Taksils Leo

Jautrais Evaņģēlijs jeb Jēzus Dzīve

Leo Taksils

Jautrais Evaņģēlijs jeb Jēzus Dzīve

'

'

.

AUTORA PRIEKŠVĀRDI

Par Jēzus Kristus personību dzirdamas trejādas domas:

1.     Vieni uzskata, ka tas ir dievs, kas uz laiku cilvēka izskatā nonācis zemes virsū.

2.    Otri domā, ka tas bijis ebreju sludinātājs, ko nežēlīgi vajājuši un ko viņa sociālo atbrīvošanās ideju piekritēji iztēlojuši par dievu.

3.     Un, beidzot, trešie apgalvo, ka nav bijis nekāda Jēzus Kristus, nedz viņa apustuļu un ka kristīgā leģenda pēc milzum daudzu citu reliģijas leģendu parauga izdomāta pagānisma pagrimuma laikmetā, kad cilvēkiem, kas gūst labumu no (aužu muļķības, kļuva vajadzīga jauna reliģija.

Rūpīgi apsvēris visus argumentus par un pret, nešaubīgi pieslejas pēdējās versijas piekritējiem.

Šī grāmata nav rakstīta tālab, lai, noniecinot Jēzu-dievu, cildinātu Jēzu-cilvēku: nedz viena, nedz otra eksistencei autors netic. Viņa nodoms ir, soli pa solim sekojot kristīgo leģendai, atklāt visas tajā ietvertās aplamības un tādejādi parādīt, ka stāstu par Jēzu Kristu, vai tas būtu bijis cilvēks vai dievs, var aplūkot no kāda viedokļa vien vēlas, tomēr tas ir un paliek viens vienīgs melu un dumju izdomājumu mudžeklis.

KRISTUS BĒRNĪBA

,

1. nodaļa CAKARIJAS REDZĒJUMS

Erodus — Jūdejas ķēniņa laikā bija viens priesteris, vārdā Cakarija, no Abija kārtas, nn viņa sieva no Aarona meitām, viņai vārds bija Elizabete. Un tic abi bija taisni dieva priekšā, nenoziedzīgi staigādami iekš visiem tā kunga baušļiem un likumiem. Un tiem nebija neviena bērna, jo Elizabete bija neauglīga, un tic abi jau bija piedzīvojuši labu vecumu.

Lūka, I. nod., 5.-7. P-

olaik Vārds, Uts ir, tas kungs, saukts Jēzus vēl nebija dzimis. Jeruzalemes garīdznieku vidū toreiz dzīvoja kāds levits2 , ko sauca par Gakariju. Šis Cakarija mitinājās savā ārpilsētas namiņā Jitā Jūdejas kalnos. Viņam bija sieva (ebreju garīdznieki drīkstēja precēties), un to sauca par Elizabeti. «Tie abi,» kā vēstī apustulis Lūka3 , «bija taisni dieva priekšā, nenoziedzīgi staigādami iekš visiem tā kunga baušļiem un likumiem.» (Lūka,

1. nod., 6. p.) Bet laulāto dievbijība tika bargi pārbaudīta. Jūs varbūt domājat, ka ticīgie nemeta naudu viņu ķeselē? Nē, runa ir par kaut ko citu.

Cakarija un Elizabete skuma tāpēc, ka, par spīti visiem pūliņiem, viņiem nebija bērnu.

Garīdznieks un viņa sieva vairs nevarēja lepoties ar pirmo jaunību. Ja laulātā draudzene vēl kādus gadiņus paliktu neauglīga, godājamajam levitam vajadzētu uz visiem laikiem atteikties no cerības atstāt pēctečus. Tas viņus jo vairāk sarūgtināja tāpēc, ka ebreji neauglību uzskatīja par kaunu un uz bezbērnu laulātajiem rādīja ar pirkstiem.

Cakarija jutās satriekts. Pa tam pienāca viņa kārta kalpot dievnamā un Cakariju aizsauca uz Jeruzalemi. Protams, viņš daudz labprātāk būtu sēdējis .mājās un kopā ar sievu dēstījis kāpostus, tos pašus brīnišķīgos kāpostus, kuros dažkārt atrod zīdaiņus. Tomēr disciplīna ir svarīgāka par visu citu.

Un Cakarija saīdzis devās uz Jeruzalemi. Par laimi, ja jau katrai medaļai ir arī otra puse, tad, loģiski spriežot, vienai no tām jābūt jaukai: dažādus pienākumus priesteri sadalīja ar lozi, un Cakarijam pienācās kvēpināšana 4 . Tad nu jums jāzina, ka augstāku godu priesteris nevarēja piedzīvot: tas nebija nekāds nieka uzdevums — ebreju dievkalpošana notika ļoti svinīgi.

Pirmkārt, svētās vietas pašā vidū starp milzīgo sešžuburaino lukturi un galdiņu ar svēto maizi atradās zelta altāris. Ko jūs uz to teiksit? Vai tā nav greznība? Lielisko svētnīcu aizkars šķīra no citas telpas, kurā atradās derības šķirsts. To uzskatīja par vissvētāko vietu, jo tieši tur, skatieniem slēpis, uzturējās varenais dievs Jahve, ko dēvē arī par Jehovu jeb visaugstāko, jeb dievu Cēbaolu.

Ne jau katram bija atļauts ieiet vissvētākajā vietā; to drīkstēja tikai kvēpinātājs. Kad viņš ieradās Jeruzalemes templī, pūlis sāka dziedāt prieka himnas, dievnamā iededza sveces, visi godbijīgi •deva ceļu, kvēpinātājs, atslājis dziedošos lūdzējus aiz barjeras, viens pats uzkāpa pa pakāpieniem svētnīcā un pēc virspriestera dotās zīmes iemeta ugunī smaržvielas: tas bija vistīrākais vīraks — ticīgo raidīto lūgšanu simbols. Paklanījies kvēpinātājs devās uz vissvētāko vietu. Viņš turp virzījās atmuguriski, lai, pasarg dievs, nepagrieztu altārim muguru. Zvanu skaņas vēstīja viņa iznākšanu no vissvētākās vietas un pavadīja ceremoniju, kad viņš svētīja tautu. Leviti tūdaļ sāka skandēt lūgsnas svētās kakofonijas pavadījumā. Tas tiešām bija lieliski, vareni, grandiozi — trūkst vārdu, lai to izteiktu!

Sī ceremonija lik ļoti satrieca klātesošos, ka ikvienu neviļus pārņēma slepenas trīsas. Padomājiet vien: priesteris, iegājis vissvētākajā vietā, raidīja lūgšanas pašam dievam, viņš tās raidīja kā vīraku, kas kūpēja nolaistā aizkara priekšā. Un, ja Jahve noraidītu viņa ziedojumu, ja viņš par kaut kādu nolaidību sodītu priesteri, tad šis sods nāktu pār visu Izraēļa tautu 5 un visus ebrejus piemeklētu smaga slimība: ar dieva lietām nevar jokot! Tāpēc arī draudzes locekļi tik nepacietīgi gaidīja kvēpinātāja atgriešanos. Kādu atbildi viņš atnesīs no mūžīgā? Šis jautājums satrauca visus, kas atradās templī. Lai nelīktu viņiem velti baiļoties, kvēpinātājs parasti centās jo drīzi iznākt pie viņiem.

Bet šoreiz Cakarija ilgi kavējās. Izraēļa bērni ne pa jokam sāka bažīties: aizritēja sekundes, minūtes, tās vilkās gausi kā mūžība, bet Cakarija joprojām nerādījās.

Beidzot viņš pabāza aizkara spraugā degunu. Bet kādu degunu! … Tas bija milzīgs, tas bija izstiepies neticami garš. Deguns drūmā nīgr.umā milža pārbiedētajā Cakarijas sejā. Turklāt šās pārbiedētās sejas un draudīgā deguna īpašnieks drebēja kā apšu lapa. Vai tikai tur aiz aizkara nebija kas lēcies?

Jā, tur patiesi bija noticis kaut kas neaptverams. Tātad klausieties un drebiet!

Cakarija, nebūdams dumjš, bija nospriedis: «Ja jau man jāraida dievam tam kungam lūgšanas par visiem šiem ļautiņiem, par kuriem man, taisnību sakot, nav nekādas bēdas, tad vajag vismaz izmantot izdevību un iesniegt neredzamajam Cēhaotam nelielu personīgu lūgumu.» Tā nodomājis, viņš krita uz vaiga un sāka čukstēt:

— Visuvarenais dievs, vai tu nevarētu izdarīt man mazu pakalpojumu: vai tu nevarētu izdziedināt manu sievu no neauglības? Lūdzu lūdzu, dari tā, lai Elizabete dāvinātu man mazuli, un neliec sevi ilgi lūgties.

Un, locījis ceļus, Cakarija sastinga lūdzēja pozā.

Piecēlies viņš negaidot atradās aci prel aci ar mirdzošu eņģeli. Viņam, muļķim, būtu jāpriecājas, bet šis ne no šā, ne no tā sabijās: nepavisam nebija gaidījis ieraudzīt savā priekšā dieva sūtni. Eņģelim pat vajadzēja viņu nomierināt:

—     Nebīsties, Cakarija, tu visu svētītais no visiem Cakarijiem! — eņģelis viņam sacīja. — Jo dzirdēta ir tava lūgšana un tas kungs to ir uzklausījis. Ar īpašu retroaktīvu spēku, kas cilvēka prātam nav saprotams, viņš transformē tavu sievu. Tu atstāji Elizabeti neauglīgu kā tuksnesi; paies deviņi mēneši, un tu viņu vairs nepazīsi. Teikšu tev vēl vairāk: tev piedzims dēls, un tu to nosauksi par Jāni. Un tev būs prieks, un Izraēļa bērni priecāsies. Tavs dēls nedzers vīnu un citus stiprus dzērienus. Viņš sludinās tautai, un ļaudis viņam ticēs: tam, kas ir skaidrā, vienmēr tic. Daudzus neticīgos viņš atgriezīs pie dieva tā kunga. Un piedevām, vecais, pavēstīšu tev satricinošu numuru — tavs dēls kļūs par mesijas priekšteci! 6

Cakarija negribēja savām ausīm ticēt. Nospriedis, ka viņu mēģina izjokot, viņš teica eņģelim:

—          Cienītais, dievs tas kungs ir pārlieku

devīgs pret mani, es taču lūdzu viņam tādu mazumiņu. Vai tikai viņš par mani nesmejas? Iedomāsimies, ka es jums noticēšu, bet kā jūs pierādīsiet, ka jūs paliesi esat dieva sūtnis?

Cakarijas šaubas aizvainoja eņģeli.

—     Nav labi, nav labi, vecais, — viņš par atbildi teica. — Esmu ieradies pie tevis pa draugam, ar tēva Cēbaota uzdevumu, bet tu iedomājies, ka gribu tevi apšmaukt! Tas ir par daudz! Nu, tad zini: es esmu Gabriels, erceņģelis, pirmā zorte, kas stāvu priekš dieva. Bet, lai lu vairāk nešaubītos un neprasītu no manis vēl kādus paskaidrojumus, kopš šā brīža līdz tai dienai, kad piepildīsies tas, ko esmu tev pasludinājis, lu tapsi mēms.

To teicis, erceņģelis Gabriels uzlidoja līdz griestiem un atvadoties pat nepaklanījās apmulsušajam Cakarijam.

Ercenģeļa misija, redzams, patiesi nebija nekāds joks, ja jau Cakarija zaudēja runas spēju: nabadziņš kļuva mēms kā zivs!

Tagad jūs saprotat, ka ne jau bez iemesla nelaimīgajam Ieviļam bija tik nožēlojams izskats, kad viņš ieradās pie draudzes.

Veltīgi viņu apbēra ar jautājumiem:

—     Kas ir? … Kas noticis? … Nu runājiet taču, runājiet, garīdznieka kungs!

Bet no viņa nekā nevarēja izdabūt: viņš tikai kratīja galvu un kaut ko īdēja.

Tovakar Izraēļa bērni aizgāja gulēt, līdz nāvei nobijušies, un visu nakti viņus jāja lietuvēns.

2. nodala PRIEKŠTECIS

Un pēc šīm dienām Elizabete, viņa sieva, tapa grūta un paslēpās piecus mēnešus, sacīdama: tā tas kungs man ir darījis tanīs dienās, kad viņš mani ir uzlūkojis, no manis atņemt manu kaunu starp cilvēkiem.

Lūka, I. nod., 24. un 25. p.

ad beidzās viņa kalpošana, Cakarija, laiku nezaudēdams, atgriezās Jitā. Drīz vien viņa cienījamās laulātās draudzenes vēders sāka pamazītiņām briest. Šis apstāklis lika rosīgi darboties visu kaimiņu mēlēm, tikai viņas vīra mēle joprojām palika pilnīgi bezdarbīga. Nelaimīgais Cakarija ne vien bija kļuvis mēms, bet piedevām arī kurls, kas gan nemaz nebija paredzēts. 7

Taču ar visu savu kurlumu viņš lieliski sa15

prata, ka cilvēki smejas tāpēc, ka madāma Elizabete tik pēkšņi tikusi interesantā stāvokli. Tāpēc pēdējos piecus viņas grūtniecības mēnešus vīrs slēpa savu laulāto draudzeni no nelūgtiem skatieniem. «Tāda noslēgšanās ir gluži dabiska,» saka katoļu teologi. «Vajadzēja slēpt no ļaunām acīm un ļaužu nevalodām šās negaidītās ieņemšanas brīnumu.» Nav ko teikt, brīnums paliesi neticams.

Bet pienāca laiks, un Elizabete laida pasaulē mazuli. Eņģeļa pravietojums piepildījās, tomēr šis viltīgais pravietojums vēl nebija pilnīgi piepildījies: Gabriels taču apsolīja, ka pēc dēla piedzimšanas Cakarija atkal atgūs valodu. Bet nekas tamlīdzīgs nenotika: viņš joprojām bija kurls un mēms, jo dievs tas kungs gribēja, lai priestera izdziedināšana notiktu publikas acu priekšā — patiesi gan, vai tad vērts darīt brīnumus aiz slēgtām durvīm?

Tā nu Cakarija palika kurlmēms tikmēr, kamēr pienāca laiks izpildīt publisko reliģisko ceremoniju, ar .kuru ebreji parasti saista zēna piedzimšanu. Tā bija apgraizīšanas ceremonija. Nedēļu pēc tam, kad Jānis — 1ā pēc eņģeļa pavēles nosauca zēnu — bija nācis pasaulē, viņu aiznesa uz Jeruzalemes templi un tur viņam izdarīja birurģisko operāciju, kas ebrejiem un musulmaņiem nozīmē kristīšanu.

Te nu Cakarija pēkšņi iekliedzās:

— Ai, ai, ai! Tas tik ir brangi! . . . Es varu runāt! … Mani mīļie, es runāju! .. .

Un, lai atgūtu to, ko bija nokavējis, devi ņus mēnešus mēms būdams, viņš turpat, kā saka, uz līdzenas vietas sāka skaitīt garu pašsacerētu lūgsnu par godu Jehovain Cēbaotam.

Patiesi, der citēt šo lūgsnu, tā ir to vērts. Lūgsnas teksts lasāms evaņģēlijā, un tā sākas tā:

«Slavēts ir tas kungs, Izraēļa dievs, jo tas savus ļaudis piemeklējis un pestījis, un mums uzcēlis pestīšanas ragu sava kalpa Dāvida namā …» — un tamlīdzīgi (Lūka, 1. nod.,68. un 69. p.).

Vārdu pa vārdam tā teikts, es neko nepiedomāju klāt. Bet vai tad vajag nožēlot Cakariju, ja jau viņš tā priecājās par savu ragu ? …

Mazais Jānis auga, mātes un Cakarijas jo maigi lolots. Taču viens interesants sīkums: puišelis katrā izdevīgā gadījumā muka prom no vecāku mājas un viens klaiņoja pa apkārtni, stundām ilgi sarunādamies pats ar sevi.

Kā redzat, Jānis, bez šaubām, bija ebreju gaidītā mesijas priekštecis.

Bet kad un kā piedzima ilgi gaidītais mesija? Tieši par to tūdaļ būs runa.

3. nodaļa SVĒTĀ GARA IEJAUKŠANAS

Un tas eņģelis uz to sacīja: nebīsties, Marija, jo tu žēlastību esi atradusi pie dieva. Un redzi, tu tapsi grūta savās miesās un dzemdēsi dēlu. un sauksi viņa vārdu Jēzus.

Lūka, 7. nod., 30. un 31. p.

is erceņģelis Gabriels, jauneklīgais Jehovas sūtnis, nu gan bijis varen izmanīgs zellis! Ja var ticēt tam, kas par viņu stāstīts svētajās grāmatās, Gabriclam lieliski veicies apstulbināt cilvēkus ar vēstīm par gaidāmu ģimenes pieaugumu. Jau redzējām, kā viņš brīdināja par Jāņa piedzimšanu. Tagad redzēsim viņu tai pašā lomā — un, kā jūs domājat, kur? — pie Elizabetes māsīcas.

Elizabetei bija māsīca Marija, kas dzīvoja

Nācaretē, nomaļā Galilejas pilsētiņā. Jauna, melnīgsnējā Marija bija gauži daiļa — gards kumosiņš, no kura neatteiktos pat valdnieks.

Tolaik par Jūdejas ķēniņu skaitījās kāds Erods8 , ko ebreji par īstu ķēniņu neatzina. Šo valdnieku, ko viņiem bija uzspieduši romieši, ebreji uzskatīja vienkārši par iznireli, kas iesēdies likumīgā ķēniņa tronī. Bet ķēniņa Dāvida dzimtai 9 bija vairāki pēcteči, arī kāds galdnieks, saukts Jāzeps.

Un tā nu Mariju saderināja ar Jāzepu no Dāvida cilts.

Meitenes tēvs un māte, papucītis Joaķims un māmuļa Anna, sākumā bija nolēmuši ziedot savu lolojumu dievam tam kungam: kad Marija vēl bija gluži maziņa, viņi to aizveda uz templi un tur lika tai svinīgi zvērēt, ka viņa nekad neizies pie vīra un ziedosies kalpošanai priesteru kungiem.

Taču kādā jaukā dienā Joaķims un Anna pārdomāja. Kālab? Par to evaņģēliji klusē. Lai nu bijis kā būdams, Joaķims un Anna nosprieda saderināt savu meitu ar galdnieku Jāzepu. Iespējams, viņi gluži vienkārši bija palikuši tam parādā, bet samaksāt nevarēja, un vecais blēdis Jāzeps parāda dzēšanai pieprasīja, lai vecāki viņam atdotu savu meitēnu par sievu. Reizēm tiek noslēgti arī tādi darījumi …

īsi sakot, agrākos solījumus aizmirsa, un Mariju svinīgi salaulāja ar Jāzepu tai pašā dievnamā, kur viņa sava laikā bija devusi svēto solījumu.

Jāteic, ka priesteri sensenis izcēlušies ar to, ka ar viņiem patiesi labi var vienoties: kā zināms, skaistule gan bija apsolīta viņiem, taču par nelielu atlīdzību viņi bija ar mieru atdot to un svētīja galdnieka laulību gluži tāpat, kā būtu svētījuši kura katra garāmejoša plukatas laulību.

Bet te nu Marija saniķojās: Jāzeps vairs nebija visai jauns, drūms pēc skata, pliku pauri, ar milzīgu pinkainu bardu un īgņa arī. Šis līgavainis nesolīja sevišķu laimi. Turklāt vel mazā nopietni izturējās pret savu zvērestu.

Kad ar viņu sāka runāt par Jāzepu, viņa uzmeta lūpiņu un izsaucās:

—    Te tev nu bija! Es taču esmu devusi jaunavības solījumu!

Sev par laimi, Jāzeps bija visai smalks diplomāts. Viņš ieķēra pirkstus savās šķidrajās matu pinkās un, viltīgi smaidīdams, nepiespiesti teica:

—     Paklausieties, jaunkundz, ja tas ir vienīgais, kas jūs uztrauc, tad varu jūs nomierināt. Runa ir tikai par to, ka man vienam gauži garlaicīgi, nav ar ko vārdiņu parunāt. Man bija papagailis, bet arī tas viņnedēļ nobeidzās. Paskatieties uz manām biksēm! Es pats piešuju sev pogas. Vai redzat, cik tās slikti turas? Dzirdiet, sievu gribu ņemt tikai tālab, lai viņa man ceptu kotletes un lāpītu apģērbu. Tā es saprotu precēšanos!

Tas viss tika teikts tik sirsnīgā tonī, ka māmuļai Annai izsprāga sajūsmas asaras. Viņa pagriezās pret meitu un iečukstēja tai tieši ausī:

—    Ko tu lauzies, muļķīte! Ja jau mēs ar tēvu esam nolēmuši izdot tevi pie vīra, tad tu nedrīksti neklausīt. No agrākā nodoma tev vajadzēs atteikties. Tu taču zini, ka tēvam veikalu darīšanās ne visai veicas. Priesteri mums trīs ādas noplēsīs, iekam ņems tevi templī, bet Jāzeps neprasa nekāda pūra. Dod vārdu, nekrietnā! Labāka vīra mūžam nedabūsi.

Marija nodūra acis un nočukstēja:

—    Labi, māmiņ, esmu ar mieru, likai ar noteikumu, ka nekad nelauzīšu savu solījumu …

Jāzeps palocījās un teica:

—    Mademuazel, jūs man darāt lielu godu.

Tā nu iznāca, ka papucīša Joaķima meitiņa

kļuva par ķēniņa Dāvida pēcteča līgavu.

Gaidot laulību dienu, skaistulīte vēl dzīvoja pie tēva un mātes: viņa uzraudzīja māju, kad vecāki gāja darbā.

Un tā nu reiz, — tas nolika agrā marta rītā pašā priekšpavasarī, — kad Marija viena pati sēdēja savā istabiņā, pie viņas ieradās burvīgs jauneklis.

Melnace pacēla galvu, viņa jutās pārsteigta, taču patīkami pārsteigta.

Jauneklis piegāja tai klāt, viņa lūpās rotājās apburošs smaids.

—     Labdien, Marij, — viņš teica. — Tu patiesi esi jaukiņa! Uzreiz redzams, ka esi saņēmusi dieva svētību — viņš ir ar tevi, mūsu visa skaistā radītājs. Tu esi vislaimīgākā no sievietēm, jo bērniņš, ko tu dzemdēsi, būs tūkstoškārt svētīts.

Marija aizvien vairāk brīnījās, bet jutās arī sajūsmināta. Nekad vēl viņai nebija gadījies dzirdēt tik melodisku balsi: cik maz gan tā līdzinājās viņai par vīru solītā vecā bārdaiņa čerkstēšanai!

Taču visvairāk Mariju pārsteidza vēsts, ka viņai piedzimšot bērniņš, ļ'z to viņa skaistajam jauneklim atbildēja šādi (citēju evaņģēlista Lūkas vārdus, 1. nod., 34. p.): «Kā lai tas notiek? Jo es vīra neapzinos.»

Tik naiva vientiesība neaprakstāmi sajūsmināja jaunekli.

—    Par to, daiļā Marij, lūdzu, neraizējies,— viņš atteica. — Tas ir tīrais nieks! Mani sauc par Gabrielu, un pēc aroda es esmu eņģelis, tāpēc uz mani vari pilnīgi paļauties. Visaugstākā spēks nāks pār tevi, un pēc tam jau redzēsim! Tici man, mīļā: tev piedzims bērns, tu nosauksi viņu par Jēzu, bet visi citi dēvēs viņu par dieva dēlu.

Šai mirklī visas Marijas šaubas izgaisa.

—    Esmu jūsu paklausīgā verdzene, — viņa izdvesa, — lai notiek tā, kā jūs teicāt.

Bet kas tad notika Joaķima mājā Nācaretē?

Uz šo jautājumu kāds svēts bīskaps atbild: «Sai mirklī Vārds kļuva par miesu.»

Kad jau par miesu, tad par miesu!

Veicis savu misiju, erceņģelis Gabriels savicināja spārnus un aizspurdza caur spraugu griestos.

Svētā jaunava bija apaugļota; svētā gara iejaukšanās vainagojās ar spožiem panākumiem.

Sai sakarā atļaujos uzdot savam vecajam draugam, mūsu vissvētajam pāvestam, vienkāršu jautājumu: kāpēc evaņģēlijā Jēzu Kristu dēvē gan par «dieva dēlu», gan par «cilvēka dēlu»? Tas taču, velns lai parauj, nav viens un tas pats! Jo vairāk tāpēc, ka vārds «Gabriels» ebrejiski nozīmē «dieva cilvēks». Svētais tēvs, jūs būtu ļoti laipns, ja tuvākajā koncilā mums to izskaidrotu. Jo gadījumā, ja ticīgie iedomāsies, ka evaņģēlisti, saukdami Jēzu gan par cilvēka dēlu, gan par dieva dēlu, ar to gribējuši teikt, ka minētais Jēzus ir «dieva cilvēka» dēls, tad tas mums draud ar jaunu ķecerību.

Tikai lūdzu, svēto tēv, nedomājiet, ka šie apsvērumi ir manis paša.

Būdams ticīgais līdz sirds dziļumiem, esmu pārliecināts, ka ercenģelim Gabrielam nav nekādas daļas gar svētā gara nedarbiem. Atzīstu par labāku ticēt — un turklāt nesatricināmi ticu, — ka balodis ticis galā pats bez citu palīdzības.

Tas taču ir daudz jautrāk!

4. nodaļa MARIJA PIE ELIZABETES

Un Marija cēlās tanīs dienās nn steidzās pār tiem kalniem iet uz vienu pilsētu iekš Jūda. Un iegāja Cakarljas namā un sveicināja Elizabeti. L'n notikās, kad Elizabete Marijas sveicināšanu dzirdēja, tad tas bērniņš viņas miesās sāka lēkt un Elizabete tapa svēta gara pilna . . . Un Marija palika pie tās trīs mēnešus, pēc tam viņa atgriezās atpakaļ uz savām mājām.

Lūka. I. nod., 39,—41., 56. p.

ti tā nu balodītis bija paveicis savu, turklāt jāatzīst, paveicis it brangi. Tik brangi, ka jau pēc dažām dienām Marija pilnīgi skaidri noprata, kāda viņai gadījusies laime. Šķelme, tā apgalvo evaņģēlisti, par visu to cietusi klusu, taču pati it labi zinājusi, kas un kā.

Augām dienām viņa sēdēja, domās iegrimusi, ar sajūsmu atcerēdamās daiļā Gabriela vizīti un to, kas tai sekoja.

Vakaros, pārnākuši pēc darba mājās, papu-

cītis Joaķims un māmuļa Anna brīnījās: kālab gan viņu meitiņa kļuvusi tik domīga?

—    Viņa domā par Jāzepu, — teica tēvs, viltīgi piemiegdams aci.

—     Nu nē, pasakas! — atbildēja apķērīgākā Anna. — Te ir kaut kas cits … Un Jāzeps gan tam nav iemesls . ..

—    Vai tu tā domā?

—    Varu likt galvu ķīlā!

—    Tad, redzams, lieta nopietna …

—     Nav ko baidīties! Marija nav muļķe. Esmu pārliecināta, ka mūsu palaidnei ir kas padomā … Viņas vecumā tas piedodams, tādos gados taču sāk runāt sirds … Turklāt Marija ir krietna meitene, un mums nav ko raizēties… Viņa ir pārāk gudra, lai darītu muļķības. Lai nu kurš, bet es savu meitu pazīstu! Ne velti taču esmu viņas māte …

Kas attiecas uz Jāzepu, tad viņš joprojām lakstojās ap Mariju ar īsta līgavaiņa uzcītību. Nepagaja ne nedēļa, kad viņš neiegrieztos Joaķima mājās ar milzīgu puķu pušķi, kurā pārsvarā bija greznās lilijas: to noteica viņa smalkjūtība un gaume. Starp citu, galdnieki vienmēr izcēlušies ar savu galantumu, turklāt nepārkāpjot pieklājības ietvarus.

Taču Marija joprojām nevarēja sadūšoties un atklāt savu noslēpumu tētim vai māmiņai, lai gan viņai briesmīgi gribējās izkratīt savu sirdi kādai citai uzticamai sirdij, uz kuru varētu paļauties. Tāda vēlēšanās atzīstama par gluži dabisku.

Tad nu viņa lūdza vecākus, lai atļautu viņai kādu laiku paviesoties pie māsīcas Elizabetes.

Joaķims un Anna apspriedās un nolēma, ka nav nekāda iemesla viņai to liegt. Un Marija devās uz Jitu.

Tai laikā Cakarijas sieva vēl nebija laidusi pasaulē mazo Jāni: mesijas priekštecis vēl atradās tikai projektā. Evaņģēlists Lūka, kura informācijai vienmēr raksturīga liela precizitāte, apgalvo, ka Elizabete viņu ieņēmusi tieši sešus mēnešus pirms Marijas un Jāzepa laulībām.

Ieraudzījusi savu māsīcu, Elizabete, kas dzīvoja tālu no cilvēkiem Jūdejas kalnos, jutās ļoti pārsteigta un iepriecināta. Jau no pirmā skatiena abas sievietes viena otru saprata.

—    Esi sveicināta, Marij, — Elizabete teica māsīcai.

Viņas sabučojās.

—     Mīļo māsīc, '— Marija bilda, samulsumā nosarkusi, — ja jūs zinātu, cik ļoti priecājos, jūs redzot!

—     Jā, jā, zinu, zinu … Mums abām gadījusies liela laime, it īpaši jums, vai nav tiesa? … Bet padomājiet, cik tas interesanti: tikko jūs ieraudzīju, kad jau bērniņš sāka lēkt manās miesās… Tā ir laba zīme, es jums saku!

Marija labprāt noticēja māsīcas laipnajiem vārdiem. Viņu valodas negribēja beigties.

—    Nelaidīšu jūs prom, manu sirsniņ, jūs paliksit pie manis kādas dienas, — Elizabete teica, — jūsu klātbūtne nesīs man laimi.

Lielāku laipnību grūti iedomāties.

Un Marija nolēma nekā neslēpt Elizabetei. Viņa izstāstīja māsīcai par eņģeļa vizīti un par savu mīlestību pret to, kas veltījis viņai savu uzmanību. Viņa ļāva vaļu savām jūtām. Sajūsmas pārņemta, viņa izsaucās:

—     Mana dvēsele teic to kungu, un mana sirds, domājot par viņu, ik dienas pildās ar prieku. Esmu sava kunga kalpone, viņš apbēris mani savām dāvanām un radījis manī kaut ko ļoti svarīgu …

Elizabete pasmaidīja maigi un draudzīgi.

Marija turpināja:

—    Viņa vārds man ir svēts. Es biju izsalkusi — viņš mani ir paēdinājis. Manis dēļ viņš parādījis savu spēku. Tāpēc laiku laikos cilvēki mani dēvēs par svētīgu. [1] [1] «un marija sacīja: mana dvēsele teic augsti to kungu. L'11 mans gars priecājas par dievu, manu pestītāju. Jo viņš ir uzlūkojis savas kalpones zemību; redzi, no šī laika visi bērnu bērni mani teiks svētīgu. Jo tas spēcīgais lielas lietas pie manim ir darījis, un svēts ir viņa vārds. Un viņa žēlastība paliek uz radu radiem pie tiem, kas viņu bīstas. Viņš darījis varenus darbus ar savu elkoni un izkaisījis, kas ir lieli savā sirds prālā. Viņš tos varenos nogrūdis no augstiem krēsliem un pacēlis tos pazemīgos. Tos izsalkušos viņš pildījis ar labumiem, un tos bagātos viņš atstājis tukšus.» (Lūka, 1. nod., 40.—53. p.)

Elizabete satvēra viņu pie rokas.

— .Jus esat burvīga, mana mīļā Marija!

Māsīcu savstarpējie maigu jūtu apliecinājumi ilga trīs mēnešus, līdz tai dienai, kad priesteri Cakariju, kā pienākas, pasludināja par tēvu.

Tai dienā Marija atgriezās Nācaretē. Bet, tā kā bija aizritējuši jau trīs mēneši kopš tā laika, kad Vārds pārvērtās par miesu, meitenes vēderiņš sāka saistīt ļaužu skatienus.

5. nodaļa, KURA JĀZEPS SAMIERINĀS AR VISU SO NOTIKUMU, LAI GAN SĀKUMĀ TAS VIŅAM GAUŽI NEPATĪK

Bet Jāzeps, viņas vīrs, taisns būdams un negribēdams tai kaunu darīt, gribēja to slepeni atstāt. Bet. viņam tā savā prātā domājot, raugi, tā kunga eņģelis sapnī parādījās, sacīdams: Jāzep, tu Dāvida dēls, nebīsties Mariju, savu sievu, ņemt pie sevis, jo, kas iekš tās dzimis, tas ir no svēta gara. Un viņa dzemdēs dēlu, tā vārdu tev būs saukt Jēzus: jo viņš izpestīs savus ļaudis no viņu grēkiem . . . Bet Jāzeps, no miega uzmodies, darīja, kā viņam tā kunga eņģelis bija pavēlējis, un ņēma savu sievu pie sevis.

Matejs, 1. nod., 19,— 21., 24. p.

au zinām, ka Jāzeps bija pats parastākais galdnieks, taču ar visu savu drusku vientiesīgo izskatu viņš tomēr nebija nekāds neaptēstais puisis, turklāt patmīlības viņam ari netrūka.

— Ja jau radies asniņš, tad tas nozīmē, ka bijusi iesēta sēkliņa! Katrā ziņā manā dārziņā kāds ir saimniekojis! — viņš teica, tikko ieraudzīja savu daiļo līgavu.

Un te nu galdnieku sagrāba skaudras skumjas. Jaatzist, ka viņam bija zināms pamats:

patiesi, vai gan tik vientiesīgs un naivs cilvēks varēja iedomāties, ka viņa sāncensis ir tikai balodis un ka Marija gan kļuvusi ne pa jokam grūta, tomēr joprojām palikusi tikpat nevainīga, kā bijusi pirms svētā gara iejaukšanās. Nē, to Jāzeps nevarēja iedomāties.

Lieciet viņa vietā pašu dievbijīgāko ticīgo, iedomājieties, ka Marijas līgavainis bijis pats visticīgākais cilvēks un ka, pēc trīs mēnešu prombūtnes atgriezies Jitā, šis cilvēks atradis savu nnļo melnacīti interesantā stāvoklī: esmu ar mieru saderēt, ka viņš būtu sadrūmis vēl vairāk nekā mūsu galdnieks.

Jāzeps grasījās ņemt sievu, lai viņa tam vārītu ēst un lāpītu bikses; tomēr tik vienaldzīgs pret laulības dzivi viņš nebija, lai varētu pavisam nejūtīgi izturēties pret to smieklīgo stāvokli, kādā nenovēršami nonāk laulāts vīrs, kuram uzlikti ragi.

Reiz, ieradies pie Marijas kā parasti ar puķu pušķi, viņš pamanīja, ka viņa līgavas vēderiņš ieguvis visai krietnus apmērus. Niknumā Jāzeps nosvieda puķu pušķi un izsaucās:

—    Velns lai parauj, cienītā, pa to laiku, kamēr man nebija tā laime jūs redzēt, jūs esat guvusi vienā otrā lietā lieliskus panākumus! …

Marija samulsusi nodūra acis. Papucītis Joaķims un māmuļa Anna gluži apstulba. Jāzeps pagriezās pret viņiem un teica:

—          Ka tevi jupis! Ja jūs cerat, ka pēc visa tā es vēl precēšu jūsu svilpasti, tad tikpat labi jūs varat gaidīt, ka palmā izaugs redīsi!… Jau tā draugi smejas par mani, saka — es esot iekārojis jauniņu! Viņi man nemaz vairs neliks miera! Par mani sacerēs tādus pantiņus! … Un nelieši zeļļi, tie līdīs vai no ādas ārā, lai tikai izdomātu par mani vēl kādas nekrietnības! Nu nē, padevīgi pateicos, tā neies! … Ņemu savu vārdu atpakaļ … Negribu, ka par mani tenkotu visa apkaimei

Kamēr Jāzeps visu to runāja, Marija paguva saņemties. Viņa mēģināja pielaipot līgavainim un, sataisījusi mīlīgu purniņu, lai pasaldinātu rūgto kumosu, teica:

—    Jāzep, mīļais, zvēru jums, ka jūs maldāties … esmu lira kā zīdainis, ko dzemdēšu .. .

—    Tīra kā gaidāmais bandubērns?! Nu, vai zināt, tas jau ir par daudz!

—     Jāzep, manu zaķīt, dodu jums vārdu, es joprojām esmu jūsu cienīga … Neviens vīrietis nevar lielīties, ka būtu skūpstījis kaut vai manu pirksta galiņu …

—     Nu nē, liecieties mierā … Lai nu kuru, bet mani vis neapvārdosit! Kas gan cits, ja ne vīrietis novedis jūs tik nožēlojamā stāvoklī?

—    Tas ir balodis!

To nu galdnieks neizturēja.

—     Pēc visa notikušā tu vēl iedrošinies ņirgāties par mani! … — viņš iekliedzās. — Tas tikai ir numurs! Labi vēl, ka viņa iesākusi palaidnīgu dzīvi, iekam esam iegriezušies inērijā . .. Būtu gan es iekritis sprikstis, ja bijis viņas vīrs!

To teicis, Jāzeps niknumā izskrēja laukā no mājas.

Joaķims un Anna galīgi apjuka. Viņu pārsteigums bija tik liels, ka viņi mutes vien iepleta.

Kad Jāzeps aizgāja, mājās izcēlās šausmīgs skandāls. Mariju apbēra ar nepatīkamu vārdu krusu. Tētis un maina visādā ziņā gribēja dabūt zināt, kā sauc nelieli, kas vainojams par to, ko Joaķims un Anna, nezinādami dieva nolūkus, uzskatīja par kauna lietu. Kaimiņos dzīvoja kāds jauns cilvēks, vārdā Panters, un māmiņas aizdomas tūdaļ vērsās pret viņu. Panters bija gluži tīkama izskata un savā laikā bildinājis Mariju.

Marija zvērēja pie visiem dieviem, ka vainojams tikai balodis, taču neviens viņai neticēja.

Galu galā Anna un Joaķims sadrūmuši nolēma gaidīt, kāda būs notikumu gaita.

Viņi jau bija zaudējuši katru cerību izdot pie vīra savu meitu, kad pēkšņi kādā rītā pie viņiem ieradās Jāzeps. Galdnieks ienāca, rokas berzēdams. Nekad vēl viņi nebija redzējuši tā sejā tādu laimi.

—     Sveiki, nākamais sievastēvs un nākamā sievasmāte! Vai neesat pārdomājuši, vai vēl arvien gribat ņemt mani par znotu?

—    Te tev nu bija! — vienā balsī izsaucās Joaķims un Anna. — Mēs jau nospriedām, ka

jūs esat atteikušies no Marijas pēc tās mazās ķibeles, kas ar viņu notikusi! …

—            Kas tiesa, tas tiesa. Es paliesi saskaitos, negribu to noliegt… Bet tagad man viss zināms

Anna un Joaķims brīnījās vēl vairāk.

—           Kā tad tā? — papucītis jautāja. — Tagad jums viss zināms un tāpēc jūs gribat viņu precēt? …

—    Tieši tā.

—           Liekas, mēs neesam jūs pareizi sapratuši …

—    Es saku: tieši tā.

—          Jūs jokojat, Jāzep … Kāpēc jūs tik ļauni zobojaties par mūsu bēdām?

—            Es nezobojos … Es visu zinu un varu jums apgalvot, ka mazā nav melojusi, teikdama, ka par visu vainojams balodis.

Anna un Joaķims saskatījās.

—            Nemaz nav jālūr vienam uz otru kā runčiem, kas pastrādājuši nedarbus… Es ari apgalvoju, ka tas ir balodis …

—    Ko tad tur, — nomurmināja Joaķims,

— ja jūs uzstājat, lai tad arī būtu balodis__________

Galu galā tā ir jūsu darīšana.

—            Iedomājieties, šodien redzēju sapni… Brīnišķīgs eņģelis, zelta spārniem, apsēdās uz manas gultas un, sakrustojis kājas, teica man: «Paklau, Jāzep, tu taču esi īsts stulbenis … Tev tikai vajag izstiept roku, un tev piederēs dārgums. Bet tu negribi ne pirksta pakustināt! …» — «Kur, kur ir dārgums?» jautāju eņģelim. «Topat līdzās Java paša pilsētiņā, pašā Nācaretē. Sis dārgums ir Marija, papuasa Joaķima meita, burvīgā brunete, ar kuru tu esi saderināts.» — «Jā-ā,» atbildēju, «tā ir tā pati, kas gaida bērnu nezin no kā. Visi domā, ka tas ir Pantera darbs. Ja Marija patiešām ir dārgums, tad nekādā ziņā viņa nav tikumu krātuve.» — «Tu maldies, Jāzep. Panteram te nav nekādas daļas, tāpat arī ne citiem mirstīgajiem: Marija ir nevainīga kā cālis olā. Bērns, ko viņa nes savā klēpī, ir, draudziņ, mesija, kas tur iekļuvis svētā gara iejaukšanās rezultātā.» — «Tātad stāsts par balodi ir patiesība?» pajautāju. — «Patiesība, skaidra patiesība. Es esmu erceņģelis Gabriels, tāpēc man vari ticēt.» — «Nu, ja jau tā, tad es ciešu klusu. Ko jūs man ieteiksit darīt?» — «Appreci, draudziņ, Mariju un pēc iespējas drīzāk. Tādējādi likuma priekšā tu bez jebkādām grūtībām tiksi par tēti mesijam, kas atpestīs Izraēļa tautu un reizē arī visu ļaužu dzimumu.»

Joaķims un Anna bija sajūsmināti. Jāzeps runāja tālāk:

—    Tagad, ceru, jums ir skaidrs, kāpēc steidzos kļūt par jūsu znotu . .. Nedod dievs, ja kādam citam arī gadīsies tāda pati debesu atklāsme un tas noņems man šo dārgumu pašā degungalā!

—    Tad sit saujā, mīļo Jāzep! — izsaucās laimīgie vecāki. — Mēs dodam jums Mariju.

Pasludināsim saderināšanos, un viss būs kārtlbā . .. Tikai, klau, vārdu turēt!

—    Nolemts!

Pēc šās sarunas pagāja desmit dienas, un jauno Mariju sāka godāt par kundzi. Laulību ceremonijas laikā daži puišeļi gan lūkoja palaist kādu joku par ziedu vainagu līgavai galvā, taču virspriesteris Sīmanis, dieva iedvesmots, iebuksnīja galdniekam sānos un klusu iečukstēja viņam ausī:

—    Nebīsties, laimīgais!

6. nodaļa MESIJAS RADURAKSTI

Tad nu pavisam no Abraāma līdz Dāvidam ir Četrpadsmit augumi; un no Dāvida līdz aizvešanai uz Bābeli ir Četrpadsmit augumi, un no aizvešanas uz Bābeli līdz Kristum ir Četrpadsmit augumi. Bet Jēzus Kristus piedzimšana bija tāda: kad Marija, viņa māte, Jāzepam bija saderēta, pirms tie nāca kopā, tā atradās grūta no svēta gara,

Matejs, 1. nod., 17. un 18. p.

tagad laikam gan būs vietā iepazīstināt lasītājus ar Jēzus radurakstiem un atgādināt tos solījumus, ko Jahve deva patriarhiem. Sie interesantie raduraksti, — interesanti galvenokārt ar to, kā tie noslēdzas, — izklāstīti evaņģēlijā. Un tāpēc tiem jāierāda sava vieta.

Pilnīgi iespējams, ka tai brīdī, kad šķīstajai jaunavai teju, teju vajadzēja dzemdēt, paliekot turklāt nevainīgai, patriarhi nosūtīja pie Jahves delegāciju, lai izteiktu viņam savu

prieku par to, ka starp viņu tiešajiem pēcnācējiem nāks pasaulē bērns, kam pravieši pareģojuši glābt cilvēku dzimumu un izpirkt Ādaina un Ievas grēku.

Pirmais pie visaugstākā ieradās Ābraāms 10 un teica:

—     Kungs dievs, kā balvu par manu uzticību taviem debesu likumiem tu apsolīji, ka es kļūšot par svētīta dzimuma ciltstēvu un ka manu tiešo pēcteču vidū būšot mesija. Un nu ir pienācis laiks. Ai visuvarenais dievs! Tavi zvēresti ir svēli un negrozāmi, tu turēsi savu vārdu.

—    Protams, Ābraām, turklāt labprāt.

—    Kungs, es dzemdināju Tzaāku.

Izaāks atnāca un teica: «Es, dieviņ, dzemdināju Jēkabu.» Jēkabs atnāca un teica: «Es dzemdināju Jūdu.» Jūda atnāca un teica: «Es dzemdināju Perecu.» Perecs atnāca un teica: «Es dzemdināju Ecranu.» Ecrans atnāca un teica: «Es dzemdināju Ramu.» Rams atnāca un teica: «Es dzemdināju Aminadabu.» Aminadabs atnāca un teica: «Es dzemdināju Naāsanu.» Naāsans atnāca un teica: «Es dzemdināju Zalmanu.» Zalmans atnāca un teica: «Es dzemdināju Boasu.» Boass atnāca un teica: «Es dzemdināju Obedu.» Obeds atnāca un teica: «Es dzemdināju Izaju.» Izajs atnāca un teica: «Es dzemdināju Dāvidu.»

Te ieradās Dāvids. Jehova draudzīgi paplikšķināja viņam pa vaigu un sacīja:

—          Mīļo Dāvid, tu vienmēr esi bijis mans mīlulis. Tāpēc es atkārtoju tev solījumu, ko devu Abraāmam. Vēsturē tevi, mans dārgais, sauks par mesijas ciltstēvu.

Dāvids paklanījās un teica:

—    Es dzemdināju Zālamanu.

Zālamans atnāca un teica: «Es dzemdināju Rekabearnu.» Rekabeams atnāca un teica: «Es dzemdināju Abijamu.» Abijams atnāca un teica: «Es dzemdināju Azu.» Aza atnāca un teica: «Es dzemdināju Jozavatu.» Jozavats atnāca un teica: «Es dzemdināju Joramu.» Jorams atnāca un teica: «Es dzemdināju Ozeju.» Ozeja atnāca un teica: «Es dzemdināju Joatamu.» Joatams atnāca un teica: «Es dzemdināju Akazu.» Akazs atnāca un teica: «Es dzemdināju Izķiju.» Izķija atnāca un teica: «Es dzemdināju Manasu.»

Ieradās Manasus. Viņš jau grasījās nosaukt sava dēla vārdu, bet dievs tas kungs ar rokas mājienu pārtrauca viņu.

—     Lai nu kuru. bet tevi, Manasus, es labi pazīstu, — viņš teica. — Tev ir vareni veicies, ka esi iekļuvis mesijas senču sarakstā. Negribu tev neko pārmest, bet tu taču visu mūžu biji tāds nelietis kā reti kāds. Uz tavas sirdsapziņas ir ne viens vien nešķīsts darījums: tu pielūdzi velnu, tu pavēlēji pārzāģēt uz pusēm Ezaiju, vienu no maniem mīļajiem praviešiem. Kuru katru dienu var piedzimt Kristus — vai tiešām tu domā, ka viņam būs gods, ja tu būsi viņa senču sarakstā?

—     Kas tiesa, tas tiesa, — Manasus piekrita,

atzīstos, biju nešķīstenis un neticēju savam dievam. Iztapdams elkiem, liku nomušit lavu pravieti Ezaiju [2] . taču arī tas ir tiesa, kungs, ka es neesmu pārkāpis morāles likumus kā Zālamans, nekad neesmu spekulējis ar savas sievas daiļumiem kā Abraāms, neesmu netikles dēls kā resnītis Boass ".

—    Atvainojiet, man šķita, ka jūs kaut ko teicāt attiecībā uz mani? — uztraucās Boass.

—   Kas? Kas ir? — Abraāms un Zālamans kļuva ziņkārīgi.

—    Tas kungs apvaino mani svētuma zaimošanā, — atbildēja Manasus, — bet es atsaucos uz vainu mīkstinošiem apstākļiem un salīdzinu sevi ar jums. Mesijam vis pārlieku neglaimo, ja cs esmu viņa senču vidū, to patiesi varu atzīt. Tomēr domāju, ka viņam par mani nebūs ne drusku vairāk jāsarkst kā par

Boasa māti Bakabas kundzi, Jērikas padauzu …

Klusāk, klusāk! — viņu apsauca visaugstākais. — Kālab gan mums mazgāt savu netīro veļu visu šo jauno ķerubu un zēravu klātbūtnē? Apmierinieties, mīlīši! Manasus, mans draugs, es tev piedodu visus tavus nedarbus, un tev nevajag kritizēt pārējos Kristus senčus. Labāk turpināsim savu ekskursu šai visai interesantajā ciltsgrāmatā, kuras mērķis ir pierādīt, ka esmu turējis savus Abraāmam un Dāvidam dotos solījumus. [1] «Manasus bija divpadsmit gadus vecs, kad palika par ķēniņu, un valdīja piecdesmit un piecus gadus Jeruzalemē. Un viņa mātei bija Eiciba vārds. Un viņš darīja, kas tam kungam nepatika, pēc to pagānu negantības, ko tas kungs bija izdzinis Izraēļa bērnu priekšā. Jo tas uztaisīja atkal kalnu altārus, ko viņa tēvs Izķija bija iznīcinājis, un cēla Baālam altārus, un taisīja elka mežu, kā Akabs, Izraēļa ķēniņš, bija darījis, un metas zemē priekš visa debess pulka un kalpoja tiem … Viņš arī lika Ašeras bildi… Un Manasus izlēja arī daudz nenoziedzīgas asinis, tiekams Jeruzaleme tapa pilna no viena gala līdz otram, pāri par lo grēku, uz ko viņš Jūdu paveda darīt, kas tam kungam nepalika.» (2. Ķēniņu grām., 21. nod., 1.—3., 7. un 10. p.)

—     Tātad — ko tad dzemdināji tu, Manasus?

Manasus atbildēja:

—     Es dzemdināju Amonu.

Amons atnāca un teica: «Es dzemdināju Joziju.» Jozija atnāca un teica: «Es dzemdināju Jekoniju.» Jekonija atnāca un teica: «Es dzemdināju Zalatiēlu.» Zalatiēls atnāca un teica: «Es dzemdināju Zerubabeli.» Zerubabelis atnāca un teica: «Es dzemdināju Abiudu.» Abiuds atnāca un teica: «Es dzemdināju Eliaķimu.» Eliaķims atnāca un teica: «Es dzemdināju Acoru.» Acors atnāca un teica: «Es dzemdināju Cadoku.» Cadoks atnāca un teica: «Es dzemdināju Aķimu.» Aķims atnāca un teica: «Es dzemdināju Eliudu.» Eliuds atnāca un teica: «Es dzemdināju Eleācaru.» Eleācars atnāca un teica: «Es dzemdināju Matanu.» Matans atnāca un teica: «Es dzemdināju Jēkabu.»

Jēkabs piecēlās no savas vietas.

—           Uf! — izdvesa Jahve. — Tu esi palicis viens, mans mīļais Jēkab numurs divi.

—           Ja, jā, kungs, pavisam nesen tu svītroji mani no dzīvajo sarakstiem, bet mans dēls vēl ir sveiks un vesels.

—    Ko tad tu esi dzemdinājis?

—           Es dzemdinSju Jāzepu, — atbildēja Jēkabs.

Patriarhi saskatījās.

—           Tad iznāk, ka šis Jāzeps arī būs mesijas tēvs? — Abraāms jautāja.

—            Nepavisam ne, Jāzeps ir tikai vīrs kādai Marijai, kas dzemdēs minēto Kristu.

—           Tā, tā! — piebilda Dāvids, domādams, ka viņš visu sapratis. — Šis Jāzeps, mans pēctecis, būs jūsu apsolītā mesijas tēvs.

—           Taču nē, velns lai parauj!… Jāzepam ar viņu nav nekā kopēja. Viņš ir Marijas vīrs un tikai. Bet gar citu jums nav daļas.

Patriarhi par kaut ko ilgi čukstējās, pēc tam izsaucās:

—           Iznāk, kungs, ka tu par mums esi pasmējies?!

—            Kāda velna pēc man tad visa šī ģenealoģija, — teica Abraāms, — ja pēdējais no mana dzimuma nav ne pirksta pakustinājis, lai pasaidē nāktu mesija? … Mani gluži vienkārši ir apmuļķojuši!

—           Mēs visi esam apmuļķoti! — piebalsoja pārējie.

Dievs tēvs cirta dūri uz savas rakstāmpults

(tā bija brīnišķīga pults, izrotāta ar briljantiem).

—            Tie nu gan ir tiepšas! — viņš iekliedzās. — Viņi ne velna nevar saprast, tikai gaida, lai viņiem iebāž mutē mīklas atrisinājumu!

—           Ja jau mīkla, lai būtu mikla! Kā tev tik, — piebilda Dāvids. — Bet tu taču man apsolīji, ka mesija celsies no mana dzimuma? Jā vai nē?

—     Apsolīju.

—           Un man? — dievam klupa virsū Ābraāms.

—            Neapstrīdu. Tieši tāpēc jau jūsu tiešais pēctecis ir galdnieks Jāzeps, Marijas laulāts vīrs, bet Marija rīt kļūs par Kristus māti.

—            Dievs, apžēlojies, — vienā balsī sāka vaimanāt visa kompānija, — bet ja nu šis Jāzeps ir tikai platonisks laulāts vīrs? …

—     Lai arī, kas jums par bēdu?

—           Kā tad tā, kas mums par bēdu?! Tu lauz savas saistības!

—     Atvainojiet, lūdzu, bet…

—    Tu izvairies tās pildīt!

—     Nekādā ziņā.

—    Tas nu gan ir par daudz!

Un mesijas viltus senči sāka dauzīt kājām, pat nemēģinādami apslēpt niknumu, kādu viņos sacēla šī negantā vilšanās.

Visaugstākais zaudēja pacietību, viņš ari sāka plosīties.

—            Kaut jūs pērkons nospertu! — viņš iebrēcās pārvērstā balsī. — Jūs man galu galā

esat līclz nāvei apnikuši! Vācieties prom no šejienes — un veicīgāk! Jūsu pretenzijas ir aplam muļķīgas. Esmu izpildījis savu solījumu, jo es esmu bezgrēcīgs. Jāzeps nav mesijas tēvs, un tomēr mesija nāk no jūsu dzimuma. Vai jums nepietiek, ka es to apgalvoju? Un tas ir augstāk par jūsu saprašanu, jo te ir noslēpums.

Patriarhi tomēr nerimās, un tad Cēbaots pavēlēja:

— Troņi, Varas, Pirmeņģeļi! Sviediet viņus visus laukā pa durvīm!

Vienā mirklī pavēle bija izpildīta.

Tāpēc jau ari evaņģēlijā visvisādi mēģināts mums pierādīt, ka Jēzus Kristus cēlies no Dāvida un Abraāma, lai gan viņš nav šo divu dieva mīļoto patriarhu tiešā pēcteča Jāzepa dēls. [3] [1] Lai man nepārmestu, ka es izdomāju visādas aplamības un piedēvēju tās tā sauktajām «svētajām» grāmatām, citēju vārdu pa vārdam Mateja evaņģēlija pirmos sešpadsmit pantus:

«1. nodaļa. — 1. Jēzus Kristus ciltsgrāmata. Jēzus bija Dāvida, Dāvids Abraāma dēls. — 2. Abraāms dzemdināja Izaāku, un Izaāks dzemdināja Jēkabu, un Jēkabs dzemdināja Jūdu un viņa brāļus. — 3. Un Jīīda dzemdināja l'erecu un Caru no Tamaras, un l'erecs dzemdināja Ecranu, un Ecrans dzemdināja Rāmu. — 4. Un Kams dzemdināja Aminadabu, un Aminadabs dzemdināja Naāsanu, un Naāsans dzemdināja Zalmanu. — ,r >. Un Zalmans dzemdināja Boasu no Rakabas, un Boass dzemdināja Obedu no Rutes, un Obeds dzemdināja Izaju. — C. Un Izajs dzemdināja ķēniņu Dāvidu, un ķēniņš Dāvids dzemdināja

Zālamanu no Urijas sievas. — 7. Un Zālamans dzeindināja Rekabeamu, un Rekabeams dzemdināja Abijamu, un Abijams dzemdināja Azu. — 8. Un Aza dzemdināja Jozavatu, un Jozavats dzemdināja Joramu, un Jorams dzemdināja Ozeju. — 9. Un Ozeja dzemdināja Joatamu, un Joatams dzemdināja Akazu, un Akazs dzemdināja Izķiju. — 10. Un Izķija dzemdināja Manasu, un Manasus dzemdināja Amonu, un Amons dzemdināja Joziju. — 11. Un Jozija dzemdināja Jekoniju un viņa brāļus ap to aizvešanu uz Bābeli. — 12. Un pēc aizvešanas uz Rābeli Jekonija dzemdināja Zalatiēlu, un Zalatiēls dzemdināja Zerubabeli. — 13. Un Zcrubabelis dzemdināja Abiudu, un Abiuds dzemdināja Eliaķimu, un Eliaķims dzemdināja Acoru. — 14. Un Acors dzemdināja Cadoku, un Cadoks dzemdināja Aķiinu, un Aķims dzemdināja Eliudu. — 15. Un Eliuds dzemdināja Eleācaru, un Eleācars dzemdināja Matanu, un Matans dzemdināja Jēkabu. — 16. Un Jēkabs dzemdināja Jāzepu, Marijas viru, no kuras piedzimis Jēzus, kas top saukts Kristus?»

Lasot evaņģēliju, gribot negribot cilvēks jūtas pārsteigts par drausmīgajām muļķībām un pretrunām, kas tajā sablīvētas. Nu vai gan nav absurda reliģiskā doktrīna, kas lielā mērā pamatota uz Marijas nevainību un, piedraudot ar baznīcas lāstu, aizliedz pat uz mirkli pieļaut, ka mesijas dzimšanā kāda daļa bulu arī Jāzepam? Bet reizē ar to evaņģēlijā ar tādu uzcītību uzrādīti Marijas inertā laulātā drauga raduraksti, sākot ar Dāvidu un Abraāmu, tādējādi mēģinot pieradīt, ka dievs esot izpildījis savus patriarhiem dotos solījumus un mesija esot viņu pēctecis. Cik dižens piemineklis muļķībai!

Taču ari šajā vismuļķīgākajā apgalvojumā evaņģēlijs nonāk pretrunā pats ar sevi. Tā, piemēram, Kristus raduraksti svētā Lūkas izklāstā un svētā Mateja izklāstā nepavisam nav viens un tas pats. Evaņģēlists Lūka šādi attēlo mesijas ģenealoģiju:

«3. nodaļa. — 23. Un viņš pats Jēzus bija trīsdesmitā gadā un, pēc ļaužu domām, Jāzepa dēls, tas bijaElus dēls. — 24. Tas Matata, tas Levja, tas Mclkus, tas Janna, tas Jāzepa dēls. — 25. Tas Matatijas, tas Amosa, tas Naūma, tas Eslus, tas Nagajus dēls. — 20. Tas Maāta, tas Matatijas, tas Zcmeja, las Jāzepa, tas Jūdas dēls. — 27. Tas Jāņa, tas Rezas, tas Zerubabela, tas Zalatiēla, tas Ncrus dēls. — 28. Tas Melkus, tas Adija, tas Kožama, tas Elmodama, tas Era dēls. — 29. Tas Jozes, tas Eliēcera, tas Jorcma, tas Matata, tas Levja dēls. — 30. Tas SImcana, tas Jūdas, tas Jāzepa, tas Jonana, tas Eliaķima dēls. — 31. Tas Meleas, tas Mennas, tas Matatas, tas Nātana, tas Dāvida dēls. — 32. Tas Izajus, tas Obeda, tas lioasa, tas Zalmana, tas Naāsana dēls. — 33. Tas Aminadaba, tas Arama, tas Eerona, tas Pereea, tas Jūdas dēls. — 34. Tas Jēkaba, tas Izaāka, tas Ābraāma …»

Tādējādi svētajam Matejam un svētajam Lūkam tā sauktā Jēzus Kristus ciltsgrāmala saskan no Ābraāma Iklz Dāvidam; bet, sākot no Dāvida, šie divi evaņģēlisti, ko abus iedvesmojis balodis, nonāk klajā pretrunā viens ar otru; pēc Mateja vārdiem, ciltskoks gājis caur Zālamanu, bet, pēc Lūkas vārdiem, dievs savus solījumus izpildījis ar cita — Dāvida cilts Nātana zara palīdzību. Turklāt — un tas ir vislielākais no visiem brīnumiem! — abi šie pretējie zari tomēr nobeidzas ar galdnieku Jāzepu: redziet, cik visvarens ir Jehova!

Secinājums: abi Jēzus Kristus ciltskoki, kas uzrādīti evaņģēlijā, ir ne vien smieklīgi paši par sevi, jo to secinājums sagrauj visu to struktūru, bet tie turklāt vēl ir brēcošā pretrunā viens ar otru, un tie jau ir muļķības kalngali.

Tad nu nolieksim, brāļi, galvas šā penterējuma priekšā un ticēsim tam, kaut ari nesaprotam no tā nenieka.

7. n o d a ļ a ZIEMASSVĒTKI UN GANI

Un gani bija ap to pašu vietu laukā pie tiem laidariem, tie, nomodā būdami, naktī savus lopus sargāja. Un redzi, tā kunga eņģelis pie tiem piestājās, un tā kunga spožums tos apspīdēja, un tie bijās loti. Un tas eņģelis uz tiem sacīja: nebīstieties. jo redzi, es jums pasludinu lielu prieku, kas visiem ļaudīm notiks: jo Jums šodien tas pestītājs dzimis, kas ir Kristus tas kungs Dāvida pilsētā … Un notikās, kad tie eņģeli no tiem uz debesīm bija aizgājuši, tad tic gani runāja savā starpā: eirna tad nu uz Betlemi raudzīt, kas tur noticis, kā tas kungs mum^ licis ziņu dot. Un tic steigdamies nāca un atrada ir Mariju, ir Jāzepu un to bērniņu silē guļošu.

Lūka, 2. nod., 8—11., 15. un 16. p.

Mums jau zināms, ka Jāzeps redzēja sapni un ar to pietika, lai viņš tfidaļ nomierinātos. Sis paļi raugligavainis solījās kļūt par bezgalvērtlgu laulātu draugu. Gluži veltīgi, tik tiešām veltīgi Marija bija baidījusies iziet pie vīra!

Tūdaļ pēc laulību ceremonijas galdnieks paziņoja, ka viņš un sieva gulēšot katrs savā gultā. Vai viņš turēja doto vārdu? Evaņģēlija leģendā par to nav atrodami nekādi norādījumi. Viss turpmākais liecina, ka šķistā

jaunava no Nācaretes, jādomā, ne vienmēr tik bargi izturējusies pret savu godājamo laulāto draugu. Tomēr neaizsteigsimies priekšā.

Patiesība liek atzīt (un mēs to labprāt darām), ka vismaz sākumā Marijai pieticis ar vienu vienīgu svētā gara apciemojumu. [4] [1] ruānas teoloģijas fakultātes profesors abats Fuārs savā grāmatā «Jēzus dzīve» citē svēto tekstu: «Pēc laulības ceremonijas jaunā sieva atgriezās savās mājās; bet Jāzeps viņu nezināja līdz tai dienai, kad viņa dzemdēja dēlu un nosauca to par Jēzu.» (Vulgātas fragments ,2 .)

— Nu, bet pēc tam? — jautās ziņkārīgs lasītājs. I'ēc tam? … To redzēsim.

Jāzeps savukārt gaužām lepojās ar viņam piešķirto godu. Lai nu gan viņš nebija mesijas tēvs, tomēr kaut vai saukties par tādu jau arī nebija nekāds joks! Viņš ar prieku pieteica sevi par gaidāmā mazuļa likumīgo tēti un veltīja Marijai vismaigāko gādību.

Tolaik ķeizars Augusts izdeva pavēli izdarīt visu Romas impērijas pavalstnieku skaitīšanu. 13 Tai laikā Jūdeja ietilpa šai varenajā lielvalstī kā sastāvdaļa, to pārvaldīja ķeizara vietvalži un viens no tiem bija minētais tetrarhs Erods.

Pēc imperatora pavēles katram pavalstniekam vajadzēja pierakstīties nevis tur, kur viņš bija dzimis vai dzīvoja, bet gan tai vietā, no kurienes cēlusies viņa ģimene vai cilts. Tāpēc Jāzepam, kas piederēja pie Dāvida nama no Betlemes, vajadzēja iet pierakstīties lietie mē.

Ceļojums iekrita pavisam nelādzīgā brīdī: vajadzēja atstāt Nācareti, bet Marija jau bija uz pagāzēm.

Tikko laulātie draugi nokļuva līdz Betleinei, jaunajai sievai sākās dzemdību sāpes. Jāzeps steidzās uz viesnīcu, bet — ak vai! — visus numurus jau bija aizņēmuši iebraucēji.

Ko nu darīt? Vajadzēja meklēt kaut jel kādu pajumti. Viņi iekārtojās pirmajā kūtī, kas patrāpījās ceļā. Un te saltā ziemas naktī bez jebkādas palīdzības Marija dzemdēja mūsu varoni tieši uz salmiem, kas bija domāti lopu pakaišiem. Tiešām gan, cik drūmos apstākļos vajadzēja nākt pasaulē dieva dēlam!

Tomēr pārāk nešausmināsimies par šo drīzāk komisko nekā skumjo notikumu. Labāk pažēlosim tos nabagus, kuriem tāda nelaime gadījusies ne vienu reizi vien un ne aiz viņu gribas. Nevajag taču aizmirst, ka Jēzus visu bija paredzējis un pats izvēlējies sev tik nožēlojamu likteni, ka neviens nelika viņam dzimt kūtī un ka tikai pēc Jēzus paša vēlēšanās vērsim un ēzelim tika piešķirts gods dzirdēt viņa pirmo dievišķo brēcienu. Pataupīsim savu līdzjūtību tiem patiesi nelaimīgajiem cilvēkiem, kas gluži bez kādas vainas piedzīvo vēl daudz briesmīgākas nelaimes.

Bet Jāzeps jutās laimīgs: te nu ir viņa mesija, viņš to tur savās rokās, viņš to vīsta autiņos, viņš ar to rotaļājas! Tieši viņu un nevis kādu citu kopš šā brīža uzskatīs par maziņā tēvu. Kas par slavu!

Nav nemaz jāteic, ka Jāzepam jau šūpuli bijis novēlēts brīnīties. Taču pārsteigumi viņam tagad tikai sākās.

Vispirms no visiem apkaimes pauguriem sāka steigties šurp gani, lai godinātu viņa dēlu.

Vai jūs neticat, ka pašā ziemas spelgonī — tas viss taču notika 25. decembrī — pa pauguriem klaiņāja gani? Jā, jā, mīļie lasītāji, pavisam īsti dzīvi gani, tie, kas sargāja ganāmpulkus saltā ziemas naktī. Jums tas šķiet dīvaini? Bet baznīca par to mums galvo ar savu goda vārdu.

Šie gani uzturējās Betlemes pakalnos un sargāja tur aitas. Pēkšņi viņi ieraudzīja spožu blāzmu. Debesis atvērās, no tām kā krusa izbira eņģeļi. Tie sāka taurēt savas taures un sacēla briesmīgu troksni. Jādomā, troksnis patiesi bijis šaušalīgs, jo gani, kā teic svētais Lūka, «bijās ļoti».

— Nebīstieties, gani, — eņģeļi viņiem sacīja. — Mēs esam nākuši, lai pasludinātu jums un jūsu tautai lielu prieku. Tad nu klausieties: nule ir piedzimis pestītājs. Ejiet uz pilsētu pa lielceļu, tad nogriezieties trešajā šķērsielā pa kreisi. Piecdesmit soļu pirms sestā luktura jūs manīsit nelielu šķūni, tā durvis būs pusviru. Šķūnī jūs redzēsit jaunu sievieti, vērsi, večuku, ēzeli un plikiņu mazulīti. Šis mazulītis tad nu ir mesija. Vai esat lasījuši praviešu grāmatas? Nu protams, neesat lasījuši, jūs taču esat analfabēti. Bet tas

nekas: zināt,ka pravieši ir sludinājuši mesijas atnākšanu. Visa pasaule viņu gaida nu jau četrtūkstoš gadu — kā redzat, ne jau kopš vakardienas. Šodien ilgi gaidītais mesija ir jūsu degungalā. Tad nu ejiet uz Betlcmi, tikai veicīgāk, un viņš būs tur!

Gani trūkās kājās, bet eņģeļi, paceldamies turp, no kurienes bija nonākuši, sāka dziedāt pilnā kaklā: «Ozianna! Ozianna! Ozianna! Gods dievam augstībā un miers virs zemes un cilvēkiem labs prāts!»

Nepagāja ne stunda, kad gani jau drūzmējās kūtī un metās zemē uz vaiga mazuļa priekšā, bet mazais vēkšķēja, kā jau parasti vēkšķ bērni viņa vecumā. Gani godināja viņu un dāvāja viņam sviestu, pienu un visdažādāko šķirņu sierus.

Jāzeps viņiem pateicās, spieda roku un stūķēja siera gabalus savā kulē. Ar prieka asarām acīs viņš teica:

— To es bērniņam! …

8. nodaļa MARIJA, GAN BŪDAMA NEVAINĪGA, TOMĒR ŠĶĪSTĀS

Un, kad viņas Šķīstīšanas dienas nāca pec Mozus bauslības, tad tie viņu nesa uz Jeruzalemi, ka io stādītu tā kunga priekšā.

Lūka, 2. nod., 22. p.

Izpildijis visas ar tautas skaitīšanu saistītās formalitātes, Jāzeps steidza atstāt Betlemi, šo neviesmīlīgo pilsētiņu, kur šķīstas jaunavas spiestas dzemdēt staļļos.

Viņš ņēma līdzi sievu un mazo un devās uz Jeruzalemi, lai saskaņā ar paražām aiznestu zīdaini uz templi.

Kad bija apritējušas astoņas dienas, atkal saskaņā ar ebreju reliģiju mazo Jēzu vajadzēja apgraizīt.

Sakarā ar šo apgraizīšanu mācīto teologu vidū risinājušās karstas diskusijas. Kas izdarīja šo operāciju? — tāds jautājums nodarbināja kristīgo ārstus. Evaņģēlisti par to klusē, bet tiešām būtu interesanti noskaidrot tādu problēmu.

Attapīgākie domā. ka svēto rituālu neesot izpildījis neviens cits kā Jāzeps: tādējādi tēvs un ģimenes galva pats izlējis pirmās dievišķīgās asins lāses.

Tomēr nešķiedīsim laiku, lai noskaidrotu, cik ticami ir šie pieņēmumi. Labāk pievērsīsim uzmanību tam, cik nekonsekvents ir dievs, kas nonāk zemes virsū speciāli tālab, lai, darījis galu ebreju reliģijai, nodibinātu tās vietā citu, bet pirmām kārtām atļauj (jo bez viņa ziņas nekas nenotiek) izpildīt pie sevis ebreju rituālu H .

Reizē ar apgraizīšanas operāciju jaunpiedzimušajiem zīdaiņiem deva vārdu. Mūsu varoni nosauca par Jēzu. So vārdu erceņģelis Gabriels ieteica Marijai savas vizītes laikā Nācaretē. Jēzus tiklab savas dzīves laikā, kā arī pēc nāves ir saukts neskaitāmos citos vārdos, kuru vidū bija arī iesauka Kristus, kas nozīmē «pestītājs», Vārds jeb, pareizāk sakot, staigājošais Vārds, svaidītais jeb mirrēm svaidītais ult.

Taču dot zīdainim vārdu — tas vēl nav viss.

Pēc Mozus bauslības 15 nepietika ar to, ka jaunpiedzimušo aiznesa uz templi: vēl vajadzēja izdarīt mātes šķīstīšanās ceremoniju.

Garīdzniecība sensenis uzrādījusi izcilas spējas, izgudrodama paņēmienus, kā iedzīvoties uz citu rēķina, šķīstīšanās rituālam sievietei, ko baznīca pasludināja par dzemdībās apgānītu, vajadzēja atnest garīdzniekiem par dāvanu ūbeli un jēru, bet, ja to nebūtu, tad kompensāciju zināmas naudas summas veidā. Jēru cepināja uz upurēšanas altāra, pēc tam tas nonāca garīdznieka mājās, un viņam tika lielisks cepetis. Arī nauda ieslīdēja viņa kabatā.

Marijai nešķita, ka vajag izvairīties no nodibinātā paraduma. Protams, viņa būtu varējusi atsaukties uz to, ka svētā gara iejaukšanās nepavisam nebija viņu apgānījusi, ka viņa tagad ir vēl nevainīgāka nekā jebkad un tāpēc viņai nekāda šķīstīšanās nav vajadzīga. Taču, redzams, viņa pati nejutās tik ļoti pārliecināta par savu nevainību kā viņas vīrs galdnieks.

Starp citu, viņa pareizi darīja, iedama uz Jeruzalemes templi, jo tā viņai laimējās satikt tur sirmgalvi Sīmeanu, to pašu, kas bija svētījis viņas savienošanos ar Jāzepu, un dzirdēt no viņa mutes lūgšanu, kas citēta evaņģēlijā.

Lai gan Sīmeans bija jau sasniedzis cienījamu vecumu, tomēr viņam piemita lieliska spēja atcerēties sejas. No pirmā acu uzmetiena viņš pazina Mariju un Jāzepu, un, kad viņam parādīja zīdaini Jēzu, vecis diskantā izsaucās:

— Tagad varu mierīgi mirt, jo manas acis Izraēļa bērnu pestītāju ir skatījušas!

9. nodaļa BRINUMZVAIGZNE

Un, kad Jēzus bija dzimis Bctlemē iekš Jūdu zemes ķēniņa Erodus laikā, redzi, tad gudrie no austruma zemes nāca uz Jeruzalemi un sacīja: kur ir tas piedzimušais jūdu ķēniņš? Jo mēs viņa zvaigzni esam redzējuši austruma zemē un nākuši to pielūgt.

Malējs, 2. nod., I. un 2. p.

Tolaik tālu Austrumos pastāvēja daudz nelielu valstu. Tajās valdīja ķēniņi, ko dēvēja par burvjiem jeb magiem, jo viņi nodarbojās ar maģiju, astroloģiju un tamlīdzīgām zinātnēm.16

Trīs no šiem gudrajiem ķēniņiem draudzējās savā starpā. Viņi pa kārtai sapulcējās gan pie viena, gan pie otra un kopā študierēja savas burvju grāmatas.

Evaņģēlistiem šo mācīto valdnieku vārdi nav bijuši zināmi, bet ļoti godājamais Beda,

angļu mūks, kas dzīvoja VIII gadsimtā17 , guva šai sakarā dievišķu atklāsmi, un ar viņa palīdzību visa katoliskā pasaule tagad zina šo gudro ķēniņu vārdus.

Tātad viņus sauca tā: pirmo — Melhiors, otro — Gaspars, trešo — Baltazars.

Ļoti godājamais Beda, kas par viņiem zina daudz daudz vairāk nekā visi četri evaņģēlisti kopā, sniedz mums milzum daudz dažādu ziņu: «Melhiors bija vecs vīrs, sirmiem matiem un garu bārdu. Gaspars turpretim bija jauns un bez bārdas; viņš bija sarkanādains. Turpretim Baltazars piederēja pie melnās rases un bārdu neskuva.»

Kādā skaidrā rudens naktī trīs mūsu gudrie atradās vienam no viņiem piederošajā observatorijā un vēroja debesu spīdekļus, lūkodami atklāt kādu līdz tam vēl nepazīstamu komētu. Pēkšņi viņi ieraudzīja parādāmies pie debess juma neparasti spilgtu zvaigzni, kas tūdaļ sāka izdarīt kaut kādas dīvainas kustības. Vērotāji bija pārsteigti.

—     Vai redzat šo zvaigzni? — Melhiors uzrunāja savus draugus. — Tā kustas, vai ne?

—     Jā, jā, pārvietojas no labās uz kreiso un pēc tam no kreisās uz labo pusi, — apstiprināja Baltazars.

—    Vēl vairāk! — izsaucās Gaspars. — Man šķiet, tā dejo polku!

Ko tas gan varētu nozīmēt? — gudrie sāka lauzīt galvu.

Melhiors kā zinātniskās biedrības priekšsēdētājs nāca ar šādu ierosinājumu:

—    Draugi, iziesim uz brītiņu atsevišķos kabinetos un tur klusumā un mierā pamatīgi izpētīsim šo parādību, bet pēc tam atkal sapulcēsimies un apspriedīsim savu aprēķinu rezultātus.

Tā viņi arī izdarīja.

Stundas laikā trīs mācītie valdnieki pierakstīja ar skaitļiem veselus pergamenta kalnus. Sai īsajā laikā viņi kļuva bāli un sakritās — tik ļoti viņus nomocīja šis darbs. Atgriezušies lielajā observatorijas zālē, viņi svinīgi nolika savus pierakstītos pergamentus uz galda, pēc tam uz brīdi atkal piegāja pie loga.

Dīvaina zvaigzne joprojām mirdzēja viņu priekšā un šaudījās pa debesīm trakā dancī.

—    Savādi, ļoti savādi, — murmināja gudrie, atkal sēzdamies pie galda.

Pirmais vārdu ņēma Melhiors:

—    Es aprēķināju, cik lēcienu spīdeklis izdara septiņpadsmit minūtēs, šo skaitli pareizināju ar 4 228 005, no reizinājuma atskaitīju 5372. Atlikumu izdalīju ar 47. Pēc tam izdarīju divdesmit deviņus reizinājumus, tikpat daudz atskaitījumu un dalījumu, ikreiz izmantodams vienu un to pašu reizinātāju, vienu un to pašu atskaitāmo un vienu un to pašu dalītāju. Te ir mans gala rezultāts.

Un Melhiors parādīja garu jo garu skaitli.

Gaspars un Baltazars arī bija cītīgi pūlēju-

Sies un izdarījuši milzum daudz matemātisku aprēķinu, savu skaitļojumu pamatā likdami pirmos prātā iešāvušos ciparus.

Tomēr — tīrais brīnums! — viņu iegūtie rezultāti mats matā saskanēja ar Melhiora rezultātiem.

Gudrie ķēniņi saskatījās, un visi trīs vienā balsī svinīgi paziņoja:

—     Mūsu aprēķini par zvaigznes kustību neatspēkojami pierāda, ka Jeruzalemes apkaimē šoziem dzims jauns jūdu ķēniņš un, tā kā šis ķēniņš ir dievs, mums jādodas viņu pielūgt.

Matemātika patiesi ir viens varens gabals! Eksaktās zinātnes ir lieliska lieta!

Lieciet vērā, es ne drusku nepārspīlēju: pašā evaņģēlijā teikts, ka nevis eņģelis pavēstījis gudrajiem par Kristus dzimšanu, nē; pēc zvaigznes kustībām, pēc zvaigznes pārvietošanās viņi secinājuši, ka Jeruzalemes apkaimē utt. …

Tā kā zvaigzne pali viņiem neko nesacīja, tad skaidrs, ka šās fenomenālās problēmas atrisinājumu viņi atrada ar saviem neparastajiem aprēķiniem.

—     Iesim pielūgt jauno jūdu ķēniņu, — vēlreiz apstiprināja savu lēmumu Gaspars, Baltazars un Melhiors.

Velti nezaudēdami laiku, lai atvadītos no savām sievām, viņi devās ceļā, nemaz nepadomājuši par to, ka viņu prombūtnes laikā, kas varēja būt visai ilgs, valstis paliks bez valdniekiem.

Ceļojums ilga četrus mēnešus. Februāra pirmajās dienās trīs ķēniņi ieradās Jeruzalemē.

Pamatodamies uz saviem skaitļojumiem, gudrie valdnieki zināja, ka Jūdejā vajag piedzimt jaunam ķēniņam. Taču šie skaitļojumi precīzi nenorādīja vietu, kur šai brīnišķīgajai piedzimšanai jānotiek. Bet viņiem bija nevainojams ceļvedis — tā pati zvaigzne. Tā gāja viņiem pa priekšu, tā mirdzēja tiklab dienu, kā nakti. Viņiem tikai vajadzēja sekot tai. Tā viņa tos atveda uz Jeruzalemi dažas dienas pēc tam, kad Marija bija izdarījusi šķīstīšanās ceremoniju un aiznesusi savu mazuli uz templi.

10. nodaļa GUDRIE PIELŪDZ

Tie nu, to ķēniņu redzējuši, aizgāja. Un redzi, tā zvaigzne, ko tie austruma zemē bija redzējuši, gāja tiem priekšā, kamēr tā nāca un apstājās virsū, kur tas bērns bija.

Un, to zvaigzni ieraudzījuši, tie priecājās ar varen lielu prieku.

Un, namā Iegājuši, tie atrada to bērnu līdz ar Mariju, viņa māti, un, pie zemes mezdamies, to pielūdza; pēc, savu mantu atdarījuši, tie to apdāvināja ar zeltu un vīraku, un mirrēm.

Matejs, 2. nod., 9,—II. p.

IEradušies Jeruzalemē, mūsu gudrie uzzināja, ka jaunais ķēniņš piedzimis pirms sešām nedēļām. Viņi bija sākuši savu ceļojumu kādus Iris mēnešus pirms tā nākšanas pasaulē.

Nav grūti iedomāties, cik ļoti pārsteigti jutās Jeruzalemes iedzīvotāji, kad ieradās austrumu valdnieku krāšņā karavāna. Tādu greznību viņiem sen nebija gadījies redzēt; puikas izskrēja uz ielas un sajūsmā blenza uz kamieļiem. ko sedza dārgu audumu segas.

Gudrie salīga sev gidu, un tas pavadīja viņus pie ķēniņa. Tā kā viņu skaitļojumi nerādīja, ka jaundzimušajam princim nav nekāda sakara ar ķēniņa Eroda ģimeni, tad gudrie cerēja atrast cienījamo zīdaini pilsētas galvenajā pilī.

Ķēniņš Erods rādījās ārkārtīgi pārsteigts, kad viņa kronētie kolēģi, ieradušies no tālām zemēm, uzrunāja viņu visskaidrākajā ebreju valodā šādiem vārdiem:

—     Dārgais amata brāli, esam atnākuši, lai apsveiktu jūs sakarā ar jūsu dēla laimīgo piedzimšanu.

—     Kā tā?! •— iebrēcās Erods. — Mana sieva jau sen nav man nekā dzemdējusi!

—     Tomēr, — Melhiors iebilda, — mums ar matemātisku drošību zināms, ka pirms četrdesmit dienām dzimis nākamais jūdu ķēniņš. Ja viņš nepieder pie jūsu dinastijas, vai tad jūs nebūtu tik laipni un nenorādītu mums, kur mēs varam viņu atrast?

—    Paklausieties, kas tās par blēņām, ko jūs melšat? — Erods iesaucās.

—    Jūsu majestāte, mums parādījās zvaigzne, brīnumzvaigzne, zvaigzne, kas kustas. Viņa arī atveda mūs šai pusē. Paši saprotat, ja zvaigzne atļaujas tādas vaļības, tas nozīmē, ka ir nopietni cēloņi. Vārdu sakot, mēs esam pārliecināti par savu apgalvojumu. Esam pamatīgi jo pamatīgi izpētījuši zinātni par debesu spīdekļiem un varam tikai atkārtot savu jautājumu: ja nākamā jūdu ķēniņa nav jūsu pili, tad sakiet, kur viņš mitinās.

Erodu samulsināja ciešā pārliecība, ar kādu runāja šie mācītie valdnieki. Viņš pie sevis nodomāja, ka tik godājami vīri nezin vai dotos aiz trejdeviņām zemēm jāšus uz kamieļiem tikai tāpēc vien, lai viņu izjokotu. Bet, tā kā Erods uzskatīja, ka nākamais jūdu ķēniņš drīkst būt tikai viņa likumīgais mantinieks, tad viņu līdz nāvei nobiedēja doma par kādu noslēpumainu sāncensi.

Bet, būdams vīrs ar pieredzi, viņš neizrādīja ne mazāko uztraukumu un ar smaidu uz lūpām atbildēja gudrajiem:

—     Jaunā vēsts, ko jūs man paziņojāt, dār gie gudrie, patiesi ir negaidīta, taču tā vieš manā sirdī prieku. Lūdzu, sekojiet vien savai zvaigznei un, kad atradīsit nākamo jūdu ķēniņu, atgriezieties pili un pasakiet man, kur ir viņa rezidence. Es arī ar prieku došos vizītē pie viņa majestātes zīdaiņa.

—     Ai, mēs neejam pie viņa parastā vizītē! — piebilda Gaspars. — Nākamais jūdu ķēniņš būs varenāks nekā jūs un mēs. Mēs ejam pielūgt viņu.

—    Vai tu redz, kā! — izsaucās Erods. — Nu labi, es ari gribu viņu pielūgt. Jūs nedrīkstat man šo prieku liegt.

Erods piedāvāja gudrajiem pa glāzītei vīna ar biskvītiem, un tie devās prom, apsolīdamies pēc atgriešanās paziņot viņam precīzu nākamā ķēniņa adresi.

Kopš šā mirkļa Erodu pārņēma milzīgs satraukums. Negaidītā vēsts par konkurenta dzimšanu bija viņu tik ļoti apmulsinājusi, ka viņš pat neiedomājās izmantot visvienkāršāko līdzekli, lai to uzmeklētu. Bet līdzeklis bija šāds: pēc gudro parauga Erodam tikai vajadzēja iet līdzi zvaigznei. Taču tāda doma viņam prātā neiešāvās.

Baltazars, Melhiors un Gaspars vieni paši kātoja klaiņojošajam spīdeklim līdzi. Un, kā jūs domājat, kurp tas viņus visu šo klejojumu rezultātā noveda? Vai Nācaretē? Nekas tamlīdzīgs!

Reģistrējies tautas skaitīšanas sarakstā, Jāzeps ar visu savu ģimeni atstāja Betlemi un devās uz Jeruzalemi, lai aiznestu Jēzu uz templi. Pēc tam viņiem neatlika nekas cits kā atgriezties dzimtajā Nācaretē, bet viņi nezin kāpēc atkal devās uz neviesmīlīgo Betlemi, jo, ja gribam ticēt evaņģēlijam, tad gudrie pielūguši Jēzu Betlemē.

Velti būtu man iebilst, ka pielūgšana notikusi pirms Jēzus aiznešanas uz dievnamu. Es atbildētu, ka tas nav iespējams: tā kā Erods zināja par mesijas piedzimšanu xin meklēja to, tad mazais Jēzus nekādā ziņā nebūtu paglābies no valdnieka dusmām, ja tādā trauksmainā laikā viņa vecāki būtu bijuši tik nepiesardzīgi un alklāti nestu bērnu uz sinagogu, lai virspriesteris Sīmeans publiski izdarītu ar viņu attiecīgo ceremoniju. [5] [1] Var vēl iebilst, ka baznīca noteikusi Trijkungu dienu 0. janvārī, bet Marijas šķīstīšanās svētkus 2. februārī un ka gudro vizīte tātad nolikusi pirms dievmātes šķīstīšanās. Uz to atbildēšu tā: baznīcas kalendāra dati vispār ir pretrunā ar veselo saprātu. Patiesi, kā lai izskaidro, ka gudrie pielūguši Jēzu 6. janvārī, bet zīdaiņu apkaušana (pielūgšanas sekas) saskaņā ar katoļu kalendāru nolikusi deviņas dienas pirms tam, tas ir, 28. decembrī?

Cēlonis joprojām ir tas, ka kristīgā leģenda ir viens vienīgs izdomājums; bet, kas attiecas uz kulta kalpiem, tad viņu meli ir klaji bezkaunīgi un pretrunas viņu pasakās brektin brēc.

Loģiski spriežot, — ja vispār var runāt par loģiku attiecībā uz evaņģēliju pasakām, — Jāzepa ģimene vispirms izpildījusi visas formalitātes, kas pēc Mozus bauslības saistītas ar ziedošanu un šķīstīšanos, un tad bez jebkādas vajadzības atgriezusies Betlemē. Starp citu, nevar gan zināt: varbūt galdnieks bija aizmirsis kūtī kādus pāris dučus piepogājamo apkaklīšu?

Un tā nu zvaigzne apstājās Dāvida pilsētā tieši virs leģendārā staļļa. Tajā, bez šaubām, vēl atradās vērsis un ēzelis. Uet Jāzepa, ja gribam ticēt svētajam Matejam, tur nebija.

Gudrie, teikts Jaunajā derībā, «namā iegājuši, atrada to bērnu līdz ar Mariju, viņa māti, un, pie zemes mezdamies, to pielūdza; pēc, savu mantu atdarījuši, tie to apdāvināja ar zeltn un vīraku, un mirrēm» (Matejs, 2. nod., 11. p.).

Gudro dāvanas manī allaž rada neizpratni.

Baznīcas rakstnieki sīki stāsta, kādas dāvanas pasniedzis katrs no gudrajiem, un jāatzīst, ka divi no tiem nav rīkojušies pārlieku devīgi.

Melhiors atvēris savu lādīti un uzdāvinājis visu tās saturu: viss bijis tīra zelta. Gaspars iedāvinājis vīraku — ne visai vērtīgu mantu. Baltazars nolicis pie siles mazliet mirres — smaržīgu sveķu, kas nemaksā neko vairāk ka vīraks.

Kā valdnieki, kas ieradušies no tālienes, Gaspars un Baltazars izrādījuši neticamu sīkstumu. Nudien, nebija vērts dzīties tādu gaisa gabalu, lai aizvestu šādas dāvanas!

Lai nu vēl būtu vīraks: protams, tāda dāvana maksā tikai grašus, taču tā var liecināt par vēlēšanos glaimot. Gasparam viņa pasniegtais kompliments dārgi nemaksāja …

Bet Baltazars … Nu šitais Baltazars! Kāds sīkstulis! … Pirkšķīti mirres — tas ir viss, ar ko viņš apdāvināja savu dievu! … Patiesi, vai tas nav apvainojoši? Ko tad nozīmēja jūsu mirres, Baltazar? Ļoti godājamais Beda mums paskaidro, kas par lietu: «Mirres nēģeru ķēniņa rokās atgādināja, ka cilvēka dēlam jāmirst.» Senajos laikos patiesi lietoja mirres līķu balzamēšanai. Ko jūs teiksit? Vai nav tiesa, cik jauks uzmanības apliecinājums,

cik piemērota dāvaniņa: balzamējamie sveķi jaunpiedzimušajam!

Es pats nevaru pievienoties angļu muka skaidrojumam: manuprāt, Baltazars bija gluži vienkārši skopulis, kas labprāt nevēra vaļā maku dāvanām. Bet es nesliecos turēt viņu aizdomās, ka viņš gribējis izspēlēt mesijam ļaunu joku, dāvinot viņam dzimšanas dienā to, kas var noderēt bērēm. Domāju tā: kā zināms, mirres līdz ar citām vielām farmaceiti lieto, pagatavojot līdzekli, ko dod zīdaiņiem, lai viņi neslapinātu autiņus. Jādomā, Baltazars šādā nolūkā dāvināja savus sveķus. Tas man šķiet ticamāk.

Katrā ziņā kopā ar zelta lādīti gudrajiem izdevās iegrūst arī savu vīraku un mirres. Turpretim Melhiora dāvinājums atzīstams par tiešām karalisku. Pat tādā gadījumā, ja viņš pasniedzis vidēja lieluma lādīti, arī tad šajā lādītē bijis aptuveni par trīsdesmit četrdesmit tūkstošiem franku zeltā, un tais laikos tā uzskatāma par krietnu summu.

Taču manam vientiesīgajam prātam te atkal rodas mīkla: šo visai pieklājīgo mantisko īpašumu evaņģēlijs vairs ne reizes nepiemin. Gluži otrādi, «svētajos rakstos» teikts, ka Marija un Jāzeps allaž dzīvojuši visai trūcīgi. Un Kristus bijis īsts ubags, visu mūžu viņu uzturējušas dāsnas un uzņēmīgas diezgan šaubīgas uzvedības sievietes, ar kurām mums vēl bus darīšana.

Tas apstāklis, ka Marija tik drīz izšķērdēja

Melhiora dāvināto zeltu, dod pamatu domāt, ka jaunajai melnacei bijušas kādas slepenas kaislības. Kas zina? Varbūt viņa noslēpa Jāzepam, cik negaidītu peļņu tai devis vecā ķēniņa apciemojums! Cerēdama palielināt savu dārgumu krājumu, nebēdne varēja piedalīties loterijā, un nav neiespējams, ka galu galā viņa nospēlējusi visu līdz pēdējam.

11. nodaļa SVĒTĀ ĢIMENE BĒG UZ ĒĢIPTI

Un dievs tiem parādīja sapnī, lai negriežas atpakaļ pie Erodus, un tie aizgāja pa citu ceļu uz savu zemi.

Bet, kad tie bija aizgājuši, redzi, tad dieva eņģelis Jāzepam parādījās sapnī un sacīja: celies un ņem to bērnu un viņa māti un bēdz uz Ēģiptes zemi, un paliec tur. kamēr es tev sacīšu; jo Erodus meklē to bērnu nomaitāt.

Matejs, 2. nod., 12. un 13. p.

Neko nenojauzdami, mūsu trīs gudrie domāja cieši turēt savu Erodam doto solījumu. Viņi grasījās iegriezties pie tetrarha un paziņot tam, kur atrodas stallis, kas noderēja par rezidenci tā nākamajam konkurentam. Jāteic, ka viņi leju, teju neiekuļas gaužām nepatīkamā ķezā. Taču, par laimi, Jahve no augstumiem pieskatīja dieva dēlu (kas tā tiek saukts tāpēc, ka dzimis no baloža).

Kādu nakti trīs gudrie redzēja vienādu Mipni. Nepazīstama balss viņus brīdināja:

Nemaz nedomājiet iet pie Eroda. Viņš ii jaundaris, viņš sadomājis kaut ko ļaunu pret mazuli, ko jūs gājāt pielūgt. Jeruzalemē vairs nerādiet savu degunu, bet labāk taisieties, ka tiekat prom pa citu ceļu.

Gudrie padomu paklausīja.

Kā viņiem izdevās nokļūt mājās, neejot pa lo ceļu, pa kuru viņi atnāca uz Jeruzalemi, las «svētajos rakstos» nav teikts. Redzams, kāda cita, bet varbūt tā pati zvaigzne arī šoreiz derēja viņiem par ceļvedi. Atgriezušies viņi, saprotams, atrada savus pavalstniekus uztraukušos par viņu ilgo prombūtni un atkal saņēma valdības grožus savās rokās. Taču interesants ir šāds moments: valdnieki, devušies astoņu mēnešu ilgā ceļojumā, ieskaitot ceļu turp un atpakaļ, lai pielūgtu jauno dievību, tomēr ne mirkli nedomāja ieviest savās zemēs viņa reliģiju. Patiesi, neviena vēsturnieka darbos nav atrodamas ziņas par to, ka Persijā apvidū, kur atradās gudro ķēniņu īpašumi, jebkad būtu pastāvējis Kristus kults.

Taču tie visi ir sīkumi. Labāk vēlreiz atgriezīsimies pie Jāzepa. Neilgu laiku pēc tam, kad gudrie bija ieradušies pielūgt Jēzus bērnu, galdniekam sapnī atkal parādījās erceņģelis Gabriels (lieciet vērā, «svētajos rakstos» sapņiem ierādīta ļoti svarīga vieta). Debesu sūtnis brīdināja Jāzepu par briesmām, kas draudēja mazajam Jēzum.

—     Celies, Jāzep, — erceņģelis sacīja, — ņem mazuli un viņa māmiņu, un' laidiet visi žiglāk ļekas vaļā! Ejiet uz Ēģipti, tas nav tālu no šejienes, vajag tikai šķērsot Arābiju. Bībelē teikts, ka Ābraāmam tādā ceļojumā pagājuši kādi sešdesmit gadi, bet, ņemot vērā vispārējo progresu, jūs tiksit galā daudz ātrāk. Bēdz, Jāzep, bēdzļ kamēr nav par vēlu, jo ar rītdienu Erods sāks meklēt Jēzus bērnu, lai viņu nožņaugtu.

Jāzeps nelikās ilgi lūdzams. Viņš negaidīja rītu ataustam, bet uzmodināja sievu, kas, gulēdama salmu cisās, sapņoja par svēto garu.

—    Siev, celies žigli! — viņš tai uzsauca.

—    Ko vajag? Kas noticis? -— Marija taujāja, acis berzēdama.

—    Celies, celies! — vīrs atkārtoja.

—    Ak Jāzep, cik jūs esat neciešams! Kālab vajadzēja mani modināt?

—     Nav laika sust, manu sieviņ, lieta tāda, ka ķēniņš Erods grasās nokaut Jēzu. Vai tiešām tev kāda patika sapīties ar vareno tetrarhu? Es saprotu, ka tavs dēls ir dievs un neļaus sevi nožņaugt, bet, manuprāt, vēl par agru paļauties uz mazulīša dievišķīgo spēku. Tāpēc daudz sapratīgāk būs aiziet kaut kur tālāk no gatavojamā slaktiņa. Labāk ņem savu knēveli — un laidīsimies prom!

Dzirdēdama šos vārdus, kas izskanēja kā pavēle, galdnieka sieva piecēlās.

—     Ja jau jāvācas prom, tad jāvācas, — viņa teica. — Bet kas stieps mūsu krāmus?

Ceru, jūs sapratīsit, ka es nesīšu tikai bērnu un neko citu.

Ai kundze, par to neraizējieties: mēs paņemsim līdzi ēzeli.

—    Bet tas taču mums nepieder. To kāds nlslājis šai stallī. Elementāras goda jūtas neļauj mums to piesavināties.

—    Atvaino, bet mēs rīkojamies nevis paši savās interesēs, mēs rūpējamies par dēla glābšanu. Un vai tad Jēzus nav pasaules valdnieks?

Tur nebija ko iebilst. Jautājums par ēzelīti bija izšķirts. Marija sēdās jāšus uz tā, paņēma dēliņu klēpī, un viņi devās ceļā.

Kad pie apvāršņa uzlēca saule, svētā ģimene atradās jau tālu no Betlemes. Bēgļi soļoja augu dienu. Vakara krēslā viņus ielenca kaut kadi aizdomīgi tipi ar zvērīgiem ģīmjiem.

—• Naudu vai dzīvību! — bandas vadonis iebrēcās.

Marija nebija teikusi Jāzepam, ka viņa paķērusi līdzi gudrā dāvināto lādīti ar zeltu. Tāpēc uz laupītāja pieprasījumu Jāzeps apburošā vientiesībā atteica:

—     Mīļie brālīši, jūs esat alojušies: mēs nepavisam neesam bagāti ceļinieki, par kādiem jūs droši vien mūs uzskatāt. Pats es esmu nabaga galdnieks, dzimto pusi pametu gandrīz vai tukšām rokām. Visa mana bagātība ir zāģis un ēvele. Šī jaunā sieviete ir mana sieva, bet puišelis nav neviens cits kā mesija, ko pravieši apsolījuši ebreju tautai.

Laupītājs, redzams, bija lasījis pravietojumus un pat ticēja tiem. Viņš metās ceļos šķīstās mātes priekšā, lūgdamies, lai tā piedod viņa mazliet nekautrīgo izturēšanos.

—    Kundze vai jaunkundze, — viņš to uzrunāja, — mani sauc par Dimasu. Esmu zaglis pēc aroda, taču tas man neliedz būt smalkjūtīgam. Lūdzu piedošanu par to, ka esmu jūs aizturējis, bet par to, ka mēs jūs nobiedējām, atļaujiet uzaicināt jūs pie mums pārnakšņot. Man ari ir mazulis, viņš, nabadziņš, sirguļo. Iesim pie manis, tur jums būs labi. Un, tā kā jūsu knauķis ir mesija, tad viņa uzturēšanās manā namā nesis man laimi.

—    Ko tu domā par šo piedāvājumu? — Jāzeps jautāja Marijai. — Man šķiet, tas nāk no tīras sirds. Turklāt rādās, ka būs lietus. Vai gan drīkstam pieļaut, ka šis dievišķīgais puišelis, ko mums uzticējis Jahve, dabūtu iesnas?

—    Arī zagļu vidū gadās krietni cilvēki, — šķīstā jaunava atbildēja. — Pieņemsim viņa uzaicinājumu.

Kristīgajā leģendā nav atrodamas citas atmiņas par bēgšanu uz Ēģipti. Pirmo nakti Jāzepa ģimene pārlaida pie laupītāja Dimasa, ar ko mēs vēlāk, šā stāsta beigās, vēl tiksimies. Otrā dienā, kad Jāzeps atstāja laupītāja viesmīlīgo pajumti, slimais bērns jau bija vesels.

Vēl jāteic, ka blakus Dimasa mājai burbu-

Joja avotiņš, kursi Marija izskaloja sava dievišķīgā bērneļa autiņus, jo Jēzus gan bija dievība, tomēr pakļauts visiem cilvēka dabas likumiem.

Līdz pat mūsu dienām svētceļniekiem Betlemes apkaimē rāda Dimasa avotu, kurā mazgāti mazuļa Kristus pietaisītie autiņi. Piemiņai par šo mazgāšanu avotiņš vēl šobaltdien reizēm dara lielus brīnumus.

12. nodaļa ĶĒNIŅAM ERODAM ARĪ IR NERVI

Kad nu Erodus redzēja, ka bija piekrāpts no tiem gudriem, tad viņš ļoti apskaitās un izsūtījis apkāva visus bērnus Betlemē un pa visu Betlemes tiesu, divi gadus vecus un vēl jaunākus, pēc tā laika, ko tas no tiem gudriem īsteni bija izklaušinājis.

Matejs, 2. nod., 16. p.

Pa tam, kā jau teikts, ķēniņam Erodam bija radušās aizdomas, ka pasaulē nācis maziņš dieva svaidītais. Kā apgalvoja gudrie, kas, acīm redzot, šo lietu zināja, jaunpiedzimušajam vēlāk bija lemts kļūt par jūdu ķēniņu. Tas nozīmēja, ka viņam, Erodam, draudēja gāšana no troņa. Tetrarhs jutās ļoti uztraukts, jo vairāk tāpēc, ka viņš augsti vērtēja savu kroni.

Ķēniņš Erods lika ataicināt pie sevis pilī virspriesterus un rakstu mācītājus. Šiki iz

stāstījis par gudro ķēniņu apciemojumu un par to, ko viņi vēstījuši, starp cilu, atgādinājis notikumu ar klīstošo zvaigzni, Erods viņiem klaji noprasīja:

—    Kas visā šai notikumā ir paliess?

Virspriesteri atbildēja:

—    Jā, mēs redzējām gudro ķēniņu karavānu, mēs redzējām pie debesīm klīstošo zvaigzni, bet nezinām, ko tas nozīmē.

—     Nu tad jūs esat īsti ēzeļi! — nikni iebrēcās ķēniņš Erods. — Iedomājieties vien, gudrie, kas nekad nav lasījuši jūsu praviešu grāmatas, pēc spīdekļa kustības aprēķināja, ka Jeruzalemes tuvumā jāpiedzimst jaunam ķēniņam, bet jums, jums, kam mācītas visas gudrības Jeruzalemes dievnamā, jums, kas no galvas zināt praviešu pareģojumus, jums nav ne jēgas par to, kam jānotiek! Vai kaut kas tāds ir pieredzēts?! Kungi, jūs par velti saņemat naudu! Mudīgi izskaidrojiet man pareģojumu jēgu, citādi no karatavām neizbēgsit!

Rakstu mācītājus un virspriesterus tādas izredzes nevaldzināja. Viņi atstiepa visas savas grāmatas un ņēmās drudžaini tās šķirstīt.

Bībelē nebijā nekādu drošu norādījumu par to, ka ķeizara Augusta laikā dzims jūdu ķēniņš. Bet, tā kā par visu vari vajadzēja izdabāt Erodam, tad viņi tam pārtulkoja fragmentu no pravieša Mikus grāmatas (ft. nod., 2. p.), kur teikts:

«Un tu, Betleme Evrata, jebšu tu esi maza starp tiem tūkstošiem no Jūda, no tevis man izies, kas būs valdnieks iekš Izraeļa, un kura iziešana ir no iesākuma, no mūžīgām dienām.»

Kad un kā vajadzēja dzimt šim ķēniņam, to no Mikus pravietojuma nevarēja uzzināt.

Taču atkal, negribēdami runāt Erodam pretim, mācītie jūdi izteica domu, ka varot saskatīt saskaņu starp šo diezgan miglaino pravietojumu un gudro algebriskajiem aprēķiniem.

— Labi, — Erods nodomāja, — vajadzēs pavērot Betlemi.

Viņš izvadīja priesterus, neteikdams viņiem neka par viltīgo plānu, ko jau apdomāja savā prātā. Un viņš tiešām apdomāja viltīgu plānu.

No jūdu garīdzniecības pārstāvjiem vismaz viens vīrs varēja pietiekami precīzi informēt ķēniņu Erodu par jautājumu, kas to interesēja. Sis vīrs bija virspriesteris Sīmeans, kas bija piedalījies Marijas šķīstīšanās ceremonijā un bijis klat, kad dievnamā ienesa Jēzu. Lasītājs droši vien atceras, ka pār Sīraeanu nāca svētais gars un viņš no pirmā skatiena pazina mesiju. Visai ticams, ka Sīmeans piedalījās virspriesteru sanāksmē tetrarha pilī. Kāpēc tad viņš neteica to, ko zināja? Skaidrs, ka Jahve, kas 2. februārī bija padarījis viņu tik runīgu, šoreiz aizbāza viņam muti.

Erods nosprieda pagaidīt gudros atgriežamies, bet gudrie, paklausīdami dievišķīgajai balsij, devās prom pa citu ceļu, neiegriezdamies Jeruzalemē.

Ķēniņš Erods kļuva aizvien niknāks un niknāks, un beidzot viņam uznāca briesmīga histērija. Viņa dusmām nebija ne gala, ne malas. Viņš saplēsa visus traukus, izpļaukāja visus savus kalpus, uzkliedza pavisam nevainīgajai laidenei, noplēsa sev ne mazumu matu no galvas un pat izmežģīja roku, atvēzējies, lai triektu dūri pret spoguli.

Viņš devās uz Betlemi, paņemdams līdzi bendi un tā palīgus. Tur Erods atsauca pie sevis ievērojamākos pilsoņus.

—    Vai šeit pavisam nesen nebija ieradušies trīs austrumu valdnieki? — viņš tiem jautāja.

—    Tieši tā, jūsu majestāte, bija ieradušies. Trīs valdnieki jāšus uz grezniem kamieļiem nāca līdzi kādai zvaigznei un iegāja kuti.

—    Kūtī?

—     Jā, jā, jūsu majestāte, kūtī, kur bija apmeties večuks ar savu sievu, kas tieši pirms tam bija dzemdējusi bērnu.

—    Vai esat par to cieši pārliecināti?

—     Kā citādi, jūsu majestāte, mūsu pilsētā nav ne trīs tūkstošu iedzīvotāju, — atbildēja cienījamie pilsoņi. — Mēs te visi cits citu pazīstam, un vai tiešām jūs domājat, ka triju atbraukušo valdnieku ierašanās varēja palikt nepamanīta? Mēs milzīgi brīnījāmies, kad redzējām, ka trīs valdnieki jāšus uz saviem kamieļiem svinīgi devās uz kūti! … Uz pašu nabadzīgāko, klintī ierīkoto kūtiņu, kādās parasti savus lopiņus tur gani un trūcīgie zemnieki.

Erods kādu brītiņu padomāja, tad atsāka pratināšanu:

—    Bet kur tagad ir šie trīs dīvainie ķēniņi, kas ieradās pie kūts iemītniekiem?

—     Par to nu mēs gan, tiešām, nekā nezinām. Viņi ne ar vienu nerunāja, nevienam nekā nejautāja, jo pilnīgi paļāvās uz savu zvaigzni, un nozuda viņi tikpat pēkšņi, kā ieradās.

—     Bet vai večuks un viņa sieva ar jaunpiedzimušo mazuli vēl joprojām mitinās kūtī?

—     Nē, jūsu majestāte, kādā jaukā rītā vai, pareizāk sakot, kādā jaukā naktī arī viņi pazuda. Kāds nabadziņš, par nelaimi, bija at stājis stalli savu ēzeli, tad viņi arī ēzeli bija paķēruši līdzi. Protams, mēs nezinām, kas tā par ģimeni, bet, redzams, nav krietni ļaudis.

—     Pietiek! — nomurmināja Erods. — Jūs man nesakāt patiesību. Jūs slēpjat šo neparasto zīdaini, kura dēļ trīs ķēniņi, sekodami savai zvaigznei, ieradās Bellemē.

—    Zvēram jums, jūsu majestāte …

—     Bet es neticu! Aiz politiskiem apsvērumiem esmu ieinteresēts, lai šis bērns nedzīvotu nevienu mirkli ilgāk, un man vajadzīga garantija, ka viņš neizspruks no maniem nagiem. Tāpēc bendes kungs un viņa palīgi, ar kuriem man ir gods jus iepazīstināt, tūdaļ sāks iznīcināt visus Betlemes zēnus līdz divi gadi vecus.

SākāsV vispārējas vaimanas. Cienījamie pilsoņi ar asarām acīs krita ķēniņam Erodam pie kājārņ. Viņš neļāvās pielūgties.

— Bendes! — viņš uzsauca. — Vai dzirdējāt manu pavēli? Sāciet pildīt savus pienākumus!

Bendes tūdaļ traucās izkratīt divus trīs simtus māju, no kurām sastāvēja pilsētiņa, un, kad pret vakaru saule nozuda aiz apvāršņa, viņi jau bija paveikuši savu asiņaino darbu: pilsētiņā, kurā dzīvoja nepilni trīs tūkstoši iedzīvotāju [6] , tika iznīcināti, kā apgalvo baznīca, divdesmit tūkstoši nevainīgu bērniņu.

Dievs tēvs ne pirksta nepakustināja, lai novērstu drausmīgo slaktiņu. Kaut cik taisnīgam tiesnesim visādā ziņā vajadzēja sevišķi interesēties par ķēniņa dusmu nevainīgo upuru likteni (tā vismaz man šķiet). Un ar vienu visvarenā elpas vilcienu būtu pieticis, lai paglābtu no nāves visus šos mazuļus, kas, ja spriež ar veselu prātu, nekādi nevarēja būt vainīgi Kristus piedzimšanā. Taču dievs Cēbaots šoreiz neieskatīja par vajadzīgu nolaisties no sava mākoņa un vienaldzīgi nolūkojās asiņainajā slaktiņā.

13. nodaļa JĒZUS ĒĢIPTĒ

Bet, kad Erodus bija nomiris, lūk. tad tā kunga eņģelis sapnī parādījās Jāzepam Ēģiptes zemē.

Un sacīja: celies un ņem to bērnu un viņa māti un ej uz Izraēla zemi, jo tie ir nomiruši, kas tā bērna dvēseli meklēja.

Un viņš cēlās un ņēma to bērnu un viņa māti un nonāca Izraēla zemē.

Matejs, 2. nod., 19— 21. p.

No Betlemes lidz Heliopolci, šai Ēģiptes pilsētai, kurā, pēc kristiešu leģendas, slēpusies Jāzepa ģimene, ir savi četri simti kilometru. Turklāt ņemiet vērā, ka bēgļiem vajadzēja šķērsot Arābijas tuksnesi visplatākajā vietā, kur nav neviena ceļa, ka iet viņiem vajadzēja pa smiltīm un akmeņiem, kur bez kompasa (vai vismaz bez ceļa rādītājas zvaigznes palīdzības) visādā ziņā iznāktu nomaldīties, un jūs sapratīsit, ka

bēgšana uz Ēģipti svētajai ģimenei nevarēja būt nekāda jautra pastaiga.

Taču jaunavīgā māte un viņas laulātais draugs neap maldījās. Viņi tikai soļoja taisni uz priekšu, un laiku pa laikam eņģeļi paradīja viņiem ceļu. Nakti viņi it labi iztika bez luktura: «dievišķīgā bērna ķermenis izstaroja ap sevi spilgtu gaismu».

Bet, kā izturēja ceļu cauri tuksnesim un palika dzīvs ēzelis, ko viņi aizveda sev līdzi no kūts, tas nevienam nav zināms.

Baznīcas tēvi domā, ka svētajai ģimenei palīdzējuši visvisādi brīnumi, kas atvieglojuši tai ceļojumu. Ceļi paši no sevis klājušies viņu priekšā, un žēl, ka tie, nozuda, tiklīdz Jāzepa ģimenei tie vairs nebija vajadzīgi. Tuksneša smilts — diemžēl arī tikai uz laiku — pārvērtās par auglīgu zemi, kur uz mirkli uzplauka Jērikas rozes. Vārda tiešajā nozīmē uz katra soļa viņi varēja dabūt augļus, svētajam Jāzepam nemaz nenācās grūti tos salasīt: koki paši nolieca viņam pretim savus zarus.

Saprotams, ka tādos apstākļos svētā ģimene viegli vien varēja izsolot cauri kaut diviem tuksnešiem. Jo vairāk tāpēc, ka Arābijas lauvas, tīģeri un pat pūķi (jo tolaik pūķi dzīvoja) veseliem bariem skrēja pie Jēzus un metās viņam pie kājām, pielūgdami viņa svētumu.

Ēģiptē Jāzepa ģimene uzturējās Heliopolē, ko tagad sauc par Matariehu. Tā atrodas astoņus kilometrus no Kairas. Neviens nezina,

ar ko nodarbojās svētie emigranti savā trimdas laikā. Visskaidrāk zināmo epizodi Jēzus tālaika dzīvē šobrīd atsauc atmiņā koptu mūku klosteris Matariehā: tur svētceļniekiem par zināmu maksu rāda savvaļas vīģes koku, ko dievmāte apveltījusi ar lielu godu, tā pavēnī pabarodama savu resgali.

Jūs droši vien teiksit, ka šis vīģes koks visādā ziņā jau nokaltis aiz vecuma? Nekā nebija! Tas ir tik zaļš kā vēl nekad un, par spīti saviem tūkstoš deviņsimt gadiem, nekā nav zaudējis no sava jaunības burvīguma.

Ja kāds netic tādiem brīnumiem, lai dodas uz Matariehas klosteri un nodzīvo tur tikai kādus nieka divsimt trīssimt gadus, bet es pagaidīšu no viņa vēstis.

Otrs brīnums, par ko ikviens var pārliecināties, nekur nebraukdams, ir brīnums ar datelēm. Nopērciet turzu dateļu un apēdiet tās. Uz katra šā augļa kauliņa jūs pamanīsit mazu aplīti, kas līdzīgs burtam «o». Agrāk uz datelēm nekāda «o» nebija, kauliņi bija gluži gludeni.

Notika tas tā: kad Jēzum bija pusotra gadiņa, māte reiz deva viņam dateles. Mazulis, kas līdz tam bija šļupstējis tikai kaut ko nesaprotamu, ieraudzījis dateles, pēkšņi iesaucās: «O, brīnišķīgie augļi!» Mazais «o» uz dateles kauliņa mūžam atgādina šo brīnišķīgo izsaucienu.

Kā apgalvo svētais Bonaventūra18 , svētā ģimene trimdā sabijusi septiņus gadus. Visu

šo laiku mazais Jēzus atradies mātes apgādībā, viņa to barojusi ar krīiti. Nevainīgās jaunavas piens — tas ir vēl viens brīnums. Puišelis, kā jau dēlam klājas, rotaļājās ar tēva instrumentiem, bet tētis, kā jau tēvam klājas, meistaroja viņam klucīšus. Vārdu sakot, Kristus agrīnā bērnība, ja neņem vērā dažus sīkus brīnumus, aizritēja tā, kā tā aizrit visiem bērneļiem, un nav izslēgts, ka mazulis savus dievišķīgos puņķus noslaucīja māmiņas piedurknē vai svārku stērbelē.

Eņģeļi allaž informēja Jāzepu par visu, ko pasāka Erods. Tā viņš uzzināja arī par divdesmit tūkstošu Betlemes mazo bērnu apkaušanu. Var iedomāties, kā viņš priecājās, ka laikā laidis ļekas vaļā!

Jāzeps dabūja zināt ari par gluži pārsteidzošu notikumu. Raele, vecā Jēkaba — Izaaka dēla mīļotā sieva, Raele, kas apbedīta Ramā netālu no Betlemes, slaktiņa dienā pamodās savā kapā un žēlabās iebrēcās, un to varēja dzirdēt četru kilometru tālumā. Sis brīnums apliecināts evaņģēlijā: «Brēkšana ir dzirdēta iekš Ramas, žēlošanās, raudāšana un daudz kaukšanas. Raele apraud savus bērnus un negribas iepriecinājuma, jo to vairs nevaid.» (Matejs, 2. nod., 18. p.)

Kad Erods nomira, eņģelis nekavējoties par to paziņoja Jāzepam. Tas nosprieda, ka pienācis laiks atgriezties Galilejā, un, pārdevis savu uzņēmumu, atkal devās atpakaļ uz dzimto Nācareti (Lūka, 2. nod., 30. p.).

Beidzot stāstīt par Erodu, norādīšu uz būtisku pretrunu starp vēsturnieku un evaņģēlistu apgalvojumiem. Vēstures dokumenti liecina, ka Erods miris tieši četrus gadus pirms tā datuma, ko baznīca uzrāda par Kristus dzimšanas datumu.

Ja neņem vērā šo sīkumu, tad attiecībā uz visu citu kristīgā leģenda nevainojami atspoguļo īstenību. Tātad ķēniņš Erods patiesi bija ļaundaris, mazu bērnu slepkava. Lai nolādēts ļaužu atmiņā šis briesmonis, kas pat pēc savas nāves uzņēma trīs gudros no Austrumzemes un sarīkoja asiņainus slaktiņus!

14. nodaļa JĒZUS — BRĪNUMBĒRNS

Un, kad viņš bija divpadsmit gadus vecs, tad tie pēc svētku Ieraduma gāja uz Jeruzalemi.

Un. kad tās svētas dienas bija pagalam, (ad, tiem atkal uz mājam ejot, tas bērns Jēzus palika Jeruzalemē . . .

Un notikās, pēc trim dienām tie viņu atrada templī sēžam starp tiem mācītājiem, tos dzirdot un tos jautājot.

Un visi, kas viņu dzirdēja, iztrūkušies brīnējās par viņa saprašanu un viņa atbildēšanu.

Lūka, 2. noil., 42. un 43., 46. un 47. p.

Evaņģēlists Lūka tēlo Jēzu tādu, kas aug un pieņemas gudrībā. Baznīcas tēvi papildina: «Viņa prāts modās līdz ar to, kā attīstījās viņa miesa.» (Vatikāna, Sinajas un Bezas manuskripti.)

Pievērsiet uzmanību: izrādās, Kristus dievišķīgais saprāts ieņemšanas brīdī vēl nebija sasniedzis pilnīgu plaukumu. Tātad, spārdīdamies mātes miesās, viņš vēl bija pats parastākais miesas auglis? Tātad pagaidām viņa

jaunie orgāni bija nepilnīgi, viņa dievišķais prāts ari bija nepilnīgs? Dīvaini, dīvaini…

Mazajam Jēzum neizdevās izvairīties no grūtībām, ar kurām saduras ikviens bērns, taču viņam veicās vismaz tai ziņā, ka viņa garīgā attīstība norisinājās neparasti strauji.

Viņam itin viegli būtu vienā rāvienā iemācīties lasīt: vajadzēja to tikai vēlēties. Taču viņš atzina par labāku to nevēlēties un sāka mācīties lasīt kā visi bērni — sasaucot kopā balsienus.

Viņa pirmā skolotāja bija māte: tā viņu mācīja lasīt pēc bībeles. «Svētajos rakstos bija stāstīts par viņu pašu,» teologi raksta, «Marija zināja, kas viņš bija, tāpēc, mācīdama viņu, tā neaizmirsa tai pašā laikā pielūgt viņu.»

Varu gaiši iztēloties, kā norisinājās šīs mācības vienā laikā ar pielūgšanu. Tas patiesi bija visai jautri:

Maina. Jēzu, atstāsti uzdoto.

Mazais. Mām, aizgulējos un nepaguvu iemācīties.

Māma. Tad uzrādi rakstu darbu.

Mazais. Māmiņ, zini, jutos ļoti sarūgtināts, jo man nekādi nepadevās viens teikums. Bet pēc tam uzkrita milzīgs traips, un es, goda vārds, iemetu burtnīcu ugunī…

Māma. Nekrietnais puika! Par to tu šodien nedabūsi saldo ēdienu.

Mazais (činkstēdams). Māni, māmiņ, es vairāk tā nedarīšu! …

Māma (pie sevis). Nu ir gan nelaime! Esmu saraudinājusi savu dievu …

Mazais (aprimdams). Bet es gribu saldo, gribu! Un tev nav tiesības liegt man saldo ēdienu, jo es esmu pasaules valdnieks!

Māma (salikusi rokas lūgšanā). Ak kungs, mans Jēzus Krist! Ļoti lūdzu, nedusmo uz savu māti, tavu verdzeni! Tu dabūsi pašu lielāko maizes riecienu ar ievārījumu, ak mans dievišķais valdniek!

Mazais. Tas ir jauki, māmiņ, tā tiešām ir labāk! Tu man esi lieliska! Uzskatīsim, ka mācību stunda beigusies un tāpēc, māmulīt, meties ceļos un pielūdz mani!

Māte krīt ceļos un pielūdz bērnu.

Nevajag domāt, ka tā notika vienmēr. Jēzus, būdams vairāk attīstīts nekā citi bērni viņa vecumā, parasti labi izmācījās uzdoto un uz mācībām ieradās ar rūpīgi uzrakstītiem uzdevumiem. Tas, ko viņam mācīja māte, pie reizes viņu pielūgdama, nāca bērnam par labu.

Kad Jēzum apritēja divpadsmit gadu, Jāzeps atgādināja Marijai, ka pēc ebreju bauslības vajag vest mazo uz Jeruzalemi.

Patiesi, šai vecumā ebreju zēns zināmā mērā kļuva neatkarīgs no vecāku aizbildnības. Viņu veda uz sinagogu, viņš uzlika sev galvā apsēju ar filaktērijām — pergamenta gabaliem, kas izraibināti ar svētajiem rakstiem. — un kļuva par «bauslības dēlu», kura pienākums ievērot visus bauslības prickšrakstus, lurklāt viens no galvenajiem priekšrakstiem prasīja apmeklēt Jeruzalemi lieldienās.

Jēzus bērnam bija divpadsmit gadu (Lūka, 2. nod., 42. p.), kad viņš pirmoreiz kopā ar vecākiem devās ceļojumā uz Jeruzalemi. Nācarete atradās simt divdesmit kilometru no Jeruzalemes. Ceļā pagāja trīs četras dienas.

Svētā ģimene pavadīja Jeruzalemē visas septiņas lieldienu dienas. Jēzu veda uz dievnamu, kā arī uz visiem balagāniem, kur rādija bārdainas sievietes, milžus un kaut ko tamlīdzīgu. Lieta tāda, ka lieldienas bija īsti nacionāli svētki, ko, tāpat kā visos laikos, izmantoja visvisādi šarlatāni, lai aptīrītu miegamices.

Kad svētki beidzās, Jāzeps un Marija posās atceļā un pievienojās karavānai, kas devās uz Nācaretes pusi. Pēc vienas dienas gājuma tēvs un māte pēkšņi atklāja, ka viņu dēliņš kaut kur pazudis: viņi to bija pazaudējuši, kā pazaudē pašu parastāko lietussargu.

Citēsim evaņģēlija tekstu:

«Un, kad tās svētās dienas bija pagalam, tad, tiem atkal uz mājām ejot, tas bērns Jēzus palika Jeruzalemē, un Jāzeps un viņa māte to nezināja. Bet tie domāja, ka tas esot pie tiem ceļabiedriem. Un, vienas dienas gājumu nākuši, tie to meklēja pie tiem radiem un pazīstamiem. Un, kad tie to neatrada, tad tie gāja atpakaļ uz Jeruzalemi, to meklēdami.» (Lūka, 2. nod., 43—45. p.)

— Kas par ķibeli! — Jāzeps gremzās.

— Vai tu, Marij, neatceries, vai viņš bija kopā ar mums, kad gājām prom no sešgalvainās govs?

—    Neesmu droša par to, taču man šķiet, ka bija gan.

—     Jā, jā, Jēzus tad bija pie mums, mēs vēl nopirkām viņam vafeles … Pag! Es zinu, kur mēs viņu pazaudējām! …

—    Kur tad?

—     Pie daiļās Berenikas, pie nāras!

—    Nē taču!

—    Galvoju!

—     Bet es domāju, ka mesija palika zvērnīcā pie dresētajiem suņiem … Vai tu, Jāzep, ievēroji, kā viņš par tiem interesējās, it īpaši par pudeli, kas staigāja pa drāti?

—Var jau būt, ka tev taisnība … Iesim uz municipalitāti, uzzināsim, kurp devušies šie dresētāji.

—     Kaut tikai šie nolādētie klauni nebūtu aizveduši mūsu mazo Jēzu sev līdzi! — Marija vaimanāja. — Negribu, ka mans dēls kļūtu par virves dejotāju! …

—     Neuztraucies, mīļā, neuztraucies, — Jāzeps to lūkoja nomierināt. — Mēs viņu atradīsim. Esmu pārliecināts, ka viņš atrodas rātsnamā pie šveicara, turpat, kur pazaudētas atslēgas …

Viņi meklēja visur, staigāja pa pilsētas iestādēm, iegriezās izpriecu vietās: Jēzus bija kā ūdenī iekritis!

Jāzeps jutās pavisam izmisis: viņš negribēja ticēt, ka uzbrukusi tāda nelaime. Viņš plēsa matus, pārmezdams sev — un, jāteic, ne bez pamata — bezrūpību. Viņam jau rēgojās pastarā liesa, un viņš dzirdēja, kā visaugstakais pērkonīgā balsī viņu uzrunā:

— Nāc šurp, Jāzep! … Tuvāk, tuvāk! Es tevi tagad miltos samalšu! … Uzticēju tev savu dēlu, pareizāk sakot, baloža dēlu, lai tu viņu pieskatītu. Sis bērns ir mesija, viņam vajadzēja izpirkt cilvēku dzimuma grēkus … Paļāvos uz tevi un cerēju, ka tu izaudzināsi dievišķīgo puišeli, kā to būtu izdarījis es pats, bijis man tikai laika noiet zemes virsū … Bet kas iznāca? Viņam tikko apritēja divpadsmit gadu, kad tu izmanījies viņu pazaudēt! Nu nē, tāda nolaidība pārsniedz katras robežas! … Vai tu arī zini, ka tavas vainas dēļ cilvēce nav sagaidījusi glābiņu? Manu mesiju taču tā arī neizdevās atrast?! Un tu domā, ka tāpat vien izspruksi cauri? Tava bezrūpība ir noziegums, un tu tiksi bargi sodīts. Tāpēc notiesāju tevi uz trīskārt mūžīgu ieslodzījumu ellē. Tu to esi pelnījis!

Nabaga galdnieks atkal un atkal sev jautāja, vai viņam tas viss nerādās sapņos, tik neticama viņam šķila uzbrukusi nelaime. Ik pēc pusstundas viņš izkravāja kādu no saviem čemodāniem, lai pārbaudītu, vai lajā aiz aušības nav paslēpies mazais Jēzus.

Mariju bēdas galīgi nomāca. Viņa mīļu prātu būtu uzņēmusies jebkuras ciešanas, lai tikai atbrīvotos no gruzdošā satraukuma.

Divi dienas viņi boz sekmēm meklēja bērnu iui tikai trešajā dienā atrada zonu «templi sēžam starp tiem mācītājiem, tos dzirdot un tos jautājot. Un visi, kas viņu dzirdēja, iztrūkušies brīnējās par viņa saprašanu un viņa atbildēšanu.» (Lūka, 2. nod., 40. un 47. p.)

Redzams, Jēzus patiesi bija brīnumbērns. Droši un bezbailīgi viņš iegāja dievnamā kā savās mājas, tūdaļ uzdeva pašiem visvairāk mācītajiem teologiem dažus viltīgus jautājumus un ar lielu prieku iesēdināja viņus peļķē.

Tomēr dievnama skolotājiem viltības netrūka. To atradās ebreju augstākā garīdzniecība: «Ilillels, ko godina tāpat kā Mozu un kas vēl saglabājis visu vecuma diženumu; nelokāmais Samajs, kas sasaista visu Hillela atraisīto; Jonatass, Iziēla dēls, kura vārds bija tik kvēls, ka putni vai nu sadega, lidodami viņam pār galvu, vai arī pārvērtās par zēraviem [7] . līdzās viņiem jēzus vecāki varēja redzēt vēl priesteri Sīmeanu, to pašu, kas bija pravietojis šķīstīšanās laikā, un Jāzepu no Arimatijas, senatoru.»

Un mazais Jēzus lika brīnīties visiem šiem vīriem. Viņš pa savam sašķetināja un atšķetināja pašas komplicētākās teoloģiskās problēmas. Galu galā visi atzina par sapratīgāku klusēt. Jēzus nevienam neļāva iebilst ne vārdiņa, un viņi ar vaļējām mutēm klausījās Jēzus tarkšķēšanā.

Lai gan šī scēna lika Marijai briesmīgi brīnīties, tomēr viņa nevarēja aizmirst pārciesto, tāpēc ļāva vaļu rūgtiem pārmetumiem:

—     Ko tas nozīmē, palaidni? Tu aizmuki no saviem vecākiem, un, kamēr tēvs un māte, nezinādami, ko domāt, meklē tevi pa visu pilsētu, tu šeit sēdi un filozofē?! Mudīgi prom uz mājām, tu resgali!

Jēzus, kam sakāmā nekad netrūka, atbildēja, smīkņādams un izvairīdamies no mātes:

—    Te tev nu bija! Kālab gan jums vajadzēja mani meklēt? Vai tad jūs nezinājāt, ka man jādarbojas mana tēva lietās? [8] [1] «Un, viņu ieraudzījuši, lie pārbijās, un viņa māte uz to sacīja: mans dēls, kāpēc tu mums tā esi darījis? Redzi, tavs tēvs un es, mēs tevi ar sāpēm esam meklējuši. Un viņš uz tiem sacīja: kam jūs mani meklējuši? Vai nezinājāt, ka man iekš mana tēva lietām jādarbojas?» (Lūka, 2. nod., 48. un 49. p.)

—    13et Jāzeps, kas sevi uzskatīja par vienīgo likumīgo tēvu, negribēja tādas blēņas ne dzirdēt. Viņš satvēra puiku aiz auss un izvilka viņu laukā no dievnama. Tad svētā ģimene pilnā sastāvā devās uz Nācareti.

Ir pat pamats domāt, ka Jāzeps, lai izvairītos no tādiem nodarbiem, tūdaļ darīja galu puikas tālākajai študierēšanai un kopš tā brīža sāka mācīt viņu amatā. Viņš paņēma to pie sevis darbnīcā, un mūsu jaunais domātājs kļuva par vienkāršu galdnieka mācekli, līdz pamācīšanas mānija atkal sagrāba viņu savā varā.

Un patiesi, kad Jēzus līdzpilsoņi izdzirda, kā viņš mācīja Nācaretes sinagogā, tie izsaucās (tas lasāms evaņģēlijā): «Tas taču ir galdnieks, Marijas dēls!»

Līdz trīsdesmit gadu vecumam Jēzus dzīvoja rāmi, strādāja darbnīcā, rīkodamies ar zāģi un ēveli, un, kad Jāzeps nomira, Jēzus stājās viņa vietā.

Tagad mums jāpalūkojas, kā viņš nopietni sāka nodarboties ar to, ko dēvēja par savu dievišķīgo misiju un kas galu galā nebija nekas cits kā vien dīka apkārt mētāšanās un tukšu salmu kulšana.

Kopš tās dienas, kad Jēzus iesāka stundām ilgi bez mitas plarkšķēt, sēdēdams skolotāju vidū Jeruzalemes templī, viņu patiesi klājas saukt par Vārdu — mēle viņam tiešām darbojās teicami!

VĀRDA PIRMIE SOĻI

.

15. nodaļa JĒZUS ĢIMENE NETIC SAVA RADAGABALA DIEVISĶĪGUMAM

Jo ne viņa brā|i neticēja uz viņu.

Jānis, 7. nod., 5. p.

Un, kad tie, kas pie viņa bija, to dzirdēja, tad tie izgāja viņu savaldīt. Jo tie sacīja: viņš ir bez prāta.

Marks, 3. nod., 21. p.

ātad līdz trīsdesmit gadu vecumam Jēzus bija savas visai prāvās ģimenes atspaids.

Jāzeps, kā redzējām, «neziīāja Mariju, līdz kamēr viņa bija dzemdējusi dēlu, un tas bija Kristus». Toties vēlāk viņš varen dūšīgi atguva nokavēto.

Saprotams, Marija, kas, būdama līgava, ar šausmām domāja par to, kā viņa visu mūžu nodzīvos divatā ar galdnieku, pamazām atbrīvojās no savām bažām un galu galā

pārliecinājās, ka viņas meitenīgajām bailēm nav nekāda pamata.

Kavalieris, kas viņai bija dāvājis lilijas, vispār, izrādījās, bija it laga puisis: aiz viņa raupjās ārienes slēpās maiga sirds.

Turklāt nu jau kļuva pavisam skaidrs, ka Jāzeps patiesībā bija daudz mundrāks, nekā varēja likties, un ka viņš pilnīgi jaudāja parādīt pigu gan jaunajam Panteram, gan citiem Marijas vienaudžiem.

Ar laiku jaunavīgi nevainīgā laulene saprata, ka viņa saglabājusi savu šķīstību neskartu un nevainojamu, lai dzemdētu mesiju, bet ka vairāk gan no viņas neviens nevar prasīt: savu pienākumu pret dievu viņa izpildījusi pēc visiem noteikumiem.

Turklāt arī svētajam garam nebija nekādas vajadzības vēlreiz nolaisties zemes virsū, lai ieņemtu otru Kristu.

Mariju nesaistīja nekādi pienākumi. Tiesa gan, būdama vēl gluži maza meitene, viņa dievnamā bija devusi šķīstības solījumu, bet vai gan no šā solījuma viņu nebija atbrīvojis pats virspriesteris, neliegdams savu svētību viņas iziešanai pie vira? Bet pie vīra taču neiet tāpēc, lai lobītu riekstus.

Kas attiecas uz solījumu, ko viņa pati sev deva, proti, ka viņa nekad nelauzīšot saderināšanas laikā izvirzītos noteikumus, tad tās, protams, bija blēņas. Cik reižu gan meitene sev nesolās: «Būšu saprātīga,» — bet, tiklīdz viņai gadās kost aizliegtajā auglī, viņa jau tūdaļ piebilst: «…Ar rītdienu!» Zvēresti, kas doti sev pašam, allaž ir visai nestipri.

Jāzepam vajadzēja ļoti veikli manevrēt. Skaidrs, ka viņš centās nekādi neaizskart savas jaunās laulātās draudzenes kautrību. Pēc tam kad bija piedzimis baloža dēls, — par to varu likt galvu ķīlā, — viņš joprojām lakstojās tikpat savaldīgi kā agrāk. Taisnību sakot, tāda jau bija visa viņa taktika: par spīti savam cienījamajam vecumam, Jāzeps nerīkojās ar nevajadzīgu steigu.

Es nemaz nebrīnītos, ja atklātos, ka aktivitāti izrādījusi Marija pati. Bet galu galā kāpēc gan ne? Marija pamazām pieķērās galdniekam: pret mazo Jēzu viņš izturējās kā visīstākais tēvs, viņš pasargāja dievišķīgo brēkuli no bojā ejas, viņš to uzturēja un audzināja kā savu īsto bērnu.

Esmu pārliecināts, ka pamazām Marijai viņas vīrs vairs nelikās tik ļoti derdzīgs; viņa sēcošajā balsī tai šķitās skanam viena otra maiga nots, un arī viņa manieres tai rādījās esam diezgan patīkamas. Un tā nu kādu vakaru viņa nodomāja: «Nabaga Jāzeps! Esmu pret viņu pārāk spīva, bet viņš taču pret mani tik mīļš! ..

Kad sievietei šaujas prātā tādas domas, tas nozīmē, ka vajag notikt kaut kam nopietnam.

Tā arī notika, un visi četri evaņģēlisti atzīst, ka Jēzum bijuši brāļi un māsas (Matejs, 12. nod., 46,—50. p.; Marks, 3. nod., 31.—

35. p.; Luka, 8. nod., 19.—21. p.; Jānis, 7. nod., 3—10. p.).

Māsu skaits un viņu vārdi nav zināmi, toties Jaunajā derībā precīzi nosaukti četru brāļu vārdi: Jēkabs, Joze, Sīmanis un Jūda (Marks, 6. nod., 3. p.).

Svētais Epifanijs 19 , baznīcas tēvs un briesmīgi punktīgs cilvēks, stūrgalvīgi uzstāj, ka šie Jēzus brāļi un māsas bijuši Jāzepa pirmās laulības bērni.

Stāstiet nu šīs pasaciņas kādam citam, ai viltīgais Epifanija tēv!

Pirmkārt, evaņģēlijā nekur nav teikts, ka galdnieks būtu bijis atraitnis, kad viņš precēja Mariju.

Turklāt ir kāda leģenda, ko baznīca pilnīgi atzīst, leģenda, ko pagaidām neesam skāruši un ko tieši šeit būs īsti vietā pieminēt.

Kad papucītis Joaķims un māmuļa Anna, grozījuši savu nodomu veltīt Mariju tempļa kalpotājiem, nolēma izdot viņu pie vīra, tad visi, kas pretendēja uz viņas roku, sapulcējušies norunāja, ka mazā piederēs tam, kurš būs vistiklākais no viņiem. Tika sarīkots sava veida nevainības konkurss. Pārbaude notika šādi: katrs pretendents atnesa parastu sausu nūju, un visi paļāvās uz dieva gribu, gaidot brīnuma zīmi. Un tad notika brīnums: visas nūjas kā bija, tā palika sausas, tikai viena nūja, Jāzepa nūja, pēkšņi sāka ziedēt — uz tās izplauka lieliska lilija. Šī lilija izteica vairāk nekā vārdi.

Lūdzam lasītāju, lai viņš mūs atvaino, ka agrāk neesam pastāstījuši par šo notikumu, taču pavēstīt kaut ko interesantu nekad nav par vēlu.

Un, beidzot, ja Jāzepam būtu bijuši pirmās laulības bērni, mēs tos būtu redzējuši Betlemē tautas skaitīšanas laikā un viņš tos būtu stiepis līdzi uz Ēģipti.

Un tāpēc, godājamo svēto Epifanij, paturiet gan labāk savu versiju pie sevis, jo tam, kas cenšas pierādīt pārlieku daudz, neizdodas pierādīt neko.

Gluži dabiski būtu domāt, ka Jēzus bijis vecākais savu brāļu un māsu vidū, ka viņi dzimuši drīz pēc atgriešanās no Ēģiptes un ka Kristus, tiklab Jāzepam dzīvam esot, kā arī pēc viņa nāves, bijis galvenais ģimenes apgādnieks.

Kad viņam apritēja trīsdesmit gadu, divi viņa brāļi jau bija gandrīz pieauguši, un Jēzus, apsvērdams, ka tagad ģimene varēs iztikt bez viņa, nolēma nodoties sludināšanai.

Sākumā, kad tikko bija atklājusies Kristus slieksme uz tukšu salmu kulšanu, ģimenē par viņu uzjautrinājās. Visi neizpratnē raustīja plecus, kad viņš paziņoja, ka grasoties ar savas balss skaņām vien sakustināt visu pasauli.

Viņa brāļi, radi un draugi šausminājās. Cits citu satiekot, viņi, acīm redzot, sarunājās apmēram tā:

— Nu, ko dara Jēzus?

—          Vakar redzēju viņu. Tāpat vien noņemas ar savu ideju …

—    Tātad viņam nepāriet? …

—    Ak vai, nē.

—           Vai tad viņš joprojām grib atgriezt cilvēku dzimumu?

—    Un vēl neatlaidīgāk nekā agrāk!

—            Mani tas patiesi sarūgtina. īpaši žēl viņa māmuļas: krietnā sieviete to nav pelnījusi.

—           Ko tur var darīt? Jāsamierinās. Jēzum galvā kaut kas nav kārtībā, turklāt viņš ir stūrgalvīgs kā vecs ēzelis. Viņš sagudrojis sludināt. un viņš sludinās.

—           Tad nu gan viņš sastāstīs zilus brīnumus! …

—           Nezinu, ko viņš grasās pļukšķēt visādiem dīkdieņiem, bet mēs, viņa brāļi, protams, nedomājam viņu klausīties. Viņš jau tā mums visas ausis piedūcis ar savām pasakām par viņsauli: ja stundu klausies, vari kļūt dumjš. Tāpēc, tiklīdz viņam tas uznāk, mēs mūkam prom no mājas, ko kājas nes.

—           Bēdīgi, bēdīgi, redzams, viņš pavisam sajucis …

—    Jums taisnība.

—           Kāda tā ir nelaime jūsu ģimenei! Nabadziņam izies plāni…

To teikuši, radi un draugi šķīrās, drūmi galvas šūpodami.

Vai jūs domājat, ka es pārspīlēju? Lasiet Jāņa evaņģēlijā (7. nod., 5. p.): «Jo ne viņa brāļi neticēja uz viņu.» Ja jums ar to nepietiek, tad lasiet svēto Marku (3. nod., 21. p.): «Un, kad tie, kas pie viņa bija, to dzirdēja, tad tie izgāja viņu savaldīt. Jo tie sacīja: viņš ir bez prāta.»

Ja tolaik, kad Jēzū tikko modās šī klaiņošanas kaisle, bijis dzīvs Jāzeps, viņš varbūt arī būtu mēģinājis kaut ko darīt. Bet vecītis jau bija aizgājis pie senčiem. Jādomā, viņš bija miris visparastākajā veidā, jo evaņģēlijā pat nav teikts, kādos apstākļos galdnieks nolicis karoti.

Vārdu sakot, vienādi vai otrādi — Jēzum bija ģimene, un tā neticēja viņa dievišķīgajai misijai. Dižu cilvēku viņa sulainis nekad neuzskatīs par ģēniju, pravieti viņa īstenais brālis nekad neatzīs par ģaišreģi.

10. nodaļa IEJAUCAS JĀNIS KRISTĪTĀJS

Un notikās tanīs dienās, ka Jēzus nāca no Nācaretes iekš Galilejas un Jordānē no Jāņa tapa kristīts.

Un. tūdaļ no ūdens izkāpdams, viņš redzēja debesis atvērtas un to garu kā balodi uz sevi nolaižamies.

Marks, 1. nod., 9. un 10. p

atgādināsim dažus datumus, lai drusku iegrieztu kristīgās leģendas piekritējiem. Ar neapstrīdamām vēstures liecībām konstatēts, ka Erods miris aprīlī 750. gadā pēc Romas dibināšanas [9] . Taču ar nemaldīgo pāvestu lēmumu par kristīgās ēras sakumu pieņemts uzskatīt Kristus dzimšanas gadu, kas — atkal saskaņā ar vissvētāko pāvestu uzskatu — atbilst Romas gadu skaitīšanas 753. gadam.

Tātad no Eroda nāves Iidz Kristus dzimšanai bija pagājuši 750. gada deviņi mēneši, viss 751. gads, viss 752. gads un 753. gads bez sešām dienām, tas ir, pavisam apmēram četri gadi.

Baznīca vēl apgalvo, ka Jēzus sācis sludināt, kad viņam bija trīsdesmit gadu, sludinājis trīs gadus un miris trīsdesmit trīs gadu vecumā. Te itin kā viss būtu skaidrs.

Bet, rau, kas teikts Lūkas evaņģēlijā (3. nod., 1. un 2. p.): «Ķeizara Tibērijus piecpadsmitā valdīšanas gadā, kad Poncius Pilātus bija zemes valdītājs Jūdejā un Erodus [10] [1] Runa ir par Erodu Anlipu. šis Erods Antipa bija viens no Eroda Lielā dēliem, bet Erods Lielais bija tas, kas četrus gadus pēc savas nāves centās nogalināt Jēzus bērnu. valdnieks Galilejā, un Vīlips viņa brālis, valdnieks Iturejā un Trakonites tiesā un Lizanijus valdnieks Abilenē, apakš tiem augstiem priesteriem — Annasa un Kaivasa dieva vārds notika uz Jāni, Cakarijas dēlu, tuksnesī.»20

Turklāt Jaunajā derībā apgalvots, ka Jānis sācis sludināt tikai dažus mēnešus pirms Jēzus pirmās publiskās uzstāšanās.

No otras puses, ir zināms, ka ķeizars Augusts, pēc kura troni mantoja Tibērijs, miris 19. augustā 767. gadā pēc Romas dibināšanas; tātad Tibērija valdīšanas piecpadsmitais gads sākās Romas ēras 781. gada 19. augustā, un tātad Jēzum tolaik bija nevis trīsdesmit, bet tikai divdesmit astoņi gadi.

No tā izriet, ka evaņģēlijā, lai gan to diktējis svētais gars, ari šoreiz ir iekšējas pretrunas. Ja atzīstam, ka Kristus sācis darboties trīsdesmit gadu vecumā, tad vajadzēs atzīt, ka viņš dzimis divus gadus pirms kristīgās ēras sākuma. Sakiet — vai tas nav uzjautrinoši?

Tomēr nav vērts kavēties pie tādiem sīkumiem. Labāk atgriezīsimies pie Jāņa — Cakarijas dēla.

Jānim kopš bērnības tikās slaistīties apkārt bez darba. Viņš nerotaļājās ar saviem vienaudžiem, bet devās tuksnesī un tur izklaidējās, sarunādamies pats ar sevi. Viņa tuksnesis bija neiekopta zeme starp Ebroni un Jeruzalemi. Tā bija pauguru virtene, ko dažviet šķērsoja sausas, neauglīgas ielejas. Nīkulīgi krūmāji mazliet atdzīvināja šo vienmuļīgo kaļķakmenāju, kura spilgtais baltums nogurdināja acis. Bet pat šis trūcīgais augājs pilnīgi izzuda Nāves jūras tuvumā: tur jau ainava kļuva pavisam skumīga.

Tāds izskatījās tuksnesis, kurā Jānis sabija līdz trīsdesmit gadu vecumam. Rodas jautājums: no kā viņš tur pārtika? Varbūt dievs Cēbaots sūtīja viņam no debesīm ceptas paipalas? Evaņģēlists Matejs vēstī, ka Jānis pārticis tikai no kaltētiem siseņiem [11] .[1] «Bet tas pats Jānis valkāja kamieļu spalvu drēbes un ādas jostu ap saviem gurniem, un viņa barība bija siseņi un kameņu medus.» (Matejs, 3. nod., 4. p.)

Ceļinieki retumis sastapa šo jukušo, stāstīja par viņu turienes iedzīvotājiem, un ne mazums ziņkārīgo nāca pabrīnīties par šo dīvaini, kas no agra rīta līdz vēlai naktij piekliedza tuksnesi ar savām vaimanām.

«Sataisiet tā kunga ceļu,» viņš nenoguris brēca, «dariet līdzenas viņa tekas. Visas ielejas lai top pildītas, un visi kalni un pakalni lai top zemoti, un, kas nelīdzens, lai top līdzens, un, kas celmains, par staigājamu ceļu.» (Lūka, 3. nod., 4. un 5. p.)

Vēl «rakstos» stāstīts, ka šis svētais cilvēks nekad neesot apcirpis matus. Garie mati, ādas josta un kamieļāda bija viss viņa ietērps.

Jāņa jocīgās ērmības sagādāja viņam zināmu popularitāti.

Pamanījis, ka par viņa personu interesējas, Cakarijas dēls apmetās Jordānas krastmalā. Viņš uzaicināja savus apmeklētājus iebrist līdz nabai ūdenī un piedevām vēl izlēja viņiem uz galvas ķipīti ūdens. Un vienmēr atradās tādi, kam nebija nekas pretim piedalīties šai nevainīgajā izpriecā.

Bet reiz kopā ar ziņkārīgo baru pie sava brālēna ieradās pats Jēzus. Jānis nekad agrāk nebija viņu redzējis, tomēr tūdaļ pazina.

—    Ar ko varu pakalpot? — viņš uzrunāja Kristu.

—    Kas par jautājumu?! Es arī esmu atnācis kristīties, — Jēzus atbildēja.

—    Ko nu joko! — Jānis brīnījās. — Man jāiet pie tevis kristīties, bet tu nāc pie manis?! …

— Lai nu paliek visas šīs ceremonijas, — Kristus viņu pārtrauca. — Pagaidām kristītājā pienākumi jāveic tev, tāpēc nokristī mani!

Jānis nosprieda, ka atteikties nebīītu pieklājīgi. Viņš paņēma Marijas dēlu klēpī, iemērca viņu ūdenī un, kā paradis, viņu aplaistīja.

Kad Kristus skurinādamies izkāpa no Jordānas, padebeši pēkšņi pašķīrās, no turienes izspurdza balodis (starp citu, ļoti iespējams, ka tā bija pīle) un nometās Jēzum uz pleca. Tad Jānis izdzirda, ka putniņš skaidri saprotami sacīja:

«šis ir mans mīļais dēls, pie kā man labs prāts.» (Matejs, 3. nod., 17. p.j

Diemžēl ļaudis, kas šai reizē bija klāt, nedzirdēja baloža vārdus. Citādi viņi turpat, nekustot no vietas, būtu piegriezušies jaunajai ticībai, tas ir galīgi skaidrs. Bet, par spīti tam, ka tik brīnumaini ieradās putniņš — svētais gars, nekāda klātesošo atgriešanās nenotika. Lieta tāda, ka Jānis palika vienīgais brīnuma liecinieks. Acīm redzot, visi pārējie aizbāza ausis un aizmiedza acis.

Svētais Justīns21 piemetina, ka, tiklīdz Jēzus bijis nokristīts, Jordāna pārvērtusies par uguns upi (Dialogs ar Trifonu, 88. §).

Taču man nezin kāpēc liekas, ka upe pārvērtās par punša jūru, un visi to dzēra, cik tik lien.

17. nodaļa. KURĀ STĀSTĪTS PAR TO, KA VELNAM IESĀVĀS PRĀTA KĀRDINĀT DIEVU

Bet Jēzus, svētā gara pilns, nāca atpakaļ no Jordānas un no tā gara tapa vests tuksnesi. Tur viņš Četrdesmit dienas no velna tapa kārdināts un tanīs dienās nebaudīja nenieka, un, kad tās bija pagājušas, tad pēc viņam gribējās ēst . . . Un tas velns, visu savu kārdināšanu beidzis, no vilja atstājās līdz savam laikam.

Lūka, 4. nod., /., 2. un 13. p.

Neviena sērga nav tik lipīga kā muļķība. Jānis Kristītājs sirga ar slimīgu kāri pēc tuksneša. Tiklīdz Jēzus bija nokristīts, šī mānija pielipa arī viņam. Jānis pārtika tikai no kaltētiem siseņiem; Jēzus nolēma viņu pārtrumpot.

Netālu atradās plašs klajums, gluži tāds pats kā tuksnesis, kurā mitinājās Jānis. Tieši turp tad devās Kristus. Savu rezidenci viņš iekārtoja uz paugura ar daudzām grotēm. Vēlāk šo pauguru iedēvēja par četrdesmit dienu kalnu par piemiņu tam, ka Marijas dēls tur uzturējies sešas nedēļas.

Šai tuksnesi nebija pat draņķīgo siseņu, ar ko aizbaidīt salkumu, tur nebija gluži itin nekā, vienīgi tikai plēsīgi zvēri. Pravieši atstājuši diezgan izteiksmīgu šā drūmā apvidus aprakstu. Tur plēsoņu vidū tad nu Jēzus pilnīgā vientulībā pavadīja veselus pusotra mēnešus. Arī evaņģēlists Marks (1. nod., 13. p.) norāda uz plēsīgajiem zvēriem kā uz vienīgo kompāniju.

Jēzus, kas savā pilnveidošanā guva labākas sekmes nekā Jānis, jo viņš taču tomēr bija dievs, visu šo laiku nodzīvoja pilnīgā badā. Patiesībai par godu jāteic, ka, tieši ņemot vērā Jēzus dievišķīgo būtību, viņam tas nebija nekāds izcils varoņdarbs. Ja gribam runāt par brīnumu, tad tas drīzāk saskatāms tai apstākli, ka šakāļi, lauvas un leopardi neiztaisīja no Kristus miesas sev bifšteku, jo tiem taču arī nebija nekā ko ēst, un tāpēc tie pilnīgi varēja izmantot tā gaļu, kurš bija sadomājis bāzt degunu viņu novadā.

Tiesa gan, visvarenajam dievam bija tīrais nieks padarīt sevi neaizskaramu, tiklīdz plēsoņas sadomātu cirst nagus «Vārdā, kas kļuvis par miesu».

«Un eņģeļi viņam kalpoja,» piebilst evaņģēlists Marks. Interesanti zināt, ko īsti viņi darīja, ja jau Jēzus bija nolēmis pilnīgi badoties? Saprotams, viņi tam nepasniedza uz sudraba šķīvja antrekotu ar āboliem. Rodas jautājums, kā tad viņi kalpoja Jēzum. Starp citu, es nojaušu: visticamāk — viņi spodrināja tam zābakus.

pa tam velnam iešāvās prātā dīvaina ideja: viņš nolēma Kristu kārdināt. Līdz tam sātans staigāja apkārt tik saīdzis par to, ka piedzimis mesija, kas ieradies pasaulē, lai izpirktu briesmīgo iedzimto grēku, ka viņš pat nepapulējās pārdomāt kaut vai šādi: «Ja nu kāds ir bezgrēcīgs, tad tas visādā ziņā ir dievs tas kungs. Pavisam neticami, ka viņš atļautos kaut ko sagrēkot! Tāpēc nemaz nav vērts šķiest laiku kaut kādai muļķīgai kārdināšanai.»

Sātans par visu to netika padomājis, bet devās darīt savu tumšo darbu, cerēdams gūt panākumus.

«Ja man izdosies sakūdīt Kristu uz kādu nekrietnību,» viņš nodomāja, «tad tik būs joki! Dievs tas kungs ellē — tas būtu vareni! Tad nu gan es iedegtu uguntiņu zem savas pannas! …»

Un viltīgais kārdinātājs, jautri svilpodams, steidzās uz Jērikas tuksnesi.

Ritēja Jēzus gavēņa četrdesmitā diena. Par spīti visām dievišķīgajām priekšrocībām, Marijas dēlam sāka gribēties ēst. Četrdesmit dienu viņam nebija nekādas apetītes, taču beigās tukšais vēders lika sevi manīt.

Par to evaņģēlijā teikts gluži nepārprotami: «Tur viņš četrdesmit dienas … nebaudīja nenieka, un, kad tās bija pagājušas, tad pēc viņam gribējās ēst.» (Lūka, 4. nod., 2. p.)

Te pie viņa ieradās sātans. Ar velnišķīgu iztapību viņš Jēzum jo dziļi paklanījās un iesāka tā:

—     Vai tiešām tu tā arī neesi mēģinājis tikt vaļā no vēdergraizēm? Kurš tad tev to ticēs? Tev visapkārt ir tik daudz akmeņu, un tu nevari ar tiem remdināt izsalkumu — tas taču būtu pārlieku naivi! …

Jēzus paraustīja plecus.

—     Es nejokoju, — velns turpināja. — Vai tu esi dieva dēls? Ja esi, tad tev tikai vajag pavēlēt šiem akmeņiem kļīit par maizi un tie uzskatīs par savu svētu pienākumu to darīt.

Tāda bija pirmā kārdināšana. Uz mirkli iedomāsimies, ka Jēzus būtu darījis pēc sātana padoma: neuzskatu to ne par kādu nāves grēku. Maizes izgatavošana ar brīnuma palīdzību nav tāds darbs, par ko pienāktos elles mokas. Gluži otrādi, baznīca milzum daudz svēto kanonizējusi tieši par to, ka viņi pastrādājuši tamlīdzīgus trikus. Un vai tad Jēzus pats vēlāk nedarīja šāda veida brīnumus, turklāt daudz reižu?

Te par grēku varētu atzīt tikai to, ka Jēzus būtu pārtraucis gavēni, ko viņam vajadzēja ievērot pēc tētiņa Cēbaota pavēles. Bet tieši tai brīdī gavēnis taču beidzās, jo ar šo dienu Jēzus atkal sāka ēst!

Un tomēr Kristus nepadevās velna kārdinājumam. Viņš sātanam atbildēja:

—     Man nav nekādas vajadzības pārvērst šos akmeņus par maizi, jo cilvēks nedzīvos no maizes vien, bet arī no katra vārda, kas iziet no dieva mutes.*

Sātans neattapās, ko atbildēt: redzams, dieva vārds tiešām ir visai kaloriju bagāts ēdiens. Ja es būtu bīskapa pavārs un viņš man liktu sagatavot viņam ceptas olas, es tai vietā palasītu viņam priekšā bībeli: interesanti, kā viņš pret to izturētos? . ..

Tātad velns nesāka strīdēties: viņam krājumā palika vēl divi līdzekļi. Viņš sagrāba Jēzu savās ķetnās, kopā ar viņu aizlaidās pa gaisu uz Jeruzalemi un nolika Jēzu uz dievnama jumta malas. Teologi uzskata, ka tā bijusi Zālamana portika smaile, kas pavērsta pret Jordānas iztekas austrumu krastu. Augstā portika jumts sniedzās pāri tempļa pagalmam. Tad velns, rādīdams uz pūli, kas drūzmējās laukumā, sāka skubināt Jēzu, lai tas izdarītu kaut ko neparastu:

—     Paskat vien! Augstums nav peļams?! Te tev, mīlīt, ir piemērots gadījums parādīt, ko tu spēj. Meties leja! Tev jau nav jābaidās, ka varētu salauzt sev ribas: eņģeļi taču tevi

* «Un tas kārdinātājs piestājās pie viņa un sacīja: ja tu esi dieva dēls, tad saki, lai šie akmeņi top par maizi. Un viņš atbildēja un sacīja: stāv rakstīts: cilvēks nedzīvo no maizes vien, bet no ikkatra vārda, kas no dieva mutes iziet.» (Matejs, 4. nod., 3. un 4. p.)

sarga, viņi laikā tevi uztvers, lai tu, nedod dievs, nesadauzītu savus dievišķos papēžus.

Jēzus noturējās ari pret šo otro kārdinājumu un nedarīja to, ko dievi nolieguši. Arī šoreiz viņš velna ierosinājumu noraidīja ar pašiem parastākajiem vārdiem:

—     Kaut kur ir rakstīts: «Nekārdini dievu, savu kungu,» — tā skanēja viņa atbilde.

Tad sātans atkal paķēra savu dievu Jēzu un uzlaidās ar viņu tik augstu, cik vien jaudāja. Beidzot viņš to nolika zemē milzum augsta kalna virsotnē. No šā kalna, tā apgalvots evaņģēlijā, varējuši redzēt «visas pasaules valstis». Tomēr, lai nu cik augsts bijis šis kalns, grūti izskaidrot, kā varēja no tā virsotnes ietvert skatienā visu zemi, ja ir zināms, ka zeme ir lodveidīga. Taču vai vērts kavēties pie tāda sīkuma? …

Sātans rādīja Jēzum «visas pasaules valstis un viņu godību» (Matejs, 4. nod., 8. p.).

—     Kas par krāšņumu! — viņš izsaucās. — Un visi šie milzu īpašumi pieder man. Es tos dodu, kam gribu. Vai gribi, es tev iedāvināšu kādu pārīti vai pat divus? Starp citu, tu varbūt gribi visus? Lūdzu, esmu ar mieru atdot, tikai ar vienu noteikumu: ja tu, mans dievs, kritīsi manā priekšā zemē un pielūgsi mani, velnu.

Par atbildi uz tādu piedāvājumu Jēzum būtu vajadzējis smieties velnam taisni acīs, jo, to teikdams, sātans neapšaubāmi nebija pie pilna prāta.

Un tiešām. Kristus, kas līdz tam padevīgi bija pacietis velna ellišķīgos apkampienus un izdarījis šais apkampienos vairākus pārlidojumus gaisā, šoreiz iecirtās.

— Nu nē, diezgan! — viņš neapmierināti noburkšķēja. — Vācies prom no šejienes veicīgāk! Vai redz, ko šis sagribējis — mainīties lomām! Nekā nebūs, vecais blēdi! Tev vajag mani pielūgt un man kalpot. Man apnikuši tavi joki. Vācies prom, nešķīstais gars!

Velns nelikās lūgties: viņš nekurnēdams paklausīja un, sadudzis par neveiksmīgo kārdināšanas mēģinājumu, iegāzās ellē.*

* Tiem, kas vēlas pārliecināties, ka, stāstīdams par Jēzus kārdināšanu, esmu stingri ievērojis «svēto rakstu» tekstu, norādu uz šādiem avotiem: Mateja evaņģēlijs, 4. nod., 1.—11. p., Marka evaņģēlijs, 1 nod., 12. un 13. p., Lūkas evaņģēlijs, 4. nod., 1.—13. p.

18. nodaļa VĀRDS IEGŪST PIRMOS ADJEKTĪVUS

Otrā dienā Jānis atkal stāvēja un divi no viņa mācekļiem,

un, ieraudzījis Jēzu staigājam, viņš teica: redzi, tas dieva jērsl

Un tie divi mācekli viņu dzirdēja runājam un Jēzum gāja paka|.

Jānis, 1. nod., 35.—37. p.

amēr Kristus, nepretodamies velnam, atļāva tam nēsāt sevi gan uz dievnama jumtagala, gan uz kalna virsotni, Jānis joprojām brēkāja vēl skaļāk nekā agrāk, ar savām vaimanām piekliegdams Jordānas mierīgos krastus.

Pamazām Jeruzalemē izplatījās valodas, ka Betānijā uzradies kāds savādnieks, kas apslacina cilvēkus ar ūdeni un mērc viņus upē, un ka par vienu no tā kristītiem cilvēkiem Jānis teicis: «Sis bija tas, no kā es sacīju: kas nāk pec manis, tas ir bijis priekš manis. Viņš bija pirmāk nekā es.» (Jānis, 1. nod., 15. p.)

Dabūjuši to zināt, daži judu garīdzniecības augstākās padomes — sinedrija locekļi22 satraucās un nodomāja: vai var atļaut šim Jānim Kristītājam turpināt savas reliģiskās ērmības? Vai tikai viņš nav bīstams konkurents, kas gudro radīt jaunu kultu? Vai arī varbūt pret viņu vajag izturēties tikai kā pret vienu no daudzajiem jukušajiem, kuru vājprāts nevienu nekādi neapdraud?

Lai droši zinātu, kā rīkoties, sinedrijs pilnvaroja dažus savus locekļus, likdams tiem doties pie Kristītāja un diplomātiski visu izdibināt. Šai misijai izraudzītie pārstāvji piederēja pie var izeju sektas, kam jūdu vidū bija apmēram tāds pats stāvoklis kā jezuītiem katoļu vidū23 . Varizeji veidoja itin kā zināmu reliģisku biedrību; tās biedri dzīvoja pasaulīgu dzīvi un lika ļoti cienīti. Viņi nodarbojās ar politiku, ar buršanu dziedināja visas slimības un par visu vairāk tiecās pēc kundzības pār saviem līdzpilsoņiem un ticības brāļiem. īsi sakot, tie bija godkārīgi intriganti.

Delegāti devās uz Betāniju.

—    Kas tu tāds esi? — viņi uzrunāja Kristītāju. — Vai tu neesi mesija, ko mēs gaidām?

—    Nekādā ziņā! — Jānis atbildēja. — Es mesija? Ai nē, nepavisam ne.

—          Vai tikai tu neeesi Elija 24 , kas pirms vairākiem simtiem gadu pazuda un tagad atkal atgriezies zemes virsū?

—    Nē, es neesmu Elija.

—    Bet tu vismaz esi pravietis?

—    Ne kripatas.

—    Kas tad tu galu galā esi?

—           Es esmu saucēja balss tuksnesī: sataisiet tā kunga ce]u!

Varizejiem kļuva skaidrs, ar ko viņiem darīšana. Tomēr viens no viņiem, uzskatīdams, ka Jānim nav tiesības peldināt savus apmeklētājus, uzdeva viņam vēl tādu jautājumu:

—            Kāda velna pēc tad tu kristī, ja tu neesi nedz mesija, nedz Elija, nedz pravietis?

Izvairīdamies no tiešas atbildes, Jānis atteica:

—            Nu, kas jums par daļu, ka es kristīju? Es kristīju ar ūdeni, bet jūsu vidu ir kāds, ko jūs nepazīstat: tas nāk pēc manis un ir bijis priekš manis; un, lūk, tam, kas ir jūsu vidū, es neesmu cienīgs kurpju siksnas atraisīt! [12]

Varizeji jutās apmierināti. Kristītāja pēdējā frāzē saklausāmo komplimentu katrs no viņiem varēja uzskatīt par sev domātu. Viņi atgriezās Jeruzalemē un ziņoja sinedrijam par savas izmeklēšanas rezultātiem.

Viņu uzskats, jādomā, bija tāds:

—           Mēs, draugi, redzējām Kristītāju. Tas nu gan ir ķerts! Patiesi, bieži vis negadās dzirdēt, ka pat vājprātīgais tā muldētu! Mēs norunājām par to, cik viņš bīstams. Ja viņam patīk sēdēt tuksnesī un tur plātīt muti, lai sēž vesels! Viņam galva nav kārtībā, tas ir viss.

Nākamajā dienā pēc varizeju vizītes Jēzus, nonācis no augstā kalna, uz kura viņš bija atjāvis velnam sevi aizstiept, savukārt ieradās pie Jāņa Kristītāja.

Tiklīdz Cakarijas dēls pamanīja savu radinieku, viņš Sāka kliegt:

—    Tas ir viņš! Tas ir dieva jērs! Tas ir tas, kas uzņēmies uz sevi visus pasaules grēkus!

Klātesošie, neredzēdami nedz jēra, nedz auna, nepievērsa Jāņa klaigām vērību.

Bet tas turpināja:

—     Es viņu nepazinu, nepazinu dieva jēru. Bet viņš nāk pēc manis, un viņš ir augstāk par mani, jo viņš bija priekš manis.

—    To tu jau reiz teici, — kāds aizrādīja.

—     Un kas par to? Teikšu vēlreiz. Un, ja jūs jautāsit, kāpēc es kristīju ar ūdeni, tad ziniet: tāpēc, lai šis jērs taptu Izraēlim zināms.

Ap Jāni sāka salasīties pūlis. Ziņkārīgo klātbūtne uzkurināja Kristītāju, un viņš iekaisa aizvien vairāk.

—     Es redzēju svēto garu, — Jānis brēca, — es redzēju, redzēju to! No debesīm nolaidās balodis, nosēdās uz jēra un palika uz viņa. Esmu ar mieru zvērēt visādiem zvēres

tu)

tiem, es viņu nepazinu. Bet tas, kas mani sūtīja kristīt ar ūdeni, man sacīja: «Uz ko tu redzēsi to garu nolaižamies un paliekam, tas ir tas, kas kristī ar svētu garu.» (Jānis, 1. nod., 29.—34. p.)

Nevienam neiešāvās prātā, ka Jānis domā Jēzu, un publika sāka izklīst, savā starpā spriedelēdama par Kristītāja vājprātu.

Nākamajā dienā Jānis Kristītājs atkal atradās tai pašā vietā kopā ar diviem Galilcjas zvejniekiem — Andreju un Jāni, Cebedeja dēlu. Sis bija pavisam jauns puisis ar gariem, gaišiem matiem — īsts skaistulis!

Garām gāja Jēzus. Šoreiz Kristītājs ar pirkstu parādīja uz Marijas dēlu un atkal sāka griezt savu leijerkasti:

—     Pievērsiet uzmanību šim gaišajam šatēnam. Tas ir tas dieva jērs, par kuru es visu laiku stāstu.

Jānis un Andrejs atstāja Kristītāju un sekoja Jēzum. Jēzus apgriezās un, redzēdams, ka tie viņam seko uz papēžiem, jautāja:

—    Ko jūs meklējat?

Viņi tam atbildēja:

—    Pasakiet mums tikai, kur jūs dzīvojat.

—    Ja jau tā, tad nāciet man līdzi, — Jēzus teica.

Viņš tos aizveda uz pamestu būdiņu, kurā dažkārt mēdza pārnakšņot, un, kad viņi iegāja, cieši aizvēra aiz viņiem durvis. Pulkstenis rādīja četri pēc pusdienas.

Kas notika būdiņā, par to evaņģēlijā nekas nav teikts. Par ko runāja Vārds ar saviem pirmajiem diviem adjektīviem, paliek noslēpums.

Lai nu bijis kā būdams, Andreju un skaistuli Jāni viņu jaunais paziņa pilnīgi apbūra. Andrejs par to pastāstīja savam brālim Sīmanim, ari zvejniekam, un atveda to pie Jēzus.

Jēzus uzrunāja Sīmani tādiem vārdiem:

—    Tu esi Sīmanis, vai nav tiesa? Tad redzi, sākot ar šo dienu, es tevi pārdēvēju un turpmāk tu sauksies par Pēteri, kas nozīmē — «akmens».

Sīmanis bija ar inieru, ka viņu sauc par Akmeni.

Nākamajā dienā joprojām turpat Jordānas krastmalā Jēzus satika ceturto galilieti, vārdā Vīlipu. Tas bija dzimis Betsaidā, tai pašā pilsētā, kur Andrejs un Sīmanis Pēteris.

—    Nāc man līdzi, — Jēzus viņam teica. — Kas mani mīl, tas nāk man līdzi.

Vīlips sekoja Jēzum.

Beidzot, pēc Vīlipa neatlaidīgas pierunāšanas šai nelielajai kompānijai pievienojās vēl kāds Nataniēls, Timeja dēls (Bar-Timejs), kas šai sakarā nosaukts par Bērtuli.

Kad viņu iepazīstināja ar Jēzu, mesija teica:

—   Tas nu gan ir īsts jūds, goda vārds! Man šis puisis patīk!

—    Paklau, kā tu mani pazīsti? — Bērtulis painteresējās.

—    Es tevi redzēju.

—     Kad tad tas bija?

—    Pirms Vīlips tevi pasauca.

—     Un kur?

—           Kas par jautājumu, kur? Zem vīģes koka (Jānis, 1. nod., 48.—50. p.).

—           Tas ir vareni! — Bērtulis izsaucās. — Tu gan esi brašs puisis! Esmu ar mieru galvot, ka tu esi dieva dēls, Jūdu ķēniņš.

Jēzus turpināja:

—           Vai tu par to brīnies, dārgumiņ? Tu noticēji, tāpēc ka es teicos redzējis tevi zem vīģes koka. Taču tie ir tīrie nieki: pagaidi tikai, un tu redzēsi ne tikai tādas lietas vien!

—           Ko tad es tādu varētu redzēt? — Bērtulis kļuva ziņkārīgs.

Arī pārējie mācekļi jautājoši vērās Kristū.

—           Tu redzēsi … jūs redzēsit debesi atvērtu un dieva eņģeļus uzkāpjam un nokāpjam pie manis (Jānis, 1. nod., 50. un 51. p.).

Jau iepriekš līksmodami par tādu lielisku skalu, mācekļi sāka diet aiz prieka.

Tā Jēzus sakomplektēja pirmo apustuļu pamatgrupu. Tajā ietilpa Andrejs, Jānis, Sīmanis Pēteris, Bērtulis un Vīlips.

Vārds tika papildināts ar pieciem adjektīviem — mācekļiem, kas savukārt dabūja viņam jaunus piekritējus.

19.Nodaļa PAR TO, KA DIEVS IERADĀS KĀZĀS

Sī tā pirmā brīnuma zīme. ko Jēzus darīja Kānā Iekš Galīlejas un parādīja savu godību, un viņa mācekli ticēja uz viņu.

Jānis, 2. nod., II. p.

r šo nelielo kompāniju, kurā ietilpa pieci mācekļi, Kristus devās ceļā. Sākumā viņi virzījās uz Nācaretes pusi. Viņiem nebija ne karietes, ne zirgu, tāpēc, pārlaiduši vienu nakti Ziķcmē, otru — Elganimā, viņi kājām šķērsoja Esdrelonas līdzenumu un kaut kā aizkūlās līdz nepazīstamai pilsētelei, kur dzīvoja Jēzus ģimene.

Mūsu ceļiniekiem — to nedrīkst aizmirst — kabatā nebija ne graša. Visi seši bija pame

tuši savas būdeles un ne pārāk ienesīgos, toties pilnīgi godīgos amatus un turpmāk nolēmuši dzīvot uz līdzcietīgu muļķu rēķina. Viņi, bez šaubām, ievāca kontribūciju no vistu kūtīm un augļu dārziem, kam gadījās iet garām, jo pārgājiena laikā viņu mielastā vienmēr atradās kaut kas saldajam ēdienam.

Turklāt viņi cerēja, ka Nācaretes draugi viņus kaut cik atbalstīs, bet, kad viņi tur ieradās, Jēzus ģimenes nebija mājās: visi bija aizgājuši netālu uz kāzām.

— Lieliski, — Jēzus teica, — iesim mēs arī uz kāzām.

Un viņi devās uz Kānu, kādus kilometrus četrus no Nācaretes, kur vienkārši amatnieki izdeva pie vīra savu meitu.

Jūdejā kāzas uzskatīja par lielu notikumu, tāpēc pat nabadzīgās ģimenēs tās tika svinētas visai svinīgi un grezni.

Kad ieradās Jēzus kopā ar pieciem pavadoņiem, svinības jau ritēja pilnā sparā. Visas paražās paredzētās ceremonijas jau bija galā, un tagad vajadzēja sākties kāzu mielastam. Mūsu klaidoņi ieradās īstā laikā: viņiem radās izdevība, kā nākas, iedzert un uzkost par velti, turklāt kāzu dzīres dažkārt ilga vairākas dienas.

Viņi bez sirdsapziņas pārmetumiem pievienojās ielūgtajiem, bet namatēvs, negribēdams viņus apkaunot un izjaukt vispārējo jautrību, izlikās nekā neredzam.

Marija kā māte mēģināja izteikt Jēzum aizrādījumu, taču šis, nevarēdams lepoties atlabu audzināšanu, tāpat ari nejuzdams kā dēls nekādu godbijību, diezgan nekaunīgi viņai atcirta:

—     Sieva, kas man kopējs ar tevi?

Jāņa evaņģēlijā (2. nod., 4. p.) šie vairāk

nekā rupjie vārdi citēti ar tādu nesatricināmu mieru, itin kā tā būtu visparastākā un visdabiskākā dēla atbilde savai māmuļai.

Pie reizes ievērojiet: šie vārdi parāda Jēzu ne vien kā rupju tēvaini, bet arī kā briesmīgu nejēgu. Ja te būtu Jāzeps, tad viņam Jēzus, stingri ņemot, vēl varētu teikt: «Mums nav nekā kopēja.» Bet kaut ko tādu pasacīt īstajai mātei?! Tie nu tiešām ir muļķības un nekaunības kalngali!

Es jautāju visiem tēviem un mātēm: vai par tādu nekaunību nepienācās kārtīgs belziens?

Jēzu var attaisnot tikai viens apstāklis: droši vien, pirms viņš iegāja zālē, viņš bija iekampis kādu glāzīti par daudz, un no tā viņam bija kļuvusi dulna galva.

Bet vai tad nav vienalga? Tāpat kā gandrīz visām mātēm, arī Marijai bija savas vājības: viņa tikai pagriezās pret saimnieku un kalpiem un teica:

—    Nekas, netraucējiet viņu, lai dara, ko grib.

Un ta nu visa svētā kompānijā apsēdas pie kopējā galda. Andrejs, Sīmanis, Jānis, Vīlips un Bērtulis, kurus agrāk neviens pat redzējis nebija, nebūdami ielūgti, bez jebkādām ceremonijām ieņēma pašas goda vietas.

Skaidrs, ka tāda publika žigli iztukšoja visas pudeles un pēc kāda laiciņa viesi sāka prasīt vēl vīna.

Jēzum arī gribējās atveldzēt rīkli, un viņam tā vien niezēja rokas likt lietā savu visvarenību. Viņš nolēma izmantot savu dievišķību un darīt brīnumu.

Zālē, kur notika dzīres, atradās seši akmens trauki. Kad mielasts nāca uz beigām, tos piepildīja ar ūdeni, lai viesi varētu nomazgāt rokas.

Kristus pasauca pie sevis kalpus un teica tiem:

—    Piepildiet traukus ar ūdeni.

Kalpi pielēja traukus līdz malām pilnus.

—    Un tagad pasmeliet no tiem un iznēsājiet viesiem.

Kalpi darīja, kā viņš lika.

Un — ak tu brīnums! — ūdens pārvērtās par vīnu un vēl par kādu!

Līgavas tēvs nezinādams nodomāja, ka viņa znots sagatavojis viesiem tādu pārsteigumu, un uzrunāja savu jauno radinieku:

—    Esmu par jums sajūsmināts! Jūs nedarāt tā kā cili! Parasti sākumā pasniedz labu vīnu, un vēlāk, kad viesi iereibuši, viņiem iegrūž visādu draņķi, domājot, ka nu viņi temps visu. Bet jūs, gluži otrādi, sākumā cienājat mūs ar labu vīnu, bet tagad pasniedzat vēl labāku. Tas ir slavējami, mans draugs, visai slavējami! Par to es jūs cienu (Jānis, 2. noti., 10. p.).

Taču jaunlaulātais gan labi zināja, cik pudeļu viņam bijis. Viņš atzinīgi novērtēja apkārtceļojošā galdnieka rīcību: pēkšņi pārvērzdams visparastāko ūdeni par lielisku vīnu, tas pilnam atlīdzināja gan par sevi, gan par saviem draugiem, kas bez ielūguma bija ieradušies svētkos. Tādējādi Jēzus, uz kuru sākumā skatījās diezgan greizi, pēkšņi kļuva par svinību varoni.

Ar Jēzus palīdzību labākie vīni plūda kā upe. Visi kārtīgi pietcmpās un izklīda pa mājam krietni iesilušā prātā.

Tā ar savu pirmo brīnumu Kristus neizdarīja pakalpojumu nevienam citam kā žūpām.

20. nodaļa SKANDALS JERUZALEMES DIEVNAMĀ

Un jūdu lieldiena bija tuvu klāt, un Jēzus aizgāja uz Jeruzalemi un atrada dieva namā tos, kas pārdeva vēršus un avis un baložus, un tos naudasmijējus tur sēžam.

Un, pātagu taisījis no auklām, viņš izdzina visus no dievnama ārā un arī tās avis un tos vēršus un izkaisīja tiem mijējiem to naudu un apgāza tos galdus.

Jānis. 2. nod., 13.—15. p.

Varat iedomāties, kādu troksni Nācaretē sacēla stāsts par šo brīnumu. Tomēr Jēzus novadnieki pārlieku vis neticēja viņa brīnumdarītājam spēkam.

— Vai dzirdējāt, — nācarieši runāja, satikdamies cits ar citu nākamajā dienā pēc kāzām Kānā, — vai dzirdējāt par Jēzu, galdnieka dēlu?

—   Nu? Kādu stiķi viņš vēl pastrādājis?

—   Vakar viņš ne no šā, ne no tā ieradies kāzās pie Eleācara . ..

—           Es nemaz nebrīnos, ja ievēro, cik viņš nekaunīgs! …

—           Bet las vēl nav viss: viņš atvedis sev līdz kaut kādus piecus draugus. Nav zināms, kur viņš ar tiem iepazinies; viņš tos dēvē par saviem mācekļiem …

—     Nu, un tālāk?

—            Viņi dzēruši bez mēra, bet, kad viss bijis izdzerts, galdnieks pats pagatavojis vīnu …

—    Pagatavojis vīnu?! No kā tad?

—     No ūdens.

—           Nu, skaidrs, nokrāsoja ar kaut ko ūdeni, ka to dara visi sīktirgotāji.

—           Nē taču, stāsta, ka viņam nekā neesot bijis kā vien skaidrs ūdens …

—           Kā tad jūs to zināt? Vai tad jūs bijāt kāzās?

—            Pats gan nebiju, bet man par to stāstīja Nabejs, bet Nabejs dabūjis zināt no Metu zāla, tas uzzinājis no Josiasa un Josiass atkal no Ģedeona, kam to visu stāstījis viņa brālēns Ģirkāns.

—            Ai, ai, ai! Bet šis Ģirkāns taču ir līgavas — sarkanmatainās Neēmijas krusttēvs?

—    Gluži pareizi.

—            Bet viņam jau nevar ticēt! Tas taču ir briesmīgs žūpa. Viņš droši vien, ka vienmēr, piesūcās, un pēc tam galdnieks varēja viņam visu ko iestāstīt!

—           Kā tad tu domā, pilnīgi iespējams! Starp citu, tur visi bijuši labi . . .

—     Ko tur runāt! Šis Jēzus gluži vienkārši

viņus izjokojis, tas viss! Sis brīnums ir parasta blēdība viņa garā.

I'atiesi, brīnums Ivānā lika sarosīties visām mēlēm Nācaretē, taču atradās ne mazums ļaužu, kas par to neizpratnē raustīja plecus.

To gluži nepārprotami rāda evaņģēlijs.

Jānis, viens no Kristus mācekļiem, kas piedalījās kāzās, nevar noslēpt savu īgnumu ikreiz, kad viņam iznāk runāt par nācariešiem.

Tā, piemēram, viņš raksta: «Vai no Nācaretes var būt kāds labums?» (Jānis, 1. nod., 46. p.) Tādas pašas domas bija arī Bērtulim.

Secinājums: ja neņem vērā viesus, kas piedalījušies kāzās, bet diemžēl nav papūlējušies atstāt pēctečiem savus iespaidus, un vēl Jāni, tad slavenajam trikam ar ūdens pārvēršanu par vīnu neviens negrib ticēt.

Jēzus drīz vien apķērās, ka Nācaretē viņš ar savu repertuāru negūs panākumus, un steidzās prom no šās pilsētas, kur viņu pazina kā raibu suni.

Viņš devās uz Ģenecaretes ezera krastiem, kur daba gleznaināka un ļaudis vienkāršāki. Turklāt visapkārt ezeram bija sacelts daudz ārpilsētas savrupmāju, kurās visai jautri laiku pavadīja Galilejas skaistules, bet mūsu draiskulis Jēzus nevairījās jaunu un daiļu grēcinieču sabiedrības. Ar tādām skaistulēm sevišķi slavenas bija piekrastes pilsētas Kapernauma, Magdala un Tiberiāda. Un, beidzot, pati Ģenecaretes ezera krastmala bija sevišķi ērta un piemērota Jēzus sprediķiem. Kristum tikai vajadzēja ierausties laivā un no turienes uzrunāt krastā sapulcējušos dīkdieņus. Viņš varēja melst visvisādas blēņas. Tiklīdz ieradās toreizējie policisti, viņš tūdaļ pacēla enkuru un pilnās burās traucās uz pretējo krastu.

Vispirms Kristus apstājās Kapernaumas kūrvietā, taču tur ilgi neuzturējās.

Nospriedis, ka notikums Kānā jau aizmirsts, Jēzus sagudroja šoreiz ierasties pašā Jeruzalemē. Tas notika lieldienās: karavānas no visām Galilejas malām virzījās uz svēto pilsētu. Jēzus un pieci viņa biedri kopā ar citiem ubagiem, svētuļiem un klaidoņiem pievienojās vienai tādai karavānai.

Ieradies Jeruzalemē, Jēzus vispirms gudroja apmeklēt templi. Tur stāvgrūdām blīvējās ļaudis. Labāku vietu, kur pievērst sev uzmanību ar kādu skandalozu izlēcienu, nemaz nevarēja iedomāties. Un Kristum jau bija nobriedis kāds nodoms.

Dievnams tobrīd bija pilnum pilns ar tirgotājiem, kas pārdeva visdažādākos upurēšanai nepieciešamos priekšmetus. Pagalmā, uz laukuma, apkārtējās ielās un pat pie pašām dievnama durvīm kaudžu kaudzēm bija viss, kas vien varēja ievajadzēties dievkalpojumā. Tāpat kā mūsdienās pie baznīcām un katedrāļu priekštelpās svētuļu vajadzībām tiek ierīkoti īsti tirgi, kur pārdod dievlūgšanas priekšmetus, tā arī Kristus laikos tirgotāji piedāvāja dievlūdzējiem likuma noteiktos upurus. Tagad tirgojas ar visdažādāko šķirņu svecēm, svētbildēm, lūgšanu krellēm, visvisādām relikvijām, bildītēm ar kvēlu lūgsnu tekstu, ar reliģisku literatūru un citām drazām, ko veikli tirgoņi iesmērē naiviem ļautiņiem, kuri tic, ka viņiem grēki tiks atlaisti. Bet toreiz tur bija baloži, ko upurēja nabagie, un veseli vēršu un avju ganāmpulki, ko upurēja bagātnieki. Jēru ziedoja tikai lieldienās. Jūdi, kas dzīvoja tālīnās pilsētās un Jeruzalemē ieradās tikai reizi gadā, visu savu dievbijības krājumu sataupīja šiem lielajiem reliģiskajiem svētkiem. Tad viņi vienā rāvienā izpildīja solījumus. kas bija sakrājušies pa visiem divpadsmit mēnešiem, un noskaitīja visas lūgsnas. Kā redzat, kopš tiem laikiem maz kas mainījies.

Lai gūtu priekšstatu par to, kas lieldienās notika pie Jeruzalemes dievnama, pietiek apmeklēt Parīzes Panteonu svētās Zenevjevas svētkos.

Tas bija visīstākais tirgus, kur atrodams viss, arī naudasmijēji — pat tādu netrūka. Pēc bībeles priekšrakstiem (2. Mozus grām., 30. nod., 11.—10. p.) katram vajadzēja maksāt garīdzniekiem «par savas dvēseles atpestīšanu». Bet pēc tam, kad šos apvidus bija iekarojusi Roma, jūdu nauda kļuva par retumu un lielākajai daļai svētceļnieku bija tikai monētas ar ķeizara attēlu. Saprotams, tādu naudu nekādā ziņā nevarēja pasniegt dievam tam kungam. Tāpēc ebreju garīdznieki iekārtoja pie ieejas dievnamā naudas maiņas kantains. Redzams, toreizējie priesteri nebija imt|ķi! Par tiesību mainīt naudu viņi iekasēja udraba monētu, ko bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem iebāza savā kabatā.

Un te un ieradās Jēzus savas svītas pavadība.

—     Tas gan ir numurs! — nomurmināja Sīmanis Pēteris, acis bolīdams. — Kas te naudas uz galdiem! Un ja padomā, ka mums nav ne graša.

Un cik te vēršu un aunu! — piemetināja Andrejs.

—    Jā, cik labi derētu jēriņš uz mūsu iesma! — sapņaini teica Bērtulis.

—    Es labprāt ķertos pie pārīša baložu, — zīmīgi izmeta Jānis.

Seši klaidoņi saskatījās.

—    Uzmanību! — uzsauca Jēzus. — Un sargieties no drūzmēšanās!

To teicis, viņš paķēra virvju saišķi un kā apmāts gāzās iekšā pašā tirgoņu drūzmā. Manīgi darbodamies ar kājām, viņš apgāza naudasmijēju galdus, tā ka to nauda skanēdama aizripoja pa zemi. Tai paša laikā viņš visā spēkā slānīja vēršus, aunus, aitas un jērus, kas maurodami un blēdami drāzās prom. Bet, kas attiecas uz baložiem, kam Jēzus tēva līnijā bija rada, tad viņš lauza to būrus, pilna kaklā kliegdams:

—          Arā no šejienes, nekaunīgie tirgoņi! Jūs apgānāt lūgšanu namu! Jūs to padarāt par zagļu midzeni!

Tad sākās kautiņš. Ja Jēzum vienam pašam būtu vajadzējis aizstāvēties, viņš būtu pamatīgi dabūjis, tirgoņi būtu viņam krietni nozilinājuši sānus. Viens vīrs, lai cik tas stiprs, nevar dūru cīņā turēties pretim simtiem saniknotu tirgotāju, ko ielenc viņiem labvēlīgi noskaņots pūlis. Un otrādi, neliešu bandai, kas sarīkoja evaņģēlijā aprakstīto skandālu, nebija grūti palielināt paniku, ne ar ko īpaši neriskējot. Nav šaubu, ka tieši tā tas noticis.

Jēzus uzņēmās grūtāko daļu šai lieliskajā pasākumā, un pieci viņa draugi, ko atbalstīja citi klaidoņi, ar kuriem viņi Jeruzalemē jau bija nodibinājuši pazīšanos, viņam palīdzēja.

Iemesls tādam skandālam bija izgudrots it teicams.

Starp mums runājot, tas bija tikai iegansts. Es tā domāju, lūk, kāpēc: Jēzus bija dievs, par to es nestrīdos. Tā kā viņš bija dievs, tad viņam piemita paredzes spējas, un, būdams apveltīts ar tādām spējām, viņš jau zināja, ka nākotnē kristīgie garīdznieki tirgosies ar dievbijības priekšmetiem uz savu baznīcu sliekšņiem gluži tāpat, kā to darīja jūdu priesteri uz Jeruzalemes dievnama sliekšņa. Tā kā Jēzus ir dievs, viņš arī tagad ir dzīvs un viņš ir visvarens — par to nav nekādu šaubu. Būdams dzīvs, viņš redz tagadējos kristīgo mācītājos to pašu komerciālo dziņu, kāda piemita tolaiku jūdu priesteriem. Un, ja visvarēnais Jēzus tomēr nesatriec pīšļos lūgšanas kreļļu un vīraka pārdevējus, kas ar savām precēm pārplūdina baznīcu priekšnamus, tad las nozīmē, ka viņš neuzskata tirdzniecību par apgānījumu savam dievišķīgajam namam. Paturot prātā Jēzus dievišķīgumu, viņa providenci, viņa mūžīgumu un viņa visvarenību, bez kādām šaubām jāsecina, ka baloža dēls ghiži vienkārši nospēlēja komēdiju, padzīdams no Jeruzalemes dievnama tirgotājus ar tādu ieganstu, ka svētā vietā neklājoties tirgoties ar dievlūgšanas priekšmetiem.

Viss noslēpums ir tikai tas, ka Jēzus gribēja iegūt popularitāti Jūdejas galvaspilsētā un reizē sadabūt naudu un kaut ko ēdamu saviem mācekļiem.

Kad apstulbotais pūlis mazliet atjēdzās no pārsteiguma, daži jautāja pustrakajam klaidonim, kāpēc viņš tā rīkojies.

—    Kāpēc?! — lepni atcirta Kristus. — Vai tad man jādod jums kāds norēķins? Es taču esmu mesija, velns lai parauj!

—    Mesija? — cilvēki brīnījās. — Bet kā tu vari to pierādīt?

—    Gluži vienkārši: nojauciet šo templi, un es apņemos to trijās dienās atkal uzcelt.

—    Tas nu gan ir vareni! — jūdi izsaucās. — šo templi būvēja četrdesmit sešus gadus, un tu to vari uzcelt trijās dienās? Par ko tu mūs turi? (Jānis, 2. nod., 18.—20. p.)

—    Es no saviem vārdiem neatsakos, — Jēzus attrauca. — Kas grib saderēt?

Šoreiz Kristus vārdiem sekoja kapa klu sums. Vārds uzvarēja, un tāpēc tam pat nevajadzēja darīt brīnumus.

Jādomā, ka neviens- no klātesošajiem gan nesāktu jaukt nost svēto templi tāpēc vien, ka viņam patiktos saderēt. Turklāt viņiem nebija arī vajadzīgo instrumentu. Un, beidzot, par sabiedrisku ēku iznīcināšanu likumā bija paredzēts sods.

Savukārt naudasmijējiem un aunu tirgotājiem bija nopietnākas rūpes, viņiem nebija laika skaidrot, cik vērta mūsu varoņa lielība: vieni lasīja kopā savus naudas gabalus, citi skrēja meklēt rokā izklīdušos lopiņus.

Izmantodams vispārējo apjukumu, ko bija radījusi viņa neticamā augstprātība, Jēzus nozuda pūlī un pievienojās saviem mācekļiem, kas, jādomā, laiku veltīgi nezaudēja.

21. nodaļa NIKODĒMS

Un tur viens cilvēks bija no tiem varizejlem. vārdā Nikadēmus, jūdu virsnieks.

Tas nāca pie Jēzus nakti un uz viņu sacīja: rabt. mēs zinām, ka tu esi mācītājs. no dieva nācis, jo neviens nevar darīt lās brīnuma zīmes, ko tu dari, Ja dievs nav ar to.

Jānis, 3. nod., I. un 2. p.

Jūs droši vien atceraties varizeju sūtņus, ko sinedrijs sūtīja pie Jāņa Kristītāja. Jūs atceraties, ka šie delegāti atgriezās Jeruzalemē, cieši pārliecināti, ka siseņu rijējs no Jordānas krastiem nav pie pilna prāta.

Tad nu patiesības labā man jāatzīst, ka viens varizejs mocījās šaubās. Viņš nevienam nekā neteica, bet vakarā, mājās pārnācis, uzdeva sev veselu rindu jautājumu: — Kas ir šis Jānis? Vai pats parastākais

vājprātis? Vai ari pār viņu patiesi nākusi dieva svētība? Varbūt tas ir tikai āksts, kas melš visādus niekus? Bet varbūt viņš tiešām ir pravietis? Taču viņš to noliedz, noliedz ari to, ka būtu Elija. Viņš lej ķipjiem ūdeni uz ļaužu galvām un apgalvo, ka nākšot kungs, kam viņš, pēc paša vārdiem, neesot cienīgs kurpju siksnas atraisīt. Vai šis kungs jau atnācis? Vai viņš atnāks vai neatnāks? Vai šim Jānim var ticēt vai nevar? Vai man jāziņo, kur pienākas, lai šo zelli iesēdinātu trako mājā? Vai arī man jāiet pie viņa un jākrīt viņa priekšā zemē, lūdzot, lai viņš slacina manu pakausi ar Jordānas ūdentiņu?

Mūsu varizejs jutās galīgi apmulsis. Viņu sauca par Nikodēmu. Šis vārds kļuvis par sugas vārdu: ja kādam grib pateikt, ka viņš ir muļķis, parasti saka: «Tu nu gan esi īsts Nikodēms!»

Kopš tā brīža, kad Nikodēms ieraudzīja Jāni Kristītāju, viņš dzīvoja kā uz adatām. Paslepšus viņš nolūkojās savā kambarsulainī, dārzniekā, pavārā un domāja:

—     Ja nu šis ir mesija, ko tad? Viņš ir man par kalpu, bet es varbūt neesmu cienīgs viņam pat kurpju siksnas atraisīt…

Pēc tam, vērīgi ieskatījies savā kalpā, viņš pie sevis nodomāja:

—     Ai Nikodēm, Nikodēm! Kālab gan mesija lai nāktu tādā laikā? Nekad vēl ticība dievam nav tik kupli Zēlusi kā tagad, nekad cilvēki nav bijuši tik dievticīgi. Ik gadu liel dienu svētkos dievnams ir stāvgrūdām pilns svētceļnieku, kas saradušies no visām Jūdejas malām. Nē, ticība nemaz nedomā mirt, tātad mesija nāks vēlāk.

Nakti, kad Nikodēms nolikās savā ērtajā guļvietā, viņa dvēseli atkal sāka plosīt šaubas, un viņš aizmiga ar domu par Jāni Kristītāju.

No tā laika svārstīgā senatora dzīve kļuva neizturama (starp citu, Nikodēms amatu apvienošanas kārtībā bija arī Jūdejas senāta loceklis).

Un tā, kad Jēzus sarīkoja templī jau aprakstīto bakbanāliju, Nikodēms, izdzirdis par to, jutās satriekts, jo viņš redzēja, ka šai notikumā daudz kas saskan ar to, ko pareģojis Jānis Kristītājs.

— Cilvēks, kas apgāzis naudasmijēju galdus, — viņš domāja, — protams, ir sevišķs cilvēks, un ne jau katrs iedrošināsies atraisīt viņam kurpju siksnas.

Un viņš atkal un atkal uzdeva sev tādu jautājumu: varbūt šis ir mesija?

Nikodēms nolēma katram gadījumam apjautāties pašam Jēzum, vai pravieši nav vēstījuši par viņu.

Tomēr, lai gan Nikodēma kungam ļoti gribējās drīzāk tikt galā ar savām šaubām, viņš nekādā ziņā nevēlējās sevi kompromitēt: viņš nogaidīja nakti un tikai tad devās vizītē pie Jēzus.

Viņam izdevās — evaņģēlijā nav norādīts, kā — uzzināt mūsu klaidoņa dzīvesvietu, un viņš klaudzināja pie durvīm.

Uzskatīdams sevi par diplomātu, Nikodēms sarunu nesāka ar iztaujāšanu. Viņam bija plāns visu no galdnieka izdibināt, atraisot viņa vaļsirdību.

Nikodēms līdz zemei palocījās Jēzus priekšā un nosauca viņu par «rabi».

Jūdiem bija divi vārdi, kas abi sākās ar «ra», turklāt viens no tiem apzīmēja visaugstāko godinājuma pakāpi, bet otrs bija visstiprākais lamu vārds. Šie vārdi ir «rabi» un «raka».25

Ja cilvēku nosauca par «rabi», to uzskatīja par vislielāko cildinājumu, bet, ja cilvēku nosauca par «raka», tad tas bija vēl ļaunāk nekā publiska pļauka.

— Rabi, — Nikodēms medainā balsī uzrunāja Jēzu, — mēs visi zinām, ka jūs esat skolotājs, kas nācis no dieva, lai mūs mācītu. Visa Jeruzaleme vienā balsī slavē brīnumus, ko jūs darāt mums visiem par prieku. Bet, ja jau jūs darāt brīnumus, tad tas nozīmē, ka ar jums ir dievs.

Nu, vai viltīgā senatora diplomātija nav aizgrābjoša? Līdz tam laikam Jēzus Jeruzalemē vēl nebija izdarījis neviena brīnuma. Pagaidām viņa aktīvā skaitījās tikai notikums ar ūdens pārvēršanu vīnā dzērāju kompānijā Kānā — veikli nostrādāts triks, kas varen uzjautrināja neticīgos nācariešus. Visādā ziņā, ja šis numurs arī bija brīnums, tad baumas par to galvaspilsētu nebija aizsniegušas. Nikodēms par to nekā nezināja, bet, lai tūdaļ iegutu Kristus simpātijas, viņš uzskatīja, ka sākumam noderētu smalki paglaimot.

Bet Nikodēmam bija darīšana ar spēcīgu pretinieku.

Jēzus saslējās un atbildēja:

—           Jūs esat ļoti laipns. Taču man zināms, kāpēc jūs esat atnācis: jūs gribat dabūt precīzas ziņas par manu misiju. Bet, mīļais draugs, lai skatītu debesu valstību, vispirms vajag papūlēties no jauna piedzimt.

Kā redzat, atbilde diezgan miglaina. Nikodēms nesaprata itin nekā.

—            Lūdzu piedošanu, — viņš teica, — bet es nevaru pilnīgi aptvert jūsu vārdu jēgu. Kā gan cilvēks var piedzimt, ja viņš jau ir vecs? Vai tiešām viņš var atgriezties mātes miesās, lai nāktu pasaulē otrreiz?

Jēzum sanāca smiekli.

«Tas nu gan ir vientiesis!» viņš domāja. «Nesaprot mājienus! Neko darīt, vajadzēs viņam palīdzēt.»

Un viņš sacīja:

—            Paliesi, patiesi, es jums saku, mīļo Nikodēm, ja kāds nepiedzimst no jauna caur ūdeni un garu, tas nevar ieiet debesu valstībā.

—    Caur ūdeni? …

—    Protams, caur ūdeni un garu.

—    Ka tas saprotams?

—           Tas jau ir viss noslēpums: mans brālēns Jānis nav iemērcis jūs ūdenī, balodis nav uzpūtis jums uz plikā paura. Tāpēc jūs nejēdzat ne bū, ne bē. Kas piedzimis no miesas, tas ir miesa, un, kas piedzimis no gara, tas ir gars.

Nikodēms acis vien ieplēta.

Jēzus turpināja:

—     Nebrīnieties par to, ko es stāstu. Tas viss ir ļoti nopietni. Atkārtoju, jums jāpiedzimst par jaunu. Balodis pūš kurp gribēdams, un jūs dzirdat viņa balsi,bet nezināt,no kurienes tā nāk un kurp iet. Tā notiek ar katru, kas dzimis no baloža.

—     Va velnu! — Nikodēms izsaucās. — Nekādi nevaru apjēgt, ko jūs man te sastāstījāt. Redzams, mans prāts to nespēj aptvert. Nu, kaut vai par to pašu balodi, kurš pūš un no kura dzimst cilvēki. Vai ari, piemēram, vanna, ko visādā ziņā jāļauj sarīkot jūsu brālēnam Jānim, lai piedzimtu otrreiz, — kā tas viss iespējams?

Te nu Jēzus rādija pārsteigtu ģīmi un teica:

—     Ai, ai, ai! Jūs esat tik rūdīts teologs, sinedrija loceklis, un nevarat saprast, uz ko es netieši norādu. Dīvaini, ļoti dīvaini.

—     Bet es tiešām nesaprotu!

—    Patiesi, patiesi, es jums saku, es neapgalvoju to, ko nezinu un ko nevaru pierādīt. To, par ko runāju, esmu redzējis, bet jūs stāvat, muti atplētis, itin kā es stāstītu pasakas. Bet, ja jūs man neticat, kad es runāju par ūdeni un garu, tas ir, par zemes lietām, kā tad jūs man ticēsit, kad runāšu par debesu lietām? Jo neviens nav braucis uz debesīm kā vien tas, kas ir nācis no debesīm, tas cilvēka dēls, kas ir debesīs. Un kā Mozus tuksnesī vara čūsku paaugstinājis …26 Vai jūs manī klausāties?

—     Klausos, runājiet vien tālāk!

—   Tātad … tāpat tam cilvēka dēlam būs tapt paaugstinātam …

—     Bet kāds te sakars? …

—     Lai neviens, kas tic uz viņu, neietu pazušanā, bet ikviens dabūtu mūžīgu dzīvošanu. Redziet, mīļais draugs, dievs tā ir mīlējis pasauli, ka viņš savu vienpiedzimušo dēlu ir atdevis. Jūs brīnāties? Tomēr tā ir. Jo dievs savu dēlu nav sūtījis pasaulē, ka tas pasauli sodītu, bet ka pasaule caur viņu taptu pestīta. To visu es jums izskaidroju tālab, lai jūs zinātu, ka dieva dēls ir … ir kāds, par kuru jums nav ne jausmas! …

Šī saruna no viena gala līdz otram citēta Jāņa evaņģēlijā, 3. nod., 1.—17. p. Lieciet vērā, dārgo lasītāj, ka es šeit ciešu klusu, jo nepavisam nevēlos, ka ar jums notiktu tas pats, kas notika ar Nikodēmu, kad viņš aizgāja no tā kunga.

Nabaga senators jutās iegrūsts neziņas mutulī. Sākumā viņu intriģēja Jānis Kristītājs, bet tagad viņam galvu jauca Marijas dēls. Bet, ja runājam par lielīšanos, tad Kristītājs ne tuvu netiek līdzi savam brālēnam.

Nekur evaņģēlijā nav nekādu norādījumu par to, ka Jānis Priekštecis būtu bijis kaut cik daiļrunīgs. Turpretim Jēzus — tā ir gluži cita lieta. Tiesa gan, viņa runām bieži vien nebija nekādas jēgas, toties viņš varēja stundām ilgi tarkšķēt bez mitas: viņam tas nesagādāja nekādas grūtības. Kad tas kungs runāja muļķības, viņš ar tām neskopojās.

Nabaga Nikodēmam vairākas dienas galva vai pušu plīsa no nesakarīgajām frāzēm, ko bija sarunājis dievišķīgais pļāpa. Kad Nikodēms atgriezās mājās, ausīs viņam džinkstēja, viņam šķita, ka viņš vēl joprojām dzird nebeidzamo dūkšanu.

Vārdu sakot, viņš bija iecerējis smalku manevru, taču piedzīvoja neveiksmi. Mājās viņš pārnāca tikpat dumjš, kā bija aizgājis, un vēl lielākā stūrgalvībā sev taujāja:

— Vai tas ir mesija vai nav mesija? Vai mesija ir Jānis Kristītājs? Vai Jēzus? Vai varbūt ne viens, ne otrs? Vai Jānis pie pilna prāta? Varbūt Jēzus smējās par mani? Ka man piedzimt no jauna? Vai teikt maniem kolēģiem sinedrijā, ka drīz atnāks cilvēka dēls? Vai labāk pateikt viņiem, lai viņi ne par ko neraizējas un mazāk klausās visādu ākstu pļāpās? Bet kā būtu, ja visu to paziņotu Erodam? Starp citu, varbūt labāk pagaidīt, kad sajutīšu baloža elpu uz sava plikā pakauša?

22. nodaļa JĀNIS KRISTĪTĀJS IEKRĪT ĶEZĀ

… Jo tas pats Erodus bija sūtījis un Jāni grābis, un to cietumā licis Erodijas — viņa brā|a sievas dē|. jo viņš to bija precējis.

Jo Jānis uz Erodu bija sacījis: tev nepieklājās, ka tev sava bra|a sieva ir.

Marks, 6. nod., 17. un 1S. p.

Tikai nedomājiet, ka šoreiz Jēzus apmetās Jeruzalemē. Viņš bija briesmīgi nemierīgs cilvēks un nevarēja ilgāku laiku nodzīvot vienā vietā. Turklāt pēc tirgotāju piekaušanas pie dievnama Jēzum un viņa mācekļiem Jeruzalemē pārāk jauki vis neklājās, tāpēc viņš devās garākā ceļojumā pa Judeju.

Kurp viņš gāja? Nav zināms. Mācītie teologi domā, ka uz Idumejas robežām, un inē-

ģina dot attiecīgus pierādījumus. Tāda sīkuma dēļ nesāksim ar viņiem strīdu.

Lai nu kā, taču Jēzus nepaslaigājās nedz pa pauguriem, nedz pa neauglīgu tuksnesi: evaņģēlijā teikts, ka pēc visiem atmiņā palikušajām lieldienām viņš sācis kristīt tieši tāpat, kā to darīja Jānis.

Cakarijas dēls varēja uzskatīt tādu konkurenci par pretlikumīgu, bet viņš bija lāga puisis.

Par Jāņa Kristītāja mācekļiem to gan nevar teikt: siseņu rijējs patiesi beidza ar to, ka sapulcināja ap sevi vairākus psihopātus, kas piekrita viņa murgu idejām. Šie dīvaiņi izturējās pret savu amatu kā pret dievkalpojumu un mērca ļaudis ūdenī ar neatdarināmu nopietnību. Viņi uzskatīja un tam bija zināms pamats, ka procedūru — uzgāzt ķipīti ūdens uz galvas — izgudrojis viņu skolotājs, tāpēc, dabūjuši zināt, ka arī Jēzus sācis ar to nodarboties, sacēla brēku par rupju viltojumu.

Tā nu viņi ieradās pie Jāņa Kristītāja un uzrunāja to šādiem vārdiem:

—     Skolotāj, līdz mums nonākušas šādas tādas ziņas par to slaido, gaišo šatēnu, ko tu savā laikā nokristīji vēl Jordānas krastā.

—    Jauki, mani draugi! Nu, un kā tad viņam klājas?

—    Tas ir blēdis. Viņš nodarbojas ar viltošanu: sācis kristīt pēc mūsu parauga un dara to tā, itin kā nekā cita nebūtu darījis no bērna kājas. Bet pats nepatīkamākais ir tas, ka visi iet pie viņa.

Vai jūs jūtat šās sūdzības sūrmi?

Jānis Kristītājs un viņa mācekļi jau sen vairs nekristīja par brīvu, un te nu pavisam netālu no viņiem uzradies konkurents. Mācekļi par to bija visai saīguši.

Iedomājieties sevi viņu vietā: tikko amats sācis atmest peļņu, kad uzrodas kaut kāds plukata un samaitā visu padarīšanu. Niknumam patiesi bija pamats.

Taču Jānis viņu zūdīšanos noklausījās absolūti mierīgi. Viņš paraustīja plecus un tā atbildēja saviem mācekļiem:

—     Saule spīd pār visiem, konkurence ir tirdzniecības dvēsele. Cilvēkam nekas nevar būt, ko viņš nebūtu dabūjis no debesīm. Mani draugi, vajag raudzīties plašāk! Esmu jums vienmēr sacījis, ka es neesmu Kristus, ka esmu tikai sūtīts vēstīt viņa atnākšanu.

—     Lai nu arī būtu tā, — mācekļi atbildēja. — Tomēr pirmais, kam iešāvās prātā ideja par ķipi ar ūdeni, biji tu, vai nav liesa? Kristus varēja gan ar to rēķināties un negraut mūsu komerciju.

Jānis atkal paraustīja plecus.

—     Man nāk smiekli par jums! — viņš iesaucās. — Labāk paklausieties, minēšu jums tādu salīdzinājumu: laulātais draugs ir tas, kam ir laulātā draudzene, — vai nav tiesa? Un, kad cilvēks ir sava drauga kāzās, viņš priecājas par laimi, ko gūst viņa draugs, kas precas. Tāpat arī es priecājos, ja mans brālēns Jēzus ir laimīgs par to, ka viņš kristī. Es neapskaužu, es priecājos. Pēc tā jau pazīst īstus draugus! Jēzus aug ar katru dienu, bet es, cik manos spēkos, kļūstu aizvien mazāks. Tātad lai dzīvo mans brālēns!

Tā ka šie spriedelējumi mācekļus nepārliecināja, Cakarijas dēls piebilda:

—    Redziet, mani biklie jēriņi, mēs esam cēlušies no zemes, bet mans brālēns ir nonācis no debesīm. No tā izriet, ka viņš ir augstāks par mums. Ceru, tas ir skaidrs?

Mācekļi smaidīja.

—     Mitējieties taču vienreiz smieties! — Jānis Kristītājs iebrēcās. — Galu galā jūs man esat apnikuši. Jēzus ir baloža dēls, bet balodis ir dievs. Un droši vien ne jau bez vajadzības šis balodis laidis pasaulē dēlu! Un dievs, es domāju, mīl savu dēlu. Tāpēc klausiet manu padomu un lieciet labāk Jēzu mierā, jo tas, kas tic dēlam, iegūs mūžīgu dzīvošanu, bet tas, kas netic dēlam, neiegūs dzīvību, un dieva dusmas nāks pār viņu. Tā, redz!

Šoreiz mācekļi atzina, ka strīdēties nav vērts. Viņi palika pie savām domām, taču nolēma nerunāt pretim skolotājam: nebija nekādu cerību pārliecināt Jāni Kristītāju.

Viņš nemaz negrasījās dusmoties uz Jēzu par to, ka tas viņu atdarina. It ka nekas nebūtu noticis, viņš joprojām ķipjiem lēja ūdeni cilvēkiem uz galvas un pat atrada sev jaunu nodarbošanos: kļuva par politisku oratoru un ņēmās kritizēt valdību.

Galiiejas tetrarlis bija Erods Antipa, Eroda Lielā dēls no ceturtās sievas — zamārietes, vārdā Maltasas. Šiin Antipam bija brālis Filips, Batancjas, Trahonitidas un Gaulanitidas tetrarhs. Viņš bija Mirjamas, virspriestera meitas, Eroda Lielā trešās sievas dēls.

Filips apprecēja vienu no savām brāļameitām, skaisto Erodiju, ļoti valdonīgu un temperamentīgu jaunu dāmu.

Heiz Antipa, uzturēdamies sava brāļa Filipa galmā, līdz ausīm iemīlējās Erodijā, kas viņam bija ne vien svaine, bet arī brāļameita.

Antipa ilgi pūlējās nomākt sevī šo augošo kaisli, taču galu galā tomēr nespēja tai pretoties. Tad viņš ielūdza brāli Filipu un viņa sievu pie sevis uz pusdienām un sarīkoja viņiem par godu krāšņas dzīres.

Filipu tas mulsināja.

«Dīvaini gan,» viņš domāja, «šodien mans brālītis ir pret mani velnišķīgi laipns. Viņš droši vien grib man kaut ko lūgt. Jādomā, viņš plāno karu pret kaimiņu princi un tagad starplaikā starp divām uzkodām mēģinās dabūt no manis palīdzību. Tas nu gan ir šķelmis, tas nu gan ir viltnieks! Bet es labi saprotu visus viņa gājienus!»

Taču patiesībā Filips nesaprata nekā. Antipam pat prātā nenāca nekāds karš. Paradīdams godu viesiem, viņš savu sievu nosēdināja līdzās Filipam, bet Erodija apsēdās līdzas viņam.

Pusdienu laika Antipa reizi pa reizei žņaudzīja savas daiļās līdzāssēdētajas celili, bet Filips bez jebkādām aizdomām cītīgi lēja sev vīnu.

Vienus izmeklētus ēdienus nomainīja citi, bet Antipa tikai žņaudzīja un žņaudzīja Erodijas ceļgalu. Beidzot pasniedza saldo ēdienu.

—    Filip, — Galilejas tetrarhs uzrunāja brāli, — man tev kas jāsaka.

«Ehē!» nodomāja Filips un ne bez zināmas valšķības noteica: — Labi labi, saki vien laukā, mīļais Antipa!

—    Tikai ne tagad, pēc pusdienām.

—    Kā tev tīk.

—    Saproti, Filip, to, ko gribu tev teikt, nevar sacīt, mūsu dāmām dzirdot.

—    Kas par velnu! — izbrīnījies iesaucās Batanejas tetrarhs.

Tātad runa nemaz nebija par militāru savienību. Ko gan tad varētu nozīmēt brāļa Antipas noslēpumainais izskats? Ne viena, ne otra laulene nedrīkstēja sarunā būt klāt: runa, acīm redzot, būs par kādu delikātu jautājumu …

Ārkārtīgi saintriģēts, Filips steigā norija savu saldo ēdienu un, pat nenoslaucījis salvetē ar ievārījumu notriepto fizionomiju, piecēlās no galda. Antipa viņam sekoja.

Valdošie brāļi paņēma viens otru zem rokas un pa apakšzemes eju izgāja dārzā.

—    Nu, ko tad tu gribi man teikt?

—     Mīļo bridi, mana sieva man tā apnikusi, ka nevaru viņu ne acu galā ieraudzīt. Esmu nolēmis šķirties no viņas.

—    Tagad saprotu, kāpēc tu nevarēji runāt ar mani pie galda… Bet, paklau, Antipa, tava sieva nepavisam nav peļama, viņa ir gluži jauka …

—    Var jau būt, bet es viņu vairs nemīlu, mīlu citu …

—     Tas jau ļaunāk … Ko darīt, šķiries no sievas, ja viņu nemīli, un preci to, ko esi iemīlējis. Tikai ņem vērā: tavs sievastēvs ir spīvs vīrs. Turklāt viņam ir spēks: viņš ir Arābijas ķēniņš, viņam liels karaspēks. Skaidrs, ka viņš šo lietu tā neatstās un sāks pret tevi karu …

—    Tev taisnība! Bet es neprātīgi mīlu savu izredzēto!!!

—Tad un gan esi iekritis, nabadziņš! No sirds jūtu tev līdzi… Tu taču zini, Antipa, cik tu man mīļš. Vari uz mani paļauties. Ja tavs sievastēvs ielauzīsies tavā teritorijā, iešu tev palīgā, to tev apsolu.

—    Paldies, Filip.

—    Nu tad precies vēlreiz! Ceru, uz kāzām mani ielūgsi?

—    Filip, pateikšu tev visu … Gribu šķirties no sievas, taču nevaru apprecēt to, kuru mīlu.

—    Kāpēc?

—    Ak vai, viņai ir vīrs …

—    Nu, tad nolaupi viņu!

—            Tu gan esi mudīgs!… Dažkārt ir tādi apstākļi, ar kuriem nevar nerēķināties … Domāju, ja lu būtu iemīlējies sava labākā drauga sievā, lu taču nemēģinātu to nolaupīt?

—    Jā, visai sarežģīts gadījums.

—           Ja varētu vienoties ar draugu, ja viņš bulu tik krietns un labs. ka atteiktos no savas sievas, tad gan būtu labi!

—           Pamēģini, Antipa. Aizej pie šā drauga un vaļsirdīgi viņam atzīsties.

—    Viņš aiztrieks mani ratā!

—            Nevar zināt! Ne jau visi zaudē prātu aiz kaislības kā tu. mans nabaga Antipa. Citi ir savādāki. Piemēram, es. Man sieva ir kaut kas līdzīgs mēbelei, turklāt vēl no pašai svarīgākajai.

Antipa atviegloti nopūtās un jau drošāk piebilda:

—            Filip, tu man devi drosmi. Apsolīju tev visu pateikt… un es pateikšu tev visu …

—    Vai cs pazīstu tavu iemīļoto?

—     Pazīsti.

—    Varbūt es varu būt tev par starpnieku?

—    Vari.

—Tad pasaki man vīra vārdu, un, ja viņš pieder pie tās kategorijas, par kuru es nule runāju, tad ņemos viņu pārliecināt, lai viņš šķiras no savas sievas un sagādā tev prieku.

—     Bet, saproti, Filip … mīļo Filip …

—    Kas vēl?

—     Saproti . ..

—    Runā taču vienreiz, velns lai parauj!

—           Vai tcikl? … Tu gribi? … Nu, tad klausies: vīrs esi tu!

—    Vai tu re, kā! Tātad tu mīli Erodiju?

—           Ja es tikai mīlētu vien! … Bet es viņu dievinu, es viņu pielūdzu! Vezuvs vairs nav Neapolē, Filip, Vezuvs ir manās krūtis! …

To teikdams, Antipa visā spēkā iegāza sev ar dūri pa vēderu. Filips jutās satriekts. Bet, kad pirmais pārsteigums pierima, viņš sāka skaļi smieties.

—           Tas nu gan ir smalki! — viņš iesaucās. — To nekādi nebiju gaidījis! … Tu mīli manu sievu un līdz šim laikam klusēji par to?

—           Ko lai dara, Filip! Ir tādas reizes, kad neiesi jau par savu mīlestību brēkāt uz visām krustcelēm! …

—           Vārdu sakot, tu esi iemīlējies, tu šķiries un gribi, lai arī es šķirtos … Pēdējais jautājums: vai mana sieva tevi mīl?

—           Mans dievs! … Zvēru tev, ka tavs gods nav ne kripatiņas aptraipīts …

—           Man pietiek ar tavu vārdu … Nu, labi, Antipa, mans mīļais Antipa, ja jau tu mīli Erodiju, kas galu galā mums abiem iznāk brāļameita, es viņu atdodu tev. Šķiršos, precies ar viņu un dzīvo vesels!

—    Un es nedrīkstēju par to ne iepīkstēties.

—    Esi gan muļķis!

Un brāļi maigi saskūpstījās.

Tāds notikumu gaitas pagrieziens Erodijai sagādāja prieku. Toties Eroda Antipas sievai tas nobijā pa prātam. Nenogaidījusi, kamēr par viņas un vīra šķiršanos tiks izziņots oficiālajā presē, viņa, saglabādama cieņu, devās uz Maheras cietoksni, kas atradās uz kāda kalna grēdā, kura apjož Nāves jūru no austrumiem.

Filips turēja vārdu: šķiršanās notika pēc abpusējas vienošanās, un Antipa svinīgi apprecēja Erodiju. Agrākais laulātais draugs piedalījās kāzu ceremonijā, un var pat domāt, ka viņš parakstījās kā liecinieks, protams, ja tolaik pastāvēja tāda kārtība.

īsi sakot, Filips pret Antipu izturējās kā īsts brālis, un Antipa nezināja, kā izteikt viņam savu atzinību.

Mīlas apliecinājumu straumē viņš teica Erodijai:

—    Cits viņa vietā droši vien tā nebūtu rīkojies … Filips ir īsts zelta gabals, ne cilvēks!

Un viņš spieda Erodiju pie savas sirds.

—    Filips vienmēr izturējies pret mani labi, — viņa atbildēja. — Par savu laimi mums jāpateicas viņa cēlsirdībai.

Viņa maigi nolieca savu galvu uz Antipas pleca, un iemīlējušies čukstēja, apbērdami viens otru skūpstiem:

—    Lai dievs dod ilgu mūžu mūsu brīnišķīgajam Filipam!

Taču atradās kāds kungs, kuru šis brālīgais darījums pilnīgi satrakoja. Tas bija Jānis Kristītājs.

Kad ceļinieki ieradās pie viņa tuksnesi, lai dabūtu sev uz galvas ķipi ūdens, viņš pārrunāja ar tiem savus apsvērumus par Eroda rīcību.

—    Kāda neģēlība! īsts skandāls! — Jānis rēca. — Sis ķēniņš pastrādājis divkāršu asinsgrēku: viņa jaunā sieva ir viņam reizē brāļameita un svaine! Kauns! Kauns!

—     Piedodiet, — daži iebilda. — Kas attiecas uz laulībām starp tēvoci un brāļameitu, tad tādas nenotiek pirmoreiz zem saules, un jums pašam nešķita nekas nosodāms, kad Erodiju apprecēja viņas tēvocis Filips. Bet, kas attiecas uz jūsu aizrādījumu par svaini, tad, ja jau Filips ir šķīries pēc savas labas gribas un uz likuma pamata, kas jums tur var būt pretim?

—    Kas man var būt pretim?… Man tas nepatīk — un beigta balle!

—    Bet cilvēku privātā dzīve taču uz jums itin nemaz neattiecas.

—    Tā uz mani attiecas! Nevēlos, ka pastāvētu šī savienība, ko neieredzu!

—    Nu, un kā jūs domājat darīt tai galu?

—     Kliegšu no rīta līdz vakaram un no vakara līdz rītam, ka Erods ir nelietis un Erodija nav labāka par viņu.

—     Un neko jūs tā nepanāksit. Tāpēc vien, ka jūs kliegsit un izteiksit savu sašutumu, ķēniņš nezin vai atgriezīsies pie pirmās sievas.

—    Lai notiek kas notikdams, bet kliegt jūs man neaizliegsit.

—    Bet par Jums taču smiesies! Beigās Erods saskaitīsies un iebāzis jūs aiz restēm.

—    Viņš neiedrošināsies.

—    Gaidiet visļaunāko!

Jānis Kristītājs nelika vērā labus padomus. Viņš sāka izplatīt par Erodu visādas tenkas.

Sākumā tetrarhu uzjautrināja šis vīrs, kas tirgojās ar ūdens ķipjiem un bija ņēmies nosodīt ķēniņa uzvedību. Bet galu galā viņam tas apnika, un viņš pieprasīja, lai gaišreģis no Jordānas krastiem atstāj viņu mierā. Taču Jānis Kristītājs nelikās ne zinis. Tā kā brīdinājums neiedarbojās, Erods izdeva stingru pavēli. IJ ie Jāņa Kristītāja ieradās policisti.

—     Kamēr jūs apmierinājāties ar to, ka rīkojāt ļaudīm ūdens procedūras, neviens jūs netraucēja, — vecākais policists uzrunāja Jāni. — Varizeji ziņoja, ka jums galvā kaut kas nav kārtībā, bet jūsu nekaitīgo ērmošanos vēl varēja ciest. Bet tagad jūs esat kļuvis bīstams. Jūs sistemātiski ķengājat valdību. Jūs apgalvojat, ka sludinot reliģiju, taču reliģija māca paklausīt varas iestādēm. Iznāk, ka jūs esat pretrunā pats ar sevi, bet tas pierāda, ka esat galīgi jucis. Tā kā tas turpinās jau diezgan ilgi, mums ir tas gods jūs apcietināt.

Kristītāju sagrāba ciet, ķipi konfiscēja un būdeli aizzīmogoja. Pēc tam viņu ieslodzīja Maheras cietoksnī, tai pašā cietoksnī, uz kuru bija aizbēgusi Antipas pirmā sieva. Starpība bija tikai tāda, ka šķirtā sieva dzīvoja brīvibā, bet Jānis Kristītājs sēdēja aiz dzelzs restēm un drošas atslēgas — tas nevarēja būt pārlieku patīkami, it īpaši tuksneša iedzīvotājam un plašu apvāršņu cienītājam.

Arestam vajadzēja nomierinoši iedarboties uz priekšteci, bet tas galīgi sagrāva viņa līdzsvaru. Kad bezdelīga uzspurdza no cietokšņa mūra un aiztraucās tālē, Jānis Kristītājs, izbāzis rokas caur režģiem un kratīdams tās, kliedza bezdelīgai nopakaļ kā neprātīgs:

— Miļā bezdelīga, lido pie Eroda un saki viņam, ka viņš zaudējis katru cieņu manās acīs un tas sagādās viņam nelaimi!

23. nodaļa JĒZUS SAVALDZINA ZAMĀRIETI

Tā sieva atbildēja un sacīja: man vīra nav. Jēzus uz to saka: tu pareizi esi sacījusi: man vīra nav. Jo pieci vīri tev bijuši, un, kas tevim tagad ir, tas nevaid tavs vīrs; to tu pēc taisnības esi sacījusi.

Tā sieva uz viņu saka: kungs, es redzu, ka tu esi pravietis.

Jānis, 4. nod., 17.—19. p.

Lai gan Jēzus bija visvarens, viņu tomēr nekādi nevarēja pieskaitīt pie tās cilvēku kategorijas, ko mēdz saukt par drošsiržiem. Vēl vairāk, viņam pēc dabas piemita kaut kas gļēvulīgs.

Uzzinājis par Jāņa Kristītāja apcietināšanu, viņš nodomāja, ka drīz var pienākt arī viņa kārta, un pasteidzās mainīt uzturēšanās vietu.

Cenzdamies mīkstināt komisko iespaidu, ko rada tāda gļēvulīga bēgšana, evaņģēlisti skaidro, ka Kristus šo soli spēris nevis pēc

paša gribas, bet gan pēc iedvesmas no augšas: ari šoreiz iejaucies svētais gars. Tik veiksmīgi to nav pratis izskaidrot neviens cits kā svētais Lūka (4. nod., 14. p.)

Tā kā tolaik mūsu ceļinieks kristīja pie Idumejas robežām un sadomāja virzīt savus soļus uz Galileju, tad viņam vajadzēja šķērsot visu Jūdeju un pēc tam Zamāriju.

Apustulis Jānis uzņēmies pūles pavēstīt mums par šo ceļojumu.

Ap pusdienlaiku — cik ļoti precīzs gan ir Jānis savās atmiņās [13] [1] Padomājiet tikai, Jānis rakstīja savu evaņģēliju, būdams deviņdesmit gadus vecs. Cik apbrīnojama atatmiņa!

— Jēzus pārgāja Zainārijas un Jūdejas robežu. Un, rau, pa kreisi no ceļa kļuva redzama dārzu un ganību ieskautā Zamārijas pilsēta Zikāra. Bet ceļā nogurušais Jēzus negāja uz pilsētu. Viņš apstājās pie akas tieši tai vietā, kur sākās ieleja, kurā atradās pilsētiņa.

Viņa mācekļi turpretim devās uz Zikāru, jo provīzija viņiem gāja uz beigām un vajadzēja domāt par to, kur sadabūt sev iztiku.

Palicis viens, Jēzus apsēdās uz sola zem nojumes (Austrumos akas parasti segtas ar nojumi, un tur ir soli). Viņš sāka gudrot, kā varētu nodzerties: spaiņa tuvumā nebija, uz grieztuves karājās tikai virve. Cilvēki, nākdami pēc ūdens, ņēma līdzi paši savas krflzes, piesēja tās pie virves, iesmēla ūdeni un nesa uz mājām.

Jēzu briesmīgi mocīja slāpes, un vienīgā iespēja, kā tās remdināt, bija — pasūkāt ūdens piemirkušo virves galu. Viņš jau grasījās to darīt, kad pēkšņi ieraudzīja uz ceļa sievieti ar krūzi uz pleca. Tā bija zamariete — jauna,, slaida un skaista.

«Pašā reizē,» nodomāja mūsu klaidonis un gaidīja viņu pienākam.

Te viņam iešāvās prata, ka, ieraudzījusi nepazīstamu vīrieti, Zikāras skaistule var nobīties un, kas zina, vēl aizbēgt. Tiešam, austrumos sievietes ir ārkārtīgi kautrīgas un biklas. Parasti viņas tā — gaišā dienas laikā — neiet pēc ūdens. Zinādamas, ka vīrieši ir uzņēmīgi ļaudis, viņas parasti iet uz aku veselā pulkā un turklāt saulei rietot. Turpretim šī sieviete gāja gluži viena un ne drusku neizbijās pat tad, kad pamanīja, ka pie akas uz soliņa iz laidies dūšīgs tēvainis. Skaidrs, ka viņa nebija pārlieku tikumīga, par to nekādu šaubu nevarēja būt.

Sieviete piesēja savu krūzi pie virves, nolaida to akā un iesmēla ūdeni.

—    Dod man dzert! — bez kāda ievada izgrūda Jēzus.

Zamāriete paskatījās uz nepazīstamo. Redzams, pieklājība nebija viņa stiprā puse. Pēc viņa izrunas un apģērba skaistule saprata, ka darīšana ar jūdu.

—          Dīvaini, — viņa atteica ar zināmu ironiju, — kā tu, jūds būdams, prasi man, zamārietei, dzert.

Jāzina, ka zamāriešu un jūdu starpā valdīja dziļas nesaskaņas. Lepnie Jūdejas dēli savus kaimiņus no Zamārijas uzskatīja par necienīgiem radījumiem.

Bet Jēzus nejutās noskaņots uz augstprātību: viņam pārlieku gribējās dzert. Redz, kas par dīvainu joku: šis veiklais triku meistars, kas kāzās Kānā prata iztaisīt vīnu, šeit, Zikārā, nebija spējīgs iztaisīt sev ūdeni.

Nabadziņš mocījās slāpēs un, lai dabūtu pāris lāses veldzes, kas bija tik vajadzīga viņa izkaltušajai rīklei, nosprieda pakoķetēt ar zamārieti.

—     O! — viņš par atbildi izsaucās. —Ūdens mēdz būt dažāds. Kā zināms, ne viss, kas šķiet vienāds, arī ir vienāds. Es lūdzu tev padzerties, bet tu man to liedz. Ja tu zinātu, kas tevi lūdz, tu neliegtu, bet pati lūgtu man dzīvo ūdeni.

—     Tu mani izsmej! — zamāriete teica. — Interesanti zināt, kā tu to pasmelsi. Aka taču ir dziļa, un tev nav nedz spaiņa, nedz krūzes. Vai tiešām tu vari viltībā pārspēt mūsu tēvu Jēkabu, kas devis mums šo aku un pats no tās dzēris un viņa bērni un lopi?

To teikusi, skaistule, sirds dziļumos būdama ļoti labsirdīga, iesmēla krūzē ūdeni, pasniedza to Jēzum, un tas padzērās.

—     Klausies, — viņš atkal atsāka, — šās akas ūdens ne drusku neremdina slāpes, bet

ūdens, par ko es runāju, atbrīvo no tām uz mūžīgiem laikiem. Ja tu padzersies no mana avota, tad vairs nekad negribēsi dzert.

«Ir nu gan jokupēteris,» nodomāja zarnāriete, bet skaļi teica:

—    Pa šo laiku tu jau būtu varējis padzirdīt mani ar savu ūdeni, lai man vairs nekad neslāptu.

Jēzus viltīgi pamirkšķināja ar aci:

—    Aizej pēc sava vīra un atved viņu šurp, es labprāt ar viņu iepazīšos.

Zamāriete skaļi iesmējās.

—    Man taču nav vīra, — viņa teica.

—    Kam tu to stāsti? Tev nav vīra? Tu jau vairs nezini, cik viņu tev bijis! Tev bija viens, otrs, trešais, ceturtais,, piektais — vesela kaudze! Un tas, kas tev šobrīd ir, nav tev vīrs. To nu es gan, dārgā, zinu!

Sieviete vērīgi palūkojās Jēzum sejā un iesaucās:

—    Dieva vārds, tu mani tiešām pārsteidzi! Tu visu nojauti no pirmā skatiena! … Varbūt tu esi burvis? Tātad man teikuši taisnību, ka Jeruzalemes rakstu mācītājiem viss esot zināms … Tagad man ir skaidrs, ka tu esi Jeruzalemes rakstu mācītājs … Bet pēc tava neizskatīgā apģērba to nevarētu teikt. Starp citu, iespējams, jūsu zinātnieki vienmēr staigā skrandās … Tomēr, skat, cik viegli var saprasties … Abas mūsu tautas šķir tīrais nieks: mūsu tēvi ir pielūguši dievu šinī kalnā, bet tu saki, ka vieta, kur jālūdz, esot Jeruzalemē …

Jēzus pievilka zamārieti sev klāt.

—           Tici man, — viņš tai teica, — tā stunda nāk, kad jūs nedz šai kalnā, nedz Jeruzalemē to tēvu pielūgsit. Tas, ko jūs pielūgsit, sirsniņ, būs mesija, Kristus.

—           Tiesa, tiesa, dievnamā tā runāja, ka esot jānāk kaut kādam mesijam un ka viņš mums šo to iemācīšot. Kur tad viņš ir, šis mesija?

—    Es jau tas esmu!

—    Vai re, kā! …

—    Es tev saku, vari ticēt man uz vārda.

Zamāriete, kā jau visas vieglas uzvedības

sievietes, bija ļoti dievbijīga. Viņai nekā cita nevajadzēja, bijis tikai ko pielūgt. Viņa metās mūsu klaidonim pie kājām un sāka skūpstīt tam rokas. Jēzus priecājās par saviem panākumiem.

Pēkšņi ieradās mācekļi.

«Velns ar ārā,» pie sevis nolamājās Jēzus, «nelabais viņus atnesis tieši tai brīdī, kad skaistule kļuva vaļsirdīga.»

Zamāriete, samulsusi, ka viņu ieraudzījuši skūpstam vīrietim rokas, strauji pielēca kājās un aizskrēja, atstādama savu krūzi.

Zikāras iedzīvotāji, sastapuši viņu uz ceļa tik apjukušu, sāka iztaujāt:

—           Kas tev lēcies? Kurp tu tā šaujies? Tu jau vairs neizskaties pēc cilvēka!

—           Kas par brīnumu! — sieviete attrauca. — Sastapu cilvēku, ko nekad agrāk nebiju redzējusi, un izrādījās, ka viņš visu par mani zina. Viņš teicās esam Kristus. Un ja nu tiešām tā ir?

Zikāras iedzīvotāji, protams, tūdaļ devās uz aku, kur atradās dīvainais subjekts, par kuru sieviete nule bija stāstījusi.

Mūsu varonis, redzēdams sevi vispārējas uzmanības centrā, nekavējās tūdaļ pūst dūmus acīs: kad draugi piedāvāja viņam paēst, teikdami: «Ēd, skolotāj,» — viņš skaļi, tā, lai visi dzirdētu, atbildēja:

—           Velti jūs, mani draugi, piedāvājat man ēdienu. Paldies jums, bet man ir barība, ko jūs nezināt.

Pārsteigtie mācekļi runāja savā starpā:

—           Droši vien kāds viņu jau pabarojis, tas nebūs neviens cits kā tā sieviete, ar kuru kopā mēs viņu redzējām.

«Taču Jēzus nepavisam nedomāja par miesas barību,» piezīmē kāds teologs. «Viņš ļoti priecājās, ka bija iemetis savas dievišķīgās mīlas dzirkstelīti zamārietes sirdī, viņa paša sirds bija pilna ar to, un tāpēc viņš aizmirsa katru citu izsalkumu.»

Tāpēc Jēzus teica:

—            Mana barība ir, ka es daru tā prātu, kas mani sūtījis, un padaru viņa darbu.

Zikāras iedzīvotāji nodomāja:

«Ja viņš cer uz šo vistiņu, tad viņa taisni žēl.»

Jēzus turpinaja, uzrunādams savus biedrus:

—    Paceliet savas acis un esiet tik laipni, paverieties uz savām druvām. Jūs sakāt, ka pļaujas laiks pienāks pēc. četriem mēnešiem. Bet es apgalvoju: druvas jau ir baltas un nobriedušas pļaujai. Un vēl piemetināšu: bieži gadās, ka viens sēj, bet cits pļauj. Tomēr tiklab viens, kā otrs ir apmierināti. Saprotiet pareizi manu mājienu: es aizsūtīju jūs pļaut to, kas nepieciešams iztikai, un, kamēr jūs bijāt prom, te ieradās sieviete, kuru es nopļāvu.

Kamēr Jēzus tērzēja tādā garā, viņu apstāja ziņkārīgie. Daudzi sajūsmā par to, ka viņiem izdevies dzirdēt dieva dēlu, uzaicināja viņu palikt šai pilsētā, un viņš sabija tur divi dienas.

Zamāriete, kas bija satikusi Jēzu pie akas, stāstīja visiem par savu jauno paziņu, kas, tā viņa teica, esot taisni apburošs.

Zikāras iedzīvotāji zamārietei atbildēja:

— Pilnīgi iespējams, ka viņš tevi pārsteidzis, viņš jau arī mums sastāstīja daudz visvisādu lielu. Klausīdamies viņā, mēs sākām ticēt, ka viņš patiesi ir Kristus un ka viņš būs pasaules glābējs.

Tā vismaz teikts evaņģēlijā. Tā kā pats es tur klāt nebiju, tad nevaru droši apgalvot, ka zamārieši runājuši tieši tādus vārdus. Bet es to arī nenoliedzu, nekādā ziņā. Es tikai konstatēju un vēršu jūsu uzmanību uz to, ka pat evaņģēlijā mēs neatrodam nevienu kaut cik pārliecinošu zīmi par veselas pilsētas atgriešanos.

Zikāras iedzīvotāji pasludināja, ka Jēzus esot Kristus un atpestīšot pasauli. Tomēr neviens no viņiem nepievienojās nelielajam mācekļu eskortam. Tā ka vispār šī atgriešanās bija diezgan platoniska rakstura.

Tāda bija Kristus pirmā ierašanās pie saviem tautiešiem (Jānis, 4. nod., 1,—42. p.).

Viņš iesāka ar to, ka darīja brīnumu, iztapdams žūpu kompānijai. Jeruzalemē viņš pirmoreiz ieguva slavu patiesībā kā skandālists. Un, kad beidzot viņš nolēma parādīties ļaudīm, tad vispirms savaldzināja necienīgas sievietes sirdi. Jo visi komentatori ir vienis prātis, ka zamāriete, ko Kristus sastapa pie akas, bijusi padauza.

24. nodaļa PIRMĀ IZGĀŠANĀS

Un, to dzirdēdami, visi baznīcā tapa dusmu pilni. Un cēlušies to izstūma no pilsētas ārā un veda uz kalna malu, kur viņu pilsēta stāvēja, ka to nogāztu zemē. Un, caur viņu vidu Iedams, viņš aizgāja.

Lūka, 4. nod., 28—30. P-

Beidzis savas propagandas runas Zamārijā, Jēzus atgriezās Galilejā un devās uz Nācareti.

Jēzum nedeva miera izsmiekls, ar kādu pret viņu izturējās nācarieši pēc notikumiem Kānā, tomēr viņš nezaudēja dūšu un ilgojās kādreiz redzēt savus novadniekus, kas viņu bija pazinuši kā vienkāršu galdnieku. Vēstis par skandālu Jeruzalemē, viņš domāja, visādā ziņā būs sasniegušas arī Nācareti. Ja pa ceļam viņam izdosies vēl kaut kā nostiprināt savu slavu,

tad savā klusajā pilsētiņā viņš piedzīvos īstu triumfu.

Sai nolūkā viņš visur, kur vien radās izdevība, uzdevās par zinātnieku, kas visai labi pārzina visus teoloģijas jautājumus.

Viņu uzņēma sinagogās un lūdza teikt sprediķus. Atļauju lasītājam spriest par to, cik labprāt mūsu mirrēm svaidītais baloža dēls pieņēma šos piedāvājumus un cik veikli viņš strādāja ar mēli.

Pirmais pa rokai patrāpījies bībelcs pants noderēja viņam par tematu bezgalīgiem vārdu plūdiem.

Ņemiet vērā, ka Jēzus gan nebija guvis izglītību, taču ar pilnām tiesībām dēvējās par teoloģijas doktoru. Tas, kas būtu nelikumīgi, ja to darītu cits, izskatījās gluži dabiski, ja to darīja viņš: viņš taču bija baloža dēls un pats gudrības iemiesojums, bet blēņas, kas viņam varēja pasprukt, uzskatāmas par pravietiskām, jo tās paudusi dievišķīga būtne. Tikai balodis, viņa tēvs un kompanjons svētajā trīsvienībā, bija atbildīgs par viņa runām; balodis bija tās iedvesmojis, un, ja gaditos kāda pārteikšanās, tad vaina par to, protams, jāuzņemas tam pašam balodim.

Tā nu Jēzus joprojām darīja savu darbu, nebīdamies kritikas. Ieradies kādā ciematā, viņš vispirms steidzās uz sinagogu, kur tobrīd ritēja dievkalpojums.

Tolaik visas sinagogas tika celtas pēc viena parauga. Tās cita no citas atšķīrās tikai jir bagātību un apjomu atbilstoši pilsētas svarīgumam. Visas tās bija garas zāles starp divi porlikiem. Zāles galā atradās vissvētākā vieta. Sinagogās nebija nedz svētbilžu, nedz altāra, toties tur stāvēja koka šķirsts, kurā zem pārsega glabājās Izraēļa «svētās» grāmatas. Sl mēbele, kura pēc izskata atgādināja lādi un kurā sēdēja dievs, nakti sarunādamies ar jaunekli Zāmuēlu 27 , sinagogā atradās goda vietā.

Tomēr pati svarīgākā sinagogas daļa bija svētā vieta. Tieši tur atradās sēdekļi, uz kuriem atpūtās godājamās rakstu mācītāju un varizeju pakaļas. Turpat bija arī pašiem turīgākajiem ticīgajiem paredzētās vietas, jo visos laikos baznīckungi ar sevišķu cieņu izturējušies pret biezu naudasmaku, un svētais zutenis viņiem allaž bijis un vēl tagad ir vislielākais svētums.

Sinagogas vidū atradās paaugstinājums, sava veida estrāde. No tās rabīns lasīja «svētās» grāmatas un pamācīja ticīgos.

Turpretim draudzei vajadzēja novietoties jomā, ko barjera dalīja divās daļās — viena bija vīriešiem un otra — sievietēm.

Pie šķirsta ar «svētajām» grāmatām dienu un nakti dega nedziestoša eļļas lampiņa.

Sinagogas jumtam vajadzēja pacelties pāri visām apkārtējām mājām un, ja nu arī jumts nepacēlās, tad vismaz augsta smaile, kas drusku atgādināja mūsdienu baznīcu zvanu torņus vai muhamedāņu mošeju minaretus.

Pie ieejas uz kolonām bija piestiprināti ziedojumiem upurtrauki, kas allaž gatavi aprit lētticīgu vientiešu dāvanas.

Kā redzat, kristīgās reliģijas dibinātāji nokopējuši visus jūdaisma izgudrojumus līdz visniecīgākajiem sīkumiem.

Katras sinagogas priekšgalā bija rabīns un vecāko padome (tos sauca par draudzes ganiem). Sis sinklits vadīja visas reliģiskā kulta ceremonijas, tiesāja, sprieda, sodīja un pat padzina no kopienas drosminiekus, kas neizturējās nopietni pret visu šo svēto balagānu. Bet ārkārtējos gadījumos, kad dievzaimotāja nekaunība jau kļuva par svētuma apgānīšanu, draudzes ganu padome varēja iekalt vainīgo važās un nosūtīt uz sinedriju, augstāko garīgo tiesu Jeruzalemē.

Sinagogas padomē galvenā loma bija personai, ko sauca diezgan sulīgā vārdā — par eņģeli. Visbiežāk tas bija kāds sakrupis vecis, bez zobiem, noslienājies, grumbains kā sēne un pliku pauri kā strausa olu. Un tomēr viņu godināja par eņģeli, lai gan ticīgajiem tā varēja rasties ne pārlieku augstas domas par debesu iemītniekiem.

Pēc cienījamiem sirmgalvjiem nāca tā sauktais šazans, otrās kategorijas kulta kalps, kura pienākumos ietilpa pasniegt lasītājam vai kantoram 28 «svētās» grāmatas, atvērt un aizvērt durvis un veikt visus rituālu priekšdarbus.

Dievkalpojuma kārtība reiz un uz visiem laikiem bija noteikta ar īpašiem priekšrakstiem.

Ieejot sinagogā, vajadzēja iemērkt pirkstus • svētajā» ūdenī, tā teikt, nomazgāt rokas. Izsliepis nomazgātās rokas uz priekšu, priesteris lasīja lūgsnu. Pēc tam visi klātesošie sāka vilkt garīgu dziesmu. Ikviens centās dziedāt pēc iespējas takti, tomēr radās gluži neaptverama kakofonija, un tikai spalgie kantora brēcieni pāršķēla nesakarīgo rēkoņu. Pēc tam garīdznieks deva lūdzējiem pamācības, un tie korī viņam atbildēja: «Āmen!»

Tad sekoja astoņpadsmit svētīšanas un, beidzot, galvenais paēdiens — sprediķis. Parasti pūlējās vietējais rabīns, bet, ja sinagogā bija ieradies kāds pazīstams citurienes teologs, tad viņu tūdaļ vilka uz paaugstinājuma, lai noklausītos gudras rīmas.

Tieši tai dienā, kad Jēzus ieradās Nācaretē, notika svinīgs dievkalpojums. Jēzus piekritēji jau laikus sapulcējās sinagogā, lai sarīkotu viņam cienīgu sagaidīšanu. Taču pagaidām viņi bija iejaukušies pūlī un gaidīja.

Mirrēm svaidītais apģērbās. Zinīgi teologi apgalvo, ka todien viņš bijis tērpies garā, platā apmetni un ap galvu tam bijis lakats, kas pēc beduīnu parauga bijis pārsiets ar virvi ap pieri. No parastajām drēbēm viņam mugurā bijis tikai viņa hitons.

Starp citu, šis hitons pelna sevišķu uzmanību. Tajā nebija nevienas vīles. Vai jūs saprotat? Nevienas pašas! Un Jēzus to valkāja kopš dzimšanas!!!

Šim ideālajam hitonam piemita apbrīnojama īpašība: tas auga un stiepās līdz ar to, kā auga un attīstījās Jēzus ķermenis. Viņa locekļi kļuva lielāki, muskuļotāki, tie pat retumis saspringa. Tomēr hitons ne reizes nepārplīsa. Kad Jēzus ieguva vēderiņu, hitons pastiepās, bet, kad valkātājs novājēja, brīnumainais hitons sarāvās. Jēzus to saglabāja līdz pašai nāvei. Vēlāk dabūsim zināt, kas ar to notika pēc tam, jo arī ar šo apģērba gabalu saistīta īpaša leģenda.

Tā nu zamārietes labais draugs pēkšņi parādījās savā beduīna rotā Nācaretes sinagogā. Tika dota zīme, un viņa piekritēji korī sāka kliegt:

—    Skolotāj! Doktor! Jeruzalemes doktor! Lai runā! Lai runā!

Tai pašā mirklī, itin kā tiešām vairums klātesošo vēlētos viņu dzirdēt, Jēzus steidzās uz paaugstinājumu un žigli izrāva šazanam no rokām garu papirusa tīstokli, kas bija uzritināts uz ziloņkaula nūjiņas. Agrāk uz tādiem tīstokļiem rakstīja «svētos» tekstus.

Atritinājis papirusu, Jēzus sāka lasīt, pareizāk sakot, izlikās lasām:

—     Ezaijas pravietojums … Uzmanību! «Tā kunga gars ir uz manim, tāpēc viņš mani svaidījis nabagiem sludināt prieka vēsti, tos, kam sagrauztas sirdis, dziedināt, cietuma ļaudīm sludināt atsvabināšanu un akliem gaismu, salauztos palaist vaļā. Un pasludināt tā kunga žēlastības gadu!» (Ezaija, 61. nod., 1. un 2. p.) (Lūka, 4. nod., 18. un 19. p.)

Nav grūti saprast, kā mūsu šķelmis gudroja i/.mantot šo prasmīgi izraudzīto citātu!

Saritinājis tīstokli, viņš to atdeva kalpotājam un apsēdās.

«Un visi, kas tur bija sinagogā, savas acis meta uz viņu,» apgalvots evaņģēlijā. (Lūka, I. nod., 20. p.)

Un tad viņš svinīgi iesāka:

—           Dāmas un kungi! Pareģojums, ko es jums nolasīju, šodien ir piepildījies!

Viņa vārdi noskanēja kā zvana balss.

Ticīgo pūlis, kas vienmēr ar mieru sagremot katru maisījumu, ja vien to tam pasniedz pietiekami svinīgi, kā apburts lūkojās Jēzum mutē un tvēra katru skaņu, kas atskanēja no mācītā dievvārdnieka gudrajām lūpām.

Jēzus jau gribēja turpināt, kad viens no klātesošajiem, nebūdams tik naivs kā pārējie, pēkšņi iekliedzās:

—           Pagaidiet! Lai man acis par stilbakaulu paliek, ja tas nav Jāzepa dēls! Dieva vārds, tas taču ir mūsu galdnieks!

Ar šo saucienu pietika, lai visa Jēzus burvīgā pievilcība sabruktu. Kurš zina, cik viegli iespaidojams ir pūlis un cik nenoturīgas tā simpātijas, tas viegli sapratīs, cik piepeši mainījās sapulcējušos noskaņojums.

Viens otrs ticīgais jau pašā sākumā murmināja pie sevis:

«Kur gan esmu redzējis šo zelli? Pazīstams purns …»

Kad mazāk naivais iekliedzās: «Tas ir galdnieks,» — visa sinagoga viņam korī atbildēja, taču nevis «amen», bet gan «velna milti!».

Un tad sākās vētra. Ikviens jutās apvainots, ikviens centās atspēlēties, un dzēlīgi jautājumi no visām pusēm kā krusa bira uz mirrēm svaidīto:

—    Hei, Jēzus, kur tava ēvele?

—    Ir nu gan nekaunība!

—    Kā klājas taviem mājiniekiem, praviet?

—    Viņš mūs gribēja apmuļķot, draugi!

—            Ko, vai tad tu esi apmainījis galdnieka amatu pret tūtiņdreijāšanu? Taisīt pekstiņus ir vieglāk nekā celt mājas?

—            Ne jau nu tu būsi tas, kas izskaidros praviešus, it īpaši Ezaiju! Viņu taču sazāģēja ar galdnieka zāģi.29

—          Kur tu esi dabūjis doktora grādu? Vai tikai ne no papucīša, no Jāzepa?

—           Galdnieks jau tāpēc ķērās pie Ezaijas, lai viņu vēlreiz nokautu!

—          Ej atpakaļ pie savām skrūvspīlēm, Jēzuliņ!

—           Ja tu esi doktors, tad izdziedini vispirms pats sevi! Tu, nabadziņ, taču neesi pie pilna prāta, tev vajag ārstēties!

Zobgalības kā krusa bira pār baloža dēlu. Viņš mēģināja novērst negaisu. Izmantodams acumirklīgu pauzi, Jēzus atkal sāka runāt, pārkliegdams troksni:

—            Dzirdēju, kāds man kliedza: «Arst, izdziedini pats sevi!» Es jūs saprotu. Spriežot pēc jūsu saucieniem, jūs man visai gan neticat Protams, jūs gribētu, lai es pie jums Nācaretē izdarītu tādus pašus brīnumus, kādus, liii esat dzirdējuši, es darīju Galilejā Kānā; ind jūs man ticētu. Atļaujiet izstāstīt jums vienu līdzību. Kad pravieša Elijas laikā trīs gadi un seši mēneši nelija lietus un visā zemē izcēlās liels bads, tad Izraēlī bija daudz atraitņu, taču Elija gāja palīgā tikai vienai atraitnei, un tā bija pagāniete no Garpatas Zīdanā. Pravieša Elizas 30 laikā tāpat bija daudz spitālīgo Izraēlī. Bet ko dziedināja Eliza? Vai domājat — kādu no saviem ciltsbrāļiem? Kas to deva! Viņš dziedināja Naēmani, Zīri jas kara priekšnieku. Bet, ja tādi pravieši kā Elija un Ezaija atzina par labāku darīt savus brīnumus svešzemniekiem, kāpēc gan es nedrīkstētu sekot viņu paraugam?

Atbilde, kā redzat, diezgan nekaunīga. Gluži dabiski, tas radīja vispārēju nemieru. «Un, to dzirdēdami, visi sinagogā tapa dusmu pilni.» (Lūka, 4. nod., 28. p.) Kā gan citādi! Viņus, Nācaretes iedzīvotājus, salīdzināja ar pagāniem un spitālīgiem! Tas nu bija par daudz!

Šoreiz Jēzus izdzirda nevis kurnēšanu, bet vienbalsīgu sašutuma bļāvienu:

— Nost! Pa kaklu viņam! Pa kaklu!

Sapulcējušies bruka virsū oratoram, norāva viņu no paaugstinājuma un, paskubinādami ar kāju spērieniem un belzieniem, izgrūda laukā no sinagogas.

Jēzus krietni dabūja pa mizu, tomēr viņš tikai smīnēja savās pašķidrajās ūsiņās. Ikreiz, kad viņam kāds iebelza ar dūri pa skaustu vai ar ceļgalu zemāk par muguru, viņš apmierināts murmināja pie sevis:

— Slānījiet, dārgie līdzpilsoņi, pūlieties, sitiet! Tūdaļ jūs ar kaut ko pārsteigšu!

Un tie paliesi arī centās, nemaz nenojauzdaini, ko viņiem gatavo. Viņi dzina mirrēm svaidīto sev pa priekšu, uzmundrinādami to ar dunkām un zvēlieniem. Tā viņi to aizveda līdz tuvākajam kalnam, kas slējās pāri pilsētai. Tur pašā virsotnē bija krauja, un mūsu mazticīgie nepārprotami grasījās nogrūst nekaunīgo galdnieku zemē no krietna augstuma.

Bet, kad viņi sasniedza kraujas malu, Jēzus pēkšņi lika lietā savu dievišķīgo būtību: viņš pašķira visus, un, «caur viņu vidu iedams, viņš aizgāja» (Lūka, 4. nod., 15.—30. p.).

Nācarieši vai zaļi kļuva. Tomēr Jēzus bija viņus tā saniknojis, ka, par spīti brīnumam, neviens no viņiem nesāka ticēt Jēzum.

Baloža dēls par to jutās visai sarūgtināts. Būtu kaut viens kļuvis ticīgs, viņš varētu lepoties ar lielisku mācību, ko devis neticīgajiem tautiešiem: viņš taču parādīja tiem savu visvarenību! Bet tā brīnums bija velti izniekots un tikai atgādināja viņam neveiksmīgo uzstāšanos sinagogā. Tā bija pilnīga izgāšanās.

Lai tikai padomājam! Būdams dievs un trešdaļa dieva vienā laikā, viņš parādīja Nācaretei vislielāko godu, vairāk nekā divdesmit gadu skaitīdamies par tās pilsoni, un dzimtene tā viņam par to pateicās!

Viņš nežēloja pūļu, lai izskaidrotu saviem līdzpilsoņiem, ka Ezaijas pareģojumi jau piepildījušies, un viņi to vienprātīgi izsvilpa kā tenoru, kam pasprucis gailītis!

Jēzus patmīlība bija ne pa jokam aizvainota.

Apustuļi kautiņa laikā nebija ne dzirdami, ne manāmi. Varbūt kāds no viņiem arī iestājās par skolotāju, varbūt pat mēģināja glābt to no nāves bezdibenī, taču evaņģēlijā par to nezin kāpēc nekas nav minēts. Savādi… Redzams, nosprieduši, ka slikti būs, Kristus uzticīgie mācekļi lūkoja tikt tālāk prom no grēka un jutās gauži pārsteigti, kad viņu skolotājs atgriezās no kalna sveiks un vesels. Ja Jēzus viņiem jautātu: «Kur jūs mētājāties?» — viņi droši vien atbildētu, ka darījuši visu, ko varējuši, lai glābtu dārgo skolotāju no bojā ejas, tomēr visi viņu pūliņi palikuši bez sekmēm, jo drūzma sinagogā… pūļa niknums… un tā tālāk un tamlīdzīgi.

25. nodaļa DZIEDINĀŠANA NO ATTĀLUMA

Tad Jēzus uz viņu sacīja: Ja Jūs zīmes un brīnumus neredzat, tad jūs neticat.

Tas galma vīrs uz viņu saka: kungs, nāc, pirms nekā mans dēls mirsti

Jēzus uz viņu saka: ej, tavs dēls dzīvs. Un tas cilvēks licēja tam vārdam, ko Jēzus uz viņu bija sacījis, un aizgāja. Un noejot viņa kalpi to sastapa un tam pasludināja, un sacīja: tavs dēls dzīvs.

Jānis, 4. nod., 48.—51. p.

Padzīts no Nācaretes, Jēzus devās uz Kānu un no turienes tālāk un tā apstaigāja visas mazās pilsētiņas, kas atrodas Tibērijas ezera krastā. Iepriekšējā nodaļā jau runājām par to, no kā galvenokārt komplektējās šo pilsētiņu iedzīvotāji. Būtībā tās bija modernas kūrvietas, kurp sabrauca izpriecu kāra publika un, saprotams, visvaļīgākās meičas no visas Jūdejas un Galilejas.

Evaņģēlijā apgalvots, ka Kristus bijis pārliecināts un priekšzīmīgs klaidonis: visu mūžu viņam nebijis savas pajumtes, un viņš nekad nezinājis, kur savu galvu nolikt.

Man šķiet, evaņģēlisti pārspīlē.

Jēzus nemaz nebija tāds vientiesis, lai viņam nebūtu kur piemesties. Iedomāsimies, ka viņam patika nakšņot zem klajas debess — es neiebilstu, — taču neviens mani nepiespiedīs ticēt, ka pār galvu viņam vienmēr klājies zvaigžņotais debess jums. Jo vairāk tāpēc, ka sievietes viņa dēļ vai prātu zaudēja, tas visiem zināms. Nav brīnums, ka viņš bieži nodibināja pašas intīmākās attiecības ar vieglas uzvedības dāmām.

Pa lielākajai daļai tās bija gluži parastas staigules, kas, visam atmetušas ar roku, dzīvoja uz velna paraušanu. Tieši viņas viscaur uzņēma Jēzu it sevišķi laipni.

To apstiprina gandrīz vai katra evaņģēlija lappuse.

Ņemot vērā šo apstākli, nezin vai kāds ticēs, ka mūsu jaukais un daiļrunīgais varonis tik pārlieku bieži nakšņojis uz ielas.

Tā nu viņš ceļoja no Kānas uz Emavu, no Emavas uz Tibēriju, no Tibērijas uz Magdalu, no Magdalas uz Ģenecareti, no Ģenecaretes uz Kapernaumu, no Kapernaumas uz Betsaīdu, no Betsaīdas uz Koracinu un visur sacēla furoru: viņa valdzinājumam piemita neatvairāms spēks! Mūsu maķenīt neaptēstais pavedējs neapšaubāmi bija īpatnējs, bet aizliegto augļu cienītājas, kā zināms, vienmēr sevišķi spēcīgi pievilcis viss, kas pēc garšas kaut cik atšķiras no banālā ikdienas zelēkļa.

Reiz, kad Jēzus pastaigājās pa Kānu, viņam pēkšņi tuvojās kāds no Eroda galminiekiem.

«Ai, ai, ai!» pie sevis teica mūsu mākslinieks. «Izskatās tā, ka man vajadzēs tuptūzī gulēt uz lāvas līdzās manam brālēnam Jānim Kristītājam!»

Pieci mācekļi — viņu joprojām bija tikai pieci — sāka uztraukti skatīties apkārt, grasoties laist ļekas vaļā un laikus meklējot klusāku vietiņu.

Visai kompānijai sirds sažņaudzās un kājas sāka trīcēt, taču šoreiz viņi tika cauri ar vieglu izbīli.

Galminiekam nebija nekādu naidīgu nodomu: viņš turēja rokā tīstokli, taču tas nepavisam nebija orderis apcietināšanai.

Brašais karotājs — galminiekam bija militāra pakāpe — nule bija saņēmis no Kapernaumas, no saviem mājiniekiem, vēstuli, kurā bija pastāstīts, ka viņa dēls saslimis un kuru katru mirkli var izlaist garu.

Evaņģēlijā nav nosaukts galminieka vārds. Daži teologi domā, ka tas bijis kāds Manaēns, ķēniņa zīdītājas dēls jeb «Eroda vienaudzis», tas ir, viņa pienabrālis; viņš minēts pirmo kristiešu skaitā (Apustuļu darbi, 13. nod., 1. p.). Citi apgalvo, ka tas bijis Eroda nama uzraugs Kūza, kura sieva Joanna kopā ar citām galilietēm sekoja Kristum (Lūka, 8. nod., 3. p.). Starp citu, viņa vārdam nav nekādas nozīmes.

Ķēniņa galminieks uzzināja par mūsu klaidoni no baumām, kas klīda pa pilsētu. Viņš esot pārvērtis ūdeni vīnā, viņš lasot sirdīs un izstāstot visiem nejauši sastaptiem garāmgājējiem viņu visslepenākos nodomus un darbus — īsi sakot, viņam bija īsta burvja slava!

Kā zināms, dīki tenkotāji mazās pilsētiņās ļoti labprāt izpūš un pārspīlē katru niecīgāko sīkumu. Naivo provinciešu valodas bija padarījušas Jēzu daudzu cilvēku acīs par neredzētu dziedinātāju, kam zināmi kādi noslēpumaini, visspēcīgi līdzekļi pret visām slimībām.

Starp citu, lai gan bijušais galdnieks vēl nebija paveicis nevienu kaut cik izcilu dziedināšanas brīnumu, viņš jau bija ieguvis ievērojama zāļotāja slavu. Uz to viņam gan bija pilnas tiesības: galu galā viņš taču bija baloža dēls, un, ja esi dzimis no baloža, tad jebkurš brīnums tev pa spēkam.

Un tā nu galminieks ar asarām acīs uzrunāja Jēzu.

—     Skolotāj! — viņš teica. — Izlasiet šo vēstuli, ko esmu saņēmis no Kapernaumas.

Jēzus satvēra papirusu un pārlaida pār to acis.

—     Kas tad man te par daļu? — viņš jautāja. — Man nav bijis gods pazīt nedz jūs, nedz jūsu dēlu. Protams, žēl, ka jaunais cilvēks saslimis, no sirds jūtu jums līdz.

Taču galminieks nepavisam nebija nācis pie Jēzus, lai noklausītos banālus līdzjūtības apliecinājumus.

—     Skolotāj! — viņš atkal atsāka. — Vakar pie mana dēla gultas sanāca labāko ārstu konsilijs. Visgudrākie doktori apgalvoja, ka mans bērns neesot glābjams. Viņš vairs neizķepurošoties …

—    Tas ir gauži bēdīgi.

—     Kam jūs to sakāt? Es taču esmu tēvs! Bet jūs, skolotāj, vai tiešām jūs nevarat glābt manu mīļo dēliņu?

—     Ko jūs? To es neesmu teicis.

—     Lūdzu jūs visu svēto vārdā, esmu pat ar mieru krist jūsu priekšā .ceļos — vai redzat? — tikai glābiet, izdziediniet manu dēlu! Viņš mirst!

Jēzus atspieda smakru plaukstā un mirkli iegrima pārdomās.

Tad viņš teica:

—     Ja nemaldos, jūs lūdzat no manis brīnumu … Nevaru jums atteikt. Taču atļaujiet piebilst: jūs, jūdi, visi esat vienādi! Iekam es pēc pirmā pieprasījuma neizdaru jums kādu brīnumu, neviens no jums man netic.

Galminieks bija ar mieru darīt visu.

—     Kungs! — viņš iebrēcās tā, ka sirds vai plīsa, to dzirdot. — Piesaukdams visu, kas jums dārgs, lūdzu jūs, steidzieties uz Kapernaumu, kamēr mans nabaga dēls vēl dzīvs!

Cik apburoša naivilāte, vai nav tiesa? Galminieks ticēja Kristus pārdabiskajām spējām, ja jau atnāca pie viņa izlūgties brīnumu. Bet, ja Jēzus varēja darīt brīnumus, tad kālab gan viņam vajadzēja dzīties uz Kapernaumu pie mirstošā gultas? Tikpat labi viņš varēja savu mazo triku izdarīt arī no attāluma!

Vismaz Jēzus nolēma rīkoties tieši tā. Kānā viņam, bez šaubām, vakarā bija paredzēta kāda satikšanās, un viņam nepavisam negribējās svelmē kātot desmitiem kilometru. Kāda joda pēc, ja nelaimīgo jaunekli varēja glābt bez liekiem pūliņiem?

Tāpēc, kad ķēniņa galminieks atkārtoja savu lūgumu, Jēzus viņam atteica:

—    Mans draugs, kāpēc galu galā man jāierodas pie jūsu dēla cisām? Tagad viņš ir dzīvs.

—    Dzīvs? — iekliedzās tēvs. — Gribētos ticēt. Tomēr viņam dzīvot vairs nav ilgi atlicis …

—   Tad nē taču, jūsu dēls jūtas kā jauns dievs!

—     Kungs, vai tas var būt?

—    Ejiet pie viņa un pārliecinieties. Viens, divi, trīs — jūsu dēls ir izdziedināts!

šo vārdu nomierināts, galminieks devās uz Kapernaumu. Pulkstenis bija septiņi pēc turienes laika, kas mūsdienās atbilst pulksten vieniem pēc pusdienas.

Galminieks tik ļoti ticēja klejojošā brīnumdarītāja vārdiem, ka nemaz nesteidzās drīzāk ieraudzīt savu dēlu. Iedams viņš pat uzkavējās un pārnakšņoja kādā ceļmalas krodziņā.

Nākamajā rītā, tikko uzsācis ceļu, viņš ieraudzīja savus kalpus, kas steidzās pie viņa uz Kānu.

—    Priecājies! — tie sauca, domādami, ka vēstī viņam brīnišķīgu jaunumu. — Tavs dēls ir vesels!

—    Zinu, — viņš flegmātiski atteica. — Bet kad viņam kļuva labāk?

—    Vakar, pulksten septiņos.

—     Es par to biju pārliecināts.

Nav nekādas vajadzības runāt par to, ka viņa kalpi tā ari nesaprata, kur viņu saimniekam radusies tik brīnumaina gaišredzība. Viņi vēl ilgi lauzīja galvu, cenzdamies izprast šo noslēpumaino nolikumu, taču nekā nevarēja izgudrot.

Turpretim galminieks visu izstāstīja mājiniekiem, «un viņš ticēja ar visu savu saimi» (Jānis, 4. nod., 46.—54. p.).

Arī mēs, draugi lasītāji, savukārt varam bez šaubīšanās ierakstīt šo gadījumu Jēzus aktīvā. Šoreiz viņš rīkojās pilnīgi dievišķīgi… Zēl tikai, ka šī mītiskā persona patiesībā nekad nav dzīvojusi.

20. nodaļa VELNA APSĒSTAIS

Un viņu baznīcā bija cilvēks ar nešķīstu garu, un tas brēca,

Sacīdams: Vai Kas mums ar tevi, Jēzu no Nācaretes? Vai esi nācis mūs nomaitāt? Mēs tevi pazīstam, kas tu esi, tas dieva svētais.

Un Jēzus viņu apdraudēja, sacīdams: paliec klusu un Izej no tā.

Un, to raustīdams un ar stipru balsi brēkdams, tas nešķīstais gars no tā izgāja.

Marks, I. nod., 23.—26. p.

Tolaik pret Jēzu Nācaretē un Kapernaumā izturējās visai dažādi: Nācaretē Kristu nevarēja ciest, turpretim Kapernaumā viņš jau bija ieguvis rūdita brīnumdara slavu.

Bērtulis, mīlulis Jānis un trīs citi mācekļi visiem, kas vien gribēja klausīties, stāstīja nozīmīgo notikumu ar ķēniņa galminieka dēlu. Viņi pūlējās visiem spēkiem, un jau nākamajā dienā daudzi saskrēja paskatīties uz klejojošo dziednieku.

šī nākamā diena bija sestdiena, zabata diena, ebreju svētdiena, kad svētuļi visādā ziņā ierodas sinagogā.

Sestdienā dievkalpojums sākās jau agrā rītā. Jēzus nekavējās iegriezties sinagogā tieši tai laikā, kad tur pulcējās visvairāk ļaužu. Ziņkārīgie nāca straumēm. Katrs centās iekārtoties ērtāk, meklēdams tādu stāvokli, lai jo uzmanīgi varētu baudīt neparasto daiļrunību, kas plūdīs no dievišķīgajām lūpām.

Jēzus sakārtoja hitona krokas, nogludināja apkaklīti un atrotīja piedurknes. Staigājošais Vārds gatavojās ļaut vaļu pamatīgai vārdu straumei.

Vispirms Jēzus noklepojās, lai izbeigtu krēslu stumdīšanu sinagogā. Kad vēlamais rezultāts bija sasniegts, kļuva tik klusu, ka varēja dzirdēt mušu laižamies.

Atkāpies kādu soli, staigājošais Vārds ar plaukstu noglauda bārdiņu, atspieda dievišķīgo smakru pret dievišķīgajām krūtīm, tad pēkšņi paspēra soli uz priekšu, izstiepa rokas efektīgā žestā un teica šādus apburošus vārdus :

— Dāmas un kungi! Tas, kas šodien uzstājas jūsu priekšā, nav nekāds vārdu kaujās rūdīts cīnītājs, kā jūs, bez šaubām, domājat, un tāpēc es jau pašā sākumā lūdzu godājamo publiku, lai tā būtu iecietīga. Nē, cienījamās dāmas un cienījamie kungi, es neesmu orators! Esmu audzināts un barots galdnieka ģimenē un nevarēju no bērna kājas ar mātes pienu iezīst daiļrunas medu un retorikas žulti. Lai rakstu mācītāji un varizeji nodarbojas ar vārdu trikiem, bet es būšu laimīgs un lepns, ja mana nemākslotā runa kaut vismazākā mērā saistīs jūsu uzmanību …

Uz mirkli viņš apklusa, lai novērtētu savas uzrunas iespaidu. Lielākā daļa vīriešu, sajūsminājušies par tik rimtu un atturīgu sākumu, sēdēja ar plati atplestām mutēm. Sievietes koķeti blisināja acis uz Jēzu un sačukstējās:

—     Cik jauks pareģonis! Viņš ir tiešām apburošs! Cik skurbinoši izsmalcināts stils! Viņš ir burvīgs! Viņš ir dievišķīgs!

Jēzus bija apmierināts, viņš turpināja:

—    Pateicos jums, dāmas un kungi, par laipno iecietību. Pūlēšos visiem spēkiem, lai nepieviltu jūsu cerības.

Atkal pauze ar visai zīmīgu kremšļošanu. Pēc tam, sākdams tūdaļ runāt par lietu, Jēzus izsaucās:

—     Katras tautas mūžā pienāk brīdis, kad kāpurs pārvēršas par kūniņu, bet no kūniņas izlido taurenis. Saskardamās ar dievību, lauta nokrata no sevis simtiem gadu ilgo stingumu, ceļas un soļo uz priekšu, lai iekarotu jaunus apvāršņus. Vakar vēl nevienam nepazīstams ubags šodien pēkšņi sāk izstarot žilbinošu mirdzumu, bet spožs bagātnieks mulsi nolien ēnā.

—    Lieliski! Apbrīnojami! — sačukstējās visvairāk sajūsminātie klausītāji.

—          Tādā mirklī dieva balss skar ne tikai dvēseles čaulu, tā iespiežas pašā dziļumā, sirds vissvētākajā svētnīcā un izlej tur ticības smaržu. Pār sabiedrības izstumtajiem grēciniekiem pēkšņi nāk iedvesma, un viņi atskārš, ka laiks nokratīt važas, laiks izpildīt pienākumu, kas uzlikts no augšienes, kas …

Te Jēzu pārtrauca skaļš brēciens, kas atskanēja sinagogas kaktā. Staigājošais Vārds aprāvās pusvārdā. Klausītāji pielēca no savām vietām un rāpās uz krēsliem, lai saskatītu nekauņu, kas iedrošinājies pārtraukt tik spožu runu.

—    Ārā brēcēju! Sviest laukā nelieti! — atskanēja sašutuma pilni saucieni.

—    Atdot viņam ieejas maksu, un lai vācas! — spiedza dāmas.

Jēzus izstiepa rokas pār pāli, cenzdamies atjaunot klusumu. Taču joprojām atskanēja mežonīgi brēcieni, kliedzējs žestikulēja kā vājprātīgs. Vispārējais apjukums pastiprinājās.

Pēkšņi kāds no klātesošajiem, kas, redzams, bija apveltīts ar lielāku asredzību nekā pārējie, pazina trokšņotāju un iesaucās:

—    Tas taču ir trakais, velna apsēstais!

Tāds paziņojums nevienu nepārsteidza: tolaik visās publiskās vielās, pat dievnamos, diezgan bieži varēja sastapt cilvēkus, ar kuriem velns izspēlējis ļaunu joku, iemitinādamies viņu ķermenī.

Mūsdienās velna apsēsto vairs nav, un mums grūti iedomāties, kā izskatījās šie draudzes locekļi. Atliek tikai paļauties uz mācītajiem teologiem, kas visos sīkumos apraksta tādus apsēstos.

Veltīgi visdažādāko medicīnas fakultāšu doktori apgalvo, jaunākie pētījumi neapstiprinot faktu, ka velni jeb nešķīstie gari apsēstu atsevišķus indivīdus. Veltīgi mūsdienu zinātne skaidro, ka stāvoklis, kādā nonāk tā dēvētie sātana vergi, patiesībā esot smadzeņu sistēmas traucējumu rezultāts, — baznīca uzspļauj mediķiem un zinātnei. Bet, lai pastiprinātu savu versiju, baznīca atsaucas uz daudziem gadījumiem tik tālā senatnē, ka pārbaudīt tos diemžēl vairs nav iespējams.

Stāsta, dažkārt bijuši tādi apsēstie, kas ar viņos iemitinājušos velnu palīdzību darījuši tiešām fenomenālas lietas.

Ja var ticēt teologiem, kas šo jautājumu izpētījuši līdz pašiem pamatiem, tad parasti tas noticis šādi.

Agri no rīta velns ieradās pie personas, ko bija nodomājis iegūt savā varā. Sai nolūkā viņš pieņēma puszvēra un puscilvēka izskatu, piemēram, parādījās kā cilvēks suns vai cilvēks krupis. Kad nelaimīgais bija pietiekami iebiedēts un no šausmām sastinga, velns iegāja viņā pa muti.

«Apmeties apsēstā miesās,» raksta viens no visautoritatīvākajiem baznīcas tēviem — bīskaps Segirs, «velns kļūst par tā neierobežotu valdnieku. Viņš dursta nelaimīgo, grauž viņu, plosa viņam sirdi un iekšas un moka visdažādākiem paņēmieniem. Turklāt viņš izplata visderdzīgāko smirdoņu: apsēstais smird pēc sēra vai veca āža. Dažkārt, — tas visbiežāk gadās ar sievietēm, — velns liek saviem upuriem gānīties ar nepieklājīgiem lamuvārdiem. Dažus apsēstos tas paceļ gaisā un aiznes uz elli, kur viņi ar šausmām vēro nolādēto dvēseļu mokas. Citus apsēstos velns pārvērš par dzīvniekiem, kokiem vai augļiem. Niknumā tas var pat pārvērst nelaimīgo pelnos, taču daži velnu apsēstie ar svētā ūdens un garīdznieku lūgšanu palīdzību tomēr tiek izdziedināti un atgūst agrāko izskatu. Daudzi apsēstie dzīvo derdzīgu rāpuļu vai līķu vidū. Viņu vidū bijuši arī tādi, kas pēc pašu gribas pārdevuši savu dvēseli sātanam un ar asinīm parakstījuši ar viņu līgumu. Sie nelaimīgie jau aizlaikus nolemti mūžīgām ciešanām. Un, beidzot, ir tādi apsēstie, kas necieš nekādas mokas: tie ir tie, ko atbalsta tumsas valdnieks. Velns viņus aizstāv, māca viņus taisīt zeltu, atklāj viņiem nākotni un elles noslēpumus, kā arī piešķir viņiem spējas darīt brīnumus, protams, nevis svētus, bet gan ar melnās maģijas un buršanas palīdzību, šo velna aizbildināmo dvēseles vēl jo vairāk lemtas bojā ejai un neglābjami zudušas.»

Apsēstais no Kapernaumas, acīm redzot, piederēja pie visļaunākā nešķīstā gara upuru kategorijas. Viņš vārtījās sinagogā pa grīdu, reizē ar bļāvieniem izdarīdams nepieklājīgas ķermeņa kustības. Tā vismaz apgalvo abats l'uārs, un es taču nevaru viņu atspēkot.

Šis trakais nemanīts kopā ar pūli ielavījās sinagogā, taču baloža dēla vārdi tūdaļ ietekmēja viņa iemītnieku velnu, un tas pilnīgi atmaskoja sevi. Apsēstais, nespēdams ilgāk valdīties, sāka drausmīgi lamāties, apsūdzēdams saldeno runu pravieti visos nāves grēkos. Galu galā jau viņš nemaz nebija tik ļoti vainīgs, jo ar viņa muti runāja pats velns.

Sākumā trakais ar savu skandalozo izturēšanos sacēla pūlī sašutumu, bet pamazām visi nomierinājās: pirmkārt, apsēstais nevarēja atbildēt par saviem vārdiem un rīcību, un, otrkārt, izrāde bija pietiekami aizraujoša. Velna kauja ar pravieti — kas var būt vēl interesantāks?

Jēzus, būdams dievišķīgs no galvas līdz kājām, jau iepriekš jutās pārliecināts par savu uzvaru. Viņš ļāva apsēstajam izteikties un pēc tam pieprasīja, lai to pievestu tuvāk klāt.

—    Ko tu gribi? — baloža dēls jautāja apsēstajam.

—     Liec mūs mierā — to mēs gribam! —šis atbildēja. — Kas mums ar tevi, Jēzu no Nācaretes? Vai tu esi nācis mūs nomaitāt? Zinu, zinu, kas tu tāds esi, tu esi dieva svētais!

Sī velna atzīšanās galu galā varēja Jēzum tikai glaimot: ar to tika konstatēta viņa dievišķīgā cilme. Dievbijīgie evaņģēlija komentētāji apgalvo, ka sātans tā sācis runāt aiz pārbīļa, tāpat kā vergs, kad to per ar pletnēm, cildina savu saimnieku, cerēdams to iežēlināt.

Tomēr Jēzus atraidīja šos glaimus. Viņš piegaja apsēstajam cieši klāt un, piedraudēdams viņā iegājušajam velnam, stingri pavēlēja:

— Paliec klusu un izej no tā!

«Un, to raustīdams un ar stipru balsi brēkdams, tas nešķistais gars no tā izgāja.» (Marks, 1. nod., 26. p.)

Droši vien tas izskatījās visai dīvaini.

Nelaimīgais gandrīz vai izmežģīja žokļus, izlaizdams no sevis laukā velnu, bet pēc tam piecēlās un apsēdās, it kā nekas nebūtu noticis. Pat uz viņa miesas, kas tik ilgu laiku bija noderējusi sātana spēkiem par mitekli, nepalika nekādu pēdu.

Klātesošo sajūsmai nebija gala. No parasta burvja Jēzus ar vienu rāvienu pārvērtās brīnumdarī.

Ebrejiem bija milzum daudz apsēsto, un, lai izdzītu no viņiem velnus, pastāvēja diezgan sarežģīta ceremonija, kas Jēzum nebija vajadzīga.

Tā, piemēram, Jāzeps stāsta, ka velnu vilkuši laukā pa apsēstā degunu ar burvju saknes gredzena palīdzību. Šādos gadījumos apsēstais vārtījies pa zemi, bet velnam, lai pierādītu, ka viņš no tā tiešām izgājis, vajadzējis apgāzt visus ūdens traukus, kas bijuši salikti visapkārt noteiktā attālumā.

Tātad Jēzus iztika bez parastā svētā rituāla.

Viņam vajadzēja tikai pateikt dažus vārdus, lai tumsas valdnieks spruktu laukā no ķermeņa, ko bija sagrābis. Turklāt apsēstais pilnīgi izveseļojās, lai gan ārstēšanas paņēmiens bija vienkāršāks par vienkāršu.

«Kas tas ir?» no pārsteiguma apstulbušie kapernaumieši jautāja cits citam. «Kas tā tāda par jaunu mācību? Jo viņš ar varu ir tiem nešķīstiem gariem pavēl, un tie viņam paklausa!» (Marks, 1. nod., 21.—27. p.)

27. nodaļa ZILI BRĪNUMI

Un. kad vakars metās un sautē bija nogājusi, tad tie pie viņa nesa visādus neveselus un velna apsēstus.

Un visa pilsēta priekš durvīm bija sapulcējusies.

Un viņš dziedināja daudz neveselus no daždažādām slimībām un izdzina daudz daudz velnus, un viņš tiem velniem neļāva runāt, jo tic viņu pazina.

Marks, 1. nod., 32.—34. p.

Ta vienā rāvienā Jēzus ieguva solīdu reputāciju, vismaz Galilejā.

Tomēr musu dievs nebija tas cilvēks, kas ar to apmierinātos. Jo vairāk tāpēc, ka viņam krājumā bija vesels lērums citu brīnumu.

Tikko Jēzus kopā ar sajūsmināto kapernaumiešu pūli bija izgājis no sinagogas, pie viņa piesteidzās Sīmanis-Akmens un izsaucās tā, lai viņu dzirdētu visi apkārtējie: — Kungs, notikusi nelaime!

—     Kas ir? — Jēzus jautāja.

—          Tu zini, kungs, ka mana ģimene dzīvo Betsaīdā?

—     Zinu.

—     Bet manas sievas ģimene dzīvo šeit.

—           Tiešām gan, atceros: tu man stāstīji, ka esot precējies ar meiču no Kapernaumas … Kas tad noticis, vecais, vai esi nelaimīgs ar viņu?

—    Šoreiz es nerunāju par viņu …

—     Par ko tad?

—            Par savu sievasmāti. Vecene kaut kur noķērusi drudzi, un es baidos, ka viņa nenoliek karoti.

—    Tava sievasmāte?

—    Jā, kungs.

—           Neko nesaprotu. Saslimusi sievasmāte, un tu par to raizējies? Savādi …

—            Nepavisam nav savādi, kungs! Mana sievasmāte ir par visām sievasmātēm pārāka — īsts dārgums.

—           Tad tā ir sievasmāte, kas nemaz neatgādina sievasmāti?

—           Tieši tā, kungs. Krietnā vecenīte man dārga, un es lūdzu tevi izdziedināt viņu.

—           Nevaru tev atteikt, vecais. Ved mani pie šās fenomenālās sievasmātes!

Sīmanis-Akmens, negaidīdams otrreizēju uzaicinājumu, devās uz slimās māju, un baloža dēls viņam sekoja.

Drīz vien viņi iegāja mājā. Tā bija trūcīga būdiņa. Sievasmāte, par kuru bija runa, gulēja uz izdiluša paklājiņa un murgoja: drudzis viņu kratīja ne pa jokam.

Ieraudzījusi Jēzu, slimā sāka melst pavisam trakas blēņas, taču svaidītais neapvainojās. Vispār jau viņš bija labsirdīgs puisis.

—     Redz, viņa jau vairs nezina, ko runā, — nomurmināja viens no zvejnieka Jonasa dēliem. — Viņas drudzis nedod mums nevienam miera. Murgos viņa sarunā tādas lietas, ka vai svētbildes nes no mājas laukā. Un tā no rīta līdz vakaram un no vakara līdz rītam.

—    Jā, tas ir nopietni, — Jēzus piekrita.

Viņš pataustīja slimajai pulsu un tad uzrunāja drudzi gluži tāpat kā nešķīsto garu sinagogā.

—     Drudzi! — viņš izsaucās. Ar kādām tiesībām tu esi iemājojis šās brīnišķīgās sievietes miesās?

Bet drudzim, redzams, mēle nedarbojās tik labi kā nešķīstajam garam, tāpēc tas nekā neatbildēja.

—     Drudzi, drudzi! — atkal izsaucās Jēzus. — Kālab tu klusē? Vai jaud, kas es esmu? Žigli vācies prom! Un kusties mudīgāk!

Teikdams šos vārdus, viņš satvēra slimo aiz rokas, uzcēla to un ar savu pieskārienu vien atdeva izmocītajam ķermenim spēku un dzīvību. [14]

Tā nu drudzis pazuda, neatstādams pat tādos gadījumos parasto gurdumu. Tai pašā mirklī Sīmaņa-Akmens sievasmāte piecēlās kājās un, atcerēdamās podu uz plīts, aizsteidzās uz virtuvi, lai noputotu buljonu.

Vēl pēc dažiem mirkļiem sievasmāte, vesela kā zirgs, jau klāja galdu un mieloja savu znotu un visu godājamo kompāniju.

Tas bija jau otrs brīnums pēc kārtas. Kapernaumieši nepaguva ne atjēgties.

— Kungs, vai kaut kas tāds ir iespējams? — tērgāja sievas. — Kas gan tas par cilvēku, kas ar vienu vienīgu savu vārdu izdzen velnus un slimības?

Tagad jau visi lūkojās uz Jēzu kā uz ekstra klases burvi, taču neviens pat nenojauta, ka par savām spējām darīt brīnumus viņam jāpateicas savam tētim, dievišķajam balodim. Starp citu, ja viņš izskaidrotu pūlim, ka viņa tēvs ir debesu putniņš, arī tas nevienu nepārsteigtu.

Lai nu bijis kā būdams, visdažādākie slimnieki, izdzirduši par brīnišķīgo dziedināšanu, ko paveicis Jēzus, sāka trīcēt aiz prieka un iekvēlojās cerībā beidzot atbrīvoties no savām ciešanām.

Tomēr viņiem vajadzēja gaidīt, kamēr saule norietēs un diena beigsies, jo sestdiena ebrejiem bija svēta atpūtas diena, kad cilvēks pēc likuma nedrīkstēja pat ievilkt sev izmežģītu kāju: tas taču arī ir darbs!

Bet, tiklīdz saule bija norietējusi, Kapernaumas ielas pildījās ar kropļiem. Pilsētnieki nekad vēl nebija redzējuši tādu gājienu: viņiem šķita, ka viņi nokļuvuši kādā drausmīgā izdzimumu valstībā!

Malārijas slimnieki kratījās pie visām miesām, apsēstie raustījās epilepsijas lēkmēs, vājprātīgie vaibstīja derdzīgas grimases par uzjautrinājumu pilsētas bērneļiem, vairums atsedza apskatīšanai riebīgas čūlas un kroplīgas tūskas, nelaimīgie trakie griezās baigā dejā un pa vidu ratiņos tika vesti pilnīgi paralizētie. Šai karnevālā trūka tikai tādu, kas nestu padusē paši savas nocirstās galvas.

Drīz vien mutuļojošais pūlis apsēda SīmaņaAkmens māju. kur, pēc saņemtām ziņām, bija apmeties lielais dziedinātājs.

— Rabi! Rabil — brēca kropli. — Iežēlojies par mūsu ciešanām! Izārstē mūs!

Jēzus nelikās ilgi lūgties. Ja ņem vērā, ka brīnumi viņam gluži nekā nemaksāja, tad tirgoties ar nelaimīgajiem lūdzējiem būtu skaidra nepieklājība.

Tā nu, sarindojis pacientus, Jēzus sāka pieņemšanu.

Viņš pieskārās cietējiem ar roku un dziedināja viņus ar vienu vārdu — vienkāršāk vispār nevar būt!

Kad pienāca kārta apsēstajam, Jēzus pavēlēja velnam atstāt viņa sagrābtās miesas. Nešķīstais gars par atbildi gāza laukā tādus zaimus, ka pat plikpauriem mati slējās stāvus, tomēr tas neiedrošinājās nepaklausīt un izgāja ārā pa muti vai pa nāsīm. Turklāt velns neaizmirsa izsaukties:

— Eņģelis lai mani parauj, esi gan tu stiprs, ja jaudāji mani ar vienu vārdu izlikt no mana mitekļa … Patiesi tu esi nevis vienkāršs pravietis, bet gan dieva dēls!

Staigājošais Vārds par tādiem komplimentiem pārlieku aizgrābts nebija. Gluži otrādi, tas jutās apvainots tāpēc, ka nešķistie gari tik nekautrīgi norāvuši masku viņa dievišķajam inkognito. Evaņģēlijā uzsvērts, ka viņš piedraudējis velniem un aizliedzis tiem runāt par to, ko tie zina, tas ir, par to, ka viņš ir Kristus.

Pirmajā acu uzmetienā tāda izturēšanās var likties savāda, taču vajag tikai drusku padomāt, lai saprastu, cik tā bija loģiska.

Uzdodamies par vienkāršu mirstīgo, Jēzus sajūsmināja savus laikabiedrus kā nepārspējams dziedinātājs, un otrādi, ja viņi zinātu Jēzus īsto cilmi, visi tā brīnumi nesagādātu tam nekādu slavu. Tam, kas no nekā radījis veselu pasauli, izārstēt drudzi vai iztaisnot sakropļotu mugurkaulu nav nekāds varenais sasniegums.

Svaidītais noņēmās ar dziedināšanu visu nakti. Viņš neatkāpās pat visgrūtākajos gadījumos. Vienalga, kāds kroplis vai slimnieks pie viņa ieradās, viņš izstiepa roku — un kaite pazuda.

Tāda brīnumu pārpilnība lika evaņģēlistam Matejam kļūt domīgam. Radās jautājums: ko

Jēzus izdarīja ar visām neskaitāmajām slimībām, no kurām viņš atbrīvoja cilvēkus? Un Matejs secināja, ka dievišķīgais dziedinātājs tās uzņēmis sevī.

Patiesi, šās dienas brīnumi, kā saka Matejs, bijuši Ezaijas pravietojuma piepildījums: «Viņš ņēma uz sevi mūsu vājības un nesa mūsu sērgas.» (Matejs, 8. nod., 14.—17. p.)

Kā zināms, Jēzus ieradās uz mūsu planētas, lai uzveltu savos plecos visus cilvēku dzimuma grēkus. Nedrīkst aizmirst, ka ikvienu no mums nomāca iedzimtais grēks, ko pastrādāja Ādams un Ieva, kad viņi apēda zemes paradīzē ābolu, pārkāpdami sava dieva-tēva jo stingro aizliegumu. Toreiz dievs Jehova sacīja:

— Jūs esat krituši grēkā. Lai jūs tā vairs nedarītu, turpmāk viss jūsu dzimums sirgs ar slimībām, ko jūs nekad neesat pazinuši. Bet pats galvenais — turpmāk jūs visi mirsit un nebaudīsit jums apsolītos mūžīgās dzīvošanas labumus.

Pamatojoties uz šo bībelcs tēzi, jūdi uzskatīja slimos par cilvēkiem, ko dievs soda par kādiem slepeniem grēkiem.

Tāpēc par pašu galveno taisnā īpašību atzina nevainojamu veselību.

Tāpēc jau Jēzus noņēmās ar slimnieku dziedināšanu. Tādējādi viņš taču šķīstīja no grēkiem viņu dvēseli!

Kad pēdējais kroplis aizgāja, pamezdams pie Sīmaņa-Akmens durvīm kruķus, kas tam vairs nebija vajadzīgi, jau svīda gaisma. Jēzus visu nakti nebija acu aizvēris. Viņš piecēlās un vilkās cauri guļošajai Kapernaumai, meklēdams kādu klusāku vietu rīta lūgšanai.

Bet, redzams, likteņa grāmatā bija rakstīts, ka todien viņam nedos ne mirkli miera. Tikko Kapernaumas iedzīvotāji izberzēja acis, viņi pamanīja, ka nozudis viņu dziedinātājs, un steidzās to meklēt.

Sevišķi rosīgs bija Sīmanis-Akmens ar saviem draugiem. Viņi rīkojās tik centīgi, ka pirmie uzmeklēja domās nogrimušo Jēzu.

—     Priecājies! — viņi sāka kliegt. — Tagad viss kārtībā. Tava slava ir neapstrīdama. Tavi brīnumi pievilkuši tev veselus piekritēju barus. Cilvēki gūzmu gūzmām meklē tevi un prasa jaunus brīnumus.

—     Nu nē, vienai reizei pietiek, — iebilda Jēzus. — Laba daudz nevajag. Turklāt kapernaumieši jau tā saņēmuši pārlieku daudz manas žēlastības, bet es neesmu nonācis zemes virsū tikai viņu dēļ vien. Ir vēl citi ciemi un pilsētas, kam vajadzīgi mani pakalpojumi. Mums laiks doties ceļā.

Tiklīdz viņš bija pateicis šos vārdus, kad jau pūlis, kas sekoja viņa mācekļiem uz pēdām, ielenca Jēzu no visām pusēm. Viņu centās pārliecināt, ka Kapernaumā viņam būšot labāk nekā jebkur citur, ka viņam ierādīšot pieklājīgu dzīvokli un uz pilsētas rēķina ēdināšot kā barokli un ka vispār viņš šeit jutīšoties kā zivs ūdeni.

Sevišķi neatlaidīgi viņu pierunāt centās sievietes. Nebija nevienas, kas nemēģinātu Jēzu savaldzināt. Viņas šķelmīgi vaibstījās, glaudās tam klāt un murrāja kā iemīlējušās kaķenes:

—           Jūs redzēsit, rabi, cik daudz uzmanības un gādības mēs jums veltīsim!

—           Jūsu dzīvi apņems tāds siltums, tāds maigums …

—            Citās pilsētās jums var iznākt sadurties ar rupjiem tēviņiem, kas jūs apvainos tāpat kā Nācaretē, bet pie mums …

—    Jūs lolos …

—    Kops …

—     Lutinās …

—    Godās …

—     Mīlēs…

—    Jā, jā, mēs visas jūs mīlēsim!

Jēzus jutās tik daudzsološu lūgumu apburts, tomēr dzīve vienā vietā, kā zināms, viņam nepatika.

—            Sirsniņas, — viņš atbildēja koķetajām kapernaurnietēm, — jūs tiešām esat jaukas, un, gocla vārds, nezin vai kaut kur vēl mani tik mīļi uzņems. Ar prieku pakavētos jūsu laipnajā Kapcrnaumā, bet — ak vai! Pienākums mani sauc, manas aitiņas. Man jānes manu necilo spēju gaisma tiem, kam tā laupīta. Tāpēc lūdzu mani atvainot.

Jēzus apņēmība bija nesatricināma, un nekādi vilinājumi nespēja viņu aizturēt.

Kapernaumas sievas, it īpaši krodzinieces, ne velti gribēja, lai Jēzus paliktu. Viņas ļoti

labi saprata, ka baumas par brīnumainajām dziedināšanām pievilks pilsētai, kur brīnumdaris apmeties, milzum daudz viesu un Kapernauma drīz vien kļūs par pašu iecienītāko kūrvietu Tibērijas ezera krastā. Ja Jēzus paliktu Kapernaumā, pilsētas nākotne būtu nodrošināta. To saprata visi iedzīvotāji. Vīriešiem jau tēlojās lieliski darījumi, sievietes tīksminājās par gaidāmo uzvaru saldini un sapņoja par vakariņām atsevišķā kabinetā un par briljanta kakla rotām, ko piemiņai atstās atbraukušie ārzemnieki.

No visa tā viņiem vajadzēja atteikties. Visas viņu cerības sabruka kā kāršu namiņš, kad staigājošais Vārds pēdējo reizi svinīgi nozvērējās, ka viņam nebūšot pastāvīgas dzīves vietas nevienā pilsētā. Jēzus atvadījās no kapernaumiešiem, izmeklēti smalki apsolīja pie viņiem atgriezties un devās prom (skaties Marka evaņģēlijā, 1. nod., 28. un 39. p. un Lūkas evaņģēlijā, 4. nod., 38.—44. p.).

28. nodaļa BRĪNUMAINĀ ZVEJA UN DZIEDINĀŠANAS TURPINĀJUMS

Un Sīmanis atbildēja un uz viņu sacīja: kungs, mēs cauru nakti strādājuši un nenieka neesam dabūjuši, bet uz tavu vārdu es to tīklu gribu izmest.

Un, kad tic to darīja, tad tie saņēma lielu pulku zivju, tā ka viņu tīkls saplīsa.

Un tie meta ar roku saviem biedriem, kas bija otrā laivā, lai nāktu palīgā vilkt. Un tie nāca un piepildīja abas laivas pilnas, tā ka tās tikko negrima.

Kad Sīmanis Pēteris to redzēja, tad viņš krita Jēzum pie kājām un sacīja: kungs, izej no manim, Jo ps esmu grēcīgs cilvēksl Jo tam izbailes bija uzgājušas un visiem, kas pie viņa bļja, par šo lomu, ko tic bija vilkuši.

Tā arī Jēkabam un Jānim, Cebedeja dēliem, Sīmaņa biedriem. Un Jēzus sacīja uz Sīmani: nebīsties, jo no šī laika tev būs cilvēkus zvejot.

Lūka, 5. nod., 5.—10. p.

Atstājis Kapernaumu, Jēzus devās pa ezera krastu uz ziemeļiem un apstājās Betsaīdas ciematā, no kurienes bija viņa pirmie mācekļi. Mums jau zināms, ka Jordānas krastos Jēzus iepazinās ar Sīmani, ko nosauca par Pēteri, tas ir, Akmeni, un ar viņa brāli Andreju — Jonasa dēliem, kā arī ar

Jāni — Ccbedeja dēlu, ar Vīlipu, kas bija nezināmas cilmes, un ar Nataniēlu — Tiineja dēlu (no tā vārds Bartimejs jeb Bērtulis). Visi viņi, izņemot Bērtuli, bija dzimuši Betsaīdā, kur dzīvoja kā vienkārši, pieticīgi zvejnieki.

Uzaicinādami savu skolotāju uz dzimto ciemu, pirmie mācekļi cerēja savervēt tur jaunus piekritējus. Mazulim Jānim, starp citu, bija vecākais brālis; «svētajos rakstos» tas saukts par Jēkabu Lielo. So nevajadzēja ilgi pierunāt. Jānis viņam stāstīja par ubagu bezrūpīgo dzīvi, par to, ka viņiem nekā nevajag darīt, par spožo slavu, kas gaida ikvienu, kurš viņiem pievienosies, un tūdaļ pievērsa brāli savai ticībai.

Tagad Jēzum jau bija seši mācekļi. Kādu laiku viņi pavadīja Betsaīdā, kur viņu uzturēšanos iezīmēja neparasts nolikums.

Pēc iedzīvotāju skaita Betsaīda nevarēja mēroties ar Kapernaumu. Turklāt tas bija viens no visnabadzīgākajiem ciematiem visā ezermalā. Vispār Kristus mācekļu novadnieki lielāko tiesu bija nabagi. Un šie pārtika tikai no zvejas, tas ir, ar pūlēm savilka galus kopā.

Un tomēr mācekļi zvejnieki priecājās atkal skatīt vietas, kur pirmoreiz bija ieraudzījuši gaismu. Viņiem pat iegribējās atcerēties sendienas un atkal ķerties pie tīkliem. Bet bija pagājis jau tik ilgs laiks, ka, gluži dabiski, sliņķiem vairs nebija nekādu iemaņu.

Sīmanis-Akmens jeb vienkārši Pēteris, ja tā jums labāk tīk, kļuva par visa šā pasākuma ierosinātāju: kādu vakaru, kad Jēzus devās pastaigāties pa apkaimi, Pēteris ņēmās pierunāt savus kolēģus.

—    Paklau, Lielo Jēkab, — viņš teica. — Kā būtu, ja mēs šonakt ietu pazvejot? Tad no rīla parādīsim savam skolotājam, ko spējam. Ko tu par to teiksi?

—    Lai iet! — Jēkabs piekrita. — Papucltis Cebedejs dos mums savu labāko laivu, bet tikls noderēs ari mans. Izvārīsim tādu zivju zupu, ka pirkstus varēs aplaizīt!

—    Tas būs vareni! Mēs arī iesim līdzi! — sauca Andrejs, Vīlips un mazulis Jānis.

Pat Bērtulis, vienīgais, kas nebija zvejnieks, dedzīgi atbalstīja šo ideju un ar prieku pievienojās ekspedīcijai.

Steigā šā tā pielāpījuši vecos zvejas rīkus, visi seši ieradās pie Cebedeja — Lielā Jēkaba un mazā Jāņa tēva.

—   Sveiks, tēt! — viens no dēliem teica. — Kā klājas, vecais!

—    Pamazītiņām, bērniņi, pamazītiņām.

—    Redzējām, ka tu nesen atgriezies no zvejas. Tātad nakti vairs zvejot neiesi?

—    Droši vien ne… Turklāt laiks arī ir tāds, ka nemaz nav vērts doties jūrā [15] . kad vilku laivu krastā, jau cēlās brīze. Uz ezera vilnīši, visas zivis nogājušas vidū, dziļumā, tāpēc nakti laba loma nav ko gaidīt.

—    Bet mēs tieši gribam palūgt laivu uz nakti, — sarunā iejaucās Sīmanis-Akmens. — Aizdodiet mums savu kārbu, papuclt Cebedej, no rīta mēs to atdosim.

Tētiņš Cebedejs piecēlās, izgāja ārā no būdas, kas atradās pašā krastā, un, kā jau klājas vecam jūras vilkam, uzmanīgi aplūkoja apvārsni.

—    Lai iet! — viņš beidzot noteica. — Laivu došu labprāt: jūra maķenīt ņirbo, izbraucienam pašā laikā. Bet, kas attiecas uz zivīm, tad teikšu atklāti: šodien nenoķersit ne grunduļa! Tā ka labāk neceriet.

—    Laiks var mainīties, turklāt vislabākie lomi mēdz nākt tad, kad vismazāk uz tiem cer.

—    Lai notiek pēc jūsu prāta. Par laivu nebaidos: Lielais Jēkabs un Sīmanis ar to liks galā. Laimīgu ceļu, zvejnicciņi, vēlu jums sekmes!

Seši brašuļi likai to vien gribēja. Dedzīgi pateikušies večukam, viņi apsolīja visādā ziņā atgriezties rīl līdz pusdienlaikam.

Tētiņš Cebedejs, atgrūdis cepuri pakausī, atgriezās savā būdiņā, indīgi svilpodams modernu psalmu.

—    Tādi muļķi! — viņš, viens palicis, izsaucās. — Labāk būtu klausījuši veco Cebedeju. Tagad mirks visu nakti, un, lai mani pakar, ja viņi izzvejos kaut vardi!

Bet seši draugi jau tālumā auroja bezbēdīgu laivinieku dziesmiņu. Pēc dažiem mirkļiem pacēla enkuru un — līgo, laiva!

Tomēr vecajam lapsam Cebedejam bija taisnība.

Lai viņi mela tīklus cik mezdami, pat visdziļākajās vietās, nekas neķērās. Ezera vidū viņi mēģināja vilkt tīklus aiz laivas, pacēluši visas buras. Taču tāpat nekā. Atgriezušies uz krastu, viņi sāka skrāpēt ar tīkliem gar pašu dibenu. Un atkal tukšā.

Starp citu, ne gluži: piekrastes dūņās dūšīgie zvejnieki izzvejoja vairākus vecus kastroļus, kaut kādas skrandas, pāri sprāgušu suņu un veselu kolekciju sadauzītu podu.

Kad uzlēca saule, visi seši bija izmocījušies, nikni, izsalkuši, slapji un netīri kā velni. Bet laivā ne mailītes!

Sapīkuši un grīni viņi neiedrošinājās cits citam acīs paskatīties.

—   Tāda zveja kā miroņiem! — burkšķēja Lielais Jēkabs.

—    Jā, tas velna vecis Cebedejs savu darbu prot! — Vīlips lēja eļļu ugunī. — Ne tā kā mēs!

—    Kas attiecas uz zivīm, tad viņš tiešām ir meistars, — piekrita mazais Jānis.

—    Tagad nav runa par viņu! — atcirta Sīmanis-Akmcns. — Bet, ko teiks mūsu skolotājs, kad uzzinās, ka esam nopiņķējušies visu nakti un sazvejojuši zivju zupai tikai sprāgušus suņus!

Un, kamēr viņi apmainījās rūgtām piezīmēm, Jēzus tiešām ieradās krastā dažus soļus no neveiksmīgajiem zvejniekiem.

—   Esam iekrituši! — noņurdēja Andrejs,

—   tagad turieties.

Jēzus tuvojās.

—          Vai tu re! — viņš teica. — Jums laikam atkal sagribējies zivis pazvejot?

—           Ne jau nu zivis, — mulsi atteica Sīmanis-Akmens. — Vienkārši nakts bija varen jauka, tāpēc nospriedām pavizināties ar laivu. Nu, un pie reizes izmetām tiklus . .. Nē, par lomu nemaz nedomājām, bet tikai tā, joka pēc! Laiks zvejai nav piemērots.

—   Redzu, redzu, — izsmējīgi noteica Jēzus.

—   Zivju vietā ķērušās tikai vecas lupatas un podu lauskas. Bet varbūt jūs kļūdījāties un nemetāt tīklus tur, kur vajag? Vai mēģinājāt vilkt tīklu aiz laivas ezera vidū?

—          Un kā vēl! … Tāpat joka pēc, smieklam vien.

—          Un tur arī neķērās? Savādi, pavisam savādi. Varu derēt, ka zivis šodien to vien gaida, lai iekļūtu tīklā!

Lielais Jēkabs pielika plaukstu pie pieres virs acīm, lai vairāk līdzinātos savam tēvam Cebedejam, un lietpratēja tonī atbildēja:

—           Lūdzu piedošanu, skolotāj, taču jūs maldāties. Laiks ir nelabvēlīgs. Līdz saules rietam zvejniekiem jūrā nav ko darīt.

—           Ak tā? — iebrēcās Jēzus. — Es maldos? Paskatīsimies. Es jums tūlīt visiem parā(līšu! … Paklau, Pēter, vai neesi ar mieru turpināt vizināšanos un paņemt mani līdz?

Apustuļi saskatījās. Viņi vai no kājām krita nost aiz noguruma, taču nevienam negribējās, ka skolotājs viņu uzskatītu par slaistu.

—   Braucam! — viņi korī atsaucās. — Visi vietās!

Pēc pusstundas viņi jau īrās tālu no krasta. Pūta spirgta brīze, sagrumbodama ezera līmeni.

—   Nu, draugi! — nokomandēja svaidītais. — Izmetiet tīklus!

Uz sprāgušo suņu ķērājiem žēl bija pat paskatīties. Tomēr viņi paklausīja, kaut gan viņu izskats liecināja, ka šie cilvēki zinājās darām nekam nevajadzīgu darbu.

Cik pārsteigti gan viņi jutās, kad izvilka zivju pilnus tiklus!

—    Un nu? — Jēzus jautāja. — Ko tagad teiksit? Jūsuprāt laiks nav piemērots, bet manuprāt pašā labumā. Es jums saku: šodien, cik reižu inetīsit tīklu, tukšu to neizvilksit.

Apustuļi nevarēja atjēgties. Sabēruši zivis laivā, viņi atkal izmeta spaili un atkal vilka pilnus tīklus: zivis spārdījās katrā tīkla acī, virves teju, teju plīsa pušu.

Garām aizpeldēja cita laiva: kādi zvejnieki griezās mājup tukšām rokām. Apustuļi pakliedza viņus palīgā, un pēc stundas ceturkšņa abas laivas bija pilnas līdz malām.

Apustuļi zvejnieki to uzņēma kā īstu atklājumu. Viņi metās Kristus priekšā ceļos, un Slmanis-Akmens visu vārdā teica:

—      Skolotāj, tu patiesi esi visuvarenais kungs! Ej prom no mums, jo mēs esam tikai vienkārši zvejnieki.

Savāds paziņojums, vai nav tiesa? Liktos, mācekļiem vajadzēja priecāties, ka viņu vidū atradies indivīds, kas spēj darīt brīnumus. Bet ej nu sazini, kāpēc, — viņus pārņēma šausmas.

Lai viņus saprastu, jāzina kāds vecs ticējums: senie ebreji uzskatīja, ka cilvēks, kas skatījis dievu, nav vairs dzīvotājs šai pasaulē. Tāpēc Pēteris, Cebedeja dēli un visi citi ne pa jokam pārbijās: mirt nevienam negribējās.

Jēzum vajadzēja viņus nomierināt.

—    Nebīstieties nemaz! — viņš teica.

Pēc tam, likdams saprast, ka runā par neveiksmīgo nakts zveju, piemetināja:

—      Ja jau jūs bez manas palīdzības nevarat ne karūsas nozvejot, tad vajadzēs jums mainīt arodu: no šā brīža darīšu jūs par cilvēku zvejniekiem [16] .

Tad viņi atgriezās ciematā.

Brīnumainais loms galīgi satrieca tētiņu Cebedeju.

—    Nu, vai zināt! Tas ir par daudz! — viņš

iebrēcās. — Tāds loms un tādā laikā? Tūkstoš velnu ar visiem velnēniem! Patiesi brīnumu brīnums!

Todien Jēzus tiešām varēja apgaismot savus mācekļus, negaidot gara dienu, tas ir, otru dienu pēc savas nāves, lai debesu gaisma apspīdētu viņu dvēseles.

Patiesi, apustuļi Betsaīdā uzzināja, ka viņi kļūs par cilvēku zvejniekiem, taču visi evaņģēlija komentētāji ir vienis prātis, ka nedz Pēteris, nedz viņa biedri neesot sapratuši šo viedīgo vārdu īsteno jēgu.

Tikai svētais Ambrozijs, kas dzīvoja mūsu ēras pirmajos gadsimtos31 , spēja izskaidrot šo Lūkas evaņģēlija fragmentu.

«Jēzus,» apgalvo šis baznīcas tēvs, «izdarīja brīnumu ar zivju zveju, lai parādītu apustuļiem, cik lielu varu pār cilvēku dvēselēm viņš nodod apustuļu rokās. Šai brīnumā tēlaini pausta viņu misija. Ar šo brīdi viņiem vajadzēja atstāt Ģenecaretes ezeru cilvēku jūras dēļ un nemitīgā darbā un rūpēs dzīvot cilvēku kaislību viļņos. Viņu mierīgajai dzīvei bija jākļūst vētrainai un briesmīgai, taču par to viņus gaidīja nenovērtējama balva: savu nožēlojamo amatu viņi atstāja, lai kalpotu debesīm, savus rupjos zvejas rīkus apmainīja pret evaņģēlija tīkliem, kas nenogalina lomu, bet, gluži otrādi, saglabā, sarga un iznes gaismā tos, kas mitinājušies tumsas bezdibeņos.» (Svētais Ambrozijs, Lucam, IV grāmata.)

Vai redz, kāds patiesībā ir cilvēku zvejnieka amats! Tādējādi jūsu draudzes mācītājs, draugi lasītāji, arī ir cilvēku zvejnieks. Viņa darba rīki ir evaņģēlija tīkli. Un, kad viņš sprediķo kaut kādas bezjēdzīgas blēņas, pīdamies kā pakulās vulgārajā latīņu vai semināra baznīcslāvu valodā, tad, izrādās, viņš izvelk jūs no tumsas bezdibeņa un paceļ gaismā. Jūs esat viņa zivs.

Diemžēl svētais Ambrozijs, runādams par spožo nākotni, ko Jēzus apsolījis apustuļiem, nošāva greizi: visi viņi beidza savu mūžu gauži bēdīgi. No sešiem mācekļiem, kas piedalījās brīnumloma vilkšanā, tiesa piecus notiesāja un sodīja ar nāvi kā visparastākos neliešus, bet sestais, Jānis, nomira, kļuvis vājprātīgs.

Lai nu bijis kā būdams, kaut arī mūsu seši malači nekā lāgā nesaprata, ko domā viņu skolotājs ar cilvēku zvejnieka jauno arodu, viņi vismaz nomierinājās un atkal uzticējās Jēzum. Neviens vairs nelūdza, lai viņš vāktos projām. Gluži otrādi, viņi paši galīgi pameta itin visu, lai sekotu tam.

Kopā ar saviem mācekļiem svaidītais «izstaigāja visu Galileju, mācīdams viņu baznīcās un sludinādams to priecas mācību no tās valstības un dziedinādams tiem ļaudīm visas slimības un visas vājības» (Matejs, 4. nod., 23. p.).

Pastāstīsim vel vienu brīnišķīgas izdziedēšanas gadījumu.

Reiz Jēzus ieradās pilsētā, kuras nosaukums diemžēl palicis nezināms. Šeit pie viņa pienāca kāds cilvēks, metās uz sava vaiga un sāka lūgties, lai Kristus viņu dziedinātu.

Šis nelaimīgais neizsakāmi cieta: viņa miesu grauza viena no visdrausmīgākajām slimībām — spitālība.

Spitālība slimnieka ādai piešķir rupjas ziloņa ādas izskatu, tāpēc mediķi šo paveidu sauc par ziloņu lepru. Eiropā tā sastopama diezgan reti, toties Ēģiptē, Arābijas Austrumos un vispār Āzijā tā ir parasta parādība. Līdz šim nav zināms, kādi cēloņi izraisa lepru, tāpēc nav nekāds brīnums, ka senatnē ebreji uzskatīja to par debesu sodu, kas piemeklējis vissmagāko slepeno grēku un noziegumu dēļ.

Ziloņu lepras slimniekam āda kļūst bieza, raupja, plaisā, zemādas šūnu slānī uzkrājas bālgans šķidrums vai gļotas, kas pakāpeniski sabiezē, veidojot blīvu, vaskam līdzīgu masu. Dažkārt spitālīgo āda sasniedz puscentimetra biezumu. Slimība pārņem visu ķermeni, bet visbiežāk tā skar kajas, īpaši lielus un pēdas. Tādos gadījumos kājas pārklājas ar derdzīgām čūlām, pietūkst un kļūst nevarīgas. Slimos krata drudzis, ceļas karstums, moka neremdināmas slāpes, bet viņi gandrīz nemaz nevar ēst un ar pūlēm norij tikai pašu minimālāko ēdiena daudzumu, kas nepieciešams dzīvības uzturēšanai. Tādas lēkmes atkārtojas katru mēnesi un pat vēl biežāk, un ar katru reizi slimā ķermenis aizvien vairāk pietūkst. Beidzot sapampušie locekļi sasniedz tiešām drausmīgus apmērus. No visa tā nav grūti saprast, kāpēc spitālīgie vienmēr iedvesuši šausmas un riebumu.

Fanātisms nav šķirams no cietsirdības, un ebreji šai ziņā nebija nekāds izņēmums. Spitālīgos padzina no sabiedrības, viņiem aizliedza ieiet Jeruzalemē, viņi bija spiesti klaiņot pa laukiem, un, kad viņiem vajadzēja barību, viņi lūdza žēlastības dāvanas, iztālēm uzsaukdami pilsētas sargiem.

Turklāt viņiem vajadzēja staigāt skrandās kā raudātājiem bērēs, skūt galvu gluži kailu, aizsegt muti ar īpašu apsēju un brīdināt par sevi visus garāmgājējus ar baigo saucienu: «Nešķīsts! Nešķīsts! Esmu nešķīsts!» Pretējā gadījumā viņiem draudēja tūlītēja nāve.

Dažus spitālīgos priesteri lūkoja ārstēt: tic bija bagātnieki, ko pēkšņi skārusi briesmīgā kaite. Bībelē, trešajā Mozus grāmatā, sīki aprakstīta tāda šķīstīšanās procedūra.

Priesteris kopā ar spitālīgo izgāja patālāk ārā no pilsētas, paņemdams līdzi divus zvirbuļus — «dzīvus šķīstus putnus». Vienu zvirbuli priesteris nokāva «iekš kāda mālu trauka pār tekošu ūdeni». Pēc tam, iemērcis dzīvo zvirbuli un ciedra nūjiņu upura asinīs, priesteris septiņreiz apslacīja spitālīgo ar šīm asinīm un tad tūdaļ palaida dzīvo zvirbuli vaļā. Tagad spitālīgajam vajadzēja izmazgāt savas skrandas, pašam krietni nomazgāties un no skūt visus matus uz ķermeņa. Septiņas dienas viņš pavadīja vientulībā, bet astotajā, vēlreiz nomazgājies un noskuvies, nesa upurēt «divi jērus, kas bez vainas, un gadu vecu aitiņu, kas bez vainas, līdz ar trim desmitiem kviešu miltu par ēdamo upuri, ar elji sajauktu, un vienu logu eljes», kā arī prāvu naudas summu — priesterim par pūlēm. Saņēmis savu honorāru, priesteris runāja noslēpumainus burvestības vārdus un ar aitas asinīm, kas sajauktas ar miltiem un eļļu, notriepa slimajam ausi un labās rokas un kājas pirkstus. Tad, izlējis atlikušo eļļu slimniekam uz galvas, priesteris pasludināja spitālīgo par šķīstītu (3. Mozus grām., 14. nod.).

Saprotams, spitālīgais joprojām palika spitālīgs, taču šī ceremonija atbrīvoja viņu no likumā noteiktajiem nežēlīgajiem ierobežojumiem un deva tiesību dzīvot un ārstēties, kā viņš gribēja. Labos apstākļos viņš patiesi varēja izveseļoties, jo ziloņu lepra principā ir ārstējama, un tad māņticīgie ļaudis piedēvēja šos nopelnus priesteru pārdabiskajam spēkam.

Mūsu spitālīgajam, par kuru Marka evaņģēlijā stāstīts tūdaļ pēc brīnumloma, redzams, trūka līdzekļu šķīstīšanās ceremonijai. Labi saprotams, ka, uzzinājis par Jēzus ierašanos, viņš, ko kājas nesa, skrēja pie tā, skaļi kliegdams:

— Kungs! Ja tu gribi, tu vari mani šķīstīt!

Tad Jēzus, iežēlojies par viņu, izstiepa roku, pieskārās dzīvajam mironim un teica:

—    Gribu, ka topi šķīsts!

Un briesmīgā slimība, kuras izārstēšanai bija vajadzīgi gari gadi visrūpīgākās kopšanas, tai pašā mirklī izzuda bez pēdām.

Tādējādi staigājošā Vārda personiskajā rēķinā ieradās vēl viens, turklāt visai vērtīgs brīnums.

Apustuļus pārņēma sajūsma. Un bijušais spitālīgais neapšaubāmi attaisnoja viņa dēļ izšķiesto laiku: viņš tūdaļ krita Jēzus priekšā ceļos, visvisādi izteikdams savu labi saprotamo prieku. Bet baloža dēls pārtrauca viņa pateicības apliecinājumus.

—     Mans draugs, — viņš teica, — ja gribi darīt man prieku, tad nestāsti par visu to nevienai dzīvai dvēselei. Pēc dabas es taču esmu vienkāršs, kautrīgs cilvēks. Pietiks, ja tu aiziesi un parādīsies virspriesteriem, lai viņi, ja būs vajadzīgs, varētu tev izsniegt apliecību par izveseļošanos.

Brīnumaini izdziedinātais pareizi saprata šo mājienu. Viņš vis neturēja mēli aiz zobiem, bet sāka skandināt par savu izārstēianos uz visiem stūriem, tā ka Jēzum drīz vairs nebija miera: lai kur viņš gāja, visdažādākie slimnieki uz katra soļa aplenca viņu (Marks, 1. nod., 40.—45. p.).

Un slava par viņu izplatījās visā Zīrijā. Pie viņa nāca no visām malām. Apustuļi paši nesa pie Jēzus visus neveselos, dažādu sērgu un lēkmju pārņemtos, gan velna apsēstos, gan mēnessērdzīgos, gan melmeņsērdzīgos, un viņš izārstēja visus no vietas, nelietodams nekādas zāles (Matejs, 4. nod., 24. p.).

Ar mēnessērdzīgajiem — evaņģēlijā tie tā tiek dēvēti — domāti tic, kas slimoja ar oftalmiju jeb redzes nervu traucējumiem, ko agrāk izskaidroja ar mēness ietekmi.

Jēzum visas tautas atzinība jau sāka apnikt, un viņš steidzās prom no lielajām pilsētām. Turklāt viņš nevēlējās saistīt pārmērīgi aizdomīgā Eroda uzmanību.

Tā rīkodamies, baloža dēls apliecināja vajadzīgo piesardzību. Kad dažas dienas pēc spitālīgā izdziedināšanas viņš atgriezās Kapernaumā, tur viņu gaidīja varizeji un rakstu mācītāji, kas bija sapulcējušies ne vien no visas Galilejas, bet arī no Jūdejas un pat no pašas Jeruzalemes.

Nu, padomājiet vien, cik šie vīri bija stūrgalvīgi! Kristus taču bija izdarījis tik daudz brīnumu un tādus brīnumus, ka ikviens cits viņu vietā jau sen būtu noticējis diženā dziedinātāja dievišķīgumam. Bet viņi turpretim sīkumaini studēja izdziedināto slimības vēstures, nesaskatīdami pašu galveno — Jēzus dievišķīgo cilmi. Lielāka akluma nemaz nevar iedomāties!

Toties Kapernaumas iedzīvotāji izturējās daudz gudrāk. Staigājošais Vārds darīja vienu brīnumu pēc otra. Tāpēc visi kapernaumieši vienprātīgi nosprieda atzīt viņu ja nu ne par dievu, tad vismaz par pirmklasīgu burvi.

Un, kad izplatījās baumas, ka Jēzus turējis savu solījumu un atkal ieradies Kapernaumā, tad uz māju, kur viņš bija apmeties, steidzās ļaudis veseliem bariem. Iekšā un ārpusē sanāca tik milzīgs pūlis, ka neviens vairs nevarēja nedz ieiet, nedz iziet.

—     Dieviņ, kāda laime redzēt tevi pie labas veselības! — cits par citu sauca apmeklētāji.

—     Ticiet man, esmu tikpat priecīgs, ka jūs visi esat sveiki un veseli! — Jēzus atsaucās.

—    Mūsu pilsētā vairs nav slimnieku, un tas ir tikai tavs nopelns, skolotāj.

—     Esmu vienmēr gatavs jums pakalpot, draugi. Bet varbūt jums tomēr vēl palicis kāds apsēstais, mēnessērdzīgais vai vismaz kāds spitālīgais?

—    Nē, kungs, nav neviena.

—    Žēl, tas ir, jo labāk! Par citām pilsētām to nevar teikt.

—    Velns lai parauj, nevar taču atrasties piecdesmit pilsētās vienā laikā! Svētlaimīgi tikai tie, kam izdevies redzēt tavus brīnumus!

Jēzus pasmīnēja, domādams par šo cilvēku naivitāti: viņiem šķiet, ka Kristus visvarenībai esot kādas robežas. Kur nu! Ja vien viņš vēlētos, viņam nemaz nebūtu grūti ierasties vienā laikā ne vien piecdesmit pilsētās, bet gan visās apdzīvotajās vietās uz zemeslodes un izdziedināt visas slimības pasaulē! Un, ja viņš to nedarīja, tad, acīm redzot, tikai tāpēc, ka negribēja pārlieku lutināt savus laikabiedrus.

Kamēr Jēzus nodevās tādām pārdomām, mājas jumts pēkšņi atdarījās.

Austrumos mājām parasti ir plakans segums ar atvāžamu daļu. Kapernaumieši, kas bija uzrāpušies uz jumta, tad arī nocēla šo atvāžamo daļu. Spraugā tika iebāztas rokas, un tad četri vīri piesardzīgi nolaida lejā paralītiķi, kas gulēja gultā: tas bija pēdējais slimnieks Kapernaumā.

Tie, kas viņu nesa, bija zaudējuši cerības izlauzties cauri lielajam pūlim līdz durvīm; vieglāk bija uzrāpties augšā un iekļūt mājā ne gluži parastā ceļā.

Jēzum glaimoja šis jaunais ticības apliecinājums. Viņš izstiepa roku pret melmcņsērdzīgo un sacīja:

—     Tici man, draudziņ, tu esi slims savu grēku dēļ. Bet ar šo brīdi tavi grēki tev tiek piedoti!

Seit Jaunā derība dara mums zināmu, ka atgriezto pūlī bija ielavījušies daži sinedrija aģenti. īzdzirduši staigājošā Vārda pēdējos vārdus, spiegi sāka sačukstēties.

—     Dieva vārds, šim zellim nekaunības nu gan netrūkst! Nepietiek ar to, ka viņš dziedina slimos, tagad viņš vēl atlaiž tiem grēkus! Bet ar kādām tiesībām? Kas var piedot grēkus, atskaitot dievu?

Taču Jēzus, «savā garā nomanījis» aģentu domas, pagriezās pret viņiem un teica sekojošo:

—     Ei jūs, kam jūs tā domājat savās sirdīs? Vai mani vārdi jūs šokēja? Tādā gadījumā esiet tik laipni, dodiet padomu, kas ir vieglāk, — teikt melmeņsērdzīgajam «Tavi grēki tev tiek piedoti» vai sacīt «Celies un pazudi no šejienes»? Jūs klusējat? Tad, rau, lai jūs zinātu, ka man ir tiesība piedot grēkus, es saku šim paralītiķim: «Celies, ņem savu gultu un staigā!»

Melmcņsērdzīgais tūdaļ piecēlās, saritināja savas cisas un izgāja ārā.

Aplausu vētra sadrebināja visu māju. Bet spiegi devās prom, apkaunoti sēkdami caur zobiem:

—    Kas par velna būšanu! Kaut ko tādu vēl nebijām redzējuši! (Marks, 2. nod., 1. un 2. p.)

Evaņģēlijā nav teikts, ka varizeji tūdaļ būtu sapulcējušies padomē un sākuši gudrot, kā ietupināt Jēzu Maheras cietoksnī, kur savu ieslodzījuma laiku jau pavadīja viņa brālēns Kristītājs. Tomēr nav grūti iedomāties, ka tieši kopš šās dienas viņi cieši apņēmās atbrīvoties no pārlieku nemierīgā dziednieka.

29. nodaļa PIRMĀ PRĒMIJA PAR NEKRIETNĪBU

Un pēc tam viņš izgāja un ieraudzīja vienu muitnieku, vārdā Leviju, pie muitas sēžam un uz to sacīja: nāc manim paka|.

Un, visu atstājis, tas cēlās un gāja viņam pakaļ.

Un Levijs viņam taisīja lielu mielastu savā namā, un tur bija liels pulks muitnieku un citu, kas līdz ar tiem apsēdās.

Lūka, 5. nod., 27.-29. p.

taigājošā Vārda eskortā parasti ietilpa tikai seši mācekļi. Drīz tiem pievienojās septītais.

Tolaik, kad, kā apgalvots evaņģēlijā, notikušas fantastiskās dēkas, no kurām veidojas izdaudzinātā Jēzus dzīve, Jūdeja, kā jau teicu, atradās romiešu varā. Visās iekarotajās zemēs uzvarētāji nodibināja speciālu nodevu ievācēju amatu, lai ievāktu uzvarētājiem uzliktās nodevas.

Jēkaba zemē šos nodevu ievācējus sauca par muitniekiem.

Sākumā ar šo vārdu apzīmēja romiešu jātniekus, kas atpirka vienas vai otras provinces nodokļus.

Kāds romiešu bagātnieks ieradās pie imperatora un teica tam:

—• Paklau, vai neesi ar mieru atdot pilnīgi manā ziņā tādas un tādas provinces nodokļus? Lai gads būtu kāds būdams, labs vai slikts, tu saņemsi miljonu un turklāt atbrīvosies no visām administratīvajām klapatām. Tas ir to vērts! Ik gadu nomaksāšu tev miljonu, uzņemos visus pārvaldes izdevumus, bet tu man parakstīsi mandātu par tiesību iekasēt nodokļus un nodevas Romas impērijas vārdā.

Parasti cēzars darījumu noslēdza.

Nav grūti iedomāties, ka ikviens tāds atpircējs izspieda no provinces iedzīvotājiem visu, ko vien varēja, cenzdamies iegūt pēc iespējas lielāku peļņu.

Tais gadījumos, kad runa bija par nozīmīgākām provincēm, šo lietu kārtoja ar plašāku vērienu un darījumā piedalījās veselas finansu apvienības. Šīm apvienībām jeb kompānijām Romā bija savi oficiālie pārstāvji, bet uz vietām visā atpirktajā provincē — sīkie nodevu ievācēji, kas uzraudzīja ar nodokli apliekamo preču ievešanu un izvešanu un vairāk vai mazāk taisnīgi noteica to vērtību.

Šos nodokļu iekasētājus, sava veida Romas cēzarisma fiskālus, evaņģēlisti tad arī dēvē par muitniekiem. Parasti šai amatā iecēla iekarotās provinces iezemiešus. Prazdami valodu, zinādami savas zemes paražas un resursus, viņi daudz labāk nekā ārzemnieki tika galā ar saviem uzdevumiem, kas sagādāja ne mazumu raižu.

Starp mums runājot, muitnieka amatu neuzskatīja par visai cienījamu. Tajā darbojās cilvēki, kas ne pārāk mīlēja savu dzimteni, jo viņiem par pienākumu bija uzlikts izspiest tautai pēdējo spēka pilienu, lai piebāztu svešzemes despota naudas zuteni. Jūdejā muitnieki bija apmēram tikpat populāri kā finansu inspektori, kas šodien sadomātu noplēst no frančiem nodokļus par labu vācu lielgabalu karaļiem.

Nav grūti iedomāties, ka šos visu nicinātos un nīstos muitniekus nevarēja uzskatīt par nācijas ziedu. Visbiežāk viņus vervēja no pašām pēdīgām padibenēm, kas par lēcu virumu ar mieru pārdot dzimtās zemes intereses. Gluži dabiski, ka tādi vīri nekautrējās nekādas patvaļas un ļaunprātību. Atpirkšanas sistēma izvirta par piedziņu sistēmu, bet vārds «muitnieks» drīz vien kļuva par «laupītāja» sinonīmu. Cicerons32 bez svārstīšanās nosauc atpircējus jeb muitniekus par «visneģēlīgākajiem cilvēkiem» (De officiis I, 42.). Pazīstamais grieķu literāts Stobejs33 par viņiem runā kā par «lāčiem un vilkiem cilvēka izskatā» (Serm. II, 34.). Vārdu sakot, ebreji uzskatīja muitniekus par izdzimteņiem, kas vērtējami zemāk par noziedzniekiem un pērkamām padauzām. Taisnības labad jāpiebilst, ka šāds uzskats bija pietiekami pamatots.

Tad nu tieši šādu atkritumu vidū baloža dēls sameklēja sev septīto mācekli. Viņu sarūgtināja, ka mācekļu bija tikai seši, un viņš jau sen sev teica, ka laiks sakomplektēt apustuļu štatu līdz apaļam ducim.

Šai nolūkā Jēzus sāka apmeklēt visas Kapcrnaumas dzertuves.

Vispirms viņš apstaigāja pašus aizdomīgākos krogus. Ar vislielāko uzmanību viņš ielūkojās šo midzeņu pastāvīgajos apmeklētājos, iejaucās to sarunās, un tad starp divām kodīgas dziras glāzēm mēdza izraisīties šāda veida dialogi:

—    Kā tev veicas, draudziņ? — Jēzus jautāja.

—     Ka veicas? Jus gribat jautat, ka veicas manai mazulītei Sidonijai? Nevar sūdzēties! Nav vēl pagājuši ne. divi gadi, kopš liku resnīti lietā, un viņa vēl taisīs karjeru … Pagājušo nedēļu bija noķērusi vienu sakārni — senatoru … Tikai ķeza: vecais āzis ir greizsirdīgs kā tūkstoš velnu!

—    Tātad tev pašam nav noteiktas nodarbošanās?

—     Ir jau nu gan, tikai patlaban mūsu darbā uz laiku iestājies klusums… Man jums jāteic, — tagadīt saradies tik daudz stulbeņu, kas pa galvu pa kaklu lien politikā, ka valdība sacēlusi visu policiju kājās…

Pamēģini tikai pabāzt degunu uz lielceļa — tūdaļ uzrausies uz valdības pārstāvjiem! Bet tie, lai attaisnotu savu algu, šodien nesmādē arī iniis, grēciniekus, ja viņiem neizdodas notvert aiz apkakles sazvērniekus.

—     Ko tad tu dari?

—    Strādājam pa karavānām.

—    Un pie reizes piegādājam ari meitenes, ja nemaldos?

—   Vienmēr gatavs jums pakalpot, cienītais kungs.

Jēzus sajūsmināts lūkojās savā sarunu biedrā un' pie sevis sprieda: «Veikls nelietis, neko nevar teikt! Labprāt viņu nokristītu un padarītu par savu apustuli. Domāju, ka pārējie mācekļi arī neko neiebilstu. Tomēr pameklēsim vēl; varbūt atradīsies kaut kas labāks par šo špiebuku. Kas meklē, tas atrod!»

Un viņš meklēja tālāk visos pilsētas zaņķos.

Beidzot kādā vakarā ezera krastā Jēzus uzdūrās uz pussagruvušu budēli ar izkārtni «Muitnīca». Te bija Kapernaumas muitnieku midzenis.

Svaidītais piesmērējās šai neliešu kompānijai, aprunājās ar vienu, ar otru. Viņa uzmanību saistīja kāds Levijs. Viņš to iztaujāja. Levija tēvs, it labi pazīstamais Alvejs, kopš mazām dienām bija mācījis savam dēliņam visvisādas nekrietnības un izaudzinājis no viņa rūdītu neģēli. Grūti iedomāties cilvēku, kas būtu varējis krist zemāk par šo visiem iespējamajiem noziegumiem aptraipīto Leviju. Ja Jūdejā izsludinātu neliešu konkursu, viņš pilnīgi droši ik gadu dabūtu pirmo prēmiju.

Viņš bija suteners, blēdis un dcnuncetajs un iemiesoja sevī visus grēkus un netikumus: otru tādu maitasgabalu nemaz nevarēja sameklēt. Un tagad viņš bija nonācis līdz pēdējai zcmiskuma un nodevības pakāpei: būdams ebrejs, Lcvijs kalpoja savas dzimtenes ienaidniekiem.

«Tieši tāds apustulis man ir vajadzīgs!» Jēzus nodomāja.

Un, nešķiezdams liekus vārdus, viņš tūdaļ izklāstīja šim labi pazīstamajam Levijam savu programmu.

Ticis ar to galā, Kristus jautāja:

—    Ko tu par to domā? Vai gribi iestāties manā kompānijā?

—     Sit saujā! — muitnieks atbildēja. — Tavas domas ir manas domas. Esmu ar mieru.

—     Lieliski! Tādā gadījumā nāc man līdzi.

—    Eju.

Muitnieks piecēlās, paspieda roku saviem kolēģiem muitā un kopā ar Jēzu devās prom.

Pēc Jēzus pieprasījuma viņš pārmainīja vārdu. No tās dienas Levijs kļuva par Mateju. Tieši šī cienījamā persona ir sacerējusi vienu no četriem evaņģēlijiem (skaties Lūkas evaņģēlijā, 5. nod., 27. un 28. p., Marka evaņģēlijā, 2. nod., 13. un 14. p., Mateja evaņģēlijā, 9. nod., 9. p.).

JĒZUS DARBĀ

.

30. nodaļa «BETEZDAS» PELDĒTAVA

Tas neveselais (am ātbiidēja: kungs, man nav cilvēka, kas mani iemet tai dīķi, kad tas ūdens top kustināts; un, tiekams es nāku, cits jau nokāpj manā priekšā.

Jēzus uz to saka: celies, ņem savu gultu un staigā.

Un tūda| tas cilvēks tapa vesels un ņēma savu gultu un aizgāja. Bet tā diena bija sestdiena.

Jānis, 5. nod., 7.-9. p.

Kamēr Jēzus nejuta kaut cik vienprātīgu atbalstu, viņš šaubījās un svārstījās, bet, kad pēc izgāšanās Nācaretē viņu ar sajūsmu uzņēma Kapernaumā, viņš pie sevis nosprieda, ka pienācis laiks enerģiski un negrozāmi sākt rīkoties, lai izpildītu viņam uzticēto misiju. Viņa panākumi gan bija visai relatīvi, tomēr tie bija panākumi, un viņš varēja spert nākošo soli, jo viņam jau bija savi piekritēji.

Staigājošā Vārda visai nedrošā debija bija

ieilgusi gandrīz gadu. Tādējādi atkal sastopam savu klaidoni kārtējo lieldienu svētku priekšvakarā.

Jēzus nekavējās vēlreiz apmeklēt Jeruzalemi. Taču tagad viņš nolēma nerīkot dievnamā skandālus, lai gan naudas mijēji un tirgoņi tur darbojās rosīgāk nekā agrāk, šai lēmumā nav saskatāma nekāda loģika. Viens no diviem: tirgoņi vai nu apgāna dievnamu, vai arī neapgāna. Reiz Jēzus bija apgalvojis, ka apgānot, un, lai būtu konsekvents, viņam vajadzēja atkal izteikt šai sakarā savu cildeno sašutumu, kā viņš to bija darījis iepriekšējā gadā, un turpmāk nepiekāpties, līdz kamēr tirgoņi atteiktos no savas dievzaimojošās komercijas. Taču baloža dēla rīcībā allaž bija tikpat maz loģikas, cik kautrības.

Tā nu šogad viņš nolēma atstāt tirgoņus mierā.

Jēzus negāja vis uz dievnamu un nesāka tur savus atmaskojumus, bet gan devās uz vannu iestādi, kas atradās pie Avju vārtiem. Šī peldētava saucās par «Betezdu», kas senebreju valodā nozīme «Žēlsirdības nams».

Taisnību sakot, Jēzus pārāk tālu no dievnama neaizgāja. Avju vārti jau tāpēc saucās par Avju vārtiem, ka pa tiem dzina aitas, ko vēlāk pārdeva upurēšanai.

Peldētavā bija diezgan prāvs peldbaseins, kurā ieplūda dzelzsūdens un karsti avoti. Šās iestādes dibinātāji bija izdomājuši attiecīgu leģendu, kas saistīja apmeklētāju barus.

Leģendā lika stāstīts, ka zināmā gada laikā tā kunga eņģelis nokāpjot no debesīm peldētavā un sakustinot ūdeni. Tad pirmais un vienīgais (!) klients, kas metās baseinā «tūdaļ pēc ūdens kustināšanas, tapa vesels, lai arī gulēja kādā sērgā gulēdams».

Visi Jeruzalemes iedzīvotāji ticēja šai pasakai, un slimie baru bariem plūda uz «Bctezdu». Viņi nepacietīgi gaidīja brīdi, kad ūdens sāks mutuļot. Būdami pārliecināti, ka tā kunga eņģelis kustina ūdeni ar savu neredzamo roku, visi pa galvu pa kaklu metās baseinā, un katrs centās pirmais iegremdēties brīnumdarītājās strūklās.

Jau iepriekš zinu, ko šai sakarā teiks gudri un izglītoti cilvēki. Viņi teiks:

— Vannu iestādes «Betezda» īpašnieki bijuši diezgan veikli blēži. Naivās publikas vidū izplatīto leģendu, protams, izdomājuši viņi paši no viena gala līdz otram. Bet pēkšņā ūdens kūsāšana baseinā izskaidrojama ar karsto avotu periodisko aktivizēšanos. Tas ir viss.

Jeruzalemes kalnos patiesi atrasts milzum daudz avotu, gan sēravotu, gan dzelzsavotu, ar parastu ūdens temperatūru, kā arī karstūdens avoti. Starp citu, kalnā, uz kura pacēlās templis, izrādījās, bija vesels apakšzemes ezers. Sī dzeramā ūdens milzu krātuve kļuva slavena jau senatnē, un to uzskatīja par vienu no Jeruzalemes brīnumiem, jo tā palīdzēja pilsētas iedzīvotājiem izturēt visilgākos aplenkumus. Par to stāstīja jau Tacits 34 savā «Vēsturē» (V grāmata, 12. nod.).

Daudzinātā ordeņa «Cionas nams» mūķenes samērā nesen, Iikdamas pamatus bāreņu patversmei «Tāds cilvēks», uzdūrās uz senām cisternām, ko pildīja ūdens bagāti avoti. Līdz šim laikam saglabājies ūdensvads iet no šīm cisternām zem tempļa žoga.

Daudzie apakšzemes avoti ebrejiem bija zināmi jau sirmā senatnē. Dziesmu grāmatā par tiem teikts: «Upju avoti veldzē dieva pilsētu, visaugstākā mājokli.» (14. dziesma, 5.p.) Arī Eceķiēls, tas pats slavenais pravietis, kas ēda sviestmaizes ar cilvēka izkārnījumiem, ar sajūsmu pielūdza šp svēto upi. Viņš tai veltījis divpadsmit pirmos pantus savu pravietojumu četrdesmit septītajā nodaļā, kur, starp citu, teikts: «Tur ūdens iztecēja no tā nama sliekšņa pret rītiem … Sis ūdens iztek pret rīta pusi un notek klajumā, pēc tas nāk jūrā, un, jūrā notecējis, tas ūdens taps veselīgs … ikviena dzīva dvaša, kas kustas …, dzīvos, un tur būs ļoti daudz zivju …, un viss dzīvos, kur šī upe nāk.» (Eceķiēls,47. nod., 1.-12. p.)

— Tādejādi, — secina skeptiķu kungi, — lielais peldētavas brīnums bija visparastākā parādība. To izskaidrot nav grūti. Parasti «Bctezdas» dīķi pildīja ar normālas temperatūras ūdeni. Laiku pa laikam, kad šās iestādes īpašniekiem pie rokas gadījās kāds pietiekami veikls simulants, par kuru viņi jutīts droši, ka tas pratis ienirt pirmais, baseinā ielaida no dibena pašu karstāko ūdeni. Šis ūdens sajaucās ar salto, baseina virsma itin kā sāka kūsāt, un visi kliedza, ka ieradies neredzamais eņģelis. Tai pašā mirklī šķietamais slimnieks metās ar galvu lejup un iznira, skaļi vēstīdams, ka vienā rāvienā izveseļojies no visām kaitēm. Pārējie klienti sekoja viņam un ari peldējās, un, tā kā avotu ūdeņiem galu galā patiesi piemita kaut kādas dziednieciskas īpašības, slimie guva zināmu atvieglojumu. To piedēvēja ūdens kustinātāja eņģeļa brīnumdarītājam spēkam, un katrs slimnieks, dodamies uz mājām, bija cieši pārliecināts, ka tad, ja viņam būtu izdevies startēt pirmajam, viņa slimība būtu izgaisusi bez pēdām.

Uz tamlīdzīgiem gudru un lietpratīgu cilvēku argumentiem mācītie teologi atbild šādi:

—     Kad runa ir par ticību, vispār nevajag domāt un spriest. Ja evaņģēlijā, ko diktējis balodis, tas ir, svētais gars, teikts, ka tā kunga eņģelis neredzams kustinājis baseinā ūdeni, līdz ar to piešķirdams tam brīnumainas īpašības, tad tam jātic, un viss! Vai tur bija karsti avoti vai nebija, tam nav nozīmes. Svētajos rakstos apgalvots, ka «Betezdas» peldētavā notikuši brīnumi — tātad tā darījusi brīnumus.

Var jautāt:

—     Sakiet, lūdzu, — vai šis pārdabiskais baseins saglabājies līdz mūsu dienām?

Atbilde:

—     Jā, ir saglabājies. Jeruzalemē vēl līdz šim svētceļniekiem rāda baseinu, saprotams, ne jau par velti, jo viss, kas liek atcerēties leģendu par Kristus dzīvi, krietniem kristiešiem ir tik dārgs, ka viņi kā krietni kristieši ar mieru maksāt par to katru cenu. Vēl vairāk, patlaban Jeruzalemē ticīgajiem demonstrē veselas divas «Betezdas» peldētavas, turklāt ikvienas īpašnieks ir ar mieru rakstveidā apliecināt, ka tieši viņa peldētava ir vienīgā īstā un neviltotā, tā pati, kas pastāvējusi evaņģēliju laikos. Pirmā no šīm peldētavām atrodas starp Ilaramu un svētā Stefana vārtiem. Otra arī nav tālu, līdzās svētās Annas baznīcai. Šo otru peldētavu atrada Mosa kungs, franču arhitekts, kam pirms dažiem gadiem uzdeva restaurēt svētās Annas statuju. Var cerēt, ka, tiklīdz izdarīs vēl kādus izrakumus šajā Jeruzalemes rajonā, atradīs trešo «Betezdas» peldētavu un tā būs vienīgā īstā un neviltotā, tāpat kā abas iepriekšējās.

—     Bet kā tad ar brīnumiem? Vai tie vēl arvien notiek kādā no šiem peldbaseiniem?

—    Par brīnumiem gan vairs neko nedzird.

Mūsdienās slimnieki brauc ārstēties uz citām vietām. Viņi uzskata, ka gaidīt, kamēr eņģelis sakustinās peldētavā ūdeni, nozīmē veltīgi zaudēt laiku.

Patiesi, eņģeļi jau 11u sāks gan uztraukties tādu blēņu dēļ! Pat tad, ja kāda no manām daiļajām lasītājām palūgs savu sargeņģeli pasniegt tai vannā ziepes, viņš smiesies taisni acīs. Šie debesu radījumi, kas savā laikā bija tik pakalpīgi cilvēkiem, tagad galīgi izlaidušies. Tas ir patiešām bēdīgi.

Ak vai, kur gan palikuši vecie labie laiki, bībeliskie un evaņģēliskie?

Toreiz brīnumu notika vairāk, nekā vajag.

Saprotams, jūdi ar sajūsmu izteicās par šo baseinu, kur tikai vajadzēja sagaidīt eņģeli, kas kustināja ūdeni, lai brīnumainas dziedināšanas gadījumi plūstu kā pa reni. Galvenais bija — pirmajam ienirt!

Taču, lai gan tādējādi izdziedētie slimnieki slavēja debesis, tomēr tai pašā peldētavā bija ne mazums kropļu, kam nekādi neveicās.

Šo vidū bija kāds paralītiķis. To nesa uz «Betezdas» peldētavu jau trīsdesmit astoņus gadus, bet, tā kā viņš nespēja kustēties, vienmēr atradās kāds veiklāks, kas viņu apsteidza.

Viegli iedomāties, cik izmisis jutās šis neveiksminieks!

Daudz grūtāk saprast, kāpēc viņš nevarēja pierunāt nevienu no saviem nesējiem iegrūst viņu vajadzīgajā brīdī ūdenī un lika tiem trīsdesmit astoņus gadus nēsāt sevi no mājas uz Avju vārtiem un atpakaļ. Starp citu, lai nu tas paliek.

Jēzus ieradās peldētavā tieši tai brīdī, kad mūsu vājnieks sūdzējās par savu likteni.

Staigājošo Vārdu pavadīja dīkdieņu pūlis. Vannu iestādes klienti, redzēdami paralītiķi, nevarēja smieklus valdīt, — viņu, protams, visi pazina, un viņš jau sen bija kļuvis par zobgalību objektu.

—    Nesaprotu, kas te smieklīgs? — Jēzus brīnījās.

Cits par citu steidzās viņam rādīt paralītiķi un stāstīt tā dzīves stāstu. Ikviens centās citus pārtrumpot. Viņu izsmiekls ta sakaitināja slimo, ka viņa parasto sadugumu nomainīja nevaldāms niknums.

Jēzum nekad nebija gadījusies labāka izdevība pierādīt Jeruzalemes iedzīvotājiem, ka dievišķīgais balodis patiesi bijis viņa tētis.

Viņš piegāja klāt vājniekam, kas nespēja pakustināt ne mazo pirkstiņu, un jautāja:

—    Vai gribi izveseļoties? 41' -

—     Kas par jautājumu! — noņurdēja paraIitiķis. — Kālab gan mani nes šurp nu jau trīsdesmit astoņus gadus!

—    Tomēr, cik saprotu, tev tas ne visai izdodas.

• — Kā tad lai izdotos? Es taču nevaru ne soli paspert. Kā lai izārstējos, saki, lūdzams! Ikreiz, kad eņģeļa roka sakustina ūdeni, tajā vienmēr pagūst ielīst kāds cits.

—    Vai tad tiešām neviens tev nepalīdz?

—     Nepalīdz? Sai idiotu bandai liekas ļoti jocīgi, ka es allaž nosebojos. Ko domājat, viņiem nāk smiekli! Es pat neceru, ka viņiem kādam iešausies galvā žēlsirdīgā doma iegrūst mani baseinā kaut vai ar kārtīgu spērienu.

Es taču nemaz nedusmotos par tādu jauku joku, drīzāk gan otrādi.

—     Patiesi, kļūst žēl tevis.

—       Kādreiz jau kļūs žēl… Bet kāpēc tad tu esi ieradies? Mani apraudāt? Vai varbūt bez tevis pārāk maz muļķu, kas par mani ņirgājas? Bet, ja tev tiešām manis žēl, tad nostājies man līdzās un, tiklīdz ūdens sakustēsies, nogrūd mani lejā!

Jēzus paraustīja plecus.

—      Celies! — pēc īsa brīža viņš teica paralitiķiin. — Celies, ņem savu gultu un staigā!

Slimais vispirms nodomāja, ka baloža dēls par viņu smejas. Viņš jau gribēja noskaislies, kad pēkšņi sajuta, ka asinis sākušas straujāk riņķot dzīslās.

—      Kungs dievs! — viņš nočukstēja. — Paskat vien, pirksts tā kā kustētos!

Un tiešām, bez kādām pūlēm viņš sāka kustināt pirkstus.

—     Un kāja arī noraustījās!

Viņš pakratīja vispirms labo, pēc tam kreiso kāju.

—      Olio, un tagad arī rokas attirpušas … Viss kārtībā!

Un bijušais paralītiķis sarosījās kā kaķis, kam uzkāpts uz astes.

Skatītāji bija sajūsmā. Pirtnieki no pārsteiguma nejaudāja attapties. Septiņi apustuļi piepūtās kā pāvi un izslējās lepnās pozās, itin kā šai brīnumā arī viņiem bijis kāds nopelns.

Bet Jēzus labsirdīgi berzēja rokas un apmierināts vēroja visu notiekošo.

—     Lielais paldies! — izsaucās bijušais paralltiķis, aiz sajūsmas mezdams gluži neredzētus kūleņus. — Tu patiesi esi visveiklākais dziedinātājs, kādu vien zinu!

To teicis, viņš saritināja māšu paklāju, kas noderēja viņam par cisām, vēlreiz pateicās staigājošajam Vārdam un steidzās laukā uz ielas.

Bet, tiklīdz mūsu izdziedinātais izspruka no vannu iestādes, viņu aizturēja divi policisti.

—    Ei tu, kā tevi sauc! — viņi sāka brēkt. — Kurp tu skrien?

Bijušais paralītiķis apstājās.

—    Steidzos parādīties saviem tuviniekiem, — viņš atbildēja. — Gribu, lai viņi papriecājas par manu izārstēšanos.

—     Pag, pag, draudziņ! Nemaz nemēģini mūs apšmaukt. Tu saki, tu esot izveseļojies… Nav vārdam vietas, to paši redzam … Bet vai tad tu nezini, ka šodien ir sestdiena, zabata diena, kad stingri aizliegts jebko strādāt vai darīt?

Brīnumaini izdziedinātais muti vien ieplēta.

—     Paklausieties, — viņš beidzot nošļupstēja, — kopš kura laika izveseļošanās kļuvusi par darbu?

—     Pietiks pļāpāt, draudziņ … Par tavu veselību vispār nemaz netiek runāts. Runa ir par mašu, kas tev padusē.

—    Kāds te sakars ar mašu?

—     Tūkstoš velnu, viņš vēl jautā! Vai tu esi plānprātiņš, vai? Tad zini: Mozus bauslība aizliedz sestdienā jebkādu dzīves vietas maiņu.

Tiešām, pēc bībeles likumiem sestdienā drīkst tikai atpūsties.

Ko bija darīt brīnumaini izdziedinātajam? Viņu pieķēra Mozus priekšrakstu pārkāpšanā.

Kad bijušais paralītiķis saprata, ka policisti tūdaļ sastādīs par viņu protokolu, viņš nolēma paskaidrot, kas īsti ar viņu noticis.

Sākumā kārtības sargi negribēja ticēt nevienam viņa vārdam. Tiem šķita neiespējami, ka pēkšņi kāds būtu ticis vesels, pat nenomazgājies baseina kūsājošā ūdenī. Un viņi jau sāka prātot, ka likuma pārkāpēju vajadzētu nogādāt iecirknī.

Mūsu izārstētajam par laimi, ap viņiem sāka pulcēties dīkdieņi, un drīz vien viņu un policistus ielenca vesels pūlis. Kādi divdesmit liecinieki apņēmās ar zvērestu apliecināt, ka bijušais paralītiķis stāstījis patiesību.

Tomēr stūrgalvīgie policisti, kas turklāt piederēja pie varizeju sektas, uzstāja, ka sastādams protokols. Kā zināms, varizeji bija šausmīgi formālisti, viņi prasīja burtiski ievērot visus Mozus likumus.

Un tā, lai uzmeklētu īsto vainīgo, viņi šādi uzrunāja bijušo paralītiķi:

—     Esam ar mieru ticēt, ka tu esi bijis slims un pēc tam izveseļojies. Tātad kāds tevi izārstējis, un šis kāds pārkāpis bībeles priekšrakstus, jo nodarbojies sestdienā ar ārstēšanu.

—     Bet viņš nav ārsts, un viņš nestrādāja! — dziedinātais iebilda. — Viņš tikai man teica: «Celies un staigā!» Brīnums nav darbs.

—     Pietiek! Pastāvošos noteikumus iztulkot drīkst tikai varas iestāžu pārstāvji. Tavs brīnumdaris ir likuma pārkāpējs!

—     Bet paklausieties …

—    Ciet klusu, tev saka! Atbildi uz jautājumiem! Kā viņu sauc?

—     Kā lai es zinu!… Es viņu nepazīstu. Šodien redzēju viņu pirmo reizi. Tāds liela auguma gaišs šatēns, gariem matiem, bet kā viņu sauc — dievs, sodi!

Vairāk no viņa nekā nevarēja izdabūt. Izārstētais patiesi nepazina Jēzu, un ziņkārīgie, kas drūzmējās apkārt, arī nevarēja sniegt policistiem nekādas ziņas.

Ar sažņaugtu sirdi kārtības sargi palaida bijušo paralītiķi vaļā un devās rakstīt ziņojumu par nezināmo dziednieku, kas, pārkāpdams pastāvošos likumus, sestdienā nodarbojies ar ārstēšanu, izmantodams brīnumus.

No šās dienas Jēzu paturēja acīs: aizdomas tūdaļ krita tieši uz viņu. Sinedrija locekļi, kas nebija aizmirsuši, kādu skandālu staigājošais Vārds bija sarīkojis iepriekšējā gadā dievnamā, nolēma pastāvīgi novērot bīstamo klaidoni.

Dažas dienas vēlāk pārdrošais likumparkāpējs ieradās templī un satika tur bijušo paraliliķi. Dziedinalais, ieraudzījis savu dziedinātāju, aiz prieka vai palēcās: viņu tirdīja vēlēšanas vēlreiz apliecināt savu dziļo atzinību. Taču Jēzus atvēsināja viņa dedzību.

—     Es atdevu tev veselību, — viņš teica, — bet tu nedomā, ka ārstēšu tevi visu mūžu! Slimība, kā tu to droši vien zini, ir sods par grēkiem. Tāpēc negrēko vairs, lai nenoķertu vēl kādu sērgu. Bet, ja 11u tu tomēr saslimsi, tad jo ļaunāk tev! Es šai lietā vairāk nejaukšos, goda vārds.

Bijušais paralītiķis apsolīja turpmāk kļūt par paipuisīti un, kad viņa dziedinātājs aizgāja, sāka iztaujāt apkārtējos, kas šis par tādu apbrīnojamu cilvēku.

Ticīgo vidū atradās ļaudis, kas pazina Jēzu.

Viņi pateica izārstētajam labdara vārdu, un tas savukārt nekavējās izbazunēt to pa visu pilsētu.

Jaunās, šoreiz precīzās ziņas apstiprināja sinedrija aizdomas. Tūdaļ tika nolemts ierosināt pret Mozus bauslības pārkāpēju krimināllietu.

Svētās liesas izmeklētāji ieradās pie Jēzus un nopratināja viņu pēc visiem noteikumiem.

—     Vai jūs atzīstaties, ka viņsestdien «Botezdas» peldētavā esat izdziedinājis kādu paralītiķi?

—    Atzīstos.

—    Vai nodarbojaties ar ārsta praksi?

—     Nē.

— Kā tad tā — nē? Cilvēks ir slims, jūs viņu ārstējat un apgalvojat, ka ar ārstēšanu nenodarbojoties! Turklāt jūs nevarējāt nezi nāt, ka zabata diena paredzēta tikai atpūtai.

Kā jūs domājat, ko viņiem atbildēja Kristus?

Viņš varēja iebilst, ka nevajag jaukt brīnumainu dziedināšanu ar parasto ārstēšanu, kad izmanto zāles un ārstu priekšrakstus. Bet viņš to nedarīja. Nopratināšana viņam kļuva par ieganstu garai jo garai runai, un viņš nekavējās to norunāt.

Ārkārtīgi daudzvārdīgi, katru frāzi uzsvērdams ar muļķīgiem žestiem, viņš gari un plaši izrunājās par to, ka tēvs bez mitas kaut ko darot; ka tēvam esot dēls, kam uzdots tiesāt un rīkoties; ka miroņi, ja viņiem palaimēšoties un viņi dzirdēšot dēla balsi, dzīvošot mūžīgi; ka pašam viņam neesot savas gribas un viņš pakļaujoties tā gribai, kurš viņu sūtījis; ka viņa brālēns Jānis Kristītājs esot degoša un spīdoša svece un ka, beidzot, Mozus esot apsūdzētājs, uz kuru viņi cerot.

Viss šis penterējums ir tik bezjēdzīgs, ka, domāju, nebūs lieki citēt to vārdu pa vārdam. Lai mani lasītāji vēlreiz pārliecinās: es nekā neizdomāju! Visas Kristus frāzes, kas minētas šai grāmatā, nav manis, bet gan viņa.

Tātad šīs mūsu kristiānisma mītiskā dibinātāja nesakarīgās pļāpas izklāstītas Jāņa evaņģēlija piektajā nodaļā (19.—47. p.'j.

«Patiesi, patiesi, es jums saku: tas dēls neko nevar darīt no sevis paša, ja tas neredz to tēvu tā darām, jo, ko šis dara, to ari tas dēls dara tāpat. Jo tas tēvs mīļo to dēlu un tam rāda visu, ko pats dara, un tam rādīs lielākas lietas nekā šās, ka jums jābrīnās. Jo itin kā tas tēvs tos miroņus uzmodina un dara dzīvus, tāpat arī tas dēls dara dzīvus, kurus gribēdams. Jo tas tēvs nevienu netiesā, bet visu tiesu ir devis tam dēlam, ka visiem būs to dēlu godāt, itin kā tie to tēvu godā. Kas to dēlu negodā, tas negodā to tēvu, kas viņu sūtījis. Patiesi, patiesi, es jums saku: kas manu vārdu dzird un tam tic, kas mani sūtījis, tam ir mūžīga dzīvība, un tas nenāk sodībā, bet no nāves ir iegājis dzīvībā. Patiesi, patiesi, es jums saku: la stunda nāk un jau tagad ir, ka tie mirušie tā dieva dēla balsi dzirdēs, un, kas to dzird, tie dzīvos. Jo itin kā tam tēvam ir dzīvība iekš sevis paša, tāpat viņš arī tam dēlam ir devis, ka tam dzīvība ir iekš sevis paša. Un viņš tam varu devis arī tiesu turēt, tādēļ ka tas ir tas cilvēka dēls. Nebrīnieties par to, jo tā stunda nāk, kurā visi, kas ir kapos, viņa balsi dzirdēs, un izies ārā tie, kas labu darījuši, pie augšāmcelšanās uz dzīvību, bet, kas ļaunu darījuši, pie augšāmcelšanās uz sodību. Es neko nevaru darīt no sevis paša. Tā, kā es dzirdu, tā es tiesāju, un mana tiesa ir taisna, jo es nemeklēju savu prātu, bet tā tēva prātu, kas mani sūtījis. Ja es pats sev liecību dodu, tad mana liecība nav patiesīga. Cits ir, kas liecību dod no manim, un es zinu to liecību esam patiesīgu, ko viņš apliecina no manim. Jūs esat sūtījuši pie Jāņa, un tas lai patiesībai liecību devis. Tomēr es liecību neņemu no cilvēka, bet es to saku, lai jūs topat pestīti. Viņš bija degoša un spīdoša svece, bet jūs mazu brīdi gribējāt līksmoties iekš viņa gaišuma, liet man ir lielāka liecība nekā no Jāņa. Jo tie darbi, ko tas tēvs manim devis darīt, šie darbi, ko es daru, liecību dod no manim, ka tas tēvs mani sūtījis. Un tas tēvs, kas mani sūtījis, pats liecību devis no manim. Jūs viņa balsi nekad neesat dzirdējuši, nedz viņa ģīmi redzējuši. Un viņa vārds nav paliekams pie jums, jo jūs tam neticat, ko viņš sūtījis. Meklējiet rakstos, jo jums šķiet, ka tur iekšā jums ir mūžīga dzīvība, un tie ir, kas liecību dod no manim. Bet jūs negribat nākt pie manim, lai jums būtu dzīvība. Godu no cilvēkiem es neņemu. Bet es jūs pazīstu, ka dieva mīlestība nav iekš jums. Es esmu nācis sava tēva vārdā, un jūs mani neuzņemat. Kad cits nāks sava paša vārdā, to jūs uzņemsiet. Kā jūs varat ticēt, cits no cita godu ņemdami? U11 to godu, kas ir no tā vienīgā dieva, to jus nemeklējat? Nedomājiet, ka es jūs apsūdzēšu pie tā tēva. Tur ir viens, kas apsūdz, Mozus, uz ko jūs esat cerējuši. Jo, ja jūs Mozum ticētu, tad jūs man arīdzan ticētu, jo viņš ir rakstījis no manim. Bet, ja jūs viņa rakstiem neticat, kā tad jūs maniem vārdiem ticēsiet?»

Godīgi jāatzīstas: lai kā censtos un lai cik labvēlīgi izturētos, nezin vai iespējams šajā murgu jūklī sameklēt kaut kripatiņu vesela saprāta. Ja šodien kāds kriminālkodeksa pārkāpējs sadomātu nopratināšanā laist vaļā tādu runu, viņu nekavējoties nosūtītu pie psihiatra uz pārbaudi.

Un arī tolaik, protams, neviens nekā nesaprata no visas šās tarkšķēšanas. Sinedrija sūtņi raustīja plecus, nezinādami, vai tik pārbagātu un nesakarīgu Vārdu var uzskatīt pie pilna prāta esošu. Galu galā viņi nospļāvās un atmeta nodomu apcietināt Jēzu. Viņuprāt, viņš pats nesaprata, ko runāja, un nezin vai bija atbildīgs par savu rīcību (Jānis, 5. nod., 1.-47. p.).

Viņi apmierinajas ar to, ka pagrūda šim zem deguna sestdienās aizliegto darbu sarakstu un brīdināja, lai turpmāk viņš būtu uzmanīgāks.

Šai sakarā domāju, ka nebūs lieki iepazīstināt lasītājus ar dažiem tamlīdzīgiem aizliegumiem, kas ir smieklīgi un muļķīgi tāpat kā visi reliģiskie priekšraksti.

Pilnīgs šo aizliegumu saraksts atrodams tā dēvētajā Rabīnu grāmatā. Minēšu tikai vistipiskākos, lai parādītu, līdz kādam absurdam noved fanātisms.

Zabata dienā jeb vienkārši sestdienā ebrejiem bija lemta pilnīga un absolūta bezdarbība.

«Aizliegts zabata dienā aklam iet ar spieķi. Aizliegts visiem jūdiem nest jebkādu smagumu, vai las būtu vēdeklis, noņemams zoba kronītis vai pat lente, kas nav piešūta pie hitona. Aizliegts rakstīt vairāk par vienu burtu no vietas. Aizliegts nokaut kukaini pat tad, ja tas tev dzeļ vai kož. Aizliegts berzēt jebkuru ķermeņa daļu, pat tad, ja tev ir reimatisms. Aizliegts skalot slimu zobu ar etiķi, ja pēc tam skalojamo nenorij, bet izspļau j. Aizliegts iebērt vistu kūtī vairāk graudu, nekā vista spēj uzknābāt, lai atlikušie graudi neuzdīgtu un nebūtu iesēti zabata dienā. Aizliegts ceļiniekiem, kas nakti no piektdienas uz sestdienu aizkavējušies ceļa, iet tālāk, pat tad, ja tumsa viņus pārsteigusi mežā vai laukā, lietū vai vējā, vai arī vietās, kur viņiem var uzbrukt laupītāji.»

Un, ludzu, nedomājiet, ka visu to esmu izgudrojis pats sev par prieku. Visi minētie aizliegumi tolaik patiesi pastāvēja un tika ievēroti. Ir pat ziņas par kādu varizeju, vārdā Samaju, kas pēc ceturtdienas jau vairs neiedrošinājies uzticēt kalpam pagānam visnesvarīgāko zīmīti, bīdamies, ka tas varētu to nodot adresātam zabata dienā.

Arī kristīgie neatpaliek no jūdiem muļķīgu ierobežojumu ziņā. Vēl līdz šim dažās zemēs svētdienās nekā nedarīšana tiek tikpat stingri ievērota kā sestdienās senebrejiem. Pavisam nesen angļu teologi protestanti apsprieda, piemēram, tik aktuālu svarīgu jautājumu: vai svētdienā var staigāt? Un iedomājieties, atradās tādi, kas atbalstīja pilnīgu nekustību!

31. nodaļa VARIZEJU VARIZEJS

Un viņš atkal Iegāja baznīcā. Un tur bija cilvēks, kam bija nokaltusi roka.

Un tie uz viņu glūnēja, vai viņš svētdienā to dziedinās, ka viņu varētu apsūdzēt.

Un viņš sacīja tam cilvēkam, kam tā nokaltusi roka bija: nāc te šurp.

Un viņš uz tiem sacīja: vai ir brīv sestdienā labu darīt vai |aunu darīt? dvēseli glābt vai maitāt? Bet tic stāvēja klusu.

Un viņš tos uzlūkoja visapkārt ar dusmību, un, turklāt viņu sirds cietības dē| noskumis, viņš tam cilvēkam sacīja: izstiep savu rokul Un tas to izstiepa, un viņa roka palika atkal vesela it kā tā otra.

Un tie varizeji izgāja un sarunājās tūda| ar Erodus sulaiņiem pret viņu, kā viņu nomaitāt.

Marks, 3. nod., 1.—6. p.

Vajag redzēt, cik aizkustināti ir kristīgie, kad viņi atceras nepatikšanas, ko Jēzum sagādājuši varizeji!

Ja gribam ticēt šiem krietnajiem kristiešiem, tad, sākot ar notikumu «Betezdas» peldētavā, staigājošais Vārds bez mitas vajāts. Visur, tuksnesī un uz ceļiem, pat tad, kad Jēzus pats domājās esam beidzot vienatnē kopā ar saviem mācekļiem, viņu modri vērojuši sinedrija aģenti un, tiklīdz radusies kaut mazākā iespēja, uzrīdījuši

klaiņojošajam pravietim dīkdieņus, iztēlodami viņu par dievzaimotāju un Mozus bauslības pārkāpēju.

Pirmajā sestdienā pēc lieldienām Jēzus nolēma atgriezties Galilejā un kopā ar saviem septiņiem apustuļiem devās ceļā.

Zinām jau, ka svētā kompānija uzskatīja par savu visu, kas vien trāpījās pa rokai. Un tā nu ar ieganstu, ka viņiem modusies ēstgriba, viņi iebrida svešā druvā, saplūca pašas pilnākās ienākušās vārpas, izberza tās un sāka ēst graudus, nopūšot akotus.

Viņi, protams, nezināja, ka varizeji ne acu no viņiem nenolaiž. Nav šaubu, sinedrija okšķeri bija pārģērbušies, citādi Jēzus apustuļi piesargātos. Un tā nu varizeji pēkšņi atklāja savu inkognito un tuvojās nekaunīgo laupītāju vadonim.

—    Nu, šoreiz tu esi iekritis! — viņi teica. — Šodien, šķiet, atkal ir sestdiena?

—    Sestdiena gan. Un kas tālāk?

—     Tas, ka bauslībā jo stingri aizliegts pļaut vai vētīt zabata dienā! Bet tavi zeļļi mūsu acu priekšā lasīja vārpas un atsijāja graudus. Tagad lūko nu izlocīties!

—     Vai tad jūs no tiesas esat salīguši mani smīdināt? — alvaicāja Jēzus, kuru nemaz tik viegli nevarēja pārsteigt. — Kur jūs ķērāt, ka mani mācekļi būtu pļāvuši un vētījuši graudus? Ja jums tīk, varat saukt viņus par zagļiem, tikai nemēģiniet viņiem piedēvēt sestdienas aizliegumu pārkāpšanu.

—    Mels, mels, taču zini mēru! — varizeji viņam ieteica. — Par šo jautājumu jau sen doti attiecīgi paskaidrojumi. Ir atzīts un noteikts, ka lasīt vārpas un izberzēt tās plaukstās ir tas pats, kas pļaut un kult. Un iegaumē par zināšanu: mūsu garīgā tiesa, kuras lēmumi ir nemaldīgi, pēdējā sēdē noteica, ka pat staigāšana pa tīrumu uzskatāma par labības kulšanu un mušu ķeršana tiek kvalificēta par aizliegtām medībām [17] .

Jēzus paraustīja plecus.

—    Jūs neesat pietiekami lietpratīgi, lai varētu tulkot bībeles likumus, — viņš aizrādīja.

—    Vai tiešām?

—    Ar jūsu atļauju, uz nogalvošanu . . . Vai tad jūs nezināt, ko reiz izdarīja Dāvids, juzdamies izsalcis? Viņš iegāja sinagogā un apēda upuru maizes, ko nevienam, protams, izņemot priesterus, nebija tiesības ēst, un daļu maizes izdalīja saviem pavadoņiem. Tas notika tais laikos, kad par augsto priesteri bija Abjatars un kad . . .

—    Dievs ar viņu, ar Dāvidu, bet kā tu izskaidrosi savu drauģeļu rīcību?

—    Pavisam vienkārši! Ja Dāvids iekārojis varēja paņemt svētās maizes un tā klaji pārkāpt Mozus priekšrakstus, vai tad manus izsalkušos mācekļus var apsūdzēt par to, ka viņi dzīvības uzturēšanai salasījuši tīrumā pa saujai vārpu?

Kā redzams, sinedrija spiegi nebija nekādi pieredzējuši varizeji. Citādi viņi būtu varējuši staigājošajam Vārdam aizrādīt, ka viņš pats ne visai labi pārzina blbeli, jo, pirmkārt, Jēzus pieminēto augsto priesteri sauca nevis par Abjataru, bet gan par Aķimeleku, un, otrkārt, Dāvids, ko Zāmuēls tika svaidījis par ķēniņu, bija saņēmis dieva svētību, bet mūsu klaidoņiem tās, gluži dabiski, trūka, viņus nebija svētījis neviens augstais priesteris.

Turklāt Dāvidam bija tiesība ēst upuru maizes jeb, citādi sakot, noliktās maizes. Sīs divpadsmit maizes simbolizēja divpadsmit ebreju ciltis. Šis maizes cepa no vislabākajiem miltiem un nolika sinagogas altārī uz lepna melnkoka galda, kas izgreznots ar zeltu. Šos maizes upurus allaž atjaunoja, jo maizi izlietoja priesteri pusdienām. Jūdu garīdznieki netieši — ar dieva starpniecību — piespieda ticīgos apgādāt viņus ar visdažādāko provīziju. Ziedojumu veidā viņi dabūja jērus, aunus, vēršus bifštekiem un karbonādēm un pat maizi no vistīrākajiem miltiem. Dāvids bija likumīgs ķēniņš un pravietis, tāpēc drīkstēja ēst katru ēdienu, kas atnests uz sinagogu, nepārkāpdams ar to nekādus likumus.

Bet varizeji, staigājošā Vārda nekaunības galīgi samulsināti, nekā viņam neatbildēja.

Tad Jēzus teica:

— Varu vēl papildināt. Vai tad zabata diena pastāv garīdzniekiem? Nē. Vienkāršie ticīgie sestdienā nekā nedrīkst darīt, bet uz garīdzniekiem tas neattiecas. Dievnamā nav zabata dienu. Tad nu, jūsu zināšanai, es pats par sevi esmu dieva nams, un tālab, kad mani mācekļi darbojas man līdzās, viņi nepārkāpj nekādus likumus.

Varizeji nepatapa, ko atbildēt, un devās prom.

Sākt strīdu ar tik mutīgu vīru bija gluži bezcerīgi! Tāpēc viņi atgriezās Jeruzalemē, lai iesniegtu ziņojumu pjir visu redzēto un dzirdēto.

Turpretī svaidītais un viņa pavadoņi mierīgi turpināja savu ceļu.

Jēzum, tā kā viņš bija pravietis, todien visādā ziņā vajadzēja padomāt par nākotni, kad jūdu priesteru lomu pārņems kristīgo garīdznieki. Paliesi, tagad par atpūtas dienu kļuvusi svētdiena, un mūsu garīdznieki mums liedz šai dienā strādāt. Tiesa gan, paši viņi svētdienā pūlas vaiga sviedros, bet, tā kā viņiem tā ir vienīgā darba diena, tad nedēļas laikā viņi pārlieku vis nenomokās.

Anekdotiskais stāsts par nozagtajām vārpām izklāstīts trijos evaņģēlijos: Mateja (12. nod., 1.—8. p.), Marka (2. nod., 23 — 38. p.) un Lūkas evaņģēlijā (6. nod., 1.—5.p.).

Sis gadījums noticis ceļā no Jeruzalemes uz Galilcju. Evaņģēlisti neprecizē, kur pēc tam apmeties baloža dēls, kas sevi pasludinājis par staigājošu sinagogu. Viņi apmierinās ar miglainu mājienu, ka varizeji, mēģinādami Jēzu pieķert zabata aizliegumu pārkāpšanā, viņu ar savām intrigām briesmīgi saniknojuši un kopš tā laika viņš speciāli, par spīti tiem, darījis savus brīnumus galvenokārt sestdienās, izvēlēdamies tieši šo dienu no visām citām nedēļas dienām.

Tā, piemēram, jau nākamajā sestdienā viņš tīšām iegāja sinagogā un sāka ielūkoties pūlī, vai lūdzēju vidū neatradīsies kāds slimnieks, ko varētu izdziedināt.

Piemērots kroplis atradās: tam bija nokaltusi labā roka. Ebreju evaņģēlijā — tiesa gan, Niķojas koncils to pasludināja par apokrifu36 — teikts, ka tas bijis mūrnieks. Ja jau mūrnieks, lai tad arī būtu mūrnieks.

Kur un kā viņam notikusi nelaime, — nav zināms. Skaidrs tikai viens: sausrocis mūrnieks nekā nevarēja ielāgot turēt sviedeni kreisajā rokā, tāpēc bija spiests lūgt dāvanas, lai nenomirtu badā.

Jēzus gāja viņam tieši klat.

Varizeji — no tiem nekur nevarēja sprukt — tūdaļ noprata, ko viņš grasās darīt, un steidza iejaukties.

—     Atvainojiet, — viens no viņiem uzrunāja Jēzu, — vai tikai jūs nedomājat ārstēt šo cilvēku?

—     Ko jūs teicāt? — ķildīgi pārjautāja Jēzus, izlikdamies, ka nav sadzirdējis jautā* jumu.

—     Teicu: vai jūs nedomājat demonstrēt savus dziedinātāja talantus, izmantojot šo cilvēku ar nokaltušo roku?

—    Bet kāpēc jūs man to jautājat, kungs?

—    Nu, tāpēc, kungs, ka šodien ir sestdiena.

—    Zinu to, kungs!

—    Tad, vej, kungs, ar ārsta praksi nodarboties sestdienā stingri aizliegts.

—     Iespējams, kungs, taču manai ārstnieciskajai darbībai nav nekā kopēja ar medicīnu.

—     Tūkstoškārt atvainojos, kungs, tomēr atļaujos aizrādīt, ka gadījumā, ja jūs, vienalga, kādiem līdzekļiem, tomēr izdziedināsit šo sausroci, tad ar to jūs pārkāpsit zabata priekšrakstus. Vai jūs mani labi sapratāt, kungs?

Visi ticīgie, kas bija sapulcējušies sinagogā, ar milzīgu interesi vēroja šo laipno frāžu apmaiņu, kas slēpa tik daudz indīga ļaunuma. Pagaidām grūti bija izšķirt, kas gūs virsroku. Bet tad staigājošais Vārds, kas prata iekarot pūļa simpātijas, atbildēja ar šādu veiklu salīdzinājumu:

—     Gribētu gan zināt, — ja jums sestdienā iekritīs bedrē jūsu vienīgā aita, vai jūsu vidū atradīsies kaut viens cilvēks, kas nenokāps bedrē un neizvilks savu aitiņu laukā?

Sitiens trāpīja mērķī. Svaidītā arguments tika uzņemts ar atzinīgu šalkoņu. Tad, sajutis, ka vairums viņa pusē, viņš piebilda:

—     Bet vai tad cilvēka veselība nav dārgāka par aunu? Ir dārgāka! Tātad dziedināt cilvēkus ne vien var, bet ari vajag, pat zabata dienā.

Pēc tam, tuvodamies sausrocim mūrniekam, viņš pavēlēja:

—     Parādi man savu roku!

Tas paklausīja. Jēzus vērīgi aplūkoja saraukto locekli.

—     Dāmas un kungi! — viņš uzrunāja klātesošos. — Lai ļaunas mēles pēc tam nerunātu, ka es jūs muļķojot un ka šis cilvēks esot mans līdzzinātājs, kas darbojas kopā ar mani pēc iepriekšējas norunas, lūdzu visus aplūkot viņa labo roku un pārliecināties, ka tā tiešām nokaltusi.

Un, pagriezies pret mūrnieku, piemetināja:

—     Klau, draudziņ, apstaigā visus un parādi savu roku visām šīm dāmām un kungiem.

Mūrnieks darīja, kā viņam lika.

Neuzticīgie skatītāji no visa spēka knieba viņam rokā, lai izdibinātu, vai viņš nav simulants, bet roka patiesi bija sausa, un mūrnieks ne reizes neievaidējās. Kāds varizejs pat iedūra nekustīgajā locekli spraužamo adatu, taču arī tad kroplis sāpju nejuta.

Kad mūsu mags un burvis pārliecinājās, ka pūlis viņam noticējis, viņš atrotīja piedurknes un skaļā balsī turpināja:

—     Dāmas un kungi, lūdzu, pārliecinieties: rokās nav nekā, kabatās arī ne! … Tikai ar gribas spēku vien tūdaļ atjaunošu asinsriti šā nelaimīgā izkaltušajā rokā. Ret tagad, draugs, pasniedz savu labo ķepu. Lieliski … Uzmanību! Viens, divi, trīs — tu esi vesels!

To dzirdot, mūrnieks priekā iekliedzās un sāka kustināt pēkšņi atdzīvojušos izārstētās rokas pirkstus.

—     Bravo! Bis! Bravo! — pūlis kliedza.

Varizejus, es citēju vārdu pa vārdam, pārņēma trakums. Tomēr, apjēguši, ka šai gadījumā tautas simpātijas ir pilnīgi Jēzus pusē, viņi aizgāja, murminādami draudus un savā starpā sačukstēdamies:

—    Tas nu gan ir nekauņa!

—     Atkal viņš mūs apšmauca!

—   Nekas, nekas, gan jau arī mums reiz laime uzsmaidīs!

(Par to lasi Mateja evaņģēlijā, 12. nod., 9.—21. p.; Marka evaņģēlijā, 3. nod., 1.—6. p.; Lūkas evaņģēlijā, 0. nod., 0.—11. p.)

Baloža dēls triumfēja. Tomēr, redzēdams, ka varizeji izliek viņam visvisādas lamatas un gaida viņa pirmo nepiesardzīgo soli, lai izrēķinātos, svaidītais sāka laikus atkāpties. Agri vai vēlu varizejiem izdotos apkrāpt un uzrīdīt viņam pūli, un tad viņam būtu beigas. Bet «…viņa stunda vēl nebija situsi».

«Viņa stunda vēl nebija situsi», «viņa laiks vēl nebija nācis», — atkārto kristīgās baznīcas kalpi, ar šo frāzi izskaidrodami visus Jēzus kunga nedarbus līdz tam brīdim, kad viņu beidzot sita krustā.

Ja gribam viņam ticēt, tad lēnprātīgo dieva dēlu viņa kolēģis balodis bija speciāli ieņēmis tālab, lai izpirktu iedzimto grēku un visus citus cilvēces grēkus. Dievs tas kungs, vienīgs trijās personās, četrtūkstoš gadu sēdēja debesīs un nīgri noraudzījās, kā cilvēki dzimst ar lielu melnu iedzimtā grēka traipu uz sirdsapziņas, ar nenomazgājamu traipu, ko viņiem mantojumā atstājuši pārdrošie zemes paradīzes āboltiņu cienītāji. Ne mazāk viņu sarūgtināja arī tas, ka grēcīgie mirstīgie piedzimuši savā negarajā mūžā izmanījās vēl pastrādāt neskaitāmi daudz grēku un galu galā viņu dvēseles kļuva melnākas par sen netīrītu dūmvadu. Vajadzēja kaut ko pasākt. Bet ko īsti?

Trīsvienības trīs locekļi apspriedās.

Jahve jeb Jehova, pats atriebīgākais no visiem trim, visilgāk turēdams ļaunu prātu, sacīja: -

—    Tā kā cilvēki ir grēkojuši, grēko un grēkos — paši varat par to pārliecināties! — lai viņi mūžam deg ellē gaišās liesmās!

Bet Jēzus, labsirdības iemiesojums, iebilda:

—    Nē, nē, mums jāstāv augstāk par sīkumainu ļauna pieminēšanu!

—    Ko tad, vai gribi, lai šie nelieši bauda visas debesu valstības ērtības un svētlaimi?

—     Kālab gan ne?

—    Bet kā tad viņi izpirks pašu pastrādāto grēku miljonus, miljardus un triljonus?

—    Ar izpirkšanas jautājumu esmu ar mieru nodarboties pats. Iemiesošos cilvēkā, tā teikt, ielīdīšu cilvēka ādā un noteiktā stundā ļaušu, lai mani piesit krustā. Tādējādi kļūšu par upuri un ar sevi samaksāšu par visiem traukiem, ko cilvēki saplēsuši savā zemes kro dziņā.

Balodis neteica nekā, taču jau sen loloja pats savu plānu. Tagad viņš nosprieda, ka pienācis labvēlīgs bridis izteikties.

—     Pievienojos Jēzus ierosinājumam, — viņš nodūdoja. — Nācaretē Jūdejā ir viena meiča, ar kuru es ļoti labprāt mazliet palustētos. Lai kāds no mūsu ercenģeļiem nolido pie viņas, pasludina par mani un apstrādā viņu attiecīgā svētā garā. Pārējo uzņemos es. Kad pienāks noliktais laiks, Jēzus iemiesosies mazulī.

—     Lieliski! — Jēzus viņu atbalstīja. — Mēs to nosauksim par bezvainīgās ieņemšanas noslēpumu. Un, kad būšu nonācis ļaužu vidū, tad jau pacentīšos, lai mani jaunie radiņi notiesātu mani uz nāvi un piesistu krustā tieši trīsdesmit trīs gadu vecumā, ne agrāk, ne vēlāk.

—     Ja tāda perspektīva tevi iepriecina, dārgais, — noburkšķēja Jehova, — es neiebildīšu. Tā tava paša darīšana. Taču es visādā ziņā prasu, lai pēc tavas svinīgās izpirkšanas elle netiktu galīgi likvidēta. Tu samaksāsi par visiem grēkiem vairuma, bet grēciniekiem jāatbild katram par sevi, mazumā. Mēs pat izveidosim viņiem jaunu virtuvi ar nosaukumu «šķīstītava», citādi visus uzreiz nespēsim cepināt.

Tādi bija galvenie nosacījumi līgumā, ko noslēdza trīsvienības trīs locekļi savā starpā.

Līgums stājās spēkā.

Jēzus, kā zinām no šās grāmatas pirmajām nodaļām, iemiesojās cilvēka dēlā un trīsdesmit trīs gadu vecumā, kā vēlāk redzēsim, tiešām atļāva varizejiem un augstākajai jūdu garīdzniecībai sevi apcietināt un sist krustā.

Gluži tāpat zinām, ka, par spīti Jēzus labvēlībai pret cilvēkiem, par spīti tam, ka viņš izpirka visus cilvēces agrākos un turpmākos grēkus, Jehova saskaņā ar līgumu joprojām atriebjas nabaga grēciniekiem, cepinādams viņus vai nu šķīstītavā, vai arī ellē.

Lai nu bijis kā būdams, Jēzus nevarēja atļaut varizejiem sagrābt sevi, «iekam nebija situsi viņa stunda».

Tieši tāpēc, redzēdams, ka sausroča mūrnieka izdziedināšana padarījusi varizejus vai trakus, viņš arī šoreiz ņēma kājas pār pleciem un pasteidzās aizvākties tālāk, uz Tibērijas ezera ziemeļu krastu.

32. nodaļa APUSTUĻU DUCIS SAKOMPLEKTĒTS

Bet, kad viņš tos |audis redzēja, tad viņš uzkāpa uz kalnu un apsēdās, un viņa mācekli pie viņa piestājās.

Un. savu muti atdarījis, viņš tos mācīja . . .

Matejs, 5. nod., I.—2. p.

ā kunga Jēzus atkāpšanās uz rezerves pozīcijām notika saskaņā ar iepriekš izstrādātu plānu. Dievišķīgais savādnieks ar saviem septiņiem apustuļiem atgāja uz Filipa pārvaldītās zemes pusi.

Bet, kā apgalvots evaņģēlijā, viņam sekoja veseli apmuļķoto bari no Galilejas, Jūdejas, Jeruzalemes, Idumejas un no Jordānas krastiem. Grūti iedomāties zemnieku vai tirgotāju, kas pamestu visas savas darīšanas, lai gūtu iespēju vēlreiz paklausīties staigājošo Vārdu vai redzēt vel vienu brīnumainu dziedināšanu. Tomēr jātic vien ir, ja jau tā teikts grāmatās, ko diktējis balodis.

Ziņkārīgie dīkdieņi nāca pat no pagānu novadiem, piemēram, no Tīras un Zīdanas.

Sapulcējās milzums ļaužu. Jēzus pārbijās, ka viņu drūzmā nesamin, un teica Pēterim:

— Nu ir gana, man tas jau līdz kaklam. Sadabū drīzāk laivu, brauksim pāri ezeram!

Un tiešām, visi kroplie un tizlie kārtin kārās Kristum kaklā, ticēdami, ka, pieskārušies vien viņa slavenajam hitonam bez vīlēm, varēs atgūt veselību.

Pat apsēstie nenoturējās pret vispārējo sērgu. Viņi grāba Jēzu aiz kājām, un nešķīstie gari spruka laukā no viņiem, skaļi liecinādami par savu nevarību.

Protams, tas viss bija ļoti glaimojoši, taču ar laiku sāka nogurdināt.

Daždien gadījās tāds pacientu pieplūdums, ka pret vakaru svaidītais aiz noguruma nespēja ne pirkstiņa pakustināt. Reiz, kā vēsti svētais Lūka, Jēzus tik briesmīgi piekusis, ka aizbēdzis kalnā un visu nakti pavadījis tur, skaitīdams lūgsnu.

Pat visvairāk mācītie teologi nezina neviena vārda no šās garās lūgsnas, toties viņi jo precīzi noteikuši kalnu, kur tā skaitīta. Viņuprāt, šis kalns atrodoties starp Kapernaumu un Tibēriju. Šodien arābi to sauc par «Ilatina Ragiem», jo šim pauguram ir šķelta virsotne, bet pakājē atrodas tāda paša nosaukuma ciems.

Taču pašu lūgsnu neviens nav papūlējies stenografēt, tāpēc citējam aptuvenu variantu.

— Mans tēvs! — droši vien izsaucās dievišķīgās trīsvienības otrais loceklis. — Kungs, nu gan ir ķeza! Ne par kādu maksu nebūtu iemiesojies, ja zinājis, kas tā par piņķeril Un, ja varētu vēlreiz sākt no sākuma, es, protams, to nedarītu. Ai, ai, ai, esmu gan iekūlies ķibelē! Pat iedomāties nevarēju, ka Jūdejā un Galilejā ir tik daudz sirdzēju un apsēsto. Šodien vien esmu izdziedinājis, dievs zina, cik slimnieku. Katram vajadzēja pieskarties, un tagad vairs roku nevaru pacelt. Bet, kad iedomājos, ka tas vēl ir pats vieglākais posms manā ceļā virs zemes, tad taisni šausmas sagrābj! Kas būs, kad beidzot sitīs mana stunda un būšu spiests nodoties ļaunajiem varizejiem, kas pat miegā par to vien sapņo, kā mani pakārt! Dieva vārds, mans mīļais tētiņ Cēbaot, tu droši vien tagad tur savās debesis smejies par mani! Un tev taisnība, ak kungs! Cik stulba ideja man toreiz iešāvās prātā! Kāda velna pēc sagudroju nonākt šās zemes virsū un izpirkt visus cilvēku nāves grēkus un citus grēkus? Redzams, man nebija nekā, ko darīt… Eh, ko nu tagad vairs runāt! Kad vīns ieliets, jāizdzer. Āmen. Uf-f-f!

Nākamajā rītā, kāpdams lejā no Ragainā kalna, Jēzus nodomāja, ka nebūtu peļami daļu savu pienākumu uzdot apustuļiem.

Piešķirt viņiem spēju darīt brīnumus nemaz nenācās grūti. Pa astoņiem viņi tik ļoti nepārpūlētos. Tūdaļ viņam ari iešāvās prātā, ka viņa mācekļu štats vēl joprojām nav sakomplektēts. Nezaudēdams laiku, Jēzus pieņēma septiņiem agrākajiem apustuļiem palīgā vēl piecus jaunus, lai būtu apaļš ducis.

Muitnieks Matejs, Alveja dēls, rekomendēja šai amatā divus savus brāļus, likdams galvu ķīlā par viņu lojalitāti. Patiesi, evaņģēlijā teikts, ka divi jaunie Jēzus mācekļi — Tadejs un Jēkabs Jaunākais ari bijuši Alveja dēli.

Vēl svēto klaidoņu bandā ar mieru iestāties bija kāds Toms ar iesauku Celotess, kāds Sīmanis no Kānas un kāds Jūdass no Jūdejas Keriata, saukts arī par Jūdasū Iskariotu.

Tā nu viņu kļuva divpadsmit, tikpat kā Jēkabam divpadsmit dēlu un kā bija divpadsmit Izraēļa cilšu.

Sniegsim pilnīgu mūsu klaidoņu nomenklatūru: Sīmanis-Pēteris un Andrejs — Jonas dēli; Vīlips, mazais Jānis un Lielais Jēkabs — Cebedeja dēli, Nataniēls — Timeja dēls (pseidonīms Bērtulis); Sīmanis no Kānas; Levijs (pseidonīms Matejs), Tadejs un Jēkabs jaunākais — Alveja dēli; Toms Celotess jeb Dvīnis un, beidzot, Jūdass Iskariots.

Savācis pilnu štatu apustuļu, — kā vēlāk redzēsim, izvēle ne vienmēr bija veiksmīga, — Jēzus pavisam izlaida no acīm, ka vispirms viņiem vajag piešķirt spējas darīt brīnumus.

So dāvanu viņi saņēma likai daudz vēlāk, jau no svētā baloža. Toties Jēzus uzveda apustuļus savā iemīļotajā kalnā un tur viņus pamieloja ar garu garo runu.

— Ai! — viņš izsaucās. — Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik laimīgi ir idioti! Tiesa gan, viņi nenojauš savu laimi, tomēr viņu likteni tiešām var apskaust, jo garā nabagiem piederēs debesu valstība! … Un tic, kam plūst asaras? Varu saderēt, ka jūs viņus žēlojat, bet arī viņi ir laimīgi, jo galu galā tie, kam ir bēdas, tiks iepriecināti! … Turklāt launīgi ir tie, kas lēnprātīgi savā sirdī kā aitas, jo tic to zemi iemantos! … Svētīgi tie, kas izsalkuši un kam slāpst pēc taisnības, jo savā laikā tie taps līdz kaklam piepildīti! … Svētīgi tie, kas nepiemin ļauna, jo, kad viņus pašus pieķers kādā nedarbā, tad viņiem arī to nepieminēs. Vēl svētīgāki tie, kas dievu redzēs, jo aizraujošāku izrādi nemaz nevar iedomāties, salīdzinājumā ar to pat operete nav nekas. Bet, lai skatītu dievu, vajadzīga šķīsta sirds. Tātad svētīgi tie sirdsšķīstie! Svētīgi arī visādu kautiņu pretinieki, jo, pirmkārt, arī bez kautiņa var ietikt lielos kaušļos, un, otrkārt, tie, kas atbalsta konfliktu atrisināšanas mierīgos līdzekļus, tiks pagodināti ar dieva bērnu titulu, un tas nemaz nav liekams kaķim zem astes! Beidzot, svētīgi tie, ko netaisni vazā pa tiesām, jo noteiktā termiņā viņi reizē ar idiotiem kā kompensāciju saņems debesu valstību!

Apustuļi ar prieku noklausījās šīs blēņas. Citu klausītāju nebija: Jēzus bija parfipējies, lai viņa kalna sprediķa pirmais izdevums piederētu izredzētajiem. Tikai vēlāk viņš to laida klajā masu metienā plašajai publikai.

Taču tas nepavisam vēl nebija viss.

Konfidenciāli uzrunādams apustuļus, Jēzus turpināja:

— Mani vārdi domāti garā nabagajiem vispār un jums it īpaši. No garīgo bagātību viedokļa jūs nepavisam neesat miljonāri — šai ziņā jums lieliski veicies! Bet veiksies vēl vairāk, kad visi citi ļaudis celsies pret jums. Visur jūs trieks prom pa galvu pa kaklu, jūs gānīs un par jums runās ļaunu, ka vairāk nav iespējams, jūs visvisādi vajās, un, kad reiz nonāks līdz tiesai, tad gan jums dūša sašļuks papēžos! Bet par to jums tikai jāpriecājas un jālīksmo, jo tā tiks nodibināta pilnīga identitāte starp jums un praviešiem. Vai zināt, ko pārcieta pravieši? Viņu laikabiedri ne mazumu pūlējās, lai sagādātu viņiem jautru dzīvi: viņus pēra ar rīkstēm, sēja zirgiem pie astes, meta bedrēs pie plēsīgiem zvēriem un pat zāģēja uz pusēm! Tad nu tas pats gaida arī jūs. Kā redzat, jums sagatavota spoža karjera. Bet pagaidām, jau iepriekš izbaudot slavenās mokas, esiet priecīgi un līksmi, mani draugi. Laimīga nākotne jums nodrošināta!

Lāga apustuļi savieba skābus ģīmjus: kā redzams, tāda nākotne viņus visai nevaldzināja.

—    Neskumstiet, draugi! — Jēzus turpināja.

Tā vajag. Tā rakstīts svētajās grāmatās, un

mēs neko nevaram grozīt, nedz jus, nedz es, — rakstiem jātop piepildītiem. Jūs taču esat zemes sāls, bet, ja sāls zaudēs spēku, ar ko tad to sālīs?

Apustuļi izbrīnā saskatījās: viņi nekā nesaprata.

—     Patiesi, patiesi, es jums saku: sāls nedrīkst zaudēt savu spēku, jo citādi nebūs ar ko to sālīt. Un, ja sāls vairs nebūs sāļa, kam tad tā derēs? Tā būs tikai ārā metama un no ļaudīm saminama!

Neesmu neko pielicis klāt. Tie ir paša Jēzus Kristus vārdi. Kas šaubās, var palasīt Mateja evaņģēlija piektajā nodaļā.

—     Jūs esat sāls, — svaidītais ļāva plūst vārdu straumei, — un tai pašā laikā jūs esat pasaules gaišums. Kad pilsēta stāv kalna galā, tad taču tas nav tas pats, it kā tā atrastos dziļā ielejā, vai nav tiesa? Dziļā ielejā tā nebūtu redzama, bet kur paslēpsies kalna galā? Vai varbūt vēl viens salīdzinājums. Kad iededzina sveci, to taču neliek zem pūra, — tad jau vispār nebija nekādas jēgas to aizdedzināt! Gluži otrādi, sveci liek lukturī, un tā apgaismo visu māju. Tā, rau, jūs esat pasaules gaišums, tāpēc jums neklājas slēpties zem pūra, bet gan gaismot no saviem lukturiem.

Sīmanis Pēteris un citi apustuļi klajā neizpratnē kasīja pakaušus.

—          Vēl dažus vārdus, draugi, — Jēzus pa tam turpināja. — Ļaunas mēles runās, ka es esot nācis atmest Mozus bauslību un atspēkot praviešu pareģojumus. Tas nav tiesa. Nav neviena jūda, kas būtu īstticīgāks par mani. Mozus teica: «Tev nebūs nokaut!» Es eju daudz tālāk. Es ne vien saku: «Tev nebūs nokaut!» — bet piemetinu: «Lai nolādēts tas, kas savam brālim saka: «Ģeķis!»» Lamājiet viņu, kā vien gribat, kaut vai par cūku, kaut vai par kuņas bērnu, ja jums tik, tikai nesakiet viņam: «Ģeķis!» Gluži tāpat ir ar prāvošanos, jo prāvās laimē tikai tiesneši. Labāk vienoties ar pretinieku un izbeigt lietu miera ceļā, citādi viņš tevi aizvilks pie tiesneša, bet tiesnesis tevi iebāzis tuptūzī. Ticiet man, dodu draudzīgu padomu, no sirds vēlēdams jums labu… Vai vēl: Mozus aizliedz laulības pārkāpšanu. Bet tas vēl nav viss. Es jums saku: sargieties pat paskatīties uz sava kaimiņa sievu, vienalga, vai viņa ir glīta vai briesmīga kā vecs krupis! Un, ja manāt, ka jūsu labā acs tomēr šķielē uz kaimiņa sievu, tad ilgi nedomājiet, izraujiet savu labo aci un metiet to prom no sevis. Tas ir pats radikālākais līdzeklis, citus es neatzīstu! Tāpat, ja jums kaut kur ieniezas un jūsu labā roka sāk jūs kārdināt, nocērtiet bez šaubīšanās šo labo roku un metiet to prom!

«Nu gan viņš drusku par daudz aizrāvies!» apustuļi nodomāja.

— Ja jau esam pieskārušies šim tematam, tad parunāsim drusku par sievietēm, — baloža dēls nerimās. — Neslēpšu, man pašam nav nekas pret sievietēm. Kāda mums ir kārtība? Ja kādam mesjē viņa madam ir apnikusi, tad viņš ar pirmo ieganstu izliek šo aiz durvīm. Vai tas ir skaisti? Es jums saku: mesjē var tikt vaļā no savas madam tikai pēc tam, kad madam uzlikusi mesjē ragus. Visos citos gadījumos, pat tad, ja viņa ir ķildīgāka par sievasmāti, pat tad, ja viņai tīk iekaisīt jums kotletēs cukuru un ievārījumā sāli, rītos uzgāzt jums uz galvas pāris spaiņu ūdens, itin kā tālab, lai jūs pamodinātu, bet vakaros dauzīt jūs ar nūju, izliekoties masējam, — vienalga, jums vajag viņu ciest.

—     Viņam viegli runāt, — Jēkabs Lielais čukstēja Tadejam ausī. — Viņš sievietes pazīst tikai no labās puses: visas Kapernaumas padauzas viņa dēļ ir vai bez prāta! Būtu viņam kaut reizi patrāpījusies kāda īgna megera, tad viņš žigli vien sāktu vilkt citu meldiņu!

Bet Jēzus nevarēja un nevarēja apstāties. Ievilcis elpu, viņš sāka kārtējo tirādi:

—     Mozus bauslis skan: «Tev nebūs dieva tā kunga vārdu nelietīgi velti valkāt.» Tas, protams, nav slikti, bet ar to vien nepietiek. Zināt, ko dara visādi blēži, kad viņi grib apšmaukt savus tuvākos? Viņi zvēr pie bībeles, pie dievnama, pie svētās pilsētas Jeruzalemes un iedomājas, ka tas ir atļauts, ka tas viņiem ies secen. Nekā nebij! Jo vairāk tāpēc, ka viņi vēlāk savus zvērestus nepilda. Tad nu, starp mums runājot, tā ir visbriesmīgākā cūcība. Zvērēt nedrīkst ne pie kā. Jums nav tiesības pat zvērēt pie savas galvas, jo jūs paši nevarat nevienu matu pataisīt baltu vai melnu, vienīgi tad, ja jūs pār krāsojaties. Un vispār, kad jums kaut ko jautā, atbildiet vienkārši — «Jā, jā» vai «Nē, nē», bet, ja jums uz vārda netic un prasa zvērestus, atbildiet: «Ej tu labāk … vai zini kur!»

Elpu atņēmis, baloža dēls turpināja:

— Vēl ļaunāks ir atriebības likums. Mozus pavēl: «Aci pret aci, zobu pret zobu.» Dieva vārds, tas ir pārlieku cietsirdīgi! Esmu citādās domās. Tūkstošreiz labāk ir paciest un piedot katru nelietību. Iedomāsimies, ka tavs nedraugs pienāk tev klāt uz ielas, uzmin tev uz varžacīm un iecērt tev pļauku. Tu nevis tūdaļ uz vietas sadod nekauņam, bet gan pagriez viņam otru vaigu — tad nu gan tavs draugs sāks dancot! Vai vēl tāds gadījums: kādam iepatikusies jūsu tunika, un viņš grasās tās dēļ tiesāties ar jums. Saki viņam: «Jums patīk mana tunika? Lūdzu, ņemiet to un pie reizes paņemiet arī lietusmēteli: es jums to dāvinu!» Un, ja paliekat vienos kreklos, nav nelaime: vasaras svelmē tā staigāt patīkamāk, ir vēsāk. Vai arī, teiksim, kādam uznāk untumi likt jums nosoļot kopā ar viņu tūkstoš soļu. Atbildiet: «Kā, vai jūs gribat, lai es ar jums kopā nosoļotu tikai tūkstoš soļu? Ar vislielāko prieku! Kaut vai vēl divus tukstošus!»

—     Mozus prasa, — Jēzus turpināja, — lai jūs mīlētu savus tuvākos un nīstu savus ienaidniekus. Man tas šķiet muļķīgi. Teiksim labāk tā: mīliet tos, kas jums dara ļaunu. Ja kāds jūs vajā, neieredz, apmelo un nolād, — mīliet viņu kā savu vislabāko draugu. Vismaz tas būs neparasti. Un vēl — par žēlastības dāvanām. Tas ir kutelīgs jautājums. Liekuļi nevar ne graša pasniegt, iepriekš neizbazūnējuši visai pasaulei par savu labdarību. Mums tā rīkoties neklājas. Ja kādreiz mums vajadzēs palīdzēt kādam nelaimīgajam, mums tas jādara slepeni, lai pat mūsu kreisā roka nezinātu, ko dara labā.

—     Lūdzu piedošanu! — Sīmanis-Akmens neizturēja. — Tas viss ir ļoti labi, bet kad mēs no vārdiem pāriesim uz darbiem? Līdz šim taču mēs paši aizvien lūdzām žēlastības dāvanas no citiem, un, tā kā mūsu apustuļu amats nav uzskatāms par ienesīgu, es īsti labi nesaprotu, kā gan varēsim savu augstsirdību apliecināt atklāti vai slepeni.

—     Tas neko nenozīmē! — bez šaubīšanās viņam atbildēja staigājošais Vārds. — Ja jau esmu ņēmies jums sprediķot, tad taču man kaut kas jāsaka!

Ļoti žēl, ka evaņģēlijā nav fiksēta šī īsā vārdu maiņa. Tomēr tāda droši vien notikusi. Patiesi, savā slavenajā kalna sprediķī Jēzus pārstāstīja virkni tēžu, kas aizgūtas no filozofiem, kuri dzīvojuši daudz gadu simtu pirms viņa dzimšanas. Gluži dabiski, ka viņa mācekļi jutās pārsteigti: pārlieku stipri šīs tēzes atšķīrās no apustuļu bandas ikdienas prakses.

Tomēr atgriezīsimies pie ieilgušās Jēzus runas, kas itin kā reprezentē kristiānisma teoriju, šo juceklīgo mācību, kur godīgas un tikumīgas domas līdzinās pērlēm milzīgā mēslu kaudzē. Starp citu, garīdznieki un citi liekuļi nekad nav praksē likuši lietā šīs dārgās un vērtīgās pamācības.

Tā nu staigājošais Vārds turpināja:

— Kad lūgsit dievu, tad nelūdziet skaļi un nelūdziot, kājās stāvēdami: tā dara garīdznieki liekuļi, lai visi viņus redzētu. Jūs turpretim ieslēdzieties savā kambarī, lai neviens jūs neredzētu un nedzirdētu. Turklāt atcerieties: jo īsāka lūgsna, jo tā labāka. Neaizmirstiet, ka virs zemes dzīvo vairāki miljardi cilvēku — vai tad mūsu kungs dievs var visus uzklausīt! Apgalvoju jums; ja lūgšana ilgst vairāk par pusstundu, tā noteikti neaizsniegs mūsu debesu tēva ausi: viņam gluži vienkārši pietrūks laika!

Te būs pati vienkāršākā lūgsna: iegaumējiet!

«Musu tevs debesīs!» Labak butu teikt «visur esošais», bet derēs arī tā. «Svētīts lai top tavs vārds.» Tikai starp mums runājot, varu teikt: dieva vārds ir svēts kopš tik seniem laikiem, ka svētīt to no jauna ir bezjēdzīgi, tā ir tīrā liekvārdība, taču nekavēsimies pie tādiem sīkumiem. «Lai nāk tava valstība…»

Tas nu reiz nav lieki, to ir vērts vēlēties, turklāt no visas sirds, jo mūsu kunga ķilda ar sātanu pārlieku ieilgusi. Tiesa, ir muļķīgi lūgt dievu, lai viņš galu galā uzvarētu, — viņš pats to vēlas, — taču atgādināt to tētiņam Cēbaotam nekaitē, un, galvenais, tas neko nemaksā … «Tavs prāts lai notiek kā debesis, tā arī virs zemes.» Jūs varat iebilst, ka neko muļķīgāku par šo lūgumu nemaz nevar izdomāt un ka lūgt visvareno būtni darīt to, ko tā pati vēlas, ir pats lielākais idiotisms. Nestrīdos, nestrīdos. Sī frāze tiešām ir dumja, starp citu, tāpat kā visas iepriekšējās, — šai ziņā jums absolūti taisnība. Toties tā vispār neskan slikti, tāpēc lai tā paliek, kāda ir… «Mūsu dienišķo maizi dodi mums šodien.» Par sevi taču arī vajag parūpēties, vai ne tā? … «Un piedod mums mūsu parādus, ka arī mēs piedodam saviem parādniekiem.» Tas ir no tās pašas operas par slepeno žēlastības dāvanu, par ko jau runājām. Tā kā ne mums, ne jums neviens nekā nav parādā, mums būs vieglāk par vieglu izlikties augstsirdīgiem lāga kreditoriem, kas netraucē savus parādniekus, un uz šā pamata droši prasīt, lai arī mums piedotu visus mūsu parādus, kādu sakrājies krietns vezums, jo, lai mēs gājām kur iedami, vienmēr dzīvojām uz citu rēķina, muļķodami naivus vientiešus… «Un neieved mūs kārdināšanā.» Protams, šāds lūgums var likties dīvains: lūgt dievu, lai viņš nevestu mūs kārdināšanā un neļautu mums grēkot, — tā taču ir īsta ķecerība! Tas nozīmē tikpat daudz, itin kā mēs teiktu, ka mūsu kungs dievs ir ļaunuma valdnieks! Starp citu, kāpēc tā arī nevarētu būt, ja jau nekas nenotiek bez viņa gribas? Tad nu palūgsim dievu, lai pret mums viņš nav sātans … «Bet atpestī mūs no tā ļauna.» Sī frāze papildina iepriekšējo. «Āmen.»

Tāda ir Jēzus kalna sprediķī izklāstītās mācības būtība. Sajā garu garajā sprediķī, ko neiedrošinos citēt vārdu pa vārdam, bīdamies apnikt saviem lasītājiem, it kā ietverta visas Jaunās derības kvintesence. Nav nejaušība, ka Mateja evaņģēlijā tas aizņem veselas trīs nodaļas — piekto, sesto un septīto.

Zinu, ka lasīt to no viena gala līdz otram tiešām sagādā gauži maz prieka, tomēr to darīt ir nepieciešams. Vienmēr ir derīgi pārliecināties par reliģijas amorāliskumu un liekulību — tas ir tieši tas gadījums, kad lieka reize nav lieka.

Runāju par kristiānisma liekulību, jo Kristus mācībā ietvertas dažas patiesas tēzes tikai tāpēc, lai maskētu tās būtību, un praksē tās tā kā tā nekad netiek piemērotas. Atcerieties kristiešus visos laikos! Vai tad viņi žēlastības dāvanas dod slepeni? Gluži otrādi! Visi viņu labdarības pasākumi saistīti ar trokšņainu reklāmu, un katra viņu dāvana sīki aprakstīta par pamācību laikabiedriem un nākamajām paaudzēm. Vai tad viņi nicina bagātību? Kas tev deva! Viņu baznīcas izgreznotas ar zeltu un sudrabu, viņu bīskapi tērpjas greznos tērpos, kas izšūti ar dārgakmeņiem, bet pavesta uzturēšana vien izmaksā vairākus miljonus gadā Vai tad viņi piedod saviem ienaidniekiem pāri darījumus? Viņi drīzāk pakārsies! Pasaulē nav neviena, kas ļaunu piemmetu ilgāk nekā svētuļi. Mēģiniet pateikt garīdzniekam kaut ceturto daļu ta, ko jus par viņu zināt, un viņš tūdaļ sāks vazāt jus pa tiesām.

Runāju par kristiānisma amorāhskumu, jo tā kristiānisma mācības daļa, kas tiešām tiek praksē iedzīvināta, ir pretrunā ar visiem priekšstatiem par dabisku cilvēka morāli. Jēzus saviem mācekļiem sludināja riebumu pret darbu, taču tieši darbs dara cilvēku cildenu. Bet apustuļu sekotāji vienmēr bijus! dīkdieņi un blēži. Sai sakarā visai raksturīgs kads ta paša kalna sprediķa fragments:

«Skatieties uz putniem gaisā,» teica baloža dēls, «ne tie sēj, ne tie pļauj, ne tie sakrāj šķūņos, un jūsu debesu tēvs tos baro. Vai tad jūs neesat daudz labāki nekā viņi? Kurs jusu starpā savam mūžam var pielikt vienu olekti, jebšu tas tādēļ bēdājas? Un kāpēc jūs zudaties apģērba dēļ? Mācieties no puķēm lauka, kā tās aug. Ne tās strādā, ne tās vērpj, tomēr es jums saku, ka ir Zālamans visā sava godībā tā nav bijis apģērbts kā viena no tam … Tāpēc jums nebūs zūdīties, nei sacīt: ko ēdīsim jeb ko dzersim, jeb ar ko ģērbsimies? Jo pēc visa tā tie pagāni dzenas, jo jūsu debesu

tēvs zina, ka jums visa ta vajaga.» (Matejs, G. nod., 26.-32. p.)

Taisni nevar saprast, ko lai saka par tik nekautrīgu parazītisma cildinājumu. Kas būtu noticis ar cilvēci, ja visi klausītu mirrēm svaidītā slaista padomiem? Baidos, ka mēs žigli vien būtu apauguši ar spalvām un atgriezušies pirmatnīgā stāvoklī.

Tāpēc atkārtoju: tie, kas radījuši leģendu par Kristu un likuši šās mītiskās personas mutē tādas pamācības, bijuši neģēlīgi nelieši, kas sludinājuši amorāliskumu un liekulību.

33. nodaļa PĀRTRAUKTĀS BĒRES

Bet, kad viņš tuvu pie pilsētas vārtiem bija nācis, lūk, tad iznesa vienu mironi, kas bija savas mātes vienīgais dēls, un tā bija atraitne, un liels pulks pilsētnieku tai gāja līdz.

Un, to redzējis, tas kungs par to iežēlojās un uz to sacīja: neraudi!

Un piegājis aizskāra to zārku, un tie nesēji apstājās, un viņš sacīja: jaunekli, es tev saku: celies augšām!

Un tas mironis cēlās sēdu un Iesāca runāt, un viņš to viņa mātei atdeva.

Lūka, 7. nod., 12,—15. p.

rovizoriski instruējis apustuļu duci, Jēzus nokāpa no kalna un ieradās Kapcrnaumā. Te pie viņa pienāca centurions jeb sotņiks, tas ir, Romas virsnieks, kas komandēja netālu no ezera nometināto leģionāru vadu. Sotņiks uzrunāja staigājošo Vārdu, izteikdams šādu lūgumu:

—     Kungs, man mājās ir kalps, ko es ļoti mīlu. Nelaimīgais sirgst ar reimatismu, tas viņu gauži nomoka. Palīdzi viņam, kungs!

—    Labi! — Jēzus piekrita. — Aiziešu pie tevis un izdziedināšu viņu.

— Kālab gan tev pūlēties, kungs! Pasaki tikai vienu vārdu, un mans kalps pats tiks vesels.

Svaidītais, sajūsmināts par tik dziļu ticību, izteica lūgto vārdu, un centuriona kalps tūdaļ kļuva brīvs no reimatisma (Lūka, 7. nod., 1.-10. p.).

Nākamaja dienā pec šā brīnuma Jēzus, ka apgalvots evaņģēlijā, atradies Nainē. Tik strauja pārvietošanās visādā ziņā liks brīnīties tiem, kas kaut vai tikai vispārīgos vilcienos pārzina Mazāzijas ģeogrāfiju. Lieta tāda, ka no Kapernaumas līdz Nainei ir vismaz četrdesmit pieci kilometri. Taču Jēzus ar saviem apustuļiem, nesajuzdams ne mazāko nogurumu, veica ne tādus attālumus vien gluži kā Sprīdītis septiņjūdžu zābakos.

Todien Nainē nolika bēres.

Kristus ieraudzīja bēru gājienu.

Nav nekā skumīgāka par austrumnieku bērēm: radinieki uz nestuvēm nes autos ietītu līķi, kas aplaistīts ar mirrēm. Pa priekšu iet fleilisti, izvilinādami no savām stabulēm sērīgas un griezīgas skaņas; aiz nestuvēm raudātājas, kam jau iepriekš samaksāts, brēc un vaimanā nesaskanīgā korī, sizdamas sev pie krūtīm, celdamas rokas pret debesīm, plosīdamas skrandas un izraudamas pa matu kušķim no sapinkātajām frizūrām.

Kā redzams, todien raudātājas bija pēc labākās sirdsapziņas ieberzējušas sev acis ar sīpolu, jo visas viņas lēja īstas asaru straunies un izskatījās pavisam bēdīgas un nopluskājušās.

Viņu izmisums dziļi aizkustināja Jēzu, lai gan, būdams dievs, viņš varēja aptvert, ka tas viss ir tikai labi izkārtots farss un nekas vairāk.

—     Ko jūs bedījat? — viņš jautāja.

Evaņģēlijā nav pieminēts nedz nelaiķa

vārds, nedz viņa uzvārds. Sauksim viņu vienkārši par Atraitensonu, jo viņš bija atraitnes dēls.

—    Tas ir Atrailensons, — kāds no turienes iedzīvotājiem Jēzum atbildēja. — Vakar viņš pēkšņi ņēmās un nomira. Kas gan viņam bija iešāvies prātā, neviens nevar saprast! Viņš taču bija vienīgais dēls savai māmuļai, atraitnei. Nabadzīte! Tā kā viņa bija atraitne un tas viņas vienīgais dēls, tad tagad viņa palikusi viena bez atspaida.

Kāds no apustuļiem piegāja pie svaidītā un iečukstēja tam ausī:

—     Šķiet, nav peļama reize, kad var šeit izdarīt lielu brīnumu, vai ne? Tas tūdaļ paceltu mūsu akcijas!

—    Es jau pats par to domāju, — Jēzus atteica.

Un tiešām, baloža dēls kļuva domīgs. Līdz šim viņš bija tikai dziedinājis slimos un izdzinis nešķīstos garus no visādiem apsēstajiem. Atdzīvināt mirušu šķita ļoti vilinoši. Pēc tāda brīnuma neviens vairs neiedrošināsies šaubīties par viņa visvarenību.

Jēzus zīmīgi pamirkšķināja saviem mācekļiem.

Iejaukušies pūlī, apustuļi jau urdīja turienes vientiešus, lai tie lūgtu brīnumu.

—            Sis slaidais gaišais šatēns, — viņi skaidroja, — ir īsts pravietis, tāda jūs vēl neesat redzējuši! Ja viņš gribēs, viņš var atdzīvināt jūsu Atraitensonu.

—            Rabi! Rabi! — brēca vietējie iedzīvotāji. — Iežēlojies par nabaga atraitnes dēlu!

Bēru gājiens apstājās. Galdnieks dziedinātājs tuvojās Atraitensona mātei.

—     Neraudi, krietnā sieviete, — viņš teica.

—            Ai kungs, jums viegli runāt, bet es tā ciešu, tā skumstu … Ak mans dēls, vienīgais dēls, atspaids vecuma dienās^ esmu zaudējusi viņu! …

Stabulētāji un raudātājas apklusa. Pūlī varēja dzirdēt čukstus:

—    Vai viņš tiešām ir pravietis?

—     Tā kā neizskatās …

—           Gluži otrādi, izskatās gan! Parau, cik apgarots skatiens! Viņš droši vien atdzīvinās kaut mironi …

—     Nu, nē, nevienu viņš neatdzīvinās!

—    Atdzīvinās!

—    Neatdzīvinās!

—    Divi pret vienu, ka atdzīvinās!

—    Četri pret vienu, ka neatdzīvinās!

Tie, kas teica, ka Jēzum esot īsts pravieša izskats, gaidīja, ka viņš tūdaļ ķersies pie darba

pēc visiem mākslas likumiem kā savā laikā Elija vai Eliza.

Lai atdzīvinātu mirušos, pastāvēja vesels rituāls, par ko var palasīties bībelē. Lai atmodinātu nelaiķi, pravietim jānogulstas tam līdzās, jāatver tam mute un vairākkārt no visa spēka jāpūš tajā iekšā. Tāpēc, kad apkārtstāvošie redzēja, ka Jēzus nemaz negrasās gulties līdzās Atraitensonam, viņi jutās milzum pārsteigti.

Patiesi, Jēzus tikai piegāja klāt bēru nestuvēm, pieskārās tām ar roku un teica:

—    Paklau, jaunais cilvēk, tev saka, celies!

Izdzirdis šo pavēli, līķis palēcās kā velniņš

uz atsperes, vienā rāvienā pārplēsa autus, izberzēja acis un aiz prieka, ka atkal dzīvs, pilnā rīklē sāka laist vaļā bezbēdīgu dziesmu.

—     Nu, jaunais cilvēk! — Jēzus sacīja. — Savu dziesmiņu pabeigsi mājās! Bet tagad apkamp savu māmuļu, vislieliskāko no visām atraitnēm, un dzīvo laimīgs, kamēr atkal nomirsi.

Atraitensons atjēdzās, taču viņa māte nekā nevarēja attapties.

Viņa nometās Kristus priekšā ceļos un skūpstīja viņa brīnišķīgā bezvīļu hitona stūri.

Naines iedzīvotājiem būtu vajadzējis sarīkot diženajam brīnumdarim ovācijas, taču šie pārbijās līdz nāvei. «Un bailība uzgāja visiem,» saka evaņģēlists Lūka, «un tie teica dievu, sacīdami: liels pravietis mūsu starpā ir cēlies!» (Lūka, 7. nod., 16. p.)

Kāpēc piepeši tāda panika?

Nu, gluži vienkārši tāpēc, ka krietnie Naines pilsoņi sprieda loģiski:

— Ja jau viņš ar vienu savu vārdu var atmodināt mirušos, tad tas nozīmē, ka ar vienu savu skatienu viņš var mūs visus pārvērst par līķiem!

Un tāpēc viņi lika kājas pār pleciem un laidās prom kurp kurais. Vēl maķenīt, un viņi butu pietaisījuši bikses.

Ej nu un .pēc tam vēl dari lielus brīnumus! Nudien, nebija vērts pūlēties tik apšaubāmu panākumu dēļ (skaties Lūkas evaņģēliju, 7. nod., 1.—16. p.).

Augšāmcēlies pa tam saritināja savus līķautus, aizgāja uz tirgu un pārdeva tur tos uz svara kā otrkārtējo izejvielu. Par ieņemto naudu viņš nopirka sūkli, lai varētu savākt raudātāju asaras: viņas taču bija dūšīgi ieberzējušas acis ar sīpolu un vairs nespēja apturēt iepriekš samaksāto asaru straumi.

Turpretim apbedīšanas biroja pārstāvji un kaprači, kas zaudēja izdevīgu pasūtījumu, bez šaubām, novēlēja Jēzum visādas nepatikšanas. Atraitensona māte katrā ziņā atteicās maksāt pirmajiem par pusdarīto darbu un otrajiem par nevienam vairs nevajadzīgu darbu. Kā vieni, tā otri, jādomā, iesūdzēja viņu tiesā, prasīdami atlīdzināt bēru un aprakšanas izdevumus. Taču, kā beidzās viņu prāva, — nezinu.

34. nodaļa JĀŅA KRISTĪTĀJA NEDIENAS

Un Jānis ataicināja divi no saviem mācekļiem un tos sūtīja pie Jēzus, sacīdams: vai tu esi tas, kam būs nākt. jeb vai mums būs citu gaidīt?

. . . Bet tanī pašā stundā viņš daudzus darīja veselus no sērgām un sāpēm un ļauniem gariem, un daudziem akliem viņš dāvināja gaismu.

Un Jēzus atbildēja un uz tiem sacīja: cita un atsakiet Jānim, ko esat redzējuši un dzirdējuši: akli redz, tizli iet. spitālīgi top šķīsti, kurli dzird, miroņi top uzmodināti, nabagiem tas priecas vārds top sludināts.

Un svētīgs ir, kas pie manis neapgrēcinājas.

Lūka, 7. nod., 19., 21.-23. p.

ai laikā Jānis Kristītājs sēdēja, cieši ieslodzīts, Mahcras cietoksnī. Šai cietumā režīms nebija pārlieku stingrs: arī būdams ieslodzīts, Cakarijas dēls varēja jo uzmanīgi vērot visus sava brālēna darbus. Kristītājam joprojām turējās mācekļi, viņš pat izmanījās tos regulāri pamācīt. Tas viss tikai vēlreiz pierāda, ka Erods nemaz neatgādināja nežēlīgu tirānu, kādu to tēlo kristīgie, bet, gluži otrādi, atzīstams par pašu iecietības un labsirdības iemiesojumu.

Parasti cietumnieki nekā nezina par to, kas notiek ārpus viņu cietuma mūriem, un, kad aiz atslēgas nokļūst ļaundaru bandas vadonis, tad viņam jau nu nekādā ziņā neatļauj uzturēt sakarus ar saviem līdzzinātājiem. Turpretim Jāņa Kristītāja piekritēji tāpat kā agrāk klaiņoja pa visu zemi, ubagoja, kristīja vientiešus, iekasēdami no tiem naudu, un it bieži apmeklēja savu barvedi. Kā redzams, viņiem bija tāda atļauja, sastādīta un parakstīta atbilstoši visām formalitātēm.

—    Kas ir? — viņus sagaidīja Kristītājs. — Kas jauns?

—     Varizejiem, kā vienmēr, ir tas pats jājamzirdziņš — Mozus bauslība. Viņi grasās aizliegt mums kristīt ļaudis sestdienās.

—    Es par to nebrīnos. Un kā veicas Jēzum?

—     Stāsta, viņš darot brīnumus pilsētās un laukos. Dažkārt viņš pat pieņemot izsaukumus uz mājām …

—     Nolādēts! Pirmais brīnums, ko viņam vajadzēja izdarīt, gan bija izraut mani no tuptūža. Protams, man te nemaz neklājas tik ļauni: baro diezgan pieklājīgi, guļvieta cietumam pat grezna, un direktors pret mani labvēlīgs, uz daudz ko skatās caur pirkstiem, tomēr aiz garlaicības te var dumjš palikt! Man taču tik ļoti patīk tuksnešu svaigais gaiss!

Šīs pārdomas modināja Kristītājā šaubas, vai Jēzus vispār ir tas mesija, kura atnākšanu viņam vajadzēja pasludināt: citādi kā lai izskaidro, ka staigājošais Vārds tik aizmāršīgs pret savu priekšteci?

Tad nu Kristītājs izraudzījās divus savus piekritējus un nosūtīja viņus pie baloža dēla ar šādu vēstījumu: «Esi tik labs, izskaidro šās vēstules nodevējam, vai tiešām tu esi tas, kam vajadzēja nākt, vai ari mums jāgaida cits.»

Divi kristītāji devās meklēt Jēzu un sastapa viņu Nainē. Kad viņi bija izpildījuši doto uzdevumu, svaidītais sev sacīja:

«Tas tik ir numurs! Pat mans priekštecis šaubās par mani… Labi zinu, ko mans brālēns gaida no manis. Protams, pietiktu reizi nospļauties, lai atbrīvotu viņu no cietuma … Nu, pagaidi vien, draudziņ! Ja tu vēl šaubies par manu dievišķīgumu, es pastrādāšu tādus brīnumus, ka visi tavi mācekļi acis vien iepletīs un sāks ticēt, toties to brīnumu, ko tu gribi, neredzēsi kā savas ausis!»

Aiz laimīgas nejaušības tobrīd, kad Kristītāja mācekļi ieradās pie Jēzus, ap to drūzmējās visvisādi slimnieki un kropļi: kupraini, akli, klibi, bez kājām, bez rokām, spitālīgi, apsēsti, diloņslimi, baku slimnieki, sirdzēji ar kataru, ūdenstūsku un drudzi. Turklāt viņu aplenca noraudājušies radinieki ar saviem dārgajiem nelaiķiem zārkos.

Jēzus pagriezās pret Kristītāja vēstnešiem un teica:

— Tātad jūsu skolotājs nav drošs, ka es esmu īstais mesija? Tādā gadījumā iepletiet acis platāk un skatieties!

Viņš izstiepa roku, norunāja dažus burvju vārdus, izdarīja nesaprotamu žestu. Un tai paša acumirklī visi slimie kļuva veseli, visiem kropļiem pieauga trūkstošie locekļi, un visi miroņi pacēla savu zārku priežkoka vākus, izlēca laukā un aiz prieka laida vaļā danci.

—     Nu, ko tagad teiksit? — Jēzus jautāja. — Vai esat redzējuši tādus brīnumus?

Kristītāja mācekļiem vajadzēja atzīt, ka tas ir pirmās šķiras brīnums.

—     Ejiet, pastāstiet Jānim, — baloža dēls turpināja, — ko esat dzirdējuši un redzējuši: aklie redz, tizlie iet, spitālīgie top šķīsti, kurlie dzird, miroņi ceļas augšām, un es viņiem visiem lasu sprediķus bez maksas. Un, ja pēc visa tā viņš nepieņemsies prātā, tad tas nozīmē, ka viņš gluži vienkārši nevēlas man ticēt.

Kristītāji sadrūma. Tie saprata, ka Jēzus tiešām ir mesija, taču reizē pārliecinājās, ka viņš dziedina visus no vietas, neprasīdams ne no viena atlīdzību. Tas viņus sāpīgi aizskāra. No evaņģēlija var noprast, ka Kristītāja mācekļi, uzzinājuši, ka Jēzus sprediķo «tāpat vien», jutušies pagalam sakauti.

Viņi paraustīja plecus un nomurmināja:

—    Kas izdala preci par velti, tas kaitē tirdzniecībai, jupis viņu parautu!

Jēzus lieliski saprata, ko viņi gribēja teikt, tāpēc piebilda:

—    Jūs tur, klausieties — kālab jums tik skābs ģīmis? Ja es savas runas saku par velti, tad tas attiecas tikai uz mani vienu pašu, skaidrs? Turklāt vai tam, kas būs nemierā ar mani. Viņš deglin degs ellē un nesadegs, to es jums saku!

Kristītāji negaidīja turpinājumu un steidzās nozust. Pūlis, kas drūzmējās ap Jēzu, turējās viņa pusē, no visām malām jau atskanēja kurnēšana pret nepazīstamajiem, kas atļāvušies apšaubīt Jēzus darītos brīnumus. Arī labie, atradušies kontrolieri! Viens otrs izteicās, ka vajadzētu dzīties pakaļ nekauņām un sadot viņiem pa kaklu, citi atklāti gānīja pašu Jāni Kristītāju, apveltīdami to vissulīgākajiem vārdiem. Svaidītais sajuta, ka viņam laiks nomierināt savus pārlieku dedzīgos piekritējus.

—    Gana būs! — viņš teica. — Kristītājs patiesībā nemaz nav tik ļauns cilvēks. Viņu tikai satriekušas visas nepatikšanas, kas jāizcieš tur tajā blakšu midzenī. Cieti zirņi un sapuvuši salmi — tas ir īstais viņa nemiera cēlonis. Un tomēr viņš ir un paliek pravietis. Viņš pasludināja manu atnākšanu, viņš nosauca mani par dieva jēru — viņš tiešām izturējās visai laipni, tas jāatzīst. Tāpēc ieteicu jums necelt troksni viņa sliktās omas dēļ. Nekāds noziegums jau tas nav.

Tā kā viens otrs joprojām brīnījās, dzirdēdams tik labsirdīgu valodu, Jēzus piemetināja:

—    Jā, ja, mani draugi, viņš nav vainīgs. Toties ir citi cilvēki, kas daudz kaitīgāki nekā mana brālēna nelaimīgie mācekļi. Runāju te par varizejiem. Ai, tie nekad nav apmierināti! Kad Kristītājs sāka pārtikt vienīgi no siseņiem, varizeji teica, ka viņš esot ļauna gara apsēsts. Bet es, rau, labprāt gribu labi paēst kā visi, arī iedzert man tīk, bet viņi skandina, ka es piekopjot nosodāmu dzīves veidu un apmeklējot dzertuves … Dari ko darīdams, viņi vienmēr tev piesiesies! Tāpēc pats labākais ir nepievērst uzmanību viņu pļāpāšanai. To jūs man varat ticēt!

Kad sūtņi atgriezās pie Jāņa Kristītāja, šis viņus apbēra ar jautājumiem:

—    Kā tad ir? Ko viņš teica?

—     Viņš jau patiesi ir mesija, to nevar noliegt, — sūtņi atbildēja. — Viņš dara brīnumus un tarkšķ bez mitas. Un, ja viņš tevi neatbrīvo un neizrauj no šā cietokšņa, tad tikai tāpēc, ka viņam izdevīgi, lai tev būtu grūti. iNe velti teic, ka rads rada velns. Bijis tu Jēzum svešs cilvēks, viņš jau sen būtu nācis tev palīgā, bet tu esi viņa brālēns, un tāpēc viņš nolēmis: sak, lai nu izķepurojas pats, kā māk!

—    Tas ir, citiem vārdiem sakot, lai pūst cietumā līdz pasaules galam!

Tad, izmisis, ka dievišķīgais brālītis viņu pametis, Jānis Kristītājs izplūca sev četras šķipsnas matu un sāka dauzīt galvu pret sienu (skaties Mateja evaņģēlijā, 11. nod., 2.—19. p. un Lūkas evaņģēlijā, 7. nod., 18.— 35. p.).

35. nodaļa JĒZUS IEGĀDĀJĀS DRAUDZENI

Bel kāds no tiem varizejiem viņu lūdza, ka viņš pie tā ēstu, un viņš, tā varizeja namā iegājis, apsēdās.

Un redzi, tanī pilsētā viena sieva, kas bija grēciniece, dzirdējusi, ka viņš tā varizeja namā pie galda sēžot, atnesa alabastra trauciņu ar dārgām zālēm un stāvēja aiz viņa pie viņa kājām, raudāja un iesāka slapināt viņa kājas ar savām asarām un ar saviem galvas matiem nožāvēja un skūpstīja viņa kājas un tās svaidīja ar tām zālēm.

Lūka, 7. nod., 36.—38. p.

Varizejiem, kā jau teicām, Jēzus nepatika. Tomēr ar visu savu netīksmi viens otrs no viņiem izturējās pret Kristu ar zināmu ziņkārību. Šiem ļaudīm gribējās tuvāk iepazīties ar cilvēku, ko daudzināja par lielu dziednieku. Jau redzējām, ka Nikodēms slepeni ieradās pie baloža dēla, lai vaļsirdīgi aprunātos ar to.

Gluži tāpat arī Nainē gadījās kāds ziņkārīgs varizejs, vārdā Sīmanis. Turienes varizeju sektā viņš bija ievērojams vīrs. Reiz viņš

sagudroja pārbaudīt nācarieša visvarenību vai vismaz parunāties ar viņu intīmos apstākļos.

Kādu rītu Jēzus saņēma šāda satura zīmīti:

«Varizejs Sīmanis rītdien rīko pieņemšanu. Viņš būs laimīgs, ja redzēs pie sevis Jēzu no Nācaretes.»

Mūsu bezbēdīgais varonis tūdaļ, paziņoja Sīmanim, ka ielūgumu pieņemot. Un tā nu noteiktajā stundā viņš pārkāpa varizeja mitekļa slieksni.

Pēc tā laika paražas, ja viesim gribēja parādīt godu, tad viņam, mājā ieejot, piedāvāja nomazgāt kājas, apslacināja viņu ar mirrēm un pat skūpstīja uz vaiga.

Varizejs, kam tikai gribējās paskatīties, kāds īsti ir mesija, ignorēja visas šis izdarības. Viņš sagaidīja Jēzu diezgan atturīgi, apmierinādamies ar pašiem banālākajiem komplimentiem.

— Priecājos iepazīties … Daudz esmu par tevi dzirdējis un jau sen vēlējos ielūgt brokastīs. Lūdzu, bez ceremonijām, iekodīsim, ko dievs devis… Ceru, tu neturēsi uz mani greizu pratu.

Jēzus atbildēja tādā pašā garā. Galu galā viņam visādi godinājumi bija pavisam vienaldzīgi: galvenais, lai cienasts būtu, kā pienākas, un pietiekamā daudzumā.

Viņš mierīgi apsēdās pie galda un, kamēr saruna vērpās ap laiku un ražu, cītīgi noņēmās ar cepeti, cenzdamies aprit pēc iespējas vairāk. Patiesībā tā ari vajadzēja rīkoties: viņu taču bija ielūguši nevis aiz draudzības, bet gan aiz ziņkārības, tātad viņam arī atbilstoši vajadzēja izturēties.

Sarunājās viņš par pašiem vispārīgāka jiem jautājumiem un nekādi neizrādīja savu visvarenību.

Pa to laiku pilsētā izplatījās baumas, ka Jēzus uzkožot pie Sīmaņa. Ziņkārības urdītie dīkdieņi saskrēja no visām pusēm un ar dažādiem ieganstiem ielavījās viesmīlīgā varizeja mājā. Ievērodami savas zemes paražas, kalpi visus ielaida dzīru zālē. Durvis virinājās bez mitas.

Te nu pie galdnieka brīnumdara pēkšņi pieslīdēja kāda sieviete, kas bija izmanījusies iespraukties pūlī. Tā bija jauna, diezgan viegli ģērbusies un vēl it glīta blondīne. Rokās viņa turēja alabastra podiņu ar mirrēm.

Nokļuvusi Kristum līdzās, viņa metās tam pie kājām. Podiņš izkrita viņai no rokām un saplīsa. Smaržas iztecēja pa grīdu. Tad daiļava, aiz sarūgtinājuma raudādama, atpina matus, samērcēja tos izlijušajās mirrēs un ņēmās ar šo improvizēto sūkli berzēt baloža dēla putekļainās ķepas.

Klātesošie mazliet brīnījās, redzēdami šo zīmīgo rituālu. Pēc tā laika paražām tas nozīmēja nepārprotamu mīlestības atklāšanu. Sī manis tādas lietas labi pārzināja, un viņam tūdaļ viss kļuva skaidrs.

Pa to laiku viņa zieda un zieda, un zieda Jēzum papēžus, potītes, ikrus un citas jutīgas vietas, bet Jēzus, acis aizmiedzis, irgāja un pa brīžam iespiedzās, kad daiļavas blondie mati viņu patīkami kutināja.

Tas viss jau nebūtu nekas, tikai viena nelaime: šī daiļava nepavisam nevarēja lepoties ar stingriem tikumiem. Par tiklību viņu nekur nevainagotu ar baltām rozēm, ne nu vēl Jūdejā. Gluži otrādi, ar savām dēkām viņa bija izpelnījusies gluži citāda rakstura popularitāti. Viņu sauca Marija. Bija viņa precējusies, bet nesen pasūtījusi savu laulāto draugu kaut kur tālāk, iepriekš izgreznojusi viņu ar dūšīgiem ragiem. Viņas vīrs bija kāds Papuss, Jūdas dēls, pēc aroda rakstu mācītājs. Daiļava sagādāja viņam patiesi jautru dzīvi.

Pirmajā laikā, iemantojis ragus, Papuss mēģināja skaisties. Viņš pat jutās greizsirdīgs, — par to raksta visi mācītie teologi, — un ieslodzīja nabaga Mariju savā mājā.

Tas viņam līdzēja tikpat kā mironim komprese. Marija greznoja sava laulātā drauga galvu ar jauniem un jauniem izaugumiem. Dārznieks, kučieris, sulainis, pavārs, šveicars, maizes piegādātājs, pārtikas veikala komijs, kas atnesa rēķinus, — visi viņai noderēja. Viņa bija nepiesātināma. Kad viņas mīļākie jau galīgi bija zaudējuši spēku, viņa vēl aizvien aicinoši elsoja.

Kādā jaukā rītā, izmantodama Papusa neilgo prombūtni, Marija aizmuka kopā ar jaunu virsnieciņu, ko bija ievērojusi pa logu.

Virsnieks dienēja Magdalas garnizonā. Marija pārcēlās uz šo pilsētu. Sapīkušajam vīrani pietika prāta nospļauties par neuzticīgo sievu un aizmirst viņu, un tad skaistule, ko nekas vairs nesaistīja, sāka dzīvot zaļi, cenzdamās atgūt nokavēto.

Paši dievbijīgākie komentatori atzīst, ka netiklā daiļava, uzlikusi vīram ragus, arī savu mīļāko neatstāja tukšā. īsi sakot, viņas varoņdarbi virknējās tik garā rindā, ka darīja slavenu veselu pilsētu, un tagad, runājot par Mariju, viņu allaž dēvēja tikai par «Magdalēnu» (Madaļu), jo dažos mēnešos viņa izmanījās izgulēties ar visiem vīriešu dzimuma iemītniekiem Magdalā.

Pirmoreiz ieraudzījusi Jēzu, Madaļa nosprieda:

— Lai mani pērkons sasper, ja nenoķeršu šo skaistuli!

Kopš tā laika viņa to visur vajāja, raidīja viņam dedzīgus skatienus un bija klāt gandrīz visās viņa izrādēs ar brīnumiem. Tā arī Nainē viņa bija atkļuvusi īstā laikā, lai redzētu atraitnes dēla augšāmcelšanās brīnumu. Beidzot, sapīkusi, ka Jēzus viņu neievēro, viņa pārdroši iemanījās namā, kur svaidītais mielojās pie varizeja Sīmaņa galda.

Nu gan Madaļa jutās droša par panākumiem! Un tiešām, baloža dēls ne vien pamanīja viņu, bet pat žēlīgi atļāva skaistulei kutināt un skūpstīt viņam kājas.

Turpretim varizeju Sīmani tas dziļi šokēja. Vai gan bija iespējams, ka cilvēks, kas uzdevās par pravieti, būtu tik akls? Ka viņš atļāva dievs zina kādai dāmiņai skūpstīt sev kājas, — tas jau pats par sevi skandāls. Bet, ja viņš neredzēja, ka šī lipīgā blondīne ir pati prastākā padauza, — tad tas jau bija par daudz!

«Tā nu gan ir maita!» viņš pie sevis murmināja. «Nu, bet Jēzus, Jēzus! Lai nu viņš tagad stāsta, kam grib, ka varot paredzēt nākotni, — tikai ne man. Vispirms viņam nebūtu kaitējis tikt skaidrībā par tagadni. Viens no diviem: vai nu viņš redz, ka viņam darīšana ar viszemākās markas prostitūtu, vai arī viņš to neredz. Ja neredz, tad viņš ir tāds pats pravietis kā tas podiņš tur zem gultas, bet, ja redz, tad viņš pats ir labais!»

Vai redzat, kādas sekas var radīt ticības trūkums! Redziet, ko nozīņiē nepareizs viedoklis!

Jēzus tūdaļ izlasīja Sīmaņa dvēselē visu, ko tas par viņu domāja, un nolēma pasniegt šim īsu, taču neaizmirstamu mācību.

Pastiepis pret skaistuli kājas, lai tai būtu ērtāk kutināt, viņš pagriezās pret varizeju un teica:

—    Sīinan, gribu iečukstēt tev pāris vārdu.

—    čuksti vien, — namatēvs pasmējās.

—     Kādam kreditoram bija divi parādnieki: viens bija parādā piecsimt dināru, otrs — piecdesmit. Redzēdams, ka viņam nezin vai izdosies dabūt savu naudu atpakaļ, tā kā abi parādnieki bija pliki kā sinagogas žurkas, viņš nospļāvās un nolēma būt augstsirdīgs,

Ataicinājis abus, viņš tiem sacīja: «Mani draugi, jūs esat man kādu nieku parādā, taču gribu jūs aplaimot. Aizmirsīsim to, un lieta darīta!» Protams, parādnieki aiz prieka iekliedzās un apbēra viņu ar pateicību. Bet, saki man, Sīman, — kuram no viņiem jājūt lielākā pateicība pret nesavtīgo aizdevēju?

—   Saprotams, tam, kam atlaida lielāku summu! Kā gan citādi?

—    Tu esi pareizi izspriedis

—     Bet kas tālāk?

—   Tālāk tas, ka mana līdzība attiecas uz tevi un uz šo sievieti.

—    Vai tu smejies?

—    It nemaz! Gluži otrādi, runāju pavisam nopietni. Kad ienācu tavā namā, tu man pat nepiedāvāji ūdeni pēc paražas, lai nomazgātu kājas … Ak, es to nesaku pārmezdams, bet gluži vienkārši konstatēju faktu… Turpretim šī sieviete iesmaržoja man papēžus ar visretākajām smaržām. Vai gribi paostīt? Pats pārliecināsies, kā tās smaržo …

—    Tāpat ticu, skolotāj .. .

—    Tu pat nenoskūpstīji mani uz vaiga, kā pieņemts, bet viņa mani skūpsta nevis uz vaiga, bet skūpsta manas kājas un skaties, cik dedzīgi! Tātad šī jaukā blondīne mīl mani vairāk nekā tu, tāpēc viņa arī apliecina savu atzinību …

—    Atzinību? Par ko?

—    Kā — par ko? Par pakalpojumu, ko esmu viņai izdarījis un ko tu pat nenojaut!

—    Kas tas par pakalpojumu, saki, lūdzams!

—     Manā varā ir piedot grēkus, Sīman. Tevi tas varbūt pārsteidz, un tomēr… Sēzdamies pie tava galda, piedevu tev vairākus grēciņus, kas gulēja uz tavas sirdsapziņas, kaut arī tu, protams, nekā nemanīji. Gluži tāpat, atļaudams šai sievietei skūpstīt man kājas, es šķīstīju viņas dvēseli no sārņiem, un, vari man ticēt, viņai tas jau sen bija vajadzīgs. Sī glītiņā blondīne to saprata un tāpēc iemīļoja mani… Viņa nu ir tas parādnieks, kam augstsirdīgais aizdevējs piedeva piecsimt dināru lielo parādu.

Bet Sīmanis vēl joprojām nejutās pārliecināts: ticības jautājumos viņam piemita apbrīnojama stūrgalvība.

—     Kālab gan pēkšņi šai staigulei tiek izrādīta tāda pārāka labvēlība? — viņš jautāja.

—     Tas ir gluži dabiski: viņas grēku rakstura dēļ. Jūtu nepārvaramu slioksmi uz padauzām. Jo vairāk sieviete nododas mīlai, jo viņa man dārgāka. Bet šai īpaši «viņas grēki, kuru bija daudz, ir piedoti, jo tā daudz ir mīlējusi» (Lūka, 7. nod., 36,—50. p.).

Varizejs Sīmanis neatbildēja nekā. Bet viņa dvēsele uz visiem laikiem noslēdzās pret Jēzus Kristus mācību, un pie sevis viņš nodomāja, ka nākamreiz sargāsies ielūgt savā mājā viesus ar tik apšaubāmu morāli.

Evaņģēlijā nav stāstīts, kā beidzās šis notikums.

Taču pilnīgi skaidrs, ka Madaļa, redzēdama.

cik labvēlīgi Jēzus uzņēma viņas koķetēriju, neapmierinājās ar sasniegto. Es, piemēram, esmu pārliecināts, ka viņa aizveda baloža dēlu pie sevis.

Kad vīrietis atļauj sievietei kutināt sev kāju pēdas ar otiņu no viņas pašas gaišajiem matiem, tad viņš nedomā apmierināties ar to vien.

Turklāt teologi gan lien vai no ādas laukā, cenzdamies pierādīt staigājošā Vārda mātes Marijas nevainību, bet viņi pat nemēģina apgalvot, ka Jēzus būtu sekmīgi pretojies daudzo meiču vilinājumiem, vadīdams kopā ar tām dienas un naktis.

Varizeju Sīmani, kas neticēja Kristum, varēja šokēt viņa netikumība. Svētuļi, gluži otrādi, uzskata ikvienu, pat pilnīgi nepārprotamu laipnību, ko izrādījis kāds svētās kārtas cilvēks, gluži par dieva dāvanu. Tā, piemēram, ja garīdznieks, tas ir, persona, kurā iemīt daļiņa tā kunga svētības, atļaujas pajokoties ar mazu meiteni, tad krietni kristieši to neuzskata ne par ko peļamu. Civillikumi nosoda pārlieku temperamentīgus garīdzniekus, toties baznīcas likumi viņus attaisno. Jēzus kalps, kas iesēdināts cietumā par laulības pārkāpšanu vai par mazgadīgu meiteņu pavešanu, tūdaļ tiek izsludināts par mocekli, bet viņa upuris vai laulības pārkāpšanas līdzdalībniece, izpelnījusies svētību, top gandrīz vai par svēto.

Tad, jo vairāk, kāpēc gan Jēzus nevarēja svētīt Mariju, padarot viņu par savu mīļāko?

Doktora Papusa neuzticīgā laulene, kas pievīla visus savus mīļākos, arī Magdalas virsnieciņu, baloža dēla skavās atguva sen zaudēto nevainību. Viņa kaisli iemīlējās Jēzū, un tas ar viņu jutās visai apmierināts. Kā gan ne! Viņš taču bija pirmais Madaļas mīļākais, kam netika uzlikti ragi.

Mums vēl vajadzēs runāt par Kristus un Marijas Madaļas mīlas dēkām. Tikai daži teologi, kas pazīstami ar savu aklo fanātismu, noliedz, ka pastāvējis šis mīlas sakars. Un otrādi, to bez ierunām atzīst daudzi jo daudzi baznīcas tēvi, starp citiem arī svētās Avinjonas Agrikulas kolēģijas kanoniķis, plaši pazīstamais «Kristiādas jeb Atdotās paradīzes» autors abats Dcdosā Delaboms.

36. nodaļa ĢIMENE JĒZUS KRISTUS IZPRATNĒ

Un viņam ziņu deva un sacīja: tava māte un tavi brāli stāv ārā un grib tevi redzēt. Bet viņš atbildēdams uz tiem sacīja: mana māte un mani brā|i ir šie, kas dieva vārdu dzird un dara.

Lūka. 8. nod., 20. un 21. p.

as kungs Jēzus, līksms un apmierināts ar savu uzvaru, devās atpakaļ uz Galileju, uz Nācaretes apkaimi. Viņu neatvairāmi vilka pie sevis šī pilsēta, kur viņš bija saņēmis tikai dunkas un belzienus. Likās, viņš nozvērējies, ka pēdējais vārds tomēr paliks viņam.

Sākumā Jēzus tur mēģināja radīt sev pravieša reputāciju, teikdams apgarotas runas, taču vietējie viņu izsmēja. Tad viņš ar viltu iemanījās sinagogā, lai notēlotu mācītu dok

toru no Jeruzalemes, taču viņu pazina, nodzina no paaugstinājuma un gandrīz vai nogrūda no kalna bezdibenī. Šoreiz baloža dēls nolēma gūt panākumus ar sieviešu palīdzību.

Viņš jau iepriekš tīksminājās, kā satrieks savus novadniekus, kad ieradīsies kopā ar Madaļu, tiešām visai efektīvu un turklāt vēl neticami bagātu dāmu.

Būt mīlētam un lai tevi mīlētu tevis paša dēļ — par to var tikai sapņot!

Ja Jēzus kādreiz par to bija sapņojis, tad tagad tas piepildījās.

Viņu, nabagu, bija iemīlējusi apskaužami turīga sieviete. Viņš nepavisam nebija skaists, un tomēr ieguva burvīgu mīļāko, apetītlīgu kā rožābolu.

Starp citu, par ko es runāju? Tagad viņam bija nevis viena, bet gan vesels bars viņā iemīlējušos pielūdzēju! Viņam visur sekoja īsts harēms! Pati mīļākā sultāniete, protams, bija Madaļa, taču taisnības labad jāaizrāda, ka ne jau viņa viena dāvināja Jēzum savu uzmanību.

Evaņģēlijā nosauktas vārdā vēl divas viņa pielūdzējas: Joanna un Zuzanna. Par Zuzannu nav nekādu ziņu, vienīgi tas, ka viņas vārds senebreju valodā nozīmē «lilijas zieds». Bet par Joannu svētais Lūka vesti, ka ta bijusi kāda Kūzas — Eroda muižas pārvaldnieka laulātā draudzene. Reiz ieraudzījusi Jēzu, Joanna sev teica: «Tas ir vīrietis, kāds man vajadzīgs!» Un, realizējusi savu īpašumu, viņa pameta viru, lai sekotu Kristum.

— Kas mani mīl, tas nāk man līdz! — skandināja staigājošais Vārds.

Un tiešām, viņam visur līdzi staigāja sieviešu bars. Te bija gan no saviem vīriem aizbēgušas laidenes, gan padauzas, kas ņēma samaksu par stundām vai par reizēm. Visas viņas šausmīgi cienīja aizliegtos ābolus un visas kā bez prāta mīlēja savu kungu un pavēlnieku.

Viņas tā dievināja Jēzu, ka labprāt apņēmās to uzturēt par savu naudu. Viņš savukārt nekautrējās izmantot šo dāmu labsirdību.

Un lai lasītāji nedomā, ka es pārspīlēju! Evaņģēlijā par to rakstīts melns uz balta.

Atveriet Lūkas evaņģēlija astoto nodaļu, lasiet otro un trešo pantu. Tur diezgan nepārprotami teikts, ka kopā ar viņu bijušas «… kādas sievas, kuras viņš bija dziedinājis no ļauniem gariem un vājībām, Marija, saucama Madaļa, no kuras septiņi velni bija izgājuši, un Joanna, Eroda nama uzrauga Kūzas sieva, u,n Zuzanna, un daudzas citas sievas, kas no sava padoma viņam kalpoja».

Kā redzat, nav kur sprukt, mācītāju kungi!

Tā rakstīts: «no sava padoma viņam kalpoja», un parakstīts: «svētais Lūka».

Domāju, jūs zināt, kā sauc zelli, kas ļauj, lai sieviete «no sava padoma viņam kalpotu»? Sis nosaukums ir pārlieku nepieklājīgs, es nevaru to uzrakstīt, kaut gan tas, par kuru runājam, pilnīgi nopelnījis šo apzīmējumu, un tāpēc lūdzu atļauju aizstāt vispār pieņemto terminu ar modernāku un mazāk rupju sugas vārdu — alfonss 37 .

Tā nu alfonss Kristus uzskatīja sevi stāvam pāri visiem aizspriedumiem. Viņš iesāka ar klaidonību un tika tiktāl, ka viņu uzturēja viņa dāmas. Pa šo taciņu viņam visādā ziņā vajadzēja nonākt līdz karātavām, un galu galā tā arī notika, jo krusts tais laikos aizstāja vulgāras karātavas. Lielisks personāžs, vai nav tiesa? Garīdznieki izraudzījušies kristīgajām aitiņām par paraugu pavisam noteikta tipa varoni. Tā vien izskatās, ka baznīckungi nosprieduši paņirgāties par lētticīgajiem vientiešiem, radīdami leģendu par pilnīgi fantastisku dievcilvēku un apveltīdami viņu ar klaidoņa, turklāt vēl ar alfonsa raksturiezīmēm, bet nevis izvēlēdamies cienījamu ģimenes tēvu, tikumīgu pilsoni un godīgu darba cilvēku !

Taču nē, redzams, pati dziļākā visu reliģiju būtība ir tāda, ka tās pasludina par dievišķīgam un kanonizē pašas derdzīgākās cilvēku īpašības.

Tas ir visai zīmīgi. Kultu radītāji, sākdami savu darbu, droši vien spriež šādi:

— Lai muļķotu tautu, jāpiespiež tā ticēt kādai augstākai būtnei, savā ziņā pārdabiskam klaunam, ko mēs vadām kā marioneti. Bet, lai šī augstākā būtne kļūtu saprotama un tuva vienkāršajiem prātiņiem, jāpiešķir tai gluži materiāls veids, jāliek tai vismaz dažus gadus pavadīt visiem pazīstamos zemes dzīves apstākļos, cilvēka ādā. Bet, ja sāksim dievišķot īstu cilvēku, taisnīgu, godīgu, čaklu, visiem cienījamu kā dēlu, tēvu un laulātu draugu, kam piemīt visi dižu cilvēku tikumi, tad tur mums nebūs nekādu nopelnu. Tādus cilvēkus cienī arī bez mums, un mēs nekā neiegūsim. Mūsu uzdevums, teologu uzdevums, ir pavisam citāds. Mums jāžonglē ar aloģismiem, jākrauj viens absurds uz otra, jāiztēlo netikums par tikumu un ļaunais par labo, un, kad tā būsim samulsinājuši vientiešus, tad iegūsim varu pār viņu prātiem. Tāpēc ņemsim un pārvērtīsiin mūsu dievu par vispēdīgo klaidoni!

Iesāksim ar to, ka viņš būtu cēlies visdumjākajā veidā, teiksim, no putna. Tad darīsim viņu par nelietīgu dēlu un brāli un reizē par sliņķi, kam dīkdienība tīk vairāk nekā darbs. Lai viņš necienī savas zemes likumus, bet lai allaž un allaž neievēro un pārkāpj tos. Lai nodarbojas ar šarlatānismu, ubagošanu un zagšanu. Lai vazājas ar prostitūtām, kas viņu uzturēs par savu sapelnīto naudu. Lai izvēlas sev pavadoņus no pašiem lielākajiem neliešiem un pat no tādām padibenēm kā dzimtās zemes nodevējiem. Lai viņš pats pārkāpj laulību un lai attaisno laulības pārkāpšanu. Lai viņam piemīt visi iespējamie netikumi: godkāre, mazdūšība, negodīgums un melīgums. Un lai viņa nožēlojamā dzīve noslēdzas pilnīgi pelnīti: lai viņu ar kaunu pakar pie karātavām starp divi zagļiem, no kuriem viens, izrādīsies, būs viņa draugs. Un tad, izdomājuši leģendu, kam no viena gala līdz otram vajadzētu būt sātana iedzīvinājumam, mēs ļaudīm teiksim: «Tas ir dievs, pielūdziet viņu!» Un visi tie, kas būs tik akli, ka šajā pasakā nesaskatīs nekā cita kā vien dubļus, melus un noziegumus, lai ir mūžam nolādēti un atstumti, pat tad, ja viņi paši kādreiz tikuši dievišķoti. Turpretim tie, kas noticēs mūsu leģendai un nolieks galvu mūsu teoloģiskās fikcijas priekšā, — tie ir mūsu ieguvums! Viņi piederēs mums ar miesu un dvēseli, un arī visa viņu nauda tecēs mūsu zutenī.

Vienīgi tā var izskaidrot dieva radīšanas problēmu. Jo nicināmāks kāds personāžs, jo vieglāk viņu iztēlot par dievu. Ir taču pilnīgi acīm redzams, ka nav iespējams nodibināt nekādu reliģiju, ja pirms tam neapmuļķo tautas masas. Tāpēc, lai radītu jaunu kultu, vispirms vajag visus dabiskās cilvēku morāles jēdzienus apgriezt kājām gaisā.

Ievērodami šādus principus, kristiānisma teorētiķi tad arī radīja mītu par Jēzu, bez kādas kautrības piešķirdami savam varonim līdz pēdējai pakāpei pagrimuša cilvēka iezīmes.

Un turklāt tiem netrūka nekaunības teikt, ka pat viņa radi aiz kauna sarkuši par viņu.

Kad Jēzus ģimene uzzināja, ka viņš atkal nāk uz Nācareti, ģimenes locekļi nezināja, kur dēties. Viņi nolādēja nelaimīgo klaidoni, kas itin kā bija spraudis sev par mērķi grūst viņus visus kaunā un negodā.

Cenzdamies vismaz ārēji ievērot pieklājību, radinieki izlikās žēlojam Jēzu.

— Nabaga puisis! — viņi atbildēja tiem, kas nāca viņiem stāstīt par bijušā galdnieka kārtējiem izlēcieniem. — Viņš zaudējis prātu! Viņš galīgi sajucis! Viņš vairs neatbild par savu rīcību.

Bet sirds dziļumos tie uzskatīja savu radinieku par rūdītu nelieti, ko pēc iespējas drīzāk vajag iebāzt kaut kur tādā vietā, kur viņš vairs nevarēs pastrādāt savus numurus.

Sai nolūkā viņi visi pulkā izgāja Jēzum pretim, lai to sagrābtu un iesēdinātu aiz atslēgas.

Sī detaļa fiksēta Marka evaņģēlijā (3. nod., 21. p.): «…Tad tie izgāja viņu savaldīt, jo tie sacīja: viņš ir bez prāta.»

Tā bija ģimenes lieta, un tajā nolēma piedalīties visi Jēzus radinieki: brāļi, māsas, brālēni, un pat viņa māte Marija negribēja palikt malā.

Ekspedīcijas priekšgalā stāvēja četri Kristus brāļi: Jēkabs, Joze, Jūda un Sīmanis (Marks, 6. nod., 3. p.).

Bet, kad viņi ieradās sastapšanās vietā, piekļūt pie Jēzus nebija iespējams. Baloža dēls dziedināja kārtējo apsēsto, kas, pēc evaņģēlista Mateja vārdiem, bija mēms un akls, bet, pēc evaņģēlista Lūkas Vārdiem, tikai mēms38 . Svaidīto modri sargāja viņa apustuļi: viņš aizlaikus bija tiem pavēlējis nekādā ziņā nelaist klāt radiniekus, ja tiem pēkšņi iešautos prātā atnākt viņam pakaļ no Nācaretes. Kā redzat, viņš pārlieku vis neuzticējās savai ģimenei.

Tas viss norisinājās uz lielceļa. Jēzus favorītes atpūtās tuvējā krodziņā. Ap staigājošo Vārdu un viņa apustuļiem salasījās liels pūlis.

Jēzus pavēlēja atvest apsēsto.

—    Ceru, tu neesi kurls? — baloža dēls tam jautāja.

Tas noraidoši pakratīja galvu.

—    Lieliski! Tādā gadījumā klausies, ko es tev teikšu. Mans draugs, tu esi kļuvis mēms un akls (turēsimies pie svētā Mateja versijas), tāpēc ka tevī iemitinājies nelabais. Tāpēc neņemšos ārstēt tevi no mēmuma un akluma, bet tikai izdzīšu no tevis velnu, un tad tu kļūsi redzīgs un sāksi runāt.

Kurlmēmais, vai nu viņš bija apsēsts, vai nebija, visādā ziņā ilgojās atkal iegūt spēju redzēt un, galvenais, runāt. Gluži dabiski, ka viņš neprotestēja pret Jēzus uzstādīto diagnozi. Viņš nepacietīgi gaidīja dziedināšanu.

—    Ei, velns! — Jēzus iebrēcās. — Kas tev atļāva izraudzīties par mitekli šā cilvēka miesu? Nu, nāc laukā, es tev pavēlu!

Jūs, draugi lasītāji, protams, nešaubāties, ka nešķīstais gars steidza paklausīt. Viņš izlēca no kropļa mutes, kā vienmēr, skaļi kauk-

dams, lai neatkāptos no nodibinātās paražas. Dziedinātais tūdaļ atvēra acis un ņēmās stāstīt visādas anekdotes, lai tikai parādītu, ka viņa mēle darbojas teicami.

Brīnums, kā jau varēja sagaidīt, sajūsmināja dīkdieņu pūli. Tikai nedaudzi klejojoši rakstveži — evaņģēlisti viņus dēvē par rakstu mācītājiem, ko varizeji bija speciāli atsūtījuši no Jeruzalemes, neapmierināti saviebās un uzrunāja sanākušos:

—     Labie ļaudis! Jums vajadzētu nevis sajūsmināties par šā cilvēka brīnumiem, bet gan sadot viņam pa kaklu un krietni noslānīt viņu! Kā gan citādi viņš var izdzīt vienkāršos velnus, ja ne ar Belcebula — velnu valdnieka spēku? Redzams, viņš ar to noslēdzis līgumu, citādi tas nevar būt!

Rakstu mācītāju mājiens trāpīja vārīgā vietā. Kā insinuācijas paraugs tas atzīstams par īstu atradumu.

Jēzus tūdaļ nojauta briesmas un uz sitienu atbildēja ar sitienu.

—     Ko jūs saprotat no tādām lietām, vientieši? — viņš izsaucās. — Neuzskatiet velnu par tādu muļķi! Kālab gan viņš ņemsies man palīdzēt? Lai es viņu pēc tam izdzītu no apsēstajiem? Tas gan būtu jauki! Cilvēku ienaidnieks nav sev pašam ienaidnieks. Neriens nams, kas pats sevī sašķēlies, nevar turēties, kad tā sienas cita citu nebalsta. Un, ja sātans sātanu izdzen, tad viņš ir ienaidā ar sevi pašu; kā tad viņa valsts var pastāvēt?

Arguments bija svarīgs. Turklāt publika neapšaubāmi atbalstīja Kristu. Rakstu mācītāji steidza uzlikties platmales un nozust, cik ātri vien jaudāja, pūlim svilpjot un aurojot.

Izmantodams gadījumu, Jēzus uzrunāja sanākušos, izteikdamies galvenokārt līdzībās. Viņš izstāstīja notikumu, kā reiz kāds vīrs apsējis savu tīrumu ar labu sēklu. Nakti atnācis viņa. nedraugs un apsējis to pašu tīrumu ar sliktu sēklu. Labā sēkla un sliktā sēkla uzdīgusi reizē, bet sliktā sēkla bijusi nezāle, kas mākuši nost kviešus. Tad, lai ievāktu labos graudus, šim cilvēkam vajadzējis izravēt nezāles visā tīrumā — jāteic atklāti, tas ir visai vienmuļš un nogurdinošs darbs. No tā viņš būtu varējis izvairīties, ja būtu aizkavējis savu ienaidnieku nakti iesēt slikto sēklu, tas ir, nezāles.

Šī līdzība ņemta no senām austrumnieku fabulām, un tās jēga viegli uztverama:

— Tas, ko es jums saku, ir labā sēkla, tāpēc ticiet man uz vārda. Bet galvenais — lai dievs jūs pasargā uzklausīt tos, kas sadomās mani diskreditēt, jo viņu vārdi ir nezāles. Ja jūs klausīsities manos ienaidniekos, jūs vairs nepiesargāsities, vairs man neticēsit, un tad nezāles nenovēršami nomāks kviešus.

Garīdznieki bieži labprāt atceras šo līdzību, ko viņi likuši savam dievam mutē.

Pretstatā tai cilvēku gudrība radījusi parunu: «Kas klausās vienu zvanu, dzird vienu skaņu.» Tātad, lai gūtu pareizu priekšstatu par kādu mācību, reliģiju un tās kalpiem, jāieklausās ne vien tajos, kas cildina, bet arī tajos, kuri kritizē.

Nav nejaušība, ka garīdznieki gudro parunu aizstājuši ar līdzību par kviešiem un nezālēm.

—     Sargieties, aitiņas, jaunas un vecas! — viņi teic. — Nelasiet antiklerikālas grāmatas un neklausieties ateistiskas lekcijas! Jūs kopš šūpuļa esat audzināti tā, lai ticētu muļķībai un uzticētos netikumam. So ticību un šo uzticēšanos jūs varat saglabāt tikai tad, ja izvairīsities no visa, kas var jūs pārliecināt par pretējo.

Cīņā par cilvēku dvēselēm tas ir negodīgs paņēmiens, bet kas gan paliktu pāri no reliģijas, ja tā par savu ieroci ņemtu godīgumu?

Tā nu apustuļi un pūlis ar baudu gremoja līdzību.

Atstumti pašās pēdējās rindās, Jēzus radinieki apspriedās. Pašreizējais moments neapšaubāmi bija visai neizdevīgs, lai sagrābtu klaidoni. Sapulcējušies noteikti pretotos atklātai nolaupīšanai.

Tad Jēzus ģimene nolēma izmēģināt viltību un vispirms ievilināt svaidīto klusā vietiņā. Brāļi teica, ka gribētu ar viņu aprunāties. Kāds no pūļa piesolījās tiem palīdzēt.

—     Rabi! — viņš uzrunāja Jēzu. — Seit ir visa tava ģimene: māte, māsas, brāļi un visi tavi radiņi. Viņi speciāli ieradušies no Nācaretes, lai tiklos ar tevi.

—     Nospļauties man uz visiem šiem ļaudīm! — Jēzus atcirta. — Lai iet, no kurienes nākuši!

—    Pag, rabi, vai tad tu nedzirdēji: te ir tava vecā māmuļa!

—    Bet es tev saku, ka man nav nekādas daļas gar viņiem!

Pūlis pašķīrās: Marija, brāļi un citi Jēzus radinieki varēja mazliet pavirzīties uz priekšu. Viņus ieraudzījis, svaidītais pacēla balsi, lai tuvinieki dzirdētu, un izsaucās:

—     Lai taču mani beidzot liek mierā! Kas ir mana māte? … Kas ir mani brāļi? … Vai gan šie, kas atnākuši no Nācaretes? … Smieklīgi. Izņemot manus apustuļus un lādzīgās sievietes, kas mani mīl, man nav ģimenes! Mani uzticīgie ceļabiedri — tā ir mana īstā ģimene.

Un, norādīdams uz glīto puišeli Jāni, kas aiz lepnuma piepūtās, viņš piemetināja:

—    Tas ir mans mīļākais māceklis, man viņš ir gan brālis, gan māsa, gan sieva, gan māte. Bet tie, kuri dēvējas par maniem tuviniekiem, var vākties prom! Skaidrs?

Jēzus radiem pietika prāta neuztiepties. Vairāk nekā jebkad kaunēdamies par savas ģimenes necienīgo locekli, viņi steidzās prom, atmezdami tam ar roku (skaties Mateja evaņģēliju, 12. iiocl., 22.-37. p. un 46.-50. p.;

13. nod., 1.—53. p.; Marka evaņģēliju, 3. nod., 20.—25. p. un 4. nod., 1.—34. p. un Lūkas evaņģēliju, 8. nod., 1.—21. p.).

Bet staigājošais Vārds, nogaidījis, kamēr pūlis izklīst, kopā ar apustuļiem devās uz viesnīcu pie savām daiļajām cienītājām.

37. nodaļa APSAUKTA VĒTRA UN SATRAKOJUŠĀS CŪKAS

Un tie mācekli piegājuši viņu modināja un sacīja: Kungs, palīdzi mums, mēs grimstami

Un viņš uz tiem sacīja: Jūs mazticīgie, kam esat tik bailīgi! Un viņš cēlās, apsauca vēju un jūru, un iestājās pilnīgs klusums.

Bet tie cilvēk! brīnīdamies sacīja: kas tas tāds, ka vēji un jūra tam paklausa?

… Bet tālu no viņiem bija liels cūku pulks ganībā.

Un tic velli viņam lūdza un sacīja: ja tu mūs izdzen, tad atvēli mums Ieskriet tai cūku pulkā. *

Un viņš uz tiem sacīja: eital Un Izbēguši tie Ieskrēja tai cūku pulkā. Un redzi, viss cūku pulks Iegāzās no kraujas Jūrā un noslīka ūdenī.

Matejs. 8. nod., 25.-27. un 30,—32. p.

ēzus alka izklaidēšanās, taču nebija ņēmis vērā savu nu jau prāvo popularitāti. Viņš nepaguva pārmīt ar savām draugaļām ne desmit vārdu, kad kroga priekšā atkal salasījās pūlis. Cilvēki gribēja viņu redzēt un dzirdēt, vēlējās viņam pieskarties vai vēl kaut kā citādi izpaust savu dievināšanu. Tas viss nāca gluži nelaikā.

Svaidītais atvainojas savām dāmām, ka nevarēs pakavēt viņām laiku.

—     Vai redzat, kas notiek? — viņš teica. — Pūlis aug ar katru mirkli. Vai dzirdat, kā viņi laužas pa durvīm iekšā? Labāk nozudīšu: mani saniknotie cienītāji tā kā tā neļaus mums mierīgi pārlaist nakti.

Tā nu viņš pateica tām «uz redzēšanos» un pa ķēķa durvīm izspruka laukā no kroga.

Kopā ar apustuļiem viņš nokļuva līdz tuvākajai kuģu piestātnei un tur lika sameklēt laivu. Tieši tobrīd kāda liellaiva rīkojās pacelt enkuru, lai dotos uz pretējo ezera krastu.

—    Tas mums der, — Jēzus teica. — Galvenais — tikt pāri viņā krastā, vairāk man nekā nevajag.

Tad, uzrunādams liellaivas īpašnieku, viņš jautāja:

—    Kurp brauksit?

—     Uz Ģerģeziešu malu, — tas atbildējis, raksta Matejs. Marks un Lūka stāsta, ka viņš braucis uz Gadariešu zemi.

Apustuļi iekāpa laivā līdz ar staigājošo Vārdu.

Visu satraukumu nogurdināts, Jēzus atgūlās uz virvju kaudzes un iesnaudās. Pēc dažiem mirkļiem viņš jau krāca un šņāca kā kalēja plēšas.

Laiks turējās brīnum jauks. Spirgta brīze ņirbināja ezera līmeni un piepūta buras. Laiva ņipri slīdēja uz priekšu.

Apustuļi sapulcējās aizvēja pusē, atspiedās pret falšbortu un atpūtās, laiski pāraudami savā starpā pa vārdam.

—     Mūsu skolotājs nu gan ir tāds nekauņa, kādu var tālu pameklēt, — Tadejs ieteicās. — Iesēdināja mūs kuģītī, bet pašam nav pie dvēseles ne graša. Varu iedomāties, kādu ģīmi saviebs laivas īpašnieks, kad nonāksim Ģerģeziešu zemē un vajadzēs samaksāt par braucienu!

—     Ko tu uztraucies! — viņam pretim bilda Sīmanis-Akmens. — Tūdaļ redzams, ka tu tikai neilgi esi mūsu vidū. Kad laivas īpašnieks pieprasīs no mums naudu tāpat kā no citiem pasažieriem, mēs gluži vienkārši apgriezīsim uz āru tukšās kabatas, lai viņš nomierinās, bet Jēzus maksas vielā izstāstīs viņam kādu līdzību.

—    Labi, ja laivas īpašnieks ar to būs mierā! Man gan šķiet, šie matroži nemaz nav tik lādzīgi. Baidos, ka tikai mums nebūtu jāmaksā ar savu muguru …

Piepeši pie apvāršņa samilza melni mākoņi, vēja brāzma sašūpoja kuģeli, un tas sāka lēkāt pa viļņiem.

—    Velna milti! — matroži lādējās. — Kas par sērgu . .. Nu gan ies vaļā!

Laivas īpašnieks pavēlēja nolaist buras, taču drīz vien sacēlās tāda vētra, ka viņa kuģītim draudēja briesmas.

Mazais Jānis kā izredzētais māceklis gulēja līdzās Jēzum, uzlicis galvu tam uz krūtīm kā uz spilvena: skolotājs atļāva tādu familiaritiiti. Ūdens šļakatas un vēja brāzieni pamodināja Jāni, turpretim svaidītais krāca vēl varenāk: viņu nemaz tik viegli nevarēja uzcelt no miega.

Stāvoklis kļuva ik brīdi draudošāks. Viļņi svaidīja kuģeli, stūres vīrs visiem spokiem pūlējās noturēt stūri, kuģa īpašnieks brēca visā galvā, izkliegdams pavēles. Visām nelaimēm par kroni kuģa dibenā pēkšņi radās sūce. īpašnieks lūdza pasažierus palīgā: matroži jau tā skraidīja kā apsviluši. Laida darbā sūkni. Diemžēl ūdens ieplūda straujāk, nekā to spēja izsūknēt, un nu jau varēja pat aprēķināt, pēc cik ilga laika laiva noies dibenā.

Bet Kristus joprojām krāca.

Beidzot pārbijušies apustuļi metās pie viņa un sāka to raustīt.

Jēzus nožāvājās, izstaipījās un jautāja, kālab traucējuši viņu no miega.

—    Kas jums kait? — viņš ieprasījās, rādīdams izbrīnētu seju. — Es tik labi gulēju!

—    Skolotāj, mēs ejam bojā. Kuģis tūdaliņ nogrims. Glāb mūs! Glāb!

—    Un tālab jūs mani modinājāt? Goda vārds, to nu gan no jums negaidīju!

—     Bet paklau, skolotāj …

—    Ai mazticīgie, no kā tad jūs nobijāties? Vai gan ar jums var kaut kas notikt, ja jūsu vidū esmu es?

—    Protams, rabi, tev taisnība kā vienmēr, bet ūdens spiežas laivā, sūknis nejaudā to izsūknēt, un pēc piecām minūtēm mēs visi noiesim dibenā zivīm par barību!

—    Ja vien tu gribētu …

Tad Jēzus piecēlās un izteica vējam rūgtus pārmetumus:

—    Ko tas nozīmē, ļoti cienījamais vējš? Kā tu iedrošinājies aurot un kaukt, un šūpot šo kuģi? Tu esi nobiedējis manus mācekļus! Nē, tas ir par daudz … Un kas tev vispār atļāvis pūst? Man patiesi trūkst vārdu … Nolādētais vējš, nezinu, kas man liek atturēties, bet, nudien, ja tu ar savām nelietībām nerimsies, es tev tā iepūtīšu, ka visiem velniem aptecēsies dūša!

Par atbildi vējš zēģelēja vēl negantāk.

—     Bet nu ir gana! — Jēzus uzkliedza. — Es tev aizliedzu. Ciet klusu, kad runā Vārds!

Pēc šās pavēles vējš tūdaļ norima un vairs nepūta uz laivu.

Tad Jēzus pievērsās ezeram, kas vēl joprojām gāza viļņus pāri klājam, un, rokas sānos iespiedis, uzbruka nepaklausīgajai stihijai:

—    Un tu, Tibērijas jūra, vai nedzirdēji? Tas, ko teicu vējam, gluži tāpat attiecas arī uz tevi. Man tavi pekstiņi nepatīk. Mēs šeit neatrodamies tālab, lai tu mūs aprītu. Tūdaļ rimsties, citādi es arī tev sadošu pa ausīm!

Tibērijas jūra aprima kā pēc burvju zižļa mājiena. Matroži un pasažieri negribēja savām acīm ticēt.

—          Tas nu gan ir kaut kas! — viņi savā starpā sačukstējās. — Ar tādu nevar jokot! Kas viņš ir, ka vējš un jūra viņam paklausa? Es gan negribētu tikties ar viņu uz šauras takas …

Tā viņi sarunājās, aiz bailēm zobus klabinādami. Pat prieks par izglābšanos no nāves nespēja apklusināt viņu izbīli no Kristus visvarenības. Ja nu šim zellim iešautos prātā uzsviest viņus uz mēnesi, ko tad? Lai nu saka viens cilvēks! …

Starp citu, ceļojuma beigas norisinājās pavisam laimīgi. Pat kuģa tilpnē ieplūdušais ūdens iztecēja ārā pa lo pašu ceļu, pa kuru bija nācis. Un caurumi korpusā, jādomā, aizdarījās paši no sevis. Sakiet, ko gribat, bet brīnumi ir viena smalka lieta!

Kad laiva tuvojās Ģerģeziešu zemei, svīda gaisma. īpašnieks nemaz negudroja pieprasīt no Jēzus un viņa ceļabiedriem maksu par braucienu: viņš jutās laimīgs jau par to vien, ka viņa kuģelis ar neparastā pasažiera palīdzību bija izglābies. Un viņam, protams, nemaz neiešāvās prātā, ka Jēzus, dabas spēku valdnieks, varēja pats sacelt šo negaidīto vētru, lai pēc tam to apsauktu un piedēvētu sev vēl vienu nopelnu. Patiesi, mūsu svaidītajam taču nevajadzēja nekādu pūļu, lai radītu atmosfērā dumpi: baloža dēls bija visvarens arī tad, kad viņš gulēja! Un, kas zina, varbūt Jēzus pa miegam tomēr dzirdēja, ko runāja viņa apustuļi, noraizējušies, ka tiem nebija naudas, lai samaksātu par braucienu?

Tā nu visi apustuļi izkāpa krastā.

Pirmais, ko viņi sastapa, bija kāds trakais, tomēr šoreiz tas nebija parastais velna apsēstais. šitādu pat apustuļi nekad nebija redzējuši.

Ģimene no nelaimīgā bija atteikusies. Sis trakais nerīkoja vis laiku pa laikam vispārpieņemtās lēkmes, bet nemitīgi atradās ārprāta trakuma stāvoklī. Tāpēc viņu vienkārši izdzina ārpus pilsētas robežām.

Viņš bija apmeties alā kādā piekrastes klintī. Viņa drēbes sen jau bija noskrandušas, un viņš dienu un nakti skraidīja apkārt pa uzkalniem gluži kails, izgrūzdams mežonīgus kaucienus un iedzīdams šausmas visiem garāmgājējiem. Turklāt ar savu izskatu viņš šokēja dāmas.

Ar laiku trakais kļuva plaši pazīstams. Jau daudzus gadus viņš atradās šādā nožēlojamā stāvoklī, un mātes ar viņu baidīja nepaklausīgos bērnus, kā šodien mēdz baidīt ar raganām.

— Paliec tūdaļ klusu, nejaucēn, citādi pasaukšu trako! — viņas draudēja.

IJn mazie drebēdami apklusa un slēpās mātes brunčos.

Dažkārt izdevās nelaimīgo noķert. Viņu cieši piesēja, bīdamies trakuma dusmu, bet viņam piemita tāds spēks, ka viņš sarāva visas virves un pat dzelžu važas. Neviens nevarēja viņu nomierināt, un viņš neviena neatzina.

Tad rau, kādu briesmīgu apsēsto sastapa apustuļi, tikko izkāpa krastā. Var iedomāties, ko visu viņš nedarīja!

Bet Jēzus tūdaļ saprata, ar ko viņam darīšana. Pēc sava paraduma viņš uzrunāja tieši velnu, kas īsteni bija atbildīgs par nelaimīgā lēcieniem, kūleņiem un citiem ģimnastiskajiem vingrinājumiem.

—    Atbildi, nešķīstais! — viņš izsaucās. — Vai sen jau esi iemājojis šai cilvēkā?

—    Sen, ļoti sen! — nelabais atbildēja ar trakā balsi. — Bet kam vajadzīgi šie jautājumi? Liec mani mierā! Kas tev daļas gar mani? Ja es plosu savu apsēsto, tad tā ir mana personiskā darīšana … Apsauc vētras, ja gribi, tikai nemoki mani! Tu apklusini viļņus, es lieku raustīties šim tipam, — katram savs amats. Vai tiešām tu tālab esi nonācis zemes virsū, lai kavētu trakos trakot?

—    Nedomāju ar tevi diskutēt, — Jēzus atcirta. — Nešķīstais gars, ej no šā cilvēka ārā!

Bet šis velns netaisījās tik viegli atdot savu laupījumu un pat nenoskurinājās.

—    Kaut tu izčibētu! — Jēzus pēc brītiņa iebrēcās. — Vai nedzirdēji, vai? Jeb vai gaidi īpašu ielūgumu? Vai arī varbūt tu esi viens no visvarenākajiem velniem? Kā tevi sauc, atbildi!

Nu, un tagad turieties, draugi lasītāji. Izrādās, šo apsēsto bija apsēdis nevis kāds viens vien velns, bet gan vesels elles garu pulks!

—          Vārds man leģions, jo mēs esam daudz! — velni atbildēja ar trakā balsi. — Mūsu ir seši tūkstoši vienā miesā!

—     Tagad viss ir skaidrs, — Jēzus piezīmēja. — Tāpēc jau viņu lauza seštūkstoš reižu vairāk nekā viņa kolēģus. Ko lai dara, velnu kungi, kaut ari jūsu te ir vesels leģions, tomēr jums vajadzēs vākties prom!

Un te nu visi seši tūkstoši velnu, kā apgalvo evaņģēlists Matejs, briesmīgi apjukuši.

—     Kungs dievs! — viņi sākuši brēkt. — Mēs iziesim no šā cilvēka miesām, ja jau tu pavēli, bet kur mēs dēsimies? Dod mums kaut kādu patvērumu! Neizsūti mūs no šās zemes!

Jēzus no rīta bija labā omā.

Viņš atskatījās un ieraudzīja netālu veselu ganāmpulku cūku, kas ar šņukuriem rāmi rakņāja zemi, acīm redzot, meklēdamas trifeļus.

Uzmetis vienu vienīgu skatienu, viņš dievišķīgā ātrumā saskaitīja rukšķētājas. Izrādījās, to bija tieši seši tūkstoši39 — ne vairāk un ne mazāk. Gadās taču tādi brīnumi!

Svaidītais vairs nevilcinājās ne mirkli.

—     Nāciet laukā, kungi velni, nebīstieties! — viņš pavēlēja. — Un ieejiet, rau, tajās cūkās!

Turpmākais gandrīz nemaz nav aprakstāms.

Apsēstais tūdaļ nomierinājās un kļuva rāms. Viņš apsēdās uz plikas zemes un ņēmās tīrīt nagus, flegmātiski vērdamies apustuļos.

Turpretim cūkas pēkšņi sāka lēkāt, rukšķēt, kviekt, urkšķēt un bruka cita citai virsū. Dažas dancoja uz pakaļkājām, citas lēca uz priekškājām, vēl cilās taisīja tiltiņus un salto mortalc, un las viss notika tik brinum jautru skaņu pavadībā, ka to nemaz nevar iedomāties. Daudzas aiz sajūsmas vārtījās pa zemi, bet pašas dūšīgākās lēca kukuriņus, kaut gan, godīgi sakot, viņām tas pārāk graciozi vis neizdevās.

Apustuļi smējās, vēderus turēdami.

Taču seštūkstoš cūku lielā ganāmpulka ganiem smiekli gan nenāca. Uztraukti viņi vēroja trakojošās cūkas un jautāja paši sev, kā tas beigsies.

Nelaimīgie cūkgani! Svaidītā joks viņiem dārgi maksāja. Izlēkājušās un izdancojušās pēc sirds patikas, cūkas auļiem vien aizdrāzās uz Tibērijas jūru, metās no kraujas zemē un noslīka visas līdz pēdējai.

Var uzskatīt, ka ganāmpulka īpašnieki bija izputināti līdz ubaga spieķim. Kā gan ne, seši tūkstoši cūku! Tas taču kaut ko maksā!

Ja jūs, mīļie lasītāji, šaubāties par mana stāsta patiesīgumu, tad varat atšķirt Mateja evaņģēliju (8. nod., 23.—34. p.), Marka (4. nod.', 35.—40. p., 5. nod., 1—20. p.) un tāpat arī Lūkas evaņģēliju (8. nod., 22.— 39. p.). Jūs pārliecināsities, ka neesmu neko pārspīlējis.

Man var jautāt: no kurienes gan zemē, kur viscaur tika ievērota Mozus bauslība, pēkšņi varēja uzrasties cūku pulks, turklāt vēl seši tūkstoši liels? Cūkgaļa taču jūdiem bija aizliegta barība, un tam, kas pārkāpa aizliegumu, draudēja visvisādi sodi, pat nāves sods!

Atzīstos, uz šo jautājumu nespēju atbildēt.

Bet, ja evaņģēlijā, ko diktējis svētais gars, ir apgalvots, ka cūkas bijušas, tad tas nozīmē, ka tās ir bi jušas.

Mums atliek tikai brīnīties un ticēt vai, gluži otrādi, vēlreiz atcerēties, ka garīdznieki savu draudzi uzskata par pilnīgiem idiotiem un tāpēc nekautrējas iestāstīt par svētu patiesību pašus nekaunīgākos melus, kas savārstīti no visbriesmīgākajām pretrunām.

38. nodaļa DZĪRES PIE MUITNIEKIEM

Bet visi raudāja un to nožēloja, bet viņš sacīja: neraudiet, tā nav nomirusi, bet tikai gu|. Un tie viņu izsmēja, zinādami, ka tā bija nomirusi. Bet, visus izdzinis, viņš satvēra viņas roku, sauca un sacīja: meitiņ, celies augšāmi Un viņas dvēsele atgriezās, un tā tūda| uzcēlās; un viņš pavēlēja tai dot ēst. Un viņas vecāki iztrūcinājās. Bet viņš tiem pavēlēja nevienam to nesacīt. kas bija noticis.

Lūka, 8. nod.. 52.-56. p.

ēc šā varoņdarba staigājošais Vārds iedomājās, ka vietējie iedzīvotāji saņems viņu ar atplestām rokām. Šoreiz svaidītais kļūdījās. Tikko vēsts par cūku brīnumu izplatījās pa apkaimi, Ģerģezijas iedzīvotāji bariem vien sāka nākt pie Jēzus un lūgties, lai tas ietu prom no viņu zemes.

Tiešām gan, kālab viņiem vajadzīgs brīnumdaris, kas kuru katru mirkli varēja uz

laist velnus viņu cūkām, auniem, pīlēm, vēršiem, kaķiem, suņiem un vistām!

Svaidītais bija ar mieru aizvākties, taču ar vienu noteikumu: izārstētajam apsēstajam vajadzēja daudzināt viņa vārdu visā zemē.

Dziedinātais apņēmās to darīt, un Ģerģezijas varas iestādes, sarosījušās tūdaļ, tiklīdz sākās runa par to, kā drīzāk tikt vaļā no Jēzus, uz vietas samaksāja par staigājošā Vārda un viņa apustuļu pārcelšanu atpakaļ.

Svētos pavadīja līdz pašam kuģim.

Laivas īpašnieks apjautājās Ģerģezijas pilsētas padomes pārstāvjiem:

—    Uz kurieni man šie kungi jāaizved?

—   Ved viņus, kur viņi liks, kaut tikai no šejienes tālāk prom!

Jēzus lūdza, lai viņu pārceļ uz Ģfenecareti. Tā kā šī pilsētiņa atradās ezera pretējā galā, ģerģezieši ar prieku piekrita.

Svaidītais iedzina seštūkstoš velnu seštūkstoš cūkās agri no rīta. Ģerģeziešu zemē viņš ilgi neuzkavējās, tāpēc jau tās pašas dienas vakarā izkāpa krastā iepretim Ģenecaretei. Tiklīdz Matejs izkāpa uz sauszemes, viņš izteica saviem kompanjoniem vilinošu priekšlikumu.

—    Mani draugi! — viņš sacīja. — Mēs visi mirstam badā. Spriediet paši: gavējam kopš vakar vakara! Šie nejēgas ģerģezieši tā steidzās, lai drīzāk tiktu no mums vaļā, ka pat nepiedāvāja kaut ko iekost… Tad redziet, man šeit ir veci draugi. Ģenecaretes muitnieki jau sen brāļojas ar visiem Kapernaumas muitniekiem, nn viņi ar lielu prieku sarīkos mums par godu pirmklasīgu banketu. Iešu brīdināšu viņus nn pēc tam atnākšu jums pakaļ.

Matejs atgriezās drīz.

Kad muitnieki uzzināja, ka Jēzus izteicis vēlēšanos padzīrot viņu kompānijā, viņi aiz prieka lēca līdz griestiem.

Turklāt vēl Matejs viņus nomierināja.

—     Tiesa gan, viņš runā gluži kā no grāmatas, — Matejs teica, — tomēr mūsu visvarenais skolotājs vispār nav nekāds lepnais puisis. Pie galda viņš ir sabiedrības dvēsele. Un turklāt tik laipns, tāds dāmu draugs, ka tikai turies! Ja jums te būtu kādas meitenītes, tad varat būt droši, viņš sevi parādīs.

—    Vai tiešām? Vai dāmu klātbūtne nebūs viņam nepatīkama?

—    Nekādā ziņā.

—     Bet tu taču zini. par ko domājam, kad runājam par dāmām. Tās ir mūsu draugaļas, palaistuves, kādas var pameklēt…

—    Jo viņas sliktākas, jo labāk. Viņš jau un garām nelaidīs, gan redzēsit!

—     Tādā gadījumā stiep viņu šurp pie mums. Bet mēs pa to laiku uzklāsim galdu, pasauksim dāmas un — lai iet priekā!

Jēzus bija sajūsmināts, uzzinājis, ka viņam liek rīkotas tādas dzīres. Matejs sāka viņam skaidrot, ka viņa draugi, Ģenecaretes muitnieki, esot vareni iemetēji, par spīti savam nicinātajam amatam, ka citi stulbeņi gluži vienkārši nekā nesaprotot nedz no šmaukšanas, nedz no suteneru paņēmieniem un tā tālāk un tā joprojām, bet svaidītais viņu pārtrauca ar pazīstamo parunu: «Tukšs vēders dara ausis kurlas.»

— Pataupi savus paskaidrojumus citai reizei, — viņš izmeta. — Bet tagad, draugs Matej, ved mūs pie saviem paziņām!

Svētie sagruva namā. kur viņus gaidīja muitnieki. Nav nemaz jāstāsta, ka šim namam Ģenecaretē bija vai pali vissliktākā slava. Vaļīgas uzvedības meitieši spietoja ap to kā mušas ap maitu un desmitiem vien vāļājās no rīta līdz vakaram uz lāviņām, uz kurām dzīru laikā apmetās viesi pie galdiem. Visi dzēra, auroja, dziedāja, lādējās un apkampās. Tā bija tāda aina kā viszemākās markas lupanārijā.

Kad ieradās Jēzus apustuļu pavadībā, viņu saņēma ar sajūsmas pilnu rēcienu, kurā nebija vairs nekā cilvēciska.

Nav grūti iedomāties, par ko pārvērtās goda mielasts: tās bija visīstākās orģijas.

Namatēvi un viesi sacēla tādu troksni, ka saskrēja visi kaimiņi. Jau pasniedza saldo ēdienu, kad dzīrniekus pārņēma pavisam nebēdnīgs noskaņojums. Katrs jau bija uzsaucis tostu. Jēzus uzdzēra uz sava iemīļotā mācekļa, mazā Jāņa veselību.

Šai sakarā tad arī iedegās strīds.

Jānis bija tik glītiņš un svaidītais viņu tā loloja un glāstīja, ka turpat kāds no galdabiedriem izteica domu — Jānis patiesībā esot nevis Jānis, bet Jana. Viņam tiešām bija eņģeļa purniņš, cirtaini, gaiši mati un zilas acis, kas pauda sapņainu tvīksmi. Varēja zvērēt, ka tā ir daiļa meiča.

Daži muitnieki, domādami, ka Jāņa vīrieša apģērbs ir tikai maska, mēģināja viņu apkampt. Pārlieku kautrīgais puisēns tikai sarka vien, taču nepretojās.

Tā nu dzīrnieki smiedamies strīdējās par viņa īsto dzimumu, kad dzīru zālē saskrēja kaimiņi. Viņi ieraudzīja tādu orģiju ainu, ka jutās pārsteigti un apvainoti. Tā kā Jēzus auroja skaļāk par visiem un azartā dauzīja šķīvjus, kāds nenocietās un aizrādīja:

—     Būtu kaunējies! Cilvēks, kas uzdodas par mācītu teologu, nu gan ncālēsies kopā ar tādiem padibenēm!

Bet Jēzus, uzbclzis ar dūri pa galdu, atcirta:

—     Ko? Kas? Vai mani mācīt gribat? Ko domājies, šie kungi jūtoties šokēti! Atļaujiet jautāt — kas jums par daļu gar mums?

—     Atvainojiet, — kāds varizejs viņam iebilda, — bet jūs uzdodaties par sabiedrisku darbinieku, tāpēc jūsu paša dzīvei jābūt par paraugu visiem pārējiem. Bet te nu redzam, ka jūs šķiežat dārgo laiku, rīdami un žūpodami kopā ar muitniekiem un netiklēm!

—    Viņš mūs apvaino! — pļēguri sāka aurot. — Jēzu, atriebies viņam! Neļauj mums darīt pāri!

Tad mesija, dzēlīgi smīkņādams, pievērsās varizejam.

—     Pieņemsim, ka mani galda biedri tiešām ir tādi, — viņš teica. — Un kas par to? Mana uzturēšanās viņu vidīi ir pilnīgi attaisnojama. Jūs citi esat bezgrēcīgi, bet viņi, kā jūs apgalvojat, iesīkstējuši grēcinieki. Lieliski… Bet, tā ka man sirds sāp par visiem cilvēkiem, tad man klajas vairāk interesēties par grēciniekiem nekā par bezgrēcīgiem taisnajiem. Ārsts vajadzīgs nevis veselajiem, bet gan slimniekiem.

Pēc ša paziņojuma nodārdēja aplausu vētra. Apķērušies, ka runāt Jēzum pretī ir bīstami, varizeji pieklusa.

Taču ar to viss vēl nebeidzas, un staigājošajam Vārdam vajadzēja noklausīties pārmetumus vēl no citas puses.

Trokšņa un brēcienu pievilināti, namā ieradās Kristītāja mācekļi un savukārt stāja Jēzum virsū.

—     Mūsu skolotājs, — viņi žēlojās, — smok Maheras cietokšņa moku kambaros. Viņš pārtiek no rupjas maizes un sasmakuša ūdens, bet tu, viņa brālēns, rij te bez sāta! Vai tiešām esi aizmirsis savu priekšteci? … Viņš taču ir liels pravietis! Mēs viņu apraudam, mēs gavējam, lai kļūtu viņam līdzīgi, mēs sērojam par viņu, bet tu . ..

—     Man tas galu galā apnicis! — nīgri iebrēcās Jēzus. — Vai tad es esmu vainīgs, ka Kristītājs kā tāds muļķis iekrita Eroda nagos? … Turklāt, ja jau par 1o ir runa, pats Kristītājs nesen salīdzināja mani ar līgavaini … Ja es esmu līgavainis, tad jābūt arī kāzām. No otras puses, kad līgavainis dzīro, vai tad viņa draugi var gavēt? Gan jau viņi pagūs kārt zobus vadzī, kad manis vairs nebūs kopā ar viņiem, tas ir, kad arī man atgadīsies kādas nepatikšanas.

un, lai uzsvērtu, ka viņš šo jautājumu uzskata par izšķirtu, staigājošais Vārds parāva vaļā sprūdu savai neizsmeļamajai līdzību mucai:

—    Neviens, neviens nešuj pie vecām drēbēm jaunas vadmalas ielāpu, jo jaunais ielāps lietū sarausies un noplīsīs no drēbēm un plīsums būs vēl lielāks nekā agrāk. Gluži tāpat neviens nelej jaunu vīnu vecos ādas traukos, citādi tie trauki plīst un vīns izgāžas zemē. Turklāt, ja jūs esat pieraduši pie veca, nostāvējušās vīna. tad jaunais vīns jums negaršos un jūs prasīsit vecu vīnu, jo tas ir stiprāks . . .

—    Pareizi! — kāds iebrēcās. — Bet ko tu gribi ar to teikt?

—     Kā! Vai jūs manu mājienu nesaprotat?

—     Mēs no šīm blēņām nekā nesaprotam!

—   Ļoti žēl. Bet es gan zinu, ko gribēju teikt, un ar to man pietiek.

Jēzus jau grasījās sākt otru līdzību, kad cauri pūlim līdz viņam aizspraucās turienes sinagogas «eņģelis», vārdā Jairus.

—          Skolotāj! — viņš teica. — Tavā priekšā stāv bēdu sagrauzts tēvs. Pats saproti: ne jau man liels prieks ienākt šai namā, bet, lai atrastu tevi, biju ar mieru apskriet visus netiklības perēkļus. Starp citu, galvenais, ka es tevi atradu. Tad nu redzi, kas par lietu: mana meita, mana vienīgā meita mirst! Šobrīd, kad ar tevi runāju, viņa droši vien jau ir mirusi. Bet tev, stāsta, piemītot brīnumains spēks. Es tev ticu! Nāc man līdzi, skolotāj, uzliec manai meitai rokas, un es esmu pārliecināts, ka ar to pietiks — viņa celsies augšām!

—     Beidzot atradies vismaz viens cilvēks, kas man uzticas! — Jēzus izsaucās. — Ļoti labi! Es tavu uzticību nepievilšu. Iesim pie viņa, mani draugi un mani apustuļi. Pēcāk atnāksim atpakaļ un pabeigsim dzīres.

Visi piecēlās no galda un kopā ar pūli, kas viņiem pievienojās, devās uz Jairus tētiņa māju.

Iznāca varen garš gājiens. Pilsētas tirgoņi, redzēdami tik daudz tautas, pameta savas letes un vai mira nost aiz ziņkārības.

—     Kurp jūs tā iedami? — viņi taujāja garāmgājējus. — Kādā sakarā šis gājiens?

Uz to viņiem atbildēja:

—    Jēzus grasās piecelt kājās mirstošu skuķi!

Ar katru soli pūlis pieauga. Staigājošajam Vārdam jau ar spēku vajadzēja lauzt sev ceļu.

Tobrīd gājienam pievienojās kāda krietna pilsētas iemītniece un sāka spiesties uz priekšu.

Klusītiņām, lēnītiņām viņa tuvojās svaidītajam. Vēl pieci seši soļi, un viņa jau varēja aizsniegt lo ar roku. Visapkārt grūstījās un stumdijās kā uguņošanas laikā, un neviens nepievērsa viņai uzmanību.

Šī krietnā Ģenecarctes iedzīvotāja nu jau divpadsmit gadu sirga ar hemoroīdiem un nekādi nevarēja izdziedināties. Viņas tūplis bija drausmīgā stāvoklī, — vismaz evaņģēlijā uzsvērta ši detaļa. Par nelaimīgo dāmu, kas Ģenecaretē centusies Jēzum pieskarties, «svētajos rakstos» teikts, ka tai «jau divpadsmit gadus bija asiņošanas sērga. Un tā daudz bija cietusi no daudz ārstiem un visu savu nabadzību iztērējusi un nekādu palīdzību nebija atradusi, bet tā sērga bija vēl niknāka palikusi» (Marks, 5. nod., 25. un 26. p.). Diagnoze «asiņošanas sērga» medicīnas darbos nav atrodama. Par to lasāms tikai Jaunajā derībā. Gluži acīm redzams, ka svētais gars, kas diktējis šo grāmatu, šai gadījumā domājis nevis nāvīgu, bet gan mokošu asiņošanu no plīsušiem vēnu mezgliem tūplī.

Divpadsmit gadu hemoroīdi! Paliesi, šī sieviete bija lielmocekle. Viņa locījās kā uz kvēlošām oglēm un ik mirkli kasījās, cenzdamās klusināt neizturamo niezi.

Taču šī cietēja ticēja.

«Ja vien man izdosies pieskarties kaut tikai Kristus drānām,» viņa sev iegalvoja, «es visādā ziņa kļūšu vesela!»

Un ta nu beidzot viņa nokļuva līdzās lielajam dziedniekam. Viņa enerģiski satvēra tā tunikas .sluri, un tai pašā bridi visi viņas hemoroīdu mezgli izzuda.

Vai esat jebkad kaut ko tādu dzirdējuši? Izrādās, Marijas un baloža dēls bija tāds brīnumdaris, ka dziedināja, pats to nezinādams! Vismaz tieši tā teikts evaņģēlijā. Jēzus pat nenojauta, ka nelaimīgā dāma ar saviem ielaistajiem hemoroīdiem izlauzusies cauri pūlim, lai pieskartos pie viņa drēbēm. Un kļuva vajadzīgs jaunas šķirnes brīnums, lai viņš uzzinātu par notikušo dziedināšanu. Tikko slima satvēra viņa tunikas malu, Jēzus sajuta kaut ko līdzīgu šokam, gluži ka kaķis, no kura pēkšņi lec dzirksteles, kad viņu glauda pret spalvu: no Jēzus izlidoja brīnums un iegāja mūsu krietnās sievietes hemoroīdos.

Tad Jēzus pagriezās pret pūli un jautāja:

—    Kas pieskārās manām drānām? Kurš tas ir?

—     Par ko tu runā? — Pēteris viņam atbildēja. — Vai neredzi, kada drūzma, ļaudis spiežas virsū no visām pusēm, bet tu jautā: «Kas man pieskārās?» Tas jau ir tas pats, kas meklēt adatu siena kaudzē!

—     Man lā jocīgi ap dūšu, — Kristus iebilda. — Sajutu, ka brīnums izskrēja no manis ārā. Tātad kāds ir man pieskāries.

Viņš pārlaida pūlim acis, un viņa skatiens apstājās pie izdziedinātās — tas bija viens no tiem dievišķīgajiem skatieniem, kas iespiežas siržu un hemoroīdu dzīlēs.

Nelaimīga, redzēdama, ka ir pamanīta, un bīdamās, ka tikai lielais dziedinātājs nesaskaistos par to, ka tā paklusām izvilkusi no viņa brīnumu, bailēs drebēdama, nokrita viņa priekšā ceļos.

—     Kungs, kungs! — viņa lūdzās, asaras liedama. — Tikai neliec man atkal sasirgt ar manu kaiti!

Jēzus pasmīnēja.

—     Meita! — viņš tai bilda. — Neesmu jau tāds ļaundaris. Protams, par tavu dziedināšanu nevar ļaudīm stāstīt, bet dievs ar to, jo labāk tev.

Kamēr viņš to runāja, pie viņa caur burzmu izspiedās Jairus tētiņa kalpi.

—     Kas, kas vēl lēcies? — uztraucies taujāja viņiem sinagogas eņģelis.

—     Kungs, tava meita ir mirusi, — viņi atteica. — Tāpēc nav vairs vērts traucēt burvi.

Jairus tētiņš uzmeta Jēzum lūdzošu skatienu, kam vajadzēja nozīmēt: nule tu izdziedināji no hemoroīdiem kādu vienkāršu sievu. Man taču, goda vārds, ir maķenīt lielāka nozīme nekā viņai, tāpēc esi tik labs, dari tagad brīnumu atbilstoši manam stāvoklim. Ja jau mana meita galīgi mirusi, tad tev tā ir lieliska iespēja sevi parādīt!

—    Ejam! — Jēzus izgrūda. Viņš bija visu sapratis.

Pūlis atkal virzījās uz priekšu. Drīz vien lielais dziedinātājs un viņa pavadoņi sasniedza Jairus tētiņa mitekli.

Iegājis mājā, Jēzus ieraudzīja raudātājas, kas jau bija sākušas darbu. Ai, šis sievas, kas tirgojās ar asarām vairumā un mazumā, nekavēja laiku! Mironis vēl nebija paguvis atdzist, kad viņas jau ieradās sēru namā. Un šeit jau nu īpaši: jaunās meitenes nāve solīja viņām veselu dienu labi samaksātas apraudāšanas.

Raudātājas centās cik spēdamas, piekliegdamas visu māju ar pirmās šķiras vaimanām un dārgi samaksātām elsām, kas plosīja dvēseli.

—    Ko jūs bēdājaties? — Jēzus viņas uzrunāja. — Neraudiet! Jūsu meitene nav mirusi, viņa guļ.

Raudātājas par šiem vārdiem tikai pasmējās:

—     Kā tad nav mirusi?

—   Viņš grib teikt, ka mēs velti esam pūlējušās!

—    Tā tikai vēl trūka!

—    Ir nu gan jokupēteris! Labs ārsts, ja nevar atšķirt guļošu no miroņa!

Un viņas jau gribēja atkal atsākt apraudāšanu, taču Jēzus neatļāva.

—    Lai visi iziet no šejienes ārā! — viņš pavēlēja. — Nelaiķes istabā pie manis paliks tikai meitiņas tēvs un māte, kā arī Pēteris, Jēkabs un Jānis.

Visi paklausīja.

Tad viņš satvēra mirušās roku un teica:

—   Talila, kūmi! Skuķi, es tev saku, celies augšā!

Iegaumējiet šos vārdus gadījumam, ja gribēsit kādu atdzīvināt. «Talita, kūmi!» Ar šiem vārdiem Jēzus atdeva dzīvību Jairus meitai. Tā apgalvo evaņģēlists Marks, kas pats gan, starp citu, nebija klāt šai operācijā. Turpretim evaņģēlists Jānis savā evaņģēlijā šo brīnumu nepiemin ne ar pušplēstu vārdu, lai gan visi baznīcas tēvi atsaucas uz viņu kā uz visticamāko liecinieku.

Izdzirdusi maģisko «talita, kāmi», meitene piecēlās un, nevarēdama valdīt prieku, ka atkal dzīva, ņēmās skraidīt pa visu māju. Vecāki jutās kā septītajās debesīs. Jēzus atsauca viņus īstenībā.

—     Priecājos, ka esmu varējis izdarīt jums pakalpojumu, — viņš teica, — bet tas vēl nav viss. Vajag mazlietiņ padomāt arī par nabaga bērnu! Tik ilgu laiku viņa nekā nav ēdusi un tagad droši vien jūt briesmīgu izsalkumu. Vispirms vajag viņu pabarot.

To teicis, svaidītais atgriezās muitnieku mitekli, lai tur iedzertu uz ceļakāju, kā bija solījis apustuļa Mateja draugiem un draudzenēm (skaties Mateja evaņģēlija 9. nod., 10.— 26. p.; Marka evaņģēlija 2. nod., 15.—22. p. un 5. nod., 21.—43. p.; Lūkas evaņģēlija 8. nod., 29.—50. p.).

Pēc šās vērā liekamās izrīcības Jēzus vēlreiz apmeklēja Nācareti, bet arī šoreiz viņu tur izsmēja. Jo tā bija rakstīts, ka nācarieši paliks kurli pret sava novadnieka pamācībām. Rodas tikai viens jautājums: kāpēc Jēzus ar tādu stūrgalvību atkārtoja šo bezcerīgo pasākumu? Viņam kā jau dievam vajadzēja zināt gan pagātni, gan tagadni, gan nākotni un nevajadzēja lolot par nācariešiem nekādas ilūzijas.

Evaņģēlists Marks sestajā nodaļā (1.—6. p.) vēstī, ka Nācaretes iedzīvotāji arī šoreiz saņēmuši Jēzu ar dziļu neuzticību.

—    Kur gan lai viņš ņemtu gudrību un varenību? — viņi prātoja. — Lai šis šarlatāns muļķo dīkdieņus citās pilsētās, kur viņu neviens nepazīst. Mēs viņu pazīstam kā raibu suni! Viņš taču ir visparastākais namdaris! Vai tad viņš nav Marijas dēls? Un Jēkaba, Jozes, Jūdas un Sīmaņa brālis? Un vai šeit, mūsu vidū, nav viņa māsas?

«Neviens pravietis netiek cienīts savā tēvzemē,» svaidītais melanholiski nodomāja un uz laiku atmeta domu piegriezt novadniekus savai ticībai.

Viņš pat nosprieda izkārtot sev īslaicīgu atvaļinājumu. Šai nolūkā Jēzus sapulcināja visu apustuļu duci un teica šādu runu:

—     Sākot ar šo dienu līdz jaunu norādījumu saņemšanai jūs aizstāsit mani. Nododu jums visas savas pilnvaras. Jūs bez manis dosities turnejā pa radiāliem maršrutiem un visur sludināsit, ka debesu valstība nemaz vairs nav tik tālu, kā parasti domā. Dziediniet slimos, uzmodiniet mirušos, šķīstījiet spitālīgos, iztaisnojiet kuprainos un izdzeniet velnus no apsēstajiem. Un negudrojiet spekulēt: brīnumi jums ne graša nemaksās, tāpēc esiet tik laipni un dariet tos par velti. Bet, tā kā no mīlestības un ūdens vien nevar dzīvot, tad atļauju jums izmantot cilvēku viesmīlību, ja kāds gribēs jūs ielūgt savā namā. Turklāt neaizmirstiet, ka visvairāk jums jāinteresējas par sievietēm, kas staigā slidenus ceļus. Šīm jaukajām grēciniecēm var daudz ko piedot. Vēl jums ieteicu pievērst uzmanību maziem bērniem, — izturieties pret viņiem ar mīlestību un iecietību. Un, beidzot, visnotaļ sludiniet manu mācību. Esiet gudri kā čūskas un bez viltus kā baloži!

Pret to iebilda piesardzīgais Sīmanis Pēteris:

—    Mēs iesim, ak kungs, bet tu taču sūti mūs pie ienaidniekiem. Viņu vidū mēs būsim gluži kā avis vilku barā!

—    Tas būs lieliski.

—   Lieliskāk nemaz nevar būt: vilki ņems un apēdīs aitas!

Jēzus atbildi Pēterim vajadzētu īpaši izcelt.

—     Beigtam aunam vilki nav bīstami!

Beidzot viņi atvadījās. Apustuļi pa pāriem

izklīda uz dažādām pusēm, solīdamies informēt Kristu par visu, ko vien darīšot. Bet Jēzus, pavadījis viņus, devās atpūsties Madaļas, Joannas, Zuzannas un citu savu pielūdzēju skavās (par to skaties Mateja evaņģēlija 10. nod., 5.—42. p., Marka evaņģēlija 6. nod., 7.—13. p. un Lūkas evaņģēlija 9. nod., 1.— (i. p.). Papildu ziņas var atrast svētā Aleksandrijas Klementa40 darbos. Otrajā vēstulē korintiešiem piektajā nodaļā.

39. nodaļa, KURA JĀNIS KRISTĪTĀJS ZAUDĒ PATIKU DZĪVOT

Un Erodijas meita Ienākusi deja un labt patika Erodum un tiem, kas līdz pie galda sēdēja. Tad tas ķēniņš sacīja uz to meiteni: lūdz no manim, ko gribēdama, es tev došu.

Un viņš tai zvērēja: ko tu no manirn lūgsi, to es tev došu, ari līdz pat pusei no manas valsts …

Un tūda| viņa gāja steigšus iekšā pie tā ķēniņa, lūdza un sacīja: es gribu, ka tu tūlīt dod kādā bļodā Jāņa Kristītāja galvu . ..

Un tas ķēniņš tūda| sūtīja bendi un pavēlēja viņa galvu atnest.

Un tas nogājis viņam cietumā galvu nocirta un atnesa viņa galvu b|odā un deva to tai meitenei, un tā meitene to deva savai mātei.

Marks, 6. nod, 22. un 23., 25., 27. un 28. p.

Jānim Kristītājam gan nebija ne1 vienas piegulētājas, nevis tā kā Jēzum. Rija aizritējuši jau divpadsmit gari mēneši kopš tā laika, kad Jāni Kristītāju apcietināja par pārlieku vaļsirdīgiem izteicieniem attiecībā uz ķēniņa Eroda privāto dzīvi.

Kristītāja mācekļi, mēģinādami Jēzu iežēlināt, sacīja, ka viņu skolotājs sēžot pie rup

jas maizes un sasmakuša ūdens. Taču viņi pārspīlēja: kā liecina «svētie raksti», pret svaidītā brālēnu Maheras cietoksnī izturējās, kā jau pret dievu klājas. Piemēram, jau zinām, ka Jāņa mācekļi netraucēti pie viņa nāca un gāja, pildīdami visdažādākos uzdevumus.

Evaņģēlijā vēl piebilsts, ka pat Erods laiku pa laikam apmeklējis savu gūstekni un lūdzis viņam padomu.

Palasiet kaut vai Marka evaņģēlijā sestās nodaļas divdesmito pantu:

«… Erodus Jāni bijās, zinādams viņu esam taisnu un svētu vīru, un viņu turēja cienā, un, viņu klausīdams, viņš daudz ko darīja un labprāt viņu dzirdēja.»

Erods jau tāpēc turēja Kristītāju aiz restēm, ka bijās no viņa, tomēr tas viņu netraucēja izturēties pret Jāni ar lielu cieņu. Tā apgalvots evaņģēlijā. Tātad mūsu brālēns Kristītājs bija privileģēts ieslodzītais.

Būtu viņam kaut par grasi apķērības, viņš jau sen ar lielu godu būtu no cietuma laukā. Taču šis vientiesis uzskatīja par labāku sūtīt Jēzum vēstījumu pēc vēstījuma.

Tā ka kustības brīvības ierobežojumu, — starp citu, tas bija vienīgais ierobežojums, kam viņš tika pakļauts, — Jānis nevarēja paciest un tā ka brālēns Jēzus izturējās pret viņu kā pēdīgais nodevējs, Kristītājs būtu varējis mierīgi jo mierīgi kļūt par Eroda uzticības personu, nejuztlams turklāt ne mazākās sirdsapziņas ēdas.

Tetrarlis būtu bijis laimīgs, ja iegūlu tādu padomnieku!

Viņš, bez šaubām, tūdaļ atbrīvotu to no ķēdēm un ieceltu visaugstākajā amatā savā galmā.

Bet tas vēl nav viss. Kristītājs pats sev kaitēja kā vien mācēdams. Būdams pilnīgi Eroda varā, viņš tomēr ikreiz, kad tikās ar to, visvisādi gānīja to viņa precību dēļ. Gluži dabiski, ka viņa majestātei nepatika šie neglaimojošie izteicieni. Un piedevām Kristītājs ieguva sev nāvīgu ienaidnieku, tā bija Erodijas kundze, kuru viņa runas nevarēja neaizskart.

Nekad nebāz savu degunu sieviešu padarīšanās, tā māca gauži sapratīga paruna. Un tiešām, tas ir viens no galvenajiem iemesliem, kuru dēļ var sanīsties pat vislabākie draugi. Teiksim, jūsu biedrs ieskatījies daiļava, kas, pēc jūsu domām, ir baigāka par pasaules karu un ko jūs nevarat ciest. Nospļaujietics! Lai viņi mīl viens otru un priecājas, cik sirdij tik. Dievs pasarg, nebāziet pirkstu starp veseri un laktu! Bet, ja jūs neievērosit šo gudro likumu un sāksit dot savam draugam padomus, ko viņš nav lūdzis, varat but droši, ka viņš jums pateicīgs nebūs. Pat pēc tam, kad viņš savu Dulcineju, kas viņam būs apnikusi, pasūtīs pie visiem velniem, viņš nezin vai izlīgs ar jums. Tas jau daudzkārt pārbaudīts.

Jānis Kristītājs piederēja pie tās neciešamo stulbeņu sugas, kas uzskata par savu pienākumu iejaukties citu ģimenes darīšanās.

Erods nevarēja paprasīt viņa padomu nevienā valsts jautājumā, nedzirdējis apnicīgo piedziedājumu:

— Jā, jūsu augstība, dariet tā un tā, domāju, tas būs pareizi. Bet politika vēl nav viss. Nedrīkst aizmirst savu privāto dzīvi, un te es uzskatu par nepieciešamu teikt, ka jūsu vietā es jau sen būtu izlicis Erodiju aiz durvīm un atgriezies pie vecās sievas. Tas ir jūsu svētais pienākums, jūsu visaugstākais pienākums pret dievu un tēvzemi.

Erods nīgri rauca pieri un klusēdams gāja prom.

Bet nakti, guļot līdzās savai Erodijai, viņam vajadzēja taisnoties. Ja tā, sev par nelaimi, jautāja: «Nu, ko dara mūsu Kristītājs?».— viņš rūca bārdā: «Nemaz neprasi… Patiesībā viņš nav slikts cilvēks, tikai tai vienā punktā…» — «Tātad viņš atkal velk savu veco meldiņu par mūsu laulību?» — «Labāk nerunā…» — «Riebīgais lops!» Erodija nobeidza, zobus griezdama.

Erodija bija nervoza un jūtīga sieviete. Jāņa uzbrukumi, nemitīgi atkārtodamies, noveda viņu tiktāl, ka, jau domājot vien par Jāni, tai uzbruka histērija. Jēzus brālēns lika viņai šausmās trīcēt.

Sākumā viņa apmierinājās ar to, ka sauca to vienkārši: «Tas lips, kas bāž savu degunu citu darīšanās.» l'ec tam viņa pārkristīja Kristltāju par Veco pļāpukuli. «Kā klājas Vecajai pļāpukulei? Vai viņš vēl nav izlaidis garu, šī Vecā pļāpukulc?» Un beidzot viņš tai pārvērtās par Riebīgo lopu.

Riebīgais lops — valdnieces niknuma pēdējā pakāpe.

Pēc Riebīgā lopa var nākt vairs tikai karātavas.

Tetrarhs jau rūgti nožēloja, ka bija atstāstījis savai laidenei visus nesavaldīgos Kristītāja vārdus. Tā kā viņš savā laikā nebija pratis mīkstināt Jāņa apsūdzības un piešķirt tām vieglāku veidu, tagad viņam vajadzēja aizstāvēt savu gūstekni pret Erodijas niknumu. Ret Erodijai radās uzmācīga ideja.

«Sis nolādētais Kristītājs nemitēsies bāzt savu degunu mūsu darīšanās, kamēr es viņam to nenocirtīšu!» viņa domāja dienu un nakti.

Nocirst degunu vai nocirst galvu — tur nav pārāk lielas starpības. Erodija nekavējās to izmantot. Tas notika tā.

Ķēniņš Erods nesvētīja vārda dienu, jo tolaika vārda dienas vēl nebija izdomātas. Tāpēc Erods pēc romiešu paražām svinēja savu dzimšanas dienu.

Togad viņš nolēma svinības rīkot Maherā.

Sakarā ar dzimšanas dienu tika sapostas dzīres lielmaņiem, tūkstošu priekšniekiem un galiliešu vecākajiem. Viss, kas mums zināms par Eroda bagātību, par viņa izšķērdīgo devību un viņa galina varenību, ļauj domāt, ka sveiki un dzīres bija pelnījušas vislielāko uzslavu.

Erodija, teicami zinādama sava laulātā drauga vājības, apņēmās gādāt par izpriecām. Viņa nepavisam nebija dumja, šī Erodija!

Erods Antipa pats noņēmās tikai ar dzīru galdu un maksāja par visiem izdevumiem.

Itin kā starp citu ķēniņiene viņam teica:

—    Vakara noslēgumā sarīkošu baletu.

Tieši šis balets bija viņas izdomātās lamatas. Tūdaļ redzēsit, cik veikli viņa visu izkārtoja.

Svinības ritēja savu gaitu. Vispirms viesi vareni picēdās un krietni iemeta. Pēc tam kad pēdējie trauki bija iztukšoti, visi pārgāja uz gaišzilo viesistabu, kur jau laikus bija uzcelts paaugstinājums dejotājām. Erods dievināja no Itālijas ievestās saldkaislās dejas, tāpēc pasteidzās ieņemt vietu pirmajā rindā.

Sākās baleta programma. Dejotājas, viena pievilcīgāka par otru, bija izraudzītas no labākajām Terpsihores41 māceklēm. Taču vispārākā no visām bija, saprotams, Zalome, Erodijas meita no pirmās laulības. Neviena nespēja viņai līdzināties kāju cilāšanas mākslā!

Burvīgais bērns izpildīja savu numuru, vienprātīgiem piekrišanas saucieniem skanot. Puķu pušķi kā lielus lija pār skatuvi. Erods bija sajūsmināts.

—     Kāda grācija! — viņš izsaucās. — Kādi lēcieni! Neko tamlīdzīgu neesmu redzējis!

Zvēru, par tādu baudu esmu ar mieru atdot daiļavai visu, ko vien viņa vēlēsies, kaut vai pusi valsts!

—           Turēšu tevi pie vārda, tētiņ! — Zalome pasteidzās.

—           Esmu ar mieru to apstiprināt! — atsaucās Erods Antipa.

Zalome pieskrēja pie mātes un iečukstēja tai ausi:

—     Māmulit, ko lai prasu?

—           Prasi Kristītāja galvu, — Erodija atbildēja.

Un tā Nu jaukais radījums atgriežas pie Eroda, spolē actiņas un čivina ar pašu apburošāko smaidu:

—           Maza Zalomīte grib Kristītāja galvu uz smuka sudraba šķīvīša, — tā!

Šādu viltību Erods nebija gaidījis. Viņš pat salēcās savā krēslā, bet tad nolieca galvu uz krūtīm kā cilvēks, kam krietni jāpadomā.

Taču galminiekiem Zalomes untums šķita brīnum jauks, un viņi vienā balsī skandēja:

—          Kristītāja galvu! Kristītāja galvu! Kristītāja galvu!

Monarham nekas nav dārgāks par doto vārdu, — protams, ja viņš nodomājis to turēt.

Antipa bija spiests paaicināt bendi, ko tai redzīgā Erodija jau aizlaikus bija ielūgusi uz dzīrēm.

—           Puis, — ķēniņš pavēlēja, — pasniedz Zalomes jaunkundzei Kristītāja galvu!

—     Uz sudraba šķīvja! — Zalome piebilda.

vēlēdamās, lai viņas pasūtījums tiktu izpildīts, kā pienākas.

Pēc stundas ceturkšņa maigā meita pienesa savai māmiņai neveiksmīgā priekšteča galvu uz minētā šķīvja.

Ja gribam ticēt svētajam Jeremijam, kas, starp citu, nevarēja but klāt šais ievērības cienīgajās dzīrēs, jo piedzima trīssimt gadu vēlāk, tad Erodija aiz sievišķīga atriebīguma tūdaļ uz vietas izdūrusi pravieša mēlei cauri saspraužamo adatu.

Pēc tam Jānis Kristītājs galīgi zaudējis patiku dzīvot.

Tonakt un visas turpmākās naktis tetrarhu mocīja lietuvēns. Viņš visu laiku redzēja sapnī savu upuri. Kristītājs rādījās viņam, pavisam negaidot iznirdams no visdažādākajiem priekšmetiem, brīžam pavisam intīmiem. Erodam šķita, ka tas lien ārā pat no viņa naktsgaldiņa! Cakarijas dēls, svinīgs un bāls, no visām pusēm stiepa pret viņu biedējošu pirkstu un dobjā basā dārdināja:

—    Slepkava! Slepkava! Slepkava!

Vēl vairāk. Kad Erodam paziņoja par Jēzus izdarībām, viņš izmisumā nomurmināja:

—     Zinu, kas tas ir … Tas ir Jānis, kam es liku nocirst galvu. Tagad viņš ir cēlies augšām, iznācis no kapa un dara visādus brīnumus!

(Skaties Mateja evaņģēliju, 14. nod., 1.—12. p., Marka evaņģēliju,6. nod., 14.—29. p., Lūkas evaņģēliju, 9. nod., 7.—9. p.)

40. nodaļa SIĻĶES UN KARAŠAS: ĒD UN PĀRĒDIES!

Un viņš ņēma tās piecas maizes un tās divi zivis, skatījās uz debesi, pateicās un pārlauza tas maizes un deva saviem mācekļiem, ka tic viņiem liktu priekšā, ir tās divi zivis viņš visiem izdalīja.

Un tic visi ēda un paēda.

Un salasīja no tām druskām divpadsmit pilnus kurvjus un no tām zivīm.

Un to vīru, kas bija ēduši no tam maizēm, bija pie plectūkstošiem.

Marks, 6. nod., 41.—.14. p.

Tomēr parunāsim vēl par mūsu apustuļiem, ko svaidītais izsūtīja pa pāriem ar sevišķu uzdevumu uz visām Jūdejas malām. Viņi vieni no pirmajiem uzzināja par Jāņa Kristītāja bēdīgo galu un,

negaidīdami turpmākos norādījumus, steidzīgi atgriezās pie Jēzus.

—   Kungs dievs! Skolotāj! Mums stāstīja lik briesmīgu notikumu, ka mums mati slējās slāvus!

—   Kas tad nu par notikumu?

—     Stikli ir. Rādās, ka tavs brālēns Kristītājs aizraidīts pie senčiem. Stāsta, viņam nocirtuši galvu.

—    Zinu. Lai notiek tā kunga griba!

— Kāda te daļa tam kungam! Notikusi nevis tā kunga, bet gan Erodijas kundzes griba, ja mēs vispār kaut ko sajēdzam!

—     Iespējams. Ret, tā kā nekas nenotiek, ja uz to nav bijusi dieva griba, tad manam brālēnam Jānim galva nocirsta tikai tāpēc, ka tā bija nolēmis mans tēvs debesīs.

—     Tavs debesu tēvs nav pārlieku laipns pret savu brāļadēlu. Kālab viņš tā uz to ieēdies?

—    Tā kunga ceļi ir neizdibināmi.

Protams, tāds paskaidrojums nevarēja nomierināt apustuļus. Viņi taujāja, vai nebūtu prātīgāk viņiem uz laiku kaut kur noslēpties.

—    Pagaidiet, — Jēzus atsaucās. — Man jāpaskatās mana likteņa pulksteni.

Tad, mirkli klusējis, viņš svinīgi noteica:

—    Nē, mana stunda vēl nav situsi. Jālasās prom!

Svētie brāļi steidzās uz tuvējo ostu un no turienes pārcēlās uz Tibērijas jūras — ezera ziemeļu krastu.

Mūsu ceļotāji izkāpa krastā netālu no Betsaīdas, kas jau bija kļuvusi slavena ar rekorda lomu. Šī sādža atradās Filipa pārvaldītajā teritorijā. Pirms gada tā bija nosaukta par pilsētu un pēc le'trarba norādījuma pat pārdēvēta. Gribēdams izpatikt imperatora Augūsta meitai, Filips pavēlēja turpmāk Betsaīdu saukt par Jūliju.

Ap jauno pilsētu pletās tuksnešaini klajumi, ko austrumos apjoza pakalni, tikpat skumīgi un kaili kā mūsdienās. Tieši šeit baloža dēls cerēja alrast klusu vietiņu, kur kādu laiku patverties.

Bet, ak vai, viņa cerības nepiepildījās. Lai gan dižais dziednieks aizšmauca cik spēdams neuzkrītoši, tomēr daži zvejnieki pamanīja viņa laivas buru izgaistam tālumā un brīdināja ļaudis. Ticīgie bariem vien steidzās pa ezera krastu viņam pakuļ, cenzdamies neizlaist buru no skatieniem. Laiva peldēja lēnām, saprotams, nelabvēlīga vēja dēļ, pūlis to apsteidza, un, kad Jēzus ar saviem apustuļiem izkāpa krastā, viņu tūdaļ ielenca tāds milzums ļaužu, kādu viņš nebija redzējis nedz KapernaumS, nedz Naīnē.

Tas notika lieldiensvētku priekšvakarā, svētceļotāji plūda no visām pusēm. No tālienes ieradās veselas karavānas ziņkārīgo. Cebedeja tētiņš, padzirdis, ka drīz būšot klāt viņa dēli ar Jēzu un kompāniju, vārda tiešajā nozīmē plēsās vai pušu, kurinādams savu novadnieku entuziasmu.

— Jūs paši dabūsit viņu redzēt, šito Jēzu! — viņš iegalvoja katram pretimnācējam. — Ir nu gan stiprs, es jums teikšu! Reiz laiciņš nepavisam nebija piemērots zvejai — tāds vecs vilks kā es jau nu gan maķenīt sajēdz šo lietu, — bet viņš ar maniem dēliem sazvejoja pa rīta cēlienu divus pilnus karkasus! Nudien, tas izskatījās pēc brīnuma. Jūs tikai palūdziet viņu, viņš jums parādīs brīnumus, cik vien gribēsit, kaut vai visu simtu vai tūkstoti!

Tādējādi apstrādāti, Betsaīdas-Jfllijas iedzīvotāji jo līksmi sagaidīja Jēzu.

—     Rabi! Skolotāj! Mācītāj! — pūlis brēca, cik jaudas. — Dari mums brīnumu! Brīnumu!

—     Tikai ne tagad, — svaidītais liedzās. — Ar brīnumiem nedrīkst nevajadzīgi mētāties. Kādu citu reizīti.

—     Lūdzu! Esi tik labs! Brīnumu! Brīnumu!

—    Apžēlojieties, esmu ļoti noguris …

—    Tu no brīnumiem nepiekusti! Tev darīt brīnumu ir tikpat kā vienreiz nospļauties! Brīnumu! Brīnumu! -

—    Bet man vajag vismaz izvēdināties un pabūt vienatnē!

—    Brīnumu! Dod šurp brīnumu!

Jēzus tiešām īgnumā nospļāvās un, apiedams aurojošo pūli, kopā ar apustuļiem devās uz tuvējiem pakalniem. Taču stūrgalvīgie Betsaīdas iedzīvotāji un ne mazāk stūrgalvīgie svētceļnieki vilkās viņam līdzi. Jēzus uzkāpa vienā paugurā, otrā, trešā — viņi sekoja tam uz pēdām, ne par soli neatkāpdamies.

Tad viņš tos pamieloja nevis ar brīnumu, bet gan ar pašsacerētu garu jo garu runu.

Viņš bija tik daiļrunīgs, ka viņa klausītāji pavisam piemirsa, kālab bija ieklīduši tik tālu tuksnesī. Turklāt viņa runai nemaz nevarēja sagaidīt gala. Viņš runāja visu dienu, taču nevienam ne prātā neiešāvās griezties atpakaļ uz māju un ieturēt azaidu.

Kad nu beidzot staigājošais Vārds apturēja savu runas plūdumu, ne reizi neveldzējis rīkli ar glāzi saldināta ūdens, — redzams, dievišķīga rīkle no sprediķiem neizkalst, — nāca jau vakars un saule slīdēja uz apvārsni.

Tikai tad Kristus mācekļi sāka raizēties par daudzo klausītāju veselību un pirmām kārtām par viņu vēderiem.

—     Esam gan mēs labie! — apustuļi viens otram pārmeta. — Visapkārt, kurp vien skaties, tuksnesis, šie krietnie ļaudis pametuši savus pavardus, lai dzirdētu dieva vārdu, bet mēs pat nezinām, kā viņus paēdināt.

—    Tā nav nekāda problēma! — svaidītais mierināja. — Nopērciet maizi un izdaliet pūlim.

—     Nopirkt? Kur tad, saki, lūdzams? Un par kādu naudu? Mūsu kabatas ir tukšas, un visā apkaimē nav nevienas maiznīcas. Maiznieki nezin kāpēc nemēdz apmesties tuksnesī!

—     Lai arī. Taču nav ticams, ka nevienam no šiem svētceļniekiem kulē neatradīsies kaut kas ēdams!

Andrejs uzrāpās uz klints bluķa un uzrunāja pūli:

—    Godājamie klausītāji! Varbūt kādam no jums kaut kur paglābusies kāda maizes garoziņa?

Kads mazs puišelis, iznācis priekšā, viņam atbildēja:

—    Man ir piecas karašiņas un divas zivtiņas.

—    C), mums vareni veicas! — Jēzus izsaucās.

—    Tu domā, ar to visiem pietiks? — ne bez ironijas jautāja Andrejs.

—    Vienalga, izdaliet, bet to, kas paliks pāri, atnesiet man!

Tad Jēzus pavēlēja nosēdināt visus sapulcējušos zemē grupas pa piecdesmit cilvēkiem. Tas tūdaļ tika izdarīts.

Pēc tam viņš paņēma piecas mazās karašiņas, pārlauza tās un sāka sniegt apustuļiem, kas savukārt padeva maizes gabalus tālāk pūlim. Tieši tāpat viņš rīkojās arī ar abām zivīm, acītn redzot, tās bija kūpinātas siļķes Un, iedomājieties, dižā dziednieka rokās šīs karašiņas un siļķes vairojās bezgalīgi! Kad jau vairs nekas nebija atlicis, tomēr vēl kaut kas atlika. Tā viņš joprojām dalīja neko un sniedza tālāk kaut ko, kamēr visi sanākušie bija paēduši līdz atraugām un sāka brēkt:

—    Diezgan! Pietiek! Gana!

Tomēr, vēlēdamies pierādīt, ka, par spīti savām brīnumdarītāja spējām, viņš ir taupīgs cilvēks, Jēzus ar to neapmierinājās un pavēlēja savākt visu, kas bija palicis pāri no karašām un kūpinātajām siļķēm.

Viņa vēlēšanos izpildīja. Kad improvizētais pikniks beidzās, savāca visas druskas. Iznāca vesels ducis varenu grozu, kas bija pilni līdz pašām malām.

Tad svētceļnieki un Betsaīdas-Jūlijas iedzī votāji ņēma kājas pār pleciem un pret nakti sasniedza pilsētu. Pārējie pilsētas iemītnieki, kas ne pa jokam jau bija noraizējušies par tik negaidītu emigrāciju, juta lielu atvieglojumu.

Valodas par šo brīnumu vēl ilgi neapklusa visā Galileja. Nav ko teikt, tas atzīstams par pirmās šķiras brīnumu! Taisnību sakot, tas bija nevis viens brīnums, bet gan vairāki brīnumi, ko evaņģēlisti diemžēl nav pamanījuši.

Pirmkārt, jau tas, ka veselas pilsētas iedzīvotāji pamet savus mājokļus un dodas klausīties sprediķi dievs vien zina cik tālu tuksnesī, nepapūlēdamies pat paķert līdzi pa sviestmaizei, — tas jau vien ir brīnišķīgi!

Un, otrkārt, iedomājieties visus šos cilvēkus, kas neuzskata par vajadzīgu nodrošināties ar ēdamo un tomēr stiepj sev līdzi divpadsmit milzīgus grozus, — vai tas nav brīnums?

Tāds vispārīgos vilcienos ir notikums ar karašu un kūpināto siļķu pavairošanu. Kā redzat, patiesībā tas ir vēl brīnišķīgāks, nekā to domā kristīgie (skaties Mateja evaņģēliju, 14. nod.,13.—21. p., Marka evaņģēliju, 6.nod., 30.—44. p., Lūkas evaņģēliju, 9. nod., 10.— 17. p. un Jaņa evaņģēliju, 6. nod., 1.—15. p.).

41. nodaļa PASTAIGA PA ŪDENS VIRSU

Un. redzēdams tos braucot bēdās esam (jo vējš tiem bija pretim), viņš naktī gaiļos pie tiem nāca, pa jūru staigādams, un gribēja tiem iet garām.

Bet, kad tie viņu redzēja pa jūru staigājam. tad tie šķita ķēmu esam, un tie iebrēcās.

Jo visi viņi redzēja un izbijās. Un tūdaļ viņš ar tiem runāja un uz tiem sacīja: turiet drošu prātu, es tas esmu, nebīstieties!

Un viņš Iekāpa pie tiem laivā, un vējš nostājas, un tie pārlieku tztrūcinājās pie sevis un brīnījās.

v

Marks. 6. nod.. 48—51. p.

Domāju, neviens nebrīnīsies, uzzinājis, ka pēc šā masu brīnuma, kas notika daudzu tūkstošu liela pūļa acu priekšā, Betsaīdas iedzīvotāji gudroja sagrābt Jēzu un pasludināt viņu par ķēniņu.

Nodoms atzīstams par pilnīgi loģisku. Belsaīdieši gluži sapratīgi sprieda, ka gadījumā, ja viņiem būs tik varens vadonis, tas nodroši nās viņiem uzvaru pār ikvienu ienaidnieku un vispirms jau pār romiešu leģionāriem, kas jūdiem bija apnikuši rīigtāk par nāvi.

Taču staigājošajam Vārdam. tādas izredzes nepavisam nešķita vilinošas. Baloža dēls uzlidoja improvizētajā katedrā uz pakalna, lai no turienes ļautu plūst savai daiļrunības straumei, bet nevis tālab, lai kļūtu par dumpinieku virspavēlnieku un ieķēpātos apšaubāmā militārā pasākumā. Jo viņa stunda vēl nebija situsi — vecais formulējums.

Kad viņam paziņoja Betsaīdas iedzīvotāju nodomu, Jēzus sāka enerģiski protestēt.

—     Nē, nē un vēlreiz nē! — viņš brēca. — Man nevajag nekāda kroņa! Lieciet mani mierā, gribu dziedināt savus mēmos un paralītiķus, bet nekas cits mani neinteresē.

Tomēr apustuļi domāja citādi. Viņi alka slavas un pilnīgi pievienojās betsaīdiešu kareivīgajiem centieniem. Tāpēc viņi mēģināja Jēzu pārliecināt.

—     Kungs, — apustuļi skaidroja, — ja tu vadīsi sacelšanos, kas jau sen briest, uzvara pavisam droši būs mūsu. Mēs šiem romiešiem parādīsim, kur vēži ziemu mājo, tu redzēsi!

—     Redzēšu gan, bet ko? — svaidītais atcirta. — Pret mums būs ne vien romiešu leģioni, bet ari Eroda karaspēks un sinedrija kareivji!

—     Un kas par to? Tu taču esi dieva dēls, kāda velna pēc tev jābaidās? Ar vienu pašu savu vārdu tu satrieksi pīšļos visus mūsu pretiniekus, lai to butu vai cik daudz.

—    Pilnīgi iespējams, tomēr vadīt sacelšanos — tas neietilpst manos plānos.

—     Nu, paklau, skolotāj . ..

—     Nekādu «nukāšanu»! Pats zinu, kas man darāms Ja jau esat atzinuši mani par savu vadoni, tad, lūdzu, paklausiet! Akla paklausība ir kristieša krietnākais tikums. Un tāpēc jūs tūdaliņ kāpsit kuģī un dosilies uz Kapernauinu. Un. lūdzu, bez tielēšanās!

Galvas nodūruši, apustuļi padevās. Kad viņu laiva jau bija tālu prom, Jēzus aizsūtīja uz mājām ļaudis, kas atkal bija sanākuši, lai dzirdētu viņu, un. izmantodams tumsu, aizšmauca no tiem uz kalnu. Beidzot viņš bija viens!

Pa tam pār Jordānas ieleju samilza mākoņi, un pret nakti sākās pērkona negaiss. Vējš sakūla viļņus Tibērijas jūrā, un apustuļu laivā jau šļācās iekšā ūdens. Viņu stāvoklis kļuva gluži neapskaužams, jo vairāk tāpēc, ka svaidītais brīnumdaris šoreiz neatradās viņu vidū.

Apustuļi nolādēja savu likteni. Viņi lūkoja cīnīties, taču veltīgi. Vētra nemitīgi pieņēmās spēka, viļņi cēlās aizvien augstāk, laiva zaudēja vadību un novirzījās no kursa.

Ceturtajā nakts stundā viņi vēl joprojām atradās pusceļā no krasta, un briesmas kļuva aizvien reālākas.

Pēkšņi apustuļi netālu ieraudzīja cilvēku, kas mierīgi jo mierīgi soļoja pa ūdeni. Varēja zvērēt, ka viņš pastaigājas pa cietu zemi, tik droši un rāmi viņš kāpa no viena viļņa uz otru. Viņu ietvēra spožs mirdzums — tas bija Jēzus.

Ja spriežam loģiski, tad apustuļiem vajadzēja priecāties, domājot, ka viņu skolotājs steidzas viņiem palīgā. Taču nē! Zaudēdami vai prātu aiz bailēm, viņi ņēmās vaimanāt un brēkt.

—     Vai rimsities beidzot, muļķi tādi! — svaidītais neizturēja. — Tas esmu es.

—     Nē, nē, tas nav viņš! — apustuļi stenēja. — Tas ir spoks!

—     Bet es jums saku, tas esmu es.

Pirmais viņam noticēt iedrošinājās Sīmanis-

Pē Ieris.

—     Kungs, — viņš šļupstēja, — ja tas tiešām esi tu, tad pavēli man iet pie tevis pa ūdeni!

—    Nāc, Pēter, ja jau tev tā gribas.

—     Bet vai tu vari garantēt, ka es nenoslīkšu?

—    Dodu tev goda vārdu.

Pēteris tūdaļ pārsviedās pāri laivas malai un piesardzīgi virzījās uz svaidītā pusi. Sirds dziļumos viņš tomēr baiļojās, ka tikai ši šķidrā taciņa neizspēlē ar viņu ļaunu joku. Taču sākumā viss gāja labi. Viņš kātoja pa viļņiem kā pa asfaltu, šļakatas vien šķīda! Bet pēkšņi uzbrāzās pūtiens un — trali! Apustulis izgrūda kāju cauri nelīdzenajai virsai un sāka grimt. Kad ūdens jau sniedzās viņam līdz ceļgaliem, viņš sāka pa īstam raizēties par savu ādu.

—    Skolotāj! Skolotāj! — Pēteris iebļāvās pārvērstā balsī. — Glāb mani, slīkstu!

—    Tev tā tikai liekas, — Jēzus attrauca, veikli balansēdams uz viļņa muguras. — Skaties, vai redzi, cik droši es stāvu?

—     Nu nē taču, skolotāj, man nepavisam neliekas. Varbūt tev, baloža dēlam, šis šķiti-, rums ir diezgan blīvs, bet man ne . . . Esmu taču tikai vienkāršs apustulis … Ak kungs, pasteidzies, jo ūdens sniedzas jau līdz nabai! Izvelc mani ārā, dieva dēļ, lūdzu tevi… Un kāda velna pēc tev ievajadzējās izvilināt mani laukā no laivas tādā niiklumā? Muļķīgs joks! Glāb, ak kungs!

Beidzot Jēzus iežēlojās par nelaimīgo Pēteri, kas ķepurojās kā aizšauta pīle. Viņš pasniedza tam roku, izvilka to virspusē un draudzīgi aprāja:

—    Ja tu nebūtu šaubījies par mani, vecais, tev nebūtu vajadzējis izpeldēties. Pats vainīgs, mazticīgais!

Pēc tam, viens otru atbalstīdami, viņi nokļuva līdz laivai.

Tiklīdz Jēzus pārkāpa pāri malai, vējš tūdaļ norima un viņi atradās tieši pie sava mērķa (skaties Mateja evaņģēliju, 14. nod., 22.—33. p., Marka evaņģēliju, 6. nod., 45.— 52. p. un Jāņa evaņģēliju, 0. nod., 16.—21. p.).

Šoreiz apustuli vairs nešaubījās. Viņi nometas ceļos, godinādami savu vadoni, kas tik veikli bija paglābis viņus no bojā ejas, un teica tam:

— Tu neesi vienkāršs pravietis, kaut mēs visi izputētu! Patiesi tu esi baloža dēls un tātad dieva dēls!

42. nodaļa IZDZĪŠANA UN ATGRIEŠANĀS GAULEJĀ

Un Jēzus uz tiem sacīja: es esmu tā dzīvības maize. Kas pie manis nāk, tas neizsalks; un, kas tic uz mani, tam neslāps nemūžam.

Bet es jums esmu sacījis, ka Jūs mani gan esat redzējuši, tomēr jūs neticat.

Ikviens, ko tas tēvs manim dod, tas nāk pie manis, un, kas nāk pie manis, to es neizmetīšu ārā.

Jo es esmu no debesīm nācis, ne lai es daru savu prātu, bet tā prātu, kas mani sūtījis.

Jānis, 6. nod., 35,—38. p.

Divdesmit četras stundas pēc šā notikuma svaidītais jau sprediķoja Kapernaumas sinagogā, kur bija sapulcējušies daudz klausītāju. Kopā ar vietējiem iedzīvotājiem bija sanākuši arī betsaīdieši. Uzzinājuši, ka Jēzus nav aizbraucis laivā kopā ar apustuļiem, viņi traucās to meklēt pa kalniem un ielejām, lai aizvestu pie viņa savus slimniekus. Nekur neatraduši remesi dziedinātāju, Betsaīdas iedzīvotāji kļuva pavisam domīgi. Taču ne uz ilgu laiku.

Tolaik vēl nepazina nedz telegrāfu, nedz telefonu. Un tomēr, ja gribam ticēt evaņģēlijam, betsaīdieši tai pašā dienā uzzināja, ka baloža dēls atrodas Kapernaumā, un lai pašā dienā paguva tur ierasties.

Tā nu nākamajā rītā abu pilsētu iemītnieki apvienojušies izlūdzās no staigājošā Vārda, lai tas viņus aplaimotu ar vienu no tām bezgalīgajām runām, kuru noslēpumu zināja tikai viņš viens. Jēzus, protams, nespēja viņiem atteikt.

Bet, kad pēc sprediķa viņi sāka lugt, lai viņš atkārtojot aizvakardienas brīnumu, tas ir, brīnumu ar plāceņu un kūpināto siļķu pavairošanu, svaidītais ietiepās. Un turklāt tā, ka teju, teju neiznāca slikli.

—     Kaut jūs visus jupis parautu! — viņš iebrēcās. — Vai jūs kādreiz kļūsit citādi vai ne? Jeb vai jūs atkal esat izsalkuši, ka esat atnākuši pie manis maizes lūgties? N11 labi, es jūs paēdināšu, tikai ne ar to, ko jūs lūdzat. Pacienāšu jūs ar sevi pašu, jo es esmu dzīvības maize, kas nonākusi no debesīm.

Izdzirduši šo, jāteic, diezgan riskanto piedāvājumu, klātesošie, par spīti savām simpātijām pret daiļrunīgo namdari, sāka kurnēt.

Bet šis, nemaz nepūlēdamies paskaidrot savu domu, turpināja tāpat ka iepriekš:

—    Ja, jā, ēdiens, ko jums piedāvāju, ir mana miesa. Vai gribat nobaudīt?

—    Nē! — vienā mutē atsaucās simti klausītāju.

—     Jo ļaunāk jums. Divreiz nelūgšu. Jūs redzējāt, kā es uzmodināju mirušos. Tad rau, ja gribat, lai es jūs uzmodinātu pēc jūsu nāves, jums vajadzēs ēst manu miesu un dzert manas asinis!

Šis kanibāliskais cienasts sanākušajiem nepavisam nobijā pa prātam. Viņi labprāt būtu vēlreiz uzkoduši kūpinātu siļķi ar karašu, bet bifšteks no runātāja ciskām nevienu nekārdināja.

—     Kas tas ir, vai vēl kāda līdzība? — kāds viņam uzsauca. — Ceru, tu runā gleznās?

—     Nepavisam ne! «Jo mana miesa ir patiesi ēdiens un manas asinis ir patiesi dzēriens. Kas manu miesu ēd un manas asinis dzer, tas paliek iekš manis un es iekš tā … Kas mani ēd, tas arīdzan dzīvos caur mani.» (Jānis, 0. nod., 55.—57. p.)

Tas nu bija par daudz! Visi sapulcējušies jutās no tiesas sašutuši, arī daudzie Jēzus piekritēji, kas brīvprātīgi bija viņam sekojuši, lai būtu viņa mācekļu skaitā.

—    Diezgan! — atskanēja saucieni. — Nost! Tas ir derdzīgi! Viņš sajucis prātā!

Bet, tā kā nedz kapernaumieši, nedz betsaīdieši nevēlēja staigājošajam Vārdam galu, tad viņi apmierinājās ar to, ka pameta Jēzu vienu ar viņa murgiem, un spļaudīdamies izklīda pa mājām.

«No tā brīža,» sērīgi piebilst evaņģēlists Jānis, «daudzi no viņa mācekļiem atkāpās iui vairs nestaigāja ar vinu.» (Jānis, 6. nod., 66. p.)

Jēzus palika ar divpadsmit apustuļiem.

—    Nu, — viņš noprasīja, — varbūt jus arī gribat iet prom?

—     Negribam vis! — Sīmanis-Akmens atsaucās. — Esam pavisam aizmirsuši savus arodus, ar kuriem pelnījām maizi, esam pieraduši dzīvot savvaļā, tāpēc paliekam. Tiesa gan, ja tu šobrīd mielosi mūs ar savas filejas gabalu, mums, protams, nāks vēmiens, bet ar laiku droši vien pieradīsim. Tu mums esi rādījis jau tik daudz brīnumu, ka tagad mūs nekas vairs nevar pārsteigt. īsāk sakot, mēs tev ticam. Ja gribi, varam vēlreiz noticēt mūsu ticības simbolam: tu patiesi esi baloža dēls un tātad dieva dēls!

—     Paldies! — Jēzus izdvesa. — Pateicos jums, draugi.

Kopā ar duci uzticamo mācekļu viņš atstāja sinagogu un aizsoļoja pa Kapernaumas ielām. Šokētie pilsētas iemītnieki nolūkojās viņam pakaļ un sašutuši runāja:

—    Jaukus darbus gan viņi dara, kad paliek vieni paši!

—    Padomājiet tikai! Mūsdienās nonākt līdz kanibālismam!

—    Un kā gan viņiem neriebj ? . ..

Gluži dabiski, ka šis gadījums krietni vien kaitēja Kristum. Galu galā arī viņš pats saprata, ka viņam uz laiku jānozūd no apvāršņa. Tāpēc viņš drīz vien atstāja pilsētu un

pēc tanī vispār aizgāja prom no Jūdejas. Pēc dažām dienām Jēzus jau atradās Tīras pilsēta Ivanaānas zemē.

Evaņģēlijā visai atturīgi vēstīts par staigājošā Vārda uzturēšanos pagānu vidu. Pieminēts tikai tas, ka Jēzus izdarījis pakalpojumu kādai sievietei, tiesa, iepriekš viņu nolamādams visnekrietnākajiem vārdiem, jo baloža dēls nepavisam jau un vienmēr nebija lēnīgs ka balodis.

Tā sieviete bija pagāniete, no sirofeniķiešu dzimuma, un viņa lūdza izdzīt velnu no viņas meitas epileptiķes.

Vispirms Jēzus viņai atbildēja gaužām nekaunīgi.

—   Mani brīnumi nav domāti suņiem! — viņš atcirta.

Nelaimīgā māte norija apvainojumu.

—   Tev taisnība, kungs, — viņa piekrita, — taču ari suņi salasa druskas, kas nokritušas zem galda, — tad dod man kaut drupatiņu tavu brīnumu!

Jēzus bija tik laipns, ka mitējās runāt rupjības un pasniedza lūgto brīnuma drupatu, lai arī savieba neapmierinātu ģīmi [18] .[1] «Bet tā bija grieķu sieva, no dzimuma sirofeniķiete, un viņam lūdza, lai lo velnu izdzītu no viņas meitas, liet Jēzus uz to sacīja: lai papriekš tie bērni top paēdināti, jo neklājās bērniem maizi atņemt un

Pēc kāda laika pie viņa atveda kurlmēmo.

Ja tīkojat sīkāk iepazīties ar jauno ārstē-

šanas paņēmienu, ko šoreiz lietoja Jēzus, silti ieteicu izlasīt Marka evaņģēlija septīto nodaļu.

īsi sakot, nolika sekojošais.

Jēzus iebāza pacientam pirkstus ausīs, iespļāva viņam mutē un iebrēcās:

— Epata!

Kurlmēmais tūdaliņ atguva dzirdi un runas dāvanas.

• Pēc dažām dienām Jēzum radās izdevība atkārtot brīnumu ar plāceņu un kūpināto siļķu pavairošanu. Ja Betsaīdas iedzīvotāji dabūtu zināt, ka viņš pagāniem darīja brīnumu, ko tik stūrgalvīgi liedza īstticīgajiem Kapernaumā, viņi aiz skaudības kļūtu zaļi.

Mūsu varonis sabija pagānu vidū Tīras un Zīdanas robežās sešus garus mēnešus. Visu šo laiku viņš vai mira nost aiz garlaicības. Viņš ilgojās pēc Galilejas un sevišķi bieži pieminēja Magdalu, kur bija palicis viņa mazais harēmiņš.

Tāpēc, nospriedis, ka nu jau pietiekami ilgi sabijis trimdā, Jēzus vispirms steidzās uz Magdalu.

Svētās dāmiņas sagaidīja viņu ar lielu sa jūsmu — citādi nemaz nevarēja būt. Viņš kaut kur bija pazudis veselu pusgadu! Tām

sunīšiem mest priekšā. Un viņa atbildēja un 11/. to sacīja: tā gan ir. kungs, bet tomēr tie sunīši ēd apakš galda no bērnu druskām. Un viņš uz to sacīja: šī vārda dēļ ej! tas velns ir izbēdzis no tavas meitas.» (Marks, 7. nod., 26.-29. p.)

tik ļoti bija viņa trūcis! Un pa visu šo laiku nevienas vēsts nebija sūtījis, nejaukais!

Lai nosvinētu nepateicīgā atgriešanos, sapulcējās visas dievišķīgā harēma dāmas. Viņu apbēra maigiem pārmetumiem, viņam lika zvērēt,ka viņš nekad, nekad vairs tā nedarīšot, un, beidzot piedevušas nejaukajam palaidnim, algoja viņu par visiem sešiem mēnešiem piespiedu gavēņa.

Tieši šai laikā radās bēdīgi slavenais kalambūrs, kas evaņģēlijā piedēvēts Kristum 12 .

Kādu rītu, tērzēdams ar saviem apustuļiem, viņš pēkšņi jautāja:

—     Paklau, jūs visur okšķerējat un vācat visādas tenkas, — ko cilvēki runā par mani?

—     Ja gribam būt godīgi, —apustuļi atzinās, — tad neviens netic, ka tu esi mesija. Esam iztaujājuši katru garāmgājēju. Daži teic, ka tev neesot visi mājās, citi uzskata tevi par augšāmcēlušos pravieti Jeremiju — šie vismaz atzīst tev šādas tādas vērtīgas īpašības — bet vairums mūsu tautiešu uzskata tevi par rūdītu blēdi vai ākstu.

—    Nu, bet jus, ko jus par mani domājat?

—     Mēs, rabi, — visu vārdā atbildēja Pēteris, — mēs domājam tāpat kā agrāk. Mums tu esi baloža dēls, un tā mēs tevi visur sludinām.

—     Jauki, mani draugi, esmu ar jums apmierināts. Sevišķi ar tevi, veco Pēter. Braši, ka iedrošinājies izteikties visu vārdā, paldies. Vispār tu esi krietns puisis, tāpēc klausies vērīgi, ko tev teikšu. Tevi taču sauc par Pēteri, vai nav tiesa?

—       Protams, tu jau pats man devi šo vārdu agrākā Slmaņa vietā.

—       Tad redz, ja nu tu esi Pēteris, tas ir, akmens, tad uz šā akmens es uzcelšu savu baznīcu.

—    Piedod, vai neesmu pārklausījies?

—       Teicu, ka uzcelšu uz Pētera, tas ir, uz akmens, kas tu esi, savu draudzi, un ellesvārtiem to nebūs uzvarēt (Matejs, 16. nod., 18. p.).

—     Ellesvārtiem?

—     Nu jā, ellesvārtiem.

—    Nevaru apjēgt…

—       Tas ari nemaz nav vajadzīgs. Turklāt izsniegšu tev atslēgu saišķi. Tās būs debesu valstības atslēgas, tās valstības, kas ir tur augšā, augstāk par mēnesi. Un, kad tu sasiesi mezglu virs zemes, tad sasiesies arī debesīs, un, kad atsiesi, tad augšā arī atsiesies.

—       Lielais paldies! — sacīja Sīmanis-Akmens. — Tas man liels gods. Pacentīšos attaisnot uzticību, kas man parādīta.

Un, pagriezies pret pārējiem apustuļiem, viņš svinīgi piebilda, bārdu glaudīdams:

—       Vai dzirdējāt? Tātad izlemts: kopš šā brīža esmu mūsu sabiedrības viceprezidents!

(Skaties Mateja evaņģēlijā, 15. nod., 21.— 39. p., 16. nod., 1.—20. p., Marka evaņģēlijā, 7. nod., 1.—37. p. un 8. nod., 1.—30. p., kā arī Jāņa evaņģēlijā, 6. nod., 22.—72. p.)

43. nodaļa DEBESBRAUKŠANAS MĒĢINĀJUMS UN PĀRRUNAS MĀKOŅOS

Un pēc sešām dienām Jēzus ņēma Pēteri un Jēkabu un šā brāli Jāni un tos veda savrup uz augstu kalnu.

Un tapa apskaidrots viņu priekšā, un viņa vaigs spīdēja ka saule, un viņa drēbes tapa baltas ka gaisma.

Un redzi, Mozus un Elija tiem parādījās un runāja ar viņu.

Matejs, 17. nod., 1.—3. p-

edēļu vēlāk Jēzus devās uz paugurainu apvidu Ģenecaretes ezera rietumkrastā. Pret vakaru kopā ar trim apustuļiem — Simani-Akmeni, Lielo Jēkabu un mazuli Jāni viņš uzkāpa augstā kalnā, ko sauca par Taboru.

Aizsniedzis virsotni, Jēzus uzrunāja savus uzticamos mācekļus:

— Es šeit pielūgšu dievu, pirms došos gulēt. Jūs ari, ja vēlaties, varat lūgt kopā ar mani.

Pēc tam viņš nometās ceļos, pacēla rokas gaisā un sāka murmināt lūgsnu. Pēc pirmās lūgsnas viņš uzsāka otro, tad trešo, ceturto, [liekto un tā tālāk.

Apustuļi sekoja viņa paraugam. Viņi ari nometās uz ceļiem un ari izstiepa rokas pret debesim, sākdami vilkt «Tēvreizi».

Turklāt viņi paklusām samirkšķinājās, itin ka gribēdami teikt:

— Ir nu gan šķelmis šis mūsu mirrēm svaidītais baloža dēls! Kas viņam nekait: viņa rīcība vienmēr pēc izvēles divas būtības — cilvēka vai dieva. Kad viņš grib, viņš nogurst kā visi cilvēki, bet, kad negrib, nepiekūst nemaz. Tā viņš tagad kūko ar augšup paceltām rokām veselu pusstundu: jādomā, ieslēdzis savu dievišķīgo būtību. Viņš var tā notupēt vēl trīs četras stundas no vietas un pat nepakustēsies . . . Bet mēs, velns lai parauj, esam no cita kaula! Mums ir tikai viena būtība, cilvēka būtība, un pēc piecām minūtēm vairs nejutīsim ne savu roku, ne kāju!

Un tiešām, Jēzus lūdzās tik neparasti dedzīgi, ka, likās, nemaz nejuta noguruma no neērtās pozas. Turpretim trim apustuļiem jau smeldza ceļgali un rokas pašas slīga lejup.

Beidzot, nespēdami vairs pretoties nogurumam, viņi gluži mierīgi nolikās tieši uz kailas zemes, lai kaut maķenīt nosnaustos. Drīz vien visi trīs iemiga ciešā miegā.

Un tieši tad, kad viņi neredzētā vienprātībā

24 — l. Taksils ;ļ(iī) krāca unisonā, Tabora kalnā notika kaut kas patiesi apbrīnojams.

Jēzus mitējās murmināt lūgsnas, piecēlās kājās un lēnām pacēlās virs zemes kā gaisa balons. Nē, viņš pacēlās gluži nedaudz — tikai mazliet vairāk par metru no zemes virsas. Tas taču bija likai mēģinājums! īstajai debesbraukšanai vajadzēja notikt svinīgākos apstākļos. Tāpēc šoreiz viņš nekustīgi palika karājamies virs pašas zemes, itin kā tālab, lai pierādītu, ka dabas likumi viņam neeksistē un ka zemes pievilkšanas spēkam viņš uzspļauj.

Tai pašā laikā debesis atvērās un no turienes nolaidās divi pusmūža kungi. Vienam uz galvas mirdzēja pāris spožu ragu — tas bija Mozus. Otrs nobrauca lejā ugunīgā karietē, kas ienira mākoņos un iznira no tiem gluži kā zivs ūdenī, — tas bija pravietis Elija. Mozus tētiņš palika karājamies līdzās Jēzum, Elija izkāpa no saviem ratiem un gluži tāpat ierīkojās viņam otrā pusē. Visi trīs lidinājās metra augstumā virs zemes, it kā būtu pakārti neredzamās virvēs. Tas bija ārkārtīgi interesants skats! Turklāt viņi gluži mierīgi un draudzīgi sarunājās.

—    Jūs esat ļoti laipni, — Jēzus iesāka,

—    ka esat nonākuši no debesīm tik vēlā stundā, lai mani apciemotu.

—     Nemaz nerunā! — Mozus atsaucās.

—    Tas ir mūsu svēts pienākums, ko esam pārāk ilgi pametuši novārtā . .. Labāk pastāsti, kā tev veicas zemes virsū. Vai viss kārtībā? Vai cilvēki klausa tavu balsi? Vai dvēseles šķīstās?

—     Hm, kā to teikt… Viens otrs pārlieku netjepjas, taču vispār atbirums ir krietni liels. Neiet jau nemaz tik gludi, kā biju domājis.

—     Kam tu to stāsti? — iejaucās pravietis Elija. — Yr ai gan es nepazīstu savus tautiešus? Viņi taču ir stūrgalvīgi kā Andalūzijas mūļi! Pats esmu sludinājis viņiem dieva vārdu gadiem ilgi, un kāda jēga no tā? Pēc katra mana sprediķa viņi vēl dziļāk grima savos netikumos.

—     Un man jau arī neveicās ar viņiem labāk, — Mozus atzinās. — Starp citu, patiesības labad jāteic, ka vajadzības gadījumā es nekautrējos nekādu līdzekļu. Ja mani senebreji pārlieku spārdījās, es viņus vedu pie prāta ar uguni un zobenu. Lai stūrgalvīgu tautu uzvirzītu uz īstā ceļa, nav nekā labāka par masu apkaušanu.

—     Nē, Mozu, — Jēzus nebija ar viņu vienis prālis, — tavi baušļi tomēr ir pārāk bargi, 1o saku tev kā draugam. Atzīstu par labāku nevis sist mušas nost, bet gan pievilināt tās ar medu.

—     O, ja tev tas izdodas, labu veiksmi! Bet man jau ir pieredze, tici man. Kad gribi nodibināt jaunu reliģiju, tad nevar rīkoties ar cimdiem, citādi viss saies dēlī!

—    Sākumā gan, toties vēlāk …

—    Vēlāk tevi sāks vajāt, zākās un izsmies un galu galā tevi nomocīs.

—    Zinu to, bet kāds triumfs toties gaida mani nākotnē!

Nu, ja jau tu tik ļoti vēlies, lai tevi sit krustā, tad tā ir tava darīšana, — noteica Elija. — Sirsnīgi novēlu papriecāties! Turpretim es esmu no sirds pateicīgs tavam visaugstākajam tēvam Cēbaotam par to, ka viņš paguva uzraut mani dzīvu debesīs, kad mani laikabiedri vēl tikai grasījās mani nomušīt. Tas no viņa puses bija ļoti ļoti laipni. ..

Tādā pašā garā mūsu pakarinātie džentlmeņi mierīgi sarunājās vēl kādas minūtes. Viņus apņēma jo spožs mirdzums,, Pat viņu ķermeņi šķila esam caurspīdīgi^ tik stipra bija gaisma, ko viņi izstaroja. Jēzus drēbes «tapa spožas un ļoti baltas it kā sniegs, kā neviens balinātājs virs zemes tā nevar balināt» (Marks, 9. nod., 3. p.). Tas bija lielisks skats, patiesi lielisks!

Mirdzošā parādība bija tik žilbinoša, ka pat mūsu apustuļi beidzot pamodās. Viņi acis vien iepleta, gaisma darīja viņus aklus, tomēr, ka apgalvots evaņģēlijā, viņi izdzirduši, kā Elija un Mozus sarunājās ar Jēzu. «Tie parādījās iekš godības un runāja par viņa galu, ko viņam bija piepildīt Jeruzalemē.» (Lūka, 9.nod., 31. p.)

Tomēr tik lieliska izrāde, gluži dabiski, nevarēja ilgi turpināties: visam taču vienreiz pienāk gals! Pal filma beidzas, kad lenta izritināta.

Tāpēc mirdzošā parādība sāka pamazām nobālēt, dzist un tad izgaisa pavisam. Elija un Mozus izzuda kā burvju luktura ēnas.

Pēc Pētera domām, viss bija beidzies pārlieku drīz.

—     Skolotāj! — viņš teica. — Cik gan te ir labi! .Ja tev nav nekas pretim, mēs tūdaļ uzcelsim trīs teltis: vienu tev, otru Mozum un trešo Elijam, — un paši ari paliksim šai burvju kalnā.

—     Kas par muļķībām! — Jēzus sašuta. — Trīs teltis sešiem? Un kur tad jūs paši gulēsit?

—     Kaut ka novietosimies. Tu paņemsi pie sevis mazulīti Jāni, bet mēs ar Lielo Jēkabu apmetīsimies viens pie Mozus, otrs pie Elijas, un visi būs apmierināti.

Viņš vēl vērpa tālāk savu domu, kad pēkšņi uz viņiem nolaidās mākonis un norībēja tāds pērkona spēriens, ka Pēteris gandrīz vai aizrijās. Tad no mākoņa nodārdēja balss, pasludinādama:

—    Šis ir mans mīļais dēls, to jums būs klausīt!

Balss nepavisam neatgādināja baloža dūdošanu, kā varēja sagaidīt, tāpēc apustuļi nezināja, ko atbildēt. Viņi izstiepās uz zemes ar degunu uz leju, aizmiedza acis un apklusa kā nelietības izdarījuši runči.

Tikai pēc laba brīža, redzēdami, ka debesis hēgrasās sabrukt par viņiem, mušu brašuļi iedrošinājās atvērt acis. Aptaustījuši sevi no galvas līdz kājām, viņi ar atvieglojumu pārliecinājās, ka viss tā kā būtu savā vietā.

Jēzus sēdēja netālu uz klints bluķa. Viņš bija viens un nolūkojās uz šiem diezgan nievājoši.

— Ir 11u gan jauki! — viņš uzjautrinājās. — Cik atceros, par tādiem mēdz teikt, ka aiz bailēm zaudējuši galvu. Tā vien liekas, jus paši nezināt, esat dzīvi vai neesat. Pārskaitiet savus kauliņus, vai visi veseli, un pie reizes sanumurējiet tos: varbūt nākamreiz noderēs! Nē, goda vārds, esmu redzējis ēzeļus, bet šitādus! … Kad beidzot man izdosies iekalt jūsu stulbajos pauros, ka tikām, kamēr esmu šeit, jums nekas ļauns nenotiks?!

Apustuļiem bija gana. Lielais Jēkabs, izteikdams savu kolēģu domas, deva mājienu, ka būtu laiks atgriezties pilsētā. Ikviens no viņiem centās sevi pārliecināt, ka burvju kalns galu galā nemaz neesot tik briesmīgs, kā viņiem licies.

Jēzus viņus ilgāk nemocīja: pēc dabas viņš nebija nežēlīgs. Viņš bija ar mieru kāpt zemē no kalna un doties uz tuvējo pilsētu. Starp citu, ari apvārsnis sāka skaidroties. Kad svīda gaisma, viņi jau bija lejā.

Pa ceļam Jēzus skaidroja saviem mācekļiem, ka šis debesbraukšanas mēģinājums un saruna ar gaisā pakārtajiem praviešiem notikusi speciāli viņu dēļ un tāpēc viņiem viss redzētais un dzirdētais jāglabājot kā vislielākais noslēpums.

— Nevienam nestāstiet par šo redzējumu! — baloža dēls pavēlēja.

Varbūt tieši tāpēc mazulis Jānis par šo lielisko parādību tik dziļdomīgi klusē? Viņš ir vienīgais evaņģēlists, kas redzējis šo izrādi, un viņš arī vienīgais no visiem četriem neko par to neraksta.

Atveriet evaņģēliju, un jūs atradīsit, ka par brīnišķīgo parādību stāsta

a)     svētais Matejs (17. nod., 1.—13. p.), lai gan svētais Matejs, kā zināms, nebija Tabora kalnā;

b)     svētais Marks 9. nod., 1.—12. p.), kurš arī tur nebija redzams;

c)     svētais Lūka (9. nod., 28.—36. p.). Svētajam Lūkam ar šo notikumu nav vairāk sakara kā viņa diviem iepriekš minētajiem kolēģiem.

Un tikai ceturtais, svētais Jānis, klusē par to kā zivs.

Tātad mazulis Jānis svēti glabāja noslēpumu par debesbraukšanas mēģinājumu Tabora kalnā. Bet, atvainojiet, kā gan tādā gadījumā par to dabūja zināt trīs pārējie evaņģēlisti?

Starp citu, vēlreiz atvainojiet, pavisam piemirsu: viņi taču rakstīja to,ko balodis diktēja!

Tā nu, ieteicis apustuļiem turēt mēli aiz zobiem, Jēzus pēc tam viņiem paziņoja, ka celšoties augšām no miroņiem.

Te nu atkal der paņemt rokā evaņģēliju.

Apustuļi nevarēja atjēgties.

— Kā gan viņš var celties augšām no miroņiem? — viņi paši sev jautāja. — Un kur palicis Elija? Rakstu mācītāji taču teica, ka Elijam esot jānāk pirms mesijas un sākumā viss jāsataisa! Tātad mūsu skolotājs nemaz nav Kristus?

Ja var ticēt «svētajiem rakstiem», tad šie jautājumi visai satraukuši Jēzus mācekļus.

Tomēr lūkosim radīt zināmu skaidrību. Viens no diviem: vai apustuļi redzēja Jēzus brīnumus vai neredzēja? Redzēja, vai ne? Kāpēc gan tādā gadījumā viņi šaubījās? Ja Jēzus varēja viņu acu priekšā uzmodināt citus miroņus, kāpēc gan viņam, visvarenajam, necelties pašam augšā no miroņiem?

Kas attiecas uz mani, tad, ja, teiksim, vislielākais stulbenis manu acu priekšā paliks gaisā karājamies bez jebkādas virves vai kādām citām ierīcēm, ja viņš pēc mana lūguma atdzīvinās manu vecmāmuļu, pateikdams tai «talita, kūmi», ja viņš manā klātbūtnē izdziedinās kurlmēmo, iebāzdams tam pirkstus ausīs un iespļaudams mutē, es, par spīti visam savam skepticismam, pat stulbeni pasludināšu par dievu un pielūgšu viņu.

Kad domāju par apustuļiem, kuru acu priekšā Jēzus darīja neskaitāmus brīnumus un kuri tomēr laiku pa laikam šaubījās, vai tikai viņš ir Kristus, tad spriežu šādi.

Paradīzes nav, par to esmu pārliecināts, bet, ja tāda būtu, es tajā noteikti iekļūtu. Apustuļi, kas laiku pa laikam šaubījās par dievu to kungu, lai gan viņiem nebija tam ne mazākā iemesla, un pat otrādi, ir ieņēmuši paradīzē vislabākās vietas un tiek uzskatīti par pirmās kategorijas svētajiem. Es turpretim neesmu redzējis neviena brīnuma, un tāpēc, ja ari neticu dievam, man ir vainu mīkstinoši apstākļi un mūsu mūžīgais tēvs, — ceru, lai dienā, kad stāšos viņa priekša, viņš būs labā omā, — izsniegs man kaut vismaz ceturtās kategorijas svētā diplomu. Vairāk man nekā nevajag. «Svētlaimīgais Leo Taksils» — nudien, tas nemaz neizskatīsies slikti svēto kalendārā! Taču pietiks par to: mēs jau ta esam veltījuši apustuļu šaubām pārlieku daudz vietas.

Jēzus tik ilgi negudroja.

Viņš vienkārši tiem pateica:

— Jūs varbūt domājat, ka es neesmu Kristus'.' Jūs sev jautājat — kā es celšos augšām no miroņiem? Par to neuztraucieties! Saka, Elijam esot vajadzējis nākt pirms manis . . . Tad nu ziniet: viņš jau bija atnācis, tikai neviens nepievērsa viņam nekādu uzmanību. Viņš slēpās mana brālēna Kristītāja tēlā, — tas ir viss! Un. ta kā Kristītājs no Jordānas patiesībā nebija neviens cits kā pārģērbts Elija, tas nozīmē, ka es esmu visu mesiju mesija!

44. nodaļa TICĪBA PĀRSTATA KALNUS

Un Jēzus viņu apdraudēja, un tas velns no viņa izbēdza, un tas zēns palika vesels tanī pašā stunda.

Tad tic mācekli piegāja pie Jēzus sevišķi un sacīja: kāpēc mēs viņu nevarējām izdzīt?

Un Jēzus uz tiem sacīja: jūsu neticības dēl. jo patiesi es jums saku: kad jums ticība ir kā sinepju graudiņš, tad jūs sacīsiet šim kalnam: nocelles no šejienes uz turieni, un viņš nocelsies, un nekas jums nebūs neiespējams.

Det šī suga neizbēg kā vien caur lūgšanu un gavēšanu.

Matejs, IT. nod., 18,— 21. p.

Tā sarunādamies, Jēzus un trīs apustuļi nonāca līdz pilsētas nomalei. Seit viņi sastapa savus pārējos kompanjonus liela pūļa ielenktus.

Jēzum prom esot, viņa mācekļi bija sagudrojuši dziedināt kādu kurlmēmu epileptiķi. Viņi noticēja sava skolotāja solījumiem, ka arī viņi varēšot darīt brīnumus, un nu mēģināja to parādīt, taču viņiem nezin kāpēc nekas neiznāca.

Kad kurlmēma tēvs atnāca pie Andreja, tas viņam teica:

—    Tavs dēls ir kurlmēms un turklāt vēl ar krītamo? Sīkums! Mums ir brīnumdarošs spēks, un mēs jūsu lolojumu vienā rāvienā izārstēsim .. .

Kurlmēmais dažas reizes iebrēcās un savilkas čokurā. Krampji viņu sagrāba stingrāk, un apustuļi sāka burties ap viņu, atdarinādami Jēzus vārdus un žestus. Palika tikai tā nelielā starpība, ka visam tam nebija nekādu rezultātu.

Veltīgi visi viņi pēc kārtas spļāva kurlmēmajam mutē, veltīgi bāza viņam pirkstus ausīs, veltīgi snaikstīja virs viņa galvas rokas un nesakarīgi vervelēja. Izgāšanās bija pilnīga.

Rakstu mācītāji, kas sen jau neieredzeja apustuļus, smējās par viņu nesekmīgajiem pūliņiem un triumfēja. Bet, kad uz skatuves parādījās baloža dēls, tūdaļ viss pārmainījās.

—    Aha, te jau ir arī skolotājs! — izsaucās Bērtulis, kam sviedri ritēja aumaļām. — Viņš ieradies īstajā laikā!

—    Par ko jūs strīdaties? — svaidītais apjautājās.

No pūļa iznāca kurlmēmā tēvs.

—    Rabi! — viņš teica. — Atvedu pie viņiem savu dēlu, kas no bērna kājas sirgst ar neizprotamu kaiti. Viņš ne tikai ir kurls un mēms, bet laiku pa laikam viņu vēl rausta briesmīgi krampji, viņš vārtās pa zemi, griež zobus, šķiež siekalas uz visām pusēm un dienu no dienas aizvien vairāk izdēdē. Pats saproti, tas viss ir nedabiski. Jādomā, viņam vēderā sēž velns, kas tad liek viņam taisīt visus šos akrobātiskos numurus. Lūdzu tavus mācekļus, lai viņi izdzen nelabo, bet viņiem nekas neiznāca. Taču tu, kungs, tu neesi tāds kā visi cilvēki, un es ticu, ka tu bez pūlēm tiksi galā ar nešķīsto garu, kas plosa manu dēlu. Izdari man tādu pakalpojumu, dziedini viņu, lūdzu tevi, tas taču ir mans vienīgais bērns!

To teicis, viņš nokrita Jēzum pie kājām. Lielais dziednieks jutās glaimots.

—    Ved šurp savu dēlu! — viņš pavēlēja.

Bērnu atveda. Bet, tiklīdz viņš ieraudzīja

Jēzu, viņam sākās lēkme, un, putas šķiezdams, viņš vārtījās pa zemi.

—    Vai viņam bieži tā uznāk? — svaidītais pa interesējās.

—     Ļoti bieži. Viņš ir tā nomocījies, ka reiz metās ūdenī, lai noslīcinātos, bet otrreiz ievēlās ugunī .. . Ak kungs, kāda nelaime! Tas droši vien ir velns, kas dzen viņu tik neprātīgi rīkoties .. . Rabi, rabi, iežēlojies par viņu, iežēlojies par mums! .. .

—    Ja tu man tici, tavs dēls atbrīvosies no nešķīstā gara.

Aiz bailēm, ka viņš pēkšņi varētu izrādīties nepietiekami ticīgs, kurlmēmā epileptiķa tēvs pat sāka raudāt.

—    Rabi! — viņš vaimanāja. — Goda vārds, darīšu visu, ko varēšu, lai tev noticētu. Bet, ja man tas neizdosies, tad palīdzi man atbrīvoties no neticības!

Pa tam pūlis ielenca svaidīto no visām pusēm. Viņš vēlreiz uzmeta skatienu zēnam, kas vārtījās krampjos, un teica:

—     Nešķīstais, kurlais un mēmais gars, izej no šā jaunekļa un neatgriezies vairs, es tev pavēlu!

Velns neganti sapurināja apsēstā ķermeni un izlēca laukā, ka vienmēr, skaļi brēkdams.

Zēns nogāzās zemē. Putas viņam uz lūpām acumirklī nožuva, ķermenis vairs nerausti jās, bet viņš gulēja nekustīgi kā miris.

—     Tā tikai ir dziedināšana! — priecīgi iegavilējās rakstu mācītāji. — Skatieties, zēns taču ir miris!

Bet te Jēzus satvēra puisēnu aiz rokas, piecēla viņu, un pilnīgi veselais zēns uzlēca kājās, itin kā nekas nebūtu noticis. Rakstu mācītāji gribēja vai zemē ielīst. Pūlis aplaudēja un kliedza «bravo». Tie bija īsti panākumi. Baloža dēls, kautrīgs kā meža vijolīte, pasteidzās nozust tuvējā namā, lai paglābtos no publikas sajūsmas izpaudumiem. Apustuļi sekoja viņam, neiedrošinādamies cits citam acīs skatīties un nezinādami, kā izskaidrot savu apkaunojošo nevarību.

Palikuši vienatnē ar savu skolotāju, apustuļi pieprasīja paskaidrojumus.

—     Kas tad te galu galā iznāk? — viens uzstāja visa duča vārdā. — Pirms pusgada tu nosūtīji mūs ar svarīgu uzdevumu un devi mums spēju darīt brīnumus. Līdz šim mēs ne peļami likām šo spēju lietā: ar mūsu palīdzību vairāki cilvēki pat kļuva veseli. Bet šodien, kad gribējām atkārtot veco triku, tas pēkšņi neizdevās! Kāpēc? Pasaki godīgi — vai tu esi atņēmis mums brīnumaino spēku? Un, ja esi atņēmis, tad uz kāda pamata?

— Mani nabaga auniņi, — Jēzus pasmējās. — Tas viss ir daudz vienkāršāk. Lieta tāda, ka jums vairs nav tās ticības, kāda jums bija pirms pusgada. Patiesi, patiesi es jums saku: kas man bezgalīgi ticēs, tam arī spēks būs bezgalīgs. Ikviens, kas tic manam dievišķīgumam, var teikt kalnam: «Pārcelies no šejienes turp!» — un kalns pārcelsies. Iegaumējiet: ticība pārstata kalnus (skaties šai sakarā Mateja evaņģēliju, 17. nod., 14.—20. p.,Marka evaņģēliju, 9. nod., 13,—29. p. un Lūkas evaņģēliju, 9. nod., 37.—43. p.).

Sie vārdi, kas evaņģēlijā piedēvēti Jēzum un ko nemitīgi atkārto visi kristieši, izraisa manī skumjas pārdomas. Man šķiet, tie liecina, ka Francijas baznīcas kalpi ir slikti patrioti. 1870. gadā vācu armija sagrāba Franciju, to pašu Franciju, ko teologi dēvē par katoļu baznīcas vecāko meitu. Bet vācieši saskaņā ar to pašu teologu apgalvojumiem ir ķeceri, kam lemts degt ellē. Un nu par ticību. Paši pirmie, kam nepieciešama ticība uz mūsu dievu to kungu, ir garīdznieki, jo, ja jau viņi sāks neticēt, ko tad var prasīt no mums, vienkāršajiem mirstīgajiem! Tātad, tā kā garīdznieku ticība ir bezgalīga, viņi varētu pēc savas vēlēšanās pat kalnus pārstatīt. Tagad lūkojiet iedomāties, cik vareni Francija bulu varējusi izrīkoties ar vāciešiem, ja vien franču mācītājiem bijis kaut kripatiņas patriotisma! Prūšiem virzoties dziļāk iekšā Francijā, garīdznieki būtu varējuši kraut tiem ceļā šķēršļus citu pēc cita. Pretiniekam vajadzētu at mest pat domu par ielaušanos. Tiklīdz Parīzes arhibīskaps teiktu savu vārdu, ienaidniekam ceļu aizšķēršļotu nepārejamie Himalaji un prūši netiktu pāri pat mūsu robežai. Un, ja nu ar savu vācisko stūrgalvību Vilhelma karaspēks tomēr uzrāptos pie Reinas pārvietotās Himalaju kalnu grēdas nokarēs, Lionas kardināls tūdaļ varētu dot komandu:

— Un tagad, Himalaju kalnu grēda, dodies uz Ziemeļpolu!

Francija uz laiku laikiem būtu atbrīvojusies no vācu karotājiem, un Garibaldi nebūtu vajadzējis nākt mums palīgā.43

45. nodaļa KAD VĀRDI NESASKAN AR DARBIEM

Vai tai pasaulei tās apgrēcības dēli Apgrēcībai gan vajag nākt, bet vai tam cilvēkam, caur ko nāk apgrēcība!

Tāpēc, ja tava roka vai tava kāja tevi apgrēcina, tad nocērt to un mcl lo nost, jo tas tev labāk, ka tu ieej dzīvošanā tizls vai kroplis, nekā tev ir divi rokas vai kājas un tu topi iemests mūžīga ugunī.

Un, ja tava acs tevi apgrēcina, izrauj to un met to nost. tas tev labāk — ar vienu aci ieiet dzīvošanā, nekā tev ir divi acis un tu topi iemests elles ugunī.

Matejs, ļS. nod., 7.-9. p.

au zinām, ka Jēzus juta sevišķas simpātijas pret Kapernaumas iedzīvotājiem. Tur viņu vienmēr bija labi uzņēmuši līdz tai nelaimīgajai sestdienai, kad viņam iešāvās prātā izklāstīt savas kanibāliskās teorijas.

Tāpēc viņš nolēma no jauna iekarot šās pilsētas iedzīvotāju simpātijās. Domāts — darīts. Un tā nu svaidītais jau atradās ceļā uz Kapernaumu.

«Pusgada laikā, kamēr esmu prom,» Jēzus

prātoja, «viņi droši vien bus pēc manis noilgojušies.»

Taču viņš gauži vīlās. Kopš tā laika, kad baloža dēls uzaicināja kapernaumiešus nobaudīt viņa bifštekus, viņi bija zaudējuši kairu ticību tam. Jēzus ierašanās pilsētā šoreiz nemaz neatgādināja agrāko triumfu: nožēlojamā svēto klaidoņu saujiņa nemanīta izgāja cauri visai Kapernaumai, pūļa naidīgo skatienu pavadīta.

Tikai nodokļu iekasētāji viņiem piesējās, un viens no tiem teica Pēterim:

— Paklau, draudziņ, jūsu skolotājs līdz šim laikam ir vazājis mūs aiz deguna. Kā tev zināms, mums uzdots ievākt didrahmas, tas ir, pa divi drahmām no katra jūda ik gadu — tā ir izpirkšanas nauda, ko Izraēla bērni maksā Jehovain par saviem grēkiem. Šos meslus maksā visi: nabagie un bagātie, jo tie paredzēti Jeruzalemes svētnīcas uzturēšanai. No šās nodevas atbrīvoti vienīgi mācītie teologi. Līdz šim uzskatījām jūsu vadoni par teoloģijas doktoru, tāpēc nekad no viņa nekā neprasījām. Bet tagad zinām, ar ko mums darīšana: viņš ir tāds pats teoloģijas doktors kā es vai mana nelaiķa vecmāmuļa. Viņš ir tikai šarlatāns, kam mute īstajā vietā, un vairāk nekas! Tāpēc esi tik labs un pasaki viņam, lai viņš nomaksā mums pienācīgo didrahmu jeb pusstateri, kas ir viens un tas pats, kamēr vēl viņu godīgi lūdz. Bet, ja viņš negribēs, — lūdzu, iebāzīsim paradnieku bedrē, tas mums iet ātri!

Pusstateris nebija nekāda lielā summa — kaut kas ap pusotra franka jeb maķenīt vairāk par rubli. Taču Jēzus nevarēja arī to samaksāt, jo viņam kā parasli nebija ne graša. Ja Kapernaumā būtu Madaļa, viņš, protams, dotos pie tās un aizņemtos prasīto pusstaleri.

—     Redzi, mīlulīt, — viņš tai teiktu, — man gadījusies ķibele! Šie lopi nodokļu iekasētāji prasa no manis didrahmu uz tā pamata, ka man nav teoloģijas doktora diploma. Esi, skaistulīt, tik labiņa, izpestī, aizdod man rublēnu, gan jau es ar tevi norēķināšos! Protams, ne tagad, pati saproti…

Un, skaidrs, Madaļa nebūtu atteikusi Jēzum, kam viņa kalpoja ar visu savu mantu.

Bet, ak vai, Madaļas Kapernaumā nebija.

Jēzus tikai plecus vien paraustīja, kad Pēteris viņam pavēstīja nodokļu ievācēju prasību.

—     Kas tie par cilvēkiem! — viņš aizsvilās. — Tie nesaprot pašas vienkāršākās lietas. Padomā pats, vecais. Didrabmas vāc Jehovas templim, vai ne tā? Tā gan. Un tagad pasaki: kā tev šķiet, no kā laicīgie ķēniņi ņem muitu un meslus? Vai no saviem bērniem vai no svešiniekiem?

—    Kādas muļķības! Protams, no svešiniekiem, no saviem pavalstniekiem!

—     Bet es taču esmu dieva dēls! Kāpēc tad man jāmaksā mesli savam papiņam?

—     Patiesi, velna būšana, — Pēteris apjuka. — Protams, no loģikas viedokļa tu spried pareizi, nav ne ko pielikt, ne ko atņemt, bet, no otras puses, baidos, ka šie nolādētie iekasētāji tā kā tā neliks mūs mierā. Viņiem spriedelējumi nav vajadzīgi, viņiem — maksā ragā! Bet, ja nesamaksāsi, viņi draud iebāzt tuptūzī.

—    Tādā gadījumā vajag samaksāt. Mana stunda vēl nav situsi.

—    Samaksāt? Bet ar ko?

—    Vai mums šeit nav neviena drauga, kas varētu aizdot šo nelielo summiņu?

—     Kapernaumā, vai? Pēc runas par tavu miesu un par tavām asinīm kapernaumieši kļuvuši pavisam citādi. Tagad no viņiem neizlūgsies ne grasi pat tad, ja ieķīlātu visu debesu valstību!

—     M-jā, ir nu gan stāvoklis …

—     Bet tu varētu darīt brīnumu, skolotāj!

—      Brīnumu jau nu varētu gan, bet brīnumus nedrīkst nelietīgi velti valkāt … Starp citu, ja jau nav nekādas izejas, tad klausies manī labi uzmanīgi! Sadabū kaut kur makšķeri ar auklu un āķi. Pēc tam dodies uz ezeru makšķerēt zivis. Pacenties nepalaist vaļā pirmo zivi, kas piekodīsies. Attaisi tai muti, un tur tu atradīsi stateri, tas ir, četras drahmas. Paņem šo stateri un samaksā nodevu par mani un par sevi.

Pēteris paklausīja. Brīnums notika, iin mesli tika nomaksāti (Matejs, 17. nod., 23,—27. p.).

Tai dienā Jēzus bija lieliskā omā. Viņš labsirdīgi zobojās par apustuļiem, kas nekādi nevarēja nomierināties: kāpēc viņš Tabora kalnā līdzi ņēmis tikai trīs izredzētos un ne visus? Vērodams, ka apustuļi visi vienādi cenšas iegūt svētās sabiedrības viceprezidenta amatu, Jēzus tiem sacīja:

—    Kas grib būt pirmais, tam jābūt pašam pēdējam un visu kalpam.

Ikvienam zināms, ka Romas pāvests tiek uzskatīts par kristīgās baznīcas galvu, taču nekad neesmu dzirdējis, ka viņš praksē būtu īstenojis šo Kristus bausli un spodrinājis zābakus svētceļniekiem, kas nāk no visām malām, lai paskatītos uz viņu. Gluži otrādi, svētceļnieki laiza viņa tupeli!

Tad Jēzus paņēma klēpī bērnu, nomutēja to un paskaidroja apustuļiem, ka viņiem vajagot mīlēt mazuļus, bet galvenais — sargāt to nevainību.

—     Ja kāds apgrēcina vienu no tādiem knēveļiem, — viņš pamācīja, — tad labāk viņam dzirnu akmeni piekārtu kaklā un viņu iemestu jūras dzīlē!

Kā redzat, evaņģēlijā dažkārt Jēzum mutē liktas gluži sapratīgas runas, — acīm redzot, tālab, lai līdzsvarotu amorālos izteikumus, par kuriem stāstīts iepriekšējās nodaļās.

Diemžēl svētā baloža sekretāri Matejs,

Marks, Lūka un Jānis ne reizes nav mums parādījuši, kā Kristus savus nedaudzos krietnos padomus realizējis darbos. No vienas puses, viņš sprediķo godīgumu un aicina apustuļus sargāt bērnus, bet no otras puses — pats pinas ar padauzām, ļauj, lai viņas to uztur, un izturas pret mazuli Jāni ar tādu maigumu. ka neviļus jākļūst domīgam.

Redzams, tāpēc brāļi mūki nepievērš uzmanības Jēzus vārdiem, atzīdami par labāku atdarināt viņa rīcību.

Turpinādams sarunu, svaidītais apustuļiem paziņoja, ka ikreiz, kad viņi sapulcēsies vismaz pa trim, viņš būšot viņu vidū ceturtais, kaut arī viņi to neredzēšot.

Sadūšojies Pēteris jautāja mīļotajam skolotājam, cikkārt vajagot piedot saviem ienaidniekiem un vai vispār pacietībai esot robežas.

—     Varizeji, — Pēteris teica, — piedod vienam un tam pašam cilvēkam trīs reizes. Ja mani sāks tirdīt, vai pietiks, ja piedošu septiņas reizes?

—    Nevis septiņas reizes, — Jēzus aizsvilās, — bet septiņdesmit reiz septiņas!

Nu vai gan ar kaut ko citu, ja ne ar šo Kristus bausli, izskaidrojams, ka zemes virsū nav nekā atriebīgāka un neiecietīgāka par Kristus baznīcas kalpiem! Pamēģiniet kaut reizi aizskart kādu garīdznieku — vienā rāvienā viņš sacerēs par jums sūdzību, un, ja jūs viņam neiesmērēsit, viņš jūs vazās pa tiesām bez gala — par to varu jums galvot!

Un, beidzot, lai viņa doma būtu pavisam skaidra, Jēzus izstāstīja apustuļiem kārtējo līdzību.

Aiz trejdeviņām zemēm, aiz trejdeviņām valstīm dzīvoja kāds ķēniņš. Reiz viņš sasauca visus savus kalpus un lika dot pārskatu par saviem darbiem. Un kalpu vidū atradās tāds, kas palicis ķēniņam parādā desmittūkstoš talantu, tas ir, desmittūkstoš mārciņu sudraba, — cik tur iznāk, parēķiniet paši.

Šis ķēniņa kalps bija bagātas provinces gubernators, viņš ievāca ķēniņam nodokļus, bet, redzams, nospēlēja tos kārtīs. Pēc likuma ķēniņam bija tiesība konfiscēt visu izšķērdētāja gubernatora mantu un pat pārdot verdzībā visu viņa ģimeni: viņu pašu, sievu un bērnus. Ret ķēniņš bija brīnum labs cilvēks. Viņš piedeva gubernatoram, taču ar noteikumu, ka tas uzvedīsies rāmāk un paklusām nomaksās parādu.

Tā nu gubernators mierīgi aizgāja no pils. Kad viņš jau kāpa lejā pa pēdējiem pakāpieniem, viņam gandrīz vai uzskrēja virsū kāds cilvēciņš, kas viņam bija parādā simt dināru, tas ir, daudz mazāk par vienu talantu.

— Aha, nu tu iekriti manos nagos! — iebrēcās gubernators, klupdams virsū nelaimīgajam. — Es tevi jau sen meklēju! Atdod tūdaļ visu, ko esi man parādā, citādi nobeigšu tevi kā mušu!

Un, neteikdams neviena ļauna vārda, viņš no visas tiesas ķērās tam pie rīkles. Nabags sāka viņu lūgties, tomēr gubernators palika ciets kā krams. Viņš pašrocīgi aizveda savu parādnieku uz iecirkni un pavēlēja to turēt parādnieku bedrē tikām, kamēr tas nenomaksās visus simt dinārus plus procentus.

Vēsts par to aizsniedza ķēniņu. Viņš pavēlēja atvest pie sevis gubernatoru un kārtīgi sadeva tam pa kaklu.

— Ak tu ļaundari! — valdnieks kliedza. — Es neprasīju, lai tu tūdaļ samaksātu desmittūkstoš talantu, nelietīgais izšķērdētāj, bet tu neiežēlojies par nabagu, kas tev palicis parādā tikai simt dināru! Nu labi!

Un saniknotais valdnieks atdeva viņu bendēm, un tie tūdaļ pakāra gubernatoru augstu un bez vainas.

Tāda bija Jēzus līdzība. Apustuļus tā ļoti ieinteresēja un uzjautrināja: tādas pasaciņas bija īsti viņu gaumē.

Vēl tagad garīdznieki atgremo šīs līdzības savos sprediķos par pamācību ticīgajiem. Bet, tikko beidzis gānīt savtīgo gubernatoru, kas iebāzis aiz restēm savu parādnieku kaut kādu nožēlojamu simt dināru dēļ, tas pats mācītājs nekautrēdamies ņemas sunīt savu nabaga draudzes locekli, kas nav paguvis viņam samaksāt par kristībām (skaties Mateja evaņģēlijā, 18. nod., 1.—35. p., Marka evaņģēlijā, i), nod., 32.—49. p. un Lūkas evaņģēlijā, 9. nod., 46.—50. p.).

46. nodaļa LIEVEŅU JEB, PAREIZĀK, BŪDIŅU SVĒTKI

Bet daudzi no tiem ļaudīm ticēja uz viņu un sacīja: kad tas Kristus nāks, vai tas vairāk brīnuma zīmes darīs nekā tās, ko šis ir darījis?

Tie varizeji dzirdēja, ka tiem ļaudīm tādas valodas bija par viņu. Un tie varizeji un augstie priesteri sūtīja sulaiņus, lai tie viņu gūstītu.

Jānis, 7. nod., 31. un 32. p.

rijās iepriekšējās nodaļās aprakstītie notikumi norisinājās tai laikā, kad ebreji parasti svinēja savus nacionālos svētkus, tā saucamos lieveņu svētkus. Tos atzīmēja rudenī par godu senebreju iziešanai no tuksneša. Svinības ilga septiņas dienas, un visas šīs septiņas dienas jūdi dzīvoja zaļās būdiņās kā savā laikā viņu senči telšu paēnā.

Ja burtiski pārtulkosim senebreju vārdu, ar kuru tiek apzīmētas šīs svinības, tad redzē

sim, ka šos svētkus vajadzētu saukt par telšu vai būdiņu svētkiem, nevis par lieveņu vai pavēņa svētkiem, kā mūsdienās saka.

Sais dienās visā zemē valdīja līksmība. Ļaudis pameta savas mājas un kaut kur tuvumā uzcēla no olīvju, priežu, miršu un palmu zariem jaukas būdiņas. Septiņas naktis viņi gulēja šo pašdarināto celtņu zaļajā pavēnī. Būdiņas slējās cita pie citas visos laukumos, ielās, pagalmos un pat pilsētas apkaimē. Veselu nedēļu Jeruzaleme atgādināja šalcošu mežu, sagādājot lielu prieku zagļiem un laupītājiem. Tie apstaigāja tukšās mājas un stiepa prom visu, kas vien gadījās pa rokai. Taču tā bija medaļas otra puse, un neviens nevēlējās par to domāt, tik lieli bija vispārējie prieki un līksmība.

Visur skanēja jautras dziesmiņas, kam pievienojās tauru dārdošās balsis no Jeruzalemes tempļa terasēm. Lai izpaustu savu līksmi, visi staigāja ar palmu zariem rokās vai nēsāja līdzi zariņu ar persikiem, citroniem vai citiem kādiem augļiem, kas ienācās šai gada laikā. Jūdu prieks bija jo lielāks tāpēc, ka būdiņu svētki tieši sekoja lielajai šķīstīšanās dienai un ikviens jutās brīvs un tīrs no visiem grēkiem, kas pastrādāti kopš iepriekšējām lieldienām.

No visām malām ļaudis plūda uz Jeruzalemi.

Kad mūsu varoņi atcerējās, ka tuvojas rudens svinības, jaukais puisēns Jānis iesaucās:

—     Būdiņu svētki? Tas nu gan būs vareni!

Taču svaidītais tūdaļ atvēsināja sava iemīļotā mācekļa dedzību.

—     Manu dārgumiņ! — viņš skaidroja.

—     Mums bīstami rādīties Jeruzalemē. Mūsu pazīmes ir zināmas, un, ja tur ieradīsimies, mums visiem klāsies plāni.

Tad pie Jēzus atnāca viņa radinieki, kas nezin kā bija gadījušies Kapernaumā, un arī sāka viņu aicināt uz svētkiem.

—     Mēs visādā ziņā iesim, — viņi teica.

—     Kāpēc gan tu nevarētu doties turp kopā ar mums? Ja jau tu tiešām esi liels pravietis, kā tu apgalvo, tad tā ir pati labākā izdevība, kur tu vari parādīt savus talantus. Sen jau visi mēļo, ka tu nez kāpēc klaiņājot tikai pa ciemiem un nomaļām pilsētiņām. Parādies tagad galvaspilsētā visai tautai, citādi tavi ienaidnieki tevi izsmies. Galu galā, ja jau tev patiesi ir kādas dievišķīgas spējas, kāpēc tad tu slēpies?

—     Mana stunda vēl nav situsi, — Jēzus atcirta, neko vairāk nepaskaidrodams. — Bet jūs es neturu, ejiet un līksmojieties, cik lien!

Sirds dziļumos Jēzum briesmīgi gribējās doties uz Jeruzalemi. Viņš to tikai rūpīgi slēpa, lai pieviltu citus, jo vajadzības reizē svaidītais nekautrējās arī melot.

Viņš jau sen bija nolēmis nelaist garām šos būdiņu svētkus, taču vēlējās, lai neviens nezinātu, ka viņš atrodas svētajā pilsētā. Jēzus baidījās no sinedrija, varizejiem un rakstu mācītājiem, kas ar kādu ieganstu varēja uzrīdīt viņam pūli.

Citēsim evaņģēlistu Jāni:

«Un jūdu lieveņu svētki bija tuvu. Tad viņa brāļi uz to sacīja: ej jel projām no šejienes un noej uz Jūdu zemi, lai arī tavi mācekļi redz tavus darbus, ko tu dari. Jo neviens neko nedara slepenībā, kas grib kļūt zināms. Ja tu tādas lietas dari, tad rādies pasaulei.

Jo ne viņa brāļi neticēja uz viņu.

Tad Jēzus uz tiem saka:

… Eita jūs uz šiem svētkiem, es vēl neeimu uz šiem svētkiem, jo mans laiks vēl nav nācis.

Un, to uz tiem sacījis, viņš palika Galilejā. Bet, kad viņa brāļi bija aizgājuši, tad viņš arīdzan gāja uz svētkiem, ne ļaudīm redzot, bet paslepeni.» (Jānis, 7. nod., 2.—10. p.)

Tā nu svaidītais bija ticis vaļā no saviem radiņiem. Viņa brāļi gāja uz Jeruzalemi pa ceļu gar Jordānu, bet viņš ar saviem apustuļiem devās turp pa apkārtceļu caur Zamāriju.

Kā stāsta evaņģēlists Lūka, baloža dēls juties briesmīgi nelāgi. Svinības vilinājušas viņu ar nevaldāmu spēku, bet tai pašā laikā viņu mocījušas gauži drūmas priekšnojautas. Nav brīnums, ka viņš nolēma papriekiš izlūkot, vai ceļš brīvs, un, kā saka Lūka, «sūtīja vēstnešus savā priekšā».

Ja gribam ticēt «svētajiem rakstiem», tad jāatzīst, ka šis ceļojums nav bijis pārāk līksms. Zamārieši allaž apskauda galvaspilsētas iedzīvotājus un greizi lūkojās uz dīkajiem tūristiem, kas šķērsoja viņu novadu, dodamies uz Zālamana pilsētu. Jēzus un viņa mācekļu priekšā lika aizcirstas visas durvis. Viņiem liedza palīdzību un iztiku. Galu galā Jēkabs un Jānis pavisam pārskaitās.

—     Kungs! — viņi iebrēcās. — Sitie ļautiņi ir īsti maitasgabali! Vai gribi, mēs teiksim, lai uguns kristu no debesīm un iznīcinātu viņus, kā savā laika darīja Elija?

—    Tagad nevar atļauties tādus jokus, — Jēzus viņus apsauca. — Iesim tālāk!

Un viņi turpināja savu gailu.

Pa ceļam viņi sastapa kādu rakstu mācītāju. Šis bija saklausījies par svaidīto visādas pasakas un nospriedis, ka vajadzētu pieslieties tam, tad varētu peldēt vienā zeltā un dzīvot, cepuri kuldams. Taču rakstu mācītājs acīm redzami bija pārvērtējis apustuļu dzīves veida labumus. Viņš nezināja, ka pastāvīgā klaidonība saistīta ar visādām nejaušībām, ka viņam būs jāpiedzīvo ne vien baltas, bet ari nebaltas dienas un ka tikai ar Madaļas un citu tādas pašas šķirnes dāmiņu palīdzību Kristus mācekļi reizēm varēja pierīties, taču lielāko tiesu viņiem vajadzēja zobus kārt vadzī. Tieši tobrīd bija gadījies šāds posms.

Jēzus paskaidroja rakstu mācītājam situāciju.

—     Mans draugs, — viņš aizrādīja, — tu nu gan esi nošāvis greizi. Pat lapsām ir alas un debesu putniem ligzdas, bet cilvēka dēlam nav kur savu galvu nolikt.

Rakstu mācītāju necik nevaldzināja iespēja sekot šādai kompānijai, un viņš aizvācās.

Beidzot pēc visādiem nepatīkamiem šķēršļiem Jēzus nonāca Jeruzalemē. Baumas par viņu to bija sasniegušas jau agrāk. Klīda da^ žādas valodas, nebija nekādas vienprātības.

Daži bikli lūkoja aizstāvēt baloža dēlu.

—    Viņš ir lāga cilvēks, — tie bilda.

Citi — un tādu bija lielais vairums — pretojās:

—    Kas tur labs! Viņš krāpj ļaudis!

Pirmajās svētku dienās Jēzus izturējās klusu

kā pele alā. Bet tad, nespēdams pārvarēt nevaldāmo vēlēšanos paspīdēt ar savām teoloģijas zināšanām, viņš ieradās dievnamā, apsēdas vienā no tā visvienkāršākajām sānbūvēm un sāka izklāstīt savas svētās muļķības.

Sākumā tāda drosme pārsteidza vecajos un ļaudis. Viņi ticēja katram tā vārdam. Bet tad atģidušies sāka uzdot svaidītajam āķīgus jautājumus. Starp citu, viņam uzprasīja, ar kādām tiesībām viņš uzņemas iztulkot bibeli, ja pats nav nekā mācījies.

Jēzus satrūkās, taču, vēlēdamies dabūt pūli savā pusē, pats savukārt prasīja augstajiem priesteriem:

—    Par ko meklējat mani nokaut?

Iestājās nomācošs klusums. Visi domāja, ka

viltvārdis teologs gluži vienkārši sajucis prātā. Beidzot kads viņam atbildēja:

—           Redzams, tu, mīļais, nejūties visai labi. Vai tikai tevī nav iemājojis nešķīstais, ka tu

mels visādas blēņas? Kas tad meklē tevi nokaut? Kam gan tu īstenībā esi vajadzīgs?

Taču Jēzus jau bija aizrāvies. Nepievērsdams uzmanības netaktiskajiem jautājumiem, viņš ņēmās stāstīt par savu brīnumu Betsaīdas peldētavā.

Tas bija pateicīgs temats, jo valodas par šo notikumu klīda pa visu pilsētu.

Jēzus īstā laikā atgādājās par izdziedināto paralītiķi. Pūļa simpātijas tūdaļ pārsviedās svaidītā pusē, un sinedrija kalpotāji neiedrošinājās grābt viņu ciet, lai gan rokas tiem niezēja vien. Viņi devās prom, taču pavēlēja dievnama sargiem apcietināt Jēzu, tiklīdz tas būs palicis viens, un ieslodzīt viņu drošā vietiņā.

Tomēr izpildīt šo pavēli neizdevās. Sardzes kareivji iejaucās pūlī un pakļāvās vispārējam noskaņojumam. Viņi sāka ieklausīties baloža dēla vārdos, bet šis, saprazdams, ka var iziet plāni, jau pogoja lakstīgalas mēlē un tā glaimoja tautai, ka pat sinedrija kalpi blenza, mutes iepletuši, un palaida garām izdevīgo brīdi.

Kad pret vakaru šie ieradās sinedrijā un pavēstīja par neveiksmi, saniknotie augstie priesteri apbēra viņus lamuvārdiem, taujādami, kāpēc neesot saņēmuši ciet Jēzu, kad pūlis izklīdis un viņu varējuši pa kluso novākt.

— Kāpēc jūs neatvedāt viņu šurp? — priesteri nerimās.

Sardzes kapteinis kaut ko murmināja taisnodamies: staigājošā Vārda daiļrunība bija arī viņu ietekmējusi.

—   Pavēlēt jau viegli, — viņš purpināja.

—   Bet pamēģiniet to izdarīt! Ko tad es varēju? Tam puisim mute ir īstajā vietā. Būtu paši viņu paklausījušies! Viņš mūs skaidri nobūra…

—   Tātad tu arī iekriti tāpat kā visi šie stulbeņi? — saērcināti tērpināja sinedrija locekļi.

—   Auna galvas! Tukšpauri! Vai tad tiešām arī kāds no virsniekiem un varizejiem pievērsās viņam ticībā? Neviens jūds, kas prot vismaz boksterēt, taču nenoticētu viņa pasakām! Tās derīgas tikai zīdaiņiem, kas no bībeles nezina neviena vārda. Kas tā par nolādētu tautu — viena vienīga tumsonība! Bijām gan domājuši, ka jūs esat gudrāki…

Sardzes kapteinis un kareivji nezināja, kur dēties. Viņi nosolījās, ka nākamreiz pacentīšolies izpildīt sinedrija pavēli un neklausīšoties staigājošā Vārda tarkšķēšanā.

Kāds no augstās tiesas locekļiem — tas bija Nikodēms, kurš, kā mēs zinām, pat mušai nevarēja nodarīt pāri, — mēģināja apsaukt savus kolēģus. Viņš arī neticēja Jēzus dievišķīgajai cilmei, tomēr nevēlēja svaidītajam ļauna, uzskatīdams to par nekaitīgu, klusu muļķīti. Tā nu Nikodēms riskēja aizlikt kādu vārdu par viņu.

—   Pieļausim, — viņš sacīja, — ka šā cilvēka murgu runas ir zināmā mērā bīstamas.

Pieļausim! Bet vai ar lo pietiek, lai viņu apcietinātu? Baidos, ka nepietiek. Manuprāt, labāk būtu ataicināt viņu šurp un iztaujāt. Lai viņš pats izstāsta par saviem darbiem, un tad nospriedīsim, vai tie ir sodāmi. Nevar taču, velns lai parauj, notiesāt cilvēku, neļaujot viņam izteikties!

Bet pats Nikodēms izteicās neapšaubāmi nereizē. Viss sinedrijs bija noskaņots pret Kristu. Un gluži dabiski, ka Nikodēms, kas bija uzņēmies Kristus advokāta lomu, dabūja krietni vien pa mizu.

— Vai tikai tu pats neesi no Galilejas? — viņam uzbrēca. — Jeb vai tu svētos rakstus nezini? Paņem bībeli, tad pats redzēsi, ka no Galilejas vēl nav nācis neviens pravietis!

Nikodēms iekoda meli zobojj. Viņš jau sa jutās gauži neērti, ka bija sacēlis tādu jezgu. Starp citu, pat viņa biklā iejaukšanās nepalika gluži bez nozīmes, jo tā sakrita ar sar dzes neveiksmi un uz laiku paglāba Jēzu.

Sinedrija locekļi izklīda pa mājām, nekā neizlēmuši (skaties Mateja evaņģēliju, 8. nod., 19.—22. p., Lūkas evaņģēliju, 9. nod., 51.— 62. p. un Jāņa evaņģēliju, 7. nod., 1.—53. p.).

47. nodaļa GREZNOJIET SAVUS VĪRUS AR RAGIEM, KUNDZES: DIEVS STĀV JUMS KLĀT!

Un tic rakstu mācītāji un varizcji pie viņa atveda vienu sievu, kas laulības pārkāpšanā bija pienākta, un to nostādīja lur vidū un sacīja uz viņu: mācītāj, šī sieva ir pienākta pašā laulības pārkāpšanā . . .

Un Jēzus atkal piecēlās un, nevienu neredzēdams kā vien to sievu, uz to sacīja: sieva, kur ir tavi apsūdzētāji? Vai neviens tevi nav pazudinājis? Un tā sacīja: neviens, kungs. Un Jēzus uz to sacīja: tad ari es tevi nepazudinu. Ej un negrēko vairs.

Jānis, 8. nod., 3., •/., 10. un //.' p.

Tās pašas dienas vakarā Jēzus, piesardzīgs būdams, atstāja Jeruzalemi. Viņš nosprieda, ka drošāk būs pārnakšņot Eļļas kalnā. Laiks bija varen jauks, un viņš mierīgi iemiga koku pavēnī. Taču, gaismai austot, svaidītais atkal ieradās dievnamā un atkal sāka savas pamācības, sapulcinādams ap sevi milzīgu pūli.

Sinedrija locekļi joprojām vēl gudroja, kā tikt vaļā no lielā pļāpas. Un šoreiz tie nolēma vispirms iedragāt viņa autoritāti tautā, clisikre-

ditēt viņu, izmantojot jebkuru līdzekli, un tikai pēc tam ieslodzīt viņu cietumā. Viņi lauzīja savas galvas, kā lai notver izmanīgo baloža dēlu, kad norisinājās kāds notikums, kas stipri atviegloja viņu uzdevumu.

Septiņas dienas un septiņas naktis zaļo būdiņu paēnā uzlika bargu pārbaudījumu Jeruzalemes dāmu tikumiem. Visi līksmojās līdz nemaņai: smējās, dziedāja, ālējās, gāja cits pie cita viesos. Mijkrēslī nekautri dīkdieņi ielūkojās pa zaru spraugām omulīgajās mītnēs, kur izģērbās daiļās jūdietes. Nakts tumsā ne viens vien palaidnis sajauca adresi, un dažkārt pārsteigtās dāmas atzina par labāku necelt troksni, lai izvairītos no atklāta skandāla. Turklāt vispārējā līksmība bija tik liela, ka tobrīd daudz kas šķita atvainojams. Tai jautrības nedēļā ikviens centās nebēdnībā pārspēt citus, — galvenais, nedrīkstēja tikai iekrist, bet par pārējo maza bēda! Un tā nu tieši to nakti, kad Jēzus pārnakšņoja zem olīvēm, kādu dāmu pārsteidza nozieguma vietā. Laulības pārkāpšanas fakts nebija apstrīdams. Viņu atrada jauna brunčumednieka skavās, un viņu poza neļāva šaubīties par to, ar ko viņi nodarbojās.

Saniknotais vīrs piekāva puisi, bet neuzticīgo lauleni nosūtīja uz sinedrija tiesu, lai augstie priesteri pasludinātu viņai spriedumu.

Tolaik Romas kultūra jau bija mīkstinājusi seno laiku bargos tikumus, un vīrs, kam sieva uzlikusi ragus, nevarēja neko vairāk kā svinīgi atleikties no savas neuzticīgās laulātās draudzenes. Vecie labie laiki, kad saskaņā ar Mozus bauslību sievas par laulības pārkāpšanu nomētāja ar akmeņiem, jau bija aizgājuši uz neatgriešanos, un tagad apvainotais vīrs varēja tikai šķirties no netiklās sievas — un tas bija viss.

Roma uzspieda Jūdejai savu kriminālkodeksu. Tagad tikai cēzara pārstāvim bija tiesība sodīt ar nāvi vai apžēlot, un Romas vietvalži nekad nepiesprieda neuzticīgajām sievām augstāko soda mēru.

Kad nogrēkojušos laulāto draudzeni atveda uz sinedriju, lai vīrs pēc visiem likuma noteikumiem varētu no viņas atteikties, kāds vecs tiesu punktinieks, rokas berzēdams, izsaucās:

—    Godājamie kolēģi, nu Jēzus ir iekritis!

—    Kā tad? — godājamie kolēģi brīnījās.

—     Rau, tā! Šī persona iedomājas esam liels bibeles zinātājs, tāpēc izspēlēsim ar viņu smalku joku. Pēc Mozus bauslības sieva, kas pieķerta laulības pārkāpšanā, ir nomētājama ar akmeņiem. Lai tad nu viņš tiek galā ar šo gadījumu. Ja viņš teiks, ka jāsoda saskaņā ar Mozus likumiem, tad viņš stipri vien kaitēs savai lāga cilvēka reputācijai un neviens vairs neticēs viņa runām par žēlsirdību. Turklāt tā viņš izpelnīsies Pilāta — Romas gubernatora dusmas. Bet, ja mūsu pļāpa nolems, ka pietiek ar parastu šķiršanos, mēs visur darīsim zināmu, ka viņš sludina necieņu prel bībeles likumiem. Nedz vienā, nedz otrā gadījumā mēs nekā nezaudēsim, bet viņš būs murdā.

Sinedrija locekļi ar sajūsmu pieņēma šo ierosinājumu.

Viņi steidzīgi ieradās tajā dievnama piebūvē, kur parasti savas runas teioa Jēzus, un atrada viņu daudzu klausītāju ielenktu. Staigājošais Vārds tieši tobrīd gari un plaši stāstīja par «svētajiem rakstiem». Sinedrija kalpi atstiepa arī neattapīgo sievu, kas nebija pratusi noslēpt savu kaislīgo patiku uz jaunekļiem.

—     Kas tā tāda? — kalpiem jautāja.

—      Sl dāmiņa uzlikusi savam vīram ragus. Pieķerta nozieguma vietā .-. .

—      Viņa tiešām ir gluži glīta f Nabaga kaķīte, varu derēt, ka viņas vīrs ir kāds vecs ūpis.

—      Kaut arī, tomēr viņai nebija tiesību tā rīkoties. Vēl jo vairāk, ja vīrs ir vecs, — ragi viņu nedarīja skaistāku!

—    Gana, gana, tie taču tīrie nieki…

—      Nieki? Nav vis! Viņa jāsoda tā, lai tas noderētu citām par pamācību.

—      Kā tad īsti? Pasaki, ja jau tu pats esi tāds pamācītājs!

—       Kāpēc tad lai es saku? Mozus bauslībā jau viss pateikts.

—      Bet šis likums nav ievērots nu jau simtiem gadu!

Tādas pretrunīgas izjūtas virmoja pūlī, kamēr sinedrija kalpi lauzās tuvāk pie Jēzus. Sevišķi sašutuši bija viri. Viņi gauži sūrojās par to, ka ar laulības pārkāpēju nevar izrīkoties pēc bargās Mozus bauslības.

Beidzot sinedrija kalpotāji kopā ar neuzticīgo sievu nokļuva pie staigājošā Vārda. Savilkuši jo skumīgus ģīmjus, viņi sāka runāt ar Jēzu saldenā balsī, norādīdami uz apgrēkojušos lauleni.

— Skolotāj, šī sieva pieķerta tai brīdī, kad viņa greznoja savu laulāto draugu ar varen dižiem ragiem. Mozus mums licis nomētāt laulības pārkāpējas ar akmeņiem. Taču mēs šaubāmies. Ko mums, tavuprāt, ar viņu darīt?

Jēzus izlikās nedzirdam uzdoto jautājumu un nekā neredzam. Nekā neatbildējis, viņš mierīgi noliecās pie zemes un saka ar pirkstu zīmēt rakstus uz netīrās grīdas. Nievīgāk vispār nemaz nebija iespējams izturēties! Viņš itin kā gribēja parādīt, ka bezjēdzīgu burtu un līniju izzīmēšana putekļos viņam tūkstoškārt svarīgāka nekā visi mācīto sinedrija doktoru jautājumi.

Pa tam dedzīgākie viri, izdzirduši pieminam Mozus bauslību, apskaitās līdz sirds dziļumiem. Viņi ienīda laulības pārkāpēju, tāpēc, daudz nevilcinādamies, salasīja blakus jaunceltnē dūšīgus laukakmeņus un jau grasījās likt tai mirt briesmīgā nāvē. Turpretim varizeji un rakstu mācītāji šķita nesaprotam Jēzus nievīgo klusēšanu. Viņi joprojām neatlaidīgi plijās tam virsū un taujāja, ko darīt ar neuzticīgo, kas, redzēdama draudīgo gatavošanos uz nāves sodu, jutās visai nelāgi. Nepielūdzamie viri ielenca viņu no visām pusēm, viens otrs jau atvēzējās ar akmeni, — tur tiešām nebija vairs nekāda jaukuma.

Varizeji un rakstu mācītāji nerimās.

—    Ko tu teiksi? — viņi tincināja. — Nomētāt šo nelieti ar akmeņiem vai atkāpties no Mozus bauslības? Atbildi mums!

Galu galā baloža dēls zaudēja pacietību. Viņš izslējās un noskaldīja:

—    Lai tas, kas nekad nevienam nav uzlicis ragus, pirmais met uz viņu akmeni!

Vīrieši saskatījās. Radās tiešām grūts stāvoklis.

Par kaunu vīriešu dzimumam jāatzīst, ka daudzi tā pārstāvji allaž gatavi nosodīt neuzticīgas sievas. Viņi tūdaļ iedomājas sevi pieviltā vīra vietā un nespēj saskatīt nekādus apstākļus, kas mīkstinātu neuzticīgās sievietes vainu. Bet viņi tai pašā laikā bieži vien aizmirst kādu nelielu sīkumu: neuzticība laulībā jeb laulības pārkāpšana nav iespējama bez vīrieša līdzdalības. Viņus maz interesē mīļākā vaina, lai gan dažkārt tā nepavisam nav mazāka par mīļākās vainu. Sie kungi ar prieku liek ragus saviem tuvākajiem, bet spēj nožņaugt savu paša sievu pat par to, ka tā apmainījusies zīmītēm ar savu brālēnu vai jaunāko brāli.

Jēzus zināja, kas darāms. Viņš piespieda uzticīgas laulības negantos aizstāvjus paraudzīties uz šo jautājumu reāli. Jūs peļat sievietes, kas grēko, bet jūs, vīrieši, aizmirstat, ka tieši jūs trijos gadījumos no četriem ievilināt viņas grēkā! To tad arī nozīmēja viņa negaidītais teiciens, kas rakstu mācītājus un varizejus ietekmēja gluži tāpat, itin kā uz galvas uzgāzts spainis auksta ūdens.

Skaidrības labad Jēzus būtu varējis teikt: «Uzmeklējiet šās sievietes mīļāko un nomētājiet ar akmeņiem viņus abus, ja jau tāds ir bībeles likums.» Bet mēs zinām, ka Jēzus pats lika ragus gan nabaga Papusam, Magdalēnas vīram, gan bagātajam Kūzam, Joannas laulātajam draugam, un tāpēc izturējās pret vieglprātīgām sievām visai iecietīgi.

Tā nu svaidītais ar savu atbildi uzreiz atvēsināja greizsirdīgo vīru niknumu. Rokas viņiem nolaidās gluži tāpat kā rakstu mācītājiem un varizejiem, tad pirksti atliecās, un akmeņi, kas bija domāti neuzticīgajai sievai, nokrita zemē. Negaidītā pagrieziena mulsināti, viņi steidzās cits pēc cita pazust, papriekš vecie izvirtuļi, kas bija brēkuši skaļāk par visiem citiem, un tad arī jaunie netikļi, kas cietsirdībā turējās pirmajiem līdzi.

«Un Jēzus tur palika viens pats ar to sievu, kas vidū stāvēja,» teikts evaņģēlijā.

Par ko gan viņi tur runāja? Jādomā, neveiksmīgā laulības pārkāpēja atzinās, ka ar mieru nolikt galdniekam dziedinātājam pašu lielāko sveci.

— Nebijis jūsu, — viņa, jādomā, nopūtās, — man būtu izgājis plāni. Ja jūs zinātu, cik esmu jums pateicīga par jūsu augstsirdīgo iejaukšanos!

—     Kundze, lai gan mēs esam no namdaru dzimtas un nekādās augstskolās neesam gājuši, tomēr šo to sajēdzam no apiešanās ar daiļo dzimumu.

—    Es to pamanīju. Dieviņ manu, cik veikli jūs viņus apvedāt ap stūri!

—     Man netīk, ja mani sāk muļķot. Es pats kuru katru apmuļķošu. Viņi gribēja iesēdināt mani peļķē! Bet vai tad es varu nosodīt glītiņu sievieti, kuras vienīgā vaina ir tā, ka viņa mīl? Vai tad neesmu teicis — «Kas daudz mīlējis, tam daudz tiek piedots»?

—    Tātad jūs man ieteicat? …

—     Ieteicu jums kaut kā izlīgt ar vīru un turpmāk pacensties, lai jūsu laulātās sievas gods vairs netiktu aptraipīts. Saprotiet pati: ja jūs vēlreiz pieķers un manis šeit nebūs, kas gan tad jūs aizstāvēs?

—    Jā, jums taisnība. Bet, ja nu mans laulātais draugs negribēs mani pieņemt, ko tad?

—     Par to neraizējieties. Ja tā notiktu, nāciet pie manis: iedošu jums ieteikuma vēstuli savām uzticamajām pielūdzējām Magdalā un Tibērijā, un viņas pieņems jūs manu svēto sieviešu pulkā. Ir jau daudz smagāki grēki par jūsējo. Un pats smagākais grēks ir neticēt uz mani.

—    Kungs, es ticu uz tevi!

—    Paldies.

—    Vai tagad man ir piedots?

—           Ar uzviju! Domā par mani biežāk, un es arī tevi atcerēšos … Varbūt mums lemts vēl tikties: dzīvē viss var atgadīties.

—           Kungs, no šā brīža domās allaž bušu pie tevis.

—    Jo labāk. Tad tu droši nokļūsi paradīzē.

—    Kas tā paradīze tāda ir?

—           Tā ir svētlaimes vieta, kur es došu prieku un baudu ikvienam un ikvienai, kas mani mīl.

—    Tad es gribu tikt paradīzē.

—           Nesteidzies, nevajag gribēt visu uzreiz .. . Kad pienāks laiks, ievedīšu tevi paradīzē, to es tev apsolu, protams, ja tu mīlēsi mani vairāk par visu citu.

—    Zvēru tev, kungs! . . .

—    Labi, labi, piecelies … Tur kāds nāk.

Piemīlīgā grēciniece tiešām bija nometusies

uz ceļiem, godinādama noslēpumaino svešinieku, kas bija izglābis viņai dzīvību, un jau grasījās pierādīt, cik stipras ir jūtas, kas viņu pārņēmušas. Bet tieši tai mirklī uz dievnama kāpnēm parādījās apustuļi, kas pa visu Jeruzalemi meklēja savu skolotāju.

Ar teatrālu žestu svaidītais līdzēja neuzticīgajai laidenei piecelties un skaļā balsī nodimdināja:

—    Ej un negrēko vairs!

Pēc tam Jēzus devās uz īpašu dievnama nodalījumu, kas paredzēts tikai sievietēm. Bau 111as par to, ka viņš aizstāvējis laulības pārkāpēju, bija aizsteigušās viņam priekšā, tāpēc nav grūti iedomāties, ar kādu entuziasmu pateicīgās dāmas sagaidīja baloža dēlu. Evaņģēlijā atzīts, ka sieviešu nodalījumā Jēzus varējis runāt visu, kas vien viņam šāvies prātā, un neviens no sinedrija kalpotājiem neiedrošinājies viņu apcietināt, lai gan rakstu mācītāji un varizeji aiz niknuma vai zaudēja prātu (Jānis, 8. nod., 1.—20. р.).

Anekdotiskais stāsts par neuzticīgo sievu vērtēts dažādi. Vairums evaņģēlija komentētāju atzīstas, ka viņus mulsina Jēzus iecietība pret laulenem, kas uzliek saviem vīriem ragus. Ilgu laiku baznīca vispār noklusēja šo gadījumu ar laulības pārkāpšanu. Tā, piemēram, armēņu mūks Nikons, kas dzīvoja desmitajā gadsimtā, liecina, ka agrīnajā Jaunās derības tulkojumā armēņu valodā šis stāsts nav ietilpināts kā tāds, kas nav savienojams ar reliģisko morāli. [19]

Patiesi, nav nemaz tik viegli ar roku rakstītajos senajos evaņģēlijos sameklēt stāstu par neuzticīgo sievu. Varam nosaukt veselu rindu oriģinālu manuskriptu, no kuriem tas svītrots: Aleksandrijas noraksts, Sinajas noraksts, Efremas palimpsests, tāpat arī galvenie evaņģēlija tulkojumi, ko devuši tādi autoritatīvi baznīcas tēvi kā Origens, svētais Kirils, Tertuliāns, svētais Kipriāns un svētais Jānis Zeltamute.44 Visi šie saīsinājumi pierāda, ka daudzi ievērojami baznīcas kalpi nav bijuši pārlieku apmierināti ar savu dievu, kas kristīgajā leģendā iztēlots par neuzticīgo laulāto ļaužu aizstāvi. Un vienīgi svētais Augustīns45 , kuram bija gluži vienalga, ko teiks viņa ganāmpulks, un kurš labprāt dāvāja savu laipnību jaukām klostera māsām, ir saglabājis nule minēto stāstu visos evaņģēlija tulkojumos, kas tapuši viņa uzraudzībā.

48. nodaļa TĀ KUNGA SIEKALU BRĪNIŠĶĪGĀS ĪPAŠĪBAS

Un aiziedams viņš ieraudzīja cilvēku, kas bija neredzīgs no dzimšanas. Un viņa mācekli viņam vaicāja, sacīdami: rabi. kurš ir grēkojis? Vai šis. vai viņa vecāki, ka tas ir neredzīgs piedzimis? Jēzus atbildēja: nedz šis ir grēkojis, nedz viņa vecāki, bet ka dieva darbi pie viņa parādītos… To sacījis, viņš spļāva zemē un taisīja svaidāmo no tām siekalām un svaidīja tā neredzīgā acis ar to svaidāmo, un sacīja uz to: ej mazgājies Ziloas dīķī (Ziloa, tas ir tulkojumā — sūtrts). Tad tas nogāja un mazgājās un pārnāca redzīgs.

Jānis, 9. nod., 1.—3., 6. un 7. p.

Bijis Jēzus tiešām tik gudrs, kā viņš to apgalvoja, viņš būtu apmierinājies ar saviem panākumiem sieviešu nodalījumā. Bet svaidītais sadomāja sakt dvēseļu zveju masveidā, un šis pasākums gandrīz vai izmaksāja viņam pārlieku dārgi. Vēl mazliet, un viņa stunda, kas vēl nebija nākusi, būtu situsi pirms laika.

Jēzus pļāpāja bez mitas, gluži kā ielu tirgotājs krustcelēs, ieteikdams savu preci. Šai nolūkā viņš pārcēlās uz Jeruzalemes tempļa

visplašāko piebūvi. Noreibis pats no savām runām, viņš sevi pasludināja par «pasaules gaišumu», apgalvodams, ka «tikai tas, kas man iet pakaļ, tas nestaigās tumsībā».

Viens otrs klausītājs sāka smieties.

—     Tavi vārdi nekā nenozīmē, — viņi aizrādīja. — Tu dod liecību pats par sevi, un tāpēc lava liecība nav patiesīga. Kāpēc gan mums tai jātic? Rau, ja atrastos vismaz divi liecinieki, kas apstiprinātu to, ko tu saki, tad mēs varbūt tev noticētu. Bet citādi — neparko!

—     Labi, — Jēzus bija ar mieru (viņu jau tik viegli vis nevarēja samulsināt). — Tad nu lūk, es pats apstiprinu savus vārdus, — te jums ir viena liecība.

Klausītāji raustīja plecus, Jēzus turpināja:

—     Turklāt mans tēvs, kas mani sūtījis, saka to pašu, ko es, — te jums ir otra liecība. Kopā divas liecības man par labu, un tas jau tikai bija vajadzīgs.

—     Bet kur tad šis ir, tavs tēvs? — viņam jautāja.

—    Tā nu nav jūsu darīšana. Es zinu, kur viņš ir, — un gana. Jums jātic man uz vārda! Kas man ticēs, tas atzīs patiesību, un patiesība viņu atsvabinās.

Pēc šiem viņa vārdiem kļuva dzirdama neapmierināta kurnēšana. Tolaik romieši valdīja pār ebrejiem, un šiem nepatika, ka viņiem to atgādināja.

—          Paklau! — kāds uzsauca Jēzum. — Mēs arī tāpat neesam vergi! Mēs esam Ābraāma bērni, tātad dieva bērni, un tu jau nu nebūsi tas, kas mums stāstīs par patriotismu!

Aiz šiem saucieniem svaidītais pavisam zaudēja galvu. Viņš laida vaļā nesakarīgus spriedelējumus bez gala un malas, mēģinādams pierādīt, ka viņš arī esot no Ābraāma dzimuma un arī dieva dēls, un galu galā samuldēja visbriesmīgākās aplamības.

—    Esmu augstāks par Ābraāmu, kas ir miris, — viņš apgalvoja. — Ābraāms, jūsu tēvs, tapa līksms, ka manu dienu redzēšot, un viņš to redzēja un priecājās.

Pūlis vārda tiešajā nozīmē ierēcās:

—     Kā tad tā?

—    Viņš taču, redzams, sajucis!

—     Nu, vai zināt, tas gan ir par daudz!

—    Kā tu varēji redzēt Abraāmu, ja tev pašam ir, lielākais, trīsdesmit gadu?

—    Nost! Zem saltas dušas trako! Sasiet viņu! Nost!

Bet Jēzus aukstasinīgi piebilda:

—    Patiesi, patiesi es jums saku: pirms nekā Ābraāms bija, es esmu!

Tie nu jau jāatzīst par visklajākajiem murgiem. Nosprieduši, ka Jēzus ņirgājas par viņiem, uzskatīdams viņus par galīgiem kretīniem, sakaitinātie ebreji deva savam niknumam vaļu. Viņi metās pie akmeņu kaudzēm, kas bija savestas dievnama būvei, — tolaik Jeruzalemes templis vēl nebija nobeigts, — cieši apņēmušies nekaunīgo nācarieti noakmeņot, tas ir, nomētāt ar akmeņiem. Taču Jēzus neparko negribēja pieļaut, ka viņa stunda pienāktu pirms laika. Tāpēc viņš izmantoja burzmu un vispārējo apjukumu, izspruka laukā no dievnama un laida ļekas vaļā.

Apustuļi, kas nebija iedrošinājušies viņu aizstāvēt, joza savam skolotājam pakaļ. Kad viņi beidzot to panāca, Jēzus jau iztaujāja kādu aklu ubagu.

Sis nabags ar suni sēdēja uz ceļa stabiņa netālu no krustcelēm. Viņam kaklā karājās dēlītis apmēram ar šādu uzrakstu: «Krietnie pilsoņi, apžēlojieties par nelaimīgo aklo no dzimšanas ar iecirkņa uzrauga atļauju.»

—     Interesants gadījums, — svaidītais uzrunāja aizelsušos mācekļus. — Tas nav nekāds viltus aklais, kādu tagad saradies milzum daudz, šis ir nopietns, īsts aklais. Viņš nule papauda man savas likstas. Jūdu sirdis ir nocietinājušās, viņi neliekas redzam aklā ciešanas un neiežēlojas par viņa nabadzību. Bērni par viņu zobojas, mezdami viņa bļodiņā saplacinātas bikšu pogas, un, protams, kad viņš ar tādu monētu ierodas pie maiznieka vai krodzinieka, viņam nedod nedz vīna, nedz maizes … Patiesi, šis nelaimīgais pelna žēlastību! Lai tikai padomājam: viņš neredz pat mani, pasaules spīdekli!

—     Kungs, ko te tik daudz gudrot! — kāds apustulis atsaucās. — Atdod viņam acu gaismu, un cauri!

—    Redzat, tas nav tik vienkārši. Viņš taču ir akls no dzimšanas, tāpēc par «atdošanu» nevar būt ne runas. Viņam jādod tas, kā viņam nav bijis. Būtu viņš kļuvis akls nelaimes gadījumā, tad viss būtu daudz vieglāk.

Izdzirdīs tādas valodas, aklais iedomājās, ka viņa priekšā stāv visā Jūdejā slavens ārsts, un sāka lūgties nepazīstamo okulistu, lai tas viņu dziedinātu.

Jēzus nospļāva zemē, tad pieliecās un sajauca mazliet putekļu ar savām siekalām, lai iznāktu dubļu kamolītis. Ar šiem spļaudekļu dubļiem viņš ieberzēja aklajam acis. Kad ubags bija, kā viņam šķita, pietiekami notriepts un ieguvis visatbaidošāko izskatu, Jēzus viņam pavēlēja:

—    Kj nomazgājies «Ziloas» dīķī!

Vannu iestāde «Ziloa», kas nozīmē «No augšas sūtītais», atradās turpat pāris soļu attālumā. Aklais tuntuļoja turp tik ātri, cik vien spēja, un ievēlās baseinā kopā ar savu šuneli.

Kā jums šķiet: vai šis no dzimšanas aklais kļuva redzīgs vai ne? Nu, protams, kļuva redzīgs!

Visi apkārtējie gluži apstulba.

Kaimiņi, kas bija redzējuši, kā aklais vēl no rīta lūdza uz krustcelēm dāvanas, negribēja savām acīm ticēt.

—   Vai tiešām tas ir tas pats ubags? — viņi taujāja.

—    Ja, tas pats gan.

—    Nevar būt! — šaubījās neticīgākie. — Tas ir tikai kāds viņam līdzīgs.

—    Tādā gadījumā viņi ir pārsteidzoši līdzīgi!

—    Jādomā, tas ir viņa dvīņu brālis. Dvīņi dažkārt ir tik līdzīgi, ka tos nevar vienu no otra atšķirt.

—    Vislabāk būs pajautāt viņam pašam.

Ap bijušo aklo sapulcējās ziņkārīgie.

—     Piedodiet, cienījamais, vai tas tiešām esat jūs? Vai varbūt jūs esat jūsu brālis?

Bijušais aklais atbildēja (tā teikts Jāņa evaņģēlijā):

—    Es tas esmu.

—     Gana, dārgais? Kā tad tev atvērušās acis? Varbūt tu esi viens no tiem simulantiem, kas tikai izliekas par akliem? Tādi sastopami uz visiem ielu stūriem! Tātad līdz šim tu mūs esi muļķojis?

—     Nemaz neesmu simulants. Esmu akls no bērna kājas. Un jūs jau paši to zināt! Cik reižu neesat par mani ņirgājušies … Paprasiet kaut vai ielas puikām, — viņi mani saukāja par Baltaci un allaž vilka pāri ielai virvi… Kā tad jūs domājat, — vai es sava prieka pēc gāzos zemē? Zvēru jums, biju īsts aklais! Bet šodien kāds cilvēks — viņu sauc par Jēzu — ar kaut ko sajauca dubļus, nezinu gan, ar ko, tikai dubļi bija lipīgi, — notriepa man ar šiem dubļiem acis un lika iet nomazgāties Ziloas dīķī. Darīju, kā viņš lika, un nu redziet, kas iznācis.

—     Kur tad ir tas tavs dziedinātājs?

—    To nu es nezinu.

«Un tā diena bija zabats, kad Jēzus to svaidāmo bija taisījis (sajaucis putekļus ar siekalām) un tam (ubagam) tās acis atdarījis.»

Tādējādi mirrēm svaidītais atkal bija pārkāpis rabīnu priekšrakstus, kuros noteikts, ka svētajā zabata dienā nav brīv lietot nekādas zāles, nedrīkst pat ar siekalām ieberzēt slimas acis. [20] [1] Маймонид. Саббат, 21; Лайтфут. Обычаи древних евреев, IX.

Un to viņš darīja tūdaļ pēc tam, kad varizeji un rakstu mācītāji gribēja viņu akmeņiem nomētāt! Patiesi, neviens vēl nebija atļāvies tik nekaunīgi ņirgāties par bībeles likumiem.

Jaunā brīnuma aculiecinieki traucās uz sinedriju, lai paziņotu virspriesteriem par visu notikušo.

Zabata dienā sinedrijs gandrīz nekad nesapulcējās pilnā sastāvā, bet šobrīd sakarā ar būdiņu svētkiem vairums tā locekļu atradās dievnama teritorijā: viņi tur skaitīja daudzos ticīgo ziedojumus.

Uzzinājuši par notikušo, sinedrija varizeji pavēlēja atvest pie viņiem bijušo aklo. Tas jutas no tiesas sarūgtināts, ka Jēzum viņa dēļ varētu celties kādas nepatikšanas, tāpēc ieradās pavisam nelāgā omā.

—    Kungs dievs, ko viņiem vajag? — viņš paklusām ņurdēja. — Un tas viss kāda nelaimiga acu pāra dēļ, kas agrāk neredzēja, bel tagad redz … Ko tad man vajadzēja darīt, — nekļūt redzīgam līdz rītdienai?

—            Ne jau par tevi ir runa, — varizeji viņam paskaidroja. — Runa ir par tavu dziedinātāju. Viņš taču, kā liekas, lietoja kaut kādu ziedi? Tātad viņš to izgatavoja? Tātad viņš strādāja zabata dienā?

—           Bet viņš par savu darbu neprasīja no manis ne graša!

—           Tas nav svarīgi. Atbildi: vai viņš lietoja kādas zāles? Jā vai nē?

—           Labas gan zāles! … Ja dubļi, jūsuprāt, ir zāles …

—    Nav nekādu šaubu!

—            Labi, ja jau tā, tad vairāk nekā neteikšu, citādi jūs arī manam pūdelim kaut ko piedēvēsit: viņš taču izpeldējās kopā ar mani!

Sinedrija locekļi sāka apspriesties.

—           Jēzus nevar būt dieva sūtīts, — vieni teica. — Viņš neievēro sestdienas aizliegumus, ko Mozus noteicis dieva vārdā.

—           Bet, ja tas būtu grēks, — citi iebilda, — dievs neļautu grēciniekam darīt brīnumus!

Redzēdami, ka vienoties nebūs iespējams, varizeji atkal ķērās pie bijušā aklā.

—           Ko tu teiksi par cilvēku, kas tev atdeva redzi? — viņi jautāja.

—    Atdeva redzi? Es to nebiju zaudējis.

—           Nav svarīgi! Tev jautā — ko tu domā par to, kas atdarīja tev acis?

—    Atvainojiet, vispirms palūgšu neteikt man «tu». Bet, kas attiecas uz manu dziedinātāju, tad, pirmkārt, tas ir lielisks cilvēks, un, otrkārt, tas ir īsts pravietis. Vai tagad esat apmierināti?

—     Necel spuras gaisā, draudziņ! — kāds no sinedrija vecajiem ieteica bijušajam aklajam. — Tu esi kļuvis pārlieku varonīgs. Tā vien izskatās, ka tu esi tā dēvētā pravieša līdzdalībnieks.

Sinedrija vairākums piekrītoši iedūcās:

—    Pilnīgi iespējams! Acīm redzams! Kā mums tas tūdaļ neiešāvās prātā?

Bet neticīgais vecis turpināja:

—     Lieku priekšā aizturēt šo aizdomīgo izdziedināto līdz personas noskaidrošanai. Jāatsauc viņa vecāki. Paklausīsimies, ko tie teiks, tad arī izlemsim.

Bijušais aklais paraustīja plecus.

—     Beidziet muļķoties! — viņš teica. — Jūs darīsit daudz gudrāk, ja ticēsit man uz vārda. Ar visām savām izmeklēšanām jūs panāksit tikai to, ka manas izdziedināšanas brīnums kļūs visiem acīm redzams. Ja jūs to vēlaties — lūdzu, bet baidos, ka jūs paši pēc tam to nožēlosit.

Viņš paskaidroja, kur dzīvo viņa vecāki, un četri sargkareivji devās uz norādīto adresi. Pēc stundas viņi atveda sanīkušu veci un veceni, kas drebēja aiz prieka, ka viņu dēls kļuvis redzīgs, bet tai pašā laikā negaidītais aicinājums ierasties augstākajā tiesā bija viņus līdz nāvei nobiedējis. Nav jau nekāds joks stāties virspriesteru priekšā! Nabaga vecīši nezināja, ko domāt. Vai tiešām viņus ietupinās cietumā tāpēc, ka viņu dēls kļuvis redzīgs?

—    Nāciet tuvāk! — svarīgi nodārdināja sinedrija priekšsēdētājs.

—     Apžēlojieties! Esiet žēlīgs, labais kungs! — sāka vaimanāt vecis un vecene, nokrituši ceļos. — Neesam nevienam nekā ļauna darījuši. Neesam vainīgi, ka mūsu dēls sācis redzēt. Piedodiet viņam, viņš vairāk tā nedarīs! Tikai nesodiet mūs!

Vecīšiem lika piecelties, bet viņi vēl ilgi nevarēja nomierināties.

—     Runa ir tikai par liecībām, — turpināja tiesas priekšsēdētājs. — Ja teiksit patiesību, neaizturēsim jūs. Tātad pastāstiet mums visu, kas jums zināms šai lietā, un nebīstieties nemaz. Bet tikai patiesību, skaidru patiesību un neko citu kā vien patiesību!

—    Vai patiesību, tiesneša kungs? Mēs tak drīzāk mirsim, nekā laidīsim pār lūpām kaut vienu melu vārdu!

Sinedrija locekļi nosprieda, ka vecīšiem var ticēt: viņi neatgādināja nedz rakstu mācītājus, nedz varizejus, nedz virspriesterus, tātad bija godīgi cilvēki.

—    Nu tad atbildiet: vai tas tiešām ir jūsu dēls? — priekšsēdētājs jautāja.

—     Nu, ko jūs prašņājat! — vecene atsaucās. — Es taču esmu viņa māte! Es viņu iznēsāju, es viņu dzemdēju, es viņu zīdīju līdz pusotra gada vecumam, es viņu …

—    Labi, labi, gana! Vai viņš tiešām bija akls no dzimšanas?

—     Ak vai, tiesneša kungs! — iejaucās večuks. — Viņš nepavisam neko neredzēja, nu ne kripatiņas! Tā bija tāda bēda … tiklab viņam, kā arī mums. Un, galvenais, nevar saprast, no kurienes tāda nelaime! Tiesa gan, mans vecvectēvs bija kreilis, tāpat kā es, bet aklo mūsu dzimtā nekad nav bijis.

—    Vai varat zvērot, ka runājat patiesību?

—     Protams! Mēs zvēram! — korī atsaucās vecīši. — Zvēram pie visiem svētajiem!… Pie bībeles! Pie mūsu nelaiķu senču pīšļiem! Pie savas dzīvības! Pie mūsu svētās ticības!

—    Pietiek! Vēl viens jautājums: kā jūsu dēls atbrīvojās no akluma?

—     Ai tiesneša kungs, to paši nule tikai dabūjām zināt no jūsu kareivjiem. Viņi teica: «Jūsu dēls vairs nav akls.» Mēs vai kliegt sākām aiz prieka! Bet tad jūsu kaprālis saka: «Par to viņš apcietināts.» Tad mēs tā noskumām, ka sākām raudāt… Mūsu dēls apcietināts … Kāds kauns ģimenei! Mūsu dēls sapinies ar noziedzniekiem … Kas to būtu varējis domāt? Ai, mēs aiz bēdām nomirsim! Tiesneša kungs, sakiet — vai jūs viņu palaidīsit vaļā? Viņš nemaz nav vainīgs, zvēram! Viņš taču, nabadziņš, nezināja, ka nedrīkst kļūt redzīgs!…

Sinedrija locekļi arī nezināja, kā lai tagad izķepurojas. Stāvoklis bija visai grūts. Viss liecināja, ka Jēzus tiešam darījis brīnumu, bet viņi to negribēja atzīt ne par kādu naudu. Taču apsūdzēt divus godīgus, naivus vecīšus par viltus liecības došanu arī nevarēja. Viņiem atļāva mierīgi aiziet, taču bijušo aklo tiesneši pavēlēja aizturēt.

—     Diezgan, diezgan, pajokojāt, un pietiek, — virspriesteri lūkoja viņu pierunāt. — Atzīstieties, ka jūs no bērna kājas krāpāt savus tuviniekus. Atzīstieties, ka jūs viņus muļķojāt līdz pat šai sestdienai! Jums nekas ļauns nenotiks, mēs apsolām. Vai arī pateicieties dievam par izdziedināšanu, tikai nesakiet vairs, ka jūs izārstējis Jēzus. Mēs taču zinām, ka viņš ir grēcinieks un tātad nevar darīt brīnumus.

Bet bijušajam aklajam itin kā būtu kāds pielaidis uguni pie pakulām.

—    Vai viņš ir grēcinieks vai nav, to nezinu, — viņš atcirta. — Zinu tikai to, ka biju akls, bet tagad redzu.

Tad virspriesteri sāka visu pratināšanu no sākuma:

—    Galu galā, ko viņš izdarīja? Kā viņš atdarīja tavas acis?

—    Ak kungs, jūs man esat pagalam apnikuši, visa mana pacietība izsīkusi. Protams, ne jau ar nazi: acis taču nav austeres! Par to, ko viņš darīja, esmu jums visu pateicis, visu paskaidrojis, un jūs visi to dzirdējāt. Ko jūs man piesicnatics, goda vārds? Vai tad jūs grasāties kļūt par viņa mācekļiem, vai?

—    šis nelietis par mums smejas! — sāka kurnēt virspriesteri.

«Tad tie viņu lamāja», tas ir, gānīja ar visnejaukākajiem vārdiem:

—    Tu pats esi viņa māceklis, aizkautā cūka! Bet mēs esam Mozus mācekļi, iegaumē to, nekrietneli! Mozu mēs pazīstam, ar viņu runāja pats dievs, bet no kurienes radies tavs Jēzus, tas nav zināms.

—     Tas tikai pierāda, ka jūs maz ko zināt, — sadrošinājies atsvieda redzīgs kļuvušais aklais. — Jūs uzskatāt sevi par visas gudrības kalngalu, taču nesaprotat, ka tas, kas atvēris man acis, ir īstens pravietis. Es gan neesmu studējis teoloģiju, bet tūdaļ nojautu, kas tas par cilvēku!

To izdzirduši, virspriesteri niknumā pielēca kājās no savām vietām. Kaut kāds ubags iedrošinās runāt pretim Abraāma ganāmpulka ganiem!

«Tie atbildēja un uz viņu sacīja: tu visai grēkos esi piedzimis, un tu mūs gribi mācīt? Un tie viņu izdzina ārā.»

Noripojis lejā pa dievnama kāpnēm, redzi atguvušais aklais gandrīz vai uzskrēja virsū Jēzum, kas viņu gaidīja. Viņš tūdaļ pazina savu dziedinātāju, lai gan nekad nebija to redzējis: svaidītais zieda viņam acis ar siekalu dubļiem tad, kad aklais vēl nebija kļuvis redzīgs.

—           Ak kungs! — redzi atguvušais izsaucās. — Cik ļoti priecājos, ka redzu tevi!

—           Vai tu tici dieva dēlam? — Jēzus jautāja.

—            Bet kas šis tāds ir, ka man viņam jātic? Starp citu, man vienalga, ticēšu, kam vien tu liksi.

—    Tādā gadījumā zini: dieva dēls esmu es.

—           Tā jau domāju . .. Nu, protams, tev es ticu!

Un viņš kopā ar savu pudeli metās zemē Jēzus priekšā.

Sinedrija locekļi, stāvēdami uz dievnama kāpņu augšējiem pakāpieniem, novēroja visu šo scēnu.

Nav grūti iedomāties, kā viņi ārdījās. Beidzot kāds varizejs neizturēja, nokāpa lejā un uzrunāja Jēzu:

—           Paklau tu, aklo ļaužu dziedinātāj, — viņš uzsauca. — Varbūt tu iedomājies, ka mums arī nav acu un mēs nekā neredzam?

—           Varat domāt, ka redzat, — baloža dēls atcirta. — Tā ir jūsu privāta darīšana, un, kā mēdz teikt, jums pašiem labāk redzams!

Tad, pagriezies pret bijušo aklo, staigājošais Vārds atvēra savas daiļrunības slūžas:

—           Tevi, mans draugs, iztrieca no dievnama. Mani arī. Ja šīs nepatikšanas tevi sarūgtina, tad lai tevi nomierina šī mazā līdzībiņa, ko tev tūdaļ pastāstīšu.

Iedomājies aitu kūti. Kūtī ir aitas, bet aitu ganīšanai — gani. Ko dara gans, kad viņš ierodas aiļu kūtī pēc savām aitām? Viņš ieiet pa durvīm iekšā. Un otrādi: kad aitu kūtī lien zaglis, viņš lien pa logu, bet neklaudzina pie durvīm, jo labi zina, ka sargs viņam neatvērs. Taču tas vēl nav viss! Kad gans ved savas aitas uz ganībām, viņš iet pa priekšu un aitas viņam seko, jo tās pazīst viņa balsi. Un otrādi: kad svešs cilvēks dzen aitas uz ganībām, tās izklīst kur kurā, jo viņa balsi tās nemaz nepazīst.

Tagad klausies, ko nozīmē mana līdzība: es esmu durvis uz aitu kūti. Visi, kas neiet caur mani, ir zagļi un laupītāji. Turklāt, būdams durvis, esmu lai pašā laikā arī labais gans, kas nebīstas vilku un atdod savu dzīvību par aitām.

Bijušais aklais bija sajūsmināts. Tie, kas stāvēja turpat netālu, apjukuši sarunājās savā starpā. Domas dalījās.

—    Viņš ir velna apsēsls vai vienkārši jucis! — daži teica.

—     Nē taču! — citi iebilda. — Viss, ko viņš runā, nemaz nav tik aplam. Un viņš nemaz nav velna apsēsts. Kā gan velns var no dzimšanas aklajiem atdarīt acis?

Bet Jēzu šī diskusija nepavisam neinteresēja, un viņš devās prom. Drīz vien svaidītais vispār atstāja Jeruzalemi, atvadoties draudzīgi paspiezdams roku bijušajam aklajam.

—     Es justos ārkārtīgi sarūgtināts, ja maniem laipnajiem lasītājiem un burvīgajām lasītājām kaut tikai uz mirkli būtu radušās aizdomas, ka šai nodaļā es esot atkāpies no pirmavota un aizrāvies ar sava paša iztēles rotaļu. Tāpēc atļaujos noslēgumā norādīt uz citātiem, kas apliecina, ka neko neesmu izdomājis.

Ņemiet Jāņa evaņģēliju, visu devīto nodaļu un desmitās nodaļas 1.—21. pantu. Bet, kas attiecas uz brīnumdarītājiem siekalu dubļiem, tad uzdrīkstos citēt attiecīgo fragmentu, lai neviens nevarētu šaubīties:

«To sacījis, viņš spļāva zemē un taisīja svaidāmo no tām siekalām un svaidīja tā neredzīgā acis ar to svaidāmo.» (Jānis, 9. nod., 6. p.)

Šeit viss precīzi citēts, līdz pat pēdējam komatam.

Nu, ko jūs tagad teiksit par mūsu kunga Jēzus siekalām? Un pie reizes arī par viņa tīrīgumu?

49. nodaļa, KURĀ MADAĻA IEPAZĪSTINA JĒZU AR SAVU ĢIMENI

Un notikās, viņam savu ce|u staigājot, ka viņš nāca vienā pilsētiņā: un viena sieva, Marta vārdā, viņu' uzņēma savā namā.

Un tai bija māsa, vārdā Marija, tā nosēdās pie Jēzus kājām un klausījās viņa vārdus.

Bet Marta daudz nodarbojās kalpodama un piegāja, sacīdama: kungs, vai tev nekas par to. ka mana māsa mani ir atstājusi vienu pašu kalpojam? Saki jele viņai, lai tā manim palīdz.

Bet Jēzus atbildēja un uz to sacīja: Marta, Marta, tu gan dnudz rūpējies un pūlējies.

Bet vienas lietas vajaga; Marija to labo da|u sevim ir izredzējusi, tā no tās netaps atņemta.

Lūka. 10. nod.. 38,—42. p.

Uzminiet, kurp svaidītais devās no Jeruzalemes un ko viņš vispirms darīja. Viņš devās uz Galileju. Tas pierāda, ka savās pastaigās viņš nodzinās pēc daudzveidības, bet labprātāk izvēlējās iemītas taciņas.

Un darīja viņš, lūk, ko: pasludināja mācekļu neierobežotu papildvervēšanu. No otras puses, tas pierāda, ka pat ar labi izdresētiem

divpadsmit apustuļiem vairs nepietika, lai aizsargātu viņu, kamēr viņa stunda nav situsi.

Jēzus griezās ar aicinājumu pie visiem galiliešiem, kas viņam ticēja. No aptuveni simt tūkstošiem Galilejas iezemiešu uz viņa aicinājumu atsaucās pavisam tikai septiņdesmit. Tas nebija daudz. Un tomēr svaidītais nezaudēja dūšu. Astoņdesmit divi vīri katrs par sevi gan nav nekas sevišķs, bet, ja sakopo viņus vienā kolonā un nosūta sev pa priekšu uz kādu pilsētu, tad viņi atstās attiecīgu iespaidu uz iedzīvotājiem. Sī doma deva Jēzum mundrumu.

Tā nu viņš pirmoreiz sapulcināja visu savu karaspēku, gan vīriešus, gan sievietes. Madaļa, Joanna un Zuzanna bija savervējušas viņa harēmā jaunas daiļavas, lai Jēzum būtu ar ko izklaidēties. Vispār izveidojās diezgan ietekmīgs pulks ar vezumiem.

Kārtība marša gājienā tika rūpīgi pārdomāta. Svētais Lūka sava evaņģēlija desmitajā nodaļā par to saka tā: c… Septiņdesmit citus iecēla un tos sūtīja… savā priekšā uz ikkatru pilsētu un vietu, kur viņš gribēja iet.» Bet, lai pirms laika nesaistītu iedzīvotāju uzmanību, Jēzus uzdeva saviem mācekļiem nelauzties iekšā apdzīvotā vietā visā barā, bet iekļūt tur paslepen, pa diviem, pāris aiz pāra.

Viņš tiem sacīja:

— Neraizējieties ne par ko. Neņemiet līdzi nedz maisa, nedz somas, nedz rezerves apavu.

Pa ceļam neviena nesveiciniet. Ejiet iekšā pirmajā mājā, kas gadīsies ceļā, sakiet: «Miers lai ir ar šo namu,» — un tūdaļ sēdieties pie galda. Mūs var glābt tikai nekaunība. Tai mājā ēdiet un dzeriet, kas viņiem ir, gluži kā savās mājās. Ja redzēsit, ka saimnieks viebjas, pastāstiet viņam kā atlīdzību jebkuru pasaku, ko atcerēsities. Ja jūs izmetīs pa durvīm un pilsētas iemītnieki uzskatīs jūs par klaidoņiem un laupītājiem, tad nokratiet pīšļus no savām sandalēm un sakiet: «Redziet, mēs nekā no jums neesam paņēmuši līdzi, ne puteklīša, taču tas jo ļaunāk jūsu pilsētai, jo jūsu pilsēta ir nolādēta, ja jau jūs nedevāt mums paēst!»

Mācekļi ievēroja skolotāja padomu.

Taču pilsētnieki ne velna nebēdāja par lāstiem, un, kad viņiem uzbruka rijīgo divkājaino siseņu bars, viņi rīkojās enerģiski. Tāpēc, lai nevajadzētu atstiept kājas, visi bija spiesti ne vienreiz vien lūgt palīdzību Madaļai, Joannai, Zuzannai un citām turīgajām Kristus dāmām.

Uzzinājis, ka gandrīz it visur viņa mācekļus dzen prom, baloža dēls neaprakstāmi saskaitās.

— Vai tev, Koracin! — viņš brēca. — Vai tev, Betsaīda! Pagānu pilsētas Tīra un Zīdana, pat tās izturējās pret mums daudz pieklājīgāk, un tāpēc pastarās tiesas dienā pret tām arī izturēsies žēlīgāk. Ret, kas attiecas uz tevi, Kapernauma, tad es tevi neapskaužu: tu man samaksāsi par visu, kad kādā jaukā dienā tiksi nogrūsta ellē!

Tomēr atradās kāds neliels necils ciemats — evaņģēlijā tas pat nav nosaukts vārdā, — kas laipni uzņēma visu Jēzus mācekļu baru. Aiz prieka, ka viņus šeit nenomētāja ar kāpostu kaceniem, mācekļi steidzīgi atgriezās pie baloža dēla ar negaidīti labo vēsti.

Svaidītais savukārt žigli vien ieradās tur. Viņš pasludināja turienes iedzīvotājiem, ka viņa apciemojuma dēļ šiem turpmāk vairs neesot jābaidās ne no skorpioniem, ne no čūskām. Pēc tam Jēzus teica apburošu runu, kurā apsolīja šim ciematam mūžīgu dzīvošanu.

Kāds mācīts likumu zinātājs, kas nejauši tur bija gadījies, jautāja, kā gan viņi iegflšot mūžīgo dzīvošanu bez jebkāda nemirstības eliksīra.

Jēzus atbildēja:

—    Tev būs dievu savu kungu un savu tuvāku mīlēt kā sevi pašu, — ar to pietiks.

—    Bet kas tad ir mans tuvākais? — rakstu mācītājs nerimās.

—     Atver ausis labi vaļā un klausies! — ieteica svaidītais. — Reiz dzīvoja kāds cilvēks. Kādu dienu viņš devās no Jeruzalemes uz Jēriku un krita laupītāju rokās. Tie viņu aplaupīja līdz kreklam, piekāva gandrīz līdz nāvei un pusdzīvu pameta mežā: viss nelaimīgā ķermenis bija vienās brūcēs.

Tai pašā dienā pa to pašu ceļu gāja kāds garīdznieks. Viņš ieraudzīja nelaimīgo ceļinieku un noteica:

—    Va tu re, tas nu gan pamatīgi dabūjis!

Un devās tālāk, i nedomājis palīdzēt mirstošajam. Mācītāju labsirdība visiem zināma! No viņiem palīdzības negaidi!

Tad nāca levits jeb ķesteris. Taču ķesteris un mācītājs — abi pār vienu kārti ņietami! Levits paskatījās uz nelaimīgo, nodomāja to pašu, ko garīdznieks, un gāja savu ceļu.

Par laimi, zemes virsū ir ne vien mācītāji un ķesteri, ir vēl arī zamārieši. Un tā nu nāca tāds zamārietis.

—• Velns lai parauj! — viņš iebrēcās. — Vai tad šitā var izdaiļot cilvēku! Šejienes laupītāji gan ir īsti nezvēri!

Tad viņš ņēma linu saites, balzāmu un dziedinošu vīnu, — viņam līdzi bija ceļa aptieciņa, — pārsēja nabadziņam brūces, uzsēdināja sev aiz muguras uz sava mūļa un — nū-ū-ū-ū, saini! — aizveda viņu uz tuvāko krogu. Nākamajā dienā viņš izvilka pats no sava maka divus dinārus un teica krodziniekam:

—     Parūpējieties par šo puisi! Ja ar šo nieku nepietiks, atceļā iedošu jums vēl.

Krodzinieks pazina zamārieti un ticēja viņam uz vārda.

—    Tas tik ir vareni! — pūlis iedūcās, noklausījies šo pasaciņu. — Bijis vairāk tādu zamāriešu!

Jēzus pievērsās rakstu mācītājam.

—    Bet ko jūs par to domājat, kolēģi? — viņš jautāja. — Kas, jūsuprāt, ir pats tuvākais aplaupītajam ceļiniekam: zamārietis, mācītājs vai ķesteris?

—    Protams, zamārietis!

—Tad, rau, — pieķērās svaidītais, — dariet tā kā viņš, kad jūs mežā satiksit tādu pašu nelaimīgo — aplaupītu un piekautu.

Rakstu mācītājs nekā neatbildēja, taču savā prātā nodomāja:

«Viņš nu gan var melst blēņas! Tomēr ar skaistiem vārdiem vien nepietiek. Kas no tā, ka viņš dažkārt sludina tikumību? Būtu laiks viņam no vārdiem pāriet pie darbiem un pašam kļūt tikumīgam!»

Drīz pēc tam Jēzus devās uz Betsaīdu. Viņš gribēja sagādāt patikšanu savai draudzenītei Madaļai, kam tur dzīvoja māsa un brālis. Brāli sauca par Lācaru, māsu par Martu.

Kā lasām evaņģēlijā, tie bijuši visai pārtikuši ļaudis. Lācars ieņēma diezgan augstu amatu. Nav jau nejaušība, ka viņa māsa Marija Madaļa, kā zinām, bija jūdu senatora sieva. Tādējādi tā atzīstama par pieklājīgu ģimeni.

Madaļa piesolījās pati paziņot māsai un brālim, ka drīz ieradīsies viņas mīļākais.

Kad viņa pārkāpa dzimtās mājas slieksni, Marta un Lācars traucās viņu apskaut un skūpstīt.

—    Marij, mīlulīt, cik sen neesmu tevi redzējusi! — izsaucās Marta.

—    Un es ari! — ducinaja Lacars.

—     Kā klājas tavam vīram, lieliskajam Papusam? Vai esi atstājusi viņu mājās, vai ari atbraucāt abi?

—     Kāds sakars manam braucienam ar Papusu? — Madaļa brīnījās. — Ir nu gan zelta gabals… Es jau sen esmu pasūtījusi viņu kaut kur tālāk!

—    Kā tā, vai tad jūs neesat kopā? — Lācars nesaprata.

—    Vai tiešām jūs izšķīrāties? — Marta šausminājās.

—     Vai es izšķiros? … Taisnību sakot, nezinu. Varu teikt tikai vienu: šis vecais sakārnis man tā bija apnicis, ka vairs nevarēju paciest! Viņš mani galīgi nomocījāt īgņājās un rūca no rīta līdz vakaram … Tiklīdz zem mana loga pagāja garām kāds jauns cilvēks, viņš jau meta tam ar visu, kas gadījās pa rokai, — lai tā bija lampa vai zupas bļoda. Un es no viņa nepieredzēju nekā cita kā vien greizsirdību. Vakaros, kad glaudos viņam klāt un čukstēju: «Nāc pie manis, manu sivēntiņ, nāc, manu maziņo Papus,» — viņš sāka man skaidrot bībeles tekstus un, atrunādamies ar to, ka viņš esot teoloģijas doktors, atbildēja man tikai ar Mozus vai Jeremijas pantiem … Dažkārt pārmaiņas pēc viņš man stāstīja, kas todien apspriests senātā, jo viņš, redzat, bija turklāt arī senators! Varat iedomāties, cik man bija jautra dzīve.

—     Tiesa gan, — nomurmināja Marta, ■•—1 jautrības maz.

-Tas bija taisni briesmīgi, dārgā!

— Paskaidro taču vienreiz! — Lācars neizturēja. — Jūs nevarējāt sadzīvot, tātad izšķīrāties?

—            Nē jau, mēs neizšķīrāmies, es gluži vienkārši viņu pametu … Kādā jaukā rītā ņēmu un aizbēgu.

—     Kāpēc tad tu nenāci tūdaļ pie mums?

—            Tā tik vēl trūka! … Kad aizbēgu, es devos uz ezeru … Vai esat bijuši Magdalā?

—            Nē, — Marta atbildēja. — Bet esmu dzirdējusi, ka tā esot visai jauka pilsētiņa.

—            Burvīga! Tur tik daudz romiešu virsnieku, un visi tādi skaistuļi! … Ak kungs, ja tu zinātu, kādi virsnieciņi ir Magdalā!

Lācars grīni saviebās:

—           Marija, vai tiešām tev patīk rupji zaldāti?

—            Paklau, Lācar, negrasos ar tevi vistiņas spēlēt. Jā, es mīlu karavīrus. Viņi ir tik simpātiski! …

—            Karavīrus? Un daudzskaitlī! Hm-hm . .. Tātad tu iegādājies mīļāko — virsnieku?

—           Jā … sākumā vienu. Viņš bija tik mīļš, tik mīļš … Ai, kā es mīlēju šo razbainieku!

—           Ko nozīmē — sākumā vienu? Tātad tu iegādājies arī otru?

—           Ko nu tev slēpšu, Lācar! Tu jau zini, tev es nevaru melot …

—    Velns lai parauj, redzu, tu laiku neesi velti tērējusi!

—     Bet pēc tam iepazinos ar trešo … Saproti, tiklīdz ieraugu mundieri, tūdaļ zaudēju galvu… Tu nevari iedomāties, cik daudz Magdalā glītu virsnieciņu!

—     Kaut viņus vilks aiznestu! Pats neesmu svētulis, bet tava uzvedība, Marij … nezinu, kā to lai nosauc. Ceru, vismaz ar trešo tev pietika? Tu taču neesi gulējusi ar visu garnizonu?

—    Ar visu, protams, ne. Redzams, Papuss uz laiku laikiem iedvesis man riebumu pret večiem.

—    Pret večiem? Tātad visi jaunie?…

—     Ai, visi jaunie mani tā mīlēja! Esmu saglabājusi viņu ģīmetnes, kādreiz parādīšu tev savu albumu, tad pats redzēsi, kas tie par skaistuļiem!

Marta apjukusi klusēja. Lācars, kā viņš pats izteicās, nesirga ar pārlieku šķīstību, un galu galā Marija bija viņa mīļā māsa. Tā kā notikušo vairs nevarēja grozīt, Lācars nolēma piedot bezgodei māsai, bet pat nenojauta, ka visjaukākais viņu vēl gaida.

Pieklājības pēc parājis viņu, Lācars teica:

—• Labi, Marij, ja esi laimīga, tas man tikai dara prieku. Bet kur tad ir tas cēlais virsnieks, ko esi izvēlējusies? Iepazīstini viņu ar mums. Tev nav jāšaubās, uzņemsim viņu, kā pienākas.

—           Redzi, Lācar, šis cēlais virsnieks nemaz nav virsnieks.

—     Kas tad tic par pekstiņiem?

—           Redzi, es pametu savu garnizonu tāpat, kā biju pametusi Papusu.

—           Velns lai parauj! Kas tad viņš galu gala tāds ir?

—     Viņš ir tik jauks …

—           To jau pats varu iedomāties! Bet kas viņš ir? Kā viņu sauc?

—           Ari vārds viņam jauks. Viņu sauc Jēzus …

—            Jēzus? Pag, pag, šo vārdu esmu dzirdējis … Man stāstīja par kaut kādu Jēzu, kas sarīkojis skandālu pēdējo būdiņu svētku laikā Jeruzalemē … Vai tas dažkārt nav tas pats?

—    Tas pats.

—          Jēzus no Nācaretes, remesis, kas pametis savu cirvi un zāģi?

—    Jā, tas ir viņš.

—           Ai, ai, ai! Vai zini, Marij, to nu gan es no tevis negaidīju! Šim tipam ir tāda reputācija, ka trakāk vairs nevar būt. Stāsta, viņš sevī apvienojot visus grēkus … Turklāt viņš klaiņo kopā ar veselu bandu tādu pašu blēžu …

—            Protams, teikt jau var visu, ko vien grib… Nabaga Jēzus, visi viņu apmelo! Un tu, tūdaļ redzams, esi par viņu dzirdējis tikai no viņa niknākajiem ienaidniekiem. Bet viņš ir tik brīnišķīgs, lik laipns! Ja tu paklausītos.

kā viņš runā … Iel līdz pašai sirdij! Nu jā, viņš visu laiku staigā pa pilsētām un ciemiem un reti pārlaiž divas vai Iris naktis no vielas vienā un tai pašā mājā, bet vai tas ir kas peļams? Viņam patīk ceļot, un tas ir viss!

—     Paklau, galu galā tā ir tava pašas darīšana. Pateicu tev tikai to, ko esmu dzirdējis. Varbūt Jēzus nemaz nav tāds, kā par viņu runā … Turklāt es taču pazīstu tavu gaumi: tu jau nu nepītos ar kādu neaptēstu nabaga mužiku. Jādomā, tavs Jēzus ir izskatīgs un dāsns kā iereibis kupcis, vai ne?

—     Nu nē, Lācar, to nevaru apgalvot… Ja runājam par naudu, tad nabaga Jēzus nav pārlieku bagāts. Ar cirvi un zāģi nekādu mantu nevar iekrāt, un arī no viņa pravietojumiem peļņa nav nekāda lielā .. . Turklāt nepiederu pie tām sievietēm, kas pieķeras vīrietim naudas dēļ. Paldies dievam, es stāvu tam pāri. Jēzus ir nabags, taču tas mani nekavē mīlēt viņu no visas sirds.

—     Bet tomēr, ja viņam nav mantas un ja konferansjē-amatiera profesija viņam ne graša neienes, no kā tad viņš dzīvo?

—     Es viņam palīdzu ar savu mantu.

Lācars atsprāga atpakaļ.

—     Tātad tu viņu uzturi? — viņš iebrēcās. — Nabaga Marij, un kā gan tev trāpījies iemīlēt šādu nelieti? Viņš taču tevi aptīrīs līdz kreklam!

—     Lācar, tu esi pārlieku stingrs pret manu Jēzu. Vai tad viņš vainīgs, ka klejojošiem runātājiem gandrīz nekā nemaksā? Un ne jau es viena sedzu viņa izdevumus. Ir daudz tādu kā es, izredzētu dāmu, kas viņam uzticīgas un palīdz ar savu mantu …

—    Tātad tu viņam neesi vienīgā? Jo tālāk, jo trakāk! Tātad šim zellim ir daudz dāmu? Nu, vai zini, tas nu gluži neatbilst mūsu paražām … Redzams, viņš iedomājas dzīvojam Zālamana laikos, šis tavs lieliskais Jēzus! Un jūs viņa dēļ neesat cita uz citu greizsirdīgas?

Madaļa lepni izslējās.

—    Visas citas ir greizsirdīgas viņa dēļ uz mani! — tā atcirta. — Es esmu viņa mīļotā, viņa favorīte!

Lācars skumji pasmaidīja. Kādu mirkli viņš mīlā un žēlumā nolūkojās uz māsu.

—   Ak tu mana nabadzīte, mana nabadzīte, — viņš atkārtoja.

—    Neko tu, Lācar, nesaproti! — Madaļa pretojās. — Nav nekāds joks būt Jēzus favorītei, viņa iemīļotajai. Jēzus nav tāds pats vīrietis kā visi citi. Vispirms jau viņš nav cilvēks …

—    Ko tas nozīmē — «nav tāds pats vīrietis kā visi citi»? Vai varbūt gribi teikt, ka viņš …

—     Nē, nē!

—     Un viņš nav cilvēks?

—     Nē.

—    Lai mani pakar, ja es te kaut ko saprotu!

—    Ja tu vēl nenojaut, tad es tev kā noslēpumu pateikšu, kas viņš ir.

Marta, kas jau sen nezināja, kur dēties, dzirdot tādas Valodas, spēra soli uz durvju pusi, bet Madaļa viņu apturēja.

—    Kurp iesi? — viņa jautāja.

—     Labāk iešu prom. Saprotu taču, ka man, jaunavai, neklājas zināt to, ko tu gribi atklāt Lācaram.

Madaļa locījās smieklos.

—    Tas nav tas, ko tu domā, — viņa teica. — Tu droši vien iedomājies, ka viņš … Haha-ha! Tā nu gan ir jaunava! Nē, Marta, vari it mierīgi palikt. Gribu atklāt jums kādu noslēpumu, taču šai noslēpumā nav nekā tāda .:.

Marta un Lācars sāka spicēt ausis.

—     Runā taču, Marij! — viņi lūdzās, ziņkārībā degdami. — Runā, nemoki mūs!

—    Tad dzirdiet, Jēzus nemaz nav cilvēks. Jēzus ir … dievs!

Madaļas brālis un māsa iekliedzās.

—    Dievs? — Lācars pārjautāja. — Ret ir taču tikai viens dievs — Jehova, tas pats Jehova, ko mēs pielūdzam.

—     Tiesa gan, bet Jēzus ir viņa dēls un tai pašā laikā dievs. Kā lai jums to labāk izskaidro? Vispār bija tā: Jehovas gars, kas izskatās pēc baloža, ieņēma Jēzu kopā ar kādu nevainīgu jaimavu, galdnieka Jāzepa sievu, un tagad visi trīs — Jehova, Jēzus un balodis — ir kļuvuši par vienu dievu.

—    Ir nu gan juceklis! Vai Jēzus pats stāstīja tev šitās blēņas?

—    Viņš pats, taču esmu pārliecināta, ka viņš mani nekrāpj! Viņš tiešām ir dievs, varu likt galvu ķīlā, un turklāt viņš man to pierādīja.

—     Kā tad viņš to izdarīja?

—    Nu, Lācar, tu esi pārāk nekautrs … Apmierinies ar to, ka esmu Jēzus sludinātās jaunās reliģijas izredzētā svētā un ka es pirmā esmu iesvētīta svētajos noslēpumos … Tici man uz vārda un labi krietni iegaumē: Jēzus, ko tu nule zākāji, ir praviešu apsolītais mesija, tas ir dieva jērs, kas izpirks Ādama un Ievas grēku, tas ir Kristus, kas pastardienā nonāks zemes virsū tiesāt dzīvos un mirušos, — vai redzi, kas viņš ir.

Madaļa visu to šāva laukā ar tādu sajūsmu, kāda var rasties sievietes sirdī tikai kaislas … nu, protams, ticības ietekmē.

Un tomēr Lācars vēl šaubījās.

—    Vai tu tiešām tici tam, ko runā? — viņš tērpināja. — Ja tas ir tiesa, tad tā ir nopietna, ļoti nopietna lieta.

—    Tas tā ir, zvēru pie sava goda!

—    Nu, ja jau tu zvēri pie sava goda, tad viņš patiesi ir dievs.

Jautājums bija izšķirts. Lācars un Marta arī sāka ticēt baloža dēlam. Madaļa svinēja uzvaru.

—    Vai tagad saprotat, cik glaimojoši ir būt dieva mīļākajai? — viņa uzplijās. — Vai saprotat, cik man ārkārtīgi paveicies?

Un viņa aiz lepnuma piepūtās.

Marta pēc dabas bija ziņkārīga kā visas sievietes. Viņa jautāja Madaļai:

—   Vai var dabūt viņu redzēt, to tavu dievu kungu ?

—    Un tu tiešām gribi ar viņu iepazīties?

—    Gribu gan.

—    Un es arī, — Lācars pievienojās.

—    Nu tad aiziešu viņam pakaļ: viņš atnāca man līdzi uz Betsaīdu. Paši redzēsit, kāds skaistulis ir mans dievišķīgais skolotājs! Neviens Magdalas virsnieks nav viņa mazā pirkstiņa vērts. Jūs man pēc tam pateiksit, kā viņš jums paticis. Tikai neaizmirstiet: par noslēpumu, ko jums atklāju, ne vārda! Izliecieties, ka jūs nekā nezināt.

To teikusi, viņa aizšāvās prom.

Bet Marta iegrima sapņainās pārdomās.

Pēc kādas stundas Madaļa atgriezās kopā ar Jēzu. Svaidīto pēc visiem likumiem iepazīstināja ar brāli un māsu.

«Viņa to redz ar savas sirds acīm,» Lācars nodomāja. «Viņš nemaz nav skaists, drīzāk gan otrādi. Bet, tā kā viņš ir dievs, tad Madaļai tomēr paveicies, ka noķērusi tādu mīļāko.»

Pieņemšana notika bez sevišķām ceremonijām. Jēzus kļuva valodīgs un drīz vien savaldzināja savus jaunos klausītājus. Starp citu, jāteic, ka Madaļa augsni bija it teicami sagatavojusi.

Lācars ielūdza Jēzu uz pusdienām: nācarielis neatteicās. Marta ņēmās gatavot cienastu.

Rosīdamās saimniecībā un pieskatīdama, lai viss būtu, ka nākas, viņa laiku pa laikam paslepen uzmeta acis svaidītajam, un tas viņai arī šķita esam skaistulis. Viņa tvēra katru Jēzus vārdu, vēroja katru viņa kustību. Drīz viņai nācās sev atzīties, ka visā mūžā vēl nav sastapusi tik apburošu cilvēku. Marta no visas sirds apskauda māsu.

—     Netiklēm vienmēr veicas, — viņa murmināja, spodrinādama virtuvē kastroļus. — Sitā jau nemaz vairs negribas palikt godīgai jaunavai!

Martas sirdī iedegās tikpat liesmaina kaisle kā viņas māsas sirdī. Viņa greizsirdīgi vēroja, kā Jēzus apliecināja savu uzmanību Madaļai.

Lācars uz mirkli nokāpa pagrabā, lai ietecinātu vēl vienu krūzi vīna.

Izmantodama to, Madaļa maigi glaudās Jēzum klāt, bet Marta saimniekoja virtuvē.

Beidzot Marta vairs nejaudāja apvaldīt kūsājošo īgnumu. Iespraudusi rokas sānos, viņa nostājās mīlnieku pārīša priekšā un bruka māsai virsū:

—     Kā tev nav kauna, sliņķe! Kāpēc nepalīdzi man saimniecībā, ko sēdi kā pielīmēta? Vai tad tev nemaz nav sirdsapziņas?

Un, tā kā Madaļa pat nepapūlējās viņai atbildēt, Marta turpināja, uzrunādama Jēzu:

—     Kungs, es tevi lūdzu, pavēli vismaz tu viņai, lai viņa nāk man palīgā! Jeb vai tev vienalga, ka mana māsa atstājusi mani vienu pašu kalpojam?

Baloža dēls it labi pazina cilvēku sirdis. Viņš tūdaļ noprata, kas notiek Martas dvēselē. Sl jaunā mīlestība, ko viņš bija iededzis, glaimoja viņa pašmīlībai, un, lai to iekvēlinātu vēl karstāk, viņš atbildēja ar smaidu, kas nabaga meiteni galīgi satrieca:

—     Ai Marta, Marta, tu visu laiku rūpējies, pūlies man pakalpot, un tu pareizi dari. Bet tu dusmojies uz māsu, un tas vairs nav pareizi. Viņa izvēlējusies šo vietu man līdzās, un tā viņai netiks atņemta.

—    Vai dabūji? — Madaļa nosprauslojās.

Marta gandrīz vai laida māsiņai ar šķīvi

pa galvu. Ar pūlēm savaldījusies, viņa aiznesa savu sarūgtinājumu sev līdzi uz virtuvi, paslepen nobirdinādama pa sūrai asarai (skaties Lūkas evaņģēliju, 10. nod., 1.— 42. p.).

Bet vai tad Jēzus tiešam viņu nemaz neiepriecināja?

Evaņģēlijs dod pamatu domāt pretējo.

Svaidītais droši vien pēc pusdienām, nolūkojis izdevīgu mirkli, paveda Martu sāņus un iečukstēja tai:

—    Es nule tevi apbēdināju, nabaga Marta, vai nav tiesa?

—    Tiesa gan, kungs!

—     Kāpēc esi greizsirdīga uz Mariju manis dēļ? Vai tiešām tu mani tik ļoti mīli?

—           Kungs, es piederu tev. Man būtu liela laime — nomirt tevis dēļ.

—           Bet tu taču pazīsti mani tikai pusi dienas!

—           īstena mīla, kungs, dzimst acumirklī, bez gudrošanas.

—     Ko tad tu no manis gribi, Marta?

—           Kungs, esmu ļoti nelaimīga. Jūtu, ka tu neatbildēsi uz manu mīlestību. Tavu sirdi jau ieņēmusi Marija.

—            Apmierinies, mans jaukais bērns! Dievišķīgā mīla ir neizsīkstoša, tā var aptvert visu esošo vienlaicīgi. Tāpēc, ja tu, Marta, mani mīli, tad es tevi arī mīlu.

—           Cik tu esi labs! Cik man patīkami to dzirdēt!

—           Tici man, uzticies man, un tu būsi laimīga tā kunga klēpī.

—    Vai tu man apsoli?… Es būšu laimīga?

—          Tik laimīga, ka pati nezināsi savai laimei gala.

—           Vai tu mani mīlēsi? … Maķenīt? … Daudz? Dedzīgi?

—     Neprātīgi!

Un tiešām, Jēzus sirds pielīdzināma īstai kāpostgalvai. Viņš izdāļāja pa lapai gan vienai, gan otrai, gan trešai. Tādējādi arī Marta tika iesvētīta debesu svētlaimē, kuras lielākā un labākā daļa tomēr joprojām tika Madaļai.

50. nodaļa LIELAIS VĀRDU IZVIRDUMS

Un visādi muitinleki un grēcinieki steidzās pie viņa. gribēdami viņu dzirdēt. Un tie varizeji un rakstu mācītāji kurnēja un sacīja: šis uzņem grēciniekus un ēd ar tiem. Bet viņš tiem šo līdzibu stāstīja un sacīja . . .

Lūka, 15. nod., 1.—3. p.

Gluži jābrīnās, cik daudz līdzību glabājās staigājošā Vārda pūrā! . . . Starp citu, divvientulībā ar daiļu sievieti varēja arī izskaidroties bez līdzībām un alegorijām.

Dažas dienas pec iepazīšanas ar Martu, šo nevainības ziediņu, kam, redzams, netrūka zināma jaukuma, Jēzus devās turnejā pa Pērēju — apgabalu, kas bija pakļauts Erodam Antipam. Seit viņš sarīkoja īstu līdzību festivālu. Ja gribētu visas tās atstāstīt, vajadzētu

pārāk daudz laika. Tā vien šķiet, ka vietējie iedzīvotāji visu laiku zobojās par apustuļiem: kad šie ubagotāji ieradās kādā ciematā, viņiem kulēs bāza visdažādākos un visnevajadzīgākos priekšmetus. Tā, piemēram, reiz Andrejs, bet varbūt arī Pēteris — skaidri to neviens nezināja — palūdza kādam zemniekam maizi, zivis un olas, bet tas maizes vietā ielika viņam rokā laukakmeni, zivs vietā — čūsku un olas vietā — skorpionu. Jēzus tūdaļ izskaidroja apustuļiem, ka viņiem joprojām jāejot ubagot un neesot jāņem vērā visas šis nepatikšanas.

Pie kāda nabadzīga, bet viesmīlīga cilvēka, Jēzus teica, nakts vidū ieradās ceļinieks. Namatēvs tūlīt traucās pie sava drauga. «Aizdod man trīs maizes,» viņš kliedza, kaimiņa durvis dauzīdams, «jo pie manis atnācis talā ceļā noguris viesis, un man nav nekā, ar ko viņu pamielot.» Bet viņa draugs gulēja, bērni arī, durvis bija aizslēgtas, un nevienam nelikās nakts vidū celties augšā.

«Ak tad šitā!» brēca dedzīgais ceļinieku piemitinātājs, «tu negribi celties augšā? Nu, pagaidi vien!» Un viņš sāka visā spēkā dauzīt durvis un klaudzināja tik ilgi, kamēr viņa draugs uzrausās un iedeva viņam prasītās trīs maizes, lai kaut kā tiktu vaļā no nekauņas.

— Tad rau, — nobeigumā Jēzus sacīja, — sekojiet šim paraugam. «Jo ikviens lūgdams dabū un meklēdams atrod, un, kas klaudzina, tam top atvērts.» (Luka, It. nod., 5.-13. p.)

Aptuveni tai paša laikā viņš izdziedināja divus aklos un vienu mēmo. Kāda sieviete par mēmā izdziedināšanu, redzams, jutās tā iepriecināta, ka izsaucās:

— Svētīgas ir tās miesas, kas tevi nesušas, un tās krūtis, ko tu esi zīdis! [21] [1] Par visu 5o laika posmu sk. Lūkas evaņģēlija 11. nod., 27. p.

Drīz pēc tam Jēzus pieņēma ielūgumu pusdienot pie kāda varizeja, kas viņu iegāza, uzaicinādams tikai varizejus un rakstu mācītājus, proti, skrīverus. Tikko pārkāpis zāles slieksni, Jēzus redzēja, ka iekritis lamatās.

Tad, lai atriebtos namatēvam, viņš piezvēlās pie galda, nenomazgājis kājas, kā to prasīja paraža. Viesi sāka kurnēt. Jēzus izlikās nesaprotam viņu neapmierinātības cēloni un ieturēja mielastu, itin kā nekas nebūtu noticis.

Kad pasniedza desertu, viņš nevis uzsauca tostu, bet gan izgāza pār sanākušajiem lāstu straumi, pārmezdams viņiem to, ka viņi vienmēr izraugoties sinagogā labākās vietas un vēloties, lai uz ielas viņus sveicina, un par to Jēzus viņus salīdzināja ar paslēptiem kapiem, pie kuriem pieskaroties vien cilvēks tiekot apgānīts utt., u. tml.

Sis vārdu izvirdums — vai jums, kas darāt to! vai jums, kas darāt šito! — iztukšoja klātesošo pacietības mēru. Atskanēja saucieni:

— Nekauņa! Sadot viņam pa kaklu par tādu bezkaunību, turklāt tā, lai ilgi pieminētu!

Bet Jēzus neapjuka. Viņš žigli uzlēca uz galda, apgāza solus, un milzīgajā zālē sākās traka jakts. Galu galā viņu visādā ziņā noķertu un pārmācītu, kā nākas, ja ļaužu pūlis, kas bija sapulcējies pie durvīm, nebūtu ielauzies zālē un neaizstāvētu Jēzu (Lūka, 11. un 12. nod.).

Izmantodams gadījumu, viņš tūdaļ sāka vārstīt savas līdzību krelles:

Nr. 1. Bagāts zemkopis ievāc no sava tīruma tik lielu ražu, ka nezina, kur to glabāt. Tātad jāuzceļ vairākas lielākas klētis. Bet, tikko viņš nodevis arhitektam savu pasūtījumu un plānu, kad jau tai pašā naktī — bac! — ņem un nomirst.

Nr. 2. Citam zemkopim ir tikai viens pats vīģes koks, kas nu jau trīs gadus nedod augļu. Zemkopis teic: «Šogad vēlreiz uzirdināšu zemi un apmēslošu koku, bet, ja rudeni tam atkal nebūs vīģu, tad bez žēlastības nocirtīšu neauglīgo vīģes koku un iemetīšu ugunī!»

Kā redzat, nav nekāda lielā gudrība.

Starp divām līdzībām viņš dziedināja sievieti, kas sirga ar interesantu kaiti. Viņa, būdama spēku plaukumā, izskatījās vairāk salīkusi nekā astoņdesmit gadu veca vecene.

Redzams, pats nelabais bija viņu saliecis, turklāt vārda tiešajā nozīmē, uz pusēm. Viņa staigāja, pacēlusi dibenu pret debesīm un ar zodu skardama zemi. Nav grūti iedomāties, ka tādā stāvoklī viņa nevarēja nodarboties ne ar kādu amatu. Nopelnīt iztiku viņa varētu, varbūt vienīgi lasīdama papirosu galus, taču tolaik papirosi vēl nebija izgudroti, tāpēc viņa dzīvoja briesmīgā nabadzībā un nelaimē.

Jēzus iežēlojās par viņu, pateica divus vārdus, un krietnā sieviete acumirklī izslējās taisna un smuidra kā papele.

Perejā Jēzus ilgi neuzkavējās: uz šķīstīšanas svētkiem viņš atgriezās Jeruzalemē. Sic svētki cēlušies tā: kā zināms, Jūda Makabejs bija viens no ebreju karavadoņiem, kas varonīgi cīnījās pret svešzemju iebrucējiem. Daudz mazāk zināms ir fakts, ka pēc uzvaras pār Sīrijas valdnieku Makabejain vajadzēja izdari! Jeruzalemes tempļa šķīstīšanas un iesvētīšanas ceremoniju. Kad nu viņš iegāja templī, izrādījās, ka iebrucēji sasituši vai visus traukus ar svēto eļļu — palicis tikai viens. Bija radies bezizejas stāvoklis. Svētās eļļas izgatavošana nav vienkāršs darbs, tā saistīta ar sarežģītu un, galvenais, ilgu rituālu. Ko darīt? Juda Makabejs gribēja piepildīt ar eļļu vismaz daļu lukturīšu, un, iedomājieties tikai, no viena vienīga trauka pietika visiem dievnama eļļas lukturiem veselai nedēļai!

Pieminēdami šo brīnumu, ebreji katru gadu līksmo astoņas dienas no vietas, tāpat kā lieldienās un būdiņu svētkos. Baloža dēls piedalījās šais izpriecās, un viņu leju, teju nomētāja ar akmeņiem par to, ka viņš sabiedriskā vietā tiepīgi apgalvoja — viņš un viņa tēvs esot viens (Lūka, 13. nod.,6.—9. un 10.—18. p., Jānis, 10. nod., 29.—42. p.). Šoreiz gāja tik karsti, ka Jēzum vajadzēja mudīgi vien griezties atpakaļ uz turieni, no kurienes viņš bija nācis.

Otrreiz apmeklēdams Percju, Jēzus izcēlās ar brīnumu, ko viņš pastrādāja tad, kad dzīres, kurās atkal piedalījās tikai varizeji vien, bija sasniegušas augstāko kāpinājumu. Jokupēterim Jēzum tā patika labi paēst, ka viņš pieņēma bez izvēles tiklab draugu, kā arī ienaidnieku ielūgumus uz pusdienām.

Šīs pusdienas notika sestdienā. Varizeji tīšām atveda sev līdzi cilvēku, kas sirga ar tūsku un bija piepūsts kā milzīgs ādas maiss.

Jēzus tūdaļ apķērās, kādi slazdi viņam izlikti, un, apsteigdams notikumus, pirmais uzdeva sanākušajiem jautājumu:

— Vai ir brīv sestdienā dziedināt?

Jautājums atzīstams par pārdrošu, bet, galvenais, uz to visai grūti atbildēt. Ja teiktu «jā», tas nozīmētu, ka tiek pārkāpti Mozus baušļi, bet varizeji ik uz soļa atsaucās uz tiem. Ja slimnieka klātbūtnē teiktu «nē», tas nozīmētu izpelnīties ļaužu nemieru un niknumu par cietsirdību. Tāpēc sanākušie nekā neatbildēja.

Tad Jēzus tuvojās tūskas slimniekam, izdarīja vienu kustību, un slimnieka milzīgais vēders tūdaļ saplaka. Evaņģēlijā nav teikts, kur palicis ūdens, kas piepildīja vēderu. Cerēsim. ka šoreiz to nepārvērta par vīnu.

Redzams, izdziedinātajam nekas nebija darāms, tāpēc ka viņš tūdaļ aizskrēja palielīties ar savu noliesējušo vēderu. Tad nu visi klibie, aklie un citi kropļi bariem gāzās iekšā dzīru zālē un līdzi viņiem — pilsētas skrandaiņu pūļi. Sadrūzmējās tik daudz ļaužu, ka par desertu i domāt nevarēja. Tad Jēzus iečukstēja namatēvam ausī:

—    Jums vajadzētu lūgt visus šos ļaudis pie galda, iemest kopā ar viņiem pa glāzītei. ..

—    Ko? Ceru, jūs jokojat! Visus šos salašņas?! Jauka kompānija! …

Tūdaļ staigājošais Vārds tīšām, lai iegrieztu viesiem, ņēmās cildināt nabadzību un pat aizrādīja namatēvam, ka viņam vajadzējis drīzāk ielūgt šos baskājus, nevis savus draugus un vecākus.

Viesi jutās šokēti. Skrandainais pūlis aplaudēja. Bet Jēzus iesāka kārtējo līdzību.

—     Kāds vīrs, — viņš teica, — nolēma sarīkot dzīres un izsūtīja visiem draugiem ielūgumus. Noteiktajā stundā, redzēdams, ka neviens nenāk, viņš lika saviem kalpiem iet un brīdināt ielūgtos, ka viss sagatavots un viņš gaida, taču visi sāka atvainoties un atteikties, itin kā būtu norunājuši. Viens teica: «Man ļoti žēl, ka jānoraida tik laipns ielūgums, taču esmu nopircis fermu un tieši šodien man jābrauc to apskatīt.» Otrs teica: «Nekādi nevaru ierasties: man saslimusi sievasmāte, un es viņu tā mīlu, ka nevaru ne uz mirkli atiet no viņas pagalvja.» Trešais teica: «Esmu tikai sesto dienu precējies, tāpēc, saprotiet paši, vēl esmu ļoti aizņemts.» Ceturtais teica: «Apžēlojieties! Nesen noriju persika kauliņu, un man ir aizcietējis vēders, tāpēc, iekam viss nepāries, nemaz nevaru domāt par dzīrēm!» Piektais teica: «Šodien manai durvju sardzei ir dzimšanas diena. Esmu pasūtījis krāšņu puķu pušķi un visādā ziņā gribu pats viņai to pasniegt.» Arī visi citi taisnojās tādā pašā garā.

— Ak šitā?! — iebrēcās dziļi aizvainotais namatēvs un uzrunāja kalpus: — Tad ejiet uz laukumiem un krustcelēm, pa visām ielām un sētmalām, savāciet visus ubagus, kropļus, aklos un klibos un dzeniet tos šurp, lai mans nams kļūtu pilns, negribu, ka manas mērces veltīgi iet bojā!

Starp mums runājot, šī līdzība šai gadījumā nepavisam nebija vietā, jo todien visi viesi vienprātīgi bija pieņēmuši namatēva ielūgumu, taču Vārds nebūtu Vārds, ja tas atturētos no kārtējā vārdu izvirduma, lai arī nevietā, kā tas mēdza būt ik trijos no četriem gadījumiem (Lūka, 14. nod., 1.—24. p.).

Piemēra pēc var citēt vēl dažas jaukas pamācības, ko Jēzus izteica lielam pūlim:

«Ja kas nāk pie manis un neienīst savu tēvu un māti un sievu un bērnus un brāļus un māsas un arī turklāt savu paša dzīvību, tas nevar but mans māceklis.» (Lūka, 14. nod., 26. p.)

Lai nu svētie liekuļi vel mēģina apgalvot, ka viņu reliģija sludinot mīlestību ģimenē! Par atbildi vienmēr var viņiem iegrūst degunā attiecīgu tekstu no viņu pašu evaņģēlija.

Jēzus laikabiedri viņam pārmeta, ka viņš pinoties tikai ar nelabojamiem salašņām. Lūka vēstī tā (15. nod., 1.—6. p.):

«Un visādi muitinieki un grēcinieki steidzās pie viņa, gribēdami viņu dzirdēt. Un tie varizeji un rakstu mācītāji kurnēja un sacīja: šis uzņem grēciniekus un ēd ar tiem. Bet viņš tiem šo līdzību stāstīja un sacīja: ja kādam cilvēkam jūsu starpā ir simts avis un tam viena no tām pazūd, vai tas neatstāj tās deviņdesmit deviņas tuksnesī un ftenoiet pēc tās pazudušās, tiekams to atrod?

Un, to atradis, viņš līksmodamies to ceļ uz saviem pleciem. Un, mājās pārnācis, viņš sasauc savus draugus un kaimiņus, uz tiem sacīdams: priecājieties ar mani, es savu avi esmu atradis, kas bija pazudusi.»

No vesela prāta viedokļa šī līdzība, par ko svētuļi jūsmīgi birdina asaras, diezgan stipri atgādina nelāga parodiju. Varizeji un rakstu mācītāji, kuru garīgā attīstība daudzkārt pārsniedza uzticīgo Kristus sekotāju intelekta nulles līmeni, jādomā, smējās, vēderus turēdami, kad dzirdēja šīs muļķības. Varu iedomāties, ko Jēzum varbūt atbildēja kāds jautrs jūds:

—    Tavs gans droši vien bija liels zobgalis. Viņš pameta deviņdesmit deviņas aitas tuksnesī un pats devās glābt vienu noklīdušo! Interesanti gan, cik aitu viņam vēl saplosīja vilki, kamēr viņš meklēja šo vienu kraupaino aitu?

Bet Jēzus par tādiem iebildumiem tikai nospļāvās. Viņa doma visai skaidri izmanāma, un viņš pateica tieši to, ko gribēja teikt: viens stulbenis viņam dārgāks par deviņdesmit deviņiem godīgiem cilvēkiem.

Sai sakarā minēsim vēl vienu stāstu no tās pašas Lūkas evaņģēlija piecpadsmitās nodaļas.

Reiz dzīvoja kāds cilvēks, kam bija divi dēli. Kādā jaukā dienā jaunākais dēls atnāca pie tēva un teica:

— Tēt, tu esi iekrājis šādu tādu padomiņu, un pēc nāves tu man atstāsi apaļu summiņu. Tad nu redzi, man vajadzīga nauda, briesmīgi gribas zaļi padzīvot. Nemaz nevēlos, lai tu jau šodien nomirtu, tas būtu no manas puses pārlieku necienīgi. Tāpēc lūdzu tevi pa godam: dod man tagad to, ko tā vai tā dabūšu vēlāk. Man netīk ilgi gaidīt.

Tēvs tūdaļ tvēra skaitīkļus.

—    Man ir tik un tik. Tavam brālim pienākas tik un tik, bet tev tik un tik. Tā ir tava daļa. Novēlu, lai tev tās pietiktu pēc iespējas ilgākam laikam.

Tāds papucis ir zelta vērts, vai nav tiesa?

Jaunākais dēls sarausa savu daļu un tūdaļ devās uz tālām zemēm, lai tur ar staigulēm notriektu visu līdz pēdējam grasim. Tas viņam lieliski izdevās. Drīz viņam nebija vairs ne plika vērdiņa, un viņš nezināja, ko tālāk darīt. Lai viņš lūdza ko lūgdams, neviens viņam uz parāda nekā nedeva. Kad vēl nauda turējās, viņš bija aizmirsis samaksāt drēbniekam, tagad tas atņēma viņam pat uzvalku, un mūsu uzdzīvotājs palika uz ielas gandrīz vai pliks.

Izstāvējies rindās pie darbaspēka līgšanas kantoriem, viņš beidzot dabūja cūkgana vietu kāda zemnieka fermā. Taču zemnieciņš, izrādījās, bija briesmīgs skopulis: savam kalpam tas deva tieši tik vien, cik vajag, lai nenomirtu badā. Nelaimīgais nonāca tiktāl, ka sāka pat apskaust cūkas, ko ganīja. Viņš būtu priecīgs, ja varētu piebāzt vēderu ar sēnalām, tas ir, pelavām, ko ēda cūkas, bet tās neatdeva viņam savu tiesu.

Viņš ilgi mocījās rūgtās pārdomās un beidzot nosprieda:

— Pašam pēdīgajam mana tēva zirgu puisim maizes ir papilnam, bet es še mirstu badā kā tāds muļķis. Kāda velna pēc, labāk iešu pie tētiņa atpakaļ! Sirdsapziņa jau neļaus viņam aizliegties man kādu kalpa vietu!

Domāts — darīts. Ceļš bija tāls. Ar mokām viņš aizvilkās līdz mājām.

Un padomājiet tikai, kāda veiksme! Tieši tai mirklī, kad pazudušais dēls parādījās uz sliekšņa, tētiņš sauļojās uz balkona.

»Kas tas tāds par ubagu tur lejā?» pats sev jautāja lādzīgais papucis. «Tik netīrs un skrandains! Savu mūžu neesmu redzējis derdzīgāku klaidoni … llf! Bet tas taču ir mans jaunākais dēliņš! Nu, protams, kurš gan cits! …»

Un tā nu tēvs lec zemē tieši no balkona (balkons atradās pirmajā stāvā) un skrien pa taciņu savam dēlam pretim. «Un skrēja un krita tam ap kaklu un to skūpstīja.» (Lūka, 15. nod., 20. p.)

—     Kāda laime, ka tu esi atgriezies! Bez tevis es tā garlaikojos, ka tikko nenomiru … Droši vien esi izšķērdējis visu savu mantojumu? … Jā, jā, netiepies, redzu jau … Nu, nerunāsim par taviem nedarbiem … Galvenais, ka tu esi vesels … Apskauj mani vēlreiz … Dieviņ manu, cik es esmu laimīgs!

Jaunākais dēls nebija cerējis, ka viņu tā sagaidīs. Viņš gan zināja, ka viņa tēvs ir labsirdīgs, tomēr nedomāja, ka tik ļoti.

—     Papu! — viņš dvesa. — Tu esi pals vislabākais, pats viskrietnākais, pats visvisupārākais par visiem papiņiem! Bet es esmu nelietis, bezgodis, nekrietnelis, neģēlis …

Un lielā rūgtumā viņš sita ar dūrēm sev pa krūtīm.

—    Gana, gana, dēliņ! Ja tu tā bungosi pa vēderu, tad samaitāsi sev kuņģi … Teicu jau, ka viss aizmirsts, tāpēc nav ko sevi kropļot.

Tad krietnais tētiņš sasauca savus kalpus un teica:

—     Vai redzat šo ubagu? Tas ir mans dēls, tas pats, kas bija pazudis un nu ir atradies. Teciet un atnesiet labāko tuniku no manas garderobes, gribu, lai mans dārgais jaunākais dēliņš tiktu tajā ietērpts. Uzmauciet viņam pirkstā manu visdārgāko gredzenu. Un neaizmirstiet sandales, jo viņš ir atnācis basām kājām. Pēc tain salieciet galdus kā uz lieliem svētkiem, — sarīkosim tādas dzīres, ka vai nu! Kūtī man stāv nobarots trekns teļš, nokaujiet to tūdaļ. Ēdīsim un līksmosimies! Vēl aizejiet pēc muzikantiem: ja jau dzīres, tad lai būtu dzīres!

Un patiesi, sarīkoja ballīti uz goda. Tēvs jutās tik laimīgs, ka pat aizmirsa, savu otru dēlu, vecāko, kas strādāja tīrumā un ko būtu vajadzējis vismaz aiz pieklājības pagaidīt.

Kad vecākais dēls atgriezdamies tuvojās mājām, viņš izdzirda dziesmas un līksmošanu un visai izbrīnījās.

«Kas par joku?» šis nodomāja. «Sēdušies pie galda pirms laika un mani pat nav pagaidījuši. Dzīro un līksmo, bet es nemaz neesmu ielūgts. Dīvaini, ļoti dīvaini …»

Un, pasaucis kādu no kalpiem, kas skraidīja mājā iekšā un ārā, viņš apjautājās:

—    Kas te notiek?

—    Jūsu brālis ir atgriezies, — blēdīgais kalps viņam paskaidroja. — Jūsu tētiņš ir tik priecīgs, tik priecīgs! …

—    Vai re, kā? Ļoti jauki no viņa puses. Lai tikai saka kāds! Nevarēja pat atsūtīt man pakaļ uz fermu … Ln iu visu dara tā niekkalbja Anatola deļ, kurš notriecis savu daļu, pat nestādamies pēc likuma mantošanas tiesībās!

Vecākā brāļa niknums nekādā ziņā nav uzskatāms par nepamatotu, liet, ja nu viņu nebija lūguši piedalīties vispārējā līksmībā, tad viņš nemaz negribēja iet iekšā dziru zālē. Papam pašam vajadzēja viņu pierunāt.

—     Paklau, Ernest, — tēvs bilda, — neesi tik niķīgs. Iesim saskandināsim uz tava brāļa veselību!

—     Tu pats nezini, ko runā, tēt, un pret mani tu izturies netaisni. Nu jau cik gadu es raujos vai pušu, lai vairotu tavu bagātību. Plēšos ka velns, allaž izpildu lavas pavēles, esmu īsts paraugdēls, paklausības ideāls. Bet šim dīkdienim Anatolam, kam bija slinkums pirkstiņu pakustināt, kas nespēj nopelnīt ne sev iztiku, — viņam tu piedod un viņu lutini! … Tev nekad ne prātā nav nācis dot man kaut vai kazlēnu, lai es varētu palīksmoties kopā ar saviem draugiem, bet par godu Anatolam, kas ar netiklēm izšķērdējis pusi tavas mantas, tu esi kāvis barotu teļu, ne par šo, ne par to esi sarīkojis īstas dzīres .. . Nē, tas ir netaisni!

—     Nomierinies, Ernest, neapskaud savu jaunāko brāli, ko es tā mīlu. Visa mana manta pēc manas nāves tiks tev … Bet pagaidām iesim un papriecāsimies par to, ka mūsu lieliskais Anatols atgriezies! …

Līdzībā nav teikts, vai tēvam ar tik saprātīgiem argumentiem izdevās pārliecināt savu vecāko delu. Starp citu, tas ari nav svarīgi. Galvenais ir tas, ka Jēzus sludināja diezgan interesantas, lai neteiktu vairāk, taisnas tiesas un taisnības idejas.

Vai vēl vajadzīgi piemēri, kas pierādītu, cik absurdas ir Kristus pamācības? Pietiek, ja iepazīstamies ar citu līdzību, kurā negodīgums tiek cildināts vēl klajāk nekā stāstā par pazudušo dēlu, ja vien tas vispār ir iespējams.

Dzīvoja kāds bagāts cilvēks, un tam bija pārvaldnieks. Taču šis pārvaldnieks nekaunīgi viņu apzaga, viltoja pārskatus un čiepa no sava saimnieka kases, kā vien gribēja, lai varētu samaksāt par saviem netikumiem.

Saimnieks uzzināja par sava pārvaldnieka blēdībām.

Viņš to ataicināja un teica:

— Kas man par tevi jādzird? Tu dzīvo neapšaubāmi pāri saviem līdzekļiem! Tērē simtkārt vairāk, nekā nopelni. Acīm redzot, pārējo tu maksā no manas kabatas, tas ir, kases. Tūliņ iesniedz man pārskatu, un, ja tas nesaskanēs, tad manas dusmas nāks pār tavu galvu!

Pārvaldnieks aizgāja, degunu nokāris.

«Ko nu darīt?» viņš gudroja. «Nu man beigas! Labi vēl, ja saimnieks tikai izsviedis mani aiz vārtiem. Nav nekādas iespējas iesniegt viņam pārskatu! Izmantošu to nelielo pagarinājumu, ko viņš man piešķīra, lai iegūtu draugus, kamēr vēl esmu nama pārvaldnieks. Viņi mani uzņems un pabaros, kad palikšu bez darba.»

Un, nezaudēdams laiku, viņš sasauca visus sava kunga parādniekus.

—           Cik esi manam kungam parādā? — viņš noprasīja pirmajam.

—           Simt mucu eļļas. Apsolīju tās atdot mēneša beigās.

—           Lieliski! Mūsu saimnieks nekā nejēdz no saimniecības. Tu solījies atdot viņam simt mucu eļļas. Te ir tava parādzīme. Es to saplēšu! Sēdies un mudīgi raksti: esmu parādā tikai piecdesmit!

—           Tūkstoškārt paldies, — parādnieks tencināja. — Ļoti patīkami kārtot darīšanas ar jums.

Tad pārvaldnieks ņēma priekšā otru parādnieku:

—    Un cik tu esi parādā?

Sis atbildēja:

—    Simt mēru kviešu.

—           Jauki! Sēdies pie šā galda. Tavu parādrakstu es saplēšu: raksti — astoņdesmit. Redzi, esmu spiests atstāt šo vietu, tāpēc pirms aiziešanas gribu izdarīt tev pakalpojumu, vai tu saproti?

—           Jūs esat lietišķs cilvēks, nekā labāka nevar izdomāt. Visu mūžu būšu jums pateicīgs!

Un tā tālāk un tamlīdzīgi. Tā nelietīgais pārvaldnieks ieguva veselu kaudzi draugu uz sava saimnieka rēķina.

Un kā jūs domājat, vai Kristus savā līdzībā nosodīja šo nekrietno pārvaldnieku? Lika drusku pagaidīt! Gluži otrādi. Evaņģēlijā apgalvots, ka negodīgais pārvaldnieks rīkojies pareizi un ka visaugstākais tiesnesis pastarās tiesas dienā attaisnošot šo bezgodīgo pārvaldnieku un visas viņa blēdības tāpēc, ka «šīs pasaules bērni ir gudrāki savā kārtā nekā tie gaismas bērni» (Lūka, 16. nod., 8. p.), tas ir, tāpēc, ka viņš bijis veiklāks par citiem blēžiem.

Un Kristus piemetina (vārdu pa vārdam):

«Un ir es jums saku: dariet sevim draugus no tās netaisnās mantas, ka tie, kad jums nu pietrūkst, jūs uzņem tais mūžīgos dzīvokļos.» (Lūka, 16. nod., 9. p.)

Nu jūs redzat, ko māca kristīgā morāle par uzticību un godīgumu! Tagad skaidrs, kāpēc vārdi «blēdis» un «baznīckungs» nozīmē vienu un to pašu. Zodziet, zodziet, cik vien jums tik, tikai daļu sazagtā nonesiet savam mācītājam, un tad viņš piedos jums visus grēkus un jums atvērsies dieva valstība!

Bet, kamēr vēl neesam to sasnieguši, turpināsim evaņģēliskās morāles apskatu. Svētais Lūka patiesi nenoguris krauj citu uz citas labas pamācības, līdzīgas tām, ar kurām jau esam paguvuši iepazīties.

Ar vislielāko patosu svētais Lūka cildina nabadzību. Tomēr mēģināsim ieskatīties labāk. Nabadzība šeit vienmēr parādīta kā laiskuma un dīkdienības sekas, un tomēr sliņķa trūcību viņš allaž izvirza kā pretstatu pārticībai, ko uzticamo avju acis viņš nezin kāpēc mēģina iztēlot gandrīz vai par netikumu. Un, ja pārvaldnieks apzog saimnieku, tad viņš ir brašulis.

Tādā gadījumā es nevienam neieteiktu ņemt par kasieri kristīgo, kam viņa mācītājs sludina tādus kristīgās grāmatvedības principus!

Absurda bagātnieka tips tēlots anekdotā par Lācaru. Šis Lācars, kam nav nekā kopēja ar Madaļas brāli, bija nelabojams dīkdienis no dīkdieņu sugas, kas it labi jūtas savā netīrībā un dubļos. Viņš nestrādāja, bet ubagoja paliekas no bagātnieku galda. Tā iznāca vienkāršāk un ienesīgāk.

Kāds bagātnieks, kas tērpās purpurā un linaudeklā, bija radis ik dienas līksmoties, kā teikts evaņģēlijā, bet viņa kalpi ne reizes nedeva šim ubagam parazītam ne maizes drupatas.

Un tā nu reiz ir nabags, ir bagātais nomira. Aiz netīrumiem un slinkuma vāšaino Lācaru eņģeļi uznesa Abraāma klēpī, turpretim bagātnieks lika nogrūsts ellē. Un, kad bagātais cepinājās elles ugunī sātaniskajās liesmu mēlēs, viņš pēkšņi pamanīja Lācaru kādā Abraāma klēpja stūrītī. Un tad viņš sauca un sacīja:

— Tēvs Abraam, apžēlojies par mani un

suti Lācaru, lai tas savu pirkstagalu iemērcē ūdenī un dzisina manu mēli, jo es ciešu lielas mokas šinīs uguns liesmās!

Bet Abraāms viņam atbildēja:

—    Katram sava reize, mīlulīt. Dzīvs būdams, tu dzīroji dienu un nakti, turpretim Lācars nīka nabags kā Ijabs. Tagad viss mainījies: Lācars dzīro, bet tu esi nonācis sprukās.

Bagātnieks iebildās:

—    Ja jau nu tā iekārtots, ka pārticība, dzīvam esot, klust par nelaimi pēc nāves, tad sūti Lācaru, lai viņš brīdina manus radiniekus. Man ir pieci brāļi, tie nepavisam nav nabagi, un viņi tirgojas, gūdami peļņu. Lai Lācars viņiem ieskaidro, kas ar viņiem notiks pēc nāves, tā ka viņi varētu attiecīgi rīkoties un nenonāktu pie manis šai moku vietā.

Abraāms sāka smieties. un Lācars viņam piebalsoja. Ko gan lai saka par tādu stulbu bagātnieku, kas raizējas par savu brāļu likteni!

—    Viņiem ir Mozus un pravieši; lai klausa tos! Bet Lācaru nevajag traucēt.

Bagātnieks nerimās:

—    Nē, tēvs Abraām! Ja kāds no mirušajiem būs ar mieru ierasties kaut īsā vizītē pie maniem brāļiem, viņš izdarīs labu darbu. Mani brāļi, protams, noticēs mirušajam uz vārda, labprāt dzīvos trūkumā, nožēlos grēkus un būs laimīgi vismaz aizkapa dzīvē.

Abraāms paraustīja plecus:

— Ja tavi brāļi neklausa Mozu un praviešus, tad tie neticēs, ja ari kāds no miroņiem augšāmceltos.

Tad tēvs Abraāms nosprauslājās un Lācars parādīja garu degunu bagātniekam, kas cepās elles liesmās kā šašliks (Lūka, 16. nod., 19,—31. p.).

51. nodaļa LABI MIRST TAS, KAS MIRST ĪSTĀ LAIKA

Tad tic to akmini nocēla, kur tas mironis bija nolikts, un Jēzus pacēla acis uz augšu un sacīja: tēvs, cs tev pateicu, ka tu mani esi paklausījisl

Bet es zinu. ka tu allažiņ mani klausi; bet to laužu dēj, kas apkārt stāv, es to saku, lai tie tic, ka tu mani esi sūtījis.

Un, to sacījis, viņš stiprā balsī sauca: Lācar, nāc ārā!

Tad tas mironis izgāja, pie kājām un rokām saistīts ar līķautiem, un viņa vaigs bija aplīts ar sviedru autu. Un Jēzus uz tiem saka: atraisiet viņu, un lai viņš staigā.

Tad daudzi no tiem jūdļem", kas pie Marijas bija nākuši un redzējuši, ko Jēzus darījis, ticēja uz viņu.

Jānis. 11. nod., 41,—45. p.

AizmirSu pateikt, ka Betīlnija atradās pavisam netālu no Jeruzalemes.

Jēzus tālredzīgi nemēģināja pārlieku izmantot Lācara Nr. 1. — Madaļas un Martas brāļa viesmīlību, tomēr, reizodams pa Pereju, joprojām uzturēja ar šo sev uzticīgo ģimeni draudzīgus sakarus pa pastu.

Un tā, kamēr baloža dēls klīda no viena ciema uz otru, visur stāstīdams vecas muļķīgas anekdotes, kādu rītu pie viņa ieradās sutnis ar parastu neierakstītu vēstuli, uz kuras bija uzšņāpts:

Jēzus Kristus kungam Perejā. Adreses maiņas gadījumā uzmeklēt adresātu.

«Kungs, tas, kuru tu mīli, ir slims.

Marta un Marija.»

Jēzus sagumzīja zīmīti un sūtnim pateica:

— Nieki! Viņas veltīgi uztraucas. Ne jau ar katru slimību mirst. Lācars izķepurosies, esmu pārliecināts.

Un sūtnis devās pie abām mīlas pārņemtajām aitiņām ar šo viņu gana atbildi.

bet, tā kā Lācars bija smagi slims, šāda atbilde māsas ne drusku nenomierināja. Marta un Marija Madaļa dzīvoja ka uz adatām un domāja, ka Jēzus izturas šai jautājumā pārlieku bezrūpīgi. Vai tiešām šis viņu skaistulītis šatēns nekā nesaprot?

Ai, nepavisam ne! Baloža dēls lieliski zināja un saprata visu. kas attiecās uz viņa drauga Lācara veselību. Viņš tikai negribēja iejaukties slimības norisē. Kāpēc? To tūdaļ dabūsim zināt.

Divas dienas Jēzus izlikās esam galīgi aizmirsis abu māsu Vēstījumu. Otrā dienā pret vakaru Lācars izlaida garu. Marija un Marta krita izmisumā! Viņas paņēma Lācaru, apmazgāja, iezieda ar smaržām, cieši ietina iesmaržotos palagos un izsūtīja paziņojumus par bērēm. Tā kā Lācaram ebreju vidū bija diezgan augsts stāvoklis, viņu apbedīja pēc

pirmās kategorijas. Sanāca milzums ļaužu. Lācaru ielika lieliskā alā, kas izpildīja ģimenes kapeņu vietu. Trīs dienas viņu apraudāja pec visaugstākās likmes: Madaļa nosprieda, ka nav ko taupīt asaras, tāpēc rituālā noteiktās raudāšanas bija vairāk nekā gana.

Marta un Marija arī pievienojās raudātāju korim un centīgi lēja asaras veselām straumēm. Tiesa gan, viņu asaras nāca no sirds, jo viņas tiešām dievināja savu brāli. Sevišķi skuma Madaļa, nekādi negribēdama ticēt tik pēkšņai nāvei.

—    Mūsu mīļais Lācars! — viņa vaimanāja. — Vēl tikai pirms nedēļas viņš bija vesels un stiprs ka ozols, bet šodien jau guļ kapā . . . Nevar būt, ka viņš ir miris!

Un viņa prasīja, lai atver kapenes. Lācaram no sejas noņēma autus. Viņš izskatījās gluži kā jau mironis. Tad alu atkal aizkrāva ar akmeņiem un aizmūrēja. Ģimenes draugi galīgi pārliecinājās, ka Marijas un Martas brālis nebija veltīgi apbedīts.

Bet tai mirklī, kad Lācars nolika karoti, Jēzus, kam nekas nepaliek apslēpts, tūdaļ saņēma — saprotams, no sava tēva-baloža — ziņu par šo skumjo notikumu.

Viņš pēkšņi teica mācekļiem:

—    Ejam atkal uz Jūdeju.

—    Uz Jūdeju? — iebrēcās mācekļi. — Tu laikam gan joko! Pavisam nesen tu teju, teju izmuki no savu ienaidnieku niknuma un tagad atkal gribi atgriezties Jeruzalemē? Diezgan! Vai esi aizmirsis, ka tevi gribēja ar akmeņiem nomētāt? Velns lai parauj, tev nu gan ir īsa atmiņa!

—    Tas nemaz nav svarīgi, — Jēzus atcirta.

—    Ejam uz Jūdeju. Un, ja ne uz Jeruzalemi, tad uz Betāniju noteikti.

—           Vai esi sailgojies pēc Madaļas? — familiāri ieprasījās kāds apustulis, domādams, ka uzminējis, kāpēc Jēzus pēkšņi tā vēlas atgriezties Jūdejā.

—            Nē jau, par Madaļu šobrīd es nemaz nedomāju. Domāju par savu brāli Lācaru, kas aizmidzis, bet es eju viņu uzmodināt.

—    Vai re, tiešām! — kāds atcerējās.

—    Pirms divi dienām tev taču ziņoja, ka Lācars slims. Bet, ja nu viņš tagad iemidzis, tad atveseļosies, — tā ir laba zīme.

Apustulis domāja, ka viņa skolotājs, runādams par aizmigušo Lācaru, gribējis pavēstīt par svētīgo miegu, kas dažos saslimšanas gadījumos liecina par atveseļošanās sākumu. Bet Jēzus tūdaļ izlaboja viņa alošanos.

—           Kad teicu, ka Lācars aizmidzis, gribēju likt jums saprast, ka viņš šķīries no mums.

—    Vai Lācars miris?

—    Jā, mani draugi.

—    Ko nu tagad?

—    Tagad esmu sajūsmināts.

—    Sajūsmināts?!

—           Jā, sajūsmināts, jo esmu guvis iespēju viņu uzmodināt no miroņiem. Bet, kad viņu uzmodināšu no miroņiem, tad visiem, it visiem

Vajadzēs atzit, ka esmu visvarens . .. Taču pietiks runāt, iesim pie viņa!

Tomēr apustuļi vēl joprojām svārstījās. Tad Toms, kas no pārējiem atšķīrās ar savu vīrišķību, rādīja viņiem paraugu.

—     Iesim līdzi, — viņš augstsirdīgi uzaicināja, — un mirsim kopā ar savu skolotāju!

Un tā 11u svētais vads devās ceļā. Kad viņi nonāca Betānijā, bija jau ceturtā diena, kopš Lācars guldīts kapā. Daudzie draugi kā mācēdami mierināja abas māsas.

Marta, izdzirdusi, ka Jēzus tuvojas Betānijai, traucas viņam pretim, bet Madaļa palika mājās.

Un Marta žēlojās Jēzum:

—     Ai kungs, kalab tu neatnāci, agrak? Kad mēs ar māsu devām tev ziņu,"tad nelaimīgo Lācaru vēl varēja glābt. Būtu tu atnācis laikā, tad varētu viņu izdziedināt, un tagad mūsu Lācars būtu dzīvs.

—     Kas par to, ka Lācars miris? Viņš celsies augšām!

—     Ak vai, tas ir vienīgais mierinājums, ko dzirdu visas šīs pēdējās četras dienas. Celsies augšām pastara dienā! Visi mani Jeruzalemes draugi to man atkārto.

—     Tad nē jau, Marta, es runāju par kaut ko citu. Es pats esmu tā augšāmcelšanās un dzīvība; kas tic uz mani, jebšu tas būtu miris, tas dzīvos. Vai tu man tici, Marta?

—     Protams, kungs. Ticu, ka tu esi Kristus, tēva Cēbaota dēls. Vai esi apmierināts?

—    Jā, Marta. Rimsties raudāt, es atdošu jums prieku.

Martai iešāvās prātā Madaļa, kas bija palikusi mājās, un viņa steidzās pie tās.

—    Marij, Marij! — viņa klusiņām to pasauca. — Skolotājs ir šeit un aicina tevi.

Sos vārdus viņa iečukstēja māsai ausi, lai neviens no viņu mājā sanākušajiem draugiem tos nedzirdētu.

Madaļa, uzzinājusi, ka viņas mīļotais tikai pāris soļu attālumā, žigli piecēlās un steidzās pie tā.

—    Kurp viņa sadomājusi iet? — mājas draugi sarosījās.

—    Viņa aizgāja raudāt pie Lācara kapa.

U11 draugi sekoja viņai, lai kopā paraudātu

un tā mazinātu viņas asaru rūgtumu.

Bet Madaļa, nonākusi tur, kur atradās Jēzus, un ieraudzījusi viņu, nokrita viņam pie kājām un sāka atkartot Martas pārmetumus:

—    Ai kungs, būtu tu bijis šeit kaut pāris dieniņu agrāk, tad mans brālis nebūtu miris!

Un vairāk viņa nekā nepiebilda. No acīm viņai sāka plūst asaru strauti, kas runāja gaišāk par jebkuriem vārdiem. Tāds izmisuma uzliesmojums, izrādījās, bija lipīgs. Visi Madaļai līdzi atnākušie jūdi sāka raudāt korī. Jēzus pats jutās dziļi aizkustināts un, daudz netrūka, būtu pievienojies vispārējai elsošanai. Tomēr baloža dēls vēl laikus atgādājās, ka viņš taču ir dievs un viņam nav nekāda iemesla vaimanāt, jo viņš tūdaļ uzmodinās nelaimīgo nelaiķi no miroņiem.

—           Kur jūs viņu esat nolikuši? — viņš pēkšņi uzjautāja.

Viņam atbildēja visi vienā balsī:

—    Kungs, nāc mums līdzi, tad pats redzēsi.

Un viņš gāja tiem līdzi. Padomājis viņš nosprieda, ka nebūs par ļaunu tomēr paraudāt kopā ar visiem. Un tā nu Jēzus nobirdināja savu asaru. Bet ebreji, domādami, ka viņa asaras īstas, sačukstējās savā starpā:

—          Vai re, viņš tomēr ir velnišķīgi šo mīlējis!

Starp citu, daži, kā liecina tas pats evaņģēlijs, skeptiski iebilduši:

—           Ja viņš to patiesi būtu tik ļoti mīlējis, viņš nebūtu ļāvis tam nomirt. Viņš taču atvēra acis no dzimšanas aklajam! Lai gan var jau būt, ka visi viņa brīnumi ir tikai blēdība.

Šie šaubu vārdi lika Jēzum pasteigties. Viņš pielika soli.

—           Žiglāk! — viņš teica. — Kur ir tās kapenes?

Kā jau teikts, tā bija ala, kam priekšā aizvelts smags akmens.

—Novēliet akmeni! — Jēzus komandēja, tuvodamies apbedīšanas vietai.

Bet Marta sāka protestēt.

—           Novelt akmeni? — viņa šausminājās. — Paldies! Lai nu kā es mīlēju brāli, tomēr nevēlos ostīt miroņa smaku. Kungs, viņš jau droši vien smird!

—    Nekavē mani, Marta, — Jēzus viņu apsauca.

Ebreji novēla akmeni, un baloža dēls, nostājies uz alas sliekšņa, skaļā balsī iebrēcās:

—     Lācar, Lācar, celies augšā!

Izpildot šo pavēli, mironis uzslējās sēdus. Visi klātesošie iekliedzās. Lācars sakustējās un ar pārmērīgu piepūli grīļodamies piecēlās. Tas nenācās nemaz tik viegli, jo māsas cieši jo cieši bija sasējušas viņu ar līķautiem. Beidzot viņam kaut kā izdevās nostāties — lai arī visai nedrošā, tomēr vertikālā stāvoklī.

Sis skats visiem iedvesa šausmas.

—    Kustieties mudīgāk! — Jēzus bruka viņiem virsū. — Palīdziet manam draugam Lācaram! Atraisiet autus, kaut piķis tos parautu! Citādi viņš nekad netiks ārā no šā kapa.

Beidzot ļaudis sadūšojās atbrīvot augšāmcēlušos. Viņam aiztapināja šādas tādas drēbītes, jo, ticis vaļā no autiem, Lācars palika pliks, kā no mātes miesām nācis, un tādā tērpā soļot cauri visai pilsētai tomēr nav pārāk pieklājīgi.

Pa tam ziņkārīgie jūdi, attapušies no pirmā satricinājuma, ielenca bijušo mironi. Marta no sirds pateicās Jēzum. Madaļa, kam vairs nebija nekāda iegansta liet asaras, atguva agrāko jautrību un zoboja brāli.

—    Nu saki viens cilvēks! — viņa smiedamās teica Lācaram. — Tagad tu varēsi pastāstīt saviem mazbērniem, kur esi bijs! Un tiešām, ko tu redzēji šais četrās dienās, kamēr biji miris?… Saki — vai tev bija bail? Paklau, papaud mums savus iespaidus!

Bez šaubām, Jēzus bija paguvis dot Lācaram zīmi, lai viņš klusē, jo evaņģēlijā nekur nav teikts, ka Marijas un Martas brālis kādam būtu atklājis aizkapa dzīves noslēpumu .. . 2ēl gan! Tiešām žēl. Ne vārda neteikdams, Lācars tikai nikni kasīja gurnus un citas vietas, jo visa miesa viņam niezēja tārpu dēļ, kas jau bija sākuši mielastu.

Klātesošie, acis iepletuši, skatījās, kā viņš kasās. Izbīli tagad bija nomainījis bezgalīgs izbrīns! Un kā gan ne! Ne katru dienu var sastapt cilvēku, kas četras vai piecas dienas sabijis par līķi!

Gana tīksminājušies par augšāmcēlušos, viņi izklīda. Ejot uz mājām, dažs labs sprieda:

—       Ka tu izčibētu, šis Jēzus nav ar pliku roku ņemams!

Un daudzi ticēja viņam.

Bet citi joza, ko kājas nes, pie varizejiem un ar noslēpumainu izskatu stāstīja tiem:

—    Vai dzirdējāt, kas Betānija noticis! . . .

—     Nu, nu! Kas tad īsti?

—      Vai pazīstat to, kā viņu sauc, nu, Jēzu, Jēzu no Nācaretes?

—     Pazīstam. Un kas tālāk?

—      To pašu, kam par mīļāko ir tāda Marija Madaļa …

—    Tālāk, tālāk!

—            Tad re, šai Marijai no Magdalas bija, pareizāk sakot, ir brālis. Nē, es pareizi pateicu: bija brālis! .. . Tas ir, gan tā, gan šitā: bi ja brālis un ir brālis …

—    Kas par muldēšanu!

—           Viņu sauca … jeb viņu sauc par Lācaru …

—    Tālāk! Šo Lācaru visi pazīst.

—    Pirms četrām dienām viņu apbedīja.

—           Jā, baumas par to atnākušas līdz Jeruzalemei.

—            Bet šodien Lācars pastaigājas ar spieķīti pa Bctāniju, itin kā nekad nebūtu bijis miris!

—           Dīvaini. Ar kādām tiesībām viņš mitējies būt mironis?

—           Tad re, ar kādām! Jēzus piegāja pie alas un teica līķim: «Lācar, celies augšā!»

—     Vai jūs paši to redzējāt?

—            Ne tikai redzējām! Mēs vēl palīdzējām šim stūrgalvīgajam nelaiķim atbrīvoties no līķautiem…

—           Tātad viņš bija izlicies par mironi, bet tagad izliekas par augšāmcēlušos.

—            Neuzskatiet mūs par idiotiem. Mēs labi sajūtām līķa smaku. Viņš smirdēja gluži tāpat kā pārāk ilgi turēts medījums, — maldīties nav iespējams!

—           Jādomā, viņa tuviniekiem tas nav visai patīkami.

—    Ai, tas pāries!

—   Nu, bet ko jūs paši domājat par tādu brīnumu?

—    To, ka tas ir patiesi brīnumu brīnums.

—     Slikti gan, velns lai parauj!

Varizeji jutās tiešām sprukās. Viņi paziņoja jauno vēsti virspriesteriem.

Tad varizeji un virspriesteri sasauca apspriedi pie kāda Kaivasa, kas togad bija augstais priesteris.

—    Situācija visai delikāta, — kāds no viņiem teica. — Ja atļausim šim vīram arī turpmāk darīt savus brīnumus, tad visa tauta viņam sekos. Romieši nodomās, ka tiek gatavota sacelšanās, atkal saks pret mums karu, un tad no Jeruzalemes nekas pāri nepaliks.

—    Ne vella jūs nesaprotat! — Kaivass atcirta. — Ja mēs paši kaut ko darīsim, romieši liks mūs mierā.

—     Ko tad vajadzētu darīt?

—    Jātiek vaļā no šā Jēzus. Vai nav labāk, ja viens cilvēks mirst par ļaudīm, nekā visa tauta iet bojā?

Ar lielum lielo balsu vairākumu varizeji un virspriesteri atzina šo ierosinājumu par labu. Sākot ar šo dienu, kā stāsta evaņģēlists, viņi to vien darījuši kā centušies Jēzu nogalināt, lai izpildītu pieņemto lēmumu. Un tāpēc Jēzus, kura stunda tuvojās, taču vēl nebija situsi, vairs atklāti nestaigāja jūdu vidū, bet devās uz kādu zemi netālu no tuksneša, uz draņķīgo Evraīmas pilsētiņu, un tur palika ar saviem mācekļiem (Jānis, 11. nod., 1.—56. p.).

Vēl pāris vārdu, un tad beigsim satricinošo stāstu par Lācara augšāmcelšanos.

Par šo brīnumu vēstī likai viens evaņģēlists no četriem — svētais Jānis. Tas ir interesanti, vai ne? Tas taču ir pirmās šķiras brīnums, un, tiešām gan, pārējie evaņģēlisti nebūtu laiduši garām izdevību to kaut vai pieminēt! Tomēr Lūka, Marks un Matejs klusē kā kapi, itin kā nekad pat ne pa ausu galam nebūtu dzirdējuši par Marijas un Martas brāļa augšāmcelšanos.

No otras puses, kā stāsta Jānis, jūdi vismazāk gaidījuši, ka Lācars celsies augšām no miroņiem. Viņi tikai runājuši: «Vai tas, kas tā neredzīgā acis atvēris, nevarēja darīt, ka arī šis nebūtu nomiris?» (Jānis, 11. nod., 37. p.) Citiem vārdiem sakot, ja ticam Jānim, jūdi pat nenojautuši, ka Kristus spēj atdzīvināt miroņus.

Bet tādā gadījumā viņi gluži vienkārši nav neko zinājuši nedz par brīnumu, kas bija noticis Nainē ar atraitnes dēlu, nedz par brīnumu Kapernaumā ar J airus meitiņu! Bet kā tad ta? Marija Madaļa varizeja Sīmaņa mājā Nainē tieši tāpēc iepazinās ar Jēzu, ka tas bija atdzīvinājis atraitnes dēlu! Kālab tad viņa tā skuma par brāļa nāvi? Vai tad viņa jau iepriekš nebija pārliecināta, ka Jēzus spēs Betānijā atkārtot to, ko viņš jau bija darījis Nainē un Kapernaumā? Jocīgi, vai nav tiesa? Lūka, Marks un Matejs ne pušplēsta vārda nemin par Lācara augšāmcelšanos, un Jānim pašam, redzams, nav bijis ne jausmas par diviem agrākajiem augšāmcelšanās gadījumiem. Vismaz viņa evaņģēlijā par to nav ne miņas.

Iekam četru evaņģēliju sacerētāji sēdās un triepa uz papīra savas leģendas, viņiem būtu lieti derējis vispirms savā starpā vienoties!

52. nodaļa VĒLREIZ VĀRDU IZVIRDUMS

Tad viena sieva pie tā piegāja, tai bija akmiņa trauciņš ar dārgām zālēm, un tā lēja tās uz viņa galvu, tam pie galda sēžot.

Kad tie mācekli to redzēja, tad tie apskaitās un sacīja: kālabad šī Izšķērdēšana?

Tās zāles varēja dārgi pārdot un izdalīt nabagiem.

Bet Jēzus, to nomanījis, uz liem sacīja: kam jūs šo sievu apgrūtinājāt? Jo tā labu darbu pie manis darījusi.

Jo nabagi ir arvlenu pie jums, bet es neesmu arvienu pie Jums.

Jo, tās zāles izliedama pār manu miesu, tā to darījusi tādē|, ka man būs tapt apraktam.

Matejs, 26. nod., 7.—12. p.

Kaunēdamies par saviem tautiešiem, kam pat visbrīnumainākie brīnumi nespēja atvērt acis par viņa dievišķīgo būtību, Jēzus Betānijā ilgi neuzturējās. Turklāt viņš laikā aptvēra, ka neviena pilsēta vairs nevar noderēt viņam par drošu patvērumu, un turpmāk centās biežāk mainīt savu uzturēšanās vietu.

Iedams cauri Zamārijai vai arī Galilejai, viņš vienā rāvienā izdziedināja kādā mazā sādžiņā desmit spitālīgo, bet no desmita tikai

viens attapās pateikties lielajam dziedniekam, un šis viens, izrādījās, bija zamārietis.

Šai sakarā Jēzus teica saviem apustuļiem:

—     Vai redzējāt? Atceraties, ko reiz jums sacīju? Zamārieši ir paši krietnākie cilvēki visā Jūdejā. Kad zamārietis iet garām un redz nelaimīgu, zagļu aptīrītu cilvēku, viņš rūpējas par to un aizved to uz krogu … Paraugieties uz šo zamārieti! Viņš bija spitālīgs, izveseļojās un pateicās man par to, turpretim pārējie deviņi spitālīgie … Starp citu: vai nav desmit tapuši šķīsti? Kur tad tie deviņi? Kā, viņi nav atgriezušies, lai teiktu slavu dievam? Ej, Jāni, paveries, varbūt viņi atgriezīsies! (Lūka, 17. nod., 11.—19. p.)

Tad varizeji, kas gadījās tur tuvumā, viņam jautāja:

—     Jūs visur sludināt dieva valstību. Vai jūs nebūtu tik laipni un nepaskaidrotu, kur šī valstība atrodama vai, pareizāk sakot, cik drīz tā nāks?

Jēzus atbildēja:

—     Dieva valstība nāks nemanāmi. Un neviens nevarēs teikt — «Tā ir šeit» vai «Tā ir tur». Un neviens to neredzēs. Teikšu vēl vairāk: jau tagad dieva valstība ir iekš jums.

Turienes varizeji bija daudz labsirdīgāki nekā Jūdejas varizeji. Viņi nenomētāja muldoņu ar akmeņiem, kā to visādā ziņā būtu darījuši Jeruzalemē. Viņi tikai paraustīja plecus un devās prom, nevēlēdamies ilgāk klausīties tādas blēņas. Jēzus palika ar saviem mācekļiem, kuriem tad vajadzēja noklausīties viņa pļāpāšanu līdz galam.

Baloža dēla runa ir tik apburoši bezjēdzīga, ka lūdzu savu lasītāju atļauju citēt to vārdu pa vārdam, negrozot nevienu komatu:

«Nāks dienas, kad jūs vēlēsities vienu no tam cilvēka dēla dienām redzēt un neredzēsit.

Un tur tie uz jums sacīs: redzi še! jeb redzi tur! bet nenoeita, nedz dzenaties tam pakaļ.

Jo itin kā zibins, kas zibinēdams spīd no viena debess gala līdz otram debess galam, tā arīdzan tas cilvēka dēls būs savā dienā.

Bet papriekšu viņam būs daudz ciest un tapt atmestam no šīs cilts.

Un itin kā bija Noasa dienās, tā arīdzan būs tā cilvēka dēla dienās: tie ēda, dzēra, precēja un apprecējās līdz tai dienai, kur Noass šķirstā iegāja, un tie grēku plūdi nāca un visu noslīcināja.

Uin it kā notikās Lata dienās: tie ēda, dzēra, pirka, pārdeva, dēstīja un būvēja.

Bet tai dienā, kad Lats izgāja no Zodomas, tad uguns un sērs lija no debess un visus nomaitāja.

Tāpat būs tai dienā, kur tas cilvēka dēls parādīsies.

Tanī dienā, kas būs uz jumta un viņa rīki namā, tas lai nekāpj zemē tos paņemt; un tāpat, kas ir uz lauka, lai negriežas atpakaļ.

Pieminiet Lata sievu.

Ja kas meklēs savu dzīvību paturēt, tas to zaudēs, un, ja kas viņu zaudēs, tas to paturēs dzīvu.

Es jums saku, tanī naktī divi būs vienā gultā, viens taps pieņemts un otrs atstāts.

Divas kopā mals, — viena taps pieņemta un otra atstāta.

Divi būs laukā, viens taps pieņemts un otrs atstāts.

Un tie atbildēja un uz viņu sacīja: kurā vielā, kungs? Bet viņš uz tiem sacīja: kur ir maita, tur salasīsies ērgli.» (Lūka, 17. nod., 22,—37. p.)

Atvilksiin mazliet elpu. Un tādas nejēdzības mācītāji piedēvē savam dievam! Turklāt vēl stāsta, ka jūdi notiesājuši uz nāves mokām šo baloža dēlu, ko viņi dēvēja par cilvēka dēlu! Saprotams, par tādiem murgiem viņu vajadzēja drīzāk notiesāt uz saltu dušu!

Te būs vēl no tās pašas mucas bez dibena:

«Un sacīja: bija soģis kādā pilsētā, tas no dieva nebijās un no neviena cilvēka nekaunējās.

Un viena atraitne bija tanī pilsētā, un tā nāca pie viņa, sacīdama: izdod man liesu pret manu pretinieku.

Un viņš ilgu laiku negribēja. Bet pēc viņš sacīja pie sevis: jebšu es dievu nebīstos un no neviena cilvēka nekaunos; tomēr, kad šī atraitne man gauži spiežas virsū, tad es tai gribu tiesu izdot, ka tā, bezgala nākdama, mani nenomāc.

Un tas kungs sacīja: klausieties, ko tas netaisnais soģis saka.

Vai tad dievs neizdos tiesu saviem izredzētiem, kas dienām naktīm uz viņu brēc, lai gan viņš tiem liek gaidīt? Es jums saku: viņš tiem tiesu izdos īsā laikā. Bet, kad tas cilvēka dēls atnāks, vai tas gan ticību atradis virs zemes?» (Lūka, 18. nod., 2.—8. p.)

Un te vēl cits motīvs:

«Divi cilvēki gāja dieva namā dievu lūgt, viens varizejs, otrs muitnieks.

Tas varizejs nostājies lūdza pats pie sevis, šos vārdus sacīdams: Es tev pateicos, dievs, ka es neesmu kā tie citi cilvēki, laupītāji, netaisni, laulības pārkāpēji, vai ari kā šis muitnieks. Es gavēju divi reiz nedēļā un dodu to desmito tiesu no visa sava padoma.

Bet tas muitnieks, no tālienes stāvēdams, negribēja nei savas acis pacelt uz debesīm, bet sita pie savām krūtīm un sacīja: Dievs, esi man grēciniekam žēlīgs!

Es jums saku: šis nogāja savā namā taisnots par to otru …» (Lūka, 18. nod., 10.— 14. p.)

Te bus vēl parmaiņai kas cits:

«Un tie bērniņus atnesa pie viņa, ka viņš tos aizskartu; bet, to redzēdami, tie mācekļi tos aprāja. Bet Jēzus tos pieaicināja un sacīja: laidiet tos bērniņus pie manis un neliedziet tiem, jo tādiem dieva valstība pieder.» (Lūka, 18. nod., 15. un 10. p.)

Tas, protams, iznāca visai aizkustinoši.

Bet tieši tai brīdī garām gāja kāds jauns un gluži pieklājīgs cilvēks. Un viņš uzrunāja oratoru, bērnu draugu:

—     Labo mācītāj! Tu izdali cilvēkiem mūžīgās dzīvības labumus ar kaut kādiem zināmiem nosacījumiem. Kas tie ir par nosacījumiem?

—    Vispirms, — Jēzus viņam atbildēja, — kāpēc tu mani sauc par labu, tas ir, krietnu? Es nemaz neesmu labs. Labs ir tikai dievs.

—    Pieņemsim, ka neesmu tevi nosaucis tā, kā vajag …

—    Nu labi. Vai tu ievēro Mozus baušļus?

—     Saprotams. Neesmu neviena nokāvis, ne ar vienu neesmu laulību pārkāpis, nekad neesmu zadzis, neesmu devis nepatiesu liecību, esmu godājis savu tēvu un sft'vu māti.

—     Ar to vien nepietiek. Ja gribi mūžam dzīvot, pārdod visu, kas tev ir, bet naudu izdali nabagiem. Pēc tam nāc pie manis un seko man visur, kurp iešu.

Jaunais cilvēks saviebās: viņš bija ļoti bagāts.

Tad Jēzus uzrunāja savus mācekļus:

—     Visi viņi ir vienādi, visi turas pie saviem dārgumiem. Ja vien viņi zinātu, cik grūti turīgiem cilvēkiem iekļūt dieva valstībā! Kā jūs domājat, vai kamielis var izlīst caur adatas aci?

—     Nekādā ziņā! Lai viņš pūlētos kā pūlēdamies, viņam tomēr nekas neizdosies.

—     Labi teikts. Tad nu ziniet: vieglāk ka mielim izlist caur adatas aci, nekā bagātam tikt debesīs. —     Tādā gadījumā, — kāds piemetināja, — ieeja dieva valstībā nav visai labiekārtota.

—     Dievs ielaidīs debesīs to, ko gribēs, — Jēzus atcirta. — Kas cilvēkam nav iespējams, tas dievam ir iespējams.

—     Man nu gan nav par ko uztraukties, — Pēteris sprieda. — Man bija arods, es to pametu un tagad nemaz vairs nestrādāju, un naudas man nav ne graša. Tātad man ir visas tiesības uz debesu valstību.

Jēzus viņu pamācīja:

—     Starp mums runājot, Pēter, tu neesi ziedojis pārlieku daudz, taču arī tas tev tiks ierēķināts. Patiesi, es jums saku: kas manis dēj atstās savu māju vai vecākus, vai brāļus, vai māsas, vai sievu, vai bērnus, tas saņems tai vietā ne mazumu labumu tagad un nākošā mūžīgas dzīvošanas laikā.

Pēkšņi viņam prātā iešāvās kāda doma. Pasaucis sāņus savus mācekļus, Jēzus teica:

—     Esmu šeit izrunājies, cik tikās. Tagad atgriezīsimies Jeruzalemē. Ļoti labi zinu, kas mani tur gaida, taču mana stunda ir situsi. Cilvēka dēlu nodos labu ļaužu rokās, bet patiesībā tic nemaz nav tik labi; viņi to zaimos, viņi to šaustīs un spļaus sejā, pēc tam nokaus, bet tam ir vienalga, jo pēc trim dienām tas atkal celsies augšām.

Tā nu viņi vēlreiz devās uz Jeruzalemi.

Pa ceļam netālu no Jērikas Jēzus, lai nezaudētu praksi, izdziedināja vēl vienu aklo (LūkaVlS. nod., 15.-43. p.).

Turklāt viņš izstāstīja saviem mācekļiem anekdoti par zemkopi, kas salīdzis strādniekus savā vīnakalnā un maksājis vienādi gan tiem, kas strādāja sviedriem vaigā kopš rītausmas, gan tiem, kas slaistījās bez darba līdz pulksten pieciem pēc pusdienas (Matejs, 20. nod., 1,—16. p.).

Tai laikā Zalorne, pieaugušā Jēkaba un mazā Jāņa māte, uzrunāja Jēzu, lūgdama, lai tas dotu abiem viņas dēliem siltu vietiņu tai pašā valstībā, ko sludinājis.

— Būšu vislaimīgākā māte, — krietnā sieviete teica, — ja tu nosēdināsi vienu manu dēlu pa labi no sevis un otru pa kreisi.

•— Tu pati nezini, ko lūdz! — Jēzus uzbrēca un sniedza māmuļai un abiem dēliņiem mazu pamācību, lai atbrīvotu viņus no pārliekas godkārības (Matejs, 20. nod., 20.— 28. p.V.

Ka tālāk lasām evaņģēlijā, Jērikā Jēzus pārnakšņojis pie kāda Caķeja, kas bija pazīstams ar saviem visai nelāgajiem tikumiem. Tāpēc Jēzus rīcība sacēla vispārēju sašutumu, bet mēs, kas esam soli pa solim izsekojuši visu Jēzus ceļu, nemaz nebrīnāmies.

Seit tika izstāstīta līdzība, kas pelna, ka tai pievērš uzmanību. Tā ir līdzība par naudas podiem, tas ir, par monētām, kas pēc vērtības vienlīdzīgas mārciņai sudraba.

Kāds augsta dzimuma cilvēks gribēja kļūt par valdnieku kādā zemē, kas atradās krietni tālu no viņa mājas. Pasākums atzīstams par diezgan riskantu, tomēr viņš devās ceļā, taču pirms tam atsauca desmit savu vergu un teica tiem:

—     Te jums katram pods naudas. Kamēr es centīšos pievākt karaļvalsti, kas man iepatikusies, laidiet naudu apgrozībā. Jo vairāk no tās būs ienākumu, jo labāk. Kad atgriezīšos, jus norēķināsities.

Šim cilvēkam paveicās, un viņš iekaroja tik ļoti kāroto valsti. Tad viņš atsauca savus desmit vergus un sāka iztaujāt, cik kurš no viņiem nopelnījis.

Atnāca pirmais vergs un teica:

—    Kungs, tavs pods desmit podus ir piepelnījis.

—     Jauki, mans draugs! — izsaucās jaunizceptais valdnieks. — Kā balvu par uzticību ieceļu tevi par valdnieku desmit pilsētās savā valstī.

Otrs sacīja:

—    Nebiju tik veiksmīgs kā mans kolēģis, tāpēc tavs pods man ienesa tikai piecus podus.

—    Nekas, manu zēn, tu esi centies, un tas ir galvenais. Nododu lavā valdīšanā piecas pilsētas.

Atnāca trešais vergs.

—          Kungs, — viņš teica, — man nav koinerciālu spēju, tāpēc baidījos, ka varu nobankrotēt. Tā nu es sev teicu: «Ja nevarēšu atdot kungam viņa sudrabu, viņš novilks man ādu pār acīm. Tad jau labāk, velns parāvis, saglabāšu vismaz to, kas man ir.» Un es iesēju jūsu mārciņu sudraba kabatas lakatiņā. Te tā ir!

—     Ak tu nelieti! — iebrēcās pārkaitinātais monarhs. — Tu esi ķēms, nevis vergs. Vai tiešām nevarēji noguldīt manu naudu bankā, vismaz būtu sakrājušies procenti!

Un, uzrunādams apkārtstāvošos, piemetināja:

—    Ņemiet no viņa to podu un dodiet tam, kas pratis sapelnīt desmit. .

Te kāds viņam aizrādīja, ka šis draņķīgais vergs patiesībā nemaz nav tads vientiesis un ka viņa pods arī devis viņam desmitkārtēju peļņu. Tad valdnieks pavēlēja viltīgo vergu nožņaugt.

Līdzības nobeigums pārsteidz ar savu ārkārtīgo nežēlību, lai gan muins jau zināms, ka Jēzus dažkārt nometa lēnprātības masku.

—     Es jums saku, — viņš pievērsās mācekļiem, — ikvienam, kam ir, taps dots, un bagātos es darīšu vēl bagātākus. Bet no tā, kam nav, taps arī atņemts, kas tam ir. Bet manus ienaidniekus, kas negribēja, ka es pār tiem valdu, atvediet šurp, es pavēlu! Un lai viņus nokauj manā acu priekšā! (Citēts gandrīz vārdu pa vārdam. Lūka, 19. nod., 11.—27. p.)

Starp citu, piebildīsim, ka šī līdzība ir pilnīgā pretrunā ar to, ko Jēzus nule bija runājis par bagātības nicināšanu. Turklāt atgādināsim, ka viņa niknumam pret tiem, kas negribēja atzīt viņu par valdnieku, nebija nekādu seku: neviens apustulis nekustējās ne no vietas, un nevienu viņi nenokāva.

No šejienes Jēzus devās tiešā ceļā uz Betāniju, kur viņu gaidīja Madaļa un Marta. Viņš pusdienoja pie spitālīgā, ko sauca par Sīmani. Kad pasniedza desertu, Madaļa sasita pret viņa galvu alabastra krūzi ar atsvaidzinošām smaržām, bez šaubām, tālab, lai viņš nomierinātos. Evaņģēlijā teikts, ka krūzē bijis smaržu vismaz par trīssimt frankiem.

Jūdass Iskariots, visas šās kompānijas rēķinvedis un kasieris, ilgi sūkstījās par dārgo smaržu izniekošanu. Ja tās butu realizētas, varētu izdalīt pilsētas ubagiem veselus trīssimt dinārus. Vismaz tā viņš domāja.

Bet Jēzus, kam ļoti glaimoja viņa favorītes laipnā uzmanība, nosprieda, ka viņa galva esot vērta, ka tai iztērē smaržas par trīssimt dināriem, un strupi apsauca Jūdasu Iskariotu, kas bija sadomājis izteikt Mari jai Madaļai piezīmi nevietā un tā viņu sarūgtināt (Matejs, 26. nod., 6—13. p., Marks, 14. nod., 3.— 9. p., Jānis, 12. nod., 1.—11. p.). Domājams, ka nakti Jēzus ne tikai vārdos vien apliecināja Madaļai savu atzinību un pilnīgo apmierinātību ar tās rīcību.

VISNEJAUKĀ NEDĒĻA

.

53. nodaļa LĒTS TRIUMFS

Un, kad (ic tuvu pie Jeruzalemes nāca, pie Betfagas, pie tā Eljeskalna, tad Jēzus sūtīja divi no saviem mācekļiem un tiem sacīja: eita uz to miestu, kas jūsu priekšā, un tūdaļ jūs atradīsit ēzeļa māti piesietu un pie tās kumeļu. Atraisījuši atvediet tos pie manim. Un, Ja kas jums ko sacītu, tad atsakiet: tam kungam to vajag, un tūdaļ viņš jums tos atlaidīs.

Matejs, 21. nod., 1—3. p

tā nu pienāca laiks, kad nevainīgajam dievam vajadzēja kļūt par upuri taisnīgajam dievam, lai iežēlinātu bargo dievu. Pulksteņa rādītāji, mērīdami Jēzus dzīves gaitu, tuvojās tai stundai, kad tiem bija lemts apstāties. Četrus gadu tūkstošus pirms tam Ādams un Ieva, divi indivīdi, no kuriem viens bija darināts no māliem, bet otrs no karbonādes ar ribiņu, bija drausmīgi noziegušies, iebaudīdami pa kumosiņam ābola. Kopš tā laika šis noziegums

nomāca visu cilvēci. Un liesām, kas gan spētu to izpirkt? Cilvēce? Ak vai, nē. Tikai tas, kas nepiederēja pie cilvēces, tas ir, pals dievs, dievs tiesnesis, dievs, kas pasludināja spriedumu. Sākumā dievs darbojās kā prokurors, bet tagad viņam vajadzēja kļūt vienā laikā par bendi un upuri, jo Jēzum un Cēbaotam kompānijā ar balodi pēc idejas jābūt vienai un tai pašai personai.

Būtu bijis daudz vienkāršāk, ja Jēzus nebūtu ielīdis cilvēka ādā un ja šis CēbaotsKristus-balodis ņemtu un vienbalsīgi piedotu drausmīgo noziegumu — zemes paradīzē apēsto ābolu!

Tad Jēzum nevajadzētu pārdzīvot visai nepatīkamo nedēļu, tā kunga ciešanu nedēļu, par kuru mācītāju kungi brēkā neizsīkstošā daiļrunībā, mēģinādami mūs aizkustināt. Ja gribu būt vaļsirdīgs, man jāteic, ka šie jaukie stāsti par visai apšaubāmajām ciešanām neizraisa manī ne vismazāko līdzjūtību.

Ai, ja tas viss būtu patiesība, ja Jēzus tie šām būtu eksistējis, ja pat tikai kāds sajucis šarlatāns patiesi būtu šaustīts un krustā sists, es nevarētu par to zoboties. Var nicināt noziedznieku, taču neviens nesmiesies par viņa nāves mokām. Bet Jēzus pat Golgātā ir un paliek nerrs. Un viss šis notikums nav nekas vairāk kā kulta kalpu iztēles auglis. Mācītājs ir vienīgais reālais personāžs ikvienā reliģijā, gluži tāpat kā nepieciešamība maksāt mācītājam par aizlūgumu ir vienīgais reālais sods, kas plosa elles šausmu iebiedēto ticīgo vientiešu dvēseli. Tāpēc nav vērts liet asaras, atceroties ciešanas, ko pārdzīvoja mītiskā būtne no Nācaretes, jo pat baznīcas leģendā apgalvots, ka šī būtne cietusi tikai tādēļ, ka pati to gribējusi, un paglabāsim savu līdzjūtību tiem nelaimīgajiem, kas cieš reālas mokas, ikdienas dzīvē uz katra soļa sastopamajiem cilvēkiem ar miesu un asinīm.

Tikuši galā ar to, vairs nekavēdamies, pievērsīsimies visneticamākajai kristīgās leģendas epizodei.

Darbības vieta — Jeruzaleme; laiks — lieldienas pašā spožumā. Jūdi brīnījās, neredzēdami Jēzu dievnamā, jo visus iepriekšējos gadus šais svētkos viņš tur bija akurāti ieradies.

—    Kur gan viņš ir? — tie taujāja.

Tie, kuri domājās esam labāk informēti, atbildēja:

—    Viņš ir Dateļu namā.

Citi to apstrīdēja:

—    Nē, viņš ir Negatavo vīģu namā.

Jo senebreju valodā Betānija nozīmē «dateļu nams» un Betfaga — «negatavo vīģu nams».

—    Bet ko tad viņš tur dara tai «Dateļu namā»?

—     Katru mīļu dieniņu modina augšām miroņus. Nesen nolika karoti viņa drauģelis Lācars, tad viņš to izvilka no kapa dzīvu, kaut arī maķenīt tārpu iebojātu.

—    Vērtīga nodarbošanās, vajadzēs aiziet paskatīties.

Un, tiklīdz beidzās zabata svētki, daudzi devās cits uz Betāniju, cits uz Belfagu.

Evaņģēlists Jānis vēstī, ka ziņkārīgie, ieradušies Betānijā, ieraudzījuši Lācaru tik spirgtu un mīkstu apvēlušos, itin kā viņš nekad nebūtu bijis miris. Starp citu, vai kāds no šiem ziņkārīgajiem bija redzējis lāga Lācaru mirušu, evaņģēlists nezin kāpēc aizmirsis skaidri pateikt.

Lai nu bijis kā būdams, redzētais visai iepriecināja viesus no Jeruzalemes un tai pašā laikā pārkaitināja virspriesterus līdz pēdējam.

—     Ir tikai viena iespēja, kā darīt galu tādām valodām, — ieteica kāds dieva kalps,

—   nogalināt šo augšāmcēlušos!

Tā viņi arī nolēma, bet tad uzbruka jaunas raizes. Tiešām, no Betānijas līdz Jeruzalemei atklīda baumas, ka Jēzus pats grasoties nākamajā dienā tur ierasties. Tas jau bija daudz nopietnāk.

Nākamajā dienā Jēzus patiesi pameta Sīinaņa māju, kurā bija viesojies, kvēli apkampa Madaļu un padevīgo Martu, paspieda roku savam draugam Lācaram un devās uz Eļļas jeb Olīvju kalnu. Viņam sekoja mācekļi un saujiņa ziņkāru dīkdieņu.

—    Tad nu klausieties, — Jēzus iesāka,

—       mums neklājas ierasties Jeruzalemē kā

vienkāršiem klaidoņiem. Galu galā vai cs esmu cilvēku ķēniņš vai neesmu?

—    Ķēniņš, ķēniņš! — apustuļi sāka klaigāt.

—    Tādā gadījumā man vajadzīga kariete.

Diemžēl tuvumā negadījās pat darba rati.

Taču Jēzu tas nemulsināja.

—     Ejiet tur uz to ciematiņu, kas redzams labajā pusē, — viņš pavēlēja. — Pie ieejas ciemā jūs redzēsit ēzelēnu. Atraisiet to un atvediet šurp. Ket, ja kāds sāks jums pārmest par tādu nekaunību, sakiet tam: «Ēzelis vajadzīgs lielajam Jūdejas prokuratoram.» Tad neviens jūs neaizturēs. [22]

Viss norisinājās tieši tā, kā Jēzus bija paredzējis. Viņa mācekļi atrada aiz ceļa līkuma pie durvīm piesietu ēzelēnu un atraisīja to. «Ko jūs darāt?» sāka kliegt kaimiņi, redzēdami, ka šie gluži bez jebkādas kautrības grasās vest prom ēzeļus. «Ai, nepievērsiet uzmanību, mēs izpildām mūsu kunga pavēli!» mācekļi atsaucās. «Mūsu kunga!» — šie vārdi acumirklī nomierināja kaimiņus un aizbāza viņiem muti.

Nolaupīdams ēzeli zemniekam, kam šis dzīvnieks neapšaubāmi bija daudz vairāk vajadzīgs neka viņam, tas kungs Jēzus rīkojās pilnīgi savu ģimenes tradīciju garā. Jūs droši vien atceraties, kā viņa papucis Jāzeps pirms bēgšanas uz Ēģipti tikpat nekautrīgi aizveda no staļļa Betlemē sveša cilvēka ēzeli.

Nabaga dzīvniekam rotājumu vietā salika virsū mēteļu kaudzi. Ēzelītis padevīgi ļāva sevi apkraut, un triumfa gājiens sākās. Nudien, es labprāt būtu noskatījies šo izrādi, jādomā, tas bija satricinošs skats!

Visi gājiena dalībnieki apbruņojās ar palmu zariem. Viņi soļoja, šos zarus vicinādami, un brēca: «Oziannā tam Dāvida dēlam! Slavēts Izraēļa ķēniņš, kas nāk tā kunga vārdā! Slava visaugstākās debesīs!»

Garāmgājēji neizpratnē apstājās.

—     Kas te notiek? — viņi taujāja.

—     Sis ir Jēzus triumfs, — apustuļi paskaidroja, lepni galvas atmezdami. — Kopš šā brīža Izraēļa tautai ir jauns ķēniņš no jūdu vidus.

—     Un šitenais būtu ķēniņš? — nievīgi viebdamies, pārvaicāja dīkdieņi. — Tādam taču es neuzticētu ne sasiet manu sandaļu auklas!

īsāk sakot, triumfa gājiena panākumi atzīstami par visai relatīviem: vairāk nekas neiznāca kā vien troksnis, ko sacēla apustuļi un no Betānijas atnākusi nelielā ziņkārīgo saujiņa. Tā viņi nokļuva līdz Eļļas kalna virsotnei, no kurienes varēja pārredzēt visu Jeruzalemi. Lūkodamies uz pilsētu, Jēzus sāka bimbot visā galvā. Šīs viņa negaidītās žēlabas evaņģēlisti izskaidro ar to, ka Kristum pēkšņi atklājies, cik bēdīgs liktenis gaidot Jeruzalemi. Evaņģēlisti apgalvo, Jēzus esot paredzējis, ka Zālamana pilsēta tikšot uz visiem laikiem nopostīta, ka tur akmens uz akmens nepalikšot. Par spīti šim pareģojumam, Jeruzaleme kļuva par vienu no vislielākajām Mazāzijas pilsētām. Daudz loģiskāk būtu domāt, ka Jēzum uznācis viens no retajiem apskaidrības brīžiem un viņš apraudājies, domādams par visām gaidāmajām likstām, ko pats sev bija sagatavojis, jo viņa nerra triumfs tikai ka ieskaņa ievadīja pašu nepatīkamāko. Taču atkāpties vairs nevarēja.

Izdzirduši Jēzu elsojam, viņa piekritēji satraucās, bet ne uz ilgu laiku: viņi jau tā bija apraduši ar sava skolotāja pēkšņajām garastāvokļa maiņām, ka viņu uztraukums drīz izgaisa.

Beidzot viņi ieradās Jeruzalemē. Daži dīki ziņkārīgie pievienojās gājienam, tomēr nespēja piešķirt tam sevišķu spožumu. Ēzelis, galvu nokāris, rikšoja sīku riksi, Jēzus ar pūlēm turējās uz skrandu kaudzes un pēdējiem spēkiem centās saglabāt uzvarētāja izskatu. Daži jokdari norāva sev no pleciem tunikas un izklāja tās uz ceļa, lai Dāvida dēla ēzelis uzkāptu uz tām ar saviem pakaviem, un apustuļi brēca pilnā rīklē, izkliegdami nejēdzīgas blēņas. U11 tomēr viņu ierašanās pilsētā nesacēla nekādu sensāciju. Uz viņiem skatījās un smīnēja: tā bija nožēlojama izrāde.

Varizcjus — patiesībā viņi jau nemaz nebija tādi ļaundari — pārņēma tēvišķa līdzjūtība pret šo pieaugušo palaidni no Nācaretes. Viņi mēģināja dot Jēzum draudzīgu padomu.

—    Rabi, — viņi iebildās, — noklusini savus mācekļus un neatļauj viņiem tā brēkt: viņi tevi kompromitē.

Bet Jēzus, apreibis no savu nedaudzo piekritēju kaut arī ne pārlieku neviltotajiem, toties skaļajiem cildinājumiem, augstprātīgi atcirta:

—    Lai slavē, kā prot! Ja viņi apklusīs, tad pat akmeņi sāks brēkt.

Te redzams, ka zināmos gadījumos sātanam nemaz nevajadzēja Jēzu kārdināt: viņam jau tāpat piemita pats briesmīgākais — lepnības grēks. Un viņš virzījās tālāk pa ielām, iedomādamies, ka tas esot viņa triumfs.

Tomēr, cik tad galu galā var brēkt un sajūsmināties?

Pamazām gājiens izklīda: pirmie atpalika ziņkārīgie, tad baloža dēla piekritēji un, beidzot, cits pēc cita apustuļi. Aizsniedzis pakalnu, uz kura pacēlās dievnams, Jēzus ieraudzīja, ka palicis viens. So faktu atzīst visi svēto rakstu komentētāji.

Kā liecina evaņģēlists Marks, baloža dēls apmierinājies ar to, ka uzmetis skatienu tirgotāju rindām, un vairāk todien nekā neuzsācis.

Nāca nakts. Tuvumā nebija neviena, kas varētu Jēzu atbalstīt, tāpēc viņš pasteidzās noslēpties drošākā vietā, tas ir, atstāja pilsēlu. Kurp tad viņš devās? Svētais evaņģēlijs par to klusē, taču var nojaust, ka galu galā viņš sastapis dažus savus mācekļus un šādā kompānijā pārlaidis nakti zem klajas debess.

Kas attiecas uz ēzeli, tad Jaunajā derībā tas vairs nav pieminēts, taču citās leģendās stāstīts par tā turpmāko likteni. Misons46 savā «Ceļojumā uz Itāliju» (I sējumā) ietvēris veselu šā slavenā četrkājaiņa epopeju.

Kad Jēzus palika viens, viņš nokāpa no ēzeļa un pameta to likteņa varā, nemaz i neiedomādamies, ka būtu vajadzējis atdot ēzeli tā īpašniekam.

Un tā nu mūsu ēzelis devās viens pats klaiņot pa pilsētu. Tā kā viņš lieliski saprata visu, kas ar viņu bija noticis, tad viņš nolēma atļauties sev nelielu izpriecas pastaigu.

Sākumā viņš blandījās pa visu Jūdeju. Pamatīgi iepazinies ar dzimto pusi, viņš nosprieda doties uz ārzemēm.

Viņam iešāvās prātā pastaigāties pa Itāliju. Lai turp nokļūtu, mūsu ēzelim būlu vajadzējis veikt visai garu ceļojumu apkārt Melnajai jūrai vai arī ar kuģi pārbraukt Vidusjūru. Bet viņš pārlieku augsti vērtēja savu neatkarību un ne bez pamata bažījās, ka uz kuģa viņu varētu piesiet vai, vēl ļaunāk, atdot pavāram, kas no viņa izgatavotu desas pasažieriem.

Un te nu svētais ēzelis īstajā reizē atcerējās, ka Jēzus bija staigājis pa ūdens virsu kā pa sauszemi, tāpēc viņš sev teica: «Kālab gan es nevarētu darīt gluži tāpat?»

Viņš drosmīgi devās uz liedagu un spēra kāju virsū jau pirmajam uzplūdušajam vilnim. Un — ai, brīnums! — vilnis tūdaļ sacietēja kā tētiņa Jāzepa ragi. Ēzelis noriskēja uzspert otru kāju virsū nākamajam vilnim, un tas žigli vien sacietēja gluži tāpat kā iepriekšējais, un tā, visiem par lielu brīnumu, mūsu ēzelis, jautri lēkādams pa viļņu mugurām, sasniedza Kipras salu. Citu pēc citas tas apciemoja Rodas, Krētas, Maltas, Sicīlijas salas, pa ceļam plūkdams dzelkšņus, kas speciāli izauga sastingušo viļņu vidu, un beidzot ieradās Venēcijas līcī. Tolaik Venēcijas vēl nebija. Bija tikai vieta, kur radās šī brīnišķīgā pilsēta, par kuru vēlāk sāka teikt tā: «Redzēt Venēciju un mirt.» Tāpēc mūsu ēzelis tūrists paņēma savu čemodānu un kartona kārbu ar cilindru un devās uz Veronu.

Tieši šai pilsētā viņš nodzīvoja savu mūžu, baudīdams vispārēju cieņu un godu par lielajiem brīnumiem, ko bija darījis. Līdz pat mūsu dienām Veronā pielūdz svētā ēzeļa relikvijas, kas godbijīgi tiek glabātas Ortas dievmātes baznīcas altārī. Divreiz gadā noliek svinīgi gājieni: pa ielām nes viņa slavenos brīnumdarītājus kaulus.

Sādu ēzelisku slavu var apskaust otrs ēzelis, tas, ar kuru svētā ģimene bēga uz Ēģipti.

Arī viņam, tāpat kā Veronas ēzelim, taču bija piešķirts gods nost uz savas muguras Kristu! KālaJ> gan viņa kolēģis bauda tādas privilēģijas? Un tad svētuļi vēl iedrošinās apgalvot, ka dievs esot taisnīgs? Kas to deva! …

54. nodaļa PĒDĒJAS LĪDZĪBAS UN PĒDĒJIE DRAUDI

Un, no dicvanama izgājis, Jēzus aizgāja. Un viņa mācekļi piegāja pie viņa un rādīja viņam, kā tas dievanams uztaisīts. Bet Jēzus uz tiem sacīja: vai jūs to visu neredzat? Patiesi, es jums saku, šeit ak mlns uz akmiņa netaps pamests, kas netaps nopostits. Un, viņam uz Eljeskalna sēžot, tic mācekļi piegāja pie viņa atsevišķi un sacīja: saki mums. kad šīs lietas notiks un kāda būs tavas atnākšanas un pastara laika zīme? Un Jēzus atbildēja un uz tiem sacīja: pielūkojiet, ka neviens jūs nepieviļ. Jo daudzi nāks manā vārdā un sacīs: es esmu Kristus, un -daudzus pievils.

Matejs, 21 nod., 1.—5. p.

Būdams dievs, tas kungs Kristus tomēr allaž bija un palika arī cilvēks. Jau zinām, ka viņa rīcībā vienmēr bija divas būtības — pēc izvēles. Zem klajas debess pavadītā nakts viņu krietni nogurdināja. Turklāt visā iepriekšējā dienā, kas iesākās itin kā ar triumfu un noslēdzās ar steidzīgu bēgšanu, viņš nekur nebija pamanījies iekost. Pūļa sajūsma gan var būt reibinoša, taču tā nav visai barojoša. Ceļgalu trīcēšana laupa ēstgribu, bet, kad ceļgali

mitējas trīcēt, izsalkums top jo vairāk manāms.

Staigājošais Vārds sajuta negantas graizes tukšajā vēderā. Bet visapkārt sniedzās klajš lauks. Kur te ņemt, ko likt uz zoba?

—           Pēter! Jēkab! Andrej! Jāni! Bērtulī — izsalkušais baloža dēls iebrēcās.

Apustuļi pieskrēja klāt uz viņa saucienu.

—           Vai ieprātojāties paķert no Jeruzalemes līdzi kaut ko ēdamu?

—     Protams, kungs.

—     Lieliski. Dodiet visu šurp!

—     Bet, kungs …

—     Kas te vēl var būt par «bet»?

—     Bet mēs visu jau vakar vakarā noēdām.

Jēzum paspruka vilšanās un īgnuma sauciens:

—     Tad sameklējiet vismaz kaut ko!

—           Klajā laukā, vai? Kur tad lai ņem, kungs ?

—           Labi. Iziešu pats uz ceļa, kozi, atradīšu vismaz kādu meža vīģi …

Un divu savu mācekļu pavadībā viņš devās uz ceļa.

Gar ceļa malām zaļoja dārzi, kuros slēpās Jeruzalemes bagātnieku vasarnīcas. Daži koku zari liecās pāri žogiem un nokarājās uz ceļa. Jāpiebilst, ka pēc ebreju paražām ikvienam ceļiniekam ir tiesība remdēt izsalkumu un slāpes ar ceļmalas koku augļiem, ja koka zari sniedzas pāri žogam.

Pirmais tāds koks, ko Jēzus pamanīja, bija

lieliska vīģe. Izsalkušais baloža dēls gandrīz vai teciņiem traucās pie tās. Viņš pašķira zarus, pārmeklēja lapotni, bet, saki viens cilvēks, tur neatradās vairāk vīģu kā, teiksim, apsē.

Staigājošais Vārds, kā mums jau bijusi izdevība par to pārliecināties, neizcēlās ar piemīlīgu raksturu. Neatradis šai krāšņajā vīģes kokā nevienu vīģi, Jēzus kļuva zaļš aiz niknuma. Nolamājis gluži nevainīgo koku, viņš galu galā nolādēja to pēc visiem mākslas likumiem. Vīģes koks aiz pārbīļa tiidaļ sāka kalst.

Šis gadījums, starp mums runājot, vēlreiz apstiprina, ka tik ļoti rātnais baloža dēls dažkārt laida vaļā tādus zaimus, par ko viņu varētu apskaust ikviens trakojošs vājprātīgais. Starp citu, koks nepavisam nebija vainīgs, ka tajā nevarēja atrast augļus: gluži vienkārši, vēl nebija pienācis laiks! Nevajag aizmirst, ka tas norisinājās pirmdienā pirms lieldienām, bet vīģes, kā zināms, agrā pavasarī nenobriest nevienā zemē. Turklāt, ja jau Jēzus ar sava lāsta spēku varēja likt kokam nokalst, kāpēc tad viņš labāk nevarēja izmantot savas pārdabiskās spējas tiešā nolūkā? Būtu taču daudz humānāk, ja nelaimīgo un pilnīgi nevainīgo vīģes koku izgreznotu ar vienā mirklī nobriedušiem sulīgiem augļiem!

Redzams, Jēzum trūka laika padomāt par to. Viņš nolādēja vīģes koku, un tas nokalta. Neizdarīji man pa prātam, — tad še tev, dabūji!

Ir vērts citēt vārdu pa vārdam stāstu par šo notikumu, kā mums to vēstī evaņģēlists Marks:

«Un otrā dienā, kad tie no Betānijas izgāja, tad viņam gribējās ēst. Un, no tālienes redzēdams vienu vīģes koku, kam lapas bija, viņš nāca, vai viņš tanī ko atrastu. Un, pie tā piegājis, viņš neatrada nenieka kā vien lapas, jo nebija vīģu laiks.

Un Jēzus bilda un uz to sacīja: lai neviens mūžam vairs neēd augļus no tevis!» (Marks, 11. nod., 12,—14. p.)

Viņa amata brālis Matejs, kas šo gadījumu izklāsta aptuveni tāpat, vēl piebilst: «Un tūdaļ tas vīģes koks nokalta.» (Matejs, 21. nod., 19. p.)

Jēzum bija tāda oma, ka viņš nevareja valdīties: viņam vajadzēja tūdaļ doties uz Jeruzalemi un sarīkot tur skandālu. Tā nu viņš ieradās dievnamā un atkārtoja jau pirms trim gadiem izmēģināto izrādi: viņš nolamāja baložu un jēru tirgotājus par zagļiem un apgāza naudas mijēju galdus.

Svētā kompānija tobrīd jau bija nonākusi līdz galējībai un ar mieru darīt visu, lai tikai sadabūtu kaut mazliet ēdamā un naudas.

Pēc tam Jēzus vairuma dziedināja veselu baru tizlu un aklu. «Aklos un tizlos» — teikts evaņģēlijā. Neviens cits slimnieks vai kroplis todien netika dziedināts. Aizrādīsim, ka visā savā šāszemes dzīves laikā Jēzus netika iztaisnojis neviena kuprainā. Varbūt tie viņam derdzās? To neviens nezina. Tas ir svētais noslēpums.

Viens no baznīcas tēviem, kāds Ezebs, apgalvo, ka tai pašā dienā, tā sauktajā svētajā pirmdienā, mirrēm svaidītais dziedinājis arī kādu spitālīgo un turklāt izdarījis to, kā saka, neklātienē, ar vēstuli. Pie apustuļa Vīlipa ieradušies svešzemnieki un teikuši, ka vēloties redzēt Jēzu. Vīlips viņus noraidījis pie Andreja. Tas ziņojis Jēzum, un šis nelicis saviem apmeklētājiem ilgi gaidīt priekšistabā, bet tūdaļ lūdzis audiencē.

—    Ar ko varu pakalpot? — viņš jautājis.

—     Mūs atsūtīja mūsu valdnieks Abgars V, Edesas ķēniņš. Viņš jums piedāvā patvērumu savā ķēniņvalstī, ja nevarat satikt ar savas zemes varasvīriem.

Jēzus viņiem pateicies par tik laipnu piedāvājumu, taču atteicies no tā. Patiesi, ja viņš būtu bijis ar mieru, kas tad glābtu no grēku nastas cilvēku dzimumu, kurš iedrošinājies nobaudīt paradīzes ābolu!

Tad sūtņi paziņojuši, ka viņu kungs saslimis ar spitālību. Šī briesmīgā sērga nesaudzēja pat valdniekus, taču tiem vismaz bija viena otra priekšrocība: spitālīgus valdniekus arī tolaik nebāza karantīnā.

Jēzus steidzās nomierināt savus augstdzimušos apmeklētājus un iegalvoja, ka viņa augstība izveseļošoties tai pašā dienā, kad saņemšot viņa, Jēzus, atbildi.

Evaņģēlists Jānis piemin šo dižciltīgo svešzemnieku apmeklējumu, tikai viņš tos iztēlo par grieķiem, turpretim lizebs zvēr pie visiem svētajiem, ka tie bijuši ķēniņa Abgara V (pie reizes jāteic, ka par viņu neviens nekā nezina) sūtņi. Taču arī tam nav nekādas nozīmes.

Jānis vēl stāsta, ka tās pašas dienas vakarā bailes sagrābušas mūsu dievu to kungu:

«Tagad mana dvēsele ir satriekta …» viņš teica. «Tēvs, izpestī mani no šās stundas! bet tāpēc es uz šo stundu esmu nācis …» (Jānis, 12. nod., 27. p.)

Citiem vārdiem sakot: «Papucīt, vai nevarētu no tā kaut kā izlocīties? Nevar? Nu, tad neko darīt, lai notiek kas notikdams!»

Otrdien apustuļi atkal maķenīt pamēļoja par Jēzus nolādēto nokaltušo vīģes koku.

—    Vai re ko, — Pēteris ieteicās, — ne diena nav pagājusi!

—    Redzēju to šodien no rīta, — Bērtulis atsaucās. — Tā bija sausa kā skalu malka.

Sarunā iejaucās staigājošais Vārds:

—    Draugi! Ja jūsos ir ticība, tad jūs arī darīsit brīnumus, nemaz ne sliktākus par tiem, ko esat redzējuši. Galvenais — jābūt ticībai. Kamēr nesāksit šaubīties, varēsit ne vien nokaltēt vīģes kokus. Varēsit pat sacīt šim kalnam: «Celies no savas vielas un meties jūrā!» — un kalns tūdaļ iegāzīsies jūrā.

Apustuļi,ko sajūsmināja triks ar vīģes koku, jutās pārsteigti, uzzinājuši, ka arī viņi varēšot darīt tikpat varenus brīnumus. Izbrīnā

viņi paraudzījās uz Eļļas kalnu, un viņu prātu mulsināja doma, ka viņi varēšot sakustināt tādu milzeni. Mēģiniet uz mirkli iztēloties sevi viņu vietā.

Pret pusdienlaiku visa kompānija atkal devās lejup uz Jeruzalemi. Viņu barvedis vēl mazliet papļāpāja dievnamā, kā parasts, cenzdamies diskreditēt varizejus. Viņš tos salīdzināja ar cilvēkiem, kas vārdos kalpo dievam, bet patiesībā zemojas tikai savai pašu iekārei.

Viņš izstāstīja līdzību:

«Kādam cilvēkam bija divi dēli. Viņš aizgāja pie pirmā un sacīja:

—     Ej šodien strādāt vīnadārzā.

Tas atbildēja:

—    Tā kā negribas!

Bet pēcāk viņš to nožēloja un aizgāja.

Tos pašus vārdus tēvs teica ari otram dēlam. Tas atbildēja:

—    Tūdaļ, tēti'

Taču mierīgi jo mierīgi palika sēžam mājās.»

Tomēr, baidīdamies, ka varizeji nesapratīs pat šo tiešo mājienu, Jēzus steidzās precizēt savu domu:

«Patiesi, es jums saku: muitnieki un maukas drīzāk nāks dieva valstībā nekā jūs!» (Matejs, 21. nod., 31. p.)

Tā kā viņam arī tas šķita nepietiekami, viņš tūdaļ izdomāja citu līdzību, vēl apvainojošāku. Tajā viņš varizejus salīdzināja ar vīnakalna strādniekiem, kas nevis godīgi kopa

sava saimnieka vīnadārzu, bet gan apkāva visus viņa kalpus un pec tam nogalināja ari saimnieka dēlu. Taču atnāks vīnakalna saimnieks un savukārt apkaus visus nekrietnos vīnkopjus.

Beidzot viņš vēl izstāstīja pasaciņu par kādu ķildīgu bagātnieku. Šis kungs precējās. Kazās viņš ielūdza milzum daudz viesu. Kad dzīres jau sita augstu vilni, līgavainis pēkšņi pamanīja, ka viens no viesiem nav ģērbies parādes uzvalkā. Ko nu darīja mūsu jaunais vīrs? Viņš pasauca vergus, pavēlēja grābt ciet viesi, kas ar tādu necieņu bija izturējies pret viņu, sasiet tam rokas un kājas un iegrūst to cietumā, lai tur galējā tumsībā tas izbaudītu raudāšanu un zobu trīcēšanu.

Saniknoti par visiem šiem vārdu dzēlieniem pašās jūtīgākajās vietās, varizeji nosprieda atriebties Jēzum un devās pie Eroda piekritējiem. Tie ieradās dievnamā, izlikās esam savā starpā saķildojušies un tad pēkšņi piesitās nenogurdināmajam pļāpām un palūdza, lai tas viņus apgaismotu.

— Rabi, — pārspīlētā pazemībā viņi to uzrunāja, — mēs zinām, ka jūs daudzās lielās esat tik gudrs, kāda otra nav. Esiet nu tik laipns, paskaidrojiet mums: vai mums jāmaksā ķeizaram mesli vai nav jāmaksā?

Šoreiz lamatas bija viltīgi izliktas. Nosodīt meslu maksāšanu nozīmētu iegriezt Poncijam Pilātam, kas romiešu vārdā pārvaldīja Jūdeju. Pasludināt meslus par likumīgiem nozīmētu glaimot uzvarētājiem, bet apvainot jūdu patriotiskās jūtas.

Taču Jēzus tūdaļ uzminēja šo viltību.

—     Mazulīši! — viņš iesaucās. — Lai mani noķertu, jābūt gudrākiem. Atnesiet man monētas, ar kurām jus maksājat meslus!

Kāds viņam pasniedza dināru.

—     Nu, kas attēlots uz šās monētas, un kā vārds še iekalts? — Jēzus noprasīja.

—    Ķeizara! Ķeizara! — viņam korī atsaucās.

—    Tad nu dodiet ķeizaram, kas ķeizaram pieder, un dievam, kas dievam pieder.

Kas otram bedri raka, pats iekrita! Staigājošais Vārds gluži vienkārši apgāja jautājumu. Atbilde bija tik izvairīga, ka vairāk nav iespējams, tomēr tā bija frāze un vēl kāda! Tāpēc neizglītotais pūlis, kas visos laikos ir kritis un joprojām krīt par upuri skaļiem vārdiem, saņēma Jēzus atbildi ar vētrainiem aplausiem, kas pārvērtās par ovācijām.

Pēc Eroda piekritējiem pie Jēzus piegāja zaduceji — ietekmīgas jūdu sektas piekritēji.47 Viņi tam uzdeva šādu jautājumu:

—     Kādam zaducejam bija seši brāļi. Sis cilvēks apprecējās un nomira, atstādams sievu atraitnēs. Atraitne izgāja pie viena no nelaiķa brāļiem. Tas savukārt nomira. Atraitne izgāja pie trešā brāļa, pēc tam aiz tā paša iemesla pie ceturtā un tā tālāk. Iznākumā visi brāļi atdeva dievam savu dvēseli. Tad nu kuram viņa skaitīsies sieva, kad pastarā dienā visi brāļi celsies augšām?

Jēzus atbildēja:

—     Kad visi mirušie celsies augšām, tad vīriem nebūs sievu un sievām nebūs viru, jo visi tie bits kā eņģeļi debesīs. Tātad jums nav ko raizēties, nekādi sarežģījumi neradīsies.

Zaducejiem palīgā steidzās kāds skrīveris jeb rakstu mācītājs.

—     Skolotāj, — viņš teica, — ja nu jūs esat sākuši te risināt teoloģijas problēmas, tad atļaujiet jautāt — kuru no Mozus baušļiem jūs uzskatāt par pašu svarīgāko?

—     Pirmo bausli, — Jēzus atbildēja. «IJn tev būs to kungu savu dievu mīlēt no visas sirds un no visas savas dvēseles, un no visa sava prāta, un no visa sava spēka.» (Marks, 12. nod., 30. p.) Bet ir vēl ari otrs bauslis, tikpat svarīgs kā pirmais: «Tev būs savu tuvāku mīlēt kā sevi pašu.» (Marks, 12. nod., 31. p.)

—     Bravol — rakstu mācītājs iesaucas. — Lieliska atbilde!

Redzams, šis rakstu mācītājs necentās tā kā varizeji, zaducejj un Eroda piekritēji no stādīt staigājošo Vārdu grūtā stāvoklī. Jēzus ap šo laiku jau jutās noguris. Visi šie jautājumi viņam jau bija līdz kaklam.

Pievērsies ļaudīm, viņš uzbruka ienaidniekiem ar visu savas daiļrunības spēku. Pār varizeju galvām brāzās visi lamuvārdi, kādus vien viņš spēja atcerēties. Viņš aplēja tos ar samazgām, gāza tiem virsū dubļus, apspļaudīja tos un bradāja kājām. Viņš tos zākāja par «liekuļiem», «kas atraitņu namus aprij», «kas odus izkāš un kamieļus aprij», par «nobaltētiein kapiem, kas no iekšienes piepildīti ar miroņu kauliem un visādu negantību», par «čūskām un odžu dzimumu» utt. un beigās uzkrāva viņiem vainu par visām zemes virsū izlietajām nevainīgajām asinīm, sākot ar Abelu Taisno un beidzot ar Cakariju, Baraķijas dēlu.

Jūdi uzskatīja par visbriesmīgāko apvainojumu, ja kādu nosauca par Cakarijas slepkavu. Tas bija ļaunāk nekā nosaukt, teiksim, Donžuānu par einuhu. Izraēlieši atzina Cakarijas noslepkavošanu par vissmagāko noziegumu, par ko saniknotais Jahve sodījis Jeruzalemi. Un, lai gan Cakarija bija nogalināts aptuveni pirms simt gadiem, ebreji šo drausmīgo apsūdzību svieda acīs tam, ko ienīda.

Cakarija bija upurējošais priesteris. Cakarijas kolēģi to noklapēja, kad tas, izpildīdams dienesta pienākumus, tuvojās altārim. Tā nu viņa asinis joprojām kūsāja uz dievnama grīdas plāksnēm un nekādi nebija nomazgājamas. Kad ķēniņš Nebukadnecars ieradās templī, viņš ieraudzīja asinis kūsājam un visai izbrīnījās. Gribēdams iežēlināt taisnā asinis, ķēniņš nolēma atriebt viņu: pavēlēja atstiept šurp šai pašā vietā visus rabīnus un tos nokaut. Taču asinis nerima kūsāt. Ķēniņš pavelēja sagrābt bērnus, kas nāca mājās no skolas, un ari tos upurēja. Asinis kūsāja kā kūsājušas. Nebukadnecars atsauca jaunos priesterus un nokāva tos. Cakarijas asinis nerimās. Ap simttūkstoš upuru tomēr nejaudāja iežēlināt šā taisnā asinis. Tad Nebukadnecars piegāja pie slepkavības vietas un skaļā balsi sauca:

— Cakarij! Cakarij! Tu jau esi iznīcinājis savas tautas ziedu. Vai tiešām tu vēlies, lai es iznīdētu jūdus ar visām saknēm?

Tikai pēc šiem vārdiem asinis mitējās kūsāt.

Tāda ir leģenda par Cakariju. Kā redzat, nebija nekāds joks, ja kādu apsūdzēja par vainīgu viņa nāvē. Tāpēc varizeji, kas jau ne vienu reizi vien bija prātojuši izrēķināties ar Jēzu, tagad nolēma šo lietu vairs neatlikt.

Kamēr viņi pina intrigas pret staigājošo Vārdu, šis apustuļu pavadībā pastaigājās pa dievnamu, vērodams restaurācijas darbus. Uz kādas terases atradās upurtrauki. Kā zināms, šī paraža saglabājusies līdz mūsu dienām: daudzās baznīcās ir upurtrauki, kuros savāc ziedojumus dievmātes kapellai, aizlūgumam par netaisno dvēselēm, dievnama labošanai, semināra uzturēšanai, trūcīgo pabalstiem, mazo ķīnietēnu pievēršanai kristīgajai ticībai un dievs vien zin kam vēl, — nav iespējams nosaukt visus upurtraukus un ieganstus. Jeruzalemes dievnamā atradās trīspadsmit tādi upurtrauki, cits par citu lielāki, ar alkatīgi ieplestām rīklēm, kur ticīgie, platīdamies cits cita priekšā, meta lielas sudraba monētas. Bet tad pienāca nabadzīga sieviete un kaunīgi ieslidināja upurtraukā divas vara naudiņas viena kvadranta vērtībā, kā teikts evaņģēlijā, tas ir, aptuveni divdesmit kapeiku.

—    Vai redzējāt šo nabadzīgo sievieti? — Jēzus jautāja apustuļiem.

—    Jā, skolotāj.

—    Tad lūk, viņa deva vairāk par visiem bagātniekiem, jo tie dod savas bagātības pārpalikumu, bet viņa — kas zin? — varbūt atdeva savus pēdējos grašus, kas pašai bija vajadzīgi.

Būtu viņš gribējis stingri ieverot loģiku, viņš varētu piebilst, ka pat bagātnieki, kas atdod savus pārpalikumus, rīkojās daudz dāsnāk nekā viņš pats, jo nedz viņš, nedz viņa apustuļi vispār nekad neziedoja ne graša.

Uzrāpies uz sastatnēm, Jēzus paziņoja, ka dievnama būvi neesot vērts beigt, jo kādā jaukā dienā no tā ne akmens uz akmeņa nepalikšot. Šai gadījumā viņš nemeloja, jo tāds ir visu arhitektūras pieminekļu liktenis: lai tos celtu cik -stiprus celdami, tie nevar turēties pretim laika zobam.

Un beidzot, jau pret vakaru, Jēzus aizveda savus apustuļus uz Eļļas kalnu, ko, redzams, bija nolūkojis par naktsmītni. lokam apgūlās gultā, tas ir, izstiepās zālītē, viņš vēl izstāstīja pēdējo anekdoti.

Reiz dzīvoja desmit jaunavas, kam vajadzeja kāzās pavadīt savu draudzeni, kura precējās. Saskaņā ar paražu visas desmit vakarā atnāca uz līgavas māju. Taču lieta bija šāda: piecas no šīm jumpravām bija gudras, bet piecas ģeķīgas. Kā to liek paraža, ikviena atnesa sev līdzi eļļas lampiņu, lai tās gaismā pārlaistu nakti. Bet piecas ģeķīgās jumpravas bija aizmirsušas ieliet lampiņās eļļu. Un iznāca tā, ka līgavainis, svinēdams atvadas no vecpuiša dzīves, bija mazliet aizrāvies un ieradās tikai pēc pusnakts, kad visas jumpravas jau bija iemigušas. Tad atskanēja skaļš sauciens: «Brūtgāns nāk! Ejiet viņam pretim!» Desmit jumpravas visas reizē pielēca kājās, bet piecām, tām, kam nepietika eļļas, viņu lukturi jau bija nodzisuši.

—     Mīļās draudzenītes, — piecas ģeķīgās jumpravas lūdza piecām gudrajām, — dodiet mums kādu pilienu eļļas mūsu lukturiem!

—     Ko vēl negribēsit! — piecas gudrās jumpravas atcirta. — Un ja nu mums pašām nepietiks! Teciet labāk uz veikalu un nopērciet!

Piecas ģeķīgās jumpravas diedza pie eļļas tirgotāja. Bet tavu nelaimi! Kamēr viņas skraidīja šurp un turp, brūtgāns, piecas gudrās jumpravas un brūte bija iegājuši apartamentos, kāzas sākušās un nama durvis aizslēgtas, lai varētu dzīrot pēc sirds patikas, nebaidoties nelūgtu viesu. Pēc kāda brītiņa pie durvīm klauvēja: tās bija piecas ģeķīgās jumpravas, kas atgriezās, nopirkušas eļļu.

—    Kas tur ir? — jaunais vīrs jautāja.

—    Tās esam mēs, jūsu laulātās draudzenes piecas biedrenītes, — jumpravas atsaucās. — Jūs dzīrojat, mēs arī gribam būt pie jums.

—     Kur tad jūs agrāk bijāt, cālīši? — jaunais vīrs irgāja. — Tagad jau vēls, un es jūs nepazīstu.

Un viņš neatvēra tām durvis.

Visas šīs blēņas milzīgi uzjautrināja apustuļus.

Taču Jēzus negribēja, ka viņi aizmigtu ar rotaļīgām domām, tāpēc sāka sīki jo sīki stāstīt, kā pienāks pasaules gals. So pasaku visi zina.

Pēkšņi atvērsies kapi, visi skeleti apaugs ar miesu, izsvaidītie locekļi savienosies, un pat tie, kas pēdējo dusas vietu atraduši cilvēkēdāju vai plēsīgu zvēru vēderos, žigli vien izrausīsies no savām dzīvajām kapenēm, un tā visi iznāks dienas gaismā sveiki un veseli. Miljardiem miljardu cilvēku, visi, kas jebkad dzīvojuši zemes virsū, sapulcēsies vienā blivā šaurajā Jozavatas ielejā. Tad ieradīsies augstākais tiesnesis, sēdēdams uz mirdzoša mākoņa. Zibeņi Zibšņos un pērkoņi rūks, tikai lietus nelīs. Eņģeļi pūtīs taures, sacelsies elles troksnis. Tas nozīmēs, ka sākusies pastarā tiesa: «Piecelties! Tiesa nāk!» Tiesā ietilps viens vienīgs dievs tas kungs, bet, tā kā viņš ir trīsvienīgs, tad formalitātes būs ievērotas: viņš viens sevī iemiesos gan tiesnesi, gan piesēdētājus. Lietu izskatīšana neilgs ne sekundi.

—     Aitas pa labi! — tiesnesis iebrēksies. — Aži pa kreisi!

Izrādīsies, ka aitas ir visi tie, kam garīdznieki bijuši labvēlīgi, pārējie būs āži. Spriedums arī būs īss:

—     Svētītās aitiņas, — tiesas priekšsēdētājs sacīs, — kopš šā brīža un uz mūžīgiem laikiem jus mantojat debesu valstību ar visiem tās priekiem. Bet jūs, nolādētie āži, tikpat ilgi degsit ugunī un nekad neizvārisities paši savā sulā. Un velni, kuri jūs cepinās, ari degs tais pašās liesmās.

Par visu iepriekš izklāstīto var atrast ziņas pirmavotos. Kristus iejāšana Jeruzalemē aprakstīta Mateja evaņģēlijā (21. nod., 1. un 2. p.), Marka evaņģelijā (11. nod., 1. un 2.p.), Lūkas (19. nod., 29.-44. p. un 21. nod., 37. un 38. p.), Jāņa (11. nod., 55. un 56. p. un 12. nod., 12.—19. p.); vīģes koka nolādēšana — Mateja evaņģēlijā (21. nod., 18.— 22. p.), Marka (11. nod., 12.—14. p. un 20.—26. p.); skandāls dievnamā — Mateja evaņģēlijā (21. nod., 12.—17. p.), Marka (11.' nod., 15.—19. p.), Lūkas (19. nod., 45.—48. p.); grieķu vizīte pie Jēzus — Jāņa evaņģēlijā (12. nod., 20.—50. p.); līdzība par diviem dēliem — Mateja evaņģēlijā (21. nod., 28.—32. p.); līdzība par vīnakalna strādniekiem-slepkavām — Mateja evaņģēlijā (21. nod., 33,—46. p.), Marka (12. nod., 1.—12. p.), Lūkas (20. nod., 9.—19. p.); par ķeizara dināru — Mateja evaņģēlijā (22. nod., 15.—22. p.),

Marka (12. nocL. 13.—17. p.), Lūkas (20. nod., 20.—26. p.); zaduceju jautājums — Mateja evaņģēlijā (22. nod., 23.—33. p.), Marka (12. nod., 18,—27. p.), Lūkas (20. nod., 27.—39. p.); rakstu mācītāja jautājums — Mateja evaņģēlijā (22. nod., 34.—40. p.), Marka (12. nod., 28,—34. p.), Lūkas (20. nod., 27.—39. p.); varizeju zakāšana — Mateja evaņģēlijā (23. nod., 1.—36. p.), Marka (12. nod., 38,—40. p.j, Lūkas (20. nod., 45.—47. p.); atraitnes artava — Marka evaņģēlijā (12. nod., 41.—44. p.), Lūkas (21. nod., 1.—4. ]).); dievnama nopostīšana — Mateja evaņģēlijā (24. nod., 1. un 2. p.), Marka (31. nod., 1. un 2. p.), Lūkas (2.1. nod.. 5. un 6. p.); līdzība par gudrajām jumpravām un ģeķīgajām jumpravām — Matejā evaņģēlijā (25. nod., 1.—13. p.); pastarā tiesa — Mateja evaņģēlijā (25. nod., 31.—46. p.).

55. nodaļa PAR SEPTIŅARPUS

Tad viens no tiem divpadsmit, kas tapa saukts Jūdass Iskariots, pie tiem augstiem priesteriem nogājis, sacīja: ko jūs man gribat dot, tad es jums viņu nodošu? Tic tam iedeva trīsdesmit sudraba gabalus.

Un no tā brīža tas meklēja izdevīgu laiku, ka viņu nodotu.

Matejs, 26. nod., N.—16. P

Kaut velns viņu parautu! Kaut viņš izputētu! Lai viņš kaklu nolauztu! Lai viņš tupu rapu vazātos! …

Tādi novēlējumi skanēja Kaivasa pilī, kur bija sapulcējušies baznīcas varenie, varizeji un Eroda piekritēji.

Tas notika trešdien, dienu pēc tam, kad vispazemīgais Jēzus bija izgāzis pār viņiem lāstu straumi. Sevišķi trakoja varizeji: ar «kamieļu rijējiem» vēl varētu samierināties,

bet «nobaltotos kapus» viņi nekādi nespēja sagremot.

—     Nu jau trīs gadus mēs pulcējamies savrup, — iesāka viens no viņiem, kaulains, kārns dilda, — un savrup apspriežam, kā lai tiekam vaļā no šā trīskārt nolāpītā Jēzus. Un iznākums? Es jautāju: kāda jēga no visām mūsu pļāpām, ja Jēzus vēl šobaltdien pastaigājas brīvībā?

Viņa runā jaudās dziļš sarūgtinājums.

—     Mums vajadzētu mazāk tarkšķēt un vairāk darīt! — viņu atbalstīja kāds večuks drebelīgā balsī.

—    Pareizi! Labi teikts! — korī piebalsoja pārējie.

Kaivass, kas togad ar augstakā virspriestera tiesībām izpildīja priekšsēdētāja pienākumus, pieprasīja, lai visi apklustu.

—     Kungi, — viņš teica, kad sanāksme nomierinājās, — darīšanai, protams, ir savas priekšrocības, taču tā iepriekš gudri apsverama. Visi mūsu agrāk pieņemtie lēmumi liecina par mūsu nevaldāmo vēlēšanos rīkoties, bet tai pašā laikā bezgalīgā atlikšana un vilcināšanās pieņemto lēmumu izpildē tikpat neatspēkojami liecina par mūsu iecietību, humanitāti un žēlsirdību. Esam pierādījuši visai pasaulei, ka allaž esam bijuši un paliekam augstsirdīgi cilvēki, kas prot apvienot pienākuma jūtas ar apbrīnojami lielu pacietību. Bet šodien pat mūsu pacietības mērs ir pilns. Jēzus neķītrā mēļošana pārsniegusi katras robežas! Tāpēc lieku priekšā bez kavēšanās pieņemt neatliekamu lēmumu, kas šoreiz tiks izpildīts bez jebkādas atlikšanas un vilcināšanās.

—     Lieliski! Jauki! Beidzot taču! — viņu vienprātīgi atbalstīja visi sapulcējušies, izņemot Nikodēmu: tas vispār atzina par labāku atturēties un nekad neatkāpās no šā sava paraduma.

—    Kas vēl grib izteikties? — priekšsēdētājs Kaivass jautāja.

Piecēlās kāds varizejs.

—     Runājiet!

Noklepojies un izšņaucis degunu, varizejs sāka savu sakāmo:

—     Kungi, klaji redzams, ka mums darīšana ar visai bīstamu dumpinieku. Ar saviem dīvainajiem izlēcieniem viņš pratis savervēt veselu blēžu un vientiešu bandu: dažus pie viņa saista viņu netiklība, citus — neizmērojama muļķība. Šis neliešu bars šodien apdraud sabiedrisko kārtību un drošību, bet, saprotams, tas nemaz vairs nebūs bīstams, ja zaudēs savu barvedi. Tātad mums jāliek lietā visi pūliņi, lai musinātāju sagrābtu pēkšņi, nesaceļot aizdomas pārējos bandas locekļos. Bet, kad viņš būs mūsu rokās, mēs ar viņu žigli vien tiksim galā, jo nav tāda netikuma, kas viņam nepiemistu, un nav tāda mūsu kriminālkodeksā paredzēta pārkāpuma vai nozieguma, ko šis stulbenis nebūtu izdarījis.

—     Pareizi! Vareni teikts!

—     Viņš ir pārkāpis visus mūsu likumus, sākot ar pantu, kurā noteikts sods zīlniecēm un nākotnes pareģiem par sabiedrības uzticēšanās ļaunprātīgu izmantošanu, un beidzot ar dekrētu pret darbaspēka vervētājiem, kas dod melīgus solījumus. Rūs gauži viegli sastādīt apsūdzības slēdzienu: aizliegtas sapulces, atklāta un slepena ieroču nēsāšana, nekārtības uz ielām, slepena biedrība, nemieri, kas apdraud sabiedrības drošību, klaidonība, manifestācijas ar lozungiem un simboliem, kuros propagandēta nepaklausība, ubagošana, apvainojoša rīcība, aicinājumi uz noziedzīgiem aktiem, naida un savstarpēju nesaskaņu kurināšana, aģitācija pret likumīgo varu, zādzības, krāpšana, kulta kalpu apvainošana, valsts reliģijas izsmiešana, personīga īpašuma apdraudēšana, amorāla uzvedība, aicinājumi ārdīt ģimeni, mēģinājums gāzt pastāvošo valsts iekārtu, likumā par noziedzīgu kvalificētas rīcības aizstāvēšana, tirdzniecības brīvības apdraudēšana, pretošanās varas iestādēm un tā tālāk un tamlīdzīgi … Tāpēc, kungi, pieņemsim taču vienprātīgu lēmumu: tūdaļ pēc lieldienām iepriekš minētais Jēzus sagrabjams un notiesājams bez kavēšanās. Esmu beidzis, kungi. Pateicos par uzmanību.

Saviļņotajai auditorijai vētraini aplaudējot, runātājs apsēdās, un Kaivass sapulces vārdā viņam pateicās.

—    Jūs izteicāt visu mušu jūtas, — viņš apliecināja. — Pieņemiet manus vissirsnīgākos

apsveikumus. Nedomāju, ka vispār kāds varētu atspēkot lik pārliecinošus un loģiskus argumentus, tāpēc lieku jūsu ierosinājumu uz balsošanu.

— Pareizi! Balsot! Balsot! —Tātad visiem, kas vienis pratis ar to, ka iepriekš minētais Jēzus tūdaļ pēc lieldienām apcietināms un nododams kompetentu izmeklēšanas orgānu rokās, jāiemet biļetens ar vārdu «par». Ja nu tomēr kāds — lai gan tādai varbūtībai es neticu — nesaskatītu iepriekš minētā Jēzus rīcībā nekā noziedzīga, lai tas uzraksta «pret».

Sinedrija balsu skaitīšanas komisijas locekļi iznēsāja pa rindām urnas, un drīz vien priekšsēdētājs Kaivass pasludināja balsošanas rezultātus.

Klausījās: Ierosinājumu apcietināt minēto Jēzu tūdaļ pēc lieldienām. Ieradušies — 247 cilvēki Balsošanā piedalījās — 247 cilvēki Par ierosinājumu nobalsoja — 247 cilvēki Pret — 0 cilvēki Atturējās — 1 cilvēks

Nolēma: Pieņemt ierosinājumu vienbalsīgi. Atturējās, pats par sevi saprotams, nesatricināmais Nikodēms. Lai nu bijis ka būdams, šoreiz sarunas beidzās ar taustāmu rezultātu: lika pieņemts nepārprotami skaidrs lēmums. Tā izpildi uzdeva augstākajam virspriesterim, un tas jau grasījās paziņot sapulci par slēgtu, kad vardu lūdza dievnama sardzes kapteinis.

Viņš teica, ka viņam esot ārkārtīgi svarīgs ziņojums, un visi iatkal apsēdās savās vietās.

—    Kaptein, — Kaivass jautāja, — vai jūsu jaunā ziņa attiecas uz jau vairākkārt pieminēto Jēzu?

—    Tieši tā, attiecas!

—    Lieta tāda, ka šobrīd mēs, redzat, interesējamies tikai par šā musinātāja rīcību. Bet, ja attiecas, tad runājiet.

—    Priekšsēdētāja kungs, jūs vairākkārt esat pavēlējuši man un maniem brašajiem puišiem aizturēt minēto Jēzu. Bet vai jums zināms, kālab neesam līdz šim varējuši izpildīt jūsu pavēli?

—    Protams, ir zināms. Jūs gājāt pēc viņa ar vislabākajiem nodomiem, bet ikreiz ieradāties brīdī, kad viņš teica sāvas runas, un jūs apbūra viņa tarkšķēšana — starp citu, tāpat kā daudzus manus neizglītotos tautiešus, — un jūs vienkārši aizmirsāt uzrādīt viņam apcietināšanas mandātu. Bet vai vērts pieminēt vecas lietas? Jūs taču jau apsolījāt izmantot pirmo iespēju un rīkoties ātri un noteikti…

—    Pirmo jau nu gan, pirmo, priekšsēdētāja kungs. Tikai atļaujiet man maķenīt paskaidrot. Runa nav tikai par to, ka mūs nobūra viņa runas, kā jūs sakāt…

—    Apbūra.

—     Piedodiet, es nesapratu …

—     Es teicu «apbūra».

—     Apbūra vai nobūra, tas man vienalga.

Tātad lūgtu piedošanu, runa nav par to, bet gan par to, ka ikreiz, dodami pavēles, jūs uzstājīgi prasījāt, lai mēs izvairītos no skandāla, bet, tā kā persona, ko vajadzēja aizturēt, ikreiz atradās diezgan liela ļaužu pūļa ielenkumā, bija jābaidās, ka ar kādu neparedzētu paņēmienu tā mācēs aizlavīties prom, un tāpēc …

—    Tuvāk pie lie.tas!

—     Es jau tieši to saku, lūgtu piedošanu, priekšsēdētāja kungs un augstā sapulce, es jau saku: un tāpēc šobrīd ir pats visvairāk piemērotais, tas ir, labvēlīgākais brīdis …

—    Ko jūs, vai grasāties apcietināt Jēzu pašās lieldienu svinībās?

—    Tieši tā, priekšsēdētāja kungs, tas ir, nē … Te, vai zināt, ir viena smalka padarīšana . ..

—     Paskaidrojiet, bet īsāk!

—   Tieši tā, priekšsēdētāja kungs … Nu, rau, viens no šās bandas …

—     Kādas bandas?

—     Minētā Jēzus bandas, velns lai parauj!

—     Nu, kas tad ir?

—     Es jau saku, te ir viens tāds, kā lai jums pasaka .. . nu, vispār viņš piedāvājas izdot noziedzīgo personu rīt vai parit, kā jums patiksies, un tādā vietā, kur nebūs pūļa, tas ir, minētās personas dzīves vietā … tas ir, nevis dzīves vietā, jo tai tādas nav; gribēju teikt: tālu no visādām skandalozām saiešanām, uz pakalna, kur tā mitinās… tas ir, nevis

mitinās, protams, bet … nu, vispār skaidrs, cs zinu, ko gribu teikt.

—           Mēs ari sapratām, ko jūs gribējāt teikt, kaptein.

—    Pateicos, priekšsēdētāja kungs.

Kaivass uzrunāja sapulcējušos.

—    Ko jūs par to domājat? — viņš jautāja.

—           Ja ir iespējams apcietināt Jēzu tūdaļ un bez sevišķa trokšņa, tad vajag to darīt. — atsaucās viens no virspriesteriem. — Bet vispirms derētu noklausīties to bandas locekli, kas ar mieru izdot savu vadoni taisnajai tiesai.

—    Gluži manas domas, — Kaivass teica.

—           Viņš jau ir šeit, — piebilda sardzes kapteinis.

—    Vediet viņu iekšā!

Cilvēks ienāca.

—     Kā tevi sauc?

—    Jūdass, jūsu augstība.

—    Vai tu esi šā Jēzus biedrības loceklis?

—           Esmu viens no tiem divpadsmit, ko viņš dēvē par apustuļiem.

—     Kas tevi dzina pamest savu barvedi?

Redzat..*, iesaistījos viņa kompānijā,jo

allaž alku būt brīvs, pilnīgi neatkarīgs. Viņa runas man patika, viņš solīja mums bezrūpīgu un laimīgu dzīvi . . . Vēlāk ievēroju, ka šis pļāpa ir ikdienišķs blēdis. Tad vēl, nu jau vairākkārt viņš mums piedāvājis nobaudīt viņa miesu un asinis, bet man tas derdzas . .. Sen jau esmu sapratis, ko šis puisis gudro!

Viņš grib, lai viņu pasludina par Izraēla ķēniņu knūsu cienījamā monarha viņa majestātes Eroda vietā … Bet es nevēlos iejaukties polilikā. Lai nu viens saka: sacelšanās! Jābūt aklam un kurlam, lai nesaprastu, ar ko tas viss beigsies … Turklāt viņš mums liek zagt… Vej, gluži nesen, pagājušo svētdien, viņa dēļ iepināmies īstā krāpšanā …

—    Krāpšanā?

—    Nūja, viņš lika mums nozagt ēzeli, lai ar to iejātu Jeruzalemē.

—    Tātad ēzelis bija zagts?

—     Nu, vai tad viņam ir vispār kaut kas savs? Ēzeli aizvedām no kāda ciema … Tāpēc, saprotiet paši, man pietiek visu šo triku, un es uzskatu par savu pienākumu izdarīt valdībai pakalpojumu. Varu parādīt jums vietu, kur viņš slēpjas, un pa! varu aizvest lurp dievnama sardzes vadu, kad satumsīs, vai arī no rīta tā paagrāk, iekam nav uzaususi gaisma. Te nav ko vilcināties!

—    Jūdas, izsakām tev pateicību un pieņemam tavu piedāvājumu.

—    Varat nešaubīties. Tikai vēlēšanās izlabot savu kļūdu un palīdzēt taisnajai tiesai . . .

—    Skaidrs, skaidrs! Cik gribi par pūlēm?

—    Ai kungi, kā jūs varējāt tā domāt?…

—    Par katru pakalpojumu pienākas atlīdzība. Cik augstu vērtē savu?

—    Domāju, ka četrdesmit sudraba gabalu …

—    Stop, neaizraujies! Vidējs vergs šobrīd

maksā astoņdesmit sudraba gabalu. Man šķiet, ka par tādu noziedznieku kā Jēzu visaugstākā cena ir ceturtdaļa verga vērtības. Teiksim: divdesmit sudraba gabalu.

—    Kungi, man netik kaulēties. Vienosimies par vidējo.

—    Tas ir, par trīsdesmit sudraba gabaliem?

—    Tieši tā.

—     Lai notiek, sit saujā!

—     Kad varēšu saņemt šo pieticīgo summu?

—    Ej pie kasiera, viņš tev noskaitīs pilnā apmērā.

Pēc piecām minūtēm Jūdass saņēma savus trīsdesmit sudraba gabalus. Viens sudraba gabals tolaik bija vienu franku divdesmit piecus santimus vērts, kas aptuveni atbilst tagadējām divdesmit piecām kapeikām. Tātad mūsu dievu to kungu Jēzu viņa laikabiedri novērtēja par septiņarpus (skaties Mateja evaņģēlijā, 26. nod., 1.—5. p., 14.—16. p., Marka evaņģēlijā, 14. nod., 1. un 2. p. un 10. un 11. p. un Lūkas evaņģēlijā, 22. nod., 1.—6. p.).

56. nodaļa ĢIMENES PRIEKI AR KĀJU MAZGĀŠANU

Jēzus, zinādams, ka 1as tēvs viņam visas lietas bija devis rokās un ka viņš nācis no dieva un aizies pie dieva, ce|as no vakariņa, novelk savus svārkus un, priekšautu ņēmis, ar to apsējas.

Pēc viņš ūdeni lej traukā un iesāk tiem mācekļiem kājas mazgāt un tās žāvēt ar to priekšautu, ar ko viņš bija apsējies.

Jānis, 13. nod., 3.—5. p.

Ceturtdienas rītā Pēteris un Jānis uzrunāja Jēzu:

— Paklau, saimniek, — viņi ieteicās, — nu jau gan būtu pienācis laiks parūpēties par lieldienu pusdienām. Kur sarīkosim savas Belzacara dzīres? 18

—   Nolādēts, pats vēl nezinu! Pagudrosim …

—    Par Jeruzalemi nav ko domāt! Tur mūs sagaidīs ar rungām un mietiem, bet tev vispār ir bīstami parādīties pilsētā.

—   Nieki! — Jēzus apgalvoja, jo viņam bija savs plāns. — Klausieties, ko jums teikšu. Esiet tik nuļi un nokāpiet lejā pilsētā. Kad nonāksit Jeruzalemē, uzmanīgi vērojiet garāmgājējus, kamēr ieraudzīsit cilvēku, kas nesīs uz galvas ūdens krūzi. Ejiet šim cilvēkam līdzi…

—   Un tālāk?

—   Viņam līdzi ieiesit mājā …

—   Saprotams, un tālāk?

—   Jūs jautāsit, kurš ir nama saimnieks, un teiksit viņam tā: «Cienījamais, ir situsi mūsu lielā rabi, mūsu skolotāja stunda. Esiet tik laipni un parādiet telpu, kur mēs varētu apmesties.» Tad viņš jums parādīs zāli, augstieni griestiem, plašu, paklājiem izgreznotu un jau laikus uzkoptu. Tur sagatavojiet visu, kas vajadzīgs dzīrēm.

Jānis un Pēteris paklausīja.

Pa ceļam uz Jeruzalemi viņi lielīja Kristu:

—  Saki, ko gribi, bet otra tāda kā mūsu šefs neatradīsi visa pasaulē!

—  Kas tiesa, tas tiesa, viņš vienmēr kaut ko izdomā.

Pie pilsētas vārtiem viņi pamanīja cilvēku ar krūzi uz pleca: tas nāca no Ziloas fldenstvertnes.

—  Tas ir tas, kas mums vajadzīgs!—apustuļi nosprieda.

Viss norisinājās tā, kā Jēzus bija paredzējis. Apustuļi par to nemaz nebrīnījās: viņi

jau saka pierast pie visādiem brīnumiem, kas sakumā sacēla viņos tādu sajūsmu.

Mājas saimnieks atzinās Jānim un Pēterim, ka pats viņš esot dedzīgs Jēzus pielūdzējs un ka ļoti priecāšoties par iespēju nodot nācarieša rīcībā savu lielo zāli.

Vēl šobaltdien musulmaņi, kam pieder Jeruzaleme, rāda kristīgo svētceļniekiem kādu vietu, kur savā laikā, tā viņi apgalvo, bijusi māja, kurā Jēzus pusdienojis pēdējo reizi. Kristīgo svētceļnieki ir apmierināti. Viņi skatās uz šo vietu, skūpsta zemi un dod naudu viltīgajiem musulmaņiem.

Lai gan šodien tur nekas nav pāri palicis ka vien tukša vieta, turklāt visai apšaubāms, ka tur būtu atradusies slavenā dzīru zāle, tomēr teologi sīki apraksta šo istabu. Tā bijusi zāle ar velvētiem griestiem un balsinātām sienām. Vidū stāvējis zems, spilgti izrakstīts galds, ko no trim pusēm apņēmušas diezgan platas ložas viesiem. Uet no ceturtās — brīvās puses galdam piekļuvuši kalpi ar ēdieniem un dzērieniem. Galds bijis domāts trim personām. Jēzus tovakar ieradās savu mācekļu duča pavadībā.

Tikpat labi teologi informēti arī par to, kā svētā kompānija izvietojusies pie galda.

«Jēzus,» apgalvo abats Fuārs, «ieņēma vietu vidu, Jānis atlaidās pa labi no viņa, un tam vajadzēja tikai atmest galvu, lai noliktu to uz skolotāja krūtīm. Pēteris sēdēja līdzās iemīļotajam skolotājam, bet Judass — blakus Jēzum.»

Tātad svaidītais atradās starp Jūdasu un mazuli Jāni.

Bum! Bum! Bum! Bum! Bum!

Šoreiz tiešām stunda bija situsi. Jēzus jutās līksmā omā. Viņš lieliski zināja, ka viņam vajadzēs izciest veselu sēriju visai nepatīkamu pārbaudījumu, taču šobrīd viņš domāja vispirms par uzkožamajiem.

—           Sirsnīgi esmu vēlējies ēst kopā ar jums lieldienu maltīti, — viņš teica, — iekam es ciešu par jums.

Viņš jautri pacēla biķeri, piepildīja to un, pieskāries ar lūpām vīnam, laida biķeri apkārt.

Kalpi ienesa lielu bļodu ar ūdeni, lai varētu apmazgāties. Jēzus piecēlās.

—           Nē, — viņš teica, — rokas mazgāt nevajag!

—           Pec paražas taču visiem jāmazgā rokas, — kāds apustulis iebilda.

—           Un kas par to? Es izdarīšu paražās labojumu.

To teicis, viņš atrotīja piedurknes — kā apgalvo daži teologi, pat esot novilcis tuniku un palicis līdz viduklim kails, — paņēma dvieli un ar ūdens bļodu tuvojās Pēterim.

—           Kas nu būs? — Pēteris brīnījās. — Ko tev no manis vajag?

—    Ciet klusu! Tūliņ nomazgāšu tev kājas.

—     Mazgāsi man kājas?!

—    Jā. Noaujies.

Pēteris novilka sandales un izstiepa savas ķepas, kas bija melnas kā sēru vēsts.

—           Jā, tik netīrus nagus pat es neesmu redzējis, — Jēzus atzinās. — Te vajadzēs papūlēties.

Pēteris samulsis pierāva kājas.

—            Nē, kungs, — viņš murmināja. — Neļaušu tev tik ļoti pazemoties un skrāpēt man nost netīrumus … Nē, nē, nekādi

—            Labi jau, labi, pietiks niķoties! Tu nemaz nesaproti, ko gribu darīt, tāpēc lūdzu, netraucē mani!

—     Nē, nē un nē!

Tad, lai salauztu Pētcra-Akmens pretošanos, Jēzus teica:

—           Tu negribi? Jo ļaunāk tev. Taču brīdinu: ja neļausi man nomazgāt tev kājas, tad pēc nāves tu netiksi pie manis debesu valstībā.

—            Velns lai parauj! — vecais Pēteris iebrēcās. — Tādā gadījumā esmu ar mieru. Vari mazgāt man ne tikai kājas, bet arī rokas un galvu, un …

Taču Jēzus ieskatīja par vajadzīgu atvēsināt sava apustuļa pārlieko dedzību.

—           Tam, kas mazgāts, vajag tikai noskalot putekļus no kājām, — viņš aizrādīja, — jo tas jau tāpat viss ir tīrs.

Šī kāju mazgāšanas epizode evaņģēlijā aprakstīta visos sīkumos.

Pēc tam kad baloža dēls bija noskrfipējis netīrumus no Pētera varžacīm, nāca kārta pārējiem apustuļiem. Visi bez izņēmuma lika pakļauti šai higiēniskajai operācijai.

Mums, grēcīgajiem, smiekli nāk, to lasot. Šī netīro kāju mazgāšanas aina rada mūsos tikai jautrību, bet vienā otrā jūtīgākā — riebumu. Tas, protams, tāpēc, ka mēs neticam baloža dēlam. Toties Bosiē 49 , kam ticības atliku likām, šās epizodes dēļ nonāk ekstāzē.

«Lieciet vērā,» viņš raksta savās «Pārdomās par evaņģēliju», «lieciet vērā, ka Jēzus visu darīja pats! Viņš pats novelk savas drānas, pats paņem dvieli, pats ielej ūdeni bļodā — visu to pats savām rokām, dievišķīgajām rokām, kuras vajadzēja tikai uzlikt, ar kurām vajadzēja tikai pieskarties, lai izdziedinātu slimu vai uzmodinātu mirušu! Un, lūk, ar šīm rokām viņš ielej ūdeni bļodā, mazgā un slauka saviem mācekļiem kājas.»

Jo šai kāju masveida mazgāšanai, izrādās, ir sava īpaša nozīme, kas mums, nekaunīgajiem skeptiķiem, sātana bērniem, nav saprotama. Mazgādams apustuļiem kājas, Kristus, izrādās, nomazgājis reizē arī visus viņu grēkus.

Bet tādā gadījumā Kristus pie viena nomazgāja arī Jūdasa lielo nodevības grēku, — viņš taču arī Jūdasam iztaisīja pedikīru! Jeb vai uz Iskariotu tas neattiecas? …

Beidzis mazgāt saviem apustuļiem kājas. Jēzus atkal atlaidās guļvietā.

Vai zināt, ko es nule darīju? — viņš uzrunāja mācekļus.

—    Protams, sasper jods! Tu nomazgāji mums kājas.

—     Vienu acumirklīti! Ļaujiet pateikt līdz galam … «Jūs mani saucat par mācītāju un par kungu, un tas pareizi runāts, jo es tas esmu. Ja tad es, jūsu kungs un mācītājs, jūsu kājas esmu mazgājis, tad ari jums būs cits citam kājas mazgāt. Jo es jums priekšzīmi esmu devis, lai jūs darāt, kā es jums esmu darījis.» (Jānis, 13. nod., 13.—15. p.)

(Par visu to skaties Mateja evaņģēlijā, 2G. nod., 17.—20. p., Marka evaņģēlijā, 14. nod., 12.—17. ]>., Lūkas evaņģēlijā, 22. nod., 7.—18. p. un tā paša Jāņa evaņģēlijā, 13. nod., 1.—20. p.)

—     Bet tagad, — Jēzus nobeidza, — mani draugi, nodosimies tai jaukajai nodarbībai, kuras dēļ esam sapulcējušies.

Un visi sāka cītīgi kustināt žokļus.

57. nodaļa KRISTUS MIESA UN ASINIS JEB NE ZIVS, NE GAĻA

Un viens no viņa mācekļiem sēdēja pie Jēzus krūtīm, to Jēzus mīlēja.

Tad Sīmanis Pēteris šim met ar acīm. lai vaicā, kurš tas esot, no kā viņš runā.

Un tas, plelocīdamies pie Jēzus krūtīm, uz viņu saka: kungs, kurš tas ir?

Jēzus atbild: tas ir tas, kam es to kumosu Iemērktu došu. Tad viņš iemērc to kumosu un dod to Jūdasam, Sīmaņa dēlam. Iskariotam.

Jānis, 13. noti., 23,—26. p. . f

Lauzdams maizi kumosos, tas kungs Jēzus iegrima domās par to, ka viņa kaimiņš pa kreisi — Jūdass neapšaubāmi grasās viņam iegriezt. Baloža dēls nolēma likt šim saprast, ka viņš, Jēzus, nemaz nav tik dumjš un, ja atļaus sevi notvert, tad tikai pats aiz sava laba prāta.

Pa tam pie galda vērpās saruna par laiku, tas ir, par neko.

Jēzus atgādināja saviem apustuļiem, ka tuvojas lieli notikumi.

—     Mēs šeit mielojamies un ne par ko neraizējamies, vai nav tiesa? — viņš bilda. — Tad nu, rau, iekam jūs skatīsit rītausmu, bet es dienasvidu, notiks kaut kas tāds, ko vēl neviens nav redzējis, ticiet man! Veco svēto grāmatu grabažu kaudzē ir viens otrs pareģojums, kam jāpiepildās. Es jums saku: tas, kam jānotiek, notiks bez vilcināšanās. «Tas, kas ar mani savu roku mērc bļodā, tas mani nodos.» Saku jums to tagad tālab, lai pēcāk, kad pareģojums piepildīsies, jūs cits citam varētu atgādināt: «Vai tu re! Mūsu Jēzus tiešām nav no tiem, kas šauj greizi!»

To teicis, viņš pašķielēja uz Jūdasu, bet šis izlikās, ka nebūtu mājienu sapratis.

—    Patiesi, patiesi es jums saku, — Jēzus turpināja, — viens no jums mani nodos, tas, kas šodien kopā ar mani ēd.

Apustuļi, gaužām izbrīnījušies, saskatījās.

—    Tu nu gan laikam smejies, kungs, — viņi teica, — neviens no mums tevi nenodos. Tu tikai joko!

—   Atvainojiet, man prāts uz jokiem nenesas, — svaidītais atcirta.

—    Kurš tad tas ir? Vai tikai ne es? Kurš? — apustuļi sāka cits par citu klaigāt.

Jēzus atbildēja:

—    Tas ir viens no divpadsmitiem. Viņš mērc savu roku bļodā reizē ar mani. Viņš tad arī mani nodos maniem ienaidniekiem.

Jādomā, ka tai mirklī ne jau Jūdass viens pats mērca savu maizes kanci aizdarā, jo pretējā gadījumā visi tūdaļ noprastu, ka runa ir tieši par viņu, un viņam tovakar droši vien klātos plāni.

Bet Jēzus turpināja savu atmaskošanas gājienu.

—     Ko tad jūs gribat? — viņš skaidroja. — Tas ierakstīts debesīs. Es un mans dievs tēvs jau aizlaikus esam sastādījuši plānu. Esmu izraudzīts par upuri, un turklāt man jākrīt par upuri nodevībai. Citas izejas nav. Bet vai tam, kam vajag mani nodot! Tam cilvēkam būtu labāk, ja viņš nemaz nebūtu dzimis!

Jūdass, kā to labi var iedomāties, jutās kā uz karstām oglēm. «Lai velns paliek par kamandeķi!» viņš prātoja. «Vai tiešām šis būtu kaut ko uzodis?»

Lai izdibinātu, kā izturēties, Jūdass noliecās pie Jēzus un iečukstēja tam ausī:

—   Saki, kungs, — vai es nebūšu tas, kas tevi nodos?

Jēzus tāpat čukstus atbildēja:

—    Tu teici, Jūdās, tu tas esi.

Nodevējam ģīmis izstiepās garš. Viņš vairs

nešaubījās, ka tūdaļ viņu galīgi atmaskos un sados pēc nopelniem. Bet, redzēdams, ka baloža dēls cieš klusu un, liekas, negrasās atdot viņu pārējiem bandas locekļiem, lai tie viņu saplosītu, Jūdass kļuva mundrāks. Savā prātā viņš droši vien nodomāja: «Tiešām gan, ja jau Kristus nolēmis izdarīt tā, lai es viņu nodotu dievnama apsardzei, tad tas nozīmē, ka viņam bijuši savi apsvērumi, tāpēc man nav ko kautrēties. Kas zina, varbūt sirds dziļumos viņš pat priecājas par tādu iznākumu? Tā kunga ceļi ir neizdibināmi. Šai gadījumā es esmu tikai rīks dieva rokā. Tāpēc, iekam nav piepildījies no augšas dotais norādījums un iekam vēj neesmu nospēlējis savu lomu, vajag pa krietnam iedzert un iekost.»

Un, tā prātodams, viņš iekampa krietnu malku vīna. Starp citu, Jūdass ne vien dzēra, bet arī ēda par trim, nebēdādams nenieka, īsi sakot, viņš vienīgais no visiem apustuļiem izrādīja pienācīgo cieņu lieldiensvētku galdam.

Kad dzīres nāca uz beigām, Jēzus pasniedzās pēc kāda garena maizes klaipiņa uz galda un atlauza no tā knicīti.

«Pasaulīti» apustuļi nodomāja. «Vai tiešām viņš vēl nav paēdis? Ir nu gan ēstgriba!»

Visi blenza uz svaidīto.

Bet šis pacēla nolauzto maizes gabaliņu un teica:

—     Esmu jums jau sen sacījis, ka manas asinis patiešām var pielīdzināt dzērienam, bet miesu — gaļai un ka pienāks diena, kad jūs dzersit manas asinis un ēdīsit manu miesu. Tad. rau, es jums saku, tā diena ir klāt.

—     Kungs, apžēlojies! — apustuļi sāka vaimanāt vienā balsī, starp citu, gan ne visai ticēdami šiem vārdiem, jo bija jau pieraduši pie sava vadoņa jokiem.

—   Jā, jā, man tiešām ir tas gods jums paziņot: tā diena ir klāt.

Apustuļi jutās pārsteigti.

—    Tomēr neuztraucieties, — Kristus turpināja. — Nelikšu jums dzert no manām vēnām un uzkost bifšteku no maniem … hm-hm … Vai redzat šo gabaliņu maizes?

—    Redzam!

—    Tad, rau, šī maize ir mana miesa. Protams, pēc izskata neatgādina gaļu, taču nevajag uzticēties mānīgajai ārienei. Sis gabals maizes, par ko var domāt, ka tā ir parasta, kaimiņu maiznīcā izcepta maize, īstenībā ir mana miesa. Apēdiet to, un jūs būsit baudījuši manu miesu. Un neboliet acis — runāju pavisam nopietni!

Tad viņš pagriezās pret Jāni un Pēteri:

—    «Ņemiet, ēdiet, tā ir mana miesa!» Sakošļājiet un norijiet, taču nevis pa kripatai, bet visu uzreiz!

Un viņš lika ikvienam apēst gabalu maizes.

Te nu jums ir vēl viena scēna, kurā mēs, grēcinieki, redzam tikai dīvaini izkropļotas domas un jūtas. Turpretim svētuļi ir pārliecināti, ka Jēzum neesot ne prātā nācis ņirgāties par saviem apustuļiem.

Pēc tam svaidītais ņēma savu biķeri un sāka melst par to tādas pašas aplamības:

—    Dzeriet visi, jo tā ir mana asins, lai gan jums šķiet, ka tas esot vīns. Bet īstenībā tās ir manas asinis, kas izlietas par jums. Un tāpēc neraustiet degunus un dzeriet, dzeriet, draugi, manas asinis — tām ir brangi laba garša!

Apustuļi nomierinājās. Tādas asinis viņi varētu izdzert ne vienu vien litru, tāpēc neviens nebija ilgi pierunājams.

Tā uz gadu simtiem tika nodibināts svētā vakariņa rituāls. Tieši uz šo evaņģēlija fragmentu balstās garīdznieki, lai būtu iegansts ik rītu, brokastis gaidot, iedzert kādu malciņu baltā vīna un reizē rādīt tādu ģīmi, it kā viņi pildītu kādu noslēpumainu mistēriju, kas vienkāršajiem mirstīgajiem nav aptverama.

Tad Jēzus piemetināja:

—     Kad manis vairs nebūs jūsu vidū un kad jūs gribēsit atcerēties savu dārgo skolotāju, tad dariet tā, kā esmu jūs mācījis, tas ir, iedzeriet un uzkodiet, un tā būsit mani pieminējuši.

Jādomā, ka baloža dēls nevarēja atturēties un deva vēl vienu mājienu par nodevēju, kas atradās lai pašā zālē, jo Pēteris gribēja noskaidrot šo jautājumu līdz galam. Tai mirkli, tā stāstīts evaņģēlijā, Jānis, ko Jēzus mīlēja vairāk par visiem, izstiepās savā guļvietā un uzlika galvu skolotājam uz krūtīm.

Pēteris iegrūda Jānim ar elkoni sānos un iečukstēja viņam ausī:

—    Tā kā tu esi viņa mīlulis, tad pajautā: kurš tad no mums ir nodevējs?

Jānis, pieglaudies Jēzum, klusītiņām atkār toja jautājumu.

—          Mani nodos tas, kam es došu bļodā iemērktu maizes kumosu, — tas kungs Kristus atbildēja tā. lai viņu varētu sadzirdēt tikai Jānis.

Jūdass pat nenojauta, ka šoreiz skolotājs tik nepārprotami uzradīs viņu vienam apustulim. Tāpēc, kad Jēzus viņam pasniedza maizes gabalu, viņš mierīgi pieņēma cienastu.

«Ak, nelietis!» Jānis droši vien savā sirdi izsaucās.

Tomēr mīļotais māceklis atzina par labāku savu sašutumu paglabāt pie sevis: evaņģēlijā nekur nav teikts, ka viņš būtu kaut mēģinājis atmaskot savu liekulīgo kolēģi.

Bet laiks gāja, nakts satumsa, bija jau vēls. Jēzus gribēja ar visu to drīzāk tikt galā:

—     Paklau, tu! — viņš. uzrunāja Judasu. — Ja tev kas darāms, nav ko vilcināties. Ej un dari!

—    Par ko tu runā, ak kungs? Un tu man saki kaut ko tādu! …

—     Labi labi, ej, kur tev ejams, un žiglāk!

Mācekļi izdzirda Jēzus pēdējos vārdus, taču

nodomāja, ka viņš uzdevis Jūdasam nopirkt vēl kaut ko svinībām: tieši Jūdasa rīcībā jau atradās visas kompānijas kopējā kase.

Vienīgi Jānis būtu varējis saprast, kas patiesībā notiek. Viņš redzēja, ka Jūdass, saņēmis maizi no Kristus rokām, tūdaļ piecēlās un izgāja laukā. Tagad viņu nekas vairs neturēja. Uzveicis pēdējos sirdsapziņas pārmetumus, viņš steigšus pagriezās uz dievnama pusi.

Kad Jūdass bija aizgājis, saruna pie galda atsākās no jauna.

Jēzus deva apustuļiem pēdējās pamācības. Viņš nosauca tos par saviem bērniem un runāja par vietu, kurp došoties un kurp neviens nespēšot viņam sekot.

Pēteris, kas visu laiku nebija palaidis garām neviena tosta, jutās jau, kā mēdz teikt, pilnās burās.

—     Kas tā par vietu, kurp mēs nespēsim tev sekot? — viņš iebrēcās. — Nav tādas vietas zemes virsū! … Vej, es, piemēram, zvēru, ka nepametīšu tevi ni par ko! Kurp tu iesi, turp iešu arī es … Kur tu būsi, tur būs arī Pēteris … Kopā ar tevi uz dzīvību un nāvi!… Tūkstoš velnu! Saki tikai vienu vārdu, un es miršu par tevi!

Baloža dēls paraustīja plecus.

—     Pasarg dievs, kāds entuziasms! — viņš norūca. — Labi, ka visu to zinu jau laikus… Ja es paļautos tikai uz tevi, mīlulīt, tad maniem ienaidniekiem nekā nebūtu ko darīt. Bet es ceru vienīgi pats uz sevi … Man vajag sevi ziedot. Un esinu ar mieru to darīt …

—     Ka es izputētu tepat uz vietas! — Pēteris nerimās klaigāt. — Kas tad tas par upuri, ko nevar atcelt?!… Zvēru, iešu tev līdzi ir cietumā, ir nāvē!

—    Diezgan, Pēter, pietiek plātīties …

—    Kungs, nesaki tā! …

-— Labāk klausies, ko teikšu! Iekam gailis dziedās, tu jau šodien mani trīsreiz aizliegsi.

—     Ko vēl neizdomāsi! Es lak …

—     Bet es tev saku, Pēter, ka tā tas notiks.

Nezinādams, ko atbildēt, Pēteris nodūra

galvu.

Taču sevī nolēma pierādīt skolotājam, ka tas gauži maldās un, bez šaubām, pienācīgi nenovērtē viņu, Pēteri.

Jēzus atkal uzdeva apustuļiem jautājumu:

—            Kad sūtīju jūs uz Galilejas kalniem bez naudas, bez apaviem un pat bez ceļakules, vai jums kaut kā trūka, ja neņem vērā šos sīkumus?

—     Nē, kungs.

—           Tad rau, tagad tas, kam ir ceļakule vai maiss, lai ņem to, bet tas, kam nekā nav, lai pārdod visu, pat savas drānas, un lai nopērk sev zobenu, jo drīz sāksies tāds tušiņš! . . . Un tai dienā piepildīsies pravietojums par Izraēli.

—    Kāds pravietojums?

—           Nu tas, ka mesija tiks pielīdzināts laupītājiem.

—           Nebaidies! Mēs tevi aizstāvēsim! Vai redzi, mums jau ir divi zobeni!

—            (), tad jau tiešām vairāk, nekā vajadzīgs, — nomurmināja Jēzus un nobeidza: — Esam patērzējuši, un gana. Bet tagad iesim ieelpot svaigu gaisu.

(Skaties Mateja evaņģēlijā, 20. nod., 21.— 29. p., Marka evaņģēlijā, 14. nod., 18.—25. p., Lūkas evaņģēlijā, 22. nod., 19.—23. p. un Jāņa evaņģēlijā, 13. nod., 23.—38. p.)

58. nodaļa KAS IELIETS, TAS JĀIZDZER

Un viņš novērsās no tiem akmens metiena tālumā un. cclos nometies. lūdzās un sacīja: tēvsl ja tu gribi, tad ņem šo biķeri no maniml tomēr ne mans. bet tavs prāts lai notiek.

Bet viņam viens eņģelis no debesīm parādījās un viņu stiprināja.

Lūka. 22. nod., 41,— 43. p.

Bet tagad iesim ieelpot svaigu gaisu, — Jēzus teica un devās uz durvīm.

Mācekļi sekoja skolotājam. Nakts bija brīnišķīga. Svaidītais veda visu kompāniju pa ceļu uz Eļļas kalnu.

Iedams viņš turpināja sarunu ar saviem apustuļiem. Viņš tik ilgi stāstīja tiem par savu dievišķīgo papiņu debesīs, ka Vīlips, būdams ziņkārīgs kā klostera novice, neizturēja un noprasīja:

—           Bet vai nevar dabūt redzēt to tavu tētiņu, par ko tu tik daudz runā?

—           Paskaties uz mani, Vīlip, — Jēzus atteica.

—    Skatos, kungs. Un kas tad ir?

—    Ko tu redzi?

—     Kā tā — ko? Protams, tevi!

—           Labi teikts, mans draugs. Tad nu zini^ kas mani redz, tas …

—    Ko «tas»?

—    Tas reizē redz arī manu tēvu.

—     Nu, ja tu tā apgalvo, ticu tev.

Tad Jēzus, būdams viens veselais kopā ar savu tēvu dievu, — kurš, starp citu, nebija viņa tēvs, jo viņa īstais papiņš bija balodis.— tad rau, Jēzus salīdzināja sevi ar īstenu vīnogulāju. Evaņģēlists Jānis stāsta par šo runu, kas palikusi staigājošā Vārda pēdējā publiskā uzstāšanās.

—           Esmu īstens vīnakoks, — paziņoja kādreizējā galdnieka pēctecis.

Pēc tāda apgalvojuma var domāt, ka citi vīnogulāji nemaz nav īsti. Vai redzat, ir īsti vīnogulāji un ir viltoti! Saprotams, Jēzus sevi ieskaitīja neviltoto vīnogulāju kategorijā.

—            Bet, ja es esmu īstens vīnakoks, — viņš apgalvoja, — tad mans tēvs ir vīnadārznieks. Kā īstenam vīnakokam man, protams, ir zari un atzari [23] . bet ne jau katrs zars dod augļus.

Tad nu mans tēvs nocērt visus zarus, uz kuriem nebūs vīnogu. Lai zars nestu augļus, tam jāturas tuvāk pie paša vīnogulāja. Jūs, draugi, esat mani zari, tad nu turieties mana vīnakoka tuvumā. Bet kas to nedarīs («kas nepaliek iekš manis»), tas «ir izmests it kā kāds zars un ir sakaltis; un tie top sakrāti un ugunī iemesti un sadedzināti» kā veci neauglīgi vīnogulāji.

Cik dziļa doma, vai nav tiesa? Cik lieliski vārdi dieva mutē! Tiešām gan, reliģija ir brīnišķīga lieta! Ja kāds no maniem lasītājiem alkst baudīt šo daiļrunas paraugu pilnā mērā, tad viņš to var atrast Jāņa evaņģēlija 12.— 16. nodaļā.

Nobeidza Jēzus tā:

— Man vēl daudz kas jums sakāms, bet žēl, ka laika maz, un turklāt jūs tagad nespējat visu aptvert.

Gluži jēdzīgs apsvērums!

Šai brīdī skolotājs ar mācekļiem sasniedza lejas tiltu pār Ķīdranas upi, kur sākās ceļš uz Ģetzemani. Jēzus vēlreiz raidīja savam tēvam saucienu, pārgāja pār tiltu un nonāca uzkalna pakājē. Līdz šim laikam tur atrodas vārgs dārziņš ar septiņiem nīkulīgiem olīvkokiem. Kristīgie svētceļnieki, kas atbrauc uz Jeruzalemi, pārliecināti, ka šie septiņi koki saglabājušies no tiem laikiem, kad evaņģēlisti sita krustā krietno dieva dēlu. Tieši šo vietu arī sauc par Ģetzcmanes dārzu vai vienkārši

par Ģetzemani, kas senebreju valodā nozīmē «olīvju spiestuve».

Jēzus uzaicināja savus mācekļus piesēst un atpūsties.

—            Krēslus nevaru jums piedāvāt, — viņš atvainojās, — tāpēc pasēdiet tāpat zemē un papļāpājiet. Es tikām pielūgšu dievu, bet man tad jābūt vienam. Pēc dažām minūtēm būšu jūsu rīcībā.

Tad padomājis piemetināja:

—            Starp citu, tā: jūsu ir vienpadsmit, par trim ceturtdaļām vairāk, nekā vajag. Palieciet astoņi te, bet trīs — Jāni, Pēteri un Jēkabu ņemšu sev līdzi kompānijas pēc.

Nosauktie apustuļi atstāja ierindu un sekoja Jēzum. .

Sai mirklī — par to visi evaņģēlisti, lai cik tas dīvaini, ir pilnīgi vienis prātis, — Jēzus sajuta skumjas, kas līdzinājās pirmsnāves mokām.

Viņš uzrunāja Jāni, Pēteri un Jēkabu:

—           Nezinu, kas man vainas, bet jūtos visai nelāga …

—           Varbūt esi ieēdis par daudz? — minēja Pēteris.

—    Tad nē jau, nojaušu …

—     Kas tad tev kaiš, kungs?

—            Šoreiz mana stunda paliesi ir situsi… Velna milti! Pavisam maz prieka . . .

—     Skolotāj, varbūt varēsim tev līdzēt?

—            Nē, draugi. Es jums saku: mans tēvs sūtīs kādu no saviem eņģeļiem, un tas man

pasniegs biķeri ar diezgan rūgtu dzeramo. Protams, jūs varētu ievilkt no šā biķera pa malciņam, taču par to nav ko domāt! Šis sāpju biķeris paredzēts man vienam …

Teikdams šos vārdus, viņš bija skumjš kā iepērts suns.

Evaņģēlijā apgalvots, ka mācekļi nekad neesot redzējuši viņu tik samulsušu: «…un iesāca baiļoties un trīcēt» (Marks, 14. nod., 33. p.).

Šo aprakstu varētu aizstāt ar lakoniskāku: «Viņam trīcēja bikses.»

Jēzus uzrunāja savus ceļabiedrus.

—    Palieciet šeit nomodā un lūdziet dievu,— viņš nomurmināja.

Tad, pagājis nostāk no viņiem akmens sviediena attālumā («akmins metiena tālumā…» Lūka, 22. nod., 41. p.), nometās ceļos, krita uz vaiga un lūdzās.

—     Tēvs! Tēvs! — viņš sauca, griezdamies pie Cēbaota tētiņa. — Baidos, ka, uzņemdamies mocības šeit, zemes virsū, esmu pārvērtējis savus spēkus. Gribēju izciest visas mokas, pat vienu otru spīdzināšanu, kas būtu saistīta ar pāris belzieniem, bet tagad, kad zinu, kas mani gaida, no sirds nožēloju, ka esmu atstājis debesis, un nepavisam nevēlos iemiesoties savā draugā — svētajā garā!

Te no debesīm nolidoja eņģelis, nesdams rūgtas dziras pilnu kausu. Jēzus izmisumā smagi nopūtās.

—    Paklau, — eņģelis viņam teica, — tu taču pats tā gribēji. Neviens tev nelika līst cilvēka ādā, lai izbaudītu visas tās nepatikšanas, ar kurām tu jau esi iepazinies. Bet tagad visas ciešanas, kas tev paredzētas, jau ierakstītas likteņu grāmatā. Tur vairs nekā nevar darīt.

—     Tēvs, mans tēvs, ja arī esmu bijis muļķis, tad tas tomēr nav iemesls sodīt mani bez jebkādas žēlastības! … Tēvs, mans tēvs, lūdzu tevi, atbrīvo mani no manām saistībām!

Un viņš enerģiski atstūma biķeri, ko sniedza eņģelis. Tomēr debesu sūtnis neatlaidās:

—     Attiecībā uz tavām ciešanām, tas ir, mokām, tu esi parakstījis kontraktu. Līguma izpildes termiņš ir klāt. Vārdu vajag turēt, Jēzu, — tu taču esi parakstījis dokumentu! Ja tu neizcietīsi visas norunātās mocības, kontrakts tiks lauzts un tevi pasludinās par bankrotējušu.

—     Ak vai! — dieveilvēks dvesa. — Tad būšu apkaunots … Labāk gan izdzert šo biķeri, lai cik tas būtu rūgts … Ai tēt, tētiņ, lai notiek tavs prāts, nev.is mans!

Eņģelis pasniedza viņam kausu, un Kristus ievilka malku rūgtās dziras.

—    Br-r-r! Ir nu gan derdzīga!

Un viņš pielēca kājās, briesmīgi saviebies.

«Jēzus atgriezās pie saviem mācekļiem, meklēdams pie viņiem mierinājumu un atvieglojumu ciešanās, taču sajutās vēl vairāk pamests un vientuļš,» aizrāda dievbijīgais koinentators.

Pēteris, ka tonakt bija ieķēris maķenīt par daudz, krāca kā prūšu zaldātu vads. Jēkabs, kas plātījās ar savu vīrišķību, un Kristus mīļotais māceklis Jānis piebalsoja Pēterim un skaļi krāca pasvilpodami un aizvilkdamies. Citā vietā un cilā laikā būtu itin patīkami un pat pamācīgi klausīties šo trio, bet Jēzus saskaitās.

«Ir nu gan cūkas!» viņš nodomāja. «Lūdzu viņus neatstāt mani vienu, lugt dievu kopā ar mani un palikt nomodā, bet viņi… Nule apliecināja tādu uzticību, tādu dedzību, bet, tikko pagriezos sāņus, jau tūdaļ sāka krākt kā zāģeri. Un vēl lielījās ar savu izturību un drošsirdību . .. Kāda iedomība! Vai tad tie ir cilvēki? Gatavie seski, vairāk nekas!»

Jēzus sāka bez kautrēšanās grūstīt Pēteri.

—     Ei, Sīmani Pēteri, vai guli?

Pēteris paslējās, acis berzēdams:

—     Kas ir? Ko gribi? Ko vajag?

—    Tas esmu es, tavs skolotājs un dievs … Es, Jēzus!

—    Jā, jā, zinu … Ko tev vajag? Ar ko varu pakalpot?

—     Ne ar ko. Gribēju tikai pārliecināties, vai tu neguli, vai esi nomodā un skaiti lūgšanas, kā es tevi lūdzu …

—    Protams, kungs … Esmu nomodā … un lūdzu dievu. Es domāju par tevi.

—     Labāk jau ciet klusu! Tu tā krāci, ka nedzirdētu pat pērkonu rūcam, ja šobrīd saceltos negaiss!

—          Goda vārds, kungs… Es tikai nupat, nupat iesnaudos.

—    Stāsti to kādam citam!

—    Zvēru tev, skolotāj …

—           Nezvēri: tā tu palielini savu grēku. Un tavi kolēģi? … Ari nolikušies pampt! Ir nu gan man labi mācekļi!

Jēzus pamodināja Jēkabu un Jāni un ņēmās abiem mazgāt galvu:

—           Es jums saku: esiet nomodā un lūdziet dievu! Man visādā ziņā jāzina, ka jūs esat kopā ar mani. Palieciet nomodā, lai nekristu kārdināšanā.

Pēteris būtu varējis viņam iebilst: «Tieši gulēdami mēs vismazāk riskējam krist kārdināšanā!»

Taču viņš nekā neatbildēja.

—            Gars ir stiprs, bet miesa vāja, — Jēzus secināja un atgriezās iepriekšējā vietā.

Acīm redzot, viņš vēl nebija daudzināto rūgto biķeri iztukšojis līdz galam.

Redzēdams šo neapetitlīgo kausu, dievcilvēks atkal sāka" vaikstīties un vaimanāt:

—            Mans kungs dievs, kāda briesmīga ķēpa! O-la-lā, būtu zinājis, kas mani gaida, kad ielīdu savas jaunavīgās mātes šķīstajā klēpī, neparko nebūtu darījis tādas muļķības! Bet, galvenais, jau tagad paredzu: cilvēkiem ne prātā nenāks pateikties man par to, ka ziedoju sevi. .. Tēvs, mans tēvs, vāc prom šo pretīgo suslu! .. .

Bet eņģelis negāja nekur un joprojām sniedza viņam liktenīgo biķeri.

—     Dzer, Jēzu, dzer! — viņš centās svaidīto pierunāt. — Kas ieliets, tas jāizdzer. Tu tā kā tā netiksi vaļā, tad jau labāk izdarīt to žiglāk. Mirst taču tikai vienreiz!

—      Zinu, esmu dzirdējis šīs pasakas, mans eņģeliskais draugs, bet stāsti tās kādam citam. Tu tā runā, lai saldinātu man rūgto malku, taču pats netici nevienam savam vārdam.

Un Jēzus sāka trīcēt pie visām miesām. Tomēr drīz vien viņš mazliet atguvās un laida vaļā ar jaunu spēku:

—    Tēvs, mans tēvs! Ja šis biķeris nevar iet man secen, ka man tas nebūtu jādzer, tad lai notiek tavs prāts!

Vienā rāvienā viņš salēja nelaimīgo trauku sev rīklē, tā ka dibenā palika tikai rūgtas mieles.

Kad Jēzus atgriezās pie saviem mācekļiem, viņš tos atkal atrada guļam tāpat kā pirmoreiz. Atkal vajadzēja tos uzpurināt un kaunināt par necienīgo uzvešanos. «Un tie nezināja, ko viņam atbildēt,» norāda evaņģēlists Marks.

Jēzus trešoreiz devās prom. Eņģelis gaidīja viņu, uzstādams, lai baloža dēls izlaizītu pat biezumus, visu līdz pēdējam pilienam. Patiesi, tas nu bija par daudz! Pie reizes eņģelis izstāstīja Jēzum, kādas nepatikšanas gaidot viņu tuvākajā nākotnē, un Jēzus paziņoja, ka visas šīs ciešanas viņš gan nejaudāšot izturēt.

Tad viņš sarīkoja īstu histēriju, gluži kā kāda daiļava, kam pārlieku vāji nervi, un savu stundas ceturksni raustījās, sizdamies pret zemi kā asaris uz pannas.

—     Nē, nē, tas nu ir par daudz, mans tēvs! — viņš brēca, kratīdamies krampjos.

«Bet viņa sviedri kā asins lāses pilēja uz zemi,» apgalvo evaņģēlists Lūka (22. nod., 44. p.).

Taču eņģelis palika nepielūdzams.

—     Izlaizi visu! — tas uzbrēca un piespieda Jēzu norīt pašas rūgtākās mieles līdz pēdējam pilienam.

Tikai tad Cēbaota tētiņš beidzot iežēlojās par savu tā dēvēto dēlu. Kad biķeris bija tukšs, viņš sūtīja eņģelim labu domu.

Jēzus tobrīd atradās pilnīgā prostrācijā. Eņģelis pieliecās un iečukstēja viņam ausī:

—     Neesi nu muļķītis un nebojā sev nervus kāda plauku duča dēļ! Bijis tu vienkāršs mirstīgais, tad, protams, tev gan neklātos jauki, bet tu taču esi dievs! Vai esi to aizmirsis? Tātad tev vajadzēs ciest tieši tik daudz, cik tu pats gribēsi. Bet, ja tev tīk, vari nemaz neciest un tikai izlikties, ka uzņemies mokas par cilvēku dzimumu . . . Vai saprati?

Jēzus tūdaļ atžirga un pielēca kājās. Viņš pateicās eņģelim, kas īstā laikā bija atgādinājis viņa visvarenību un ar lepnu žestu pasludināja:

—    Tagad jūtu sevī spēku izciest jebkuras mocības!

Trešoreiz viņš atgriezās pie saviem mācekļiem, trešoreiz atrada tos krācam vēl dūšīgāk un trešoreiz ar pūlēm tos uzmodināja.

— Jūs esat nelabojami, — baloža dēls paziņoja. — Celieties, kaut jūs izputētu! «Celieties, eima; redzi, kas mani nodod, tas ir tuvu klāt.»

(Skaties par to Mateja evaņģēlijā, 20. nod., 36.—46. p.; Marka evaņģēlijā, 14. nod., 32.— 42. p.; Lūkas evaņģēlijā, 22. nod., 40.—46. p.; Jāņa evaņģēlijā, 15. nod., 1.—27. p.; 16. nod., 1,—33. p.; 17. nod., 1,—26. ,p.)

59. nodaļa NEPAREDZĒTS KAUTIŅŠ

Un viens no tiem cirta tā augstā priestera kalpam un tam to labo ausi nocirta.

Bet Jēzus atbildēja un sacīja: ļaujiet ir to, un viņš tam to ausi aizskāra un to dziedināja.

Un Jēzus sacīja uz tiem augstiem priesteriem un tiem kara virsniekiem pie Dieva nama, un tiem vecajiem, kas viņam bija nākuši virsū: jūs esat izgājuši it kā pret slepkavu ar zobeniem un šķēpiem.

Lūka. 22. nod., 50. —52. p.

ar jūsu atļauju atgriezīsimies pie neuzticīgā apustuļa Jūdasa.

Kā zināms, Jēzus diezgan skaidri izteica savu piekrišanu, lai Jūdass nodotu viņu augsto priesteru rokās, tāpēc Jūdass devās meklēt dievnama sardzi.

Ieraudzījis aizelsušos apustuli, svētās milicijas kapteinis satraucās.

—     Vai jau? — viņš vaicāja. — Tātad ņemsim viņu ciet šodien?

—           Nedrīkst zaudēt ne mirkli! — Jūdass at

trauca. — Jēzus nule beidza vakariņot un dodas uz Eļļas kalnu, tas ir, uz Olīvju kalnu: šī mazā pastaiga nepieciešama viņa gremošanai. Ja jums labpatiks man sekot, mēs viņu bez pūlēm notversim. Otras tādas izdevības vairs nebūs!

—    Tūdaļ sacelšu vadā kaujas trauksmi.

Savācis sardzi, kapteinis nokomandēja:

—     V-a-a-ads labo plecu uz p-r-r-iekšu, soļos … marš!

Sardzei nopakaļ vilkās daži atbildīgi sinedrija ierēdņi un augsto priesteru kalpi. Tā visa procesija nonāca pie Ģetzemanes dārza žoga. Te sardzes kapteinis saka raizēties:

—     Pag! pag! Kā tad mēs skrandaiņu pūlī pazīsim to kungu Jēzu?

—      Esiet tik laipni un neuztraucieties, — Jūdass viņu mierināja. — Tā būs mana darīšana. Ko es noskūpstīšu, tas būs šis cilvēks.

—    Skaidrs.

Vēl bija krēsla. Kareivji iededza lāpas un lukturus. Vientiesīgie apustuļi, ko šī iluminācija bija uzmodinājusi, naivi brīnījās:

—     Paskat vien! Kas tad tas par lāpu gājienu? Jādomā, kaut kur netālu ir kāzas, un viņi .grib godināt jaunuvi!

Tie pat nenojauta, ka jaunuves lomu toņa,kt vajadzēs tēlot baloža dēlam.

Turpretim Jēzus neloloja nekādas ilūzijas. Viņš zināja. Un mierīgi gaidīja, lai sardze ienāk dārzā.

Judass pa tam nolēma brīdināt sargkareivjus par aizturamās personas pārdabiskajām spējām. Lai nu maniem lasītājiem tas liksies cik dīvaini, taču fakts paliek fakts. Evaņģēlijā apgalvots, ka Jūdass, uzrunādams sardzes kapteini, teicis:

—     Esiet uzmanīgi! Viņš var darīt visādus brīnumus, tāpēc grābiet žiglāk viņu ciet, iekam viņš nav atjēdzies. Kad būsit viņu sagrābuši, viņš neko vairs jums nevarēs izdarīt, tad nekādas viņa dievišķās īpašības viņam nepalīdzēs. Bet rīkoties vajag mudīgi. Galvenais — sabrukt viņam virsū un grābt ciet, tiklīdz būšu viņu parādījis.

Tomēr viņš nepaguva īstenot savu plānu.

Tikko kareivji ielauzās dārzā, Jēzus izgāja viņiem pretim un jautāja:

—    Ko jūs meklējat?

Jūdass saprata, ka visi viņa aprēķini izjukuši, un klusēja, kā mēli norijis. Bet sardzes kapteinis, kam nebija nekā, ko slēpt, atbildēja:

—    Mums vajadzīgs Jēzus no Nacaretes.

Svaidītais paspēra soli uz priekšu un vienkārši teica:

—    Es tas esmu.

Viņa vārdi atstāja satriecošu iespaidu. Tos izrunādams, Jēzus izpiita elpu, un viss sardzes vads novēlās zemē, gluži kā sabrūk kāršu namiņš. Visi sagāzās vienā kaudzē. Nelaimīgie kareivji domāja, ka viņus trāpījis zibens. Zemē gulēdami, viņi bažīgi taustīja savas rokas un kājas un sačukstējās:

—    Tas tikai ir numurs! Roka tā kā būtu vesela . . . Bet kāja?

—    Un mana roka? Alia, te tā ir! …

—    Domāju jau, ka esmu miris …

Tāda gaušanās skanēja no visām pusēm. Jēzus smaidīja. Viņš tikai bija gribējis parādīt savu brīnumdarītāja spēku, un tas bija pilnīgi izdevies. Viņam šķita, ka vajag uzsvērt: ja arī viņš kritīs savu ienaidnieku rokās, tad tikai pats aiz savas labas gribas. Kad vēlamais rezultāts bija sasniegts, baloža dēls grasījās spēlēt savu lomu tālāk.

—    Sakiet taču galu galā, kas jums vajadzīgs! — viņš vēlreiz jautāja.

—    Mums vajadzīgs Jēzus no Nācaretes, — atkal atbildēja sardzes kapteinis.

—    Teicu jau jums, ka Jēzus no Nācaretes esmu es!

Šoreiz neviens nenokrita augšpēdus. Un sardzei vairs neradās nekādas šaubas. Tāpēc Jūdasam nemaz nevajadzēja skūpstīt savu skolotāju, kas jau divreiz pats bija policijai devies pazīstams.

Un tomēr dievnama kareivji jutās pagalam samulsuši. Likumu pārkāpējs, kas ar vienu elpas pūtienu var nogāzt zemē veselu vadu, viņiem, acīm redzot, šķita pārlieku bīstams.

—    Ja jums esmu vajadzīgs tieši es, — Jēzus turpināja, — ļaujiet maniem draugiem iet prom.

Sardze labprāt izpildīja viņa lūgumu. Un tad Jūdass, kas bija apsolījis noskūpstīt Jēzu, tuvojās baloža dēlam, cenzdamies izpildīt uzņemtās saistības, lai gan tādas maiguma izpausmes vairs nemaz nevajadzēja.

—    Skolotāj! — viņš izsaucās.

—    A, vai tu tas esi?

—    Jā, skolotāj, gribu no tevis atvadīties.

Un Jūdass nevis vienkārši paspieda Jēzum

roku, bet gan apkampa un noskūpstīja viņu. Jāteic, ka šis Jīidasa skūpsts bija gluži kā sinepes pēc pusdienām — absolūti lieks. Tomēr Jēzus to pacieta un tikai teica nodevējam:

—     Mans draugs, starp mums runājot, es ļoti labi zinu, ko nozīmē tavi apkampieni. Redz, mani jau tik viegli vis nevar apšmaukt. Zinu, kāpēc esi te ieradies, uu varu tev tikai just līdzi. Ar skūpstu nodot cilvēka dēlu, tas, vai zini, ir skaidri nepieklājīgi!

Pa to laiku kareivji ievēroja, ka Jūdass, par spīti savai nekaunībai, netika nogāzts zemē ne pirms, ne pēc nodevīgā skūpsta. Tāpēc viņi ne bez pamata sprieda, ka vairs nav ko bīties, un visi reizē traucās pie dievcilvēka, kas, redzams,-bija zaudējis savu visvarenību.

Zinām jau, ka apustuļiem uz vienpadsmit vīriem bija divi zobeni. Viens no šiem zobeniem piederēja Pēterim.

Un tā nu kāds, kas atradās kopā ar Jēzu un kam piederēja otrs zobens, prasīja:

—    Varbūt mirsim kā varoņi?

Jēzus nepaguva atbildēt, kad Sīmanis Pēteris jau laida savu ieroci darbā. Viņš gāzās virsū vienam no virspriesteru kalpiem, kas stāvēja tuvumā, un ar savu kāpostu kapājamo dzelzi nocirta tam labo ausi.

Evaņģēlijā atrodam nevainīgā upura vārdu: kalpu, kas zaudēja ausi, sauca par Malku.

ŠI izmisīgā pretošanās ar asinsizliešanu varēja radīt neparedzētus sarežģījumus. Saniknotie kareivji, atriebdamies par savu sakropļoto biedru, bez šaubām, būtu metušies apustuļiem virsū un trijās minūtēs pataisījuši tos par kotletēm, ja neiejauktos Jēzus. Un īstā laikā! Tikai pirms kāda brītiņa viņam aiz pārmērīga izbīļa bija uzbrukusi nervu lēkme, bet tagad viņš atguva visu savu agrāko aukstasinību un varēja nomierināt pārējos.

Piegājis pie Malkus, Jēzus pacēla no zemes nocirsto ausi, uzspļāva uz tās un pielika to pie nelaimīga kalpa galvas. Un — ai, brīnums!— auss tūdaļ pieauga un kopš tās dienas turējās savā vietā vēl ciešāk nekā agrāk.

Ja var ticēt evaņģēlijam, Malkus nav izrādījis brīnumdarim ne vismazāko pateicību, nav sacījis Kristum pat «paldies». Bet Jēzus, pievērsies Pēterim, tēvišķi norājis savu mācekli:

— Kas tad nu būs! Tu pretojies varas orgāniem? To es necietīšu! … Kāda tev daļa gar visu to, kas te notiek? Nu, mudīgi bāz zobenu makstī! Jo visi, kas zobenu ņem, tie caur zobenu tiks nomaitāti.

Pēterim šis aizrādījums šķita gluži nevietā. Viņš bija apliecinājis savu uzticību un centību. Viņš bija rādījis apustuļiem vīrišķības paraugu. Un nu par balvu viņam vajadzēja noklausīties saldskābas pamācības. Te apjuktu katrs. Nekā nesaprazdams, Pēteris iebāza zobenu makstī. Ja skolotājs liek, lai notiek tā, taču savā prātā viņš nodomāja:

«Ej nu cīnies par šito lopu! Ja mani vēlreiz lūgs viņu aizstāvēt, es par sevi negalvoju. Esmu gan iepinies! … Pie visiem jodiein, lai tagad ķepurojas laukā, kā pats prot!»

Ja Pēteris arī neizteica šos vārdus pilnā balsī, tad droši vien nomurmināja tos caur zobiem, jo Jēzus, lai darītu galu viņa burkšķēšanai, noskaldīja:

— Esmu pats pieteicies uz visām šīm nepatikšanām, saproti? Vai tiešām tu domā, ka es nevarētu no tām izvairīties, ja gribētu? Vai ari tu domā, ka es tagad nevaru izlūgties no sava tēva vairāk nekā divpadsmit leģionu eņģeļu, kas mani aizstāvētu? Bet visa nelaime tā: ja es iznīcināšu kareivjus, — un tas man ir viens spļāviens, — kā tad piepildīsies svētie raksti? Nē, to es nedarīšu, jo pareģojumam vajag piepildīties.

Šoreiz Pēteris nolēma, ka vairs neteiks ne pušplēsta vārda un nekustinās ne pirksta — lai notiek kas notikdams.

Arī kareivji noprata, ka, spriežot pēc dīvainā likumpārkāpēja dīvainajām runām, viņiem nekas nedraud un ka mierīgi var šo grābt ciet, nebīstoties par sekām. Tāpēc viņi ielenca Jēzu un cieši sasēja tam rokas ar virvēm.

Burzmā un jūkli baloža dēls pēkšņi pamanīja pūlīti senu paziņu no sinedrija. Jēzus uzrunāja tos.

—    Ko es redzu! — viņš izsaucās. — Jūs esat atnākuši ar zobeniem un nūjām kā pret laupītāju, lai mani gūstītu? Bet es taču katru dienu biju kopā ar jums dievnamā un mācīju, un jūs mani neesat gūstījuši. Tad rau, saku jums to, ko jau teicu Pēterim: «Lai piepildās tas, kas rakstīts!» Jo, ja es gribētu un neļautu piepildīties tam, kas ir piepildījies, tad visus šos rakstus un pravietojumus varētu izmest cūkām par pakaišiem!

Gluži dabiski, ka dievnama pastāvīgie apmeklētāji, izdzirduši tādus vārdus, apvainojās un sacēla briesmīgu brēku, gānīdami un zākādami Jēzu. Redzēdami tik vienprātīgu niknuma uzliesmojumu, apustuļi izbijās.

—    Mums laiks rīkoties, — kāds no viņiem bikli bilda.

—    Jā, pats īstais laiks …

—     Nu tad muksim!

Un viņi laida ļekas vaļā patiesi apbrīnojamā vienprātībā. Turpretim Jēzu sardze aizveda prom.

Tikai kāds jauneklis, tā liecina evaņģēlists Marks, starp citu, pat nenosaukdams jaunekli vārdā, sekoja skolotājam godbijīgā atstatumā. Tas bija kāds pusaudzis, kas dzīvoja Ķīdranas ielejā. Nakts vidū lielā trokšņa un skaļo kliedzienu pamodināts, viņš tūdaļ attapa, kas notiek, un izskrēja no mājas, paguvis tik vien kā apsegties, kā teikts evaņģēlijā,ar «audekli», redzams, uzmetis sev tuniku. Viņu pamanījuši, sardzes kareivji kļuva aizdomīgi.

— Kas tad tas vēl par puisi? — viņi sāka kurnēt. — Vai tikai viņš negrasās aizturēto atbrīvot? Tā ir tumša lieta. Paņemsim arī viņu pie reizes līdzi kopā ar šo nācarieti — tā būs drošāk!

Kareivji lūkoja notvert jaunekli, bet tas izlocījās kā zutis un, atstājis audeklu viņu rokās, aizloba, kāds no mātes miesām nācis.

(Skaties Mateja evaņģēlijā, 26. nod., 47.— 56. p., Marka evaņģēlijā, 14. nod., 43.— 52. p., Lūkas evaņģēlijā, 22. nod.,, 47.—53. p. un Jāņa evaņģēlijā, 18. nod., 2. -11. p.)

60. nodaļa GATAVOSIMIES LIET ASARAS UN VAIMANĀT

Bet tie vīri, kas Jēzu turēja, viņu apmēdīja un sita. Un tic viņu aizklāja un sita viņam vaigā, un viņam vaicāja, sacīdami: uzmini, pravietis būdams, kurš tevi sitis. Arī daudz citus vārdus tie uz viņu sacīja zaimodami.

Lūka. 22. nod., 63.—65. p.

Kad māmiņa Ieva kopā ar papiņu Ādainu, savu laulāto draugu, zemes paradīzē notiesāja ābolu, viņi nemaz nenojauta, kādas sekas būs šim mazajam piknikam dabas klēpī. Gluži tāpat, kad jauniņā Marija kopā ar svēto garu nobaudīja mazliet citas šķirnes ābolu, viņi nemaz nevarēja iedomāties, ka galantā flirta auglim, iznēsātam svētītajā klēpī, būs lemts izciest veselu virkni jo nepatīkamu pārdzīvojumu.

Tāpēc, kundzes, nekad neediet ābolus, jo nav zināms, ar ko tas var beigties.

Nebijis Ievas, nebūtu ari iedzimtā grēka problēmas. No otras puses, ja Joaķima meita nebūtu jokojusies ar balodi, tad nebūtu nedz Jēzus, nedz tā kunga ciešanu.

Taču kāda jēga nožēlot to, kas jau noticis? Kā sodu par zemes paradīzes iekšējās kārtības noteikumu pārkāpšanu, par ko, starp citu, cilvēku dzimums, kā zināms, jau bija bargi pārmācīts, mūsu dieva tā kunga dēlam vajadzēja izciest visdažādākās mokas, kuras viņš pats bija noteicis un laikus izraudzījies. Tāpēc meklējiet rokā tīrus kabatas lakatiņus. Jo tagad, mani draugi, vajag sagatavoties uz raudāšanu un zobu klabināšanu.

Rūpīgi sasieto Jēzu aizveda vispirms pie Annasa — Kaivasa sievastēva.

Lietodams vārdu «aizveda», neesmu izteicies visai precīzi. Kā stāstīts evaņģēlijā, mūsu visvareno kungu, debesu un zemes radītāju, vilkuši līdz pašām iepriekš minētā Annasa mājām, paskubinot ar belzieniem un kāju spērieniem. Bet, jo negantāk plosījās rupjie karavīri, jo vairāk priecājās visvarenais radītājs un līksmoja savā sirdi.

«Man nu gan ir paveicies!» viņš sev teica. «Kareiviši strādā uz goda! Trah!!! — ar dūri pa muguru . . . Bum!!! — ar zābaku mazliet lejāk . . . Tā vajag! Taisnīgs sods par apēsto ābolu … Un, ja Cēbaota tētiņš vēl joprojām nav apmierināts, tad viņam pats velns neizdabās!»

Annass nopratināja Jēzu, iztaujādams par doktrīnām, ko šis bija sludinājis.

Jēzus, cenzdamies izbaudīt pēc iespējas vairāk ciešanu, atbildēja viņam diezgan skarbi:

—     Tas, ko teicu, man bija jāsaka. Kālab tu jautā man? Prasi tiem, kuri dzirdējuši, ko es tiem teicu: tie visu zina.

Un viņš norādīja uz apkārt sanākušo pūli.

Tad kāds no klātesošajiem, apvainojies, ka viņu mēģina iepīt kaut kādā tumšā lietā, iegāza Jēzum kārtīgu pļauku pa dievišķīgo vaigu, teikdams:

—    Vai tā tu atbildi augstajam priesterim?

Pēc tāda argumenta svaidītais uzreiz at-

žirba un kļuva rāms kā jērs.

—    Ja esmu runājis aplam, — viņš nomurmināja, — tad parādi, ka aplam. Bet, ja pareizi, par ko tad tu mani sit?

Vajag atcerēties un vairs neaizmirst, ka Kristum bija divas būtības: dievišķā un cilvēciskā. Tieši tāpēc visā tā kunga ciešanu laikā redzam, ka viņš gan smejas par saviem ienaidniekiem, jo viņš ir dievs, kam nospļauties par visādām ciešanām, gan arī lokās sāpēs un kā cilvēks ilgojas tikai pēc tā, lai šī muļķīgā izrāde pēc iespējas drīzāk beigtos.

Jo svarīga teoloģiska problēma ir noteikt, kurā mirklī darbojusies Kristus dievišķīgā būtība un kurā — cilvēciskā. Divu būtību noslēpums ir ārkārtīgi juceklīgs un sarežģīts.

Starp mums runājot, — ceru, ka varu ar jums dalīties savās domās, draugi lasītāji? — bijis es viens no tiem veiklajiem vīriem, kas izdomāja kristīgo reliģiju, es neietilpinātu tajā ērmīgo dogmu par divvienīgo būtību. Es tikai pateiktu, ka kopš tā brīža, kad balodis iebāza jaunavas Marijas klēpī savu dievišķīgās trīsvienības kolēģi, šis zaudēja savu dievišķīguinu, lai atgūtu to tikai pēc nāves. Jēzus kungu visās viņa šaszemes gaitās es attēlotu kā vienkāršu, parastu cilvēku. Manā atveidojumā viņš nedarītu nekādus brīnumus, un ikreiz, kad darbības gaitā būtu nepieciešama dievišķīga iejaukšanās, šo lomu man sekmīgi nospēlētu pats Cēbaota tētiņš, pierādīdams mazticīgajiem, ka viņi ar Jēzu rīkojas uz vienu roku. Mans Jēzus, būtu ,es viņu izdomājis, par dievību pārvērstos atkal tikai tad, kad būtu ka cilvēks izlaidis pēdējo elpas vilcienu.

Nu, spriediet paši, vai var nopietni izturēties pret tā kunga ciešanām, ja pat garīdznieki apgalvo, ka baloža dēls bijis vienā laikā gan cilvēks, gan dievs un varējis pēc vēlēšanās vai nu. ciest mokas, vai arī nekā nejust!

Godīgi runājot, vajadzīga krietna deva muļķības, lai varētu sajust aizkustinājumu par ciešanām, ko pārdzīvo kāda neizprotama būtne ar tik selektīvu jutīgumu.

Annass tā arī nekā neizdabūja no mūsu pa pusei dieva, pa pusei cilvēka, kas bija ar virvēm nolīts kā pusžāvētā desa, un nosūtīja viņu tādā pašā veidā savam meitasvīram Kaiva sam.

Kaivass pēc dievnama sardzes kapteiņa brīdinājuma bija paguvis tikmēr sasaukt sinedriju, kam Jūdejā piekrita arī augstākās tiesas funkcijas. Šai sanāksmē ietilpa septiņdesmit viens loceklis pilnā kvoruma dienās, taču pietika arī ar divdesmit trim klātesošajiem, lai garīgā tribunāla lēmumi iegūtu likuma spēku.

Sinedrija vecākais jeb nazijs dažādu lietu izmeklēšanas laikā sēdēja uz īpaša paaugstinājuma. Ja viņa nebija klāt, viņu aizstāja augstākais virspriesteris, kas tika izvēlēts uz vienu gadu. Ap viņu uz spilveniem, ko nolika tieši uz zemes, puslokā novietojās pārējie tiesas locekļi. Šā pusloka galos sēdēja divi sekretāri. Viena pienākumos ietilpa pierakstīt apsūdzības, bet otra — sakopot visu, ko varēja teikt par labu apsūdzētajam. Pa labi no nazija atradās vēl viens svarīgs vīrs — sagans jeb tiesas tēvs, kas uzraudzīja diskusiju norisi, bet līdzās viņam — gudrie, tiesas pastāvīgie padomnieki. Jaunākie sardzes virsnieki ar virvēm un siksnām rokās apsargāja apsūdzēto, gatavi ik mirkli sasiet viņu, ja šis sadomātu pretoties. Kā redzat, viss norisinājās pēc stingriem noteikumiem, bez jebkādas patvaļas.

Ja var ticēt evaņģēlijam, tad tieši tāda izskatījās garīgā tiesa, kuras priekšā tika saukts Jēzus.

Jāteic, ka šai reizē dažam tiesas loceklim galīgi nekā nebija ko darīt: runa ir par sekretāru, kuram pienākums pierakstīt apsūdzētam labvēlīgās liecības. Spriediet paši: apustuļi visi kā viens aizlaidās lapās, un vairāk tur neatradās neviena liecinieka, kas varētu aizstāvēt mūsu kungu.

Rakstvedis sāka izsaukt apsūdzības lieciniekus. Tādu sanāca vesels bars. Šī grāmata sarakstīta stingri pēc evaņģēlija materiāliem, un lasītāji jau zina, ka Jēzus dzīve nepavisam nav atzīstama par nevainojamu, tāpēc tiesai ienākušās ziņas par apsūdzētā rīcību droši vien atstāia uz tiesnešiem pavisam nelāgu iespaidu. Kas attiecas uz viņa nekaunīgo plātīšanos, tad par to saradās vairāk pierādījumu. nekā vajag. Starp citu, divi liecinieki Jēzum atgādināja, ka šis vairākkārt dievnamā lielījies: varu, sak, noplēst dievnamu un trijās dienās to atkal uzcelt bez citu palīdzības!

Vai atceraties šo nolikumu? Tas kungs Kristus, kad juta pūla atbalstu, it bieži dižojās, ka viņam piemītot pārdabiska varenība un viņš varot izstrādāt visneticamākos trikus.

Liecinieki paskaidroja tiesai, ka tieši ar šādu lielīšanos Jēzus valdzinājis naivu muļķu pūli, kas ar mieru ticēt uz vārda pat visnekaunīgākajiem šarlatāniem. Lieciniekus nozvērināja.

— Ziniet, — Kaivass viņus brīdināja, — ja būsit melojuši, nevainīgā asinis kritīs uz jums un jūsu pēctečiem.

Tas bija parastais formulējums. Pēc ša svinīgā nobrīdinājuma liecinieki atkārtoja savus izteikumus.

Diezgan jocīgi, — ceru, lasītāji pratīs to novērtēt, — ka visi četri evaņģēlisti nosauc par viltus lieciniekiem šos cilvēkus, kas taču galu galā tikai atkārtoja to, par ko mazliet agrāk stāstīja paši evaņģēlisti!

Uz apsūdzību Jēzus neko neatbildēja.

Kaivass piecēlās un uzrunāja aizturēto.

—     Vai dzirdēji liecības? — viņš jautāja. — Vai tiesa, ka tu, ļaunprātīgi izmantodams tumšu ļautiņu uzticību, esi centies viņus maldināt, lielījies, ka tev piemītot pārdabiska varenība, un apsolījis trijās dienās atkal uzcelt dievnamu, ja tas sagrūšot? Vai tiesa, ka esi to teicis?

Jēzus joprojām klusēja.

—     Kāpēc tu neko neatbildi? — turpināja virspriesteris. — Ja esi to teicis, tad tas nozīmē, ka tu esi lielījies ar visvarenību. Lai izdarītu tādu brīnumu, jābūt pašam dievam vai vismaz dieva dēlam … Tāpēc es tevi zvērinu pie dzīvā dieva, saki mums: vai tu patiesi esi dieva dēls?

—    Esmu gan! —; beidzot atbildēja svaidītais.

Viņa vārdi sacēla sašutuma vētru. Augstākais virspriesteris un viss sinedrijs jutās apvainoti. Un nav grūti viņus saprast! Neviens no klātesošajiem nezināja notikumu ar balodi, un visi uzskatīja par Jēzus tēvu galdnieku Jāzepu. Tiesa gan, Jāzepam dzīvam esot, ļaudis runāja, ka viņam esot uzlikti ragi, taču nevienam ne prātā neiešāvās, ka ragus būtu uzlicis baložu sugas putns. Būtu Jēzus paskaidrojis, tad tiesneši vismaz zinātu, ar ko viņiem darīšana. Taču Jēzus ieskatīja par labāku noklusēt, ka jauko Mariju apaugļojis, atstādams viņu nevainīgu jaunavu, kāds balodis, tāds pats dievs kā Cēbaots, un ka viņš, Jēzus, tādējādi ir dieva dēls. Viņš par to neko neteica un palika pie sava. tā, gluži dabiski, pagalam nokaitinādams klātesošos.

KafVass vai plīsa aiz niknuma.

—    Jūs dzirdējāt, kā viņš zaimo dievu? — virspriesteris brēca. — Nē, vai jūs visi dzirdējāt? Patiesi, tas ir drausmīgi! Vai mums!

Un tad dievbijīgā niknumā Kaivass saplēsa savas drēbes. Sievietēm, kas atradās zālē, vajadzēja kaunīgi novērsties, lai neredzētu diezgan labi barotā svētā tēva gūžas, kas atklājās visu skatieniem.

Pārvarējis dusmu lēkmi, Kaivass šā tā apsedzās ar skrandām, kas bija palikušas pāri no viņa apģērba. Sirdī viņš jau nožēloja, ka nebija laikā savaldījies, — no tik vētrainām jūtu izpausmēm labums tiek tikai skroderiem.

—    Domāju, — viņš uzrunāja sinedriju, — viss ir skaidrs. Kam mums vēl liecinieki? Tagad jūs dzirdējāt viņa dievzaimošanu. Ko teiksit, kolēģi?

Visi par atbildi vienā balsī sauca:

—    Nāvi viņam!

Sods, jāteic atklāti, pārlieku bargs par tik nenozīmīgiem pārkāpumiem. Pēc manām kautrīgajām domām, Jēzus par saviem vārdiem, pat ja atzītu to par dievzaimošanu, nebija pelnījis augstāko soda mēru. Bijis es Kaivasa vietā, būtu piespriedis Kristum piespiedu ārstēšanu ar saltu dušu, lai viņu maķenīt atvēsinātu, un ceru, ka lasītāji būs ar mani vienis pratis.

Kā redzat, brīvdomātāji ir daudz žēlsirdīgāki nekā ticīgie! Jūdu svētuļi domāja, ka ķeceris bez vārda runas pelna karātavas, bet, kad varu saņēma savās rokās kristīgie baznīcas tēvi, viņi par tādiem pašiem pārkāpumiem sāka dedzināt savus pretiniekus dzīvus uz sārta.

Kristiešiem tālab nav nekādu tiesību pārmest cietsirdību jūdiem, lai arī tic notiesāja uz nāvi vienkāršu lielībnieku, kas, manuprāt, nemaz nebija bīstams apkārtējiem.

Tādējādi izdibinājis sabiedrisko domu, Ivaivass pārtrauca sēdi un, atstājis stūrgalvīgo galdnieku kareivju apsardzībā, steidzās uz māju, lai sieva salāpītu viņam tuniku un bikses.

Pa tam ļaudīs cēlās sašutums par Kristus uzvešanos, un, nebijis sardzes, no baloža dēla paliktu pāri tikai spalvu kumšķītis.

Turpretim paši apsargi visu šo notikumu uztvēra drīzāk no komiskās puses: kā zināms, rupjie karavīri allaž, tiklab senatnē, kā arī mūsdienās, izceļas ar jautru omu.

Viņi nosēdināja Jēzu uz sola un iesāka jauku spēli, ko varētu varbūt salīdzināt ar mūsdienu rotaļu, kurā vajag uzminēt, kurš tev iesitis pa plaukstu, kas izstiepta aiz muguras. Baloža dēlam aizsēja acis, un tad sākās bezbēdīga ālēšanās, pie kam kareivji izturējās kā īrnieki, kas izlikti no dzīvokļa par īres nemaksāšanu un 11u beidzot dabūjuši savos nagos raganu-vārtsardzi.

Viens kareivis knieba mūsu dievam tam kungam dibenā, bet citi kliedza:

—    Īlei, viszini! Praviet! Gaišreģi! Pasaki — kurš tev ieknieba?

Citi apveltīja viņu ar dūšīgiem belzieniem, skaļiem knipjiem, krietnām dunkām, bet daži pat «sita viņu vaigā». Paši rupjākie spļāva viņam sejā.

Jēzus, protams, varēja izbeigt šīs rotaļas jau pēc pirmā kniebiena vai pļaukas. Viņam tikai vajadzēja tūdaļ atbildēt:

—    Man ieknieba Jēkabs Truhelibabels, dievnama sardzes kaprālis. Dzimšanas vieta Ziķeme, laiks — sesto kalendu trešā diena pirms četrdesmit viena gada!

Pilnīgi skaidrs, — būtu viņš atbildējis tā, kareivji viņu ne vien liktu mierā, bet tūdaļ arī atzītu un pasludinātu par dievību. No apsūdzētā viņš turpat uz vietas pārvērstos par uzvarētāju.

Taču Jēzus to negribēja.

Gluži otrādi, viņš, redzams, juta patiesu prieku, saņemdams zvēlienus un dunkas. Pie sevis viņš droši vien nodomāja:

«Tā nu ir, tā teikt, īsta laime! Kniebieni, belzieni, knipji, pļaukas — kā no pārpilnības raga! Tagad Ādams un Ieva beidzot var sagremot to ābolu, kas viņiem iestrēdzis vēderā … Ja es nosauktu vārdā visus šos zaldātus, viņi tūdaļ izbeigtu savas rupjās izpriecas … Bet tad iedzimtais grēks paliktu neizpirkts! …»

(Skaties Mateja evaņģēlijā, 26. nod., 57.— 68. p., Marka evaņģēlijā, 14. nod., 53., 55.—

64.    p., Lūkas evaņģēlijā, 22. nod., 54., 63.—

65.     p. un Jāņa evaņģēlijā, 18. nod., 12.—14. un 19.-24. p.)

61. nodaļa, KURĀ PĒTERIS PARĀDA, KA VIŅŠ IR GALĪGS ZAĶAPASTALA

Un par mazu bridi vēl cifs, to redzēdams, sacīja: tu arīdzan esi no tiem. Bet Pēteris sacīja: cilvēk, cs neesmu.

Un par vienu stundu cits to apstiprināja, sacīdams: patiesi, šis arīdzan ir bijis pie viņa, jo tas arīdzan ir galilletls.

Bet Pēteris sacīja: cilvēk, cs nezinu, ko tu runā. Un tūdaļ, kad tas vēl runāja, gailis dziedāja.

Un tas kungs atgriezās un uzlūkoja Pēteri. Tad Pēteris pieminēja tā kunga vārdu, ka tas uz viņu bija sacījis: pirms nekā gailis dziedās, tu mani trīsreiz aizliegsi.

Un, ārā Izgājis, Pēteris raudāja gauži.

Lūka, 22. nod., 58.-62. p.

Lai laikā, kad visuvarenais debesu un zemes radītājs cieta i dievnama karotāju rupjos jociņus, apustulis Pēteris darīja visu Iespējamo, lai attaisnotu sava skolotāja pareģojumu.

Tobrīd aizbēdzis no Ģetzemanes dārza, viņš nokaunējās par savu nožēlojamo gļēvulību un griezās atpakaļ.

«Velns lai parauj, kur viņi aizveduši manu skolotāju?» viņš pats sev taujāja.

Tad pārlicis — smadzenes jau viņam ma-

ķenīt tomēr darbojās — viņš nosprieda, ka Jēzus meklējams virspriesteru pilī. To izdomājis, apustulis devās uz pili.

Kad viņš tur ieradās, pie ieejas drūzmējās ziņkārīgo pūlis un iekļūt sēžu zāle nevarēja. Pēterim vajadzēja apmierināties ar necilu vietiņu pagalma stūrī.

Lai gan laiks pieturējās gauži jauks, — ja neesat aizmirsuši, apustuļi gulēja tieši uz kailas zemes, — evaņģēlijā teikts, ka pēkšņi kļuvis auksts. Kalpotāji, kareivji un vergi, kas drūzmējās pagalmā, sakūra lielu ugunskuru no dzelkšņainiem zariem, un visi sanāca ap uguni, lai sasildītos. Ikviens izklaidējās kā prazdams: daži tērgāja par nakts notikumiem, citi stāstīja anekdotes.

Pēteris turēja mēli aiz zobiem un tikai klausījās: viņš gribēja zināt, kā tas viss beigsies.

Pēkšņi viena no Kaivasa kalponēm uzsita pa rokām kareivim, kas pārlieku neatlaidīgi spaidīja viņai ceļgalu, un, acīm ieurbusics ugunskura spilgti apgaismotajā apustuļa sejā, teica:

—    Tu, paklau, es tevi pazīstu!

—   Vai jūs par mani runājat, kundze? — atsaucās Sīmanis Pēteris izbijies.

—    Protams, par tevi! Kur gan esmu tevi redzējusi? …

—    Vai mani?

—    Nūja.

—     Kur tad?

—           Atceros! Tu biji kopā ar Jēzu no Nācaretes.

Pēteris paraustīja plecus.

—           Jūs pati nezināt, ko runājat, — viņš atcirta.

—           Es nu nezināšu! Neizliecies par nevainīgu zīdaini!

—           Es tak to cilvēku ne acīs neesmu redzējis!

Un, lai pierādītu, ka viņam nav nekāda bēda, apustulis bezrūpīgi pievirzījās tuvāk pie uguns.

Kalpone neuzstāja, taču tūdaļ papauda savas aizdomas draudzenēm.

—           Tiešām gan, — viena no tām noteica, — ļoti labi atceros šo veco sakārni! Viņam ir tāds purns, ko tik drīz nevar aizmirst!

Un savukārt pienāca Pēterim tuvāk, lai labāk varētu viņu aplūkot. Apustulim visa šī nopētīšana jau sāka krist uz nerviem. Viņš īgni saviebās.

—           Nu un šitai … ko no manis vajag? — Pēteris izgrūda caur zobiem.

—           Labi jau, labi, nelamājies! — kalpone viņu aprāva..— Te mēs ne tādus vien esam redzējuši! Bet tevi pazīstam kā raibu suni. Velti liedzies. Tu esi viens no tiem, kas bija kopā ar Jēzu no Nācaretes, — mēģini tik apstrīdēt!

Sīmanis Pēteris pamazām jau zaudēja pacietību.

—    Paklausieties! — viņš uztraucās. — Runāsim nopietni. Oficiāli paziņoju, ka jūs maldāties. Bet, ja tas ir joks, tad tas liecina par sliktu gaumi. Ejiet zobojieties par kādu citu, bet mani lieciet mierā.

—     Vai tu re! — kalpone nerimās. — Labāk būtu klusējis vai stāstījis savas pasakas vecām meitām. Bet mēs, vai zināt, ne pirmo reizi esam pie vīra un mūs nav stārķis atnesis. Tu esi redzēts kopā ar savu saimnieku dieva zaimotāju, un tagad vari sacīt ko sacīdams, neviens tev neticēs.

—     Dieva, velna, visu jodu vārdā! — Pēteris iebrēcās, uzbliezdams ar dūri pa tuvāko galdu. — Kad meitietis kaut ko ieņemas galvā, tad ar mietu neizsitīsi! Saku jums, ka nekā nezinu, tas nozīmē, nezinu — lai nelabais jūs visus parautu!

Kāds kareivis, kas dzirdēja šo strīdu, pārjautāja:

—    Vai tu tiešam neesi no tas komandas? Nopietni?

—    Protams, nopietni.

.— Nu tad labi.

Šoreiz Pēteri lika mierā, un kādu stundu viņš rāmi sildījās pie ugunskura.

Sev par nelaimi, iedomājies esam pilnīgi drošībā, apustulis drīz iejaucās kopējā sarunā un sāka mētāties ar dažādiem pārgudriem vārdiņiem. Tā viņš tarkšķēja tik ilgi, kamēr kāds cits kareivis neizsaucās:

—    Tūkstoš velnu! Nu protams, viņš ir no šitā Jēzus bandas! Un neput mums miglu acīs, vecais, tevi nodod tavs akcents: tu esi dzimis Galilejā!

— Pag, pag! — iejaucās kāds virspriestera kalps. — Nu kā tad: tu esi viens no tā Nācaretes galdnieka rokaspuišiem! Es pat atceros, ka redzēju tevi kopā ar viņu dārzā šonakt, ļoti labi atceros!

Pēteris jutās kā uz karstām oglēm. Kalps, kas viņu pieķēra, kā par nelaimi, bija radinieks tam pašam Malkum, kam apustulis bija nocirtis ausi.

Tad viņš nolēma likt visu uz kārts.

Viņš dedzīgi ņēmās iegalvot sanākušajiem, ka viņš esot kaut kādas liktenīgas apstākļu sagadīšanās upuris un pat nesaprotot, par ko ir runa. Turklāt viņš dievojās un zvērēja kā vien prazdams.

Un tad kaimiņu vistu kūtī iedziedājās gailis. [24]

[1] Anekdote par «aili šķiet gauži apšaubāma visiem, kas labi zina Jūdejas vēsturi un paražas. Patiesi, stingri jo stingri bija aizliegts Jeruzalemes robežās turēt un barot gaiļus, un šo noteikumu visi svēti ievēroja.

Dīvainas sagadīšanās pēc Jēzu, kas diezgan bija izbaudījis kareivju joku, tieši tai brīdī veda pāri pagalmam, lai atkal nogādātu pie Kaivasa. Iedams garām Pēterim, skolotājs zīmīgi palūkojās viņā, itin kā gribēdams sacīt:

«Nu ko, Pēter, vai tagad tu pārliecinājies, ka es ar vārdiem nemētājos? Pareģoju tev, ka trīsreiz mani aizliegsi, iekam gailis dziedās. Vai dzirdi? Gailis nodziedāja!»

Sīmanis Pēteris saprata.

Izmisumā ne par ko vairs nebēdādams, viņš izskrēja no pagalma uz ielas un ļāva vaļu tādām asaru straumēm, ka tās pārplūdināja ceļmalas grāvjus.

(Skaties Mateja evaņģēlijā, '26. nod., 58.— 75. p., Marka evaņģēlijā, 14. nod., 54.—72. p., Lūkas evaņģēlijā, 22. nod., 54.—62. p. un Jāņa evaņģēlijā, 18. nod., 15.—27. p.)

62. nodaļa KĀ SAVU DZĪVI BEIDZA BLĒDIS JŪDASS

Kad Jūdass, kas viņu nodevis, redzēja, ka viņš bija pazudināts, tad tas tam bija žēl, un tas atnesa atpakaļ tos trīsdesmit sudraba gabalus tiem augstiem priesteriem un vecajiem, un sacīja: es esmu grēkojis, nenoziedzīgas asinis nododams. Bet tie sacīja: kas mums par to bēdas? Raugi tu pats. Un, tos sudraba gabalus dievnamā nometis, tas aizgāja un pakārās.

Matejs, 27. nod., 3.—5. p.

Aurora jau bija pabāzusi pāri apvārsnim savu sārto degungaliņu, kad Jēzus atkal stājās sinedrija priekšā.

Kaivass un viņa kolēģi, — izņemot Nikodēmu, kas joprojām klusēja kā kaps, — steidza tikt galā ar nemierīgo nācarieti.

Kamēr augstākajam virspriesterim mājās lāpīja tuniku, kas bija pārplēsta no augšas līdz apakšai, viņš apdomāja vienu jautājumu, ko gandrīz bija izlaidis no acīm: lieta tā, ka

pēc romiešu uzvaras jūdu justīcija bija zau dējusi tiesību piespriest nāves sodu — tā bija kļuvusi vienīgi par cēzara vietvalžu privilēģiju-

Jāteic, ka Kaivass bija dedzīgs patriots: ja Jēzus būtu tikai rūdīts blēdis, to varētu uzskatīt par pusnelaimi, taču Kaivass atzina, ka viņš gauži jo gauži bīstams visiem saviem tautiešiem.

Kā īsts maniaks Jēzus visur skandināja, ka viņš esot Jūdejas ķēniņš. Agri vai vēlu tas varēja izraisīt dīkdieņu pūļa interesi un radīt nekārtības, ko romieši nekavējoties izmantotu par ieganstu, lai sarīkotu jaunu ebreju slaktiņu iui apliktu uzvarētos ar jauniem mesliem.

«Aizturētais jāsoda nekavējoties,» Kaivass savā prātā sprieda. «Viņš neskaitāmas rc-izes pārkāpis musu likumus un pelnījis smagu sodu. Tā sodīdami, mēs parādīsim romiešu varas pārstāvjiem, ka negribam būt nekādās darīšanās ar šo slaistu un viņa bandu. Un pēc tam varēs nosūtīt viņu Poncijam Pilātam — gubernators žigli tiks ar viņu galā!»

Tā nu Jēzus otrā pratināšana kļuva par tukšu formalitāti, kurā vairs nav nekā interesanta.

Viņam jautāja, vai viņš tiešām uzskatot sevi par Kristu, tas ir, par mesiju jeb pestītāju, kas sūtīts atbrīvot ebrejus.

— Ja esi Kristus, saki to mums! — Kaivass prasīja.

Šai mirkli Jēzum bija izzudusi dievišķīgā būtība un funkcionēja tikai cilvēcisks vājums, — viņš neatbildēja nedz «jā», nedz «nē», cerēdams tādējādi atvieglināt savu likteni.

—     Nūja, — viņš murmināja, — ja teikšu, ka esmu Kristus, jūs tāpat man neticēsit, bet, ja sākšu savukārt uzdot jums jautājumus, jūs man neatbildēsit un mani nelaidīsit vaļā. Labāk jau klusēšu.

—     Tā kā apsūdzētais ietiepjas un atbild divdomīgi, — lai viņu ved pie Poncija Pilāta! — Kaivass pavēlēja.

Sardzes kapteinis nodeva pavēli saviem padotajiem, un tie steidza to izpildīt.

Kas šai laikā notika ar Jūdasu?

Pēc tam kad kareivji atstāja Ģetzemanes dārzu, Jūdass pa mazu gabaliņu sekoja viņiem un tā nonāca līdz virspriesteru pilij. Kamēr risinājās notikumi, viņš tiem vērīgi sekoja. Un beidzot — kā mēdz teikt, īstā laikā un vietā — sajuta sirdsapziņas pārmetumus.

Trīsdesmit monētas par trīsdesmit piecu franku piecdesmit santimu lielu summu viņam pēkšņi likās tik smagas, itin kā būtu kaltas no svina.

Viņš piepeši nosprieda, ka Jēzus nepastāvība, negodīgums un visi citi netikumi tomēr neattaisno nodevību, ko pastrādājis viņš, Jūdass. Nodevība vienmēr ir derdzīga.

Ne mirkli nekavēdamies, Jūdass paņēma naudu, no kuras ne graša nebija iztērējis, un ieradās pie virspriesteriem un vecajiem.

—     Ko tev vēl vajag? — viņam jautāja. — Vai domā, ka tev par maz samaksāts?

—     Nē jau, nē! Gluži otrādi, gribu atdot jums jūsu trīsdesmit sudraba gabalu. Man tie nav vajadzīgi.

—     Nu ir gan joki! Tas ir gluži dīvaini. Pirms divi dienām tu kaulējies kā uz tirgus par katru dināru, bet tagad viņam vairs nav vajadzīgi trīsdesmit sudraba gabali! Kas nolicis?

—     Ņemiet atpakaļ savu naudu! — Judass iebrēcās. — Tā dedzina man rokas. Galu galā Jēzus nemaz nav tik vainīgs, kā agrāk domāju. Esmu nodevis nevainīgu. Es esmu ēzelis un nelietis — tas es esmu! Ņemiet atpakaļ savu nolādēto sudrabu!

Virspriesteri un vecajie saskatījās.

—     Apžēlojies, mīļais, — viens no tiem teica, — tu par vēlu esi attapies! Jēzus pats sevi notiesājis un parakstījis sev spriedumu. Viņš zaimo dievu bez mitas … Naudu esi godīgi nopelnījis, tāpēc vari to mierīgi paturēt.

—     Nē un nē, saku jums, es negribu! …

—     Turklāt tas sajauc mūsu norēķinus. Mums no visas sirds žēl, ka nevaram palīdzēt tev izķepuroties no grūtībām, bet tā nu reiz ir … Tagad dari, kā pats labāk zini.

Jūdass nospļāvās, nometa nelaimīgos sudraba gabalus, apsviedās uz papēža un izskrēja no dievnama.

Viņš aizgāja līdz tai vietai, kur Ķīdrana saplūst kopā ar pieteku Hinnu, un tur pakārās kokā, kas auga kāda podnieka tīrumā. Svēto apustuļu darbos, kas papildina evaņģēliju, teikts, ka virve pārtrūkusi. Ja pārtrūkusi, lai pārtrūkusi, — to mēs labprāt pieļaujam.

Šķiet, tolaik zemes gabali Jeruzalemē vēl nav necik maksājuši, jo garīdznieki nākamajā dienā, uzzinājuši par Jūdasa pašnāvību, par tiem pašiem trīsdesmit pieciem frankiem un piecdesmit santīmiem nopirka podnieka tīrumu un apraka tajā Kristus nodevēju.

Lielie kristiānisma spīdekļi dažādi apcerē Judasa nāvi.

Šis jautājums tā arī palicis līdz galam nenoskaidrots. Evaņģēlists Matejs apgalvo, ka Jūdass «aizgāja un pakārās»[25]. Lūka savā evaņģēlijā par to nekā nestāsta, toties Apustuļu darbos teikls, ka nodevējs pakāries, bet virve pārtrūkusi [26][1] matejs, 27. nod., 3.—10. p.

[1] Apustuļu darbi, 1. nod., 18. un 10. p.. Evaņģēlists Marks par Jūdasa pēdējām dienām klusē, kā ūdeni mutē ieņēmis. Un, beidzot, Jānis, kas savā evaņģēlijā nebilst par to ne pušplēsta vārda, vēlāk pēkšņi izstāstījis savam uzticamajam māceklim Papiasam, ka nekrietnais apustulis tomēr pakāries, ka virve tiešām pārtrūkusi un ka kārtais, bet nepakārtais pēc tam laimīgi nodzīvojis ilgus gadus.

Ej nu tiec tagad skaidrībā šai seno pretrunu juceklī!

Manas domas nezin vai maz vajadzīgs šeit izklāstīt: lasītājam tās jau zināmas. Esmu pārliecināts, ka Jēzus vispār nekad nav dzīvojis, gluži tāpat kā nekad nav dzīvojis Jūdass, Matejs, Marks, Lūka un Jānis un ka visi šie evaņģēliji sarakstīti labākajā gadījumā ne agrāk par mūsu ēras II gadsimta beigām, tieši tai laikā, kad tika izgudrota kristīgā reliģija, kas dāvājusi cilvēcei tādus dieva jērus kā Aleksandru VI Bordžu un Mastai, Piju IX 50 .

63. nodaļa No PILĀTA PIE ERODA UN ATPAKAĻ

Un Pilātus viņam jautāja: vai tu esi to jūdu ķēniņš? Un viņš atbildēja un uz to sacīja: tu to saki.

Un tic augstie priesteri viņu gauži apsūdzēja.

Bet Pilātus viņam atkal vaicāja, sacīdams: vai tu neatbildi nenieka? Redzi, cik gauži tie tevi apsūdzi

Bet Jēzus neatbildēja vairs nenieka, tā ka Pilātus brīnējās.

Marks. 15. nod., 2.-5. p.

Sardze, klausies manu komandu!— nobrēcās kapteinis. —Virziens — uz valdnieka pili. Uz priekšu, soļos … marš!

Tā nu Jēzus kareivju pavadībā maršēja uz Romas vietvalža Poncija Pilāta pretoriju ** Pretorija — liesa, vietvalža mītne.. Garīdznieki palika dievnamā, kur jau sākās rīta upurēšanas, bet pārējie steidzās kareivjiem līdzi, izveidodami diezgan prāvu procesiju, kas virzījās cauri pilsētai. Pa ceļam tai pievienojās ziņkārīgi garāmgājēji un dīkdieņi, un drīz vien procesija sasniedza iespaidīgus apmērus.

Ap to laiku pilsētnieki bija pamodušies un jau posās uzsākt savus dienas darbus, taču iznāca citādi.

Sakņu audzētāji, kas tirgojās ar burkāniem un puķu kāpostiem, putnu barības pārdevējas, skursteņslauķi, dārzeņu tirgotāji, kas devās uz tirgu ar dārzeņiem un augļiem, piena sievas ar savām kannām, maiznieki, kas jau bija atvēruši savas maiznīcas, — īsi sakot, visa Jeruzaleme pameta savus darbus un traucās līdzi notiesātajam uz vietvalža pili, jo visiem gribējās noskatīties bezmaksas izrādi.

Jēzu ieveda pretorijā. Kādu brīdi viņu tur atstāja vienu pašu, tomēr sargi stāvēja pie visām ieejām un izejām. Pilāts iegāja pie apsūdzētā. Cieši saistītais baloža dēls izskatījās tik nožēlojams un tik maz atgādināja bīstamu noziedznieku, ka Pilāts sāka just tam līdzi. Viņš jau bija dzirdējis par šā tumšā neizglītotā vīra pareģojumiem un aicinājumiem sacelties pret romiešiem, bet, kamēr nekāda sacelšanās nebija paredzama, ieskatīja par labāku nepacelt sodītāju roku.

Tātad Pilāts palūkojās uz kādreizējo galdnieku, izgāja pie jūdiem un jautāja:

— Par ko jūs apsūdzat šo cilvēku, kas atvests uz manu pretor.iju?

Par atbildi apsūdzības bira kā no caura maisa:

—     Viņš ir dumpinieks!

—     Grēka pagale!

—           Viņš sacēlās pret mūsu likumiem, kas paredz sodu laulības pārkāpējām!

—            Viņš pārkāpa sestdienas likumu, ar kuru liegts strādāt zabata dienā!

—     Viņš pinās ar staigulēm!

—     Viņš kūdīja ļaudis prot valdību!

—     Viņš ir klaidonis!

—     Marodieris!

—     Viņš nozaga ēzeli!

Un tā tālāk un tamlīdzīgi!

—           Tas viss ir saprotams,. — Pilāts atbildēja, — bet kāda man daļa gar jūsu gūstekni? Ņemiet viņu un sodiet pēc saviem likumiem.

—            Redziet, — kāds no sinagogas gudrajiem iebilda, — vairāki viņa noziegumi pēc mūsu likuma sodāmi ar nāvi. Bet jūs paši zināt, ka kopš tā laika, kad mūsu zeme iekļāvusies Romas impērijā, esam zaudējuši tiesību piespriest nāves sodu, iepriekš nesaskaņojot to ar cēzara pārstāvjiem.

—            Viņš ir visai bīstams musinātājs! — piemetināja kāds cits, redzams, vietējo nodokļu ievācējs. — Viņš ne vienreiz vien skubināja ļaudis nemaksāt nodokļus, teikdams, ka viņš esot jūdu ķēniņš. Turklāt viņš apgalvoja, ka esot Kristus, tas ir, pestītājs jeb mesija, kas sūtīts atbrīvot Jūdeju. Un tas ir vēl ļaunāk!

—           Labi, — Pilāts bija ar mieru. — Bet vispirms gribu viņu nopratināt.

Vietvaldis atgriezās pie Jēzus.

—            Paklau, vai tu tiešām domājies esam jūdu ķēniņš? — viņš jautāja.

Jēzus atbildēja:

—            Vai jūs to jautājat pats aiz savas vēlēšanās? Vai ari jūs uz to mudinājuši mani ienaidnieki, kas mani apsūdz, ka es uzskatot sevi par jūdu ķēniņu?

Kristū atkal darbojās tikai cilvēciskā būtība, tāpēc viņš vienkārši izvairījās no atbildes.

Pilāts saviebās.

—            Gar taviem ienaidniekiem man nav nekādas daļas. Esmu romietis un nevis ebrejs. Jūsu jūdu ķildās nejaucos. Tava tauta un tavi priesteri atveduši tevi pie manis. Paskaidro, ko esi nodarījis!

Bet Jēzus neatbildēja.

—            Pasaki vismaz, kas ir tā tava ķēniņvalsts, uz kuru tu, kā stāsta, pretendējot!

—             Mana valstība nav šeit. Bijusi mana valstība zemes virsū, tad mani piekritēji cīnītos par mani un neļautu man krist ienaidnieku rokās.

—     Tātad tu esi ķēniņš bez ķēniņvalsts?

—           Atkārtoju: mana valstība nav no šāspasaules.

—            Lai nu tā būtu kur būdama, tu tomēr uzskati sevi par valdnieku, vai ne? Tātad tu esi ķēniņš?

—     Tieši tā, jūs to teicāt.

«Šķiet, nabadziņš ir vienkārši plānprātis,» Pilāts nodomāja. Viņš atkal izgāja pie augstajiem priesteriem un tautas.

—           Manuprāt, — viņš teica, — jūsu gūsteknis nav pakarams.

Par atbildi viss pūlis vienā balsī sāka brēkt:

—     Nē, nē! Ir pakarams! Nāvi viņam!

Un atkal pār svaidītā galvu brāzās visbriesmīgākās apsūdzības.

Tad vietvaldis lika atvest Jēzu un uzrunāja to:

—     Vai dzirdi, cik daudzi liecina pret tevi?

Kādreizējais galdnieks cieta klusu. Viņu atkal apsūdzēja, ka viņš kūdījis uz dumpi, un Pilāts jautāja:

—     Kur tad viņš runāja dumpīgās valodas?

—           Visur! — tam atbildēja. -<Ј-N0 Galilejas līdz Jeruzalemei!

Izdzirdis vārdu «Galileja», vietvaldis ieprātojās, kā rast izeju: viņam nepavisam negribējās uzņemties atbildību šai juceklīgajā lielā.

—            Paklau, Jēzu, — viņš priecīgs ieprasījās, — vai tu gadījumā neesi galilietis?

—     Protams, galilietis!

—            Tad, kungi, — Pilāts turpināja, uzrunādams augstos priesterus un ļaudis, — šī lieta neietilpst manā kompetencē. Tā atliecas tikai uz Erodu. Tāpēc ņemiet savu apsūdzēto, un lai viņu pakar Erods, ja grib. Tā nav mana darīšana.

Tā nu Jēzu aizveda pie tetrarha. Erods jau bija dzirdējis par Kristu. Kā vēstī evaņģēlists

Lūka, «kad Erodus Jēzu redzēja, tad tas tapa ļoti līksms. Jo tas jau sen labprāt viņu gribēja redzēt, tādēļ ka tas … cerēja kādu zīmi no viņa redzēt.» Diemžēl Jēzus todien nejutās attiecīgi noskaņots un kategoriski atteicās demonstrēt pat viselementārāko triku. Erods veltīgi viņu izlūdzās: kādreizējais galdnieks, kuram esot vajadzējis teikt tikai vienu vārdu, lai kalni pārvietotos, neteica nekā un nedarīja nekā.

Erods, tāpat kā Pilāts, nodomāja, ka apsūdzētajam gluži vienkārši viss nav galvā kārtībā un nezin vai var darīt viņu atbildīgu par musinošajām valodām.

Viņš pavēlēja ietērpt Jēzu baltās drānās — tolaik tā bija vispār pieņemta ārprātīgo un plānprātiņu forma — un tādā izskatā nosūtīja atpakaļ Pilātam.

Romas vietvaldim visa ši liela jau bija līdz kaklam.

— Jūs atvedāt pie manis šo cilvēku, — viņš teica augstajiem priesteriem, — un apsūdzējāt viņu, it kā viņš kūdot tautu uz sacelšanos. Esmu viņu nopratinājis un neuzskatu par bīstamu noziedznieku. Aizsūtīju viņu pie Eroda, bet arī tas neatzina par iespējamu sodīt viņu ar nāvi. Ko tad jūs vēl gribat?

Dievnama priesteri, kas jau bija pabeiguši rīta upurēšanu un ap šo laiku atskrējuši uz Pilāta pili, pēc šiem viņa vārdiem sāka skaļi kurnēt. Tiem par katru cenu vajadzēja tikt vaļā no nācarieša! Kā zināms, garīdznieki visos laikos un visās tautās izcēlušies ar vienādu cietsirdību.

Izdzirdis kurnēšanu, Poncijs Pilāts nolēma viņus nomierināt, tāpēc ieteica:

—     Par visādiem sīkiem pārkāpumiem Jēzus tiks sodīts: pavēlēšu viņu nopērt un pēc tam atlaidīšu.

—     Nē, nē! — sāka brēkt Jeruzalemes mācītāji. — Mēs ne tāpēc esam atnākuši! Pēc mūsu likumiem viņam jāmirst. Nāvi viņam!

Tad vietvaldim iešāvās prātā doma, kas vēlreiz liecina, ka viņš bijis humāns cilvēks. Poncijs Pilāts atcerējās, ka viņam tiesība uz lieldienām amnestēt vienu ieslodzīto. Tas tika darīts tālab, lai ļaudis neaizmirstu, ka romieši ir žēlsirdīgi.

Viņš pavēlēja saviem karavīriem atvest no cietuma visneģēlīgāko noziedznieku. Tas bija kāds Baraba, kas savā mūžā bija pastrādājis visādas ļaundarības, kādas vien var iedomāties.

Pilāts domāja tā:

«Parādīšu pūlim Jēzu un Barabu. Un tad jautāšu: «Kuru jūs gribat, lai jums atlaižu?» Garīdznieki ir nikni uz Jēzu, bet ļaudis visādā ziņā vairāk baidīsies no Barabas. Turklāt šodien šeit pie pils sapulcējusies vai visa Jeruzaleme. Ja šis Jēzus tiešām izdziedinājis milzum daudz kropļu, kā apgalvo viņa piekritēji, tad šie kādreizējie tizlie, aklie, klibie, spitālīgie un paralītiķi, bez šaubām, visi kā viens aizstāvēs savu dziedinātāju.»

Ideja tiešām atzīstama par visai brangu!

Bet — ak vai, ak vai un vēlreiz ak vai! — Pilāts nebija ņēmis vērā cilvēku nepateicību. Viņš nenojauta, ka kādreizējie tizlie, kādreizējie klibie, kādreizējie kropļi un tamlīdzīgie pirmie prasīs sava dziedinātāja nāvi un visādā ziņā pievienosies Jēzus ienaidnieku korim. Tāpēc, kad Pilāts izveda ļaudīm Jēzu un Barabu, viņš par atbildi izdzirda vienbalsīgu brēcienu:

— Atlaid mums Barabu! Sit Jēzu krustā, sit krustā!

Tas bija pēdējais mēģinājums. Veltīgi Pilāta laulātā draudzene Klaudija Prokulas kundze, kas juta līdzi baloža dēla liktenim, nosūtīja savam vīram zīmīti, kurā bija teikts: «Nejaucies šai lietā. Nakti man Jēzus dēļ rādījās murgi, tā ir slikta zīme.» Pilāts nosprieda, ka tik vienprātīgas un nepārprotamas pūļa prasības priekšā atkāpties jau par vēlu.

Viņš pavēlēja atbrīvot Barabu no važām, paziņoja augstajiem priesteriem, ka viņi varot darīt ar Jēzu visu, kas vien šiem tīkot, un, lai skaidrāk parādītu, ka viņš mazgā rokas, pavēlēja atnest mazgājamo bļodu un ūdens krūzi un savu paziņojumu apliecināja ar darbiem.

Pa to laiku kareivji jau šaustīja Jēzu visiem sanākušajiem par lielu gandarījumu.

Kristīgās baznīcas teologi, gribēdami iežēlināt draudzi, stāsta par šo šaustīšanu visādas briesmas: Jēzum noplēsuši drēbes, izģērbuši viņu līdz jostas vietai kailu, piesējuši pie staba un tad ņēmušies slānīt ar virvēm, rīkstēm un vēršādas pīckām. Uz to viņiem varētu atbildēt, ka inkvizīcijas spīdzināšanas gan bija nesalīdzināmi briesmīgākas nekā Jēzus šaustīšana. Jēzum neizlauza nedz rokas, nedz kājas, viņam nedragāja kaulus spīlēs, viņu neaplēja ar verdošu eļļu vai izkausētu svinu, nededzināja krūtis ar degošu piķi, nespieda galvaskausu ar speciālu stīpu un nelēja viņam ar īpaša ķīļa palīdzību atplestā mutē ūdeni veseliem spaiņiem, turklāt vēl ne uzreiz, bet pilienu pēc piliena uz zobu starpā iebāzta sūkļa vai mīkstas lupatas. Vēl var piebilst, ka jūdu garīdznieki nenocirta Jēzum plaukstas, nesaberza kājas «spāņu zābakā», neizgrieza siksnas viņam no muguras, neuzsēdināja viņu uz dzelzs iesma, neizmežģīja viņam rokas plecos un nepakāra viņu aiz kājām. Nācaretes galdnieks, būdams reizē arī dievs, ar savas otrās — dievišķās būtības palīdzību taču varēja vispār nekā nesajust, ja ciešanas gāja pāri cilvēka spēju robežām, tāpēc viņš neiztfieta ne simto daļu tā, ko brīvās domas mocekļiem likuši izciest žēlsirdīgie dieva kalpi.

Taču nemēģināsim visu to stāstīt mūsu garīdzniekiem. Pietiks, ja paņemsim evaņģēliju un pateiksim viņiem, ka visas pasakas par Kristus šaustīšanu, par izlietām asinīm un saplosītu ādu ir tikai viņu iekarsušās iztēles auglis.

Mateja evaņģēlijā (27. nod., 26. p.) teikts: «Tad viņš tiem to Barabu atlaida, bet Jēzu šauta un nodeva, ka taptu krustā sists.»

Marka evaņģēlijā (15. nod., 15. p.) atkārtots tas pats:

«Bet Pilātus, gribēdams tiem ļaudīm izlikt, tiem atlaida to Barabu un nodeva Jēzu, kad viņu bija šautis, ka taptu krustā sists.»

Lūka šo sīkumu vispār nemaz nepiemin. Jāņa evaņģēlijā (19. nod., 1. p.) lasām: «Tad Pilātus Jēzu ņēma un viņu šauta.» Jāaizrāda, ka tulkojumā darbības vārds «šaustīt» neizteic to pašu, ko oriģinālā «vicot». Tas saistīts ar rikšu jēdzienu. Būtībā slavenās tā kunga mokas, kuru dēļ jūtelīgie svētuļi ciešanu nedēļā izlej tik daudz asaru, nebija nekas vairāk kā visparastākais pēriens. Turklāt no evaņģēlistu stāstiem kļūst skaidrs, ka augstie priesteri un Jeruzalemes iedzīvotāji gan prasījuši Jēzus nāvi, turpretim sardzes karavīri aprobežojušies ar lamām, pļaukām un galvenokārt rupjiem jokiem, kam nav nekā kopēja ar izsmalcinātu sadismu. Pāris belzienu, pusducis dunku, nievīgs spļāviens — tās tad arī ir visas daudzinātās šaustīšanas baismas!

Lai nepaliktu iepakaļ līksmajiem jūdiem, Pilāts ne vien atstāja Jēzum balto plānprātiņa tērpu, bet vēl pielika klat no sevis «purpuru» — sarkanas vilnas apmetni, deva viņam labajā rokā niedri un pavēlēja uzlikt galvā vainagu, kas bija pīts no jaunām niedrēm ar dažiem dzelkšņu zariņiem [27]. Tādā rotā Jēzu rādija pūlim, sakot:

—     Te nu jums ir jūdu ķēniņš! Priecājieties!

Lai prieki būtu lielāki, kareivji uzstiepa kādreizējo galdnieku uz paaugstinājuma, šeit atņēma viņam niedri un ar to dažas reizes uzdrāza.

Pilāts, nomazgājis labi krietni rokas, pēdējo reizi uzrunāja ļaudis:

—     Brīdinu jūs pavisam nopietni: ja esat notiesājuši šo cilvēku un vienprātīgi prasāt viņa nāvi, es nepretošos, tikai neaizmirstiet: jūs viņu esat notiesājuši, ne es. Un, ja viņš ir nevainīgs, tad lai viņa asinis nāk pār jums.

—    Ar mieru! — pūlis auroja. — Lai nāk! Neiebilstam!

To dzirdot, Jēzus droši vien nodomāja, ka viņa asinis diemžēl nevar nākt ne pār vienu, jo viņš tādēļ jau bija ieradies, lai izlietu savas asinis zemes virsū visa cilvēku dzimuma agrāko, tagadējo un nākamo grēku izpirkšanai.

Tas viss notika starp pulksten pusvienpadsmitiem un vienpadsmitiem no rīta. Pēc tam vairs nekas nekavēja izpildīt nāves sodu.

(Skaties Mateja evaņģēlijā, 27. noti., 2.— 31. p., Marka evaņģēlijā, 15. nod., 1.—20. p., Lūkas evaņģēlijā, 23. nod., 1.—25. p. un Jāņa evaņģēlijā, 18. nod., 28.—40. p. un 19. nod., 1.-16. p.)

64. nodaļa PIERES VIETA

Un viņu noveda pie tās vietas Golgāta, tas ir tulkots: pieres vieta.

Un viņam deva dzert vīnu, ar mirrēm sajauktu, bet viņš to neņēma.

Marks, 15. nod., 22. un 23. p.

Tā nu esam ceļā uz nāves soda vietu. Ņemsim rokā evaņģēliju un pasekosim šai būtnei ar divām būtībām. Palūkosimies, vai tā pratīs nomirt nenodrebējusi, kā klājas varonim. Vispirms, kurp viņu aizveda no Pilāta pretorijas? Romiešu liklori gāja juku jukām ar dievnama sardzes kareivjiem, un viņiem pakaļ traucās pūlis ar augstajiem priesteriem, rakstu mācītājiem un varizejiem priekšgalā. Sākumā viss kortežs virzījās uz Jeruzalemes cietumu. Tur

Jēzum noņēma sarkano apmetni un plānprātiņa tērpu un atdeva viņa paša drēbes. Tur arī pievienoja vēl divus neliešus, kuriem, tāpat kā viņam, bija piespriests augstākais soda mērs.

Tādējādi papildinātā procesija atkal devās ceļā, virzīdamās uz pakalnu ārpus pilsētas, kur parasti tika izpildīti nāves sodi. So pakalnu sauca Golgāta jeb Pieres vieta, tas ir, galvaskauss. Nosaukums radies no tā, ka uzkalna augšdaļa — kaila klints mazliet atgādināja cilvēka galvaskausu. Evaņģēlija komentatori, kuriem mūžīgi niez visur meklēt visdažādākos brīnumus, apgalvo, ka uzkalniņš, uz kura Kristu pakāra pie krusta, tāpēc saukts par galvaskausu, ka zem šā paugura esot aprakts Ādama galvaskauss. Tūdaļ jāpiebilst: līdz šai baltai dienai neviens tur nav izracis nekā, kas kaut aptuveni atgādinātu minēto priekšmetu.

Tālāk pastāstīšu, kā garīdznieki izskaidro šo nesaskaņu, joprojām neatlaidīgi apgalvodami, ka slavenais galvaskauss patiesi aprakts zem Golgātas.

Tā nu procesija virzījās pa pilsētas ielām. Katrā ielu krustojumā pār nelaimīgo baloža dēlu atkal un atkal nolija izsmiekla lietus. Uz katra stūra viņš sastapa kādu bijušo aklo, kam bija atdevis redzi, vai bijušo paralītiķi, ko bija uzcēlis kājās, un droši vien tagad cerēja, ka šie cilvēki, kas viņam tik daudz pateicības parādā, metīsies kareivjiem virsū un atbrīvos savu labdari. Savā mūžā viņš bija darījis tik daudz brīnumu, ka visu brīnumaini izdziedināto, kas vēroja tā kunga ciešanas, pilnām pietiktu, lai satriektu viņa ienaidniekus pīšļos.

Bet — ak vai! Nežēlīgie ekskropļi tikai smējās, lūkodamies uz sava dziedinātāja nožēlojamo stāvu. Nevienam no viņiem pat prātā nenāca steigties Jēzum palīgā.

Aizkostā ābola grēks tika izpirkts pēc visiem mākslas likumiem.

Pirmie par notiesāto iežēlojās sardzes kareivji.

Galvenā krustu noliktava atradās cietuma ēkā. Saskaņā ar paražu notiesātajam pašam vajadzēja nest savu krustu līdz nāves soda vietai. Abi laupītāji diezgan veikli nesa savus krustus, uzlikuši tos uz pleca. Turpretim Jēzum piedevām pie visām citām nelaimēm trāpījās pats smagākais — slikti aptēsts krusts, no kura viņam tūdaļ iesmeldzās mugura.

Mēs zinām, ka bijušais galdnieks kaut ko saprata no galdnieka darba, tāpēc viņš tagad cieta divkāršas mokas: fiziskās, ko sagādāja smagais krusts, un morāliskās — tāpēc, ka viņš ar savu lietpratēja aci tūdaļ ieraudzīja, cik prasti apstrādāts šis krusts.

Turklāt nav jāaizmirst, ka jau Ģetzemanes dārzā, kur eņģelis piespieda viņu izdzert rūgto biķeri, mūsu svaidītā stāvoklis bija ārkārtīgi grūts. Tā dēvētajās svētajās grāmatās apgalvots, ka Ģetzemanes dārzā sākusies viņa agonija. Tāpēc tagad, kad viņa cilvēciskā būtība ņēma pārsvaru pār dievišķo, viņš ar pūlēm vilka kājas un gāzās vai zemē zem krusta smaguma. Un aiz pilsētas vārtiem viņš vispār sabruka uz ceļa un vairs nejaudāja piecelties.

Tad kareivji sāka aprunāties.

—     Nabadziņš pavisam zaudējis spēkus, — viņi sprieda. — Būtu gauži cietsirdīgi, ja liktu viņam vēl tālāk stiept uz muguras šo stabu ar šķērskoku.

Viņi pavērās apkārt. Ziņkārīgo pūlī ievērību saistīja kāds brašs puisietis.

—    Ei tu, kā tevi sauc? — kāds kareivis viņam uzsauca.

—    Sīmanis.

—    Paklau, Sīman, ņem ciet krustu: aiznesīsi to līdz Golgātai!

Sīmanim, — kā noskaidrojās, viņš bija korintietis, — šis uzaicinājums diez kā nepatika.

—    Nesiet tās karātavas paši! — viņš rūca. — Kas man par daļu?!

Tomēr viņam neizdevās izlocīties.

Lādēdamies pēdīgajiem vārdiem, Sīmanis uzvēla krustu uz pleca un nesa to Jēzum līdzi.

Starp citu, jau sen mani nodarbina jautājums: kāpēc garīdznieki tā cildina šo Sīmani no Korintas? Viņi to iztēlo par uzticīgu Kristus draugu un gandrīz vai par svēto, lai gan evaņģēlijā skaidri teikts, ka kareivji «spieda viņam to krustu nest». Tieši tā saka evaņģēlists Matejs un visi pārējie.

Nelaimīgais debesu un zemes rādītājs bija tik izmocīts, ka sardzei vajadzēja viņu vilkšus vilkt uz Pieres vietu (skaties Marka evaņģēlija 15. nod., 22. p.).

Pa ceļam viņi sastapa pulciņu sieviešu. Jēzus bēdīgā izskata iežēlinātas, viņas sāka raudāt. So sīkumu piemin tikai svētais Lūka. Pārējie trīs evaņģēlisti apgalvo gluži pretējo, — ka visā krusta gājiena laikā no pūļa neesot atskanējis neviens sauciens, kas paustu līdzjūtību pret svaidīto cietēju.

Tātad, ja gribam ticēt svētajam Lūkam, dažas dāmas lējušas asaras. Jēzus tūdaļ atguvis valodu, pievērsies tām un teicis vārdu pa vārdam šādi:

— Jūs, Jeruzalemes meitas, neraudiet par mani, bet raudiet pašas par sevļ -un par saviem bērniem. Jo redziet, nāks dienas, kad sacīs: svētīgas ir tās neauglīgās un tās miesas, kas nav bērnus nesušas, un tās krūtis, kas nav zīdījušas. Tad tie iesāks sacīt uz tiem kalniem: krītiet uz mums! un uz tiem pakalniem: apklājiet mūs! Jo, kad to dara pie zaļa koka, kas tad vēl notiks pie sakaltuša?

So evaņģēlista . Lūkas pasaku baznīca vēlāk papildinājusi vēl ar vienu leģendu, kuras nav nevienā tā saucamajā «svētajā» tekstā. Starp citu, arī tāpat jau ir pietiekams pamats apšaubīt, cik šie teksti oriģināli.

Garīdznieki apgalvo, ka pēc tam sekojusi šāda scēna. >

Kāda no raudošajām sievietēm, vārdā Veronika, pamanījusi, ka Jēzus pagalam nosvīdis. Redzams, baidīdamās, ka viņš varētu saaukstēties, tā piegājusi viņam klāt un piespiedusi pie viņa sejas savu kabatas lakatiņu, lai noslaucītu sviedrus no dievišķīgās pieres.

Un rau — atkal brīnums! Jēzus vaibsti palikuši iespiesti kabatas lakatiņā. Tā uzskatāma par sava veida momentānu un turklāt vēl krāsainu fotogrāfiju, kas sīki jo sīki reproducējusi notiesātā fizionoiniju.

Vērsiet uzmanību uz to, cik liela ir ebreju tautas un kareivju vaina: pat pēc šā brīnuma viņi nenojauta, ka viņu upuris paliesi bija īstens dieva dēls! Ak vai, nekas nevar apgaismot cilvēkus, ja tic atrodas aizspriedumu varā. Tas, kas negrib dzirdēt, ir ļaunāks par visiem kurlajiem, un tas, kas negrib redzēt, nav salīdzināms pat ar aklu dzimušu.

Kā jau varēja gaidīt, Veronikas kabalas lakatiņš ir saglabājies līdz mūsu dienām. Lai gan tajā simtiem reižu slaucīts deguns un tas simtiem reižu mazgāts, tomēr Jēzus sejas vaibsti nav izdzisuši. Tagad šo vērtīgo relikviju glabā Romas garīdznieki svētā Pētera katedrāles dārgumu krātuvē. Kas vēlas to tur redzēt, lai iesmērē, kā nākas, pāvesta sakristana tauko ķepu.

Tiesa gan, gudri cilvēki, kas mācījušies grieķu valodu, apgalvo, ka krietnā sieviete, vārdā Veronika, ko vēlāk par viņas žēlsirdīgo žestu ieskaitīja svēto pulkā, īstenībā nekad neesot dzīvojusi, jo vārda «Veronika» etimoloģija rāda, ka las cēlies no diviem vārdiem — «vēra ikonika» un nozīmē «īstens attēls». Saprotams, šo vārdu savienojumu drīzāk var attiecināt uz kabatas lakatiņu svētā Pētera katedrālē nekā uz būtni ar miesu un asinīm. Bet, ja «veronika» bija kabatas lakatiņš, kas tad paliek pāri no leģendas par žēlsirdīgo sievieti?

Beidzot, kad Jēzus sviedri bija noslaucīti kabatas lakatiņā, — protams, ja gribam ticēt Lūkam un neticēt pārējiem evaņģēlistiem, — trīs notiesātie virzījās tālāk un sasniedza Golgātas virsotni.

Kristus ap to laiku jau bija galīgi bez spēka. Kareivji steidza sajaukt vīnu ar mirrēm un piedāvāja baloža dēlam šo dzērienu. Saprotams, tāds padzēriens pēc garšas neatgādināja pat pašu lētāko burgundieti, tomēr tam piemita dzīvinošas īpašības, un kareivji rīkojās, vislabāko nodomu skubināti. Lieta tāda, ka mirres rada stipru mākslīgu uzbudinājumu, kas dod iespēju notiesātajam vieglāk pārciest sāpes.

Bet Jēzus negribēja dzert ne malka. Tad kareivji lika viņam apsēsties zemē un sāka pēdējos nāves soda priekšdarbus.

Vispirms viņi izraka bedres krustiem. Tad nolika līdzās bedrēm redeļu kāpnes. Pēc tam notiesātos uzlika katru uz sava krusta un pienagloja viņiem rokas un kājas. Abi nelieši slepkavas, kas joprojām atradās pie pilnas apziņas, jādomā, mocījās nesalīdzināmi vairāk nekā Jēzus. Bet vai tad tas ir svarīgi? Pat tad, ja pieļausim, ka Kristus laiku pa laikam, lai iegūlu atelpu, saucis sev palīgā savu dievišķīgo būtību, tomēr sišana krustā, manuprāt, bija pārlieku bargs sods par vienu apēstu ābolu, jo vairāk tāpēc, ka to taču nemaz neapēda Jēzus!

Tā nu nelaimīgais dievs un divi laupītāji, viņa kolēģi, tika pakļauti šai nepatīkamajai operācijai. Romiešu kareivji, pildīdami Pilāta pavēli, izgreznoja Jēzus krustu ar uzrakstu virs viņa galvas. Un te nu mūsu jautrie jokdari evaņģēlisti atkal sāk melst, ko nu kurš māk.

Matejs (27. nod., 37. p.): «Un lika pār viņa galvu viņa nāves vainu, tā rakstītu: šis ir Jēzus, tas Jūdu ķēniņš.»

Marks (15. nod., 26. p.): «Un tur virsraksts par viņa vainu bija virsū uzrakstīts: tas Jūdu ķēniņš.»

Jānis (19. nod., 19. p.): «Un Pilātus rakstīja virsrakstu un to lika krusta galā, un tur bija rakstīts: Jēzus no Nācaretes, tas Jūdu ķēniņš.»

Cilvēkus, kas cienī precizitāti, katrā ziņā mulsina šī visai dīvainā nesaskaņa evaņģēlistu kungu stāstījumā. Varbūt tieši tāpēc mūsu garīdznieki uz krucifiksiem nereproducē nevienu no šiem uzrakstiem? Viņi ieskata par labāku rakstīt latīņu iniciāļus: I. N. R. I. Tas bieži maldina dievbijīgas večiņas, kuras iedomājas, Kristu esot saukuši par Inri, lai gan īstenībā tas ir vienkārši saīsināts Iesus Nazarenus, Rex Iudaeorum — Jēzus Nācarietis, Jūdu ķēniņš.

Ja var ticēt Jānim, tad Pilāts pats to uzrakstījis. Redzams, Romas vietvaldim piemitušas zināmas kaligrāfa spējas, un, jādomā, viņš ar tām visai lepojies.

Pēc tā paša mīļotā Jāņa vārdiem, augstie priesteri piesējušies uzraksta saturam. Viņi atnākuši pie Pilāta un teikuši:

—     Jūsu uzrakstā, ko izgatavojāt Jēzum, lasāms: «…Jūdu ķēniņš». Ja jums nav grūti, izdariet mazu labojumu, būsim jums ļoti pateicīgi. Rakstiet, lūdzu, ka viņš sacījis: «Es esmu Jūdu ķēniņš.»

—     Vai dieviņ, kādi formālisti! — Pilāts iesaucās, paceldams acis uz debesīm.

—     Protams, mēs saprotam, tā ir nianse, tā teikt, nokrāsa, taču mums tā svarīga.

—     Man ļoti žēl, — Pilāts atcirta, — bet jūs par vēlu esat attapušies. Ko esmu rakstījis, to esmu rakstījis.

(Skaties Mateja evaņģēlijā, 27. nod., 32.— 38. p., Marka evaņģēlijā, 15. nod., 21.—28. p., Lūkas evaņģēlijā, 23. nod., 20.—38. p. un Jāņa evaņģēlijā, 19. nod., 17.—22. p.)

65. nodaļa TAS IR PIEPILDĪTS

Tad divi slepkavas ar viņu tapa krustā sisti, viens pa labo, otrs pa kreiso roku. Bet tie, kas gāja garām, zaimoja viņu, kratīja savas galvas un sacīja: lu, kas to dievanamu noplēsi un trijās dienās atkal uztaisi, atpesties pats sevi. Ja tu esi dieva dēls, tad kāp no krusta zemē.

Matejs. 27. nod., 38,—40. p.

Dedzīgie piekritēji, kvēlās dvēseles, Kristus aitiņas, ir pienācis raudu bridis! Ak vai, tas lēnprātīgais jērs, kurš uzupurējās, lai uz mūžīgiem laikiem izpirktu šausmīgo iedzimto grēku, kas bija noticis Ēdenē apēstā ābola dēļ, baltā baloža un šķīstās jaunavas dēls, maķenīt pakarājies pie sava krusta, sāka atžirgt un drīz vien nodevās pārdomām, kas bija vēl rūgtākas nekā Ģetzemanes dārzā izdzertā biķera saturs.

Viņš sev teica, ka vecais Cēbaots, — amatu savienošanas kārtībā viņa tēvs, lai arī nav zināms, no kuras puses, — izspēlējis ar viņu dumju joku, ļaudams piesist viņu krustā, lai gan šo upurēšanu varēts nobeigt daudz ātrāk.

Mēģināsim uz mirkli iedziļināties Jēzus prātojumos.

Runa bija par tumšo traipu, ar ko apzīmogota mūsu sirdsapziņa kopš pašas dzimšanas, vai nav tiesa? Līdz Kristus krustā sišanai cilvēki, kas apzīmēti ar šo melno grēka traipu kopš tā brīža, kad viņi iznākuši no mātes miesām, bija jau iepriekš nolemti mokām un nevarēja pat sapņot par debesu valstību. Pēc tam — allez hop! — staigājošais Vārds kļūst par karājošos Vārdu, izraudzīdamies par savu pēdējo tribīni krustu Golgātā? un kopš šā brīža cilvēce atbrīvojas no iedzimtā grēka. Zīdaiņu dvēseles jiu vairs nav ne ar ko aptraipītas, itin kā Ādams un Ieva vispār nebūtu nogaršojuši ābolu. Vismaz tā spriestu jūs, mani grēcīgie lasītāji bez aizspriedumiem.

Bet nu, redzat, viss ir pavisam citādi. Krustā sišana cilvēcei nav devusi gluži nekā. Un iedzimtais grēks joprojām nomāc nevainīgos zīdaiņus, itin kā Kristus nekad nebūtu karājies pie sava krusta.

Tiešām gan, ko mums māca baznīca?

Ka bez kristīšanas nevaram iekļūt debesīs. Tātad tikai kristīšana, ko izgudrojis Jānis Kristītājs un kas ar Jēzus palīdzību nākusi modē, var nomazgāt daudzināto melno traipu no mūsu sirdsapziņas?

Uz to garīdznieki atbild:

Jā, protams, bet, ja dieva jērs nebūtu ar naglam piesists pie krusta, kristīšanai nebūtu nekāda spēka.

Lieliski, garīdznieku kungi! Taču tādā gadījumā mitējieties kult tukšus salmus, it ka Jēzus cietis par visu cilvēku dzimumu. Īstenībā runa, protams, ir tikai par baznīcas leģendu, —■ viņš ļāva piesist sevi krustā vienīgi un tikai to dēļ, kuriem palaimējies savā mūžā sastapt kādu labdari talāra un kuriem tas uzpilinājis ūdeni uz galvas.

Tādējādi kādam nelaimīgam mazulim, ja viņš nomirst, tikko nācis pasaulē, un viņu nepagūst nokristīt, joprojām mūžīgi mūžam laupīta paradīzes svētlaime. Sim nabaga mazulim ir vienalga, vai nevainīgā jēra asinis par viņu izlietas vai nav. Un jūs vēl sakāt, ka tēvs Gēbaots ir taisnīgs un žēlsirdīgs dievs! Būtu kaunējušies tik bezdievīgi melot, garīdznieku kungi!

No šā apburtā loka nav iespējams izkļūt, ja grib palikt līdz galam loģisks. Ja Jēzus tiešām bija labā dieva labais sūtnis, tad viņam vajadzēja no sava krusta augstumiem pasūtīt savu tēvu Cēbaotu pie visiem velniem un nolādēt viņu par to, ka viņa, Jēzus, mocības nāks par labu tikai niecīgam visa cilvēku dzimuma mazākumam. Jo galu galā krustā sišana pārvērtās par bezkaunīgu mistifikāciju, cietsirdīgu joku, ko dievs tēvs nospēlēja ar dievu-dēlu.

Bet svaidīto tai brīdī nodarbināja ne tikai domas par viņa nestā upura rezultātiem vien.

Viņš paraudzījās uz kareivjiem, kas krusta pakājē dalīja viņa drēbes. Tie sagrieza viņa apmetni četrās daļās, bet, kad tika līdz hitonam, tad nolēma to nesaplēst, bet izlozēt: kam tiks, tam arī būs. Runa bija par to pašu brīnišķīgo hitonu, ko bija audusi jaunava Marija un kas godam kalpoja Jēzum kopš viņa piedzimšanas, acīm redzot, augdams līdz ar valkātāju. Rādās, ka kareivis, kas ieguva hitonu, novēlēja to kādam dedzīgam kristietim, jo vēlāk, iedams no rokas rokā, tas galu galā nonāca pie Aržantejas kirē. Vismaz šo hlamīdu līdz šim laikam demonstrē Parīzes tuvumā Aržantejas baznīcā, kur tā pulcina ne mazumu ziņkārīgo.

Drēbju dalīšana un asās sāpes caururbtajās plaukstās — Vārda dievišķīgā būtība nedarbojās — lika Jēzum galīgi atžirgt. Nācis pie samaņas, viņš izsaucās:

—    Tēvs, piedod tiem, jo tie nezina, ko tie dara!

Bet ļaudis un kareivji, kam tiešām sirdis bija no akmens, tikai smējās par krustā sisto un viņa lūgšanām.

—     Ei! — viņi kliedza. — Tu, kas vari nojaukt dievnamu un trijās dienās to uzcelt! Tagad tev ir lieliska izdevība parādīt vēl vienu brīnumu: atbrīvojies un kāp zemē no krusta, ja. vari! Tad nu gan mēs brīnīsimies!

Citi tiem piebalsoja:

—    Plātījās, ka izglābšot visus, bet sevi nevar izglābt!

Vēl citi piemetināja:

—    Starp citu, viņš taču mums visas ausis piedziedāja, ka esot dieva dēls! Kāpēc tad viņa debesu tēvs viņu neglābj?

Tomēr Jēzus, kam bija pamats tā rīkoties, nekāpa nost no krusta.

Abi blēži, kas bija piesisti krustā pa labi un pa kreisi no baloža dēla, arī sāka mākties viņam virsū ar jautājumiem. Sai sakarā evaņģēlisti atkal nevar vienoties.

Matejs raksta: «To viņam ari tie slepkavas pārmeta, kas līdz ar viņu bija krustā sisti.» (27. nod., 44. p.)

Marks piebalso: «Un ir tie, kas līdz ar viņu bija krustā sisti, viņu apsmēja.» (15. nod., 32. p.)

Jānis vispār nepiemin abu slepkavu lamašanos.

Turpretim Lūka apgalvo:

«Bet viens no tiem pakārtajiem ļaundarītājiem viņu zaimoja, sacīdams: ja tu esi Kristus, tad palīdzies sev pašam un mums.

Bet tas otrs to aprāja un sacīja: un tu arīdzan nebīsties no dieva, kas esi tanī pašā sodībā! Un tomēr mums gan pareizi notiek, jo mēs dabūjam, ko esam nopelnījuši ar saviem darbiem. Bet šis nekā ļauna nav darījis.

Un viņš uz Jēzu sacīja: kungs, piemini inani, kad tu nāksi savā valstībā.

Un Jēzus uz to sacīja: patiesi, es tev saku, šodien tu būsi ar mani paradīzē.» (23. nod., 39.—43. p.)

Šie pieci Lūkas evaņģēlija panti noderējuši par pamatu leģendai par krietno ļaundari. Komentatori teologi, maķenīt pagudrojuši, izdomāja dievbijīgajam nelietim vārdu Dimass un tagad apgalvo, ka tas bijis tas pats Dimass, kas viesmīlīgi uzņēma Mariju, Jēzu un Jāzepu, kad tie bēga uz Ēģipti. Padomājiet vien, kur tikai cilvēki nesatiekas! Tiešām gan, pasaule ir maza …

Tātad saskaņā ar baznīcas mācību debesīs pirmais iekļuva laupītājs un zaglis. Starp citu, Dimasam drīz vien piebiedrojās daudzi citi varmākas un slepkavas, kas paguva pirms nāves soda izsūdzēt grēkus.

Kas tad notika tālāk?

Esmu spiests šeit atkal citēt visus četrus evaņģēlistus citu pēc cita, lai aprādītu, kā viņi sapinas aizvien vairāk un vairāk, kaut arī principā viņus vajadzēja iedvesmot vienam un tam pašam svētajam garam.

Matejs (27. nod., 45.—50. p.): «Bet no sestās stundas metās tumšs pār visu to zemi līdz devītai stundai.

Bet ap to devīto stundu Jēzus brēca lielā brēkšanā un sacīja: Eli, Eli, lama zabaktani? Tas ir: mans dievs, mans dievs, kāpēc tu mani esi atstājis?

Bet citi no tiem, kas tur stāvēja, kad tie to dzirdēja, sacīja: šis sauc Eliju.

Un tūlīt viens no tiem notecēja un, švammi ņēmis, pildīja to ar etiķi un lika uz niedri, un viņu dzirdīja.

Bet tie citi sacīja: gaidi, lūkosim, vai Elija nāks un viņu pestīs.

Bet Jēzus, atkal lielā brēkšanā brēcis, dvēseli izlaida.»

Marks (15. nod., 33.—37. p.) atstāsta šo notikumu gandrīz tāpat kā Matejs.

Lūkas stāstījumā muļķīgais joks ar etiķī piesūcināto sūkli minēts daudz agrāk, vēl pirms tam, kad krustā sistie laupītāji ņēmās zaimot Kristu. Bet, runājot par viņa apkaunojošajiem vārdiem, Lūka nestāsta tā kā Matejs un Marks par visādiem «Eli, Eli, lama zabaktani», bet saka vienkārši: «Tēvs! Es savu garu nododu tavās rokās!»

Tā nu esam tikuši līdz Jānim. Tieši viņš nekādi nav vienis prātis ar saviem kolēģiem evaņģēlistiem. Ne no šā, ne no tā viņš apgalvo, ka krusta pakājē pēkšņi uzradušās Marija, Jēzus māte, vēl viena Marija, Madaļa, kā arī viņa mīļotais māceklis, tas ir, pats Jānis.

Trīs pārējie evaņģēlisti vienprātīgi apgalvo, ka visas šīs dāmas turējušās attālu no krusta Golgātā. Nu, dievs ar viņām.

Tā nu mīļotais māceklis, kas tai brīdī, kad Ģetzemanes dārzā ieradās kareivji, laida ļekas vaļā veiklāk par visiem citiem apustuļiem, tagad nezin no kurienes ieradās nāves soda vietā. Jēzus tūdaļ viņam teica, norādīdams uz savu māti: «Redzi, tava māte!» Un savai mātei teica, norādīdams uz Jāni: «Sieva, redzi, tavs dēls!» Un no šā brīža, tālāk saka evaņģēlists, tas māceklis to ņēma pie sevis. Sis «pie sevis» ir īsts šedevrs! Mēs taču zinām, ka apustuļiem nebija ne ko kost, ne ko jozt un viņi allaž klaiņoja!

Tad Jēzus iebrēcās: «Man slāpst!» — tas ir: «Ļoti gribas dzert!» Tikai tad, ja ticam Jānim, kareivji pēc krustā sistā lūguma pasnieguši viņam sūkli un viņš izsūcis no tā etiķi. Taču, to darīdams, Jēzus neko nepārmeta savam tēvam un neteica: «Eli, Eli! lama zabaktani?» Gluži otrādi, viņš izturējās apbrīnojami mierīgi. Galvu noliecis, Jēzus nomurmināja: «Tas ir piepildīts,» — un izlaida garu.

Piedevām pie visa tā nedz Matejs, nedz Marks, nedz Lūka nezina, ka tad, kad Jēzus izlaida garu, kāds kareivis iedūra līķim šķēpu zem ribām, un «tūdaļ iztecēja asinis un ūdens», bet, kas attiecas uz diviem pārējiem blēžiem, tad «tam pirmajam salauzīja tos lielus un tam otram, kas līdz ar to bija krustā sists». To zina tikai Jānis viens pats (19. nod., 25,—37. p ).

Pēc tam norisinājās divi pārsteidzoši notikumi.

Dievnama priekškaru Jēzus nāve ietekmēja

tik spēcīgi, ka tas sekoja augstā priestera Kaivasa bikšu paraugam — pārplīsa no augšas līdz apakšai, tikai ar to starpību, ka ' priekškars to paveica bez jebkādas palīdzības no ārienes.

Zeme savukārt pazaudēja galvu. To sāka kratīt nervu drudzis, un kādu laiciņu — evaņģēlijā nav precīzi norādīts, cik, taču, jādomā, pietiekami ilgi, — tā raustījās kā krītamajā kaitē. Vairākās vietās tā pat pārplīsa! Starp citu, atvērās Golgāta gluži kā austere saulgozī, un Ādama galvaskauss, kas tur, kā jau teicām, bija aprakts, dārdēdams noripoja elles dibenā. Tieši tāpēc to līdz šim laikam nevar atrast.

Tai brīdī daudzi kapi visās pasaules malās paši atvērās, miroņi pacēla kapa plāksnes un izbāza degunus dienas gaismā. Kā apgalvo teologi, sākusies vispārēja augšāmcelšanās. Briesmīgi priecādamies, ka tikuši laukā no kapiem, miroņi līksmi slāja pa ielām. Kafejnīcas un restorāni todien bija kā bāztin piebāzti. Zemes iedzīvotāju skaits pēkšņi palielinājās, jo dzīvajiem pievienojās visi tie, kas bija nolikuši karoti, izlaiduši garu, beiguši savas gaitas, slēguši acis uz mūžiem, aizmiguši nāves miegā, aizgājuši uz viņpasauli, aizgājuši aizsaulē, atstājuši šo pasauli, aizgājuši dieva mierā, atdevuši dievam dvēseli, aizgājuši pie tēviem, atstiepuši kājas, atmetuši ķepas vai vēl kaut kādā citā veidā nomiruši visos iepriekšējos gadu tūkstošas.

Es ne drusciņas nepārspīlēju. Tā saka Matejs, un tie ir evaņģēlija vārdi: «Un, no ka» piem izgājuši pēc viņa augšāmcelšanās, tie nāca tai svētā pilsētā un parādījās daudziem.» (Matejs, 27. nod., 53. p.)

Ticu tev, Matej! Tāda aina nezin vai varēja palikt neievērota.

Sotņiks, kas komandēja Jēzus sargus, sajutis, ka zeme viņam zem kājām sāka lēkt traku polku, visā spēkā ieķērās grīļīgajā klinti un iebrēcās:

—     Velns lai parauj! Kaut tikai es neiegāztos — šis zellis tiešām bijis dieva dēls!

Jādomā, tas vēl piemetināja:

—     Nudien, žēl, ka viņš miris! Cik bēdīgi!

Bet evaņģēlijā pēdējie vārdi nav saglabāti.

Arī augstie priesteri, rakstu mācītāji, varizeji, Jēzus izdziedinātie nepateicīgie kropļi un visi citi ļoti labi saprata, ar ko bijusi darīšana. Spriediet paši — vai tad tik vispārēja dabas likumu pārkāpšana nebija izšķirošs pierādījums par viņu upura dievišķīgo izcelšanos?

Bet tais laikos cilvēki bija tik viltīgi beslijas, ka visi kā viens norunāja nekur un nekādos apstākļos pat nepieminēt šo ārkārtīgi neparasto notikumu. Pat augšāmcēlušies izturējās briesmīgi nepateicīgi. Visdažādākās slavenības, kam Kristus nāve bija atkal atdevusi dzīvību, kaut kādā veidā ierīkojās tā, ka visā

viņu otrreizējās dzīves laikā ne par vienu no viņiem nedzirdēja ne vārdiņa.

Acīm redzot, tieši ar to izskaidrojams fakts, ka nevienā tā laika grāmatā, saprotams, izņemot evaņģēliju, nav atrodams ne vismazākais norādījums par šo brīnumu, kam nav līdzīga.

BRĪNUMI AIZ SLĒGTĀM DURVĪM

.

66. nodaļa KĀ NOŅEM NO KRUSTA

Un redzi, viens vīrs, Jāzeps vārdā, kas bija runasktings. iabs un taisns vīrs (šis nebija piemeties viņu padomam un darīšanai) no Arlmātijas, tās Jūdu pilsētas, kas arī pats gaidīja uz dieva valstību, šis, piegājis pie Pilātus, lūdz3 Jēzus miesas un tās noņēma, ietina smalkā audeklā un ielika kapā. kas bija izcirsts klintī, kur vēl neviens nebija glabāts. Un tā bija tā sataisāmā diena, un sabats Jau iesākās.

Lūka, 23. nod., 50.—54. p.

Draugi lasītāji, ceru, jūs neesat aizmirsuši Nikodēmu, to pašu jocīgo nīkstu mācītāju, kas reiz nakti atnāca pie Jēzus patērzēt un atkal aizgāja, tā arī nenoticējis, ka Marijas dēls ir dieva dēls. Nikodēms svārstījās. Sinedrija sēdēs viņš nebalsoja ne par, ne pret Jēzu, atzīdams par labāku gudri atturēties no jebkādiem lēmumiem.

Vecās zemes negantais dancis piektdienā pirms lieldienām darīja galu viņa moku pil

najai nenoteiktībai. Tagad viņš zināja, kam pieslieties. Gluži tāpat kā sotņiks Golgātā, viņš sev teica:

—    Patiesi, patiesi, šis cilvēks bija dieva dēls!

Viņa domām pievienojās citi augsti ierēdņi, turklāt velnišķīgi līdzīgā veidā. Runa ir par ietekmīgo un vareno senatoru, kam piederēja pasakainas bagātības. To sauca par Jāzepu no Arimātijas. Viņš droši vien būtu varējis izglābt Jēzu no pakāršanas pie krusta, ja vien būtu gribējis iejaukties tiesas prāvā un uzņemties Jēzus aizstāvēšanu. Un, ja viņš to agrāk netika darījis, tad nemaz ne tāpēc, ka baidījās, bet gan vienkārši tāpēc, ka uzskatīja par sevis necienīgu iejaukties kaut kāda galdnieka sīkajā prāvā ar sinedriju.

Neparastā izrāde — sen apbedīto miroņu vispārējā augšāmcelšanās — acumirklī padarīja viņu par vienu no visdedzīgākajiem Kristus piekritējiem. Pats par sevi saprotams, viņš bija maķenīt nosebojies, taču, kā mēdz teikt, labāk vēlu nekā nekad.

Tā nu šis Jāzeps no Arimātijas ieradās pie Pilāta un teica:

—    Apsveicu jūs, valdniek! Jūs esat izdarījuši labu darbu! …

—    Atļaudams sist krustā Jēzu?

—     Kā tad!

—    Nesaprotu, ko gribat teikt.

—    Ceru, jūs tagad būsit pārliecinājušies, ka jums nebija darīšana ar vienkāršu slaistu?

—     Kā nu ne, tagad zinu gan, ka esmu rīkojies kā īsts muļķis. Bet paklausieties, ja šis Jēzus būtu parādījis savu īsto būtību — mēs ar Erodu tā centāmies viņu pierunāt! — nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis.

—    Labāk atzīstieties, ka jums nepietika drosmes.

—     Mans dārgais, varu atzīties tikai vienā lietā: pat nenojauzdams Jēzus dievišķīgo izcelšanos, tomēr darīju visu, ko varēju, mēģinādams viņu glābt. Bet jūsu Jeruzalemes iedzīvotāji kļuvuši gluži traki! Šis puisis daudziem saviem tautiešiem izdarījis krietnus pakalpojumus, bet tie neizrādīja ne mazāko pateicību un prasīja viņa nāvi. Apgalvoju jums, es izmēģināju visus līdzekļus …

—     Zinu, zinu: baltā hlamīda, pēriens, Baraba … Un pēc tam jūs mazgājāt rokas . ..

—     Kā gan citādi! Pie reizes būtu nomazgājis kaklu, kājas un visu citu, ja vajadzētu … Bet uz ko jūs tēmējat?

—     Rau, uz ko. Esmu ļoti noskumis, ka dieva dēls aizgājis aizsaulē, un tāpēc gribu viņu vismaz pieklājīgi apbedīt. Esmu ar mieru pat ierādīt viņam savas paša lieliskās kapenes vienā no savām muižām.

—     Lūdzu, man nav nekādu iebildumu. Taču atļaujiet uzdot jums vienu jautājumu, godājamo Jāzep … Es jums jautāju: vai esat cieši pārliecināti, ka viņš ir miris?

—    Jātic! Runāju ar vienu no kareivjiem, kas apsargāja Pieres vietu, un tas apgalvo, ka mūsu nelaimīgo dievu to kungu drošības pēc caururbuši vēl ar šķēpu, lai būtu pilnīga garantija, tā ka tagad viņš noteikti ir mironis.

Jādomā, ka ap šo laiku sotņiks jau bija atgriezies no Golgātas, jo Pilāts, kā liecina evaņģēlijs, apjautājies tam, vai iespējams apmierināt senatora vēlēšanos.

Sotņika oficiālais ziņojums apstiprināja Arimātijas Jāzepa vārdus, un Pilāts apgalvoja, ka neiebildīšot, ja kādreizējā galdnieka draugi apbedīšot viņa līķi.

Iziedams no pils, Arimātijas Jāzeps sadūrās aci pret aci ar Nikodēmu, kas steidzās pie Pilāta ar līdzīgu jautājumu.

Abas augstu stāvošās personas sasveicinājās, izstāstīja viena otrai jaunākās vēstis un, noskaidrojušas, ka abām radusies viena un tā pati ideja, nolēma apvienot savus pūliņus.

Un tā nu jau divatā viņi devās pēc balzamētāja, jo gribēja izdarīt visu, kā pienākas.

Te nebūs lieki atgādināt kādu svarīgu apstākli: tas viss notika piektdienā, un diena jau liecās uz vakaru. Vajadzēja steigties, jo nākamā dienav sestdiena, tika uzskatīta par svētu nekā nedarīšanas dienu.

Tāpēc Jāzeps un Nikodēms rīkojās neganti rosīgi. Par apaļu summiņu balzamētājs bija ar mieru atlikt savas vakariņas un sāka vākt kopā instrumentus. Kamēr viņš gatavoja autus un smaržas, Jāzeps un Nikodēms vēlreiz uzrāpās Golgātā, cerēdami sastapt tur nelaiķa radiniekus.

Tiešām gan, visas trīs Marijas, kuru vidū bija ari Jēzus māte, nebija atkāpušās no krusta pakājes un kopā ar viņām ari jaukais Jānis.

—     Māmuliņ, nebēdājieties tik ļoti! — mierināja māti Kristus mīļotais māceklis.

—    Ai Jāņukiņ, manu dēliņ! — atsaucās Marija no Nācaretes.

Izdzirdis tādus vārdus, Nikodēms izbrīnā muti vien ieplēta un izbolīja acis. Bet mūs viņa izbrīns nepārsteidz, jo zinām, ka vecais rakstu mācītājs neatradās Pieres vietā tai aizkustinošajā brīdī, kad Jēzus norīkoja mazo Jāni par savu vietnieku dēla līnijā.

Pirmais sieviešu grupai tuvojās Arimātijas Jāzeps.

—     Kundze, — viņš godbijīgi noliecās Nācaretes Marijas priekšā, — pieņemiet manus vispatiesākos līdzjūtības apliecinājumus. Nežēlīgais zaudējums, ko esat cietusi, patiesi nav ne ar ko aizstājams, un mēs dziļi jūtam jums līdzi.

Jēzus māte izplūda asarās. Lai gan vecākais dēls allaž bija sagādājis viņai visvisādas nepatikšanas, tomēr viņa to mīlēja vairāk par citiem saviem bērniem.

—     Kungs, — viņa atbildēja, — pateicos jums par to, ka esat atnākuši šurp šai skumjajā bridi un neesat palikuši nedzirdīgi pret mūsu bēdām … Bet ar ko man darīšana? … Skiet, man nav bijis tas gods …

—    Arimātijas Jāzeps, senators, — tas nosauca savu vārdu palocīdamies.

Visas trīs Marijas atsprāga atpakaļ.

—     Piedodiet, — ierunājās Marija Madaļa, — bet, ja jūs tiešām esat senators, kā sākāties, tad mēs nesaprotam, par kādu līdzjūtību var būt runa? Vai tad jūs nepiederējāt pie Jēzus ienaidniekiem?

Jāzeps no Arimātijas paskaidroja, kāds ir stāvoklis, un pie reizes iepazīstināja arī ar Nikodēmu. Sākumā Marijas klausījās viņā diezgan neticīgi, bet, kad viņš uzrādīja Pilāta parakstītu atļauju noņemt no krusta līķi, tas viņas pārliecināja.

Vislabāko iespaidu uz viņām atstāja Nikodēms, kam līdzi atskrēja balzamētājs ar lielu komplektu visvisādu smaržu. Evaņģēlists Jānis, kas tur bija klāt, bez kādām šaubām runā par simt mārciņām svaidāmo zāļu — mirrēm un aloji (19. nod., 39. p.). Turpat vai piecdesmit kilogramu smaržu — nav nekāds joks!

Senators atveda sev līdzi savus vergus ar kāpnēm, knaiblēm, virvēm, autiem un citiem piederumiem, kas bija nepieciešami, lai krietno dieva dēlu varētu noņemt no krusta.

Acīm redzot, tā nebija nekāda vieglā operācija, it īpaši, ja ņem vērā, ka bendes droši vien bija pienaglojuši savu upuri uz goda. Tomēr, kā apgalvo garīdznieki, viss noritēja pavisam laimīgi, un Jēzus rokas pat netika ieskrambātas.

Viens otrs no maniem lasītājiem var skeptiski piezīmēt:

— Jādomā, tas kungs Kristus tad gan tikko varēja valdīt smieklus! Kā nu ne: viņš taču tikai izlikās par līķi, jo dievs jau nevar mirt. Viņš arī nebija nomiris ne uz mirkli, bet pēdējais elpas vilciens un viss pārējais — šī izrāde bija iecerēta tikai galerijas publikai.

Bet es tam nevaru pievienoties. Tas kungs Jēzus tiešām bija miris, un Arimātijas Jāzepa kalpi, kā arī Nikodēma atvestais balzamētājs noņēmās tieši ar līķi.

Mani draugi garīdznieki jums pat paskaidros, kurp bija aizlidojusi viņa dvēsele, jo, viņuprāt, mums ir dvēsele, kam ir pašai sava īpaša dzīvība, neatkarīga no miesas dzīvības.

Tad nu Jēzus dvēsele, atstājusi savu zemes mitekli, kā saka mistiķi, nolaidās tāpat kā Orfejs ēnu valstībā51 . Un tur, kā stāsta teologi, tā ieraudzīja visu kopš pasaules radīšanas nomirušo dvēseles.

Tiesa gan, šie apburošie teologi aizmirst, ka tikai pirms piecām minūtēm viņi mums apgalvoja — Kristus nāves stundā uz visas zemeslodes notikusi vispārēja mirušo augšāmcelšanās. Taču nebūsim pedantiski! Vai gan vērts tā piesieties neskaitāmajām pretrunām, kurās pinas baznīcas kalpi? Galu galā tas izraisa drīzāk smieklus nekā sašutumu. Tad pasmiesimies un iesim tālāk!

Tātad pārējās dvēseles sagaidīja Jēzus dvēseli ar nepieredzētu entuziasmu. Tai sarīkoja īstas ovācijas. Augšā, virs zemes, dieva dēla nāvi apraudāja, turpretim šeit, apakšā, sākās tāda līksmība, ka turies!

—    Mūsu labais Kristus! Cik viņš jauks! Cik laipns! Viņš ir miris par mums! Viņš izglāba mūs! Viņš cietis par mums! Cik tas augstsirdīgi!

Sevišķi priecājās atraitne Judīte, ta pati, kas nokāva Olofernu,52 lai izpatiktu vecajam Cēbaotam. Un kā vēl priecājās! … Tūdaļ jūs sapratīsit, kāpēc.

Saskaņā ar bībeles leģendu Judītei piemita visi pasaules tikumi: neviena jaunava nebija vairāk par viņu cienīga iekļūt paradīzē. Bet, ak vai, tā paša iedzimtā grēka dēļ paradīze palika viņai neaizsniedzams sapnis. Kopā ar Ābraāmu, Mozu, Dāvidu, Jēkabu un citiem Judīte bija spiesta izpirkšanas stundu gaidīt drūmajā ēnu mājoklī, ko katoļu teologi nezin kāpēc dēvē arī par priekšparadīzi.

Tāpēc arī šobrīd Judītes dvēsele nevarēja nociesties, nenomutējusi Jēzus dvēseli. Saprotams, tas bija šķīsts skūpsts — dvēseļu apkampieni nevar apvainot tikumības sargātājus.

—   Ai mans glābēj, cik tu esi labs! — viņa izsaucās.

—     Manu sirsniņ! — Jēzus nepalika parādā.

īsi sakot, tur todien valdīja tik vētraina līksme, ka stāstīdams nevar izstāstīt un rakstīdams nevar aprakstīt.

Kristu iztaujāja, kā norisinājušās viņa ciešanas, — tā mūzikas cienītāji apspriež kādas operas premjeru.

—    Stāsta, jūs esot pēruši. Vai tiesa? — interesējās Ģideana 53 dvēsele.

—    Jā, un jāteic, starp tiem, kas mani šaustīja, ievēroju vienu seržantu, tam bija tik smaga roka, ka tikai turies!

—     Jo labāk, jo labāk! — sāka klaigāt dvēseles, priecādamās, ka nu gan paradīzes vārti tām atvērsies līdz kājai.

Beidzot Jēzus lika dvēselēm pēc kārtas skaitīties, iegaumēt savus numurus un tad veda tās sev līdzi, lai stādītu priekšā savam tēvam Cēbaotam.

Vecais dievs tēvs jutās neizsakāmi iepriecināts, ka viņa debesu valstību turpmāk pildīs raibs izpirkto dvēseļu pūlis — tomēr šāda tāda izklaidēšanās! Un pavēlēja visus uzņemt, cik vien labi iespējams.

Kad procesija jau virzījās paradīzē iekšā, Jēzus dvēsele pēkšņi iekliedzās:

—    Vai dieviņ, rīt taču svētdiena! … Nebūtu es laikā apķēries, mūsu pravieši kļūtu par meļiem … Man ļoti žēl, kungi, taču esmu spiests jūs atstāt. Man vēl jāatgriežas manās miesās, lai lieldienās varētu celties augšām. Uz drīzu redzēšanos, mans tēvs, uz drīzu redzēšanos, mīļās dvēseles!

Un, to teikusi, dievišķīgā dvēsele pa kaklu pa galvu vēlās lejup uz zemi.

Kamēr viņsaulē norisinājās visi šie notikurni, šaisaulē Jēzus draugi balzamēja viņa līķi. To parasti darija tā.

No ķermeņa izņēma visas iekšas un no galvas — smadzenes. Tad visus dobumus un vēnas piepildīja ar dažādām smaržām. Pēc tam ķermeni iegremdēja smaržīgās eļļās un beidzot ievīstīja līķautos.

Tādējādi Jēzu izķidāja kā cāli, un, kad viņa dvēsele atgriezās apbedīšanas vietā, kur Jāzeps no Arimātijas, Nikodēms, Jānis un svētās Marijas bija nolikušas viņa līķi, tā nevarēja nepamanīt, ka tur daudz kā trūkst. Bet gana! Dievišķīgā providence bija nolēmusi, ka Kristus pēc savas augšāmcelšanās pavadīs zemes virsū tikai četrdesmit dienu — ko te tik daudz runāt? Ja Jēzus ir visvarens, tad viņam tīrais nieks nodzīvot šo laiku bez smadzenēm un kuņģa (skaties Mateja evaņģēlijā, 27. nod., 57.—61. p., Marka evaņģēlijā, 15. nod., 42.— 47. p., Lūkas evaņģēlijā, 23. nod., 50.—56. p. un Jāņa evaņģēlijā, 19. nod., 38.—42. p.).

67. nodaļa VILTUS MIRONIS

Bet pirmajā nedējas dienā it agri. gaismai austot, tās sievas nāca pie tā kapa un nesa tās svaidāmās zāles, ko tās bija sataisījušas. Un vēl kādas citas bija līdz ar tām. Un tās atrada to akmini no tā kapa noveltu un gāja iekšā un tā kunga Jēzus miesas neatrada.

Lūka, 24. nod., 1.—3. p.

Jāzepam no Arimātijas piederēja dārzs pašā Golgātā netālu no tās vietas, kur atradās krusti. Evaņģēlijā nav precīzi norādīts, ka dārzs piederējis tieši senatoram, bet garīdznieki tā apgalvo, un, goda vārds, ir slinkums strīdēties ar viņiem par tādu nieku.

Dievišķīgo līķi uz rokām aiznesa līdz Arimātijas Jāzepa dārzam. Seit atradās tās pašas lieliskās jaunās kapenes, par kurām senators stāstīja Pilātam. Trīs Marijas un skais

tulis Jānis bija vienīgie pavadītāji. Apbedīšana notika steigā un bez jebkādas greznības.

Marija, Kleopsa sieva, un Marija Madaļa gribēja pašas savām acīm pārliecināties, ka viss tiks izdarīts bez jebkādas krāpšanas. Viņas uzmanīgi vēroja visus skumjā rituāla sīkumus un aizgāja prom tikai pēc tam, kad Jāzepa kalpi ar smagiem akmeņiem aizkrāva iccjti kapenēs.

Pa to laiku drīz pēc Arimātijas senatora apmeklējuma pie Pilāta ieradās augsto priesteru delegācija.

—     Valdniek, — sincdrija sūtņi teica, — Jēzus ir miris, taču tas vēl nav viss. Mēs atcerē jāmies, kā viņš, dzīvs būdams, plātījās: pēc trim dienām celšoties augšām! Tad nu redzi, mēs baidāmies, ka viņa piekritēji varētu izzagt līķi un pēc tam sākt visur brēkāt: «Vai redzat, viņa nav! Redzat, viņš patiesi bija dievs un ir patiesi augšāmcēlies!»

—    Un kas par to? — Pilāts atcirta. — Ja viņi to ari izdarītu, vai tad līķa pazušana pierāda, ka tiešām notikusi augšāmcelšanās? Gluži otrādi, vienīgais neatspēkojamais pierādījums var būt tikai tas, ka Jēzus parādās sveiks un vesels.

—    Ai, jūs nezināt, kādi blēži ir viņa mācekļi un cik lētticīgi ir dīkie ziņkārīgie! Pirmie runās, ko gribēs, bet otrie viņiem ticēs — arī tad, ja ar nāvi sodītā ķermenis vienkārši pazudīs.

—    Un ko tad jūs ieteicat?

—     Pavēliet nolikt pie kapenēm sardzi, lai tā vismaz pirmajās trijās dienās nevienu nelaistu ne tuvumā.

Pilāts mazliet padomāja, tad atteica:

—    Kāpēc jūs nevarētu nolikt savu sardzi? Vai tad jums nav kareivju?

—     Ir, valdnieka kungs.

—    Tādā gadījumā norīkojiet tos pie kapenēm vai arī sargājiet tās paši.

Augstie priesteri aizgāja pēc dievnama sardzes kareivjiem, atveda viņus Arimātijas Jāzepa dārzā un stingri jo stingri noteica apsargāt kapenes kā acuraugu. Turklāt aiz piesardzības viņi aizzīmogoja akmeni, kas noslēdza ieeju kapenēs.

Lieldienu sestdiena beidzās bez jebkādiem notikumiem. Kristus miesas bija visparastākais līķis, jo viņa dvēsele todien stādīja priekšā tēvam Cēbaolam šķīstītavas dvēseles, kas bija atzītas par paradīzes svētlaimes cienīgām. Toties svētdien no paša rīta notikumi ieguva jaunu pavērsienu.

Sargi, protams, gulēja savos posteņos kā svētie. Vēl bija tumšs, kad Madaļa kopā ar otru Mariju ieradās pie kapa ar jaunu smaržu porciju: viņas baidījās, ka Nikodēma ziedoto piecdesmit kilogramu alojes un mirru nepietiks, tāpēc bija nolēmušas pievienot vēl aromātiskas eļļas, lai ķermenis labāk saglabātos.

Pēkšņi zeme viņām zem kājām sāka drebēt. Tai pašā mirklī pamodās arī pārbijušies sargi.

Viņi ieraudzīja, ka no debesīm nolaižas eņģelis ar tik žilbinošu seju kā zibens, tērpies drānās, baltās kā sniegs. Ar vienu vēzienu eņģelis novēla no kapenēm smago akmeni. Kareivji šausmās nokrita ar deguniem zemē. Jādomā, tieši šai mirklī Jēzus iznāca no kapa.

Četri evaņģēlisti, atkal katrs citādi, stāsta par Kristus augšāmcelšanos. Ja taisnība Matejam, tad Madaļa kopā ar otru Mariju gājušas uz kapenēm un, tikko sasniegušas dārzu, redzējušas eņģeli ierodamies, taču Kristu nav pamanījušas. Pēc Marka stāstījuma bijušas trīs sievietes: Madaļa, Marija — Kleopsa sieva un Zalome. Un, kad viņas atnākušas, augšāmcelšanās jau bijusi galā: eņģelis sēdējis uz kapakmens, kas bijis aizsviests krietni tālu sānis, bet kareivji visi aizmukuši. Lūka stāsta, ka dārzā reizē ar Madaļu un Jāni ieradušās visas dāmas, kas bijušas klāt Golgātā, ka bijuši divi eņģeļi un nevis viens un sēdējuši viņi nevis pie ieejas, bet kapenēs iekšpusē. Bet pēc Jāņa stāsta iznāk, ka pie kapa ieradusies Madaļa viena pati, nekāda eņģeļa nav redzējusi un aizskrējusi pie Pētera, lai tas kopā ar viņu apliecinātu, ka kapenes ir tukšas.

Tā kā evaņģēlisti rīmā cits citam pretī, prātīgāk ir pamatoties uz kaut kādu vienu versiju. Tā dēvētajos «svētajos» rakstos ir tik daudz nejēdzīgu nesaskaņu, ka pats velns nevar tikt gudrs. Labāk jau uzklausīt kādu vienu, kaut vai Jāni.

Tātad Madaļa iegāja dārzā.

—    Ir gan joki! — viņa izsaucās. — Kapenes taču vaļā!

Viņa paraudzījās iekšā.

—     Un tukšas, nudien, tukšas!

Ko kājas nes, viņa laidās prom no dārza, lai brīdinātu Pēteri un Jāni.

—     Nāciet žiglāk! — viņa skubināja. — Aiznesuši manu mīļoto no kapa, aiznesuši jūsu skolotāju un kungu! Ej nu tagad izdibini, kur viņu nolikuši!

—     Nomierinies, Madaļa, — Pēteris atsaucās. — Līķis nav lietussargs, to nevar tik viegli noslēpt. Gan atradīsies!

Madaļa, Pēteris un Jānis steidzās uz senatora dārzu. Jānis, kas skrēja ātrāk par citiem, nonāca tur pirmais. Viņš piegāja pie kapenēm pavisam klāt, noliecās, paraudzījās iekšā, bet neredzēja nekā cita kā vien līķautus un rūpīgi salocītu un savrup noliktu sviedru autu. Tūdaļ piesteidzās arī Pēteris, iegāja kapenēs un konstatēja to pašu. Pētera iedrošināts, arī Jānis viņam sekoja. Pārsteigtie apustuļi palūkojās viens otrā un, ne vārda neteikusi, izrāpās laukā. Tad viņi devās atpakaļ uz mājām.

Pie kapa palika tikai Madaļa. Viņa lēja asaras straumēm un vaimanāja:

—     Mans nabaga Jēzu! Mans nelaimīgais nabadziņ! Kaut viņi izputētu, visi tie varizeji un rakstu mācītāji! Barbari … Tā zaimot mana mīļotā miesas! Esmu pārliecināta, ka

viņi to nozaguši… Ak vai, ak vai! Un kālab gan viņiem ievajadzējies nelaiķīša? …

Raudādama viņa pieliecās, lai vēlreiz ielūkotos tukšajā zārkā, un pēkšņi ieraudzīja kapenēs divus eņģeļus baltās drānās; viens sēdēja zārka galvgali, otrs kājgalī.

—    Sieva, ko tu raudi? — eņģeļi jautāja.

—           Tie manu kungu ir aiznesuši, un es nezinu, kur likuši, — Madaļa atbildēja.

Kamēr viņa runāja, līdzās viņai nezin no kurienes uzradās cilvēks salmenīcā ar platām malām un lāpstu rokā.

—           Dārznieks? — Madaļa izbrīnījās. — Kas viņam te vajadzīgs?

Vīrs atkārtoja eņģeļu jautājumu:

—    Sieva, ko tu raudi? Ko meklē?

—            Dārznieka kungs! — Madaļa sāka lūgties, rokas lauzīdama. — Ja tu viņu esi aiznesis, tad saki man, kur tu viņu noliki, ka es viņu varu dabūt (citēju vārdu pa vārdam).

Dārznieks pienāca tuvāk un, maigi viņā lūkodamies, teica: .

—     Marij …

—           Ai, šī balss! — izsaucās Kristus mīļākā. — Tagad pazīstu šo balsi! … Un šo bārdiņu, tā taču ir mana dārgā Jēzus bārdiņa!

Un viņa traucās to apskaut, atkārtodama:

—    O, manu skolotāj! 0, mans kungs!

Bet svaidītais viņu ar steidzīgu žestu apturēja:

—            Skaties, bet neskaries man klāt. Esmu nule augšāmcēlies, man nav iekšu, un vispār

esmu vēl ļoti vārgs. Vispirms man vajag stiprināties, bet pagaidām tec un pastāsti maniem mācekļiem, ko esi redzējusi.

Madaļa, paklausīgāka par aitiņu, steidzās pie apustuļiem un izstāstīja viņiem visu, kas noticis.

Evaņģēlista Mateja stāstījumā šai scēnā piedalās divas sievietes. Viņš apgalvo, ka tās nomutējušas no miroņiem uzmodinātā kājas un tas neesot protestējis pret viņu pieskārieniem.

Tas pats Matejs nobeidz savu stāstu ar epizodi, kuru neatrodam pārējos trijos evaņģēlijos, — redzams, to autoriem šī detaļa nav bijusi zināma.

Atžirguši no pārdzīvotajām šausmām, kareivji pa galvu pa kaklu drāzās prom no dārza, kur pastaigājās atdzīvojušies miroņi. Kad viņi sasniedza augsto priesteru pili, viņus nevarēja ne pazīt, tā bailes bija izķēmojušas viņu izskatu.

—    Kas noticis? Kas par lietu? — dievnama garīdznieki steidza viņus iztaujāt.

—    Lieta tāda, ka jūsu nelaiķis, kuru mums lika sargāt, taisa labus jokus!

—     Kas par velnu! Par ko jūs runājat?

—     Par jūsu viltus mironi!

—    Viltus?

—    Protams! Būtu jūs redzējuši viņa draugus, kas nolaižas no debesīm … Baltās drēbēs, purni zvēro kā zibens … Novēla kapa akmeni! … Sarīkoja zemestrīci! … Mums pietiek! Nav sevišķi jautri sargāt tādus nelaiķus …

Augstie priesteri aiz pārsteiguma nevarēja attapties. Beidzot viņi izgrūda:

— Nu labi, labi. Tikai neizpļāpājiet nevienam to, ko mums stāstījāt. Ņemiet, te jums šņabim … Ja prasīs, sakiet visiem: nakti atnāca Jēzus mācekļi un nozaga līķi, kamēr mēs gulējām.

Matejs apgalvo, ka viņi iedevuši kareivjiem krietnu naudas kušķi un tie devušies uz krogu, lai tur, kā klājas, uzdzertu uz augsto priesteru un Jēzus veselību.

(Skaties par to Mateja evaņģēlijā, 27. nod., 62.-66. p., 28. nod., 1,—15. p., Marka evaņģēlijā, 16. nod., 1.—11. p., Lūkas evaņģēlijā, 24. nod., 1.—12. p. un Jāņa evaņģēlijā, 20. nod., 1.—18. p.)

68. nodaļa KĀDS GRIB LIKT PIRKSTU RRŪCĒ

Un pēc astoņām dienām viņa mācekļi atkal tur bija Iekšā un Toms pie viņiem. Jēzus nāca. kad tās durvis bija aizslēgtas, un iestājās vidū starp tiem un sacīja: miers ar junisl

Pēc tam viņš sacīja uz Tomu: stiep šurp savu pirkstu un aplūko manas rokas, un sniedz šurp savu roku un liec to manos sānos un neesi neticīgs, bet ticīgs.

Toms atbildēja un uz viņu sacīja: mans kungs un mans dievs!

Jēzus uz to sacīja: tāpēc ka tu mani esi redzējis, Tom. tu tici. Svētīgi tie, kas neredz un tomēr tic.

Jānis. 20. nod., 26—29. p.

Tiešām gan, cik ļoti cilvēkiem raksturīga neticība! Tā būs laikam mūsu visdabiskākā īpašība.

Kad Madaļa atskrēja pie apustuļiem un izstāstīja, ko redzējusi, tie viņu izsmēja.

Tikai Jānis, tā teikts evaņģēlijā, tūdaļ noticēja augšāmcelšanās brīnumam. «Tad arī tas otrs māceklis gāja iekšā, kas papriekšu bija nācis pie kapa, un redzēja (ka tas ir tukšs) un ticēja,» teikts… tā paša Jāņa «svētajos» rakstos (20. nod., 8. p.).

Arī Pēteris redzēja zemē izmētātos līķautus un rūpīgi salocīto sviedru autu, taču šī aina viņam neko nevēstīja. Viņš kasīja pakausi, sviedriem vaigā pūlēdamies apjēgt, kur gan palicis skolotāja līķis.

—    Skolotājs ir uzbraucis debesīs, — Jānis iebildās.

—     «Uzbraucis, uzbraucis»! — Pēteris viņu pārmēdīja. — Visvienkāršāk ir pateikt «uzbraucis debesīs». Bet es varu derēt uz četriem grašiem pret vienu: līķi aizstiepuši tie nelieši varizeji. Viņi grib to paslepus sadedzināt, lai mēs nezinātu, kur tas guļ, un nepielūgtu viņa kapu.

Pārējie mācekļi, kuriem Pēteris pastāstīja savus apsvērumus, viņam pievienojās. Tas, ka līķa nebija, neatspēkojami pierādīja, ka zārks ir tukšs, bet tukšs zārks nekādā ziņā nenozīmēja, ka pazudušais mironis ir augšāmcēlies. Tāpēc, kad Madaļa līdz ar Pēteri un Jāni ieradās ēdamtelpā — dzīru zālē, kur bija noticis slavenais bankets ar Kristus miesas un asiņu nobaudīšanu un kur apustuļi sapulcējās pēc viņa nāves, — visi sāka Mariju zobot.

Vispirms viņa teica, ka redzējusi kapenēs divus eņģeļus. Uz to Sīmanis Pēteris atcirta, ka tur neesot bijis vairāk eņģeļu kā viņam uz delnas matu. Jānis, kas pieslējās debesbraukšanas variantam, stingri pārmeta Jēzus mīļākajai patiesības sagrozīšanu. Katram skaidrs, ka eņģeļi bija daiļās grēcinieces fantāzijas auglis. Viņš domāja, ka vajagot vienkārši ticēt Jēzus debesbraukšanai, bet pārliecināt par to citus,atsaucoties uz ķerubiem vai zēraviem,ko paLs nebija redzējis, pirmkārt, ir aizliegts paņēmiens un, otrkārt, liecina par sliktu gaumi.

—           Kas grib pierādīt pārāk daudz, 1as nepierāda neko, — Jānis nobeidza.

Bet Madaļa ietiepās:

—           Ļaujiet man izstāstīt līdz galam, ko redzēju, tad varēsit spriest.

—           Kā, vai tad tu vēl kaut ko redzēji? — apustuļi smīkņāja. — Nu, nu, stāsti, mēs klausāmies!

—     Pēc eņģeļiem redzēju Jēzu pašu.

—     Vai patiesi? Interesanti! …

—    Jēzu ar miesu un asinīm.

—           Un viņš, protams, apskāva tevi un noskūpstīja kā vecajos labajos laikos Kapernaumā, vai ne tā?

—           Nē, viņš mani neapskāva, bet mēs ar viņu sarunājāmies.

—           Nu, paklausieties tikai! Ko tad viņš tev teica?

—           Viņš jautāja, kāpēc es raudot … jo es raudāju. Tad viņš jautāja, ko es meklējot . . .

—           Un tu viņam atbildēji: «Manu ruksīt, protams, tevi!» Tā bija?

—            Nē, es viņam tikai teicu, ka meklēju savu iemīļoto Kristu … Ļaujiet taču izstāstīt! Sākumā nesapratu, ka tas jau ir viņš.

—           Lai nu viens saka, nepazina savu mīļo! Kā tad tā?

—      Tā bija, viņa apģērba dēļ. Sākumā nodomāju, ka tas ir senatora dārznieks. Dārzā ar lāpstu rokās, milzīgā salmenīcā viņš izskatījās tik jocīgs… Tikai tad, kad viņš savā maigajā balsi nosauca mani vārdā, nopratu, kas tas ir. Biju tik laimīga … kā princese! Gribēju krist viņam ap kaklu, bet viņš neatļāva, jo jutās vēl pārlieku vārgs. «Ar rokām neaizskart!» viņš teica. Un tad lika nākt pie jums un paziņot, ka viņš esot augšāmcēlies un tagad dzīvs un vesels kā rutks, itin kā nekad nebūtu miris.

Apustuļi klausījās un neticīgi kratīja galvas. Bet viens no viņiem vispār skatījās uz Madaļu kā uz muļķīti: tas bija Toms, pēc iesaukas Dvīnis.

—     Labāk viņš pats būtu atnācis un mums paziņojis par savu augšāmcelšanos, — Toms piezīmēja. — «Ja es neredzu tās naglu zīmes viņa rokās un nelieku savu pirkstu tanīs naglu zīmēs, un nelieku savu roku viņa sānos, tad es neticēšu.» (Jānis, 20. nod., 25. p.)

Pasmējušies par Madaļu, apustuļi iežēlojās un teica, lai viņa. nomierinoties.

—     Nabadzīte! — viņi savā starpā runāja. — Viņa to tā mīlēja! Nav brīnums, ka Jēzus pāragrais un tik bēdīgais gals laupījis viņai saprašanu. Ko neteiksit — noturēt senatora dārznieku par Jēzu! Nu nekas, ar laiku tas pāries … Cerēsim …

Todien divi kādreizējie Kristus līdzgaitnieki — ne apustuļi, bet tā, otras zortes mācekļi, — devās darīšanās uz Emavu, mazu pilsēteli divu stundu gājumā no Jeruzalemes. Pa ceļam viņi pārrunāja iepriekšējās nakts notikumus. Drīz viņiem pievienojās vēl viens ceļabiedrs un uzsāka sarunu.

—    Par ko tērzējat? — viņš apjautājās.

—Un kāpēc jums tik skumīgs izskats? Viens no otrās kategorijas mācekļiem, vārdā

Kleopss, atbildēja:

—     Tūdaļ redzams, ka jūs neesat no Jeruzalemes, citādi zinātu, kas šeit atgadījies.

—    Atgadījies? — Svešzemnieks iepleta acis.

—   Un kas tad?

—    Velna milti! Vai tiešām jūs nekad neesat dzirdējis par Jēzu no Nācaretes?

—     Nē. Bet būšu jums ļoti pateicīgs, ja man pastāstīsit.

Tad klausieties. Sis Jēzus, galdnieka dēls un pats pēc aroda galdnieks, bija reizē arī liels pravietis un visvarens brīnumdaris. Sava mūža trīs pēdējos gadus viņš to vien darīja ka pārsteidza ļaudis ar saviem brīnumiem. Mūsu augstie priesteri un senatori skauda viņa slavas, un tā nu nesen viņi to ieslodzīja tuptūzī un pēc tam pakāra …

—    Jā, tas tiešām ir bēdīgi.

—     Pagaidiet, tas vēl nav viss. Pats bēdīgākais ir tas, ka Jēzus apsolījās triju dienu laikā celties augšām no miroņiem. Tad rau, šodien tieši ir trešā diena pēc nāves soda, bet nedz apustuļi, nedz mēs līdz šim laikam viņa neesam redzējuši. Tiesa gan, kad Jānis un

Pēteris — tie ir divi mani draugi — aizgāja uz apbedīšanas vietu, viņi atklāja, ka kaps ir tukšs, taču, redzams, līķi vienkārši aizstiepuši varizeji. Jēzus mīļākā gan zvēr, ka redzējusi viņu pārģērbušos par dārznieku, taču arī tas visdrīzāk ir viņas slimīgās iztēles auglis — viņa taču pašreiz nekā nesajēdz aiz mīlestības un izmisuma! … Ceru, jūs nu saprotat, ka mums nav par ko priecāties! Mēs taču pazinām nelaiķi …

—    Vai patiesi? Jūs viņu pazināt?

—    Protams. Bija varens jokupēteris, ne uz mutes kritis un zināja anekdošu bez gala! Nabaga puisis …

—    Vai domājat, ka viņš tiešām bija pravietis?

—    Pravietiskāka pravieša nav bijis zemes virsū.

—     Un viņš bija visvarens?

—    Tik visvarens, ka vairāk nav iespējams.

—    Tādā gadījumā, neņemiet ļaunā, jūs esat īsti auni.

—     Atļaujiet! Kā tad tā?

—    Tā ir. Ja viņš bija visvarens, ja viņš bija īsts pravietis un ja viņš apsolīja celties augšām no miroņiem, tad, jādomā, viņš ir turējis savu vārdu un tagad ir tikpat dzīvs kā jūs vai es.

Un tad, lai pierādītu, ka viņš kaut ko sajēdz no pravietojumiem, svešinieks sāka bārstīt attiecīgus citātus no bībeles.

Tā viņi sasniedza Emavu. Nepazīstamais teica, ka viņam esot tālāk ejams.

—    Neejiet prom! Drīz būs nakts, bet ceļi šeit nedroši… Neejiet! — Jēzus draugi protestēja. — Jūs esat tik interesants ceļabiedrs. Parādiet mums godu: lauziet mūsu maizi un dalieties ar mums mūsu vakariņu azaidā. Pārnakšņosim krogu, un rīt iesit, kur jums vajag. Tagad jau nakts, un ceļi šeit nav droši …

Ceļinieks bija ar mieru. Pie galda saruna vērpās tālāk. Kad viņi jau sāka ēst saldo, svešinieks pēkšņi sacīja:

—    Jūs gribējāt, lai es lauztu maizi ar jums. Tad nu skatieties!

Draugi ieinteresēti mitējās gremot. Nepazīstamais, kurā mēs, grēcīgie, jau sen esam sazīmējuši Kristu, lai gan mums nav ne apustuļu ticības, ne asredzības, paņēma gabalu maizes un atkārtoja iepriekšējā ceturtdienā nospēlēto komēdiju: viņš svētīja garozu un mīkstumu un teica, ka maizē dodot šiem savu miesu. Ar to pietika, lai atvērtu viņa cienītājiem acis.

—     Kungs! Jēzu! — šie sāka kliegt un jau gribēja mesties viņa priekšā ceļos, kad pēkšņi — bum-trah-ta-rarah! — dievinātais skolotājs nozuda, kā nebijis.

Nav grūti iedomāties, kā pēc tam abi lāga viri zūdījās, ka nebija pazinuši Kristu no pirmā skatiena. Viņi bez kavēšanās grāba savus čemodāniņus un traucās atpakaļ uz Jeruzalemi, lai paziņotu draugiem labo vēsti.

—     Kāds gan esmu muļķis! — pa ceļam gremzās Kleopss. — Varēju taču uzreiz iedomāties! Kad viņš ierunājās, man visas asinis sāka vārīties kā buljons uz lielas uguns!

—     Un man! Pa dzīslām it kā lava plūda!

—    Abi esam idioti, nav vārdam vietas.

—     Kas tiesa, tas tiesa.

Tagad abi atcerējās tūkstošiem pazīmju, pēc kurām būtu varējuši uzzināt, kas viņu ceļabiedrs.

Nokļuvuši līdz zināmajai ēdamtelpai, viņi visu izstāstīja apustuļiem. Tie jutās vārda tiešajā nozīmē satriekti. Bet, tikko viņi atguva valodu un sāka apspriest brīnumaino notikumu, kad — bum-trah-ta-rarah! — siena atvērās un Jēzus atkal parādījās, šoreiz visai godājamajai kompānijai.*

* Seit evaņģēlisti vēlreiz nonāk neatrisināmās pretrunās. Marks un Lūka stāsta, ka apustuļi tobrīd bijuši visi kopā, «vienpadsmit sapulcēti». Tātad Toms redzēja Jēzu, kas parādījās tai brīdī, kad savu stāstu stāstīja ceļinieki no Emavas, tomēr viņš i nedomāja izteikt šaubas, kas sagādājušas viņam tik glaimojošu reputāciju. Turpretim, pēc Jāņa vārdiem, nekādiem ceļiniekiem Emavā Kristus vispār nav parādījies: viņu dārznieka izskatā redzēja Madaļa, un pēc tam viņš tūdaļ ielauzās pie apustuļiem, kas ēdamistabā bija aizbarikādējušies pret jūdiem. Toma tur klāt nebija, un viņš Jēzu redzēja tikai pēc astoņām dienām. Bet saskaņā ar Mateja stāstu Jēzus, tikdamies ar Madaļu, lika apustuļiem sapulcēties Galilcjas kalnos un tieši tur, uz kalna, un nevis Jeruzalemē ēdamistabā parādījās viņiem vienu vienīgu reizi, tā ka neviens, izņemot apustuļus, viņu netika redzējis un ceļiniekiem no Emavas ar šo lielu vispār nav nekāda sakara.

«Bet tie ļoti izbijās, un tiem šķita, ka garu redzot,» teikts evaņģēlijā (Lūka, 24. nod., 37. p.). Viņus pārliecināt nenācās viegli. Jēzus rādija viņiem savas rokas un kājas, lika aptaustīt savu ķermeni un ribas. Un tomēr apustuļi nekādi nevarēja noticēt savai laimei.

—    Tad Jēzus jautāja:

—    Vai jums neatradīsies kaut kas, ko iekost?

Viņam pasniedza ceptu zivi un gabalu šūnu medus. Viņš, visiem redzot, daļu apēda un atlikumu atdeva. Tad viņš iepūta katram sejā, likdams tādējādi saprast, ka no šā brīža uz tiem nolaidies svētais gars.

—     Es nevis vienkārši iepūšu jums degunā, — viņš teica. — Sī pūsma nav nekas cits kā mans tēvs balodis, kas pieņēmis manas elpas veidu, lai iekļūtu jūsos. Turpmāk grēki, ko jūs piedosit, tiks piedoti, un, ko jūs atstāsit, tie paliks. Jūs spēsit izdzīt velnus, runāt visās valodās, nepapūloties tās iemācīties, varēsit ņemt rokās čūskas, un tās jūs nekodīs, un, beidzot, ja kādam iešausies prātā pasniegt jums verdošu buljonu ar žurkuzālēm, tad dzeriet to droši kā siltu pienu.

Nav nemaz jāstāsta, cik priecīgi kļuva apustuļi, dzirdēdami tik valdzinošus solījumus. Viņiem vajadzēja atzīt, ka Jēzus tiešām ir augšāmcēlies un tādējādi turējis vārdu.

Madaļa līksmoja vairāk par visiem un tagad reizi no reizes iedzēla sava mīļākā mācekļiem par to, ka tie nebija gribējuši viņai ticēt. Viņa bija nežēlīga, starp citu, ne bez pamata.

—    Iedomājies tikai, kungs, — Madaļa ironizēja, — kad es stāstīju, ka tu man parādījies, pārģērbts par dārznieku, viņi teica, es esot jukusi! Kā tev tas patīk?

—    Es par to nebrīnos: ticības viņiem nav ne par grasi. Nebijuši visi mani pārdabiskie un neparastie brīnumi, viņi vispār nekam nenoticētu!

—    Skolotāj, piedod mums! — dievojās apkaunotie apustuļi. — Un, tu, Madaļa, neapvainojies. Kas veco piemin …

Beidzot Madaļa, kas patiesībā bija lāga sieva, mitējās par viņiem zoboties, un Kristus devās prom, draudzīgi ieteikdams saviem mācekļiem nebrīnīties ne par ko pasaulē.

Pēc evaņģēlista Jāņa vārdiem todien, kad Jēzus atļāvās sev tādu greznību kā parādīties mācekļiem, viena apustuļa tur nebija. Trūka Toma.

—    Kādu tu izdarīji muļķību! — vēlāk vi ņam teica draugi. — Vajadzēja tev kaut kur aizvilkties! Tai dienā taču mūsu skolotājs brokastoja kopā ar mums! Viņš ir dzīvs un vesels. Madaļai taisnība.

Toms atbildēja savu parasto sakāmo:

—   Ticiet, cik gribat, bet es neticēšu, iekam nebūšu licis pirkstu . . .

Sis Toms Dvīnis bija tik stūrgalvīgs, ka apustuļi zaudēja katru cerību viņu pārliecināt un likās mierā.

Tomam vajadzēja, lai Kristus vēlreiz parādītos ļaudīm. Un to nenācās ilgi gaidīt.

Dažas dienas vēlāk svētā kompānija atkal sapulcējās parastajā vielā, tas ir, ēdamtelpā. Šoreiz kvorums bija pilnīgs. Piedalījās arī neticīgais tiepša.

Bum-trah-ta-rarah! Siena atkal atdarījās, un Kristus vēlreiz iespraucās pa akmeņu spraugu.

—           Ai-ai-ai, draudziņ Tom, tu netici, ka esmu augšāmcēlies? Kā tev nav kaima? Tu gribi bāzt savus pirkstus manās vaļējās brūcēs? Lai notiek, bāz, nekautrējies. Tad sapratīsi, ka tas tiešām esmu es.

Tonis acis vien iepleta.

«Bet ja nu tie ir tikai manu draugu joki, ko tad?» viņš nodomāja.

Un bez jebkādas kautrēšanās paziņoja, ka gribot aptaustīt Jēzu rokām.

Un tā nu viņš tausta.

Viņš baksta pirkstu sava pestītāja brūcēs un, tikai pārliecinājies, ka tas viss viņam nerādās sapņos, metas baloža dēla priekšā uz ceļiem un sauc:

—           Tagad nešaubos, tas tiešām ir Jēzus, mans pestītājs! Tagad viss kārtībā!

Jēzus palīdz viņam piecelties.

—           Ai Tom, Tom, — viņš pārmetoši murmina. — Tu neticēji, iekam nebiji licis pirkstu. Svētīgi tie, kas tic un nepārbauda!

(Skaties Marka evaņģēlijā, 16. nod., 12.— 14. p., Lūkas evaņģēlijā, 24. nod., 13.—43. p. un Jāņa evaņģēlijā, 20. nod., 19.—31. p.)

69. nodaļa ZEME — DEBESIS, PĀRLIDOJUMS BEZ NOSĒŠANĀS

Un viņš tos izveda līdz Bctānijai un, savas rokas pacēlis, tos svētīja.

Un notikās, kad viņš tos svētīja, tad viņš no tiem šķīrās un tapa uzcelts uz debesīm.

Bet tic viņu pielūdza un griezās atpakaļ uz Jeruzalemi ar lielu prieku.

Lūka, 24. nod., 50.— 52. p.

Šoreiz apustuļi vienprātīgi atzina, ka Kristus atdzīvojies.

Turklāt vēl Jēzus pats apliecināja savu augšāmcelšanos ar daudziem brīnumiem. Tomēr taisnības labad man jāizsaka nožēla, ka visus šos brīnumus viņš nedarīja pats visu ļaužu priekšā, Pilāta, Eroda un Kaivasa degungalā.

Nekad un neviens, izņemot apustuļus, nav pat dzirdējis par šiem brīnumiem — tāda lieta tiešām jānožēlo! Grēcīgie skeptiķi taču var teikt, ka baloža dēls neniaz nav domājis celties augšām un ka apustuļi vienkārši sacerējuši kārtējo pasaku.

Tiesa, skeptiķi var iet vēl tālāk: pasludināt, ka Jēzus vispār nekad nav dzīvojis un ka leģendu par viņu safabricējuši kristīgās reliģijas dibinātāji ne agrāk par trešā gadsimta sākumu. Tāpēc jau viņi arī ir skeptiķi.

Patiesi, ja neviens vēsturnieks neko nestāsta par kāda krustā piesistā Jēzus brīnišķīgo augšāmcelšanos, tad tā vēl ir tikai pusnelaime, bet, no otras puses, neviens vēsturnieks un neviens tā laika oriģināldokuments neapliecina pat faktu, ka šis iepriekš minētais indivīds vispār eksistējis, un tas jau ir daudz ļaunāk.

Dažādi tā laikmeta autori — un tādu nav mazums, jo Romas impērijas kultūra tolaik atradās pašā plaukumā — bieži min tetrarhu Erodu, Jūdejas vietvakli Ponciju Pilātu, virspriesteri Kaivasu, taču nekur, izņemot evaņģēliju, nav teikts, ka kaut vienai no šīm vēsturiskajām personām kaut kad būtu bijusi darīšana ar kādu cilvēku, vārdā Jēzus. Pat viņa nāve, kam visādā ziņā vajadzēja radīt kaut kādu atbalsi, jo tā bija saistīta ar neparastiem apstākļiem, nav pieminēta nevienā no cēzara Tibērija laikabiedru darbiem.

Tādējādi grēcīgie skeptiķi var, cik tīkas, ironizēt par evaņģēliju, jo neviens ticams autors neapstiprina evaņģēlistu pasakas, turklāt tajās vārda tiešajā nozīmē mudžēt mudž visdumjākās pretrunas.

Pēc šās atrunas tagad varu bez pūlēm pieņemt teologu viedokli.

—    Jēzus, — viņi saka, — iznāca no kapa.

—    Nu, saprotams, lieliski izdomāts!

—    Viņš parādījās apustuļiem.

—     Kā gan citādi, velns lai parauj!

—           Viņš atkārtoja visu pirms nāves soda rādīto brīnumu sēriju.

—     Piekrītu, pucējiet tik tālāk!

Sākumam kādā jaukā dienā Sīmanis Pēteris kopā ar citiem devās zvejot un nenoķēra ne kazraga. Baloža dēls pēc sava jaukā paraduma ieradās pie viņiem tai kritiskajā brīdī, kad apustuļi, degunus nokāruši, griezās uz māju tukšām rokām.

—            Bērni, vai jums ir kas ēdams? — Jēzus jautāja.

—     Nē.

—           Nu, nekas! Metiet tīklu pa labi no laivas, un jūs dabūsit.

Pēteris un viņa kolēģi paklausīja. Pēc kādiem mirkļiem zivju pārpildītais tīkls stirkšķēja vien, un laiva teju, teju apgāzās.

Kad zvejnieki nokļuva krastā, Pēteris saskaitīja lomu un redzēja, ka noķēris simt piecdesmit trīs makten lielas zivis. Ne vairāk un ne mazāk — tā apgalvots evaņģēlijā.

—     Nāciet pusdienot, — Jēzus aicināja.

Apustuļi likās klāt. Bet, jo sirdīgāk viņi locīja iekšā, jo vairāk tika lielo zivju.

Cik žēl, ka nabagiem nepiemīt Jēzus pārdabiska varenība! Viņiem tā lieti derētu, lai paēdinātu savas izsalkušās ģimenes.

Pusdienas izdevās varenas, zivis bija vislabāko šķirņu, kādas vien sastopamas tais ūdeņos, taču nebija saldā ēdiena. Tad Jēzus pamieloja apustuļus ar nelielu runu.

—           Pēter, vai tu mani mīli? — viņš jautāja Sīmanim-Akmenim.

—    Jā, kungs, mīlu.

—    Tad es tevi darīšu par savu avju ganu.

Pēc minūtēm piecām Jēzus atkārtoja savu

jautājumu:

—    Pēter, vai tu mani mīli?

Sīmanis-Akmens atbildēja tāpat kā pirmoreiz.

Uz to staigājošais Vārds, kam šausmīgi patika atkārtojumi, atkal svinīgi teica:

—    Tad gani manas avis.

Vēl pēc minūtēm piecām šis dziļdomīgais dialogs atkārtojās gandrīz vārdu pa vārdam. Tieši uz šā pamata baznīca apgalvo, ka Pēteris bijis pirmais pāvests.

Jēzus vēl ne vienu reizi vien parādījās saviem apustuļiem.

Kādu rītu diezgan agrā stundā viņš tos aizveda uz kalnu.

Pa ceļam apustuļi sev jautāja, ko tas gan varētu nozīmēt.

—           Varbūt viņš grasās atkal kūdīt mūs uz dumpi? Viņam nepietiek, ka viņu vienreiz jau sita krustā?

Viens otrs no tiesas uztraucās:

—     Ko tad, ja pienākusi mūsu kārta ciest?

Nevienu nevilināja tāda perspektīva — tikt

piesistam un pakārtam pie krusta.

Kad viņi bija sasnieguši uzkalna virsotni, staigājošais Vārds viņus tā uzrunāja:

—           Komēdija beigusies, laiks nolaist priekškaru. Mana misija piepildīta: šajā asaru ielejā man vairs nav ko darīt. Tāpēc atgriežos pie sava tēva Jahves. Apkampsimies un — uz redzēšanos labākā pasaulē!

Apustuļi apstulba.

—     Kā tad tā? Vai tu mūs atstāj?

—           Neko nevar darīt, vajag. Tā rakstīts likteņu grāmatā.

—            Bet kas notiks ar mums, ja tu mūs atstāsi? Kas mūs iedvesmos ar personīgu paraugu?

, — Nebīstieties, par jums parūpēšos. Es jau jums uzpūtu, un drīz mans tēvs numurs divi, tas ir, svētais gars, nolaidīsies no debesīm, lai pasniegtu jums manis apsolītās vērtīgās īpašības. Nu ko, sabučosimies pēdējo reizi! Drīz būs trešais zvan^.

Apustuļi līda skūpstīties ar skolotāju.

Tad, uz šķiršanos apskāvis Madaļu, Jēzus uzrāpās uz akmens, pietupās, labi dūšīgi atspērās un pacēlās gaisā.

Tomam iešāvās prātā, ka viņš tūdaļ atkal nogāzīsies.

Nekā tamlīdzīga.

Baloža dēls lieliski turējās gaisā un cēlās uz augšu diezgan veicīgi.

Viņš lidoja aizvien augstāk un augstāk, līdz apustuļi nekā vairs nevarēja saredzēt.

Tad līdzās viņiem parādījās divi eņģeļi un nodziedāja melodiskās balsīs:

— Krietnie galilieši, pietiks blenzt uz debess jumu! Jēzus ir uzbraucis debesīs un uzbraucis uz ilgu laiku. Viņš atgriezīsies tikai pastardienā, lai tiesātu dzīvos un mirušos.

Tad nu apustuļi devās atpakaļ uz savu ēdamistabu. Viņi gāja klusēdami, degunus nokāruši, jo labi saprata, ka turpmāk viņu ceļš nebūs rozēm kaisīts.

(Par šo kristīgās komēdijas beigu cēlienu skaties Mateja evaņģēlijā, 28. nod., 16.— 20. p., Marka evaņģēlijā, 16. nod., 15.—20. p., Lūkas evaņģēlijā, 24. nod., 44.—53. p. un Jāņa evaņģēlijā, 21. nod., 1.—25. p.)

Priekškars

PIEZĪMES

Grāmata «Jautrais evaņģēlijs» nav zinātnisks traktāts un nav arī populārzinātnisks antireliģisks apcerējums šā žanra mūsdienu izpratnē. Autors savu grāmatu nosaucis par «Jēzus dzīvi». XIX gs. ar tādu nosaukumu nāca klaja daudz darbu. Daži zinātnieki un teologi mēģināja savos darbos dot pilnigu dieveilvēka Jēzus dzīves aprakstu, balstīdamies uz evaņģēlijiem un baznīcas tēvu izdomājumiem. Citi turpretim, pamatodamies uz vēstures avotiem, centās pierādīt, ka nekāds dieveilvēks nekad nav dzīvojis, ka Jēzus Kristus ir reliģiskas fantāzijas auglis. Pirmie bija reliģijas aiz stāvji, otrie — ateisti. Autoru pasaules uzskats tad arī noteica viņu attieksmi pret Krislu kā personu.

Leo Taksils (īstajā vārdā Gabriels Antuāns Žogans I'ažess) bija ateists. Bērna un jaunekļa gados viņš tiku audzināts jezuītu koledžā, tomēr neizvēlējās re liģisku darba lauku, bet kļuva par cīnītāju pret reliģiju. «Svēto» rakstu pretrunas un absurdums, baznīcas kalpu meli, liekulība, viltība, stulbums un savtība atvēra viņam acis un parādīja reliģijas īsto būtību. Sākot ar 1879. gadu, viņš piecos gados laida klajā ap divdesmit antircliģisku sacerējumu — asus satīriskus pamfletus: «Pāvesta Pija IX mīlas dēkas», «Jezuīta dēls», «liordžas dzimta», «Indes maisītājs Leons XIII un pieci miljoni kanoniķu», «Svētie pornogrāfijas cienītāji» un daudzus citus. 1882. gadā Taksils sarakstīja «Jautro bībeli», un 1884. gadā nāca klajā viņa «Jēzus dzīve».

Leo Taksila darbā «Jēzus dzīve» nav īpaši aplūkots vēstures materiāls, autors tikai retumis izmanto I gs. pirms m. ē. un mūsu ēras pirmo gadsimtu vēsturnieku liecības. «Jēzus dzīve» ir galvenokārt Jaunās derības rakstu pārstāstījums, kas vietumis papildināts ar rakstnieka izdomu, taču «svētos rakstus» te pārstāstījis cilvēks, kam skaidrs prāts un kas absolūti brīvs no reliģiskā fanātisma žņaugiem. Un mēs kopa ar Leo Taksilu pārliecināmies, cik fantastiski un pretrunīgi ir evaņģēliju mīti. Kritiski domājoša cilvēka izlasīts, evaņģēlijs pats spriež sev tiesu.

Sajā Taksila «Jautrā evaņģēlija» tulkojuma izdevumā kairu nodaļu ievada epigrāfs no evaņģēlija.

1 .. . Vārds, tas ir, tas kungs, saukts Jēzus …

Jāņa evaņģēlija pirmie panti skan šādi: «Iesākumā bija tas vārds, un tas vārds bija pie dieva, un dievs bija tas vārds. Tas bija iesākumā pie dieva.» (Jānis, 1. nod., I. un 2. p.) Kā māca kristiānisms, dievs ir trlsvienīgs: dievs tēvs, dievs dēls un dievs svētais gars. Par dieva-dēla sinonīmu teologi sauc Vārdu, bet, tā ka Jēzus tiek uzskatīts arī par dievu, tad Vārds ir arī dieva sinonīms. Taksils vairākās vietās vārdu rotaļā izsmej šo kristīgās ticības mācības fantastiski muļķīgo jucekli. Arī dievu-tēvu sauc dažādos vārdos. Kristīgajā blbclē tas ir likai dievs. Taču Vecā derība ir vēl citas reliģijas — jūdaisma «svētā» grāmata. Tulkojumā no senebreju valodas dievu dažkārt sauc par Jahvi jeb Jehovu. Vecajā derībā nosaukumu Cēbaots lieto kā pielikumu pie dieva vārda Jahve. «Jalive Cēbaols» nozīmē «karojošo dievs», «spēku dievs». Grieķu tulkojumā šis pielikums atrauts no Jahves vārda un kļuvis par vienīgā dieva-tēva nosaukumu, un ta las velak sastopams ari bibeles tulkojumos Eiropas valodās. — .9.

2   … Ievils …

Pēc jūdu tradīcijām leviti ir patriarha Jēkaba dēla Levija pēcteči, kam piešķirtas īpašas tiesības uz dievkalpošanu. Jūdu garīdznieki iedalījās trijās pakāpēs: virspriesteri, priesteri un leviti. Lcvitiem vajadzēja veikt zemākos pienākumus. Viņi bieži bija dievnamos muzikanti un dziedātāji, dažkārt «svēto» grāmatu lasītāji un tiesneši. — 9.

3   … kā vēstī apustulis Lūku …

Tulkojumā no grieķu valodas vārds «apustulis» nozīmē «sūtnis». Tā parasti sauc Jēzus Kristus 12 pirmos mācekļus, jo Kristus esot viņus sūtījis sludināt pasaulei priecas vēsti par sevi un savu mācību. Par apustuļiem sauc arī dažus pirmos ievērojamos kristiānisma propagandētājus, to skaitā evaņģēliju autorus Lūku un Marku, lai gan viņi nav bijuši pirmie Kristus mācekļi kā Matejs un Jānis. Evaņģēliji (sengr. valodā — labā vēsts, pasludināšana) ir kristīgās reliģijas «svētās» grāmatas, kas ietilpsi Jaunajā derībā. Tajās atrodams mīts par Jēzu Kristu, kā arī kristīgo dogmatika. Sākumā lika sastādīti daudzi evaņģēliji: gandrīz katrai sektai vai virzienam bija tādas grāmatas. Nīkejas koncilā (325. g.) par kanoniskiem atzina četrus evaņģēlijus, ko esot sarakstījuši mītiskie Kristus mācekļi (Matejs, Marks, Lūka un Jānis). Evaņģēliju tekstu pētījumi parādījuši, ka tos sastādījuši daudzi autori, sakopojot un apstrādājot dažādus avotus. Konstatēts, ka evaņģēliji sarakstīti ne agrāk par m. ē. II gs. vidu. Pat baznīcas tēvi spiesti alzīt, ka evaņģēliji nav vēstures dokuments un tajos nav aprakstīti patiesi notikumi. Svētais Augustīns (353.—430. g.) teicis: «Ja mani uz to nespiestu baznīcas autoritāte, es arī neticētu evaņģēlijam.» — 9.

4   … kvēpināšana.

Kvēpināšana jeb vīraka dedzināšana ir jūdu baznlcas rituāls, ko pārņēmis kristiānisms. Kvēpinot dedzina smaržīgas eļļas. — 10.

5    … visu Izraēja lautu …

Izraēlis ir otrs vārds bībelē aprakstītajam Jēkabam, no kura 12 dēliem esot cēlusies visa ebreju tauta. Tāpēc ar vārdiem Izraēļa tauta, Izraēla bērni apzīmē visu ebreju tautu. — 12.

6   … tavs dēls kļūs par mesijas priekšteci!

Mesija (senebr. — svaidītais) — mītisks pestītājs, kura tēls radās jūdu reliģijā ap VIII gs. pirms m. ē„ tai laikā, kad Jūdejā un Izraēlī saira kopiena, kad zemi sagrāba dižciltīgie un bagātības koncentrējās valdošās šķiras rokās. Sā tēla šķiriskais saturs dažādu šķiru priekšstatos bija dažāds, turklāt dažādos vēstures laikmetos tas mainījās. Ekspluatētie — vergi un zemnieki — cerēja, ka pestītājs, nonācis no debesīm, nodibinās taisnības valstību un atbrīvos viņus no apspiestības; valdošās šķiras pārstāvji — vergturi, zemes īpašnieki, tirgotāji — sapņoja par ķēniņu no «Dāvida nama», tas ir, no vecās dinastijas, cerēdami, ka tas padarīs viņu valsti varenu un aizstāvēs viņu intereses. Romas jūgam kļūstot smagākam, mesijas tēlā radās jauni vilcieni. Viņu iedomājās kā atbrīvotāju no svešzemju jūga. Visos vēstures laikmetos mesiānisms, kas tautas masu uzmanību un spēkus novirza no reālas cīņas par šķiras interesēm, vienmēr bijusi dziļi reakcionāra parādība.

Pēc jūdaisma mācības, vajadzēja rasties īpašam pravietim, kas sagatavotu tautu pestītāja atnākšanai. Kristiānismā par tādu Jēzus Kristus priekšteci uzskata mītisko Jāni Kristītāju. — 13.

7    … Cakarija ne vien bija kļuvis mēms. bet piedevām arī kurls, kas gan nemaz nebija paredzēts.

Lūkas evaņģēlijā sākumā teikts: «….Tu tapsi mēms un nevarēsi runāt.» (Lūka, 1. nod., 20. p.) Bet mazliet tālāk stāstīts, ka Cakarijas namā atnākušie «prasīja zīmes» no viņa, kā lai nosauktu dēlu (Lūka, 1. nod., 62. p.). Tātad Cakarija bija kļuvis arī kurls. Acīm redzot, crccņģeiis Gabriēls bija aizmirsis, ka grasījās sist Cakariju tikai ar mēmumu. Taču visticamāk, ka evaņģēliju sastādītāji alkal nav varējuši savilkt visus galus kopā. — 15.

8   … par Jūdejas ķēniņa skaitījās kāds Erods.

Erods Lielais (73.—4. g. pirms m. ē.) — Jūdejas ķēniņš no 40. līdz 4. g. pirms m. ē. 40. g. pirms m. ē. Romas senāts viņu iecēla par tetrarhu (ceturtdaļvaldnieku), par vienu no četriem Jūdejas pārvaldītājiem, bet vēlāk Erods ieguva Romai pakļauta vasaļvaldnieka titulu. Viņu atbalstīja triumvīrs Marks Antonijs un vēlāk Romas imperators Augusts Oktavians. No Oktaviāna Erods dabūja apgabalus Vidusjūras krastā un Parjordana. Erods nodibināja Cēzareju, uz cēla Jeruzalemes pili un pārbūvēja Jahves templi Jeruzalemē. Erods nežēlīgi izrēķinājās ar tautas kustību, kas bija vērsta pret Romas kundzību. Iespējams, ka tieši atmiņas par šīm zvērībām atspoguļojušas Mateja evaņģēlijā ietvertajā mītā par «zīdaiņu apkaušanu».

Patiesība tai laikā, kad, pēc evaņģēliju ziņām, dzimis Jēzus, Erods jau bija miris. — 19.

9    . . . ķēniņa Dāvida dzimtai. . .

Dāvids — otrais senas Izraēlas ķēniņš (XI gs. beigās — X gs. sākumā pirms m. ē.), nodibināja dinastiju, kas sākumā valdīja pār visu Izraēlu, bet vēlāk pār Dicnvidjūdejas ķēniņvalsti līdz «Bābeles gūstam». Seno ebreju «Bābeles trimda» (jeb «Bābeles gūsts») VI gs. pirms m. ē. bija augstmaņu, ierēdņu, tirgotāju un amatnieku varmācīga pārvietošana uz Babilonu, pēc tam kad Babilonas ķēniņš Ncbukadnecars 597. gadā pirms m. ē. ieņēma Jeruzalemi un 586. gadā pirms m. ē, galīgi sagrāva Jūdejas ķēniņvalsti. VI gs. 30. gados (pirms mūsu ē.) persiešu ķēniņš Kīrs, ieka rojis Babilonu, atļāva sagūslilo ebreju lielākajai daļai atgriezties dzimtenē.

Dāvida laikā Jeruzaleme kļuva par valsts galvaspilsētu. Seno ebreju vēsturē Dāvids pirmais nodibināja speciālu hronistu amatu, un lic pastāvīgi pierakstīja visus sava laika notikumus. Vēlāk šīs hronikas ietvertas tā sauktajās bībcles Ķēniņu grāmatās. Saskaņā ar bībeles leģendu Dāvids pastrādājis daudzus varoņdarbus (uzvarējis milzi Goliātu, cīnījies ar lauvu ult.), kā arī sacerējis dziesmas, kas ietilpst Vecaja derībā.

Turklāt Dāvids kļuvis slavens ar cietsirdību, nodevību un daudzsievību. Viņš nodeva savu aizstāvi Zaulu, sagrāba troni un pulcināja ap sevi simtiem sieviešu. Viņš nokāva savu karavadoni Uriju, lai iegūtu tā sievu, skaisto Batzebu. Iekarojis l'ārjordānas apgabalus, Dāvids pavēlēja nogalināt katru trešo iedzīvotāju dzīvu palikušo acu priekšā. — 1!).

10 … pie visaugstākā ieradās Ābraāms.

Pēc bībcles teikām Abraāins ir senebreju patriarhs, ebreju tautas ciltstēvs. Ar savu taisnīgo dzīvi un ar savas ticības spēku Abraāms pārspējis visus Vecās derības taisnos — tā apgalvo reliģijas aizstāvji. Tomēr pašā Vecajā derībā atrodami stāsti, kas pārliecina, ka šis apgalvojums ir pagalam absurds. Abraāmu godina ne vien jūdaismā, bet arī kristiānismā un islamā. — 37.

" …es neesmu pārkāpis morāles likumus kā Zālamans, nekad neesmu spekulējis ar savas sievas daiļumiem kā Ābraāms, neesmu netikles dēls kā resnītis Boass.

Vecajā derībā par Zālamanu atrodama virkne leģendu, kas nepavisam neliecina par šā «svētā un gudrā» valdnieka (tā viņu dēvē teologi un garīdznieki) augstajām morāliskajām īpašībām. Viņš nekautrējās nedz neģēlības, nedz slepkavības, kad gribēja sasniegt savu mērķi: pēc Zālamana pavēles nogalināja viņa brāli Adoniju, tā draugu karaspēka priekšnieku Joabu, viņš padzina priesteri Abjataru utt. u. tml. Par viņa attieksmi pret ģimeni un laulību bibeiē teikts šādi: «Un ķēniņš Zālamans iemīlēja daudz svešas sievas, bez vārava meitas vēl Moaba, Amona, Edoma, Zidana un etiešu meitas, no tām tautām, par ko tas kungs uz Izraēļa bērniem bija sacījis: jums nebūs pie tiem ieiet, un lai tic tāpat neieiet pie jums, tie patiesi jūsu sirdis locis saviem dieviem paka], Sām Zālamans pieķērās ar mīlestību. Un viņam bija septiņsimt sievas, augstas gaspažas, un trīssimt liekas sievas.» (1. Ķēniņu grām., 11. nod.. 1.—3. p.)

Tikpat nepievilcīga persona bija arī patriarhs Ābraāms. Viņš patiesībā bija visīstākais suteners. Par to liecina šāda epizode (un tādu nav mazums): «Un tas notikās, kad viņš nāca tuvu pie Ēģiptes, tad sacīja viņš uz Zāraī, savu sievu: «Raugi jcle, es zinu tevi skaistu sievu no vaiga esam. Un, kad ēģiptieši tevi redzēs, tie sacīs: šī ir viņa sieva, — un nokaus mani, bet tevi paturēs dzīvu. Sakies jele mana māsa esam, ka man labi klājas tevis dēļ un mana dvēsele tevis labad dzīva paliek.» Kad nu Abraāms Ēģiptes zemē nonāca, ēģiptieši redzēja šo sievu, ka tā ļoti skaista bija. l'n vārava lielkungi arīdzan redzēja viņu un slavēja lo vāraviun, un tā sieva lapa vārava namā ņemta. Un Abraāmam bija labi viņas dēļ: tam bija avis un vērši, un ēzeļi, un kalpi, un kalpones, un ēzeļmātes, un kamieļi.» (1. Mozus grām., 12. nod., 11.—16. p.)

Jozuus grāmatas otrajā nodaļā ir runa par kādu Jērikas netikli Rakabu. Mateja evaņģēlijā (1. nod., 5. p.) Jēzus senču skailā nosaukts Boass, Rakabas dēls. Bībeles krievu tulkojuma redaktori šai vietā Rakabas vārdā burlu «k» aizstājuši ar «h», tā cerēdami atbrīvoties no padauzas Jēzus ciltskokā, jo par to, acīm redzot, nebija parūpējušies «svēto» rakstu autori. — 39.

12 … Vulgātas Imgments.

Vulgāta — tā saucas katoļu blbele latīņu valodā. Tās tekstu Tridentas koncils (1546. g.) atzina par vienīgo pareizo latīņu tulkojumu, un pēc dieva iedvesmas un autoritates tas liek uzskatīts par vienlīdzīgu oriģinālam. Patiesībā šai tulkojumā, ko IV gs. beigās izdarījis kāds baznīcas tēvs Hieronīms (330.—413. g.), ir milzum daudz kļūdu, kas radušās pārrakstot. 1590., 1592., 1593. un 1598. gadā Romas pāvesti vairākkārt mēģinājuši kļūdas izlabot. 1598. gada izdevumu at zina par galīgo variantu, kas vairs nav labojams. Tomēr arī tajā atrodamas prāvas nesaskaņas ar Hieronīma Vulgātu. — 47.

13  Tolaik ķeizars Augusts izdeva pavēli izdarīt visu Romas impērijas pavalstnieku skaitīšanu.

Augusts (63. g. pirms m. ē. — 14. g. m. ē.) — Romas imperators (cēzars jeb ķeizars) (27. g. pirms m. ē. — 14. g. m. ē.). Jūlija Cēzara adoptēts radubērns. 27. g. pirms m. ē. viņš pieņēma vārdu — Cēzars Augusts (t. i., svētais, dievu godinātais). Augusts prata sakoncentrēt savās rokās visu laicīgo un garīgo varu. 12. g. pirms m. ē. viņu izvēlēja par Romas reliģijas lielo pontifiku (priesteri). Vēlāk Augustu izslu dināja par dievišķīgu (divus) un nodibināja viņa kultu. Visā Romas impērijā tika celtas Augusta statu jas un tempļi viņam par godu. Augusta laikā Romas impērijai piederēja kolosālas teritorijas. Viena no Ro mas provincēm bija Jūdeja Mazāzijas pussalā.

Tolaik Romas impērijā diezgan regulāri notika tau tas skaitīšana (galvenokārt tālab, lai noteiktu karadienestam derīgos un lai uzliktu nodokļus atkarība no īpašuma). Tomēr tam laikam tuvākā tautas skaitīšana Zamārijā un Jūdejā notika tikai 6—7 gadus pēc mītiskā Kristus dzimšanas, un tā neattiecās uz Galileju, kur atradās mītiskā Nācaretes pilsēta (vēstures zinātne noteikti konstatējusi, ka tādas pilsētas Palestīnas teritorijā m. ē. I gs. nav bijis). — 47.

14   … izpildīt pie sevis ebreju rituālu.

Kristiānisms noraida apgraizīšanas rituālu. Tomēr kristīgās reliģijas garīdznieki vēl šobaltdien vairākos klosteros un baznīcās (tādu ir ap 20) kā relikviju glabā Kristus priekšādiņu, turklāt visur apgalvo, ka tā esot īstā. — 52.

15   Pēc Mozus bauslības …

Mozus — bībelcs mitoloģijā pravietis (XVI—XV gs. pirms m. ē.), kam piedēvē, ka viņš izglābis senebrejus no Ēģiptes faraonu vajāšanām («izvešana no Ēģiptes»), sarakstījis tā dēvētās piecas Mozus grāmatas (bībeles pirmās piecas grāmatas), devis likumus ebreju tautai un veicis citus lielus darbus.

Zinātniskā bībelcs kritika jau sen secinājusi, ka piecas Mozus grāmatas nevar būt sarakstījis viens cilvēks. Tajās sakopoti dažāda senuma un dažādas cilmes mīti un teikas. Visas leģendas par Mozu atrodamas gandrīz vienīgi piecās Mozus grāmatās, un turklāt tās saistītas gandrīz tikai ar tikumu kodeksiem, kas radušies samērā vēlākajos laikmetos un tikai mākslīgi piedēvēti senatnei. Piecu Mozus grāmatu galīgā redakcija izdarīta V gs. pirms m. ē.

Visi arheoloģijas un vēstures dati liecina, ka Mozus un viņa darbi pieder mitoloģijai. — 52.

16   Tajās valdīja ķēniņi, ko dēvēja par burvjiem jeb magiem, jo viņi nodarbojās ar maģiju, astroloģiju un tamlīdzīgām zinātnēm.

Dažus gadsimtus pirms mūsu ēras Asīrijā un Babilonā zēla un plauka astroloģija un tamlīdzīgas «zinātnes», kas pētīja debesu spīdekļus un, pamatojoties uz to stāvokli pie debesīm, pareģoja cilvēku likteni. Evaņģēlija leģenda stāsta, ka trīs austrumu burvji atnakuši pielūgt jaunpiedzimušo Jēzu. Vēlāk ar baznīctēvu un citu kristiānisma sludinātāju pūliņiem, lai palielinātu Kristus autoritāti, šie trīs burvji pārvērtās par gudrajiem ķēftiņiem Kasparu (Gasparu), Melhioru un Baltazaru. — 55.

17   …ļoti godājamais Bēda, angļu mūks, kas dzīvoja VIII gadsimtā …

lieda, dēvēts par «ļoti godājamo» (673.—735. g.), — mācīts angļu sakšu mūks no Nortamberlendas. Uzrak slījis vēstures pētījumus, tāpēc saukts par Anglijas «vēstures tēvu». Sarakstījis «Angļu baznīcas vēsturi» piecos sējumos, izklāstīdams tajā Britānijas vēsturi no Jūlija Cēzara laikiem līdz 731. gadam.

Bēda sarakstījis daudz komentāru par atsevišķām Vecās un Jaunās derības grāmatām, kā arī vairākus «svēto dzīves stāstus». — /56".

18 Kā apgalvo svētais Honaventūra …

Bonavenlūra (1221.—1274. g.) — viens no izcilākajiem reliģiskajiem darbiniekiem viduslaikos. Viņš mācīja, ka kristiānismā patiesības varot aptvert nevis ar saprātu, bet gan ar dievišķo atklāsmi. Bonaventūra sarakstījis milzum daudz reliģiski mistisku sacerējumu. XV gs. viņu ieskaitīja svētajos un XVI gs. pasludināja par vienu no pieciem izcilākajiem baznīcas tēviem. — 82.

18 Svētais Epifanijs …

Epifanijs (397.—403. g.) — Kipras arhibīskaps. Izplatīja kristiānismu Ēģiptē un l'ersijā. Sarakstījis «Ankoratu» («Ticības enkuru») un «Panariju» («Mājas aptieku»). — 100.

20 Ķeizara Tibērijus piecpadsmitā valdīšanas gadā, kad Poncius Pilātus bija zemes valdītājs Jūdejā un Erodus valdnieks Galilejā, un Vīlips, viņa brālis, valdnieks Iturejā un Trakonites tiesā un Lizanijus valdnieks Abilenē, apakš tiem augstiem priesteriem — Annasa un Kaivasa, dieva vārds notika uz Jāni, Cakarijas dēlu, tuksnesī.

Tibērijs Klaudijs Nerons — otrais Romas imperators. Varu ieguva m. ē. 14. gadā. Miris 37. gadā. Tādējādi evaņģēlijos aprakstītie notikumi norisinājušies laikā, kad Tibērijs bija imperators. Tomēr avotos neatrodam ne pušplēsta vārda ne par vienu notikumu, kas izklāstīts evaņģēlijos. Nekur nav pieminēta ne vien Jēzus nāve, bet nav nekas teikts arī par brīnumiem, kas itin kā būlu norisinājušies Jēzus miršanas brīdī, — aptumsums, zemestrīce utt., lai gan par tādām parādībām nekavējoties ziņoja Romai. Visi baznīckungu mēģinājumi no ziņām par Tibēri ju izdabūt kaut kādus datus, kas apstiprinātu Jēzus eksistenci, beigušies nesekmīgi.

Pilāts Poncijs — Romas prokurators (vietvaldis) Jūdejā no 26. lidz 36. gadam. Pilata valdīšanas laika dokumentos neatrodam ne vismazāko norādījumu par Kristu, un tas liecina, ka Jēzus Kristus ir tikai mītiska persona.

Ziņa par diviem augstajiem priesteriem — Annasu un Kaivasu ir visai neticama, jo pēc jūdu reliģijas likumiem vienā laikā varēja būt tikai viens virspriesteris. — 105.

21   Svētais Justīns …

Justins Moceklis (aptuveni 105.—166. g.) — agrīnā kristiānisma teologs, sacerējis apoloģijas «Dialogs ar jūdu Trifonu» un «Apoloģija», kā arī uzrakstījis agrīno kristietisko ķecerību krājumu. — 108.

22   … jūdu garīdzniecības augstākās padomes — sinedrija locekļi…

Sinedrijs — jūdu augstākā tiesa. Sinedrijs atradās Jeruzalemē, un tajā ietilpa 72 locekļi ar virspriesteri kā priekšsēdētāju. Rabīni un talmudisti apgalvo, ka sinedrijs cēlies Mozus laikā. Sinedrijs risināja daudzus svarīgus sabiedriskās dzīves jautājumus. Tā, piemēram, tas izšķīra kara un miera jautājumus, apsprieda iecelšanu valdības amatos utt. Līdz tam laikam, kamēr romieši nebija iekarojuši Jūdeju, sinedrijam bija tiesības piespriest nāves sodu. Vēlāk sinedrija vara tika ierobežota: nāves soda izpildīšanai bija vajadzīga Romas vietvalža piekrišana. — 117.

23   … piederēja pie varizeju sektas, kam jūdu vidū bija apmēram tāds pats stāvoklis kā jezuītiem katoļu vidū.

Taksils te domā līdzīgās rīcības metodes, kādas lietoja jezuīti un varizeji, nekautrēdamies nekādu līdzekļu savas ticības izplatīšanai.

Jezuītu ordeni 1534. gadā nodibināja spāņu muižnieks Ignacijs Loijola katolicisma izplatīšanai ķeceru un pagānu vidū, un tas pastāv vēl šobaltdien. Tam ir liela ietekme katoliskajā pasaulē, un milzīgie līdzekļi dod tam Iespeju uzturēt ārkārtīgi daudz jezuītu skolu dažādās zemēs un attīstīt plašu propagandu.

Varizeji (senebr. cperušim» — atdalītie, savrupie) reliģiski politiska partija Jūdejā (1 gs.). Tajā ietilpa bagātie vergturi, tirgotāji, augstākie priesteri. Varizeji ar savu politiku centās pielāgoties Romas jūgam, tā nastas uzveldami darbaļaužu pleciem, bet paši sev gūdami labumu. Varizeju reliģisko mācību raksturoja ticība dvēseles nemirstībai un atmaksai pēc nāves, ka arī tēze par cilvēka gribas brīvības ierobežošanu. Varizeji izpelnījās darbaļaužu masu naidu ne vien ar to, ka aizstāvēja lielo vergturu intereses, bet arī ar to, ka uzskatīja sevi par vienīgajiem «dieva izredzētās» tautas pārstāvjiem un pārējos pulgoja par nešķīstiem. — 117.

24   Elija — mītisks senebreju pravietis, ko dievs esot dzīvu uzņēmis debesīs. — 117.

25   Sie vārdi ir trabi» un <raka».

Rabi (ebr.) — skolotājs. Raka — senebreju valodā lamuvārds. — liO.

20 Un kā Mozus tuksnesī vara čūsku paaugstinājis …

Domāts bībeles stāsts par ebreju tautas maldīšanos, bēgot no Ēģiptes. Ļaudis bija nemierā ar dievu, jo tuksnesī, pa kuru vajadzēja iet, nevarēja atrast nedz ūdeni, nedz barību. Un tad saniknotais dievs uzsūtīja indīgas čūskas. «Tad tie ļaudis nāca pie Mozus un sacīja: mēs esam grēkojuši, runādami pret to kungu un pret tevi, lūdz to kungu, lai viņš atņem tās Čūskas no mums. Tad Mozus lūdza (to kungu) par tiem ļaudīm. Un tas kungs sacīja uz Mozu: taisi sev vienu (vara) čūsku un uzcel to par zīmi, un notiks (ja čūska sakodīs kādu cilvēku), ikviens, kas ir kosts un to uzlūkos, tas dzīvos. Un Mozus taisīja vara čūsku un to uzcēla par zīmi, un notikās, ja čūska kādu bija kodusi, tas uzlūkoja to vara čūsku un palika dzīvs.» (4. Mozus grām., 21. nod., 7.—9. p.)

Teologi, atsaukdamies uz Jāņa evaņģēliju, skaidro vara čūsku kā pirmparaugu Jēzum Kristum, kas izcieš sodu par cilvēku grēkiem: «Un, kā Mozus tuksnesi čūsku ir paaugstinājis, tāpat tam cilvēka dēlam būs tapt paaugstinātam, ka visi, kas tic uz viņu, nepazūd, bet dabū mūžīgu dzīvošanu.» (Jānis, 3. nod., 14. un 15. p.) — us.

27   … mēbele, kura pēc izskata atgādināja lādi un kurā sēdēja dievs, nakti sarunādamies ar jaunekli Zāmuēlu . . .

Pēc bībeles teikām, nākamajam pravietim Zāmu ēlam, kad tas vēl bija pusaudzis, parādījies dievs. Dievs vairākkārt uzrunājis Zāmuēlu miegā, kad Zāmuēls gulēja dievnamā līdzās «dieva šķirstam» (1. Zāmuēla grām., 3. nod., 1.—14. p.). — 16!).

28   … pasniegt lasītājam vai kantoram …

Kantors — galvenais dziedātājs sinagogā. Katoļu baznīcā par kantoriem sauc dziedātājus, bet protestantiem kantors ir baznīcas kora skolotājs un diriģents, ērģelnieks. — 170.

29   … kas izskaidros praviešus, it īpaši Ezaijul Viņu taču sazāģēja ar galdnieka zāģi.

Ezaija ir viens no mītiskajiem senebreju praviešiem. Viņam piedēvē vienu no Vecās derības grāmatām, kurā viņš pareģo mesijas atnākšanu. Kā stāstīts bībeles leģendā, pēc ķēniņa Manasa pavēles Ezaija sazāģēts ar malkas zāģi. — 17i.

30   … pravieša Elizas laikā …

Eliza — viens no bībeles praviešiem, Elijas māceklis un pēctecis, kas esot redzējis Elijas uzbraukšanu debesis. — 175.

31   … svētais Ambrozijs, kas dzīvoja mūsu ēras pirmajos gadsimtos …

Ambrozijs (IV—V gs.) — viens no baznīcas tēviem. Cīnījās par stingru, stipru baznīcas organizāciju, uzstājas pret ķecerībām, par kristīgo dogmu tīrību. Sa rakstījis piecas grāmatas «Par ticību». — 212.

32   Cicerons Marks Tuilijs (100.—43. g. pirms m. e.) — izcils senās Romas orators, advokats, rakstnieks un politisks darbinieks. Savos darbos «Par valsti», «Par likumiem», «Par pienākumiem» («De officiis») un ci tos pauda Romas vergturu aristokrātiskā slāņa ide alus un noskaņas. — 224.

33   Stobejs Jānis (VI gs.) — bizantiešu kompilators, dzimis Maķedonijas pilsētā Stobijā. Sava dēla Septimija audzināšanai un skološanai sastādīja krājumu ar citātiem un fragmentiem no vairāk nekā f>(IO seno filozofu, vēsturnieku, dzejnieku un oratoru darbiem. Sis krājums ir svarīgs palīglīdzeklis literatūras un filozofijas vēstures studēšanai. — 224.

34   Tacits Publijs Kornēlijs (ap 55. g. — ap 120. g.) — pazīstams Romas vēsturnieks. Viņa darbi «Annāles», «Vēsture», «Ģermānija» un cili ir svarīgi vēstures avoti, lai gan to tekstā atrodami vēlāku laiku iestarpinājumi (piemēram, par Kristu). — 234.

35   Maimonids (Mozus ben Maimuns) (1135.—1204. g.) — ebreju filozofs, teologs un mediķis viduslaikos. Dzimis Kordovā (Spānijā), emigrējis uz Maroku un vēlāk kā medicīnas lietpratējs uzaicināts uz Kairu par Salahadina galma ārstu. Darbā «Dalalat al-hairin» («Svārstīgo pamācītājs» jeb «Pamācību grāmata») Maimonids mēģina saskaņot Aristoteļa filozofisko mācību ar jūdaismu. Pretrunas starp reliģiju un filozofiju Maimonids centās novērst, alegoriski tulkodams bībeles mītus. — 251.

38 … Nīkejas koncils to pasludināja par apokrifu …

Apokrifi (sengr. — slepens, svēti glabāts) — mitoloģiski reliģiskās literatūras pieminekļi, kas sižeta ziņā līdzīgi baznīcas kanonizētajiem darbiem, bet traktējuma ziņā atšķiras no tiem, tāpēc baznīca tos aizliegusi kā grēcīgus melu rakstus. Apokrifie sacerējumi atspoguļo dažādu virzienu cīņu, reliģiskajai ideoloģijai veidojoties. Nīkejas koncilā (325. g.) — kristīgo baznīckungu kongresā Nīkejas pilsētā — no daudzajiem evaņģēlijiem tika izraudzīti četri evaņģēliji: Mateja, Marka, Lūkas un Jāņa evaņģēlijs. Tos atzina par patiesiem, bet pārējos noraidīja un pasludināja par apokrifiem, lai gan starp atzītajiem četriem evaņģēlijiem un apokrifiem nav nekādas principiālas starpības. — 25i.

37   … mazāk rupju sugas vārdu — alfonss.

Alfonss — nievīgs apzīmējums vīrietim, kam maksā un ko uztur sieviete par dzimumsakariem ar viņu (tā nosaukts franču rakstnieka A. Dimā-dēla komēdijas «Mesjē Alfonss» (1870. g.), varoņa vārdā). — 302.

38   … dziedināja kārtējo apsēsto, kas, pēc evaņģēlista Malēja vārdiem, bija mēms un akls, bet, pēc evaņģēlista Lūkas vārdiem, tikai mēms.

Palasīsim, ko par to saka Matejs un ko Lūka. Matejs (12. nod., 22. p.): «Tad viens vclla apsēsts pie viņa tapa novests, akls un mēms būdams. Un viņš to darīja veselu, tā ka tas aklais un mēmais runāja un redzēja.» Lūka (11. nod., 14. p.): «Un viņš izdzina vienu velnu, un tas bija mēms. Bet notikās, kad tas velns bija izbēdzis, tad tas mēmais runāja un tie ļaudis brīnījās.» — 306.

39   Izrādījās, to bija tieši seši tūkstoši. ..

Evaņģēlija latviešu tulkojumā runāts nevis par sešiem tūkstošiem cūku, bet tikai par lielu cūku pulku. — 320.

40   Aleksandrijas Klements (m. ē. II—III gs.) — kristiešu teologs, viens no baznīcas tēviem, baznīcskolas vadītājs Aleksandrijā. Aizstāvēja un pamatoja kristiānismu sacerējumos «Vārds grieķu apgaismošanai», «Pedagogs», «Stromati» un daudzos citos. — 338.

41   Terpsihore — grieķu mitoloģijā viena no deviņām mūzām — dievietēm, kas veicina mākslas un zinātnes.

Terpsihori uzskatīja par dejas un kordziedašanas patroni. Viņu attēloja ar liru rokas. — 3ii.

42   … radās bēdīgi slavenais kalambūrs, kas evaņģēlijā piedēvēts Kristum.

Taksils domā to drūmo lomu, kāda cilvēces vēsturē bijusi kristiānismam un it īpaSi katolicismam. Savu rīcību, savus centienus pēc varas pār cilvēku prātu un dzīvību Romas pāvesti jo bieži mēģināja attaisnot tieši ar šo evaņģēlija vietu. Romas pāvesti uzskatīja, ka savu varu pār kristīgo baznīcu viņi esot saņēmuši no Pētera, šās mītiskās personas, ko viņi pasludināja par pirmo Romas bīskapu (pāvestu). — 366.

43   Francija uz laiku laikiem būtu atbrīvojusies no vācu karotājiem, un Garibaldi nebulu vajadzējis nākt mums palīgā.

Garibaldi Džuzepe (1807,—1882. g.) — slavens itāliešu revolucionārs, kam bija izcila nozīme cīņā par Itālijas apvienošanu, cīņā par Itālijas atbrīvošanu no auslriešu okupantiem. 1870. gadā Garibaldi pats piedāvāja savu zobenu Francijas republikai, lai aizstāvētu to pret prūšu karaspēku. 1870.—1871. gada franču-prūšu karā Garibaldi komandēja korpusu. — 382.

44   Aleksandrijas Origcns (185.—254. g.) — kristiešu rakstnieks, daudzu teoloģisku sacerējumu autors. Apvienoja kristiānismu ar neoplalonisma filozofu skolas idejām. Balstīdamies uz teoloģiskiem spriedumiem, negaidot rada secinājumu par matērijas mūžīgumu, jo bez dabas dievam «nebūlu nekā, ko darīt». Origens aicināja pret «grēciniekiem» cīnīties ar spīdzināšanu un pat sadedzināšanu uz sārta. Viņa aicinājumi lika iedzīvināti viduslaiku inkvizitoru darbā.

Kirils — Aleksandrijas patriarhs (421.—445. g.), ekstrēms fanātiķis, mūku institūta un askētisma aizstāvis. Viņa laikā iznīcināta liela daļa Aleksandrijas bibliotēkas.

Tertuliāns Kvints Septimijs Florenss (m. ē. II— III gs.) — ievērojams kristiešu teologs. Sarakstījis daudz apoloģētiska, dogmatiska rakstura darbu. Aizstāvēja kristiešu rituālus un lūgšanas, cīnījās ar pagāniem. Svarīgākie darbi: «Par kristīšanu», «Par grēku nožēlošanu», «Par pacietību», «Par izrādēm», «Par dvēseli», «Par elku pielūgšanu» un citi.

Kiprians (miris 258. g.) — agrīnā kristiānisma teologs, Kartāgas bīskaps, dedzīgi aizstāvēja augstākās garīdzniecības stiprās varas nodibināšanu baznīcā. Savā «Vēstījumā Donatam» spilgti attēlojis sava laika pagāniskos tikumus. No citiem sacerējumiem nozīmīgākie ir «Par elku nīcību», «Pret jūdiem», «Par mirstību».

Jānis Zeltamute (345.—407. g.) — viens no izcilākajiem baznīcas darbiniekiem, sludinātājs un rakstnieks. Par savu daiļrunību dabūjis Zeltamutes iesauku. Bija arhibīskaps Konstantinopolē. Jānis Zeltamute sarakstījis daudz darbu. Tie ir galvenokārt atsevišķu Vecās un Jaunās derības grāmatu skaidrojumi un pārrunas par dažādiem reliģiskiem tematiem. — 410.

45   Augustīns Aurēlijs (354.—430. g.) —visietekmīgākā katoļu baznīcas autoritāte. Bija bīskaps Iliponas pilsētā Āfrikā. Sarakstījis daudz darbu kristiānisma aizstāvēšanai un pamatošanai. Interesējās ne vien par teoloģiskiem jautājumiem, bet arī par filozofijas un psiholoģijas problēmām. — Ml.

46   Misons Fransuā Māksimiliāns (ap XVII gs. vidu — 1722. g.) — franču rakstnieks. Francijas parlamenta deputāts. Dzimisprotestantu ģimenē. Kad 1085. gadā atcēla Nantes 1508. gada ediktu, ar kuru protestantiem Francijā bija piešķirta ticības brīvība (valdošā reliģija bija katolicisms), Misons iesniedza atlūgumos un emigrēja uz Angliju. Apceļoja Vāciju, Holandi un Itāliju. I.ielus panākumus guva viņa labākais darbs — «Jauns ceļojums pa Itāliju». — 501.

47   … piegāja zaduceji — ietekmīgas jūdu sektas piekritēji.

Zaduceji jeb Zadoka pēcteči — reliģiski politiska partija Jūdejā (II gs. pirms m. ē. — m. ē. I gs.), Jeruzalemes augstmaņu, augļotāju uti priesteru aristokrātijas ideologi. No varizejiem zaduceji atšķīrās tikai ar dažu reliģijas jautājumu traktējumu: viņi ticēja cilvēka brīvajai gribai, viņiem svarīgi bija ievērot rakstītos likumus. Zaduceji neatzina miesas augšāmcelšanos. — 512.

48   … Belzacara dzīres.

Vecās derības pravieša Daniēla grāmatas piektajā nodaļā stāstīts par dzīrēm, ko sarīkojis Babilonas valdnieks Belzacars. Kad svētki situši pašu augstāko vilni, uz sienas parādījušies trīs noslēpumaini vārdi: «menc», ctekel», «ufarzin». Pravietis Daniēls tos iztulkojis kā Belzacara valsts bojā eju, viņa īpašumu sadalīšanu. Bībelē teikts, ka Belzacars to pašu nakti nogalināts. Viss šis slāsts ir viens vienīgs izdomājums, jo tāds valdnieks nekad nav pieminēts Babilonas valdnieku vidū. — 531.

49   Bosiē Zaks Bcnins (1627.^-1704. g.) — franču rakstnieks un sludinātājs. Cīnījās pret protestantismu par stingru katolicismu. Sarakstīja «Traktātu par dieva un sevis paša izzināšanu», «Pārdomas par pasaules vēsturi» un cilus darbus. 1682. gadā Bosiē vadīja franču garīdzniecības sanāksmi, ko bija sasaucis Francijas karalis, lai apspriestu strīdu ar Romas pāvestu. — 536.

60 … tādus dieva jērus kā Aleksandru VI Bordžu un M(īstai, Piju IX.

Aleksandrs VI (1442.—1503. g.) — Romas pāvests (1492.—1503. g.), cēlies no spāniešu muižnieku Bordžu dzimtas, kas pārcēlusies uz Itāliju. Laikā, kad Aleksandrs VI bija pāvests, valdīja patvaļa, nodevība, izvirtība. Savus ienaidniekus viņš iznīcināja ar dunci un indi. Markss viņu nosauca par «izvirtības briesmoni».

Pijs IX (grāfs Džovanni Marija Mastai Fereti; 1792,—1878. g.) — Romas pāvests (1846,—1878. g.). 1850. gadā nodibināja pāvesta valstī terora režīmu.

Visiem līdzekļiem cīnījās pret revolucionāro kustību, pretojās Itālijas apvienošanai. Ieturēja reakcionāru un anlinacionālu politiku. 1870. gadā Pijs IX panāca, ka Vatikana baznīcas koncils pasludināja dogmu par pāvesta nemaldīgumu. — 589.

51   … nolaidās lāpāt kā Orfejs ēnu valstībā.

Orfejs — sengrieķu mitoloģijas varonis, dziedonis un dzejnieks. No savas liras viņš izvilināja tik brīnišķīgas skaņas, ka meža zvēri atstāja savas alas un sekoja viņam, koki un klintis izkustējās no savām vietām, lai dzirdētu viņa brīnumaino spēli. Kādā mītā stāstīts, kā Orfejs nolaidies apakšzemes valstībā, meklēdams savu sievu Eiridiki. •— (>31.

52   Sevišķi priecājās atraitne Judīte, tā pati, kas nokāva Olofernu …

Judīte — bībelē minēta persona. Bībeles Judītes grāmatā stāstīts par varoņdarbu, ko veikusi šī atraitne no Betūlijas pilsētas. Asīriešu armija, ko komandēja mītiskais karavadonis Oloferns, aplenca Betūliju. Judīte ielavījās asīriešu nometnē un nocirta Olofernam galvu, kad tas gulēja. Tas sacēla paniskas bailes asīriešu armijā, un tā metās bēgt. Viss šis stāsts ir viens vienīgs izdomājums. Īstenībā nekad nav bijis ne Betūlijas pilsētas, ne karavadoņa Olofcrna. — 632.

53   Ģideans — bībelē minēta mītiska persona. Par viņu stāstīts Izraēļa Soģu grāmatā. Ģideans esot bijis Izraēla soģis un izglābis Izraēļa tautu no posta un midiāniešu un citu klejotājtautu uzbrukumiem. — 633.

SATURS

Autora priekšvārdi

Pirmā daļa KRISTUS BĒRNĪBA

1.  nodaļa. Cakarijas redzējums………………………..

2.   nodaļa. Priekštecis …………………………………….

3.   nodaļa. Svētā gara iejaukšanās……………………..

4.   nodaļa. Marija pie Elizabetes………………………..

5.   nodaļa, kurā Jāzeps samierinās ar visu šo notikumu, lai gan sākumā tas viņam gauži nepatīk

6.   nodaļa. Mesijas raduraksti……………………………

7.   nodaļa. Ziemassvētki un gani……………………….

8.   nodaļa. Marija, gan būdama nevainīga, tomēr šķīstās

9.   nodaļa. Brīnumzvaigzne ……………………………..

10.  nodaļa. Gudrie pielūdz………………………………..

11.   nodaļa. Svētā ģimene bēg uz Ēģipti . . .

12.  nodaļ a. Ķēniņam Erodam arī ir nervi . .

13.  nodaļa. Jēzus Ēģiptē……………………………………

14.  nodaļa. Jēzus — brīnumbērns………………………

Otrā daļa

VANDA PIRMIE SOĻI 15. nodaļa. Jēzus ģimene netic sava radagabala

dievišķlgumam ………………………………………………….

16.  nodaļa. Iejaucas Jānis Kristītājs . . . .

17.  nodaļa, kurā stāstīts par to, ka velnam iešāvās prātā kārdināt dievu

18.  nodaļ a. Vārds iegūst pirmos adjekllvus . .

19.  nodaļ a. Par to, kā dievs ieradās kāzās . .

20.  nodaļa. Skandāls Jeruzalemes dievnamā .

21.  nodaļa. Nikodēms……………………………………….

22.  nodaļa. Jānis Kristītājs iekrīt ķezā . . .

23.  nodaļa. Jēzus savaldzina zamārieli . . .

24.  nodaļa. Pirmā izgāšanās………………………………

25.  nodaļa. Dziedināšana no attāluma . . .

26.   nodaļa. Velna apsēstais……………………………….

27.  nodaļa. Zili brīnumi…………………………………….

28.  nodaļ a. Brīnumainā zveja un dziedināšanas turpinājums

29.  nodaļa. Pirmā prēmija par nekrietnību . .

Trešā daļa JĒZUS DARBA

30.  nodaļa. «Betczdas» peldētava……………………………..

31.  nodaļa. Varizeju varizejs……………………………..

32.  nodaļa. Apustuļu ducis sakomplektēts . .

33.   nodaļa. Pārtrauktās bēres…………………………….

34.  nodaļa. Jāņa Kristītāja nedienas ….

35.  nodaļa. Jēzus iegādājas draudzeni ….

36.  nodaļ a. Ģimene Jēzus Kristus izpratnē . .

37.   nodaļa. Apsauktā vētra un satrakojušās cūkas..

38.  nodaļ a. Dzīres pie muitniekiem……………………..

39.  nodaļ a, kurā Jānis Kristītājs zaudē patiku dzīvot

40.   nodala. Siļķes un karašas: ed un pārēdies!

41.   nodaļa. Pastaiga pa ūdens virsu . . . .

42.  n o d a ļ a. Izdzīšana un atgriešanās Galilejā .

43.  nodaļa. Debessbraukšanas mēģinājums un pārrunas mākoņos

44.  nodaļa. Ticība pārstata kalnus………………………

45.  nodaļa. Kad vārdi nesaskan ar darbiem .

46.  nodaļa. Lieveņu jeb, pareizāk, būdiņu svētki …

47.  nodaļa. Greznojiet savus vīrus ar ragiem, kundzcsl Dievs stāv jums klāt!

48.   nodaļ a. Tā kunga siekalu brīnišķīgās īpašības …

49.   nodaļ a, kurā Madaļa iepazīstina Jēzu ar savu ģimeni

50.  nodaļa. Lielais vārdu izvirdums……………………

51.  nodaļa. Labi mirst tas, kas mirst īstā laikā

52.  nodaļa. Vēlreiz vārdu izvirdums . . . .

Ceturtā daļa VISNEJAUKA NEDĒĻA

53.  nodaļa. Lēts triumfs……………………………………

54.   nodaļa. Pēdējās līdzības un pēdējie draudi

55.  nodaļa. Par septiņarpus……………………………….

56.   nodaļa. Ģimenes prieki ar kāju mazgāšanu

57.   nodaļ a. Kristus miesa un asinis jeb ne zivs, ne gaļa

58.  nodaļa. Kas ieliets, tas jāizdzer . . . .

59.  nodaļ a. Neparedzēts kautiņš………………………….

60.   nodaļ a. Gatavosimies liet asaras un vaimanāt …

61.  nodaļa, kurā Pēteris parāda, ka viņš ir galīgs zaķapastala

62.   nodaļ a. Kā savu dzīvi beidza blēdis Jūdass

63.   nodaļ a. No Pilāta pie Eroda un atpakaļ .

64.  nodaļa. Pieres vieta……………………………………..

65.   nodaļa. Tas ir piepildīts!……………………………..

Piektā daļa

BRĪNUMI AIZ SLĒGTAM DURVĪM

66.   nodaļa. Kā noņem no krusta………………………..

67.   nodaļ a. Viltus mironis…………………………………

68.   nodaļ a. Kāds grib likt pirkstu brūcē . . .

69.   nodaļa. Zeme — debesis, pārlidojums bez nosēšanās

Piezīmes ………………………………………………………………

LEO TAKSILS JAUTRAIS EVAŅĢĒLIJS

Tulkojusi R. Purviņa Mākslinieks H. Purniņš Redaktore R. Vīlipa. Māksi, redaktors V. Velde. Tehn. redaktore L. Engere. Korektore V. Apīne. Nodota salikšanai 1965. g. 12. aprīlī. Parakstīta Iespiešanai 1965. g. 28. maijā. Papīra formāts 70X90''32. 21,38 fiz. Iespiedi.; 25,01 uzsk. Iespiedi.: 22.71 izdcvn. I. Metiens 30 000 eks. Maksa 62 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. I9I85-SP794. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīga, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 429. 2

ЛЕО ТАКСИЛЬ ЗАБАВНОЕ ЕВАНГЕЛИЕ, ИЛИ ЖИЗНЬ ИИСУСА

Политиздат 1963 Издательство «Лиесма» На латышском языке

[2] «manasus bija divpadsmit gadus vecs, kad palika par ķēniņu, un valdīja piecdesmit un piecus gadus Jeruzalemē. Un viņa mātei bija Eiciba vārds. Un viņš darīja, kas tam kungam nepatika, pēc to pagānu negantības, ko tas kungs bija izdzinis Izraēļa bērnu priekšā. Jo tas uztaisīja atkal kalnu altārus, ko viņa tēvs Izķija bija iznīcinājis, un cēla Baālam altārus, un taisīja elka mežu, kā Akabs, Izraēļa ķēniņš, bija darījis, un metas zemē priekš visa debess pulka un kalpoja tiem … Viņš arī lika Ašeras bildi… Un Manasus izlēja arī daudz nenoziedzīgas asinis, tiekams Jeruzaleme tapa pilna no viena gala līdz otram, pāri par lo grēku, uz ko viņš Jūdu paveda darīt, kas tam kungam nepalika.» (2. Ķēniņu grām., 21. nod., 1.—3., 7. un 10. p.)

[4] ruānas teoloģijas fakultātes profesors abats Fuārs savā grāmatā «Jēzus dzīve» citē svēto tekstu: «Pēc laulības ceremonijas jaunā sieva atgriezās savās mājās; bet Jāzeps viņu nezināja līdz tai dienai, kad viņa dzemdēja dēlu un nosauca to par Jēzu.» (Vulgātas fragments ,2 .)

— Nu, bet pēc tam? — jautās ziņkārīgs lasītājs. I'ēc tam? … To redzēsim.

[6] betlemē nekad nav bijis vairāk par trim tūkstošiem iedzīvotāju; tas ir maksimālais iedzīvotāju skaits šai pilsētiņā.

[7] mismo. Suka, 28; Baba-Batra, J34.

[9] vēsturnieka zosevā darbos ir neapstrīdami precīzi norādīts ICroda nāves dalunis.

[12] visi šie murgi lasāmi jāņa evaņģēlijā (1. nod., 26. un 27. p.).

[14] «un piegājis viņš to uzcēla un to ņēma pie rokas, un drudzis tūlīt no tās atstājās, un viņa tiem kalpoja.» (Marks, 1. nod., 3t. p.)

[15] tā turienes iedzīvotāji lepni sauca savu niecīgo Tibērijas ezeru.

[16] pasaka par brīnumaino zivju zveju atrodama likai vienā no četriem evaņģēlijiem — Lūkas (5. nod., 1.—11. p.). Paliesi, žēl gan. Tāds brīnums varēja ieinteresēt arī pārējos evaņģēlistus!

[17] maimonids35 — Pamācību grāmata, 7. nod.

[19] Минь Греческая патрология, т i, стр g56.

[22] par 5o epizodi evaņģēlisti, redzams, nav vienoju sies savā starpā. Lūka, Marks un Jānis stāsta tikai par ēzelēnu, turpretim Matejs apgalvo, ka tur bijusi ēzeļmāte ar kumeļu. No otras puses, Matejs, Marks un Lūka atzīst, ka Kristus ēzeli vienkārši nozadzis, toties Jānis sameklējis šai rīcībai apburošu formulējumu: «Un, jaunu ēzeli atradis,» viņš saka, «Jēzus sēdās virsū», lai piepildītos pravietojuma vārdi! (Jānis, 12. nod., 14,—16. p.)

[23] vai likai no tā nav cēlies teiciens «manas atvases»?

[27] sis slavenais «ērkšķu vainags», kā apgalvo I'arīzes arhibīskaps, glabājoties Parīzes dievmātes katedrālē. Par mērenu atlīdzību to tur var dabūt apskatīt. Esmu pats to redzējis. Tas ir parasts vainadziņš no jūras niedrēm, bez jebkādiem ērkšķiem.

Content

Taksils Leo Jautrais Evaņģēlijs jeb Jēzus Dzīve

AUTORA PRIEKŠVĀRDI

KRISTUS BĒRNĪBA

1. nodaļa CAKARIJAS REDZĒJUMS

2. nodala PRIEKŠTECIS

3. nodaļa SVĒTĀ GARA IEJAUKŠANAS

4. nodaļa MARIJA PIE ELIZABETES

5. nodaļa, KURA JĀZEPS SAMIERINĀS AR VISU SO NOTIKUMU, LAI GAN SĀKUMĀ TAS VIŅAM GAUŽI NEPATĪK

6. nodaļa MESIJAS RADURAKSTI

7. n o d a ļ a ZIEMASSVĒTKI UN GANI

8. nodaļa MARIJA, GAN BŪDAMA NEVAINĪGA, TOMĒR ŠĶĪSTĀS

9. nodaļa BRINUMZVAIGZNE

10. nodaļa GUDRIE PIELŪDZ

11. nodaļa SVĒTĀ ĢIMENE BĒG UZ ĒĢIPTI

12. nodaļa ĶĒNIŅAM ERODAM ARĪ IR NERVI

13. nodaļa JĒZUS ĒĢIPTĒ

14. nodaļa JĒZUS — BRĪNUMBĒRNS

VĀRDA PIRMIE SOĻI

15. nodaļa JĒZUS ĢIMENE NETIC SAVA RADAGABALA DIEVISĶĪGUMAM

10. nodaļa IEJAUCAS JĀNIS KRISTĪTĀJS

17. nodaļa. KURĀ STĀSTĪTS PAR TO, KA VELNAM IESĀVĀS PRĀTA KĀRDINĀT DIEVU

18. nodaļa VĀRDS IEGŪST PIRMOS ADJEKTĪVUS

19.Nodaļa PAR TO, KA DIEVS IERADĀS KĀZĀS

20. nodaļa SKANDALS JERUZALEMES DIEVNAMĀ

21. nodaļa NIKODĒMS

22. nodaļa JĀNIS KRISTĪTĀJS IEKRĪT ĶEZĀ

23. nodaļa JĒZUS SAVALDZINA ZAMĀRIETI

24. nodaļa PIRMĀ IZGĀŠANĀS

25. nodaļa DZIEDINĀŠANA NO ATTĀLUMA

20. nodaļa VELNA APSĒSTAIS

27. nodaļa ZILI BRĪNUMI

28. nodaļa BRĪNUMAINĀ ZVEJA UN DZIEDINĀŠANAS TURPINĀJUMS

29. nodaļa PIRMĀ PRĒMIJA PAR NEKRIETNĪBU

JĒZUS DARBĀ

30. nodaļa «BETEZDAS» PELDĒTAVA

31. nodaļa VARIZEJU VARIZEJS

32. nodaļa APUSTUĻU DUCIS SAKOMPLEKTĒTS

33. nodaļa PĀRTRAUKTĀS BĒRES

34. nodaļa JĀŅA KRISTĪTĀJA NEDIENAS

35. nodaļa JĒZUS IEGĀDĀJĀS DRAUDZENI

36. nodaļa ĢIMENE JĒZUS KRISTUS IZPRATNĒ

37. nodaļa APSAUKTA VĒTRA UN SATRAKOJUŠĀS CŪKAS

38. nodaļa DZĪRES PIE MUITNIEKIEM

39. nodaļa, KURA JĀNIS KRISTĪTĀJS ZAUDĒ PATIKU DZĪVOT

40. nodaļa SIĻĶES UN KARAŠAS: ĒD UN PĀRĒDIES!

41. nodaļa PASTAIGA PA ŪDENS VIRSU

42. nodaļa IZDZĪŠANA UN ATGRIEŠANĀS GAULEJĀ

43. nodaļa DEBESBRAUKŠANAS MĒĢINĀJUMS UN PĀRRUNAS MĀKOŅOS

44. nodaļa TICĪBA PĀRSTATA KALNUS

45. nodaļa KAD VĀRDI NESASKAN AR DARBIEM

46. nodaļa LIEVEŅU JEB, PAREIZĀK, BŪDIŅU SVĒTKI

47. nodaļa GREZNOJIET SAVUS VĪRUS AR RAGIEM, KUNDZES: DIEVS STĀV JUMS KLĀT!

48. nodaļa TĀ KUNGA SIEKALU BRĪNIŠĶĪGĀS ĪPAŠĪBAS

49. nodaļa, KURĀ MADAĻA IEPAZĪSTINA JĒZU AR SAVU ĢIMENI

50. nodaļa LIELAIS VĀRDU IZVIRDUMS

51. nodaļa LABI MIRST TAS, KAS MIRST ĪSTĀ LAIKA

52. nodaļa VĒLREIZ VĀRDU IZVIRDUMS

VISNEJAUKĀ NEDĒĻA

53. nodaļa LĒTS TRIUMFS

54. nodaļa PĒDĒJAS LĪDZĪBAS UN PĒDĒJIE DRAUDI

55. nodaļa PAR SEPTIŅARPUS

56. nodaļa ĢIMENES PRIEKI AR KĀJU MAZGĀŠANU

57. nodaļa KRISTUS MIESA UN ASINIS JEB NE ZIVS, NE GAĻA

58. nodaļa KAS IELIETS, TAS JĀIZDZER

59. nodaļa NEPAREDZĒTS KAUTIŅŠ

60. nodaļa GATAVOSIMIES LIET ASARAS UN VAIMANĀT

61. nodaļa, KURĀ PĒTERIS PARĀDA, KA VIŅŠ IR GALĪGS ZAĶAPASTALA

62. nodaļa KĀ SAVU DZĪVI BEIDZA BLĒDIS JŪDASS

63. nodaļa No PILĀTA PIE ERODA UN ATPAKAĻ

64. nodaļa PIERES VIETA

65. nodaļa TAS IR PIEPILDĪTS

BRĪNUMI AIZ SLĒGTĀM DURVĪM

66. nodaļa KĀ NOŅEM NO KRUSTA

67. nodaļa VILTUS MIRONIS

68. nodaļa KĀDS GRIB LIKT PIRKSTU RRŪCĒ

69. nodaļa ZEME — DEBESIS, PĀRLIDOJUMS BEZ NOSĒŠANĀS

PIEZĪMES

SATURS