA

Deviņpadsmitā nodaļa CETURTA MOZUS GRĀMATA

Divdesmitā nоdaļa PIEKTĀ MOZUS GRĀMATA

Divdesmit pirmā nodaļa TAISNA JOZUUS — NUNA DĒLA, IZRAĒLA VADOŅA «SVĒTIE» VAROŅDARBI

Divdesmit otrā nodaļa DIEVBIJĪGS IEVADS IZRAEĻA SOĢU «SVĒTAJĀ» VĒSTURĒ

Divdesmit treša nodaļa SVĒTIE SOĢI JEVTUS UN SIMSONS

Divdesmit ceturtā nodaļa DIEVBIJĪGS UN TIKUMĪGI PAMĀCīGS STĀSTS PAR KĀDU LEVITU

Divdesmit piektā nodaļa JĒZUS KRISTUS SVĒTAS CILTSMĀTES RUTES AIZKUSTINOŠĀ IDILE

Divdesmit sestā nodaļa SVĒTAIS PRAVIETIS ZAMUĒLS

Divdesmit septītā nodaļa DIEVA SVAIDĪTA ĶĒNIŅA ZAULA UZKAPSANA TRONĪ UN SVĒTA KRONĒŠANA

Divdesmit astotā nodaļa ĶĒNIŅA ZAULA BEZDIEVĪBA UN VISŽĒLĪGA DIEVA SODS

Divdesmit devītā nodaļa SVĒTA TEIKA PAR DĀVIDA SLAVENO UZVARU PĀR BEZDIEVĪGO GOLIĀTU

Trīsdesmitā nodaļa CIŅA PAR VALDNIEKA TRONI UN DIEVA TĀ KUNGA PAMĀCOŠA ROKA

Trīsdesmitpirmā nodaļa BEZDIEVJA ZAULA BĒDĪGAIS GALS

Trīsdesmit otra nodaļa SVĒTĀ LĒNPRĀTĪGĀ ĶĒNIŅA DĀVIDA UZKĀPŠANA TRONĪ UN VIŅA SLAVENĀ VALDĪŠANA

Trīsdesmit treša nodaļa SVĒTĀ DĀVIDA — PRAVIEŠA UN JŪDU ĶĒNIŅA MĪLAS DĒKAS

Trīsdesmit ceturtā nodaļa SVĒTĀ ĶĒNIŅA DĀVIDA PĒDĒJĀS DIENAS UN MOZUS SVĒTLAIMĪGA NĀVE

Trīsdesmit piektā nodaļa VIŅA MAJESTĀTES ZĀLAMANA DIEVAM TĪKAMĀ UN GUDRĀ VALDĪŠANA

Trīsdesmit sestā nodaļa BĪBELES GUDRĪBAS VISAUGSTAKA IZPAUSME

Trīsdesmit septītā nodaļa IZRAĒĻA UN JŪDAS ĶĒNIŅU SVĒTA VĒSTURE

Trīsdesmit astotā nodaļa PĒRKONU GRANDITĀJA PRAVIEŠA ELIJAS KAREIVĪGIE VAROŅDARBI

Trīsdesmit devītā nodaļa SVĒTA PRAVIEŠA ELIZAS BEZGALA BRĪNUMAINA DZIVE UN IZRAĒĻA VALSTĪBAS GALS

Četrdesmitā nodaļa JŪDAS VALSTĪBAS GALS

Četrdesmit pirmā nodaļa SVĒTIE MĪLAS STĀSTI «TOBIJS» UN «JUDĪTE»

četrdesmit otra nodaļa PRAVIETIS DANIELS UN VIŅA SVĒTIE MEMUĀRI

Četrdesmit trešā nodaļa VĒL UN VĒL «PRAVIEŠI» UN VIŅU «BRĪNUMI»

Četrdesmit ceturta nodaļa SVĒTAJOS IERINDOTIE TĒVI — DAUDZ CIETUŠAIS ĪJABS UN JONASS

Četrdesmit piekta nodaļa KRIETNIE BRĀĻI MAKABEJI

P I E Z I M E S

PERSONU UN PRIEKŠMETU R A D I T Ā J S

SATURS