Megre Vladimirs

Skanošais Ciedrs

Vladimirs Megre

Skanošais Ciedrs

Anastasija

1 grāmata

Skanošais Ciedrs

1994. gada pavasarī es nofraktēju trīs upju tvaikoņus, ar kuriem veicu četrus mēnešus ilgu ekspedīciju pa Obas upi no Novosibirskas līdz Salehardai un atpakaļ. Ekspedīcijas mērķis — ekonomisko sakaru nodibināšana ar Galējo Ziemeļu reģioniem.

Ekspedīcija saucās — «Tirgotāju karavāna». Tajā piedalījās trīs upju tvaikoņi. Lielākais no tiem bija «Patriss Lumumba». Uz tā atradās karavānas štābs, Sibīrijas uzņēmēju preču izstāde, veikals.

Karavānai bija jānoiet uz Ziemeļiem 3,5 tūkstoši kilometru, jāapmeklē gan samērā lielas apdzīvotās vietas, tādas kā Tomska, Ņižņe- vartovska, Surguta, Hantimansijska, Salehar- da, gan arī sīkākas — tādas, kur ar kravu var nokļūt tikai pa ūdeni vienīgi īsajā navigācijas periodā.

Dienā karavānas kuģi piestāja apdzīvotās vietās, mēs tirgojāmies, risinājām sarunas par pastāvīgu tirdzniecisko sakaru nodibināšanu. Pārvietojāmies parasti naktīs. Ja meteoroloģiskie apstākļi neļāva kuģot, piestājām nelielās apdzīvotās vietās im rīkojām atpūtas vakarus vietējai jaunatnei, jo šādi pasākumi tur tagad notiek ļoti reti.

Dažreiz, pat veselu diennakti kuģojot, neredzējām nevienu, pat ne vismazāko apdzīvoto vietu. Visapkārt tikai taiga. Un vienīgā tran-

Pēc šiem vārdiem jaunākais no sirmgalvjiem steidzīgi atpogāja savu veco vējjaku tad kreklu un parādīja to, kas viņam atradās uz krūtīm. Es ieraudzīju izliektu apli, drīzāk ovālu. Tā krāsas — violetā, aveņsarkanā rūsganā — veidoja nesaprotamu rakstu, koksnes svēdras šķita kā mazi līkumoti strautiņi neesmu ne mākslas darbu cienītājs, ne kritiķis, lai gan esmu pabijis daudzās gleznu galerijās. Pasaules šedevri manī īpašas emocijas neizraisīja, taču rota, kas karājās kaklā večukam, izsauca manī vairāk jūtu un emociju nekā Tretjakova galerijas apmeklējums. Es pajautāju:

—  Cik gadus jūs esat slīpējis savu ciedra gabaliņu?

—  Deviņdesmit trīs, — viņš atbildēja

Bet cik tad gadu ir jums pašam?

—  Simt deviņpadsmit.

Toreiz es atbildei nenoticēju. Viņš izskatījās kādus septiņdesmit piecus gadus vecs. sajutis manas šaubas vai nepievērsdams tam uzmanību, sirmgalvis, nedaudz satraucies, . ka mani pārliecināt, ka ari citiem šie gabali būs skaisti pēc gadiem trim. Bet pēc tam - aizvien labāki un labāki, it īpaši sievietēm Viņš teica, ka no ķermeņa sāks plūst brinišķīgs aromāts, nesalīdzināms ar cilvēka mākslīgi radītajām smaržām. No sirmgalvjiem tik tiešām nāca ļoti patīkama smarža. Es to sajutu, neraugoties uz savu smēķēšanas notrulināto ožu. Ievēroju arī to, ka večuka runā izskanējušās frāzes, domas un secinājumi nav raksturīgi dziļi taigā mītošiem iedzīvotājiem. Atsevišķus izteikumus atceros vēl tagad. Piemēram, sirmgalvis teica:

—     Dievs radīja Ciedru kā Kosmosa enerģijas uzkrājēju.

—     No mīlestības pārņemta cilvēka nāk starojums. Sekundes simtdaļā atstarojies virs viņa esošajās planētās, starojums atkal sasniedz Zemi un dod dzīvību visam esošajam.

—    Saule ir viena no planētām, kas atstaro šo izstarojiunu nepilnu spektru.

—    Kosmosā no cilvēka aiziet tikai gaišais izstarojums, no Kosmosa uz Zemi atgriežas tikai svētīgais starojums.

—      No saniknota cilvēka izdalās tumšs sta- rojums, tas nespēj pacelties augšup un nokļūst Zemes iekšienē. Atstarojoties no dzīlēm, tas virszemē nonāk kā vulkānu izvirdumi, ze- mestrīces, kari.

—      Atstarotā melnā starojuma augstākais sasniegums ir tieša ietekme uz cilvēku, pastip- rinot viņā naida jūtas.

—      Ciedrs dzīvo apmēram 550 gadus. Ar miljoniem savu skuju adatu tas dienu un nakti uztver un uzkrāj sevī gaišo enerģiju visu tās spektru. Ciedra dzīves laikā tam pāri pāriet visi debess ķermeņi, un tie atstaro šo enerģiju.

—       Pat mazā ciedra gabaliņā enerģijas ir vairāk nekā visās cilvēku roku radītajās enerģiskajās iekārtās uz Zemes, tās kopā ņemot.

—       Ciedrs uzņem arī to enerģiju, kas nāk no cilvēka, glabā to un atdod brīžos, kad tās ir

nepietiekami Kosmosā, tātad arī cilvēkā, visā, kas dzīvo un aug uz Zemes.

—   Ļoti reti sastopami ciedri, kas uzkrāj, taču neatdod atpakaļ uzkrāto enerģiju. Pēc 500 gadiem šādi ciedri sāk skanēt. Tā tie dod ziņu, lai paņemam šo uz Zemes uzkrāto enerģiju. Tāds ciedrs skan trīs gadus, ja nenotiek saskare ar dzīviem cilvēkiem. Pēc trim gadiem, ja nav iespējas uzkrāto enerģiju atdot  cilvēkam ar Kosmosa starpniecību, ciedrs šo enerģiju sāk sadedzināt sevī. Šis mokošais process ilgst 27 gadus.

—  Nesen mēs atklājām šādu ciedru. Mēs konstatējām, ka tas skan jau divus gadus, atlicis vairs tikai viens, pēdējais. Tāpēc šis ciedrs ir jānozāģē un tā gabaliņi jāizdala daudziem cilvēkiem.

Sirmgalvis runāja ilgi, viņa balss skanēja te mierīgi un pašpārliecināti, te ļoti satraukti. Satraucies viņš sāka ātri, ātri, it kā spēlējot kādu instrumentu, ar pirkstu galiem slīpēt savu ciedra gabaliņu. Laiks bija auksts, no upes piīta vējš, taču viņa vējjaka un krekls joprojām palika atpogāti.

No tvaikoņa krastā nokāpa firmas darbiniece Lidija. Viņa sacīja, ka uz tvaikoņa visi jau sapulcējušies, ir gatavi doties tālāk un gaida, kad pabeigšu sarunu. Es atvadījos ! no sirmgalvjiem un uzkāpu uz tvaikoņa. Izpildīt viņu lūgumu nevarēju divu iemeslu dēļ: ļ kuģa aizkavēšanās par trim diennaktīm radītu milzīgus zaudējumus, turklāt visu sirmgalvju teikto toreiz es uztvēru kā viņu māņticību, kā vienu no vietējām leģendām.

Nākamajā dienā plānošanas sanāksmē es ieraudzīju, ka Lidija glāsta ar pirkstiem kaklā pakārtu ciedra gabaliņu. Vēlāk viņa man pastāstīja, ka pēc tam, kad es biju uzkāpis uz kuģa, viņa vēl nedaudz aizkavējusies. Redzējusi, kā večuks, kurš bija sarunājies ar mani, apjucis skatās te man nopakaļ, te uz Vecāko biedru un saka pats sev:

—  Kā tad tā? Nepavisam neprotu viņu valodā runāt, nespēju pārliecināt. Nesanāca man, nekas nesanāca.

Vecākais sirmgalvis viņam sacījis:

—  Tu nebiji pārliecinošs, dēliņ. Tas neno- nāca līdz viņa apziņai.

—  Kad arī es jau kāpu uz kuģa, — turpināja Lidija, — večuks, kas ar tevi sarunājās, pēkšņi piesteidzās man klāt, satvēra aiz rokas, noveda mani atpakaļ krastā, izņēma no kabatas aukliņu ar tajā iesietu ciedra koka gabaliņu un uzlika to man kaklā. Viņš ar savu plaukstu satvēra manējo, piespieda abas man pie krūtīm. Es pat vieglus drebuļus sajutu. Kad gāju prom, viņš vēl uzsauca: «Laimīgu ceļu jums! Atbrauciet nākamgad. Visu labu jums, mēs gaidīsim. Laimīgu ceļu!» Kad tvaikonis atgāja no krasta, večuks pamāja ar roku, tad pēkšņi apsēdās zālē. Es uz viņiem paskatījos binoklī. Sirmgalvis sēdēja, viņa pleci drebēja… Tas, kurš vecāks,

noliecies glāstīja viņa galvu.

* * *

Kad tvaikonis atgriezās Novosibirskā, es pēkšņi sajutu griezīgas sāpes. Tika noteikta diagnoze — divpadsmitpirkstu zarnas iekaisums, muguras skriemeļu osteohondroze krūškurvja rajonā. Slimnīcas palātas klusumā esi biju pasargāts no ikdienas kņadas. Vienvietigajā luksuspalātā radās iespēja mierīgi izanalizēt četrus mēnešus ilgās ekspedīcijas rezultātus, sastādīt biznesa plānu nākamajai. Taču atmiņa it kā attālināja visus notikumus, priekš plānā izvirzot sirmgalvjus un viņu sacīto. Pēc mana lūguma uz slimnīcu tika atgādāta visa iespējamā literatūra par ciedru. Pārdomājis izlasīto, es aizvien vairāk un vairāk sāku ticēt sirmgalvju stāstītajam. Kaut kas no viņu sacītā atbilda patiesībai. Bet varbūt patiesība bija viss.

Grāmatās par tautas medicīnu daudz stāstīts par ciedra dziednieciskajām īpašībām. Visam, sākot ar skuju adatām un beidzot ar mizu, piemīt ļoti efektīvas ārstnieciskās īpašības. Ciedra koksne ir skaista, to izmanto kokgriešanas meistari, no tās gatavo mēbeles, mūzikas instrumentu rezonatorus. Ciedru skujām ir augsts fitoncīdu saturs, tās spēj attīrīt apkārtējo atmosfēru, bet koksnei raksturīgs ļoti patīkams balzama aromāts. Mājā novietots neliels ciedra gabaliņš atbaida kodes.

Populārzinātniskajā literatūrā arī norādīts, ka ziemeļu rajonos augošā ciedra kvalitatīvie rādītāji ir ievērojami augstāki nekā vairāk uz dienvidiem augošajam ciedram.

Jau 1792. gadā akadēmiķis P. Pallass rakstīja, ka Sibīrijas ciedra augļi atjauno vīrieša potenci un palīdz cilvēkam saglabāt jaunību, ievērojami palielina organisma pretošanās spēju daudzām slimībām.

Ir arī virkne vēsturisku fenomenu, kas tieši vai netieši saistīti ar ciedru. Lūk, viens no tiem. Mazizglītotais «mužiks» Grigorijs Ras- put.ins no tālas Sibīrijas sādžas, no novada, kur aug ciedri, 1907. gadā nokļuva Maskavā piecdesmit gadu vecumā un pārsteidza ar saviem pareģojumiem imperatora ģimeni, kurā vēlāk tika uzņemts par savējo. Pārgulēja ar daudzām tā laika augstdzimušām dāmām. Kad viņu gribēja nonāvēt, visi bija pārsteigti, ka viņš, būdams daudzu ložu sacaurumots kā siets, vēl turpināja dzīvot. Izskaidrojms tam — viņš bija uzaudzis ciedriem bagātā novadā un uzturā daudz lietojis ciedru riekstus.

Lūk, kā tā laika žurnālisti raksturoja viņa izturību: «Piecdesmit gadu vecumā viņš varēja sākt uzdzīvi ap pusdienlaiku un turpināt to līdz četriem naktī; no orģijām un dzeršanas viņš tūlīt devās uz agro rīta dievkalpojumu baznīcā, kur lūgšanas laikā nostāvēja kājās līdz astoņiem, tad, mājās padzēris tēju, Griška — it kā nekas nebūtu bijis — līdz diviem pēcpusdienā pieņēma apmeklētājus. Pēc tam savāca dāmas un gāja ar viņām uz pirti, bet no pirts brauca uz ārpilsētas restorānu, kur atkārtoja iepriekšējās nakts izdarības. Neviens normāls cilvēks nevarētu izturēt tamlīdzīgu režīmu.»

Vairākkārtējais pasaules im olimpisko spēļu čempions cīkstonis Aleksandrs Kareļins arī ir 1 sibīrietis un arī nāk no apvidus, kur aug ļ Sibīrijas ciedrs. Spēkavīrs joprojām uzturā pastāvīgi lieto ciedru riekstus. Vai tās ir nejaušības?

Es minu tikai tos faktus, ar kuriem katrs var iepazīties populārzinātniskajā literatūrā im kurus var apstiprināt liecinieki. Viena no tādām lieciniecēm ir arī Lidija — firmas darbiniece, kura savulaik no sirmgalvja rokām saņēma gabaliņu Skanošā Ciedra. Viņa to nēsā vēl šodien. Lidija ir 36 gadus veca, precējusies, divu bērnu māte. Visi firmas darbinieki, kas saskaras ar viņu, ir ievērojuši šajā sievietē notikušās pārmaiņas. Viņa kļuvusi vēl labestīgāka, allaž smaidoša un tajā pašā laikā — ātri un precīzi pieņem neordinārus lēmumus. Lidijas vīrs, ar kuru esam pazīstami, stāsta, ka ģimenē nostabilizējusies pilnīga savstarpējā saprašanās, un atzīmē, ka viņa sieva ir it kā jaunāka kļuvusi, izraisa arvien lielākas cieņas un mīlestības jūtas pret sevi.

Un tomēr daudzie fakti un pierādījumi nobāl pret pašu galveno, ar ko arī jūs varat iepazīties un pēc kā manī vairs nav palicis ne mazākās šaubu ēnas, — tā ir Bībele. Trešajā Mozus grāmatā Dievs māca, kā ārstēt cilvēkus un attīrīt mitekļus ar ciedra palīdzību.

Kad biju apkopojis visus no dažādiem avotiem savāktos faktus un ziņas, atklājās tāda aina, ka daudzi miuns zināmie pasaules brīnumi nobāla tās priekšā. Lielie noslēpumi, kas satrauc cilvēku prātus, pēkšņi šķita nenozīmīgi salīdzinājumā ar Skanošā Ciedra noslēpumainību.

Nu es varēju nešaubīties par tā esamību: gan populārzinātniskā, gan vēdiskā literatūra izkliedēja visas šaubas.

Bībelē, vēl Vecajā Derībā, ciedrs pieminēts četrdesmit divas reizes. Vecās Derības Mozus pats par to, šķiet, zināja daudz vairāk, nekā rakstīts Bībelē.

Esam pieraduši pie tā, ka dabā ir dažādi augi, kas spēj ārstēt cilvēku slimības. Ciedra dziednieciskās īpašības, par kurām rakstīts populārzinātniskajā literatūrā un tādu nopietnu zinātnieku kā akadēmiķis Pallass darbos, pilnīgi atbilst Bībelē minētajām.

Un tagad — uzmanību!

Vecā Derība, runājot par ciedru — un tikai par ciedru, citus kokus nepiemin. Vai tas neliecina par to, ka ciedrs ir spēcīgākais no visa, kas eksistē dabā? Kas tas ir? Ārstniecisks komplekss?

Taču tas vēl nebūt nav viss. Par vēl kaut ko daudzkārt noslēpumaināku stāsta Vecā Derība.

Valdnieks Zālamans uzcēla svētnīcu no ciedra. Lai no Lībijas atgādātu ciedru kokus, viņš citam valdniekam — Hīrāmam — atdeva savas valsts divdesmit pilsētas. Neticami! Par kaut kādu celtniecības materiālu — divdesmit pilsētas! Tiesa, viņam tika izdarīts vēl kāds pakalpojums: pēc Zālamana lūguma viņam iedeva arī cilvēkus, kas «… prastu kokus cirst».

Kas tie par cilvēkiem? Ko īpašu viņi zināja?

Esmu dzirdējis, ka arī tagad nomaļās vietās ir sirmgalvji, kuri kaut kā īpaši izvēlas kokus būvniecībai. Taču toreiz, pirms vairāk nekā diviem tūkstošiem gadu, to varēja zināt visi. Tomēr vajadzīgi bija nez kādi īpaši cilvēki. Svētnīcu uzcēla. Sākās dievkalpojums…

«Un notika, tikko priesteri iznāca no svētnīcas, ka mākonis piepildīja tā Kunga namu.»

Kas tas bija par mākoni? Kā un no kurienes tas ienāca svētnīcā? Vai tā būtu enerģija? Gars? Kas tā bija par parādību, un kāds tai sakars ar ciedru?

Večuki runāja par Skanošo Ciedru kā par enerģijas uzkrājēju.

Kurš ciedrs ir spēcīgāks: Lībijas vai Sibīrijas? Akadēmiķis Pallass apgalvoja, ka ārstnieciskās īpašības palielinās, jo tuvāk meža tundrai aug ciedri. Tātad spēcīgāki ir Sibīrijas ciedri. Arī Bībelē rakstīts: «… spriediet pēc augļiem». Tātad — atkal Sibīrijas!

Vai tiešām neviens tam nav pievērsis uzmanību?

Helēna Rēriha savā grāmatā «Dzīvās Ētikas mācība» saka: «… Senās Horasānas valdnieku iesvētīšanas rituālos parādījās ciedru sveķu kauss. Druīdi ciedru sveķu kausu sauca par dzīvības kausu. Un tikai vēlāk to nomainīja asinis — tad, kad pazeminājās gara apziņas līmenis. Zaratustras uguns radās, kausā sadedzinot sveķus.»

Kas no mūsu senču zināšanām par ciedru, tā īpašībām un lietošanu saglabājies līdz mūsu dienām? Vai tiešām nekas? Ko par to visu zina sirmgalvji?

Pēkšņi atmiņā atausa kāda pirms daudziem gadiem piedzīvota situācija, un man pat skudriņas pār muguru noskrēja. Toreiz es tai nepiešķīru nekādu nozīmi, bet tagad…

Pārbūves sākumposmā man kā Sibīrijas Uzņēmēju asociācijas prezidentam piezvanīja

no Novosibirskas apgabala izpildkomitejas (toreiz vēl bija apgabala izpildkomiteja un partijas komiteja) im lūdza atnākt uz tikšanos ar ievērojamu Rietumu biznesmeni. Viņam bija toreizējās valdības ieteikuma vēstule. Uz tikšanos bija atnākuši vairāki uzņēmēji un apgabala izpildkomitejas aparāta darbinieki.

Rietumu biznesmenis ārēji bija neparasts austrumnieku tipa cilvēks: galvā — čalma, roku pirkstus greznoja dārgi gredzeni. Runāja, kā parasti, par sadarbības iespējām dažādās jomās. Cita starpā viņš teica arī tādus vārdus: «Mēs varētu iepirkt no jums ciedru riekstus.» To sakot, viņš kaut kā saspringa, acu ^ asais skatiens sāka šaudīties, pētot katra sa- ^ runbiedra, katra uzņēmēja reakciju. Es to labi 00 atceros, jo toreiz vēl pabrīnījos — kāpēc gan viņš tā pēkšņi pārmainījās?

Pēc tikšanās pie manis pienāca tulks — maskaviete, kas viņu pavadīja. Teica, ka viņš gribot ar mani parunāt. Biznesmenis konfidenciāli piedāvāja: ja es noorganizēšu ciedru riekstu — bet katrā ziņā svaigu! — piegādi, tad bez oficiālās cenas personiski saņemšu arī pieklājīgus procentus.

Rieksti būtu jāsūta uz Turciju. Tur no tiem gatavos kaut kādu eļļu. Atbildēju, ka padomāšu.

Pats nolēmu izpētīt, kas tā par eļļu. Noskaidroju, lūk, ko:

Londonas biržā, kas ir pasaules cenu etalons, ciedru riekstu eļļa maksā… līdz piecsimt dolāriem par kilogramu! Aptuvenā cena, ko mums maksātu, bija divi līdz trīs dolāri par kilogramu riekstu.

Piezvanīju uz Varšavu kādam man labi pazīstamam biznesmenim un lūdzu noskaidrot, vai ir iespēja tieši saistīties ar šā produkta pieprasītāju un uzzināt eļļas ieguves tehnoloģiju. Pēc mēneša viņš man atbildēja: saistīties ar pašu ražotāju nav iespējams. Tehnoloģiju uzzināt viņam nav izdevies. Un vispār šajos jautājumos iesaistīti tādi Rietumu biznesa spēki, ka labāk to vispār nepieminēt un aizmirst.

Tad es griezos pie kāda sava laba paziņas — Novosibirskas Patērētāju kooperācijas institūta zinātniskā līdzstrādnieka K Rakunova.

Iepirku riekstus. Finansēju darbus. Šā institūta laboratorijā tika iegūti simts kilogrami ciedru riekstu eļļas. Noalgoju ari cilvēkus, kuri arhīvos atrada visai interesantu informāciju.

Pirmsrevolūcijas periodā un neilgu laiku arī pēc revolūcijas Sibīrijā pastāvēja organizācija ar nosaukumu «Sibīrijas kooperators». Tās cilvēki tirgoja eļļu, arī no ciedru riekstiem iegūto. Organizācijas pārstāvniecības bija Har- binā, Londonā, Ņujorkā. Rietumu bankās tai bija milzīgas summas. Pēc revolūcijas organizācija pajuka, daudzi tās locekļi emigrēja. Boļševiku valdības loceklis Krasins bija ticies ar šīs organizācijas vadītāju, piedāvājis viņam atgriezties Krievijā. Taču «Sibīrijas kooperatora» vadītājs atbildējis, ka viņš Krievijai var vairāk palīdzēt, atrodoties aiz tās robežām.

Arhīva materiālos bija arī teikts, ka ciedru eļļu ieguva ar koka presēm daudzās Sibīrijas taigas sādžās. Eļļas kvalitāte bija atkarīga no riekstu ievākšanas laika un pārstrādes paņēmieniem. Noskaidrot, kāds ir šis novākšanas laiks, neizdevās ne arhīvā, ne institūta. Noslēpums pazaudēts. Zināms tikai tas, ka eļļas dziednieciskajām īpašībām analogu nav. Varbūt šīs eļļas izgatavošanas tehnoloģijas noslēpums nonācis kādu rūpnieku rokās Rietumos? Kā lai izskaidro to, ka vislabākie ārstnieciskie ciedri aug Sibīrijā, bet iekārtas eļļas ražošanai atrodas Turcijā? Turcijā taču ciedri vispār neaug!

Par kādiem Rietumu biznesa spēkiem runāja uzņēmējs no Varšavas? Kādēļ nedrīkst skart šo jautājumu? Vai tikai šie spēki ne- pumpē no Sibīrijas taigas produktu ar neparasto iedarbību? Kādēļ gan mēs, kam pašiem ir tik neizmērojamas ārstnieciskās bagātības — un to apstiprina gadu simtu, pat tūkstošu pieredze, par miljoniem, bet varbūt pat par miljardiem dolāru iepērkam Rietumu medikamentus un rijam tos bez jēgas un saprašanas? Kādēļ gan mēs zaudējam zināšanas, kas bija mūsu priekštečiem pavisam nesenā pagātnē? Priekštečiem, kas dzīvoja vēl šajā gadsimtā!

Ko tad lai saka par Bībeli, kurā aprakstīti vairāk nekā divus tūkstošus gadu seni notikumi? Kādi nezināmi spēki tik rūpīgi cenšas izdzēst no mūsu atmiņas senču zināšanas? — Sak, nelieniet citu darīšanās. Cenšas izdzēst… Un viņiem tas izdodas! Mani pat dusmas pārņēma. Nu, labi, domāju, tik un tā vēl kaut ko atradīšu, uzzināšu.

Nolēmu atkārtot ekspedīciju pa Obu uz ziemeļiem, izmantojot tikai štāba tvaikoni «Patriss Lumumba». Iekrāvām tilpnēs dažādas preces. Kinozāli pārbūvējām atbilstoši veikala vajadzībām. Nācās pieņemt darbā pavisam citus cilvēkus. No savas firmas neņēmu. Jau tā finansiālais stāvoklis bija jūtami pasliktinājies, kamēr nodarbojos ar blakus lietām. Pēc divām nedēļām, kopš bijām izgājuši no Novosibirskas, sardzes vīri ziņoja, ka noklausījušies sarunas par Skanošo Ciedru. Un, viņuprāt, darbā pieņemto vidū ir daudzi, maigi izsakoties, «dīvaini cilvēki». Sāku aicināt pie sevis uz pārrunām atsevišķus komandas locekļus, stāstīt viņiem par gaidāmo došanos taigā. Vieni piekrita iet pat bez atlīdzības. Savukārt citi prasīja milzu summu par šo operāciju, jo par to nekas nebija teikts, pieņemot viņus darbā, turklāt atrasties tvaikoņa komfortablajos apstākļos ir viena lieta, bet pavisam cita — iet pa taigu 25 kilometrus un vēl stiept kravu. Līdzekļu man tobrīd bija pavisam maz. Ciedru nebiju plānojis pārdot. Sirmgalvji taču sacīja, ka tas jāizdala cilvēkiem. Ne jau pašu ciedru, bet gan eļļas ieguves noslēpumu es uzskatīju par galveno. Un vispār — interesanti likās uzzināt iespējami vairāk par visu, kas saistīts ar to.

Pakāpeniski ar sardzes vīru palīdzību pārliecinājos, ka mani mēģina izsekot. It īpaši ikreiz, kad nokāpu krastā. Taču nebija zināms, ar kādu mērķi tas tiek darīts. Kā uzdevumu pilda sekotāji? Ilgi domāju, ko darīt, un nolēmu: lai nekļūdītos, viltībā jāpārspēj visi vienlaikus.

Anastasija

Iepazīšanās

Nevienam neko nepaskaidrojot, devu komandu apstādināt kuģi netālu no tās vietas, kur iepriekšējā gadā tikos ar abiem sirmgalvjiem. No turienes viens pats ar kuteri nokļuvu līdz sādžai. Tvaikoņa kapteinim liku turpināt komerciālo maršrutu.

Cerēju ar vietējo iedzīvotāju palīdzību atrast sirmgalvjus, pats savām acīm ieraudzīt Skanošo Ciedru, kā ari apspriest iespēju, kā to nogādāt uz kuģa. Piesējis kuteri pie akmens, gribēju doties uz tuvāko namiņu, taču krasta kraujā ieraudzīju stāvam sievieti un devos pie viņas. Sieviete bija ģērbusies vecā siltjaciņā, garos svārkos un augstās galošās, kādas daudzi ziemeļu iedzīvotāji valkā rudeņos un pavasaros. Galvā lakats, sasiets tā, ka pilnībā nosedza pieri un kaklu. Nespēju noteikt, cik viņai gadu. Sasveicinājos un pastāstīju par abiem sirmgalvjiem, ar kuriem biju ticies pērngad.

— Ar tevi, Vladimir, pagājušogad sarunājās mans vectētiņš un vecvectētiņš, — atbildēja sieviete.

Jutos pārsteigts: balss bija jauna, dikcija — ļoti skaidra, viņa uzreiz man teica «tu» un pat vārdā nosauca. Es nespēju atcerēties abu večuku vārdus un to, vai vispār ar viņiem iepazinos. Nodomāju: «Droši vien iepazinos, ja jau viņa mani uzrunā vārdā.» Arī es, nolēmis pāriet uz «tu», jautāju:

—  Kā tevi sauc?

—  Anastasija, — atbildēja sieviete, padevusi roku ar plaukstu uz leju, — gandrīz kā skūpstam.

Šis siltjaciņā tērptās lauku sievietes žests, stāvot vientuļā upes krastā un cenšoties izturēties kā augstdzimušai dāmai, mani sasmīdināja. Paspiedu viņas roku. Protams, nenoskūpstīju to. Anastasija mulsi pasmaidīja un aicināja doties līdzi taigā, kur dzīvo viņas piederīgie.

—  Jāiet būs 25 kilometri. Vai tas tevi nemulsina?

—  Patālu, protams. Bet vai Skanošo Ciedru man varēsi parādīt?

—  Varēšu.

—  Tu visu par to zini? Vai pastāstīsi arī man?

—  Pastāstīšu to, ko zinu.

—  Tad ejam.

Pa ceļam Anastasija pastāstīja, ka viņas ģimene kopš seniem laikiem dzīvo ciedru mežā, pēc viņas senču vārdiem — jau gadu tūkstošiem ilgi. Ar mūsu civilizētās sabiedrības cilvēkiem kontaktējoties ļoti reti. Šie kontakti notiek nevis tur, kur viņi dzīvojot, bet gan tad, kad viņi kā mednieki vai kā citas apdzīvotas vietas iemītnieki ierodoties sādžā. Pati Anastasija pabijusi divās pilsētās: Tomskā un Maskavā. Katrā uzturējusies tikai vienu dienu. Pat nenakšņojusi. Viņai gribējies pārliecināties, vai nekļūdās savos priekšstatos par pilsētnieku dzīvesveidu. Par pārdotajām sēnēm un ogām ieguvusi naudu apģērbam un braucienam. Savu pasi viņai iedevusi kāda sādžas sieviete.

Vectēva un vecvectēva ideju — dziedniecisko ciedru izdalīt daudziem cilvēkiem — Anastasija neatzīst. Kad jautāju, kāpēc, viņa atbildēja, ka tad ciedra gabaliņi nokļūšot gan pie labiem, gan ļauniem cilvēkiem. Visdrīzāk tos sagrābšot negatīvie indivīdi, kā rezultātā pasākums atnesīšot vairāk ļaunuma nekā labuma. Galvenais, pēc viņas domām, ir palīdzēt labajiem cilvēkiem, kuri ved sabiedrību uz gaismu, nevis strupceļā. Palīdzot visiem, labā un ļaunā attiecība paliek iepriekšējā līmenī vai arī pasliktinās.

Pēc tikšanās ar sirmgalvjiem es biju iepazinies ar populārzinātnisko literatūru, virkni vēsturisku un zinātnisku darbu, kuros bija stāstīts par ciedra neparastajām īpašībām. Tagad centos iedziļināties un izprast to, ko Anastasija stāstīja par ciedrāja iemītnieku dzīvesveidu.

Es viņu salīdzināju ar Likovu ģimeni, kuru daudzi iepazina pēc V. Peskova publikācijām presē. Arī šie cilvēki daudzus gadus dzīvoja taigā. Par to savulaik daudz rakstīja «Kom- somoļskaja Pravda» — materiālā ar virsrakstu «Taigas strupceļš». Par Likoviem man radies priekšstats kā par cilvēkiem, kuri samērā labi iepazinuši dabu, taču palikuši «tumsoņi» attiecībā uz mūsdienu civilizēto pasauli. Sajā gadījumā bija pilnīgi cita situācija. Anastasija atstāja tāda cilvēka iespaidu, kurš lieliski orientējas mūsu dzīvē un labi pārzina vēl kaut ko — man ne visai saprotamu. Viņa brīvi sprieda par mūsu pilsētu iemītnieku dzīvi, zināja, kāda tā ir.

Mēs bijām nogājuši pa mežu kādus piecus kilometrus, kad viņa novilka savu siltjaciņu, garos svārkus, noraisīja lakatu un atstāja to visu kāda koka dobumā, palikdama īsā plānā kleitiņā. Ieraudzītais mani pārsteidza. Ja ticētu brīnumiem, tad to varētu uzskatīt par pārtapšanu, jaunu iemiesošanos. Tagad manā priekšā stāvēja ļoti jauna sieviete ar gariem zeltainiem matiem un brīnišķīgu augumu. Viņas skaistums bija neparasts. Nevarēju pat iedomāties, kura no visprestižāko pasaules skaistumkonkursu uzvarētājām varētu sacensties ar viņu gan ārējā izskatā, gan, kā vēlāk noskaidrojās, intelekta ziņā. Viss viņā bija valdzinošs, apburošs.

— Tu droši vien esi noguris? — viņa pajautāja. — Gribi atpūsties?

Mēs apsēdāmies tieši zālē, un es varēju tuvāk aplūkot viņas seju: nekādas kosmētikas, pareizi vaibsti, maiga āda, lielas labsirdīgas zilganpelēkas acis un smaidošas lūpas. Viņa bija ģērbusies vieglā īsā kleitiņā, nedaudz līdzīgā naktskreklam, taču radās iespaids, ka viņai nemaz nesalst, lai gan bija tikai 12—15 grādu silts. Nolēmu iekost. Izņēmu no somas sviestmaizes, plakanu konjaka blašķi, piedāvāju iedzert arī Anastasijai, taču viņa atteicās. Kamēr ēdu, Anastasija gulēja zālē, ļaujoties saules staru glāstiem. Tie zeltaini atstarojās viņas augšup pavērstajās plaukstās. Jaunā sieviete bija brīnišķīga un puskaila.

Skatījos uz viņu un domāju: «Kāpēc gan sievietes visos laikos ir atkailinājušas kājas un krūtis ar mini un dekoltē palīdzību? Vai tad ne tāpēc, lai it kā uzrunātu apkārtējos: skatieties, cik es esmu brīnišķīga, cik atklāta un pieejama! Un kas atliek vīriešiem? Pretoties miesas dziņai, tādējādi pazemojot sievieti ar savu neuzmanību, vai izrādīt uzmanības apliecinājums un pārkāpt Dieva baušļus?»

Pajautāju, vai viņa nebaidās viena pati atrasties mežā.

—  Man šeit nav no kā bīties, — atbildēja Anastasija.

—  Interesanti, kā gan tu aizsargātos, ja satiktu vairākus vīriešus — ģeologus vai medniekus?

Viņa neatbildēja, tikai pasmaidīja. Es nodomāju: «Kā gan šī jaunā, neparasti kārdinošā skaistule var ne no viena nebaidīties?» Par to, kas notika pēc tam, man ir kauns vēl līdz šai baltai dienai. Es apskāvu viņas plecus un pievilku sievieti sev klāt. Viņa ne visai stipri pretojās, lai gan tvirtajā ķermenī bija jaušams liels spēks. Tomēr neko izdarīt viņai es nevarēju. Pēdējais, ko atceros pirms samaņas zaudēšanas, bija viņas vārdi: «Nevajag, nomierinies.» Un vēl atceros, ka pirms tam mani pārņēma neticami spēcīga baiļu sajūta. Pilnīgi neizprotamas bailes, kādas mēdz pārņemt bērnībā, kad esi viens pats mājās, — bailes no kaut kā nezināma. Kad atjēdzos, viņa bija nometusies ceļos manā priekšā. Viena viņas roka gulēja man uz krūtīm, ar otru viņa kaut kam māja — gan uz augšu, gan sāņus. Tad viņa uzsmaidīja, taču nevis man, bet atkal kaut kam neredzamam, kas, kā šķita, atradās mums visapkārt, lai parādītu, ka nekas slikts ar viņu nenotiek. Anastasija ielūkojās man acīs:

—  Nomierinies, viss jau ir pāri.

—  Bet kas tas bija? — es pajautāju.

—  Harmonija nepieņēma tavu attieksmi pret mani. Vēlmi, kas tevī radās. Vēlāk tu pats to visu sapratīsi.

—  Kāds tam sakars ar kaut kādu harmoniju? Pretoties taču sāki tu pati.

—  Es arī nepieņēmu. Man bija nepatīkami.

Apsēdos, pievirzījis sev klāt somu.

—  Iedomājies tikai — nepieņēmi. Nepatīkami… Jūs, sievietes, to vien darāt, kā cenšaties pavedināt. Atkailināt savas kājas, izceļat krūtis, staigājat aukstpapēžu kurpēs. Nav ērti, tomēr staigājat, izrādāt savus jaukumus, bet, tiklīdz kas, tā tūlīt: «Ak, man tas nav vajadzīgs, es neesmu tāda.» Bet kādēļ tad izrādāties? Liekules! Tu arī — kādēļ novilki virsdrēbes? Nav taču karsts. Pēc tam apgūlies, apklusi, tad vēl pasmaidīji tā…

—  Apģērbā man nav ērti. Es to uzvelku, kad eju ārā no meža pie cilvēkiem. Lai izskatītos kā visi. Saulītē apgūlos, lai atpūstos un netraucētu tevi, kamēr tu ēd.

—  Lai netraucētu… Bet traucēji.

—  Protams, katrai sievietei gribas, lai viņai pievērš uzmanību, taču ne jau tikai viņas kājām un krūtīm. Gribas, lai garām nepaiet tas vienīgais, kurš spēs saskatīt vairāk.

—   Bet šeit taču neviens negāja garām! Un kas gan ir tas «vairāk», kas būtu jāsaskata, ja priekšplānā kājas rēgojas? Jūs, sievietes, esat neloģiskas…

—  Jā, diemžēl tā iznāk gan… Varbūt iesim, Vladimir? Tu jau beidzi ēst? Atpūties?

Prātā pazibēja doma: «Vai ir vērts iet tālāk ar tādu filozofi?» Taču es sacīju:

—  Labi, ejam.

Zvērs vai cilvēks?

Turpinājām ceļu uz Anastasijas mājām. Savu apģērbu viņa tā arī atstāja koka dobumā. Arī galošas nolika turpat. Palika plānā kleitiņā. Paņēma manu somu, piedāvādamās palīdzēt nest. Basām kājām, neparasti vieglā un graciozā gaitā viņa gāja man pa priekšu, nedaudz vicinot somu.

Mēs visu laiku sarunājāmies. Ar viņu bija interesanti runāt par jebkuru tēmu. Reižu reizēm Anastasija iedama apgriezās riņķī. Pagriezās pret mani, kādu laiku gāja atmuguriski, sarunā aizrāvusies, neskatīdamās sev zem kājām. Nesaprotu, kā viņa ne reizi nepaklupa, nesadūra kājas uz sausajiem zariem. Ejot viņa ik pa brīdim aizskāra kādu krūma zariņu, noglāstīja lapiņu. Pieliekusies noplūca zālīti un sāka to košļāt.

«Gluži kā zvērs,» es nodomāju. Kad ceļā gadījās ogas, viņa sniedza tās man, un es arī ejot ēdu.

Viņas augums ar īpašu muskulatūru neizcēlās. Viņa bija vidējas miesas būves — ne vāja un ne resna. Stingrs, vingrs un ļoti skaists augums. Taču spēka, manuprāt, viņai netrūka, arī reakcija bija lieliska.

Vienubrīd, kad es paklupu un, rokas izstiepis, kritu, viņa acumirklī pagriezās, pastiepa pretī brīvo roku, un es ar krūtīm uz- kritu uz tās. Tā es nenokritu, pat rokas zemei nepieskārās, jo mani noturēja viņas plauksta. Vienlaikus Anastasija turpināja kaut ko stāstīt. Kad atguvu līdzsvaru, mēs turpinājām ceļu, it kā nekas nebūtu noticis. Un es nez kādēļ tobrīd iedomājos par gāzes pistoli savā somā.

Runājoties nogājām krietnu gabalu, kad Anastasija pēkšņi apstājās, nolika manu somu zem koka un līksmi pavēstīja:

—  Nu, lūk, esam mājās.

Pavēros visapkārt. Neliela, līdzena nora, puķes starp milzu ciedriem, bet — nekādu būvju, ēku. Pat zaru būdu nekur neredzēju.

—  Bet kur tad ir māja? Kā gulēt, kur ēst, no lietus paglābties?

—  Šīs ir manas mājas. Te ir viss.

Mani pārņēma neskaidra trauksmes sajūta.

—  Kur ir viss? Dod tējkannu, lai varu kaut vai ūdeni uzvārīt uz ugunskura, iedod cirvi.

—  Tējkannas un cirvja nav… Ugunskuru labāk būtu nekurt…

—  Ko tu runā? Pat tējkannas viņai nav! Man pudelē ūdens beidzās. Tu taču redzēji, kad ēdu. Pudeli aizmetu prom. Tagad tikai pāris malki konjaka palikuši. Līdz upei vai sādžai — dienas gājums, bet es jau tā esmu noguris, gribu dzert. Kur tu ņem ūdeni? No kā dzer?

Redzēdama manu satraukumu, Anastasija satvēra mani aiz rokas un vedināja pāri norai uz mežu, pa ceļam runādama:

—   Tikai nesatraucies, Vladimir! Lūdzu. Neraizējies. Es visu izdarīšu. Tu atpūtīsies. Izgulēsies. Es visu izdarīšu. Tev nebūs auksti. Gribi dzert? Tūdaļ padzirdīšu tevi.

Metrus desmit, piecpadsmit no noras aiz krūmiem ieraudzīju nelielu ezeriņu. Anastasija veikli pasmēla saujā ūdeni un tuvināja manai sejai:

—  Lūk, ūdens. Dzer, lūdzu.

—  Vai tu galīgi esi zaudējusi prātu? Kā var dzert nevārītu ūdeni no kaut kādas meža peļķes? Tū taču redzēji, ka es dzeni «Boržomi». Uz tvaikoņa mēs upes ūdeni pat mazgāšanās vajadzībām laižam caur speciālu filtru. Hlo- rējam.

—   Šī nav peļķe. Te ir tīrs, dzīvs ūdens. Nevis pa pusei nedzīvs, kā pie jums. Šo var dzert. Skaties!

Viņa pielika plaukstas pie mutes un izdzēra ūdeni.

Man paspruka:

—  Anastasija, tu esi zvērs?

—  Kāpēc zvērs? Tāpēc, ka man nav tādas gultas kā tev? Mašīnas nav? Visādu ierīču nav?

—  Tāpēc, ka tu dzīvo kā zvērs mežā — nekā tev nav un, liekas, tev tas patīk.

—  Jā, man patīk šeit dzīvot.

—  Redzi nu. Pati apstiprināji.

—  Tu uzskati, ka cilvēks no visām citām radībām, kas dzīvo uz Zemes, atšķiras ar to, ka lieto mākslīgi radītus priekšmetus?

—  Jā. Precīzāk sakot, viņam raksturīgs civilizēts dzīvesveids.

—  Tu savu dzīvesveidu uzskati par civilizētāku? Jā, protams, tu tā uzskati. Taču es neesmu zvērs. Es esmu cilvēks.

Kas viņi ir?

Kad biju pavadījis kopā ar Anastasiju trīs dienas, vērojis viņas dzīvesveidu, man šis tas sāka kļūt skaidrāks, taču vienlaikus radās arī jautājumi.

Viens no tiem vēl tagad nedod man mieru.

Mēs esam radījuši plašu izglītības sistēmu. Balstoties uz to, mācām savus bērnus un cits citu. Bērnudārzā, skolā, augstskolā, aspirantūrā. Šī sistēma paver mums iespēju veikt izgudrojumus, lidot Kosmosā. Saskaņā ar to mēs attiecīgi veidojam arī savu dzīvi. Tiecamies izpētīt Kosmosu, atomu, dažādas anomālijas. Mums ļoti patīk par tām daudz spriedelēt un aprakstīt tās sensacionālos rakstos presē, populārzinātniskos izdevumos. Tikai vienu parādību nez kādēļ izliekamies neredzam, apejam, noklusējam. Rodas iespaids, ka mēs baidāmies par to runāt. Baidāmies tāpēc, ka tā viegli sagrautu mūsu vispārpieņemto izglītības sistēmu, zinātniskos secinājumus, padarītu smieklīgas mūsu dzīves reālijas. Un mēs pūlamies izlikties, ka šīs parādības nemaz nav. Taču tā pastāv un pastāvēs, lai kā mēs no tās novērstos, apietu to. Vai nav pienācis laiks tajā ielūkoties vērīgāk un varbūt ar visas cilvēces kopīgiem spēkiem atbildēt uz jautājumu:

—  Kāpēc gan bez izņēmuma visi lielie domātāji, cilvēki, kas radījuši reliģijas mācības, filozofiskās mācības, kurām seko vai vismaz cenšas sekot cilvēces lielākā daļa, pirms savas mācības radīšanas labprātīgi meklējuši vientulību, devušies dziļi mežos? Ievērojiet: nevis uz kaut kādu superakadēmiju, bet tieši uz mežu.

—  Kāpēc Vecās Derības Mozus devās uz mežu rakstīt baušļus?

—  Kāpēc Jēzus Kristus dažreiz nošķīrās pat no saviem mācekļiem?

—  Kāpēc sestajā gadsimtā pirms Kristus Indijā dzīvojošais cilvēks vārdā Sidarts Gau- tama aizgāja vientulībā uz septiņiem gadiem mežā, bet no turienes atpakaļ pie cilvēkiem iznāca jau ar mācību, kura vēl šodien, pēc tūkstošiem gadu, satrauc cilvēku prātus? Mācību sauc budisms. Šo cilvēku pēc tam nosauca par Budu.

—  Kāpēc arī mūsu ne pārāk tālie senči, kas tagad jau ir vēsturiskas personības, tādi kā Serafims Sarovskis vai Sergijs Radoņežs- kis, arī savulaik kļuva par vientuļniekiem un pēc kāda laika ieguva tādas zināšanas, ka pie viņiem pēc padoma brauca pat pasaules valdnieki?

Šo vientuļnieku apmešanās vietās vēlāk uzcēla klosterus un diženus tempļus. Piemēram, Sergija Troicas klosteris Maskavas apgabala Sergijevposadas pilsētā vēl šodien vilina daudzus cilvēkus. Bet sākums visam bija viens vienīgs vientuļnieks.

Kāpēc? Kas palīdzēja šiem cilvēkiem sasniegt augstāko gudrību? Kas deva zināšanas, tuvinot viņus esības būtības izpratnei? Kā viņi dzīvoja, ko darīja, par ko domāja savā vientulības laikā mežā?

Šie jautājumi man vairs nedeva mieru pēc tam, kad kādu laiku biju pavadījis kopā ar Anastasiju. Tad sāku lasīt visu, ko vien varēju sadabūt par vientuļniekiem. Taču atbildi tā arī neesmu atradis. Nez kādēļ nekur nav rakstīts, kas ar viņiem tur notika.

Atbildes uz šiem jautājumiem, manuprāt, jāmeklē kopīgiem spēkiem. Cenšos aprakstīt triju dienu laikā mežā piedzīvotos notikumus un savas izjūtas, kontaktējoties ar Anastasiju, — cerībā, ka kāds spēs izprast šīs parādības būtība

Pagaidām no visa, ko esmu redzējis un dzirdējis, neapstrīdams ir tikai viens: cilvēki, kuri kā vientuļnieki dzīvo mežos, tostarp arī Anastasija, mūsu dzīvē notiekošo skata pilnīgi no cita redzes leņķa. Daži viņas jēdzieni ir diametrāli pretēji mūsu vispārpieņemtajiem. Kas ir tuvāk patiesībai? Kas par to var spriest? Mans uzdevums ir vienīgi izklāstīt redzēto un dzirdēto, tādējādi dodot iespēju atbildi meklēt arī citiem.

Anastasija dzīvo mežā, ir pilnīgi viena, viņai nav mājokļa, viņa gandrīz nenēsā apģērbu, negatavo pārtikas krājumus. Viņa ir to ļaužu pēctece, kuri šeit dzīvojuši tūkstošiem gadu, un tā ir gluži vai cita civilizācija. Viņa šeit dzimusi un ir neatņemama Dabas sastāvdaļa. Pirmajā brīdī pilnīgi mistiskajai parādībai, kad pēkšņi mani pāriīēma stipras bailes, mēģinot iegūt Anastasiju, un tam sekojošajai samaņas zaudēšanai vēlāk radās pavisam vienkāršs izskaidrojums — cilvēks pieradina kaķi, suni, ziloni, tīģeri, ērgli, bet šeit ir pieradināts VISS apkārtesošais. Un šis VISS nevar pieļaut, ka ar Anastasiju notiktu kas slikts. Anastasija pastāstīja, ka tad, kad viņa piedzima un viņai nebija pat gads, māte varēja droši atstāt viņu vienu pašu.

—  Un tu nenomiri badā? — es pajautāju.

Par atbildi viņa uzsita ar pirkstiem knipi,

un tūdaļ parādījās vāvere. Tā uzlēca viņai uz rokas. Anastasija pievirzīja zvēriņa purniņu pie savas mutes, un vāvere aplaimoja viņu ar ciedru rieksta kodoliņu. Tas man nešķita fantastiski, jo atcerējos, ka Novosibirskas Zinātņu akadēmijas pilsētiņā daudzas pie cilvēkiem pieradušas vāveres diedelē barību no garāmgājējiem un pat dusmojas, kad tās nepacienā. Šeit es vēroju pretēju procesu.

Mēs zinām daudzus gadījumus, kad zīdaiņus, kuri nejauši nokļuvuši mežonīgās dabas varā, ir barojuši vilki. Šeit cilvēku paaudzes tā dzīvo pastāvīgi, un viņu attiecības ar dzīvnieku pasauli ir citādas nekā mums. Es Anastasijai pajautāju:

—  Kāpēc tev nav auksti, bet man tajā pašā laikā ir vējjaka mugurā?

— Tāpēc, — viņa atbildēja, — ka cilvēka organisms, kad viņš no siltuma un aukstuma slēpjas, tinoties apģērbos, aizvien vairāk un vairāk zaudē spēju adaptēties, piemēroties apkārtējās vides pārmaiņām. Man šī cilvēka organisma spēja nav zudusi, tāpēc arī apģērbs nav īpaši nepieciešams.

Meža guļamistaba

Man nebija līdzi nekā tāda, kas noderētu nakšņošanai mežā. Anastasija nolika mani gulēt alā — zemnīcā. Kad pamodos, jutos tik apbrīnojami labi, it kā gulētu lieliskā ērtā gultā.

Ala bija izklāta sīkiem kupliem ciedru zariņiem, sausu zāli, kas izplatīja patīkamu aromātu. Izstaipoties es ar roku aizskāru zvērādu, tādēļ nospriedu, ka Anastasija kaut kādā veidā arī medī. Pievirzījos tuvāk zvērādai, ar muguru atspiedos pret to un, sajutis siltumu, nolēmu vēl mazliet nosnausties.

Anastasija stāvēja pie ieejas alā un, ieraudzījusi, ka esmu pamodies, teica:

— Tikai, lūdzu, nebaidies.

Pēc tam sasita plaukstas un «zvērāda»… Es ar šausmām konstatēju, ka tā nebija āda. No alas izlīda lācis. Saņēmis atzinīgu uzsi- tienu pa dibenu, viņš devās prom. Izrādījās, ka Anastasija pie mana pagalvja bija nolikusi miega zālītes un likusi lācim gulēt man blakus, lai man nebūtu auksti. Pati, saritinājusies kamolītī, nakti pārlaidusi pie alas ieejas.

—  Kā tu varēji kaut ko tādu izdomāt, Anastasija? Viņš taču varēja mani saplosīt vai nospiest.

—  Tas nav viņš, bet viņa — lācene. Viņa nevarēja tev izdarīt neko sliktu, — Anastasija atbildēja, — viņa ir ļoti paklausīga. Viņai patīk saņemt uzdevumus un tos izpildīt. Vma pat pakustēties neiedrošinājās visu nakti. Piespiedusi purnu pie manām kājām, viņa pamira svētlaimē. Tikai sarāvās ikreiz, kad tu, miegā rokas mētādams, uzsiti viņai pa muguru.

Anastasijas rīts

Anastasija pie miera devās līdz ar tlimsas iestāšanos. Parasti kādā no meža iemītnieku slēptuvēm, visbiežāk tie bija zvēru midzeņi. Kad laiks ir silts, viņa var gulēt tieši zālē. Pirmais, ko viņa dara pamostoties, — vētraini priecājas par uzlecošo sauli, par jaunajām atvasēm zaros, par jaunajiem zāles asniem. Viņa tos aizskar ar rokām, glāsta, reizēm šo to sakārto. Pēc tam pieskrien pie nelieliem kokiem, papliķē pa to stumbriem. No sakustinātajiem zariem pār viņu nolīst kaut kas ziedputekšņiem vai rasai līdzīgs. Tad viņa apguļas zālē un kādas piecas minūtes svētlaimē izstaipās. Viss viņas ķermenis pārklājas it kā ar mirdzošu krēmu. Ieskrējusies viņa metas nelielajā ezerā, šļakstinās tajā un nirst.

Attiecības ar dzīvnieku pasauli, kas ir ap viņu, atgādina cilvēka un mājdzīvnieku attiecības. Viņas rīta procedūru laikā daudzi meža iemītnieki to visu vēro. Paši klāt nenāk, taču pietiek Anastasijai uz kādu paskatīties un tikko jaušami pamāt, kad aplaimotais jau traucas pie viņas kājām. Es redzēju, kā viņa no rīta muļķojās, rotaļājoties ar vilcēni, it kā tā būtu mājas suns. Anastasija paplikšķināja vil- cenei pa kumbru, pēc tam sāka skriet. Vil- cene metās pakaļ, bet, kad abas bija gandrīz līdzās, Anastasija palēcās, atspērusies pret koka stumbru, un mainīja skrējiena virzienu. Vilcene inerces pēc pašāvās kokam garām, tad apmetās riņķī un no jauna drāzās viņai pakaļ.

Anastasija pilnīgi nedomā par apģērbu un pārtikas problēmām. Visbiežāk staigā pusap- ģērbta vai kaila. Pārtiek no ciedru riekstiem, kaut "kādām zālītēm, ogām un sēnēm.

Sēnes ēd tikai kaltētas. Pati nekad nelasa ne sēnes, ne riekstus, negatavo krājumus ziemai. To dara vāveres, kuru šajā apvidū ir ļoti daudz. Tas nav nekas pārsteidzošs, jo vāveres tā dara, sekojot saviem instinktiem. Mani pārsteidza kas cits: kad Anastasija uzsita knipi, tuvumā esošās vāveres, cita citu apsteidzot, sacenšas, kura pirmā ieliks viņai rokā izlobītu rieksta kodolu. Bet, kad Anastasija uzpliķē pa saliektu ceļgalu, vāvere izdod īpašu skaņu, it kā aicinot arī citas nolikt pie viņas kājām kaltētas sēnes un citus ziemai sagatavotos krājumus. Un dara to, kā man šķita, ar vislielāko prieku. Nodomāju, ka viņa vāveres dresē, taču Anastasija sacīja, ka zvēriņu rīcība esot instinktīva un vāveru mātīte ar savu piemēru rāda mazuļiem, kas jādara.

—  Var jau būt, ka kādreiz tās ir dresējis kāds no maniem tālajiem senčiem, tačti visdrīzāk vāveres tieši tam ir domātas. Ikviena vāvere ziemai sagatavo daudz lielākus krājumus, nekā tas pašai nepieciešams, nekā pati spēj apēst.

Uz jautājumu, kā viņa ziemā bez apģērba nenosalst, Anastasija atbildēja ar pretjautājumu:

—  Vai tad jūsu pasaulē nav piemēru, kas apliecinātu, ka cilvēks spēj paciest salu arī bez atbilstoša apģērba?

Atcerējos Porfirija Ivanova grāmatu, kurā viņš stāsta, ka pat vislielākajā salā staigā basām kājām un īsajās sporta biksītēs. Grāmatā rakstīts arī par to, kā fašisti, gribēdami pārbaudīt šā cilvēka izturību, divdesmit grādu salā aplēja viņu ar ūdeni im kailu vadāja ar motociklu.

Bērnībā bez mātes piena Anastasija varēja izmantot arī dažādu dzīvnieku pienu. Tie droši laida viņu klāt saviem zīdekļiem. Ēšanu viņa nepārvērš par kultu, nekad īpaši neapsēžas, lai paēstu. Ejot norauj kādu ogu, auga atvasi un turpina nodarboties ar savām lietām.

Kad trešā diena, ko pavadīju pie Anastasijas, tuvojās beigās, es vairs nespēju pret viņu izturēties tāpat kā mūsu tikšanās sākumā. Pēc visa redzētā un piedzīvotā Anastasija man bija kļuvusi par būtni, kuras intelekts, kā brīžiem šķita, pārsniedz mūsdienu cilvēka sapratnes robežas. Taču tieši šāda attieksme ļoti apbēdināja un sāpināja viņu.

Atšķirībā no citiem cilvēkiem, kuriem piemīt neparastas spējas un kuri apvij sevi ar noslēpumainības un vienreizības oreolu, viņa visu laiku tiecās izskaidrot, atklāt savu spēju mehānismu, centās pierādīt, ka tajā visā un viņā pašā nav nekā pārdabiska, ka arī viņa ir cilvēks, sieviete, un visu laiku lūdza mani apzināties to. Es centos to darīt un daru arī patlaban, pūloties rast izskaidrojumu neparastajam.

Mūsu civilizācijas cilvēka smadzenes strādā, visiem iespējamiem līdzekļiem cenšoties iekārtot savu dzīvi, sagādāt uzturu, apmierināt dzimuminstinktus. Anastasija tam laiku vispār netērē. Cilvēki, nokļūstot tādās situācijās kā Likovi, arī ir spiesti visu laiku rūpēties par uzturu un mitekli. Daba viņiem nepalīdz tādā pakāpē kā gadījumā ar Anastasiju. Visdažādākajām cilvēku ciltīm, kas dzīvo tālu no civilizācijas, arī nav šādu ciešu kontaktu ar Dabu. Anastasija to izskaidro ar viņu ne visai tīrajiem nolūkiem. Daba, dzīvnieku pasaule to jūt.

Anastasijas stariņš

Visneparastākā, vismistiskākā man šķita Anastasijas spēja redzēt atsevišķus cilvēkus lielā attālumā, redzēt to, kas ar viņiem notiek. Varbūt arī citiem vientuļniekiem piemita tādas pašas spējas. Viņa to panāca ar neredzama stara palīdzību. Viņa apgalvoja, ka šāds stars ir visiem cilvēkiem, taču viņi to nezina, neprot izmantot to.

—  Cilvēks vēl nav izgudrojis neko tādu, kā nebūtu dabā. Tehnika, kas ir televīzijas pamatā, ir tikai nožēlojams šā stara atdarinājums.

Ja jau stars nav redzams, es tam arī neticēju, lai gan viņa vairākkārt centās demonstrēt un izskaidrot tā darbības principu, pūlējās rast pierādījumus un man saprotamus paskaidrojumus.

—  Saki man, Vladimir, kas, tavuprāt, ir sapņi? Un vai daudzi cilvēki ir spējīgi sapņot?

—  Domāju, ka daudzi spēj sapņot. Sapnis — tas ir tad, kad cilvēks iedomājas sevi vēlamajā nākotnē.

—  Labi. Tātad tu nenoliedz, ka cilvēks spēj modelēt savu nākotni, dažādas konkrētas situācijas?

—  Nenoliedzu.

—  Bet kas ir intuīcija?

—  Intuīcija… Droši vien tā ir sajūta, kad cilvēks it kā neanalizē, kas un kāpēc var notikt, bet kaut kāda nojauta pasaka viņam priekšā, kā jārīkojas.

—  Tātad tu nenoliedz, ka cilvēkā bez viņam ierastajiem analītiskajiem prātojumiem mājo vēl kaut kas, kas palīdz viņam noteikt savu un citu cilvēku rīcību?

—  Pieņemsim, ka nenoliedzu.

—  Ļoti labi! — iesaucās Anastasija. — Un tagad — sapnis! Sapnis — kas tas ir? Sapņi, ko redz gandrīz visi cilvēki?

—  Sapnis — tas ir… Nezinu, kas tas ir. Sapnis ir vienkārši sapnis, un viss.

—  Labi, labi. Lai būtu vienkārši sapnis. Tātad tu nenoliedz tā eksistenci. Tev un citiem cilvēkiem ir zināms, ka miega stāvoklī, kad apziņa ķermeni gandrīz nekontrolē, var redzēt cilvēkus un dažādus notikumus.

—  Nu, to neviens nenoliegs.

—  Un sapnī cilvēki var arī kontaktēties, sarunāties, pārdzīvot.

—  Jā, var.

—  Un kā tu domā, vai cilvēks spēj vadīt savus sapņus? Izsaukt sapnī tēlus un notikumus, kurus vēlas redzēt?

—  Nedomāju viss. Sapnis kaut kā atnāk pats no sevis.

—  Tu kļūdies. Cilvēks spēj vadīt visu. Tādēļ jau viņš ir radīts — lai visu pārvaldītu. Stariņš, par kuru es tev stāstu, sastāv no cilvēka rīcībā esošās informācijas, viņa priekšstatiem, intuīcijas, dvēseles izjūtām, un tā visa sekas ir vīzijas, līdzīgas sapnim, kuras cilvēks vada pats pēc savas gribas.

—  Kā gan to var: sapnī vadīt sapni?

—   Ne jau sapnī. Īstenībā var. Jau iepriekš it kā ieprogrammēt, turklāt ar absolīītu precizitāti. Jums tas notiek sapnī un haotiski. Cilvēks ir zaudējis spēju vadīt. Tāpēc arī nolēmis, ka sapnis — tas ir pilnīgi nevajadzīgs -nogurušu smadzeņu produkts. Patiesībā… Gribi, es tūlīt pat palīdzēšu tev kaut ko ieraudzīt no attāluma?

—  Pamēģini.

— Apgulies zālē un atslābinies, lai tavs ķermenis patērētu iespējami mazāk enerģijas. Vajag, lai tev būtu ērti. Nekas netraucē? Tagad domā par cilvēku, kuru tu pazīsti vislabāk, par savu sievu, piemēram. Atceries viņas ieradumus, gaitu, apģērbu, kur, tavuprāt, viņa šobrīd varētu atrasties. Un pamēģini to visu iztēloties.

Es atcerējos savu sievu, jo zināju, ka šobrīd viņa varēta atrasties mūsu vasarnīcā. Iedomājos māju, atsevišķas lietas, iekārtojumu. Atcerējos daudzas detaļas, taču redzams nekas nekļuva. Es pateicu to Anastasijai, bet viņa atbildēja:

—  Tu nespēj pilnībā atslābināties, it kā aizmigt. Es tev palīdzēšu. Aizver acis. Rokas atmet sānis.

Pēc tam es sajutu, kā viņas roka un pirksti pieskaras maniem pirkstiem. Grimu tādā kā snaudā…

…Sieva stāvēja vasarnīcas virtuvē. Savam halātiņam virsū viņa bija uzvilkusi adītu jaku. Tātad tur bija visai vēsi. Laikam atkal sabojājusies apkures sistēma. Viņa uz gāzes plīts vārīja kafiju un vēl kaut ko «suņa katliņā». Viņas seja bija drūma un neapmierināta. Kustības — gausas. Pēkšņi viņa pacēla galvu, vieglā solī piegāja pie loga, paskatījās laukā lietū un pasmaidīja. Kafija pārgāja pāri, viņa paķēra trauku ar pāri plūstošo kafiju, taču nesāka dusmoties kā parasti šādos gadījumos. Viņa novilka jaku…

Es pamodos.

—  Nu, kā? Redzēji? — jautāja Anastasija.

—  Redzēju. Bet varbūt tas bija parasts sapnis?

—  Kā — parasts? Tu taču plānoji redzēt tieši viņu!

—  Jā, plānoju. Un ieraudzīju. Bet kur ir pierādījumi, ka viņa bija tieši tur, virtuvē, un tieši tajā brīdī, kad es viņu redzēju?

—  Atceries šo dienu un stundu. Kad aizbrauksi — pajautāsi. Bet vai neko neparastu nepamanīji?

—  Neko.

—  Vai tad neredzēji smaidu sievas sejā, kad viņa piegāja pie loga, un to, ka viņa, kaut arī kafija pārgāja pāri, šoreiz nedusmojās?

—  To es ievēroju gan. Varbūt viņa pa logu ieraudzīja kaut ko labu, kas viņu iepriecināja.

—   Viņa redzēja tikai lietu. Lietu, kas viņai nekad nav paticis.

—  Tad kāpēc viņa tomēr pasmaidīja?

—  Es taču ar savu stariņu uz tavu sievu paskatījos un sasildīju viņu.

—  Tavs stariņš tātad sasildīja, bet mans — vai tad tas bija auksts?

—  Tu vienkārši skatījies intereses pēc, ne- ieliekot skatienā jūtas.

—  Tātad tavs stariņš var cilvēku pat no liela attāluma sasildīt?

—  Var.

—  Un ko. vēl tas var?

—  Saņemt un nodot zināmu informāciju. Garastāvokli uzlabot, kaites daļēji izārstēt. Vēl daudz ko atkarībā no esošās enerģijas, jūtu spēka, gribas un vēlmes.

—  Vai nākotni tu vari redzēt?

—  Protams!

—  Bet pagātni?

—  Nākotne un pagātne ir gandrīz viens un tas pats. Atšķirība ir tikai ārējās detaļās. Galvenais vienmēr paliek nemainīgs.

—  Kā tas ir? Kas gan var būt nemainīgs?

—  Piemēram, pirms tūkstoš gadiem cilvēkiem bija citāds apģērbs. Viņi lietoja citādus sadzīves priekšmetus, taču tas nav galvenais. Gan pirms tūkstoš gadiem, gan tagad cilvēkiem piemita un piemīt vienādas jūtas. Tās nepakļaujas laika ritumam. Bailes, prieks, mīlestība… Gan Ivans Bargais, gan faraons mīlēja sievieti gluži tāpat kā tu vai jebkurš cits cilvēks šodien.

—  Interesanti. Tikai nesaprotu, ko tas nozīmē. Tu apgalvo, ka katram cilvēkam var būt tāds stariņš?

—  Protams, katram. Arī tagad cilvēkiem piemīt jūtas un intuīcija, spēja sapņot, iztēloties, modelēt atsevišķas situācijas, redzēt sapņus, tikai tas viss izpaužas haotiski un nevadāmi.

—  Varbūt vajag kaut kā trenēties? Kaut kādus vingrinājumus izstrādāt?

—  Var arī ar treniņa palīdzību. Tikai zini, Vladimir, ir vēl viens nepieciešams priekšnoteikums, lai stariņš pakļautos gribai.

—  Kāds priekšnoteikums?

—   Katrā ziņā nepieciešama mērķa skaidrība, domas tīrība, bet stariņa stiprums atkarīgs no gaišo jūtu spēka.

—  Te tev nu bija! Viss jau it kā sāka noskaidroties… Kāds tam sakars ar domas tīrību? Un kādas te vēl gaišas jūtas?

—  Tās ir stariņa enerģija…

—  Viss, Anastasija. Tas jau ir neinteresanti. Pēc tam tu vēl kaut ko piedomāsi klāt.

—  Galveno es jau pateicu.

—  Pateikt jau pateici gan, tikai visādu noteikumu pārāk daudz. Labāk parunāsim par kaut ko citu. Vienkāršāku.

Visu dienu Anastasija nododas pārdomām, visdažādāko mūsu pagātnes, pašreizējās dzīves un nākotnes situāciju modelēšanai.

Anastasija ir apveltīta ar kolosālu atmiņu. Viņa atceras daudzus cilvēkus, kurus redzējusi savās vīzijās, zina viņu iekšējos pārdzīvojumus. Kā visģeniālākā aktrise prot imitēt viņu balsis, gaitu, domāt kā viņi. Viņa koncentrē sevī daudzu cilvēku tagadnes un pagātnes dzīves pieredzi un, izmantojot šo pieredzi, modelē nākotni un palīdz citiem. To viņa dara no attāluma ar neredzamā stariņa palīdzību, un tie, kuriem viņa palīdz, pasakot priekšā risinājumu vai izdziedinot, to pat nenojauš.

Tikai vēlāk es uzzināju, ka šie ar neapbruņotu aci neredzamie stari nāk no katra cilvēka un tiem ir dažāds spēks. Akadēmiķis Aki- movs tos ir nofotografējis ar speciālām ierīcēm un attēlus publicējis žurnāla «Cudesa i Prikļu- čenija» (« Brīnumi un Piedzīvojumi») 1996.gada maija numurā. Zinātnē šim staram līdzīgu parādību sauc par torsionu laukiem.

* * *

Anastasijas pasaules uzskats ir neparasts un interesants.

—  Kas ir Dievs, Anastasija? Vai viņš vispār eksistē? Ja ir, tad kāpēc viņu neviens nav redzējis?

—  Dievs — tas ir Starpplanētu Saprāts, augstākais intelekts. Tas nepastāv vienotā masā, tā daļiņas ir izkaisītas Visumā un atrodas it visur, arī ikvienā cilvēkā. Tas ir visu enerģiju komplekss. Tumšie spēki cenšas bloķēt šīs daļiņas.

—  Kas, tavuprāt, sagaida mūsu sabiedrību?

—  Perspektīvā — izpratne par to, cik pazudinošs ir tehnokrātiskais attīstības ceļš, im atgriešanās pie pirmavotiem.

—  Tu gribi teikt, ka visi mūsu zinātnieki ir mazattīstītas būtnes, kas ved mūs strupceļā?

—  Es gribu sacīt, ka viņi paātrina procesu un līdz ar to arī nepareizā ceļa apzināšanos.

—  Tātad visas mašīnas, mājas… mēs veltīgi būvējam?

—  Jā.

—  Vai tev nav garlaicīgi šeit dzīvot — vienai, bez televizora un telefona?

—  Kādas primitīvas lietas tu nosauci! Tas viss cilvēkam ir bijis dots jau no paša sākuma, tikai daudz pilnīgākā veidā. Tas ir ari man.

—  Gan televizors, gan telefons?

—  Nu, kas ir televizors? Aparāts, ar kura palīdzību cilvēces atrofetajai iztēlei tiek sniegta zināma informācija — veidojas bildītes un sižeti. Es pati ar savu iztēli varu radīt jebkuru sižetu, jebkādas bildītes, veidot visneiedomājamākās situācijas, tajā pašā laikā visā arī piedaloties, it kā ietekmējot sižetu. Ak, es laikam nesaprotami izteicos. Jā?

—  Bet kā ir ar telefonu?

—  Cilvēks var sarunāties ar otru cilvēku bez telefona palīdzības. Šim nolūkam vajadzīgs tikai gribasspēks, divu cilvēku vēlēšanās un attīstīta iztēle.

Koncerts taiga

Es viņai piedāvāju pašai aizbraukt uz Maskavu, uzstāties televīzijā.

—  Iedomājies, Anastasija, ar savu skaistumu tu varētu kļūt par fotomodeli, pasaules līmeņa modeļu demonstrētāju.

Un tad es sapratu, ka nekas cilvēcisks viņai nav svešs un, kā jebkurai sievietei, ir patīkami būt skaistai. Anastasija iesmējās.

—  Vis… vis… visskaistāko, vai ne? — viņa pārjautāja un sāka draiskoties kā bērns, pastaigājoties pa noru — gluži kā modeļu demonstrētāja pa podestu. Arī es smējos, skatīdamies, kā viņa tēlo modeli, lēni liek kāju aiz kājas un demonstrē iedomātos tērpus. Sāku aplaudēt un pats iesaistījos šajā rotaļā, piesakot programmu:

—  Un tagad, cienījamā publika, uzstāsies brīnišķīgā, nepārspējamā vingrotāja, nesalīdzināmā skaistule Anastasija!

Šis pieteikums uzjautrināja viņu vēl vairāk. Viņa izskrēja noras vidū, izdarīja neiedomājamu salto uz priekšu, tad — atpakaļ, uz sāniem pa labi, pa kreisi, pēc tam ļoti augstu palēcās. Ar vienu roku satvērusi tuvākā koka zaru, pāris reizes iešūpojusies, viņa pārsvieda savu ķermeni uz citu koku. Atkal pārmeta salto, izskrēja laukuma vidū un sāka klanīties iedomātajai publikai. Es aplaudēju. Tad viņa aizskrēja prom no noras un, paslēpusies aiz krūmiem, smaidot lūkojās no tiem kā no aizkulisēm un ar nepacietību gaidīja nākamo programmas pieteikumu. Atcerējos videokaseti ar savu mīļāko dziesmu ierakstiem populāru dziedātāju izpildījumā. Reizēm savā kajītē es vakaros to mēdzu ieslēgt. Atcerējies par šo kaseti, pat nedomājot, vai viņa spēs kaut ko tādu attēlot, es pieteicu nākamo priekšnesumu:

— Cienījamā publika, tūlīt uzstāsies labākie mūsdienu estrādes solisti un izpildīs savas skaistākās dziesmas. Lūdzu!

Ak, kā es kļūdījos, nenovērtēdams viņas spējas! Tālāk notika kaut kas tāds… ko pat iedomāties nevarēju. Anastasija, sperot jau pirmos soļus no iedomātajām aizkulisēm, sāka dziedāt Allas Pugačovas balsī. Nē, viņa nebūt neparodēja ievērojamo dziedātāju, viņa tik tiešām dziedāja — tā bija Pugačovas balss, melodija un izjūtas.

Taču ne jau tas bija visapbrīnojamākais. Anastasija akcentēja atsevišķus vārdus, pievienojot dziedājumam kaut ko savu, un Allas Pugačovas dziesma, kuras izpildījumu, kā man šķita, pārspēt vairs nebija iespējams, pēkšņi izraisīja veselu jaunu jūtu gammu, spilgtāk izceļot teļus. Piemēram, jau tāpat lieliski izpildītajā dziesmā

«Dzīvoja gleznotājs kāds, Bij ' māja un audekli tam. Mīlēja aktrisi viņš, To, kura puķes mīl.

Māju tad pārdeva viņš, Gleznas un audeklu ar'. Visu šo naudu, nudien, Izpirka puķēs vien viņš»

vina uzsvēra vārdu «audekli». Viņas balsī ) !

saklausīju izbrīnu im izbailes. Tieši audekli māksliniekam ir pats dārgākais, bez kā nav iespējama gleznas radīšana. Un viņš šo visdārgāko upurē savai mīļotajai. Pēc tam, dziedot par to, kā mīļoto «vilciens aizved tālē», viņa attēloja gleznotāju — iemīlējušos cilvēku, kurš ar ilgu un skumju pilnu skatienu pavada vilcienu, kad tas uz mūžiem aizved prom viņa mīļoto. Anastasija attēloja viņa sāpes, izmisumu un apjukumu. Redzētā un dzirdētā satriekts, es pat neaplaudēju vēl labu brīdi pēc priekšnesuma beigām. Anastasija paklanījās un brītiņu pagaidīja aplausus, bet, tos neizdzirdējusi, sāka jaunu dziesmu — ar vēl lielāku centību. Viņa pēc kārtas nodziedāja visas manas mīļākās dziesmas, kas bija ierakstītas šajā kasetē. Un katra dziesma, ne reizi vien dzirdēta, viņas izpildījumā kļuva spilgtāka un saturīgāka. Pēc pēdējās dziesmas, tā arī nesagaidījusi aplausus, Anastasija aizgāja aiz savām «kulisēm». Es, joprojām apstulbis no pārdzīvotā, kādu brīdi vēl sēdēju neparastā iespaida varā. Tad pielēcu kājās, sāku sist plaukstas un saucu:

—  Lieliski, Anastasija! Bravo! Bis! Visus izpildītājus — uz skatuves!

Anastasija uzmanīgi iznāca un paklanījās. Es turpināju saukt:

—  Bis! Bravo!

Dauzīju kājas pret zemi un situ plaukstas. Viņa arī kļuva jautra, arī sāka plaukšķināt un jautāja:

—  Bravo — vai tas nozīmē vēl?

—  Jā, vēl un vēl, un vēl…

Es apklusu un vērīgi paskatījos uz Anastasiju. Iedomājos, cik daudzšķautņaina ir viņas jūtu pasaule, ja viņa spēj jau tā pilnīgajā dziesmu izpildījumā ienest tik daudz jaunu, brīnišķīgu un spilgtu nianšu. Viņa, ari it kā pamirusi, jautājoši raudzījās manī. Tad es pajautāju:

—  Anastasija, vai tev ir arī pašai sava dziesma? Tu varētu nodziedāt kaut ko savu, ko es nekad neesmu dzirdējis?

—  Varētu, taču manai dziesmai nav vārdu. Vai tev tāda patiks?

—  Nodziedi, lūdzu, savu dziesmu.

—  Labi.

Un Anastasija sāka dziedāt savu neparasto dziesmu. Vispirms viņa iekliedzās kā tikko piedzimis bērns. Pēc tam viņas balss sāka skanēt klusi, maigi im glāsmaini. Viņa stāvēja zem koka, rokas pie krūtīm piespiedusi, galvu noliekusi — it kā auklētu mazuli. Viņas balss dūdoja tam kaut ko maigu. Skanot šai klusajai, apbrīnojami dzidrajai balsij, visa apkārtne pamira: apklusa gan putnu dziesmas, gan sisi- nāšana zālē. Pēc brīža šķita, ka Anastasija sāk priecāties par mazuļa pamošanos. Viņas balsī ieskanējās gaviles. Neticami augstas tonalitātes skaņas te maigi klājās pār zemi, te līksmi uzvijās augstu bezgalībā. Anastasijas balss te kādu lūdzās, te cīnījās ar kaut ko, te atkal aijāja mazuli un dāsni dāļāja prieku pasaulei, kas pletās visapkārt.

Prieks ieplūda arī manī. Un, kad viņa pabeidza savu dziesmu, es līksmi iesaucos:

— Bet tagad, cienījamās dāmas un kungi, godātie biedri, unikālu, neatkārtojamu numuru izpildīs pasaulē vienīgā dresētāja — pati veiklākā, drosmīgākā, apburošākā, spējīga pakļaut jebkuru plēsoņu. Skatieties un drebiet!

Anastasija pat iespiedzās no sajūsmas, palēcās, sāka ritmiski sist plaukstas, kaut ko uzsauca, iesvilpās. Norā sākās kaut kas neiedomājams!

Vispirms parādījās vilcene. Tā izlēca no krūmiem un apstājās noras malā, nesapratnē lūkodamās apkārt. Pa kokiem, kas ieskāva noru, joņoja vāveres, lecot no zara uz zaru. Zemu riņķoja divi ērgļi, krūmos kustējās un čabinājās kaut kādi sīki zvēriņi, brikšķēdami lūza sausie zari. Pašķirdams krūmus un samīdams sīkos zariņus, norā izskrēja milzīgs lācis un apstājās kā zemē iemiets netālu no Anastasijas. Uz viņu sāka nikni rūkt vilcene — acīmredzot lācis bez uzaicinājuma bija pienācis par tuvu. Anastasija piegāja lācim klāt, mīļi pa- burnīja viņam purnu, saņēma zvēru aiz priekš- ķepām un uzslēja vertikāli. Spriežot pēc tā, ka nekādu fizisku piepūli tas neprasīja, lācis pats labprātīgi izpildīja viņas norādījumus — atkarībā no tā, kā tos saprata. Viņš stāvēja sastindzis, pūloties apjēgt, ko viņa grib. Anastasija ieskrējās, augstu palēcās, ieķērās lāča skaustā, nostājās uz rokām, tad nolēca zemē, ap- metot. gaisā kūleni.

Pēc tam viņa saņēma lāci aiz ķepas, liecās uz leju, mudinādama to darīt arī zvēru, tādējādi radot iespaidu, ka viņa pārmet to sev pāri. Šis triks nebūtu iespējams, ja lācis to pats nevēlētos izpildīt. Anastasija viņu tikai vadīja. Lācis kūleņa brīdī, pašā pēdējā mirklī, ar ķepu atspiedās pret zemi un droši vien veica visu iespējamo, lai nenodarītu pāri savai saimniecei. Vilcene satraucās aizvien vairāk un vairāk, viņa vairs nestāvēja uz vietas, bet joņoja no vienas noras malas uz otru, neapmierināti rūcot. Noras malā parādījās vēl vairāki vilki, un, kad Anastasija kārtējo reizi «meta sev pāri» lāci, pūloties panākt, lai tas pārmet pilnu kūleni, lācis pēkšņi nokrita uz sāniem un sastinga. Vilcene — galēji satraukta un nikna — izdarīja lēcienu uz lāča pusi. Anastasija zibenīgi nostājās vilcenei ceļā, un tā, bremzējot ar visām četrām ķepām reizē, neviļus pārmeta kūleni, ar muguru atsitoties pret Anastasijas kājām. Anastasija uzlika roku uz vilcenes skausta, un tā palika guļam, piespiedusies pie zemes. Ar otru roku Anastasija sāka māt visos virzienos — tieši tāpat kā toreiz, kad es pirmoreiz gribēju viņu apskaut, nesaņēmis tam atļauju. Ne draudīgi, tomēr satraukti visapkārt iešalcās mežs. Satraukums jautās arī zvēros, gan lielajos, gan mazajos, kas lēkāja un skraidīja, bet daudzi pat paslēpās. Anastasija sāka izgaisināt satraukumu. Vispirms viņa noglāstīja vilcēni, papliķēja tai pa skaustu un lika paiet malā. Lācis joprojām gulēja uz sāniem, ļoti neērtā pozā — gluži' kā tāda lupatu lelle. Laikam gaidīja, ko vēl viņam liks darīt. Anastasija piegāja viņam klāt, lika piecelties, noglaudīja purnu un, tāpat kā vilcēni, aizsūtīja prom no noras. Tad gluži sasarkusi apsēdās man līdzās, izdarīja dziļu ieelpu un lēnu izelpu. Ievēroju, ka viņas elpa tādējādi kļuva vienmērīga, rāma — it kā viņa nemaz nebūtu veikusi savus neiedomājamos trikus.

—  Ārišķības un izrādīšanos viņi nesaprot, un viņiem tas arī nav jāsaprot. Tas nav nekas labs, — Anastasija piemetināja un jautāja man: — Nu, kā bija? Vai varu kaut kur iekārtoties darbā jūsu pasaulē?

—  Lieliski, taču tas viss mums jau ir, dresētāji cirkā arī demonstrē daudz interesantu numuru ar zvēriem. Tu neizlauzīsies cauri ierēdņu barjerai, daudzajiem noteikumiem un intrigām. Tajā jomā tu neesi zinoša.

Tālāk mūsu spēle turpinājās, pārspriežot variantus par to, kur Anastasija varētu iekārtoties darbā mūsu pasaulē un kā viņai uzveikt pastāvošās konvencionalitātes. Taču vieglu un vienkāršu variantu nebija, jo Anastasijai nebija ne izglītības dokumentu, ne dzīvesvietas pieraksta, bet vārdiem par viņas izcelšanos, ko apliecinās vienīgi spējas — lai cik neparas-

tas, neviens nenoticēs. Pārgājusi uz nopietnu toni, Anastasija sacīja:

— Man, protams, gribētos vēl reizi padzīvot kādā no lielajām pilsētām, varbūt Maskavā, lai pārliecinātos, cik precīza esmu, modelējot atsevišķas jūsu dzīves situācijas. Man, piemēram, nav skaidrs, kādā veidā tumšajiem spēkiem izdodas apmuļķot jūsu sievietes līdz tādai pakāpei, ka viņas, pašas to neapzinādamās, piesaista vīriešus ar sava ķermeņa jaukumiem, tādējādi neļaujot viņiem izdarīt īsto izvēli, kas būtu tuva dvēselei. Bet pašas pēc tam cieš, īstu ģimeni nespēj radīt, jo…

Un atkal klausījos apbrīnojamus, augstam apziņas līmenim atbilstošus atzinumus par seksu, ģimeni, bērnu audzināšanu, bet pats nodomāju: visneticamākā no visa redzētā im dzirdētā ir Anastasijas spēja runāt par mūsu dzīvi tā, it kā viņa to pārzinātu precīzi un visos sīkumos.

Kas iededz jaunu zvaigzni

Vakarā, baidīdamies, ka Anastasija atkal par siltuma avotu nepieliek man blakus lāču- māti vai sazin ko vēl neizstrādā, es kategoriski atteicos vispār iet gulēt, ja viņa pati nenāks man blakus. Domāju: ja gulēs blakus, tad neko negaidītu neizstrādās. Taču skaļi sacīju:

— Tas saucas — uzaicināji ciemos! Pie sevis. Domāju, ka te būs kāds jumts virs galvas, bet tu pat ugunskuru neļauj sakurt., nak-

tī zvērus blakām noguldini. Ja tev nav normāla mājokļa, tad nav ko aicināt ciemos.

— Labi, Vladimir, tikai nesatraucies un nebaidies. Nekas slikts ar tevi nenotiks. Ja tu vēlies, es apgulšos blakus un sasildīšu tevi.

Šoreiz guļasvietā, kas atgādināja gan zemnīcu, gan zvēru migu, bija sanests vēl vairāk ciedru zaru, akurāti izklāta sausa zāle, sienu spraugās sasprausti ciedru zariņi.

Es izģērbos. Pagalvī paliku bikses un svīteri. Apgūlos, apsedzies ar vējjaku. Ciedru zariņi izdalīja fitoncīdu aromātu; populārzinātniskajā literatūrā bija rakstīts, ka tas dezinficē gaisu, lai gan taigā gaiss jau tāpat ir tīrs. Elpot bija ļoti viegli. Ziedi, kas bija sausajā zālē, pievienoja tam kādu īpaši smalku smaržu.

Anastasija vārdu turēja: apgūlās man blakus. Jutu, kā viņas ķermeņa aromāts pamazām pārmāc visas citas smaržas. Tas bija patīkamāks par jebkurām visizmeklētākajām smaržām, kādas vien jebkad esmu sajutis plūstam no sievietēm. Taču man pat prātā nenāca iegūt Anastasiju. Pēc tā mēģinājuma, kas notika ceļā uz viņas mītni, kad mani pēkšņi pārņēma baiļu sajūta un pēc tam es zaudēju samaņu, man attiecībā uz viņu vairs neradās iekāre pat tad, kad redzēju Anastasiju kailu.

Es gulēju un sapņoju par dēlu, ko sieva man tā arī nebija dzemdējusi:

«Cik tas būtu lieliski, ja Anastasija dzemdētu man dēlu! Viņa ir tik veselīga, izturīga un skaista. Tātad arī bērns būtu veselīgs. Līdzīgs man. Labi, lai būtu arī viņai līdzīgs, taču vairāk tomēr man. Viņš izaugs par spē- cīguun gudru cilvēku. Daudz zinās. Būs talantīgs un laimīgs.»

Es iztēlojos savu dēlu — zīdaini, piekļā- vušos Anastasijas krūtsgalam, un neviļus uzliku roku uz viņas tvirtajām un siltajām krūtīm. Pār ķermeni pārskrēja vieglas trīsas, taču tūdaļ arī pārgāja. Šoreiz tie nebija baiļu drebuļi, bet pilnīgi citādas — neparasti patīkamas trīsas. Roku neatrāvu, tikai, elpu aizturējis, gaidīju, kas notiks tālāk. Sajutu, kā uz manas rokas uzgulst viņas siltā plauksta. Viņa mani neatgrūda. Piecēlies pussēdus, sāku lūkoties Anastasijas brīnišķīgajā sejā. Baltā ziemeļu nakts to vērta īpaši pievilcīgu — nekādi nespēju atraut no tās skatienu. Viņas zilganpelēkās acis glāstoši vērās manī. Nenoturējos, noliecos im, tik tikko pieskardamies, ātri un piesardzīgi noskūpstīju viņas pusatvērtās lūpas. Pār augumu atkal pārskrēja patīkamas trīsas. Seju ieskāva viņas elpas aromāts. Viņas lūpas neteica kā pagājušoreiz: «Nevajag, nomierinies,» un baiļu arī nebija. Domas par dēlu nedeva mieru. Un, kad Anastasija mani maigi apskāva, noglāstīja matus un ar visu savu augumu piekļāvās man, es izjutu kaut ko tādu!…

Tikai no rīta, kad pamodos, sapratu, ka tādu svētlaimīgu sajūsmu un apmierinājumu savā dzīvē vēl nekad agrāk nebiju izjutis. Savāds likās arī kas cits: parasti pēc kopā ar sievieti pavadītas nakts pārņem fizisks nogurums. Šoreiz bija pilnīgi citādi. Tīkamajam gurdenuman pievienojās sajūta, ka radīts kaut kas dižens. Apmierinājums bija ne vien fizisks, bet arī citāds — neizprotams, agrāk neizjusts, neparasti brīnišķīgs un priekpilns vienlaikus. Pazibēja doma, ka šīs sajūtas dēļ vien ir vērts dzīvot. Un vēl: kādēļ nekad agrāk neko tamlīdzīgu neesmu izjutis, kaut gan dzīvē ir bijušas dažādas sievietes — gan skaistas, gan mīļotas, gan ļoti pieredzējušas mīlas lietās?

Anastasija bija jaunava. Saviļņojoši maiga jaunava. Turklāt viņai piemita arī kaut kas tāds, kas nepiemita nevienai no tām sievietēm, kuras esmu pazinis…

Bet kur viņa ir patlaban? Es pievirzījos tuvāk izejai un, izbāzis galvu, paskatījos uz noru. Tā atradās nedaudz zemāk par mūsu brīnišķīgo naktsmītni uz nelielā paugura. Noru vēl klāja naksnīga dūmaka vai rīta migla. Šajā dūmakā, rokas izpletuši, riņķoja Anastasija. Viņa pacēla augšup miglas mākonīti un griezdamās savirpināja to ap sevi. Kad tas viņu ieskāva, Anastasija, viegli palē- kusies, izstiepa kājas špagatā kā balerīna, pārlidoja pāri pusmetru augstajam miglas slānim, nolaidās zemē citā vietā un smiedamās atkal savērpa sev apkārt jaunu mākonīti. Rīta saules stari, izlauzušies tam cauri, glāstīja Anastasijas augumu. Šī aina mani apbūra un sajūsmināja vienlaikus, im es jūtu pārpilnībā iesaucos:

—  Anas-ta-si-ja! Labrīt, brīnišķīgā meža feja Anastasija!

—  Labrīt, Vladimir! — viņa līksmi man atbildēja.

—  Ir tik labi, tik brīnišķīgi! Kādēļ tas tā? - es saucu, cik spēka.

Anastasija pacēla rokas pret sauli, smējās savus laimīgos un valdzinošos smieklus un, atbildot gan man, gan vēl kādam augšā, iesaucās:

—  Tikai cilvēkam, vienīgajai būtnei Visumā, ļauts izjust kaut ko tā-ā-du!

Tikai vīrietim un sievietei, kuri no visas sirds grib viens no otra bērnu!

Tikai cilvēks, kas izjutis ko tādu, iededz debesīs zvaigzni!

Tikai cilvēkam, kas tiecas radīt un radīt!

Pal-dies te-ev! — un, pagriezusies tikai pret mani, ātri piebilda:

—  Tikai cilvēkam, kas tiecas radīt, nevis apmierināt savas miesīgās dziņas.

Viņa atkal sāka aizrautīgi smieties im virpuļot miglainajā dūmakā. Tad viņa pieskrēja un apsēdās man līdzās pie ieejas, lūkojās man sejā no apakšas uz augšu, laizdama caur pirkstiem savus zeltainos matus.

—  Tātad tu neuzskati seksu par kaut ko grēcīgu? — es pajautāju. Anastasija sastinga. Izbrīnīti palūkojās manī un atbildēja:

—  Vai tad tas bija tāds sekss, kādu ar šo vārdu saprot tavā pasaulē? Ja ne, tad kas ir grēcīgāk: atdoties, lai pasaulē parādītos cilvēks, vai atturēties un nedot iespēju cilvēkam piedzimt? īstam cilvēkam.

Es kļuvu domīgs. Patiesi, naktī ar Anastasiju piedzīvoto tuvību nevarēja apzīmēt ar parasto vārdu «sekss». Tad kas tas bija? Ar kādu vārdu notikušo lai apzīmē? Un es jautāju atkal:

—  Bet kāpēc es agrāk neko tādu, pat tam līdzīgu neesmu izjutis? Ne es, ne daudzi citi?

—  Saproti, Vladimir, tumšie spēki cenšas attīstīt cilvēkā zemākās, miesiskās baudas, lai liegtu viņam iespēju izjust Dieva doto svētlaimi. Tie visiem spēkiem pūlas iedvest, ka apmierinājumu var viegli gūt, domājot tikai par pašu apmierinājumu. Tā cilvēks tiek novirzīts no Patiesības. Nabaga apkrāptās sievietes, to nezinādamas, visu mūžu cieš un mokās, meklē zudušo svētlaimi. Taču viņas nemeklē īstajā vietā! Neviena sieviete nespēs atturēt vīrieti no netiklības, ja pati atdosies vīrietim tikai tādēļ, lai apmierinātu viņa vai savu miesaskārību. Ja tā ir noticis, viņu kopdzīve nebūs laimīga. Tāda kopdzīve būs tikai ilūzija, meli, nosacītībām pilns māns. Jo arī pati sieviete kļūst par izvirtuli — neatkarīgi no tā, vai viņa ir precējusies ar šo vīrieti vai nav.

Ai, cik daudz garīgo un laicīgo likumu un dažādu noteikumu cilvēce ir radījusi, cenšoties mākslīgi nostiprināt šo melīgo savienību. Viss velti. Tie vienīgi piespieda cilvēku izlikties, piemēroties noteikumiem, radīt kopdzīves ilūziju. Iekšējās tieksmes vienmēr palika nemainīgas — tās nepakļaujas nekam un nevienam. Jēzus Kristus to redzēja. Tāpēc viņš, cenzdamies tam stāties pretī, teica: «Ikviens, kas uzskata sievu, to iekārodams, tas ar viņu laulību jau ir pārkāpis savā sirdī.» Pēc tam jūs vēl nesenā pagātnē centāties uzspiest kauna zīmi tiem, kuri pamet ģimeni. Taču neviens nekad, nekādā situācijā nav varējis apturēt cilvēka vēlmi intuitīvi meklēt īsto svētlaimi, lielo apmierinājumu. Neatlaidīgi meklēt.

Viltus savienība ir briesmīga.

Bērni! Saproti, Vladimir, bērni! Viņi sajūt neīstumu, šādas savienības melīgumu. Un tad viņi sāk apšaubīt arī visu pārējo, ko saka vecāki. Bērns jau tūlīt pēc ieņemšanas jūt melus. Un viņam ir slikti no tā. Pasaki, kurš cilvēks gan gribēs nākt pasaulē kā miesīgās baudas auglis? Katrs gribētu būt lielas mīlas radīts. Radīts tieši radīšanas tieksmē.

Viltus savienībā stājušies cilvēki pēc tam īsto apmierinājumu, svētlaimi meklēs citur — slepeni viens no otra. Centīsies iegūt aizvien jaunas un jaunas miesas vai arī ikdienišķi garlaicīgi un ar neizbēgamas nolemtības sajūtu izmantos tikai savus ķermeņus, vienīgi intuitīvi apzinoties, ka aizvien vairāk un vairāk no viņiem attālinās īstās savienības īstā svētlaime.

—  Anastasija, pagaidi! Vai tiešām vīrietis un sieviete ir visam tam nolemti, ja pirmoreiz viņiem gluži vienkārši bijis sekss? Vai tiešām nav atpakaļceļa, iespējas kļūdu izlabot?

—  Ir iespēja. Tagad es zinu, kas jādara. Taču kur un kādus vārdus rast, lai to izstāstītu? Es visu laiku meklēju — šos vajadzīgos vārdus. Meklēju gan pagātnē, gan nākotnē. Neesmu atradusi. Varbūt tie ir tepat līdzās? Un tūlīt, tūlīt radīsies — jauni, spējīgi pieklauvēt pie katras sirds un prāta. Jauni vārdi par Patiesību no pašiem pirmavotiem.

—  Nebēdājies, Anastasija. Pagaidām pasaki tiem vārdiem, kādi tev ir, kaut vai aptuveni. Kas vēl — bez diviem ķermeņiem — ir vajadzīgs patiesam apmierinājumam?

—  Apziņa! Abpusēja radīšanas tieksme. Vēlmju patiesums un skaidrība.

—  Kā tu visu to zini, Anastasija?

—  Ne es viena to zinu. Būtību izskaidrot ir centušies Krišna, Rāma, Siva, Kristus, Al- lāhs, Buda.

—  Vai tad tu esi lasījusi par viņiem? Kur? Kad?

—  Neesmu par viņiem lasījusi, es vienkārši zinu, ko viņi runāja, par ko domāja, ko vēlējās.

—  Tavuprāt, vienkārši sekss — tas ir slikti?

—  Ļoti slikti. Tas novērš cilvēku no Patiesības. Grauj ģimenes. Nebūtībā aiziet milzums enerģijas.

—  Kāpēc tad iznāk tik daudz žurnālu ar kailu sieviešu attēliem erotiskās pozās, kāpēc uzņem erotiskās un seksa filmas? Un pēc tā visa ir liels pieprasījums. Pieprasījums nosaka piedāvājumu. Vai tad tu gribi sacīt, ka mūsu cilvēce ir pavisam samaitāta?

—  Cilvēce nav samaitāta, taču tumšo spēku mehānisms, kas nokauj garīgumu, izraisa zemiskas tieksmes, ir ļoti stiprs. Tas cilvēkiem nes daudz posta im ciešanu. Tas darbojas ar sieviešu starpniecību, izmantojot viņu skaistumu. Skaistumu, kura uzdevums ir izraisīt un uzturēt vīrietī dzīvesprieku, mākslinieka, radītāja garu. Taču tas iespējams vienīgi tad, ja pati sieviete ir dvēseliski skaidra. Ja šīs skaidrības nav, rodas centieni pievilināt vīrieti ar sava ķermeņa jaukumiem, ar tukša trauka ārējo skaistumu, tādējādi apkrāpjot vīrieti un pēc tam par šo krāpšanu pašai ciešot visu mūžu.

—   Kas tad iznāk? Vai cilvēce visā savā gadu tūkstošu ilgajā attīstībā nav spējusi uzveikt šo tumšo spēku mehānismu? Nav spējusi, kā tu saki, neraugoties uz garīgi apgaismoto cilvēku aicinājumiem? Tātad to gluži vienkārši nav iespējams uzveikt? Bet varbūt nemaz nevajag?

—  Var un vajag. Noteikti vajag!

—  Kas to spēj izdarīt?

—  Sievietes! Tās, kuras spēj izprast Patiesību un savu sūtību. Tad arī vīrieši mainīsies.

— Nē, Anastasija, diez vai. Normālu vīrieti vienmēr satrauks skaistas sieviešu kājas, krūtis… It īpaši, kad esi komandējumā, atpūtā, atrodies tālu no savas draudzenes. Tā tas pasaulē iekārtots. Un neviens te neko neizmainīs, nepārveidos citādāk.

—  Bet es taču ar tevi to izdarīju.

—  Ko tu izdarīji?

—  Tagad tu vairs nevarēsi nodarboties ar šo pazudinošo seksu.

Drausmīga atskārsme nāca kā pēkšņs strāvas trieciens, vienā mirklī izgaisinot brīnišķīgās izjūtas, kas bija mani pārņēmušas naktī.

—  Ko tu esi izdarījusi, Anastasija? Ko?! Es tagad… es tagad esmu… impotents?

—  Gluži otrādi — tu tagad esi kļuvis par īstu vīrieti. Tikai parastais sekss tev gan būs pretīgs. Tas nedos to, ko izjuti, bet izjustais vēlreiz būs iespējams tikai tad, ja tu vēlēsies bērnu, un arī sievietei jāvēlas no tevis tieši tas pats. Jāmīl tevi.

—Jāmīl? Ar tādiem noteikumiem taču… Visa mūža garumā tikai kādas pāris reizes tā var notikt…

—  Ar to pilnīgi pietiek, lai visu mūžu būtu laimīgs, tici man. Tu sapratīsi… — Anastasija pastiepa man pretī roku un pievirzījās tuvāk. Es atlēcu nost uz alas tālāko kaktu un iebrēcos:

—Atbrīvo izeju — un ar labu!

Viņa piecēlās. Es izmuku ārpusē, atkāpos no viņas pāris soļus.

—  Tu man atņēmi varbūt pašu galveno baudu dzīvē. Pēc tās visi tiecas, par to domā — pat tad, ja par to skaļi nerunā.

—  Ilūzija, Vladimir, ilūzija ir šī bauda. Es palīdzēju tev atbrīvoties no briesmīga, postoša un grēcīga vilinājuma.

—   Ilūzija vai nav ilūzija — tik un tā šī bauda visiem patīk. Neiedomājies mani atbrīvot arī no citiem, tavuprāt, postošiem vilinājumiem. Citādi tad, kad būšu izkļuvis no šejienes, nevarēšu vairs ne ar sievietēm pabūt kopā, ne iedzert, ne uzkost, ne uzsmēķēt! Ļaužu vairākumam tas nav pieņemams.

—  Kas gan labs ir dzeršanā, smēķēšanā, bezjēdzīgā un postošā dzīvnieku gaļas sagremošanā milzīgos daudzumos, ja tik daudz brīnišķīgu augu radīts tieši cilvēka uzturam?

—  Nu tad arī ēd savus augus, ja tev tā tīk. Bet mani liec mierā. Daudzi no mums ar baudu smēķē, dzer, labprāt pasēž pie bagātīgi klātiem galdiem. Pie mums tā pieņemts, saproti? Pieņemts!

—  Bet viss, ko tu nosauci, ir slikts un postošs.

—  Slikts? Postošs? Ja pie manis atnāks draugi uz viesībām, bet es viņiem piedāvāšu: «Te būs riekstiņi — pagrauziet, uzkodiet kādu ābolīti, uzdzeriet ūdentiņu un nesmēķējiet,» — tad tik tiešām būs slikti.

—  Vai tad, tiekoties ar draugiem, galvenais ir tūdaļ sēsties pie galda, ēst, dzert un smēķēt?

—   Nav svarīgi, kas ir galvenais. Tā ir pieņemts visā pasaulē, pie visiem cilvēkiem. Dažās valstīs ir pat īpaši rituālie ēdieni, piemēram, cepts tītars.

—  Taču ne visi cilvēki jūsu pasaulē to ir pieņēmuši.

—  Lai arī ne visi, bet es dzīvoju starp normālajiem.

—  Kāpēc tu uzskati, ka šie cilvēki ir normālāki par citiem?

—  Tāpēc, ka viņi ir vairākumā.

—  Tas nav pietiekams arguments.

—  Nav pietiekams vienīgi tev, jo tev nav iespējams neko ieskaidrot.

Dusmas uz Anastasiju pamazām sāka pāriet. Atcerējos, ko esmu dzirdējis par zāļu preparātiem, par ārstiem seksopatologiem un nodomāju: «Ja viņa kaut kā ir kaitējusi man, gan ārsti spēs stāvokli uzlabot,» un sacīju:

—  Labi, Anastasija, norunāsim tā: es uz tevi vairs nedusmojos. Par brīnišķīgo nakti paldies tev. Tikai tu pati uz savu galvu vairs neatbrīvo mani no maniem ieradumiem. Bet stāvokli ar seksu uzlabot palīdzēs mūsu ārsti un modernās zāles. Ejam peldēties.

Es devos uz ezeru, priecādamies par skaisto rītu mežā. No jauna sāka atgriezties labais garastāvoklis, bet viņa — še tev! — iet aiz muguras un runā:

—  Nepalīdzēs tev ne ārsti, ne zāles. Lai atkal būtu tā, kā bija agrāk, viņiem nāksies izdzēst no tavas atmiņas visu notikušo, un arī to, ko tu izjuti…

Es apstulbis apstājos:

—  Tad izdari to tu.

—  Arī es nevaru.

Mani atkal pārņēma mežonīgs niknums un bailes:

—  Tu… tu esi nekauņa. Nekaunīgi iejaucies un bendē dzīvi. Nelietības darīt — lūdzu, bet, tiklīdz izdarītais jāizlabo, tā — «nevaru»?

—  Es neesmu darījusi nekādas nelietības. Tu pats tik ļoti gribēji dēlu. Taču ir pagājuši daudzi gadi, bet dēla tev joprojām nav. Un neviena no tavā dzīvē sastaptajām sievietēm tev dēlu vairs nedzemdētu. Es arī gribēju no tevis bērnu, un arī — dēlu. Bet es varu… Tad kāpēc tu jau iepriekš baiļojies, ka tev būs slikti? Varbūt tu vēl sapratīsi… Nebaidies no manis, lūdzu, Vladimir, es pilnīgi nemaz nejaucos tavā psihē. Viss notika pats no sevis. Tu dabūji, ko gribēji. Man ļoti gribētos tevi atbrīvot vēl no viena nāves grēka.

—  No kāda?

—  No lepnības.

—  Tu tiešām esi dīvaina. Tava filozofija ir necilvēcīga, dzīvesveids arī.

—  Kas tad manī ir tāds necilvēcīgs un baida tevi?

—  Tu dzīvo viena pati mežā, kontaktējies ar augiem, ar zvēriem. Pie mums neviens ne tuvu tā nedzīvo.

—  Bet, Vladimir, kā nu ne… — satraukta iebilda Anastasija. — Bet mazdārziņu īpašnieki — viņi taču ari kontaktējas ar augiem un dzīvniekiem, tikai pagaidām to dara neapzināti. Bet gan vēlāk sapratīs. Daudzi jau sāk saprast.

—   Atradusies mazdārzniece! Un vēl šis tavs stars. Grāmatas nelasi, taču zini daudz. Tā ir kaut kāda mistika.

—   Es tev varu visu izskaidrot, tikai ne uzreiz. Es cenšos, taču nevaru atrast piemērotus vārdus. Saprotamus. Lūdzu, tici man. Viss, ko es daru, ir raksturīgi cilvēkam. Tas viņam dots kopš pašiem sākumiem. Pirmavotos. Un katrs to spētu. Cilvēki katrā ziņā atgriezīsies pie pirmavotiem. Tas notiks pakāpeniski, kad Gaišie spēki uzvarēs.

—  Un tavs koncerts! Dziedāji visās balsīs, visus manus iemīļotos māksliniekus atdarināji, turklāt tādā secībā, kādā tie ierakstīti manā videokasetē.

—  Tā iznāca, Vladimir. Es reiz redzēju šo kaseti. Vēlāk pastāstīšu, kā tas notika.

—  Un uzreiz iegaumēji visu dziesmu vārdus un melodijas?

—  Jā, iegaumēju. Tas nav nekas sarežģīts, ne ari mistisks. Ai, ko es esmu sarunājusi, ko tev parādījusi! Esmu tevi gluži vienkārši izbiedējusi. Droši vien esmu nesavaldīga nejēga. Tā vectētiņš mani reiz nosauca. Es domāju, ka viņš to teica, mīlēdams mani. Bet es patiesi esmu nejēga. Lūdzu… Vladimir…

Anastasija bija ļoti satraukta, un laikam tāpēc manas bailes gandrīz izgaisa. Domas par dēlu pārmāca visas citas jūtas.

—  Ir jau labi, es vairs nebaidos… Tikai esi savaldīgāka. Redz, arī vectētiņš tev ir teicis to pašu.

—Jā Arī vectētiņš… Bet es tikai runāju, runāju… Tik ļoti gribas pateikt visu. Eemu pļāpa, vai ne? Taču es pacentīšos. Es ļoti centīšos būt savaldīga. Centīšos runāt tikai to, kas ir saprotams.

—  Tātad tu, Anastasija, dzemdēsi?

—  Protams. Tikai tas notiks nelaikā.

—  Ko tas nozīmē — nelaikā?

—  Vajadzētu katrā ziņā vasarā, kad daba palīdz izauklēt.

—  Kāpēc tad izšķīries par to, ja tas ir tik riskanti tev un bērnam?

—  Neraizējies, dēls katrā ziņā dzīvos.

—  Bet tu?

—  Arī es pacentīšos izturēt līdz pavasarim, un tad jau viss normalizēsies.

Viņa par to runāja bez mazākajām skumjām vai bailēm par savu dzīvību.

Anastasija ieskrējās un ielēca nelielajā ezeriņā. Saulē zaigodamas, gaisā uzšāvās ūdens šļakatas. Pēc kādām trīsdesmit sekundēm viņa lēnām iznira, apgriezās uz muguras un, pavērsusi delnas pret sauli, smaidīja. Es stāvēju krastā, skatījos uz Anastasiju un domāju: «Vai vāvere sadzirdēs viņas pirkstu knikšķi, kad viņa ar mazuli gulēs vienā no saviem mitekļiem? Vai viņai palīdzēs kāds no četrkājainajiem draugiem? Vai viņas ķermeņa siltuma būs gana, lai sasildītu mazuli?»

—  Ja mans ķermenis sāks atdzist un bērnam nebūs ko ēst, viņš sāks raudāt, — klusā balsī sacīja no ūdens iznākusi Anastasija. — Viņa kliedziens var vismaz daļēji pamodināt pavasara gaidās tvīkstošo dabu, un tad viss būs labi.

—  Vai tu lasīji manas domas?

—  Nē, man šķita, ka tu par to domā. Tas taču ir gluži dabiski.

—  Anastasija, tu teici, ka ne visai tālu dzīvo tavi tuvinieki. Vai viņi nevar tev palīdzēt?

—  Vini ir loti aizņemti, im viņus nedrīkst atraut no darba.

—  Ar ko vini ir aizņemti? Ko veselām dienām dari tu, ja tevi faktiski pilnībā apgādā daba?

—   Es nodarbojos ar… Es cenšos palīdzēt jūsu pasaules cilvēkiem, tiem, kurus jūs saucat par mazdārziņu īpašniekiem vai dārzkopjiem.

Viņas iemīļotie mazdārziņu īpašnieki

Viņa daudz un aizrautīgi stāstīja man, kādas iespējas var pavērties cilvēkiem, kuri kontaktējas ar augiem. Vispār viņa viskvēlāk un aizrautīgāk runā par diviem tematiem: par bērnu audzināšanu un dārziņu kopšanu. Ja izstāstītu visu, ko viņa klāstīja par mazdārziņu īpašniekiem, kādu tiem piešķir nozīmi, tad iznāktu, ka mums visiem viņu priekšā bezmaz vai ceļos jāmetas. Re, kā! Viņa uzskata, ka tie mūs visus gan no bada glābj, gan dvēselēs labestību sēj, gan nākotnes sabiedrību veido… Visu pat ne uzskaitīt. Atsevišķa grāmata sanāktu. Un viņa visu argumentē, pierāda:

—   Saproti, sabiedrība, kurā tu dzīvo, daudz ko var izprast, kontaktējoties ar augiem piemājas dārziņos. Tieši mazdārziņos, kur zini katru stādiņu, nevis bezpersoniskajos milzīgajos laukos. Cilvēki arī jūtas labāk, strādājot dārzā. Daudziem šis darbs ir paildzinājis mūžu. Viņi kļūst labestīgāki. Tieši mazdārziņu īpašnieki var veicināt to, ka sabiedrība sāks apzināties, cik pazudinošs ir tehnokrātiskais attīstības ceļš.

—   Anastasija, šobrīd nav svarīgi, vai tas ir tā. Kā tu vari palīdzēt?

Viņa satvēra mani aiz rokas, aicinot apsēsties zālītē. Abi gulējām uz muguras, pavērsuši plaukstas uz augšu.

—   Aizver acis, atslābinies un mēģini reāli iedomāties to, ko es stāstīšu. Tūlīt es ar savu stariņu sameklēšu kādu no dārziņu kopējiem.

Labu brīdi viņa klusēja, tad pusbalsī sāka runāt:

—   Padzīvojusi sieviete attin marli, kurā izdiedzētas gurķu sēklas. Sēklām jau lieli asni.

Viņa paņem vienu sēkliņu rokā. Nu, lūk, es viņai pateicu priekšā, ka sēklas nav jāmērcē, tad asniņi sējot deformējas, turklāt šis ūdens nav visai labs, sēkliņas slimos. Sieviete domā, ka tas viņai pašai ienācis prātā. Jā, daļēji tā arī ir. Tagad viņa padalīsies domās ar vēl kādu, pastāstīs citiem. Mazs darbiņš padarīts.

Anastasija pastāstīja, ka viņa savā apziņā modelē visdažādākās situācijas, kādas rodas darbā, atpūtā, cilvēku savstarpējās attiecībās, kā arī attiecībās ar augiem. Kad viņas modelētā situācija ir ļoti tuva realitātei, nodibinās kontakts, kura laikā viņa var redzēt attiecīgo cilvēku, sajust, ar ko viņš slimo, ko jūt. Viņa it kā ieiet šā cilvēka tēlā un dalās ar viņu savās zināšanās. Anastasija stāstīja, ka augi reaģē uz cilvēku, var viņu mīlēt vai ienīst, pozitīvi vai negatīvi ietekmēt viņa veselību:

— Un te nu man ir ļoti daudz ko darīt. Es nodarbojos ar mazdārziņiem. Dārziņu īpašnieki dodas pie saviem stādījumiem kā pie bērniem. Taču viņu attiecības diemžēl ir tīri intuitīvas. Tās vēl nav pietiekami stipras, jo viņi līdz galam neizprot šīs saiknes īsto nozīmi, tās sūtību. Viss, absolūti viss uz Zemes, katra zālīte, katrs kukainītis ir radīts cilvēka labā. Tiem katram ir savs uzdevums, kalpojot cilvēkam. Daudzi ārstnieciskie augi to apstiprina. Taču cilvēks pārāk maz zina, lai varētu izmantot šīs viņam dotās iespējas pilnā mērā.

Es palūdzu, lai Anastasija ar kādu konkrētu piemēru parāda apzinātu kontaktu nozīmi, turklāt tā, lai varētu pārbaudīt arī praksē, veikt zinātniskus pētījumus, ieraudzīt rezultātus. Anastasija uz brīdi kļuva domīga, tad pēkšņi visa sāka starot un iesaucās:

—   Vasarnieki! Mani iemīļotie mazdārziņu īpašnieki! Viņi visu parādīs, pierādīs un liks jūsu zinātnei padomāt. Kā gan es agrāk neiedomājos, nespēju to izprast?

Kaut kāda jauna, tikko dzimusi ideja izraisīja viņā vētrainu prieku. Vispār es ne reizes netiku redzējis Anastasiju noskumušu. Viņa mēdz būt nopietna, domīga, koncentrējusies, taču visbiežāk — par kaut ko priecīga. Šoreiz viņa priecājās vētraini: pielēca kājās, sasita plaukstas, un man šķita, ka mežā kļuva gaišāk, mežs sakustējās, atsaucās viņai ar galotņu šalkām un putnu balsīm. Viņa sāka virpuļot kā dejā. Tad, visa starodama, no jauna apsēdās man līdzās un teica:

—  Tagad sapratīs. Un tie būs viņi, mani iemīļotie mazdārziņu kopēji. Viņi jums visu izskaidros un pierādīs.

Es papūlējos atgriezties pie pārtrauktās sarunas un piebildu:

—  Tas nebūt nav obligāti. Tu paziņo, ka katrs kukainītis radīts cilvēka labā, taču kā tam noticēs cilvēki, kuri ar riebumu skatās uz tarakāniem, kas rāpo pa virtuves galdu? Vai arī tie ir radīti cilvēka labā?

—  Tarakāni, — atbildēja Anastasija, — rāpo tikai pa netīru galdu, lai salasītu reizēm pat nesaskatāmas pārtikas drusciņas, kas sākušas bojāties, pārstrādā tās un atstāj to visu nekaitīgu atkritumu veidā kādā nomaļā kaktiņā. Ja tarakānu savairojies par daudz, atnes mājās vardīti. Tad liekie paši aizies.

Tas, ko Anastasija tālāk ieteica darīt dārziņu īpašniekiem, droši vien ir pretrunā ar mūsu zinātni par augkopību un katrā ziņā neatbilst vispārpieņemtajiem dažādu kultūraugu stādīšanas un audzēšanas noteikumiem. Taču viņas apgalvojumi ir tik grandiozi, ka, man liekas, katram, kam vien ir iespēja, vajadzētu tos pārbaudīt. Varbūt ne visā dārziņa platībā, bet tikai mazā daļiņā. It īpaši tāpēc, ka, izņemot labumu, nekāds slikts iznākums nav paredzams. Turklāt daudz ko no tā ar saviem eksperimentiem ir apstiprinājis bioloģijas zinātņu kandidāts N. Prohorovs.

Sēkliņa — dziedniece

Anastasija apgalvoja:

— Katrā ziņā jūsu iesētajā sēkliņā ir ļoti daudz kosmiskās informācijas. Tās apjoms nav salīdzināms ar cilvēka iegūtās informācijas apjomu. Ar šīs informācijas palīdzību sēkliņa precīzi — līdz sekundes simtdaļai — zina laiku, kad tai jāatdzīvojas, jādzen asni, kādas vielas jāuzņem no augsnes, kā jāizmanto kosmisko ķermeņu — Saules, Mēness un zvaigžņu iz- starojumi, kādi augļi jānobriedina. Augļi paredzēti cilvēka dzīvotspējas uzturēšanai. Tie var efektīvāk, iedarbīgāk nekā jebkuras citas cilvēka tagad un arī nākotnē radītās zāles cīnīties pret jebkuru cilvēka organisma saslimšanu. Taču par šīm slimībām jāzina jau sēkliņai, lai nobriešanas procesā varētu piesātināt augli ar nepieciešamajām vielām pareizā proporcijā tieši konkrētā cilvēka ārstēšanai, viņa konkrētajai slimībai vai vairākām slimībām, ja tādas ir vai cilvēkam ir nosliece uz tām.

Lai gurķa, tomāta vai jebkura cita ģimenes dārziņā izaudzēta auga sēkliņa ietvertu sevī šādu informāciju, pirms sēšanas attiecīgā sēkliņa vai sēkliņas, tās iepriekš nemērcējot, jāpatur mutē ne mazāk kā deviņas minūtes. Pēc tam — pirms pašas sējas — sēkliņa 30 sekundes jāpatur starp kopā saliktām plaukstām. To darot, jāstāv uz zemes ar basām kājām tajā vietā, kur tās paredzēts sēt. Pēc 30 sekundēm plaukstas paver vaļā un uzpūš sēkliņām elpu, cenšoties izelpot visu gaisu, kas ir plaušās. Vēl 30 sekundes sēkliņas jāpatur pavērtās plaukstās tā, lai uz tām kristu saules stari. Tad jāsēj. Nekādā gadījumā sējumu nedrīkst tūlīt laistīt. To drīkst darīt tikai pēc trim diennaktīm. Sēja jāveic katram attiecīgajam augam labvēlīgā laikā (to cilvēki jau zina pēc Mēness kalendāra). Agra sēja bez laistīšanas ir mazāk bīstama nekā vēla. Šādi iesēto augu dobēs nevajag izravēt pilnīgi visas nezāles, Jāatstāj vismaz no katras sugas pa vienai. Šīs nezāles var nepieciešamības gadījumā apgriezt.

Pēc Anastasijas vārdiem, sēkliņa šādā veidā uzņem sevī visu nepieciešamo informāciju par attiecīgo cilvēku un augļu audzēšanas periodā no Kosmosa un Zemes maksimāli uzņem tieši konkrētajam cilvēkam nepieciešamo enerģiju. Visas nezāles nedrīkst izravēt tādēļ, ka arī tām šajā procesā ir savs uzdevums. Vienas pasargā kultūraugus no saslimšanas, citas — sniedz papildu informāciju. Augšanas periodā ar augiem jākontaktējas — vismaz vienu reizi augšanas laikā pilnmēness periodā pie tiem jāpieiet un jāpieskaras.

Anastasija apgalvoja, ka šādā veidā no sēklām izaudzētie augļi savu audzētāju spēj izdziedēt no absolūti visām slimībām, spēj jūtami palēnināt organisma novecošanos, palīdz atbrīvoties no kaitīgiem ieradumiem, vairākkārt palielina intelektuālās spējas, sniedz dvēseles mieru. Visefektīvākā iedarbība ir tad, ja šos augļus lieto ne vēlāk kā trīs dienas pēc novākšanas.

Augstākminētās darbības veicamas ar dažādu kultūraugu sēklām. Nav nepieciešams tādā veidā iesēt visus gurķus, tomātus utt. Pilnīgi pietiks ar dažiem ceriem. Šādā veidā izaudzētā raža atšķirsies no pārējās ne tikai garšas ziņā. Ja izdarītu analīzes, būtu redzams, ka atšķirīgs ir arī ķīmiskais sastāvs.

Dēstot stādus, zeme stādāmajā bedrītē katrā ziņā jāuzrušina ar rokām un basu kāju pirkstiem. Uz jautājumu, kāpēc ar kājām, Anastasija paskaidroja, ka kāju svīšanas procesā no cilvēka izdalās vielas (mūsu izpratnē tie droši vien ir toksīni), kas satur informāciju par organisma slimībām. Šo informāciju saņem stādi un noraida augļiem, kuri tādējādi būs spējīgi cīnīties ar kaitēm. Anastasija ieteica laiku pa laikam pastaigāt pa ģimenes dārziņu basām kājām.

—  Kādas kultūras jāaudzē?

—  Ar to daudzveidību, kāda vērojama mazdārziņos, pilnīgi pietiek: avenes, upenes, ērkšķogas, gurķi, tomāti, zemenes, jebkuras šķirnes ābelīte. Ļoti labi, ja ir arī ķirši, puķes. Minēto kultūraugu stādījumu daudzumam vai sējumu platībai nav īpašas nozīmes.

Pie obligātajiem augiem, bez kuriem grūti iedomājams pilnīgs enerģētiskais mikroklimats dārziņā, pieder saulespuķes. Dārziņā jābūt vismaz vienai. Pusotru līdz divu kvadrātmetru platībā noteikti jāiesēj graudaugi: rudzi, kvieši. Absolūti obligāta prasība ir vismaz divus kvadrātmetrus atstāt brīvus dažādām zālītēm. Šo laukumiņu nedrīkst mākslīgi apsēt, tam jāpaliek savvaļā, dabiskam. Ja jūs neesat sava dārziņa teritorijā saglabājuši dabisku zāļu stūrīti, tas ir jāiekopj, atnesot no meža velēnas.

Pajautāju Anastasijai, vai ir nepieciešams audzēt savā dārziņā pilnīgi visas obligātās kultūras, ja tās pietiekamā daudzumā aug kaimiņu teritorijā. Vai arī, ja aiz žoga, piemēram, ir brīvs zāļu laukums. Viņa atbildēja:

— Nozīme ir ne vien stādījumu daudzveidībai, bet arī stādīšanas paņēmieniem, tiešai saskarei ar augiem — tādā veidā tie piesātinās ar informāciju. Es jau stāstīju tev par vienu no stādīšanas paņēmieniem — tas ir pats galvenais.

Svarīgi ir gabaliņu tev apkārt esošās dabas piesātināt ar informāciju par sevi. Tikai tad ārstnieciskais efekts, arī tava organisma dzīvotspējas nodrošinājums, būs ievērojami lielāks nekā tikai no augļiem vien iegūtais. Mežonīgajā, kā jūs saucat, dabā — taču tā nebūt nav mežonīga, tā gluži vienkārši jums ir sveša — ir milzum daudz augu, ar kuru palīdzību var izārstēt absolūti visas slimības. Šie augi tieši tam arī radīti, taču cilvēks ir zaudējis vai gandrīz zaudējis spēju noteikt šos augus.

Es iebildu, ka mums ir daudz specializēto aptieku, kurās tirgo ārstniecības augus, ir arī ārsti un dziednieki, kuri tīri profesionāli ārstē ar zālītēm. Taču…

— Galvenais ārsts ir tavs organisms. Tam jau no sākta gala bija dota spēja zināt, kādi augi un kad jālieto. Organisms to darīja ar zemapziņas palīdzību. Un nekas cits to nespēj aizstāt, jo organisms ir personīgais ārsts, ko tieši tev ir devis Dievs, Es tev stāstu, kā šo stāvokli atjaunot. Pareizi ievirzītas attiecības ar tava dārziņa augiem ārstēs tevi un rūpēsies par tevi, augi patstāvīgi noteiks precīzu diagnozi un radīs speciālas, tieši tev domātas visefektīvākās zāles.

Kam bites dzeļ

— Katrā mazdārziņā jābūt vismaz vienam bišu stropam.

Es viņai sacīju, ka pie mums tikai nedaudzi prot apieties ar bitēm. Šim nolūkam viņi pat speciālās skolās mācās, tomēr arī viņiem ne vienmēr tas izdodas.

Taču viņa atbildēja:

—  Daudz kas no tā, ko jūs darāt bišu dzīves nodrošināšanai, patiesībā tām vienīgi traucē. Tikai divi cilvēki uz Zemes pēdējā gadu tūkstotī ir spējuši nedaudz pietuvoties šā unikālā dzīvības mehānisma būtībai.

—  Kas ir šie divi cilvēki?

—  Tie ir divi mūki, un viņi ieskaitīti svēto kārtā. Tu par viņiem vari izlasīt jūsu grāmatās, kas atrodas klosteru krātuvēs.

—  Nu, labi. Kā tad jārīkojas ar bitēm mazdārziņos?

—  Bitēm jāizgatavo ligzda — tāda, kas iespējami tuvinātos brīvā dabā sastopamajai. Tas arī viss. Tālākais darbs būtu vienīgi izņemt daļu sanestā medus, vaska un citas bišu produkcijas.

—   Bet bites taču dzeļ! Kas tā par atpūtu, ja cilvēkam pastāvīgi jābaidās, ka viņu sadzels!

—  Bites dzeļ, ja cilvēks pret tām izturas agresīvi, atgaiņājas, baidās, ir iekšēji agresīvi noskaņots, turklāt nebūt ne obligāti pret bitēm — pret jebko. Bites to jūt, pareizāk sakot — nepieņem nekādus tumšo jūtu izstarojumus. Vēl bites var dzelt tajās ķermeņa vietās, kuras uzrāda kādu iekšējo orgānu slimību. Un tur, kur bojāts aizsargapvalks vai ir kādi citi traucējumi. Jūs zināt, cik efektīvi bites ārstē tādu slimību kā radikidīts, taču tas nebūt nav vienīgais, ko tās spēj. Ja runātu par visu un vēl arī parādītu, kā tu to vēlies, tev pie manis būtu jānodzīvo nevis trīs dienas, bet gan daudzas nedēļas. Pie jums par bitēm ir rakstīts daudz, es vienīgi izdarīju dažas korekcijas jau zināmajā, taču tās ir būtiskas, tici man. Iemitināt bites šādi izveidotā ligzdā ir pavisam vienkārši: jāieliek iekšā gabaliņš vaska im kāds nektāraugs, pēc tam var likt. spietu. Nekādi pašdarināti rāmji nav vajadzīgi. Vēlāk, kad bišu saimes dzīvo jau vairākos kaimiņu dārzos, bites pašas vairojas, spieto, apmetas piemērotās brīvās vietās.

—  Kā vākt medu?

—  Jāatver ligzdas apakšējais vāciņš, jānolauž pilnās medus kāres, jāizņem putekšņi. Tikai nevajag būt badīgam — jāatstāj medus arī bitēm ziemai.

Rīta procedūras

Savas rīta procedūras Anastasija bija pielāgojusi mazdārziņa vai vasarnīcas apstākļiem.

—  No rīta, vēlams līdz ar saules lēktu, basām kājām jāiziet dārzā, jāpieiet pie tiem augiem, pie kuriem gribēsies pieiet. Drīkst tos aizskart ar rokām. Tas jādara nevis pēc kaut kāda trafareta vai noteikta, ik dienas atkārtojama rituāla, bet gan tādā secībā, kā tobrīd iegribas. Taču tas jādara vēl pirms mazgāšanās. Tad augi jutīs to vielu smaržas, kuras organisms miega laikā ir izdalījis caur ādas porām. Ja laiks ir silts un tuvumā ir kaut neliels, ar zāli apaudzis laukumiņš — un vēlams, lai tāds būtu, — vajag uz tā apgulties un 3—4 minūtes izstaipīties. Ja šajā laikā uz ķermeņa uzrāpjas kāds kukainītis, to nevajag dzīt prom. Daudzi kukainīši atver aizsērējušās poras, iztīra tās. Parasti aizsērē tieši tās poras, caur kurām izdalās toksīni, kas iznes ādas virspusē dažādu iekšējo slimību trumus, ļaujot cilvēkam tos nomazgāt. Ja dārziņā ir kāda ūdenskrātuve, jāiegremdējas tajā. Ja nav, var aplieties ar ūdeni. To darot, jāstāv basām kājām tieši blakus augiem, vēl labāk — starp dobēm vai, piemēram, vienurīt — avenājā, citurīt — pie upeņu krūmiem utt. Pēc apliešanās nevajag uzreiz noslaucīties. Ūdens lāses no rokām jānopurina un no ķermeņa jānotrauc, it kā aprasinot tuvākos augus. Pēc tam var veikt parastās mazgāšanās procedūras un lietot visus tos palīglīdzekļus, pie kādiem jūs esat pieraduši.

Vakara procedūras

— Vakarā, pirms gulētiešanas, noteikti jānomazgā kājas, ūdenim pievienojot nedaudz (dažus pilienus) balandu vai nātru sulas. Var pievienot abu augu sulu, tādā gadījumā nelieto ne ziepes, ne šampūnu. Ūdens, kurā mazgātas kājas, jāizlej uz dobēm. Pēc tam, ja nepieciešams, var kājas otrreiz kārtīgi nomazgāt ar ziepēm. Šī vakara procedūra svarīga divu iemeslu dēļ. Kāju svīšanas rezultātā izdalās visi toksīni, iznesot no organisma tā iekšējās slimības, un kājas ir jānomazgā, lai iztīrītu poras. Balandu un nātru sula to īpaši sekmēs. Izlejot ūdeni uz dobēm, jūs dodat augiem un mikroorganismiem papildu informāciju par savu tās dienas veselības stāvokli. Tas arī ir ļoti svarīgi. Tikai tad, kad tiek saņemta šāda informācija, redzamā un neredzamā pasaule, kas mūs ieskauj, var izstrādāt visu, kas nepieciešams mūsu organisma normālai funkcionēšanai. Izejvielas tam tiek ņemtas gan no Zemes, gan Kosmosa.

Viņš pats visu sagatavos

Vēl man ļoti gribējās uzzināt, ko viņa teiks par uzturu. Pati taču uzturvielas uzņem visai savdabīgi., Es pajautāju:

—   Anastasija, pastāsti, kā, tavuprāt, jāēd cilvēkam. Kas viņam jāēd, kad, cik reizes dienā, kādos daudzumos? Pie mums šim jautājumam velta lielu uzmanību. Ir milzum daudz dažādas literatūras, ārstnieciskā uztura recepšu, padomu, kā novājēt.

—  Tehnokrātiskās pasaules apstākļos cilvēka dzīvi citādu grūti pat iedomāties. Šī pasaule, tās tumšie spēki visu laiku cenšas dabisko mehānismu, kas cilvēkam tika dots sākotnēji, nomainīt ar savu smagnējo, mākslīgo sistēmu, kas ir pretrunā cilvēka dabai.

Es palūdzu Anastasiju runāt konkrētāk un saprotamāk, bez viņas filozofiskajiem prātojumiem, un viņa turpināja:

—  Saproti, uz tavu jautājumu par to, kas, kad uii kādā daudzumā cilvēkam jāēd, neviens neatbildēs labāk par pašu konkrētā cilvēka organismu. Daba jau tāpēc ir devusi bada un slāpju sajūtu, lai signalizētu katram cilvēkam atsevišķi, kad viņam jāuzņem barība. Tieši šis brīdis katram arī ir tas labvēlīgākais. Tehnokrātiskā pasaule nespēj cilvēka organismam visvēlamākajā brīdī nodrošināt bada un slāpju remdēšanu, tāpēc tā sāka cilvēku pakļaut saviem nosacījumiem, zināmam trafaretam, attaisnojot to ar kaut kādu sadomātu lietderīgumu. Iedomājies: viens sēž vai bezmaz guļ, gandrīz vairs netērēdams enerģiju, bet cits veic kādu fizisku darbu vai gluži vienkārši skrien, sviedriem noplūdis, izlietodams desmitiem reižu vairāk enerģijas, taču jāēd abiem vienā un tajā pašā laikā. Cilvēkam barība jāuzņem tajā brīdī, kad to iesaka viņa organisms, un cita padomdevēja te nevar būt. Es saprotu, ka jūsu dzīves apstākļos tas ir gandrīz neiespējami, taču cilvēkiem, kuri atrodas savās vasarnīcās vai mazdārziņos, tāda iespēja ir, un tā jāizmanto.Viņiem nevajadzētu pakļauties mākslīgi radītajiem, ar dabu pretrunā esošajiem noteikumiem. To pašu varu teikt, arī atbildot uz tavu jautājumu — ko ēst. To, kas tobrīd, izsakoties taviem vārdiem, «gadās pie rokas». Organisms pats izvēlēsies sev nepieciešamo. Gluži netradicionāls būtu šāds ieteikums: ja jūsu mājā ir kāda dzīva radība — kaķis vai suns, pavērojiet to uzmanīgi. Laiku pa laikam viņi izvēlas kādu no zālītēm im apēd to. Ir jānoplūc kaut vai pāris šādu zālīšu un jāpievieno ēdienam. Tas nebūt nav jādara katru dienu. Pietiks ar vienu vai divām reizēm nedēļā. Tāpat vajag pašam savākt graudaugu vārpas, izkult tās, samalt graudus un izcept maizi. Tas ir ļoti svarīgi. Cilvēks, kas šādu maizi ēdis vienu vai divas reizes gadā, saņem tādas enerģijas rezerves, kas spēj ne vien aktivizēt viņa iekšējos spēkus, bet arī uzlabot pašsajūtu un nomierināt dvēseli. Šādu maizi var dot arī saviem radiniekiem vai vienkārši tuviem cilvēkiem. Arī uz viņiem tā atstās labvēlīgu iespaidu. Ļoti derīgi ir vismaz reizi visas vasaras laikā trīs dienas pēc kārtas pārtikt no tā, kas izaudzis pašu dārziņā, papildus lietojot vienīgi maizi, saulespuķu eļļu un — ļoti nedaudz — sāli.

Es jau stāstīju, no kā pārtiek Anastasija. Arī šīs sarunas laikā viņa it kā neviļus noplūca te vienu, te otru zālīti, sāka to košļāt, deva arī man. Nolēmu pamēģināt. Garša nekādu iespaidu neradīja, taču arī nepatiku neizraisīja. Anastasijas ēdināšanas un dzīvotspējas nodrošināšanas process ir it kā uzticēts Dabai, un tas nekad nepiesaista sev viņas domas, kas vienmēr ir aizņemtas ar citām problēmām. Bet viņas veselība ir neparastā ārējā skaistuma neatņemama sastāvdaļa. Kā apgalvoja Anastasija, cilvēkam, kurš izveidojis šādas savstarpējās attiecības ar sava dārziņa augu valsti, rodas iespēja atbrīvoties no visām slimībām.

Slimība pati par sevi ir apliecinājums tam, ka cilvēks attālinājies no dabas procesiem, kuru uzdevums ir rūpēties par viņa veselības un dzīvotspējas nodrošināšanu. Bet dabas mehānismiem cīņa ar cilvēku slimībām nerada nekādas problēmas, jo tieši šim nolūkam tie ir radīti. Labums, kādu varētu gūt cilvēks, kas nodibinājis informacionālos kontaktus ar dabu, satuvinot sevi ar nelielu pasaules daļiņu — mazu dabas stūrīti, ir ievērojami lielāks nekā cīņa ar slimībām.

Miegs zem savas zvaigznes

Es jau stāstīju, kāda iedvesma pārņēma Anastasiju, kad viņa runāja par augiem un cilvēkiem, kas ar tiem kontaktējas. Es domāju, ka viņa, dzīvodama dabas vidū, ir labi iepazinusi tikai dabu, ka viņas rīcībā ir informācija par planetārās uzbūves sistēmu. Viņa to it kā izjūt. Spriediet paši pēc tā, kā viņa stāsta par miegu zem zvaigžņotām debesīm.

Augi, kas saņem informāciju par konkrēto cilvēku, stājas informacionālajā apmaiņā ar kosmiskajiem spēkiem, taču tie ir tikai vidutāji, kas pilda šauri specializētu uzdevumu — tas attiecas tikai uz miesu, bet nekad neskar sarežģītos procesus, kādi uz šīs planētas no augu un dzīvnieku valsts raksturīgi vienīgi cilvēka smadzenēm. Taču šī informācijas apmaiņa ļauj cilvēkam izdarīt to, kas ir vienīgi viņa spēkos, — izmantot kosmisko intelektu

jeb, precīzāk izsakoties, veikt informācijas apmaiņu ar Kosmosu. Pavisam vienkārša procedūra ļauj to izdarīt un sajust šīs iedarbības svētīgumu. Anastasija to visu skaidroja šādi:

— Kādu vakaru, kad to ļauj laika apstākļi, iekārtojieties nakšņošanai zem zvaigžņotas debess. Guļasvieta jāsagatavo avenāju, upenāju vai graudaugu sējumu tuvumā. Jums jābūt pilnīgi vienam. Guļot ar seju pret zvaigznēm, nevajag tūdaļ aizvērt acis. Ar skatienu un domās paklaiņojiet pa debess ķermeņiem. Nesasprindzinieties, domājot par tiem. Domām jābūt vieglām un brīvām. Sākumā pacentieties domāt par vislabāk redzamajiem debess ķermeņiem, pēc tam varat pasapņot par kaut ko īpaši dārgu, par tuviem cilvēkiem, par tiem, kuriem vēlat labu. Bet nemēģiniet šādā brīdī domāt par kādu atriebību vai vēlēt kādam ļaunu. Efekts var izrādīties nelabvēlīgs jums. Šāda vienkārša procedūra pamodinās dažas no tām daudzajām jūsu smadzeņu snaudošajām šūnām, kuru vairākums tā arī nepamostas visas cilvēka dzīves laikā. Kosmiskie spēki bfis kopā ar jums un palīdzēs - sasniegt visneiedomājamākos gaišos sapņus, iegūt dvēseles mieru, nodibināt labas attiecības ar tuviniekiem, pastiprināt vai izraisīt no jauna mīlestību pret jums. Šādu procedūru ir ļoti lietderīgi veikt vairākkārt. Efektu tā dod tikai tajās vietās, kur jūs parasti kontaktējaties ar augu valsti. Un to jūs sajutīsit no rīta. īpaši svarīgi šo procedūru veikt savas

dzimšanas dienas priekšvakarā. Pārlieku ilgi un pilnīgi veltīgi būtu skaidrot, kā darbojas šis mehānisms. Daļai mana skaidrojuma tu nenoticētu, daļu — nesaprastu. Daudz vieglāk par to būs runāt ar cilvēkiem, kas šo procedūru izmēģinājuši un izjutuši tās iedarbību uz sevi, jo iegūtā un pārbaudītā informācija veicinās aizvien jaunas informācijas uztveršanu.

Jusu bērna palīgs un audzinatajs

Uzdodot Anastasijai jautājumu par to, kādā veidā mazdārziņš ar stādījumiem tajā — īpašā veidā stādītiem un kontaktā ar cilvēku esošiem — var veicināt bērnu audzināšanu, biju gatavs izdzirdēt visparastāko frāzi, ka bērnos jāieaudzina mīlestība pret dabu. Taču kļūdījos. Viņas sacītais satrieca mani ar savu argumentācijas vienkāršību un dziļi filozofisko jēgu vienlaikus.

— Daba un Visuma Saprāts ir izdarījuši tā, ka katrs jauns cilvēks piedzimst kā valdnieks. Viņš ir kā eņģelis — šķīsts un nevainīgs. Vēl neaizaugušais, pakausī pulsējošais avotiņš uzņem milzīgu kosmiskās informācijas plūsmu: katra jaundzimušā spējas ļauj viņam kļūt par ļoti gudru Visuma būtni — līdzīgu Dievam. Pavisam nedaudz laika nepieciešams tam, lai aplaimotu savus vecākus, dāvātu tiem svētlaimi. Laiks, kurā viņš aptver

Visuma būtību, cilvēka eksistences jēgu, ir pavisam īss — tikai deviņi gadi. Un viss, kas šim nolūkam nepieciešams, pasaulē jau eksistē. Vecākiem vienīgi nevajadzētu kropļot dabisko pasaules telpu, taču tehnokrātiskā pasaule to neļauj. Ko mazulis redz, pirmoreiz apzināti vērdamies apkārt? Griestus, gultiņas malu, kaut kādas lupatiņas, sienas — pasaules tehnokrātiskās sabiedrības mākslīgi radītos atribūtus un vērtības. Un šajā pasaulē — viņa māte, viņas krūts. «Droši vien tā jābūt,» domā bērns. Viņa smaidošie vecāki kā īpašu dārgumu sniedz mazulim grabošas un pīkstošas mantiņas. Kādēļ? Viņš pats vēlāk ilgi grabēs un pīkstēs, cenzdamies to visu izprast savā zemapziņā. Pēc tam šie paši smaidošie vecāki satīs, sasies bērnu ar kaut kādām lupatām — viņam bīīs neērti. Viņš centīsies atbrīvoties, taču veltīgi, un vienīgais bērna protesta veids ir kliedziens, protesta kliedziens, sauciens pēc palīdzības, sašutuma pilns kliedziens. No šā brīža eņģelis un potenciālais pasaules valdnieks kļūst par vergu, ubagu, kurš lūdz žēlastības dāvanas. Bērnam vienu pēc otra sniedz mākslīgās pasaules atribūtus. Kā kaut ko īpašu — jaunu rotaļlietu, jaunu apģērbu. Ar bērnu runājot, svepst — neviļus izturoties pret viņu kā pret nepilnvērtīgu būtni, un pat tajās iestādēs, kur — kā jūs domājat? — notiek mācīšana, bērnam stāsta par šīs mākslīgās pasaules sasniegumiem. Un tikai tad, kad viņš sasniedz deviņu gadu vecumu, it kā starp citu ieminas par dabu kā piedevu kam citam, galvenajam, domājot ar to cilvēka paša rokām darināto. Tāpēc cilvēku lielākā daļa līdz pat mūža galam nespēj izprast realitāti. Liktos pavisam vienkāršs jautājums: kāda ir dzīves jēga? Taču tas tā arī paliek neatbildēts.

Bet dzīves jēga meklējama realitātē. Priekā un mīlestībā. Deviņgadīgs bērns, kas audzis dabiskā pasaulē, labāk izprot Visumu nekā jūsu sabiedrības zinātniskās iestādes.

—  Pagaidi, Anastasija. Tn droši vien runā par dabas pazīšanu, ja bērna dzīve būs tāda kā tavējā. Šai ziņā es tev varu piekrist. Mūsdienu cilvēks ir spiests, labi tas vai slikti — tas ir cits jautājums, taču viņš ir spiests dzīvot tieši šajā tehnokrātiskajā pasaulē, kā tu to sauc. Dabu viņš pazīs, sajutīs to, bet citās jomās būs pilnīgs profans. Ir vēl tādas zinātnes kā matemātika, fizika, ķīmija, vienkārši dzīves, tās sabiedrisko parādību izpratne.

—   Tas viss bērnam, kurš izzinājis Visuma būtību, ir tikai nieks. Ja šāds bērns gribēs, ja uzskatīs par vajadzīgu izpaust sevi kādā no zinātnes nozarēm, viņš viegli pārspēs visus pārējos.

—  Kāpēc tad uzreiz tā?

—  Tāpēc, ka tehnokrātiskās pasaules cilvēks vēl nav izgudrojis neko tādu, kā nebūtu Dabā.

—  Labi, lai tā būtu, taču tu apsolīji pastāstīt, kā mūsu apstākļos var audzināt bērnu, attīstīt viņa spējas. Tikai runā par to saprotami, ilustrē ar konkrētiem piemēriem.

—  Es pacentīšos, — atbildēja Anastasija, — es jau esmu modelējusi tādas situācijas un centos pateikt priekšā vienai ģimenei, kas jādara, tikai viņi nekādi nespēja izprast galveno un uzdot savam bērnam jautājumu… Vecāki ar savu trīsgadīgo bērnu ierodas mazdārziņā un ved līdzi viņa iemīļotās rotaļlietas. To nevajag darīt. Viņu var aizraut un nodarbināt ar pavisam ko citu, daudz interesantāku par bezjēdzīgo un pat kaitīgo noņemšanos ar mehāniskajām mantiņām. Vispirms palūdziet, lai viņš palīdz jums. Tikai dariet to visā nopietnībā, bez jebkādas šļupstināšanās, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš tik tiešām palīdzēs jums. Ja jūs sējat, tad palūdziet viņu paturēt sēkliņas, nolīdzināt dobīti vai ļaujiet viņam pašam ielikt sēkliņas sagatavotajā bedrītē. Vienlaikus stāstiet viņam, ko jūs darāt. Var teikt, piemēram, tā: «Mēs ieliksim sēkliņu ligzdiņā un aprausīsim to ar zemīti. Kad saulīte spīdēs un sasildīs zemīti, sēkliņai kļūs silti un tā sāks augt — gribēs paskatīties uz saulīti; palūkosies ārā no zemes tāds, lūk, mazs zaļš asniņš. Ja asniņam patiks, tas augs lielāks un lielāks un var izaugt par varen lielu koku vai arī mazāku. Vēl es gribu, lai tas dotu mums garšīgus augļus, im tu tos ēdīsi, ja patiks.»

Ikreiz, kad jūs ar bērnu ierodaties savā dārziņā vai kad viņš no rīta mostas vasarnīcā, vispirms piedāvājiet viņam iet paskatīties, vai asniņi jau ir parādījušies. Kad ierau- dzīsit uzdīgušos asniņus — priecājieties. Arī tad, kad nevis sējat, bet stādāt stādus, izskaidrojiet bērnam, ko jūs darāt. Ja stādāt tomātus, lai viņš jums pienes klāt pa vienam dēstiņam. Ja bērnam gadās kādu nejauši nolauzt, paņemiet nolauzto stādu un sakiet: «Es domāju, ka šis nedzīvos un augļus nenesīs, jo ir nolūzis, tomēr pamēģināsim.» Un iestādiet to līdzās citiem. Pēc pāris dienām, kad atkal pienāksit ar bērnu pie dobes un līdzās ieaugušajiem stādiem ieraudzīsit novītušo, atgādiniet viņam, ka tas ir tas pats nolūzušais. Turklāt nerunājiet ar bērnu pamācošā tonī. Ar bērnu jārunā kā ar sev līdzīgu cilvēku. Jūsu apziņā jānostiprinās atziņai, ka bērns atsevišķās jomās pat pārspēj jūs, piemēram, domu tīrībā, vēlmju skaidrībā. Viņš ir eņģelis. Ja jums izdosies to saprast, turpmāk varēsit darboties jau tīri intuitīvi, un jums līdzās bērns kļūs par cilvēku, kas jūs vēlāk darīs īsti laimīgu.

Kad nakšņosit zem zvaigžņotām debesīm, paņemiet līdzi arī bērnu, nolieciet viņu gulēt sev blakus, lai arī viņš paskatās zvaigžņotajās debesīs, taču nekādā gadījumā neskaidrojiet nedz planētu nosaukumus, nedz arī to, kā jūs izprotat to izcelšanos un nozīmi, jo būtībā to nemaz nezināt, un jūsu smadzenēs eksistējošās domas vienīgi attālinās bērnu no īstenības. Viņa zemapziņa zina šo īstenību, un tā pati pāries uz apziņu. Varat vienīgi pateikt, ka jums patīk raudzīties mirdzošajās zvaigznēs, un pajautājiet bērnam, kura zvaigznīte viņam patīk vislabāk. Vispār ļoti svarīgi ir prast uzdot jautājumus bērnam. Nākamajā gadā jāpiedāvā viņam pašam sava dobīte, jāļauj tajā darīt visu, ko viņš gribēs. Nekādā gadījumā nevajag ar varu piespiest kaut ko sēt vai stādīt vai arī izlabot pieļautās kļūdas.

Drīkst vienīgi pajautāt, ko viņš vēlas. Palīdzēt drīkst vien tad, ja iepriekš palūgta atļauja pastrādāt kopīgi. Kad sēsit graudzāles, ļaujiet arī bērnam ar savu roku iekaisīt zemē dažas saujas sēklu.

—  Labi, — es piebildu, — šādā veidā bērns tiešām sāks interesēties par augu valsti un varēs kļūt. par labu agronomu. Taču no kurienes viņā radīsies zināšanas citas jomās?

—   Kā — no kurienes? Svarīgi ir ne tikai tas, ka viņš zinās un jutīs, kas un kā aug. Galvenais — viņš sāks domāt, analizēt, un viņa smadzenēs pamodīsies tās šūniņas, kas pēc tam strādās visu mūžu. Un tieši tās padarīs viņu gudrāku, talantīgāku par pārējiem, kuriem šīs šūniņas «guļ» neatmodinātas. Kas attiecas uz jūsu sadzīvi, uz to, ko jūs saucat par progresu, tad viņš var izrādīties nepārspējams jebkurā jomā, savukārt, tas, ka viņa domas būs skaidrākas nekā citiem, padarīs viņu daudz laimīgāku. Kontaktēšanās ar savām planētām ļaus viņam pastāvīgi uztvert aizvien jaunu un jaunu informāciju, apmainīties ar to. Tb visu uztvers viņa zemapziņa mi pārraidīs apziņai aizvien jaunu un jaunu domu, atklājumu veidā. Ārēji viņš būs parasts cilvēks, taču iekšēji… Jūs tādus saucat, par ģēnijiem.

Meža ģimnāzija

—Saki, Anastasija, vai vecāki tevi tieši tā audzināja?

Viņa atbildēja man, ieturējusi nelielu pauzi, kuras laikā droši vien atcerējās savu bērnību:

—  Es gandrīz neatceros savus vecākus — tēti un māmiņu. Mani audzināja vectētiņš un vecvectētiņš — apmēram tā, kā es tev tikko stāstīju. Taču dabu un apkārtējo pasauli es pati it kā izjutu, varbūt ne līdz galam iz- prazdama tās mehānismu, taču tas vairs nav galvenais, kad jūti. Vectētiņš un vecvectētiņš ik pa laiciņam nāca pie manis, uzdeva jautājumus, prasīja atbildes uz tiem. Pie mums vecākā paaudze pret mazuļiem un maziem bērniem izturas kā pret dievību un pēc bērnu atbildēm spriež par savu skaidrību.

Lūdzu Anastasiju atcerēties kādu konkrētu jautājumu un atbildi uz to. "Viņa pasmaidīja un sāka stāstīt:

—  Reiz es rotaļājos ar čūskiņu. Pagriežos — viņi abi stāv un smaida. Es tūdaļ nopriecājos, jo ar viņiem ir interesanti. Tikai viņi spēj uzdot jautājumus, un viņu sirdis pukst tieši tādā pašā ritmā kā manējā. Dzīvniekiem ir cits ritms. Es pieskrēju viņiem klāt, vecvectētiņš man paklanījās, bet vectētiņš paņēma sev uz ceļiem. Klausījos, kā pukst viņa sirds, un bužināju, pētīju viņa bārdu. Klusējām visi trīs. Domājām, un bija tik labi… Pēc tam vectētiņš man jautā:

—  Saki, Anastasija, kāpēc man te aug mati? — un rāda uz savu galvu im bārdu, — bet te neaug? — un rāda uz pieri un degunu.

Es pataustīju viņa pieri, degunu, bet atbilde nerodas. Taču neapdomājusies atbildēt nevaru, viss pašai jāizprot. Kad viņi atnāca nākamreiz, vectētiņš atkal saka:

—  Visu laiku domāju un domāju — kāpēc man te aug mati, bet te — neaug, — viņš atkal rāda uz pieri un degunu. Vecvectētiņš vērīgi un nopietni skatās manī. Tad es nodomāju: varbūt tā tiešām ir viņa lielākā problēma. Pajautāju:

—  Vectētiņ, vai tev ļoti gribas, lai mati augtu visur: uz pierītes, uz deguntiņa?

Vecvectēvs kļuva nopietns, bet vecaistēvs atbildēja:

—  Nē, negribas vis.

—  Tāpēc jau arī neaug, ka tev tā negribas.

Viņš domīgi, it kā pats ar sevi runādams,

bārdu noglaudījis, jautā:

—  Bet te aug tāpēc, ka man tā gribas?

Es apstiprināju:

—  Protams, vectētiņ. Gan tev, gan man, gan tam, kas tevi izdomāja.

Vecvectētiņš kaut kā satraukti steigšus jautā:

—  Bet kas, kas viņu izdomāja?

—  Tas, kurš visu izdomāja, — es atbildēju.

—  Kur viņš ir? Parādi! — jautāja vecvectētiņš, paklanīdamies man.

Es nevarēju uzreiz atbildēt, taču jautājums palika manī, un es par to sāku bieži domāt.

—  Pēc tam, vēlāk, atbildēji? — es jautāju.

—  Apmēram pēc gada atbildēju. Un jaunus jautājumus saņēmu. Bet līdz tam laikam, kamēr atbilde nebija saņemta, viņi jaunus jautājumus man neuzdeva. Es to ļoti pārdzīvoju.

Uzmanība pret cilvēku

Es pajautāju Anastasijai, kas viņai iemācīja runāt, ja tēvu un māti viņa gandrīz neatceras, bet vectētiņš un vecvectētiņš reti nāca ciemos. Saņemtās atbildes mani satrieca, un te vietā būtu speciālistu pārdomas, tāpēc centīšos iespējami pilnīgāk visu atstāstīt. Man šo atbilžu jēga kļuva skaidra pakāpeniski. Sākumā pēc mana jautājuma viņa pārjautāja:

—  Vai tu domā spēju rimāt, dažādu cilvēku valodās?

—  Ko nozīmē «dažādu cilvēku»? Vai gribi sacīt, ka proti runāt vairākās valodās?

—  Jā, — atbildēja Anastasija.

—  Gan vācu, angļu, franču, gan japāņu, ķīniešu valodā?

—  Jā, — viņa atkārtoja un piebilda: — Tu taču redzi — es runāju tavā valodā.

—  Tu gribēji sacīt: krievu valodā.

—   Nu, tas ir pārlieku vispārināti. Es runāju, vismaz cenšos runāt, izmantojot tās frāzes un tos vārdus, kurus tieši tu lieto savā runā. Sākumā man tas bija diezgan pagrūti, jo tev ir pamazs vārdu krājums … Jūtas arī vāji izteiktas. Ar tādu valodu grūti pietiekami precīzi izteikt visu, ko gribētos.

—  Pagaidi, Anastasija, tūlīt es tev pajautāšu kaut ko svešvalodā, bet tu man atbildēsi.

Es viņai teicu «labdien» angliski, pēc tam — franciski. Viņa man tūdaļ atbildēja.

Diemžēl svešvalodas nepārvaldu. Skolā mācījos vācu valodu, un to pašu uz trijnieku.

Atcerējos veselu frāzi, kuru mēs ar skolasbiedriem bijām iekaluši. To tad ari pateicu Anastasijai:

—  Ich liebe dich, und gibt, mir dein Hand.

Viņa pastiepa man roku un atbildēja:

—  Es dodu tev roku.

Pārsteigts par dzirdēto, vēl neticēdams savām ausīm, es jautāju:

—  Vai tiešām katram cilvēkam var iemācīt visas valodas?

Es intuitīvi jutu, ka šai neparastajai parādībai ir kāds pavisam vienkāršs izskaidrojums, un man tas jāizprot, lai pēc tam varētu to pavēstīt cilvēkiem.

—  Anastasija, izskaidro visu manā valodā — un pacenties to darīt ar piemēriem, lai būtu saprotami, — es lūdzu, nedaudz satraucies.

—  Labi, labi, tikai nomierinies, atslābinies — citādi nesapratīsi. Vispirms es tev iemācīšu rakstīt.

—  Es protu rakstīt, tu labāk pastāsti man par valodu mācīšanu.

—  Nepietiek ar to, ka proti rakstīt. Es tev iemācīšu kļūt par rakstnieku. Par talantīgu rakstnieku. Tu grāmatu uzrakstīsi.

—  Tas nav iespējams.

—  Ir iespējams. Tas ir tik vienkārši.

Anastasija paņēma kociņu un uzrakstīja

smiltīs visu krievu alfabētu, tad pajautāja, cik šeit burtu.

—Trīsdesmit trīs, — es atbildēju.

— Nu, redzi, burtu pavisam nedaudz. Vai to, ko esmu šeit uzrakstījusi, tu vari nosaukt par grāmatu?

—   Nē, — es atbildēju, — tas ir parasts alfabēts, un viss. Parasti burti.

—   Taču visas krievu valodā sarakstītās grāmatas sastāv vienīgi no šiem burtiem, — atzīmēja Anastasija. — Tu tam piekriti? Saproti, cik tas ir vienkārši?

—  Jā, taču grāmatās burti ir izvietoti citādi.

—   Pareizi, visas grāmatas sastāv no šo burtu neskaitāmām kombinācijām, cilvēki tās veido automātiski, vadoties pēc izjūtas. No tā izriet, ka vispirms rodas nevis burtu vai skaņu kombinācijas, bet gan izjūtas, ko radījusi cilvēka iztēle. Tam, kurš lasa, arī rodas apmēram tādas pašas izjūtas, un tās iegulst atmiņā uz ilgu laiku. Vai tu vari atcerēties kādus tēlus, situācijas no izlasītajām grāmatām?

—   Varu, — brīdi padomājis, es atbildēju. Nez kādēļ atcerējos Ļermontova «Mūsu laiku varoni» un sāku to pārstāstīt Anastasijai. Viņa mani pārtrauca:

—   Redzi nu, tu vari aprakstīt šīs grāmatas varoņus, pastāstīt, ko viņi juta, bet kopš tā brīža, kad tu to lasīji, pagājis ilgs laiks. Bet, ja es palūgtu pateikt, kādā secībā tajā izvietoti 33 burti, kādas kombinācijas no tiem izveidotas, vai tu varētu to atsaukt atmiņā?

—  Nē. Tas ir neiespējami.

—   Tas tiešām ir ļoti grūti. Tātad viena cilvēka jūtas tika pārraidītas citam cilvēkam ar visdažādākajām 33 burtu kombinācijām. Tu uz šīm kombinācijām skatījies un tūdaļ tās aizmirsi, bet izjūtas un tēli palikuši atmiņā uz ilgu laiku… Tā nu iznāk, ka tad, ja dvēseles izjūtas tieši saistīsim ar šīm rakstu zi mēm, nedomājot par dažādiem nosacījumiem, mūsu dvēsele liks tām izkārtoties tādā secībā, tādās kombinācijās, ka cilvēks, kas vēlāk tās lasīs, sajutīs rakstītāja dvēseli.

—   Nē, tu konkrētāk, vienkāršāk, ar kādu piemēru parādi! Nu, teiksim, kas un kā mācīja tevi.

—  Vecvectēvs, — atbildēja Anastasija.

—   Ilustrē ar piemēru, — lūdzu es, gribēdams visu ātri saprast.

—   Labi, taču tu nesatraucies, es tik un tā atradīšu veidu, kā tev visu padarīt saprotamu. Ja tev tas ir tik svarīgi, mēģināšu arī tev iemācīt visas valodas. Tas taču ir tik vienkārši.

—  Mums tas ir neticami, Anastasija, tāpēc pacenties izskaidrot. Un pasaki, cik ilgā laika posmā tu varētu man to iemācīt?

Viņa kļuva domīga un, skatoties manī, pēc brīža teica:

—  Atmiņa tev jau ir slikta, sadzīves problēmas… tev daudz laika būs jāpatērē.

—   Cik? — man gribējās ātrāk dzirdēt atbildi.

—   Sadzīves līmenī, kā «labdien», «uz redzēšanos» un tā tālāk, domāju, ne mazāk par četriem mēnešiem, varbūt pat sešus, — atbildēja Anastasija.

—  Viss, Anastasija, stāsti, kā to darīja vecvectēvs.

—  Viņš ar mani rotaļājās.

—  Kā rotaļājās? Pastāsti!

—  Nu, nomierinies taču, atslābinies. Nekādi nevaru saprast, kāpēc tu satraucies. — Tad viņa mierīgi turpināja: — Vecvectēvs ar mani rotaļājās, it kā jokojās. Kad viņš nāca viens, bez vectētiņa, vienmēr pienāca man klāt, līdz jostasvietai palocījās un sniedza man roku. Es viņam — savējo. Viņš manu roku vispirms paspiež, tad, nometies uz viena ceļgala, noskūpsta to un saka: «Sveika, Anastasija.» Reiz viņš atnāk, visu izdara kā parasti, un acis kā allaž raugās manī mīļi un glāstoši, bet lūpas runā kaut kādu abrakadabru. Skatos uz viņu izbrīnījusies, bet viņš jau atkal kaut ko citu runā, pavisam nesakarīgu. Es neizturēju un jautāju: «Vai tu aizmirsi, kas bija jāsaka?» — «Aizmirsu,» atbildēja vecvectēvs. Pagājis no manis pāris soļus nost, no jauna nāk klāt, sniedz roku, es viņam — savējo. Nometas uz viena ceļgala, skūpsta man roku. Skatiens mīļi glāstošs, lūpas kustas, taču atkal neko saprotamu nerunā. Es pat sabijos. Tad arī pateicu viņam priekšā: «Sveika, Anastasija!» — «Pareizi,» viņš apstiprināja, bet es sapratu, ka tā ir rotaļa, im mēs ar viņu bieži tā rotaļājāmies. Sākumā bija viegli, taču vēlāk spēle kļuva aizvien sarežģītāka, bet arī interesantāka. Šo rotaļu uzsāk triju gadu vecumā un beidz, kad bērnam ir vienpadsmit, gadu. Tad cilvēks it kā nokārto eksāmenu. Tā būtība ir tāda, ka, uzmanīgi skatoties sarunbiedra acīs, var viņu saprast bez vārdiem. Vienalga, kādā valodā viņš runātu. Šāds dialogs ir pilnīgāks par sazināšanos mutvārdos un arī daudz ātrāks. Jūs to saucat par domu pārraidīšanu no attāluma, uzskatāt par neparastu parādību no fantastikas pasaules, taču patiesībā tā ir vērīga attieksme pret cilvēku, attīstīta iztēle un laba atmiņa. Tas ir ne vien pilnīgāks informācijas apmaiņas veids, bet arī ietver sevī cilvēka dvēseles, augu mi dzīvnieku pasaules pazīšanu. Visuma izpratni.

—  Anastasija, bet kāds tam sakars ar mazdārziņos augošo?

—  Kā — kāds sakars? Vienlaikus bērns izzina arī augu pasauli kā Visuma mehānisma daļiņu, nonāk kontaktā ar savām planētām, ar šo planētu un savu vecāku palīdzību ātri, ļoti ātri izzina realitāti, intensīvi attīstās psiholoģijas, filozofijas, dabaszinātņu jomā — jūsu zinātnēs. Ja ar bērnu šādā veidā rotaļāsies un kā piemēru izmantos kādu cilvēka roku darinājumu no mākslīgi radītās pasaules, viņš apjuks. Viņam vairs nepalīdzēs Dabas un Kosmosa spēki.

—  Es jau tev, Anastasija, sacīju: bērns galu galā var kļūt par agronomu. Bet kā, no kurienes viņam radīsies zināšanas citās jomās?

Taču Anastasija turpināja apgalvot, ka cilvēkam, kurš audzināts šādā veidā, radīsies spējas visu ātri uztvert un apgūt jebkurā mūsu zinātnes nozarē.

Lidojošais šķīvītis? Nekas īpašs

Es lūdzu Anastasiju nodemonstrēt savas zināšanas tehnikas jomā.

—  Ko tu gribi no manis — lai es pastāstu, kā darbojas visdažādākie jūsu pasaules mehānismi?

—Tu pastāsti kaut ko tādu, kam paši ievērojamākie mūsu zinātnieki nupat tikai sāk pievērsties. Izdari, teiksim, kādu lielu zinātnisku atklājumu.

—  Es taču visu laiku tev to vien daru.

—   Nevis man, bet zinātnes pasaulei, lai viņi to atzīst. Tu izdari atklājumu — kā pierādījumu tehnikas, kosmosa kuģu vai atomu, automobiļu degvielas vai vēl kādā citā jomā, ja jau tu apgalvo, ka viss ir tik vienkārši.

.— Šie sasniegumi salīdzinājumā ar to, ko es tev visu laiku pūlos ieskaidrot, ir — kā to lai saprotamāk pasaka jūsu valodā? — nu, kā akmens laikmets, tā apmēram.

—  Lieliski. Tavuprāt, tas būs primitīvi, taču vismaz saprotami. Tu pierādīsi savu taisnību un apstiprināsi, ka tavs intelekts ir augstāk attīstīts par mūsējo. Pasaki, piemēram, vai mūsu lidmašīnas, kosmosa kuģi ir pilnīgi mehānismi?

—  Nē. Tie ir visai primitīvi. Tie patiešām pierāda tehnokrātiskās attīstības ceļa primitīvismu.

Tāda atbilde darīja mani uzmanīgu, jo sapratu — viņa patiešām zina neizmērojami vairāk, nekā spēj saprast mana parastā apziņa. Turpināju tincināt:

—  Kur slēpjas mūsu raķešu un lidmašīnu primitīvisms?

Anastasija sāka runāt pēc nelielas pauzes, it kā dodot man iespēju saprast viņas sacīto.

—   Visu, absolūti visu jūsu mehānismu kustība balstās uz eksplozijas enerģiju. Nezinādami citus, pilnīgākus un dabiskākus enerģijas avotus, jūs lietojat šos primitīvos un masīvos ar gluži neticamu neatlaidībā. Un jūs nespēj apturēt pat to lietošanas ,postošās sekas. Jūsu lidmašīnu un raķešu 3-idpšanas attālumi ir vienkārši smieklīgi, tās*" tikai nedaudz paceļas virs zemes salīdzinājumā ar Visuma mērogiem. Turklāt šā paņēmiena izmantošana jau gandrīz sasniegusi savus griestus, ja tā var izteikties. Bet tas taču ir smieklīgi! Eksplodējoša vai degoša viela grūž uz priekšu kaut kādu milzīgu konstrukciju, ko jūs saucat par kosmosa kuģi. Turklāt kuģa lielākā daļa veltīta tieši šīm grūšanas problēmām.

—  Kāds vēl cits princips var būt, lai pārvietotos pa gaisu?

—  Piemēram, tāds, kāds ir lidojošajam šķīvītim, — atbildēja Anastasija.

—  Ko!!! Tu zini par lidojošajiem šķīvīšiem un to pārvietošanās principiem?

—  Protams, ka zinu. Tas ir ļoti vienkāršs un racionāls.

Man pat rīkle izkalta no satraukuma, un es sāku viņu steidzināt:

—  Stāsti, Anastasija, stāsti ātri un saprotami.

—   Labi, tikai tu nesatraucies. Kad cilvēks satraucas, viņam ir grūtāk uztvert. Lidojošā šķīvīša pārvietošanās princips balstās uz vakuuma izstrādes enerģiju.

—  Kā tas ir? Saprotamāk, lūdzu.

—  Tev ir nabadzīgs vārdu krājums, bet, lai tu saprastu, man nākas lietot tikai tev zināmos.

—  Tūdaļ papildināšu, — es kā šautin izšāvu, — kārba, vāks, tablete, gaiss… — Bēru pēc kārtas visus vārdus, kas tobrīd ienāca prātā. Satraukumā pat lamuvārdi paspruka.

Anastasija pārtrauca:

—  Nevajag, es zinu visus vārdus, kurus tu izmanto, lai izteiktos, taču ir vēl arī citi. Un vispār pastāv arī cits informācijas nodošanas veids. Ar tā palīdzību es tev minūtes laikā varētu visu izskaidrot, bet tagad pāris stundas vajadzēs. Un tas ir daudz. Bet man gribētos tev pastāstīt kaut ko citu, daudz nozīmīgāku.

— Nē, Anastasija, stāsti par šķīvīti, par tā pārvietošanās principu, par enerģijas avotiem. Kamēr nesapratīšu, neko citu neklausīšos.

—   Labi, — viņa turpināja. — Eksplozija nozīmē to, ka cieta viela noteiktas iedarbības rezultātā ātri pārvēršas gāzveida vielā, vai arī to, ka zināmas reakcijas rezultātā divas gāzveida vielas pārvēršas citās, vēl vieglākās. Vai tas tev ir saprotams?

—  Jā, — es atbildēju, — pulveris, ja to aizdedzina, pārvēršas dūmos, benzīns — gāzē.

—  Jā, apmēram tā. Taču, ja jums būtu daudz tīrākas ieceres un līdz ar to arī Dabas mehānismu izpratne, tad jūs jau sen būtu apjautuši: ja jau ir tāda viela, kas vienā acumirklī var ievērojami izplesties — eksplodēt, pārejot citā agregātstāvoklī, tad jābūt arī pretējam procesam. Dabā tie ir dzīvie mikroorganismi, kas pārvērš gāzveida vielas cietās vielās. Faktiski to dara visi augi, tikai ar dažādu ātrumu, arī to radīto vielu cietības pakāpe un izturīgums ir atšķirīgi. Paveries apkārt — augi taču dzer zemes sulas, elpo gaisu, bet izstrādā cietus un izturīgus ķermeņus, piemēram, koksni. Vai kaut ko vēl cietāku — rieksta čaumalu vai plūmes kauliņu. Ar acīm nesaskatāmais mikroorganisms to veic ļoti lielā ātrumā, barojoties it kā tikai no gaisa. Lūk, šie mikroorganismi arī kalpo par lidojošā šķīvīša dzinēju. Tie ir līdzīgi smadzeņu mikrošūnai. Tikai ar stipri sašaurinātu funkcionālo darbību. Tām ir tikai viena funkcija — kustība, kas tiek izpildīta nevainojami. Šīs šūnas atrodas uz lidojošā šķīvīša ārējā apvalka iekšējās virsmas, ievietotas starp tās dubultsieniņām. Attālums starp sieniņām ir apmēram trīs centimetri. Ārējā apvalka augšējā un apakšējā virsma ir poraina, ar mikro- caurumiņiem. Pa šiem caurumiņiem mikroorganismi iesūc gaisu, šķīvīša priekšā radot vakuumu. Gaisa strūkliņas momentā sāk sacietēt — vēl pirms saskaršanās ar pašu šķīvīti, bet, izgājušas cauri šiem mikroorganismiem, vispār pārvēršas par sīkām lodītēm. Lodītes strauji palielinās līdz 0,5 centimetriem diametrā, tad atkal kļūst mīkstas, pēc tam noripo kā lāses šķīvīša lejasdaļā un no jauna kļūst par gāzveida vielu. Tādas lodītes var pat ēst, ja paspēj notvert mirklī, pirms tās sadalās.

—  Bet no kā ir izgatavotas paša lidojošā šķīvīša sienas?

—  Tās ir izaudzētas.

—  Izaudzētas? — es neticīgi pārjautāju.

—   Nu ko tu atkal brīnies — tā vietā, lai uzmanīgi padomātu. Daudzi cilvēki traukos audzē īpašu sēni, kas ūdeni padara garšīgu un nedaudz skābenu. Šī sēne pieņem tā trauka formu, kurā tiek audzēta. Šī sēne, starp citu, ir ļoti līdzīga lidojošajam šķīvītim, arī tai ir dubultsieniņas. Ja šim sēnes ūdenim pievienotu vēl vienu mikroorganismu, notiktu sacietēšana. Taču šo tā saucamo mikroorganismu var izstrādāt, pareizāk sakot — radīt vienīgi ar smadzeņu darbību. Nu, it kā radīt ar spilgtu iztēli.

—  Tu vari to izdarīt?

—  Jā, taču ar maniem pūliņiem vien nepietiks. Vajadzīgi vairāki desmiti cilvēku ar tādām pašām spējām, un tas jādara apmēram gadu.

—  Vai uz mūsu Zemes ir viss, kas nepieciešams, lai radītu vai, kā tu saki — izaudzētu šādu lidojošo šķīvīti un mikroorganismus?

—  Protams, ka ir. Uz Zemes ir viss, kas ir Kosmosā.

—  Bet kā šos mikroorganismus ievietot šķīvīša sieniņu iekšpusē, ja tie ir tik mazi, ka nav redzami?

—  Kad izaudzēta virsējā sieniņa, tā pati piesaista mikroorganismus un savāc tos lielā daudzumā — kā strops pievilina bites. Taču arī šeit nepieciešams vairāku desmitu cilvēku gribasspēks. Bet kāda nozīme par to visu runāt vēl sīkāk, ja jūs tik un tā nespēsit to izaudzēt? Jums nav tādu cilvēku — ar attiecīgu gribasspēku, intelektu un zināšanām.

—  Vai tad tu nekādi nevari palīdzēt?

—  Varu.

—  Tad izdari to!

—  Es jau izdarīju.

—  Ko tu izdarīji? — es nesapratu.

—  Es pastāstīju tev, kā jāaudzina bērni. Un pastāstīšu vēl. Tu savukārt to pastāstīsi citiem cilvēkiem. Daudzi sapratīs, un viņu bērniem, kuri audzināti šādā veidā, būs tāds intelekts, zināšanas un gribasspēks, kas ļaus radīt ne tikai vienkāršu lidojošo šķīvīti, bet gan kaut ko daudz nozīmīgāku…

—  Anastasija, kā tu zini visu par lidojošo šķīvīti?

—  Viņi šeit nolaidās, un es, nu, varētu teikt, palīdzēju saremontēt šķīvīti.

—  Viņi ir daudz gudrāki par mums?

—  Nepavisam ne. Līdz cilvēkam viņiem vēl ir ļoti tālu, viņi baidās no cilvēka, netuvojas tam, lai gan ir ļoti ziņkārīgi. Sākumā viņi arī no manis baidījās. Domu paralizatorus pavērsa pret mani. Bozās. Mēģināja sabaidīt, vismaz pārsteigt. Es ar grūtībām viņus nomierināju un samīļoju.

—  Kā tad nav gudrāki, ja spēj to, ko cilvēks vēl nevar?

—   Kas tur pārsteidzošs? Bites arī no dabas materiāliem veido neiedomājamas konstrukcijas ar ventilācijas un apsildes sistēmu, taču tas nebūt nenozīmē, ka tām ir augstāks intelekts nekā cilvēkam. Visumā neviens nav stiprāks par cilvēku. Vienīgi Dievs.

Smadzenes — superkompjuters

Mani ļoti ieinteresēja iespēja radīt lidojošo šķīvīti. Ja pārvietošanās principu aplūko tikai kā hipotēzi, tad arī tā ir pilnīgi jauna. Taču lidojošais šķīvītis ir sarežģīts mehānisms un mums, Zemes iemītniekiem, tas nebūt nav pirmās nepieciešamības priekšmets.

Tādēļ man gribējās dzirdēt kaut ko tādu, kas būtu saprotams uzreiz. Lai šim «kaut kam» nevajadzētu īpaši izcilus zinātnieku prātus, lai to uzreiz varētu likt lietā praktiskajā dzīvē, nesot labumu visiem cilvēkiem. Lūdzu Anastasiju atrisināt kādu mūsu šodienas sabiedrībai aktuālu problēmu. Viņa piekrita, taču pirms tam lūdza:

—  Tu to vismaz kaut kā raksturo. Kā gan es varu atrisināt problēmu, nezinot, ko tu gribi?

Sāku domāt, kas šobrīd ir īpaši aktuāls, un prātā ienāca uzdevuma noteikumi:

—  Zini, Anastasija, mūsu lielpilsētās īpaši aktuāla ir vides piesārņotības problēma. Gaiss tur tāds, ka nav ko elpot.

—  Jūs taču paši to piesārņojat!

—  Zināms, ka paši. Tu paklausies tālāk un nefilozofē par to, ka vajadzētu vairāk koku, lai gaiss būtu tīrāks, un tā tālāk. Par pamatu ņem visu to, kas ir, un izdomā veidu, kā panākt, lai lielajās pilsētās gaiss kļūtu tīrāks par kādiem 50 procentiem un lai šim nolūkam nebūtu jātērē valsts nauda. Un lai tas, ko tu izdomāsi, būtu visracionālākais no visiem iespējamiem variantiem, lai to varētu, ieviest nekavējoties un lai tas būtu saprotams man un pārējiem cilvēkiem.

—  Mēģināšu, — atbildēja Anastasija, — vai tu visus noteikumus nosauci?

Pūlējos vēl kaut kā sarežģīt uzdevumu, apjauzdams, ka viņas prāts un spējas sniedzas daudz augstāk un ir lielākas par tām, kādas pieļauj mūsu cilvēciskā saprāta priekšstati. Tādēļ piebildu:

—  Un lai tas, ko tu izdomāsi, arī peļņu dod.

—  Kam?

—  Man un, protams, arī valstij. Tu dzīvo Krievijas teritorijā, tātad — visai Krievijai.

—  Tas nozīmē naudu?

—  Jā.

—  Un daudz?

—  Peļņa, Anastasija, nekad nevar būt pa lielu, naudas nekad nav par daudz. Man vajag tik daudz, lai segtu šīs ekspedīcijas izdevumus un vēl vienu varētu sarīkot, bet Krievijai…

Es kļuvu domīgs … Kā būtu, ja kaut kādā veidā mēģinātu Anastasiju materiāli ieinteresēt ar mūsu civilizācijas labumiem? Pajautāju:

—  Vai tu pati sev neko nevēlies?

—  Man ir viss, — viņa atbildēja.

Un pēkšņi man radās ideja — es sapratu, kā varētu viņu ieinteresēt.

— Zini, Anastasija, lai tavs izgudrojums nes tik lielu peļņu, ka visi tavi iemīļotie mazdārziņu īpašnieki varētu saņemt sēklas bez maksas, vismaz ar atlaidēm.

—   Lieliski! — iesaucās Anastasija. — Cik tu to labi izdomāji! Es tūdaļ pārlūkošu iespējamos variantus, ja tev tas ir viss. Kā man tas patīk! Varbūt tu vēl ko gribi piebilst?

—  Nē, pagaidām pietiks.

Jutu, ka viņu iedvesmojusi gan pati ideja, gan īpaši iespēja dārzkopjus ar sēklām apgādāt bez maksas.

Tomēr tobrīd biju pilnīgi pārliecināts, ka gaisa attīrīšanas problēma nav atrisināma, pretējā gadījumā to jau būtu izdarījušas mūsu zinātniskās pētniecības iestādes.

Anastasija enerģiski, nevis mierīgi kā parasti, apgūlās zālē un atmeta rokas. Puspa- vērto plaukstu pirkstgali bija vērsti augšup. Pirksti te sakustējās, te norima. Skropstas ik pa brīdim notrīsēja.

Tā viņa gulēja apmēram divdesmit minūtes, pēc tam atvēra acis, piecēlās sēdus un sacīja:

—  Noteicu. Bet kāds murgs sanāca…

—  Ko noteici, kas tev sanāca?

—    Vislielāko ļaunumu nodara jūsu tā saucamās mašīnas. Lielajās pilsētās to ir tik daudz, un katra izdala kaitīgas smakas, organismam kaitīgas vielas. Visbīstamākais ir tas, ka šīs vielas sajaucas ar augsnes daļiņām -jeb — kā jūs sakāt — putekļiem un iekļūst

pilnīgi visur. Mašīnu kustība paceļ putekļus gaisā, cilvēki ieelpo šo drausmīgo maisījumu. Putekļi izklīst, nosēžas uz zāles, uz kokiem, pārklāj visu apkārtni. Tas ir ļoti slikti.

—  Protams, ka slikti. To mēs jau tāpat visi zinām, tikai neviens tur neko nevar izdarīt. Laistāmās mašīnas netiek galā. Tu, Anastasija, neesi atklājusi absolūti neko jaunu, neesi izdomājusi oriģinālu attīrīšanas metodi.

—  Esmu tikai konstatējusi galveno ļaunuma avotu, tūlīt sākšu analizēt un domāt. Man tagad jākoncentrējas uz ilgu laiku, varbūt pat uz stundu, jo ar šādām problēmām nekad neesmu nodarbojusies. Lai tev nekļūtu garlaicīgi, paklaiņo pa mežu vai arī…

—  Tu domā vien. Es pats sev atradīšu nodarbošanos.

Ui Anastasija pilnībā iegrima sevī. Kad pēc stundas atgriezos no pastaigas pa mežu, atradu viņu, kā man šķita, neapmierinātu ar sevi, tādēļ sacīju:

—Redzi, Anastasija, te nu arī tavas smadzenes nespēj neko līdzēt. Tu tikai nepārdzīvo: daudzi mūsu zinātniskie institūti strādā ar šo problēmu, bet arī tie, tāpat kā tu, tikai konstatē piesārņotības faktu. Nekādu risinājumu arī viņiem pagaidām nav.

Vina kā atvainodamās teica: >

—  Pārskatīju, manuprāt, visus iespējamos variantus, bet — lai ātri un par 50 procentiem — tas nu man nekādi nesanāk.

Kļuvu uzmanīgs — tātad kaut kādu risinājumu viņa tomēr ir atradusi.

—   Par cik procentiem tev sanāk? — apjautājos.

Viņa nopūtās:

—  Drusku pietrūkst. Man sanāk 30—40 procenti.

—  Ko?! — nenoturējos neiesaucies.

—  Par maz, vai ne? — Anastasija pārjautāja.

Man mirklī kļuva sausa rīkle, jutu — viņa nemelo, nepārspīlē vai tīši samazina minēto skaitli. Cenzdamies apspiest satraukumu, teicu:

—  Labi, mainīsim noteikumus. Lai būtu 38 procenti. Ātrāk stāsti, ko tu izdomāji.

—  Jāpanāk, lai visas mašīnas ne tikai saceltu putekļus, bet arī savāktu tos.

—  Kā to izdarīt? Pasaki labi žigli!

—  Kā sauc to, kas mašīnām ir priekšā — tāds izvirzīts?

—  Bampers, — es viņai palīdzēju.

—  Tātad — bampers. Tā iekšienē vai zem tā vajag pierīkot kārbiņu ar caurumiņiem augšējā daļā. Arī aizmugurē jābūt īpašiem caurumiņiem, pa kuriem gaisu izvadīt. Mašīnai braucot, putekļainais, kaitīgais gaiss pa caurumiņiem ieplūst, iekšpusē attīrās un pa aizmugurējiem caurumiņiem, jau attīrīts par 20 procentiem, izplūst ārā.

—  Un kur tad tavi 40 procenti?

—  Tagad šie putekļi uz ceļiem nekādā veidā netiek savākti, bet, izmantojot šādu paņēmienu, to kļūs aizvien mazāk un mazāk, jo tos savāks ik dienas un visur. Es aprēķināju — pēc mēneša ar šādu kārbiņu palīdzību, ja tās uzstādīs pilnīgi visām mašīnām, netīro putekļu daudzums samazināsies par 40 procentiem. Tālāk gan piesārņotības procents vairs nesamazinās, jo pastāv arī citi faktori.

—  Kādiem jābūt kārbiņu izmēriem, kam tajās jāatrodas, cik caurumiņiem jābūt un kādā attālumā citam 1x0 cita?

—  Vladimir, varbūt tu vēl gribēsi, lai tieši es tās pieskrūvēju katrai automašīnai?

Tā bija pirmā reize, kad pamanīju, ka Anastasijai piemīt arī humora izjūta. Sāku smieties, iedomājoties, kā Anastasija skrūvē pie automašīnām savas kārbiņas. Arī viņa iesmējās, sapriecājusies par manu jautrību, un sāka griezties norā.

Ideja tiešām bija vienkārša, bet viss pārējais — tīri tehniska lieta. Pats, 11u jau bez Anastasijas palīdzības, iedomājos, kā tas viss varētu būt: galvenās administrācijas rīkojums, ceļu policijas kontrole, filtru nomaiņa tehniskās apkopes un degvielas uzpildes stacijās. Veco filtru nodošana, kontroles taloni un tā tālāk.

—  Pagaidi, — es atkal uzrunāju joprojām virpuļojošo Anastasiju, — tajās kārbiņās — kam tur jābūt iekšā?

—  Kārbiņās… kārbiņās… Tu pats arī mazliet padomā. Tas taču pavisam vienkārši, — viņa atbildēja, turpinādama griezties.

—  Bet no kurienes radīsies nauda?— es atkal uzdevu jautājumu.

—  Kā — no kurienes? Tu prasīji, lai ideja būtu vis… vis… visracionālākā — un tādu es arī izdomāju. To liks lietā visās pasaules lielpilsētās, un visa pasaule Krievijai maksās par šo ideju, maksās tik daudz, ka pietiks bezmaksas sēklām. Tev arī pietiks. Tikai saņemt Iii to varēsi ar īpašiem noteikumiem.

Tobrīd es nepievērsu uzmanību viņas sacītajam par īpašajiem noteikumiem, bet turpināju precizēt ko citu:

—  Tātad patentēt vajadzēs? Kurš gan brīvprātīgi maksās?

—  Kāpēc tad nemaksās? Maksās. Es tūlīt procentus noteikšu. No šo kārbiņu ražošanas Krievijai tiks 2, tev — 0,01 procenti.

—  Kāda jēga tam, ka tu nosaki procentus? Ir jomas, kurās tu esi gana stipra, taču biznesā — pilnīgs profans. Neviens brīvprātīgi nemaksās. Pat pēc noslēgtajiem līgumiem ne vienmēr maksā. Ja vien tu zinātu, cik daudz pie mums ir nemaksātāju! Arbitrāžas tiesas pārslogotas. Tu zini, kas ir arbitrāža?

—  Aptuveni. Taču šajā gadījumā maksās kārtīgi. Tie, kuri atteiksies, izputēs. Tikai godīgie zels un plauks.

—  Kāpēc gan lai viņi izputētu? Tu ar reketu nodarbosies, vai?

—  Ko vēl neizdomāsi… Ir nu gan… Viņi paši, pareizāk sakot, apstākli sakritīs tā, ka viņi izputēs.

Man it kā zvīņas nokrita no acīm. Ja ņem vērā to, ka Anastasija nespēj melot, un, kā viņa pati teica, Dabas mehānismi neļauj viņai kļūdīties… tātad, pirms izdarīt tamlīdzīgus paziņojumus, viņai savās smadzenēs bir ja jāapstrādā ļoti plaša informācija, jāveic milzīgi matemātiskie aprēķini, turklāt — ņemot vērā arī attiecīgos projektā iesaistīto cilvēku psiholoģiskos faktorus. Runājot mūsu valodā, viņa bija ne vien atrisinājusi grūto piesārņotā gaisa attīrīšanas uzdevumu, bet arī sastādījusi prognozes biznesa plānam. Un tas viss tika paveikts nepilnās pusotrās stundās. Nolēmu noskaidrot atsevišķas detaļas, tādēļ pajautāju:

—  Saki, Anastasija, vai tu izdarīji galvā kaut kādus aprēķinus, pirms nosauci gaisa attīrīšanas procentu un peļņas procentus no tavu kārbiņu ražošanas, filtru nomaiņas un tā tālāk?

—  Tika izdarīti vissīkākie aprēķini, un ne tikai ar smadzeņu palīdzību vien…

—  Stop! Paklusē. Ļauj man izteikt savu domu. Saki, lūdzu, vai tu spētu sacensties ar kādu kompjūteru? Nu, teiksim, ar japāņu vai amerikāņu.

—  Man tas nav interesanti, — viņa atteica un piebilda: — Tas taču ir primitīvi un kaut kā pazemojoši. Sacensties ar kompjūteru — tas ir tas pats kā… nu, kā tev paskaidrot ar saprotamu piemēru?… Tas ir tāpat, kā kad sacenstos ar rokas vai kājas protēzi, im pat tad — ne ar visu protēzi, bet tikai ar tās daļu. Kompjūteram trūkst galvenā. Un galvenais ir jūtas.

Es sāku pierādīt pretējo, pastāstot, kā pie mums cilvēki, kuri tiek uzskatīti par ļoti gudriem un sabiedrībā tiek cienīti, ar kompjūteru spēlē šahu. Taču, kad ne šis, ne citi argumenti viņu nepārliecināja, sāku lūgt, lai viņa to izdara man un citiem par prieku, pierādot cilvēka smadzeņu neierobežotās iespējas. Viņa piekrita, un es precizēju:

—   Tātad es varu oficiāli paziņot par tavu gatavību sacensties uzdevumu risināšanā ar japāņu superkompjūteru?

—  Kāpēc tieši ar japāņu? — pārjautāja Anastasija.

—  Tāpēc, ka tos uzskata par labākajiem pasaulē.

—  Ak tā? Labāk jau ar visiem vienlaikus, lai pēc tam tu nelūgtu mani vēlreiz noņemties ar tik garlaicīgu lietu.

—  Brīnišķīgi, — es nopriecājos, — lai notiek — ar visiem, mums tikai uzdevums jānoformulē.

—  Labi, — piekrita Anastasija, — taču vispirms, lai uzdevuma formulēšanai laiku nešķiestu veltīgi, kompjūters varētu atrisināt to uzdevumu, ko tu uzdevi man. Lai apstiprina vai noraida manus aprēķinus. Ja noraidīs, lai dod savus. Dzīve, cilvēki — tie tad lai izšķir, kam taisnība.

—  Lieliski, Anastasija! Malacis! Tas ir konstruktīvi. Bet cik, tavuprāt, laika vajadzētu šā uzdevuma atrisināšanai? Domāju, ka pusotras stundas, kā tev, kompjūteriem būs par maz. Dosim trīs mēnešus.

—  Lai būtu trīs.

—  Par tiesnešiem lai piesakās visi, kas vēlas. Ja to būs daudz, neviens savtīgu iemeslu dēļ nevarēs ietekmēt novērtējumu.

—  Lai nu tā būtu. Man tomēr vēl gribētos ar tevi parunāt, par bērnu audzināšanu…

Anastasija bērnu audzināšanu uzskatīja par pašu galveno un par to vienmēr runāja ļoti labprāt. Mana ideja par sacensību ar kompjūteru neizraisīja viņā īpašu interesi. Es tomēr priecājos, ka panācu viņas piekrišanu, un nolēmu aicināt kompjūteru ražotājfirmas piedalīties šajā sacensībā. Vēl tikai vajadzēja izdarīt dažus precizējumus, tādēļ jautāju Anastasijai:

—  Kādu balvu dosim uzvarētājam?

—  Man neko nevajag, — viņa atbildēja.

—   Kāpēc tu par sevi? Vai esi absolūti pārliecināta par uzvaru?

—  Protams, es taču esmu cilvēks.

—   Nu, labi. Tomēr — ko tu vari piedāvāt firmai, kas iegūs nākamo vietu aiz tevis?

—   Es viņiem ieteikšu, kā uzlabot viņu primitīvo kompjūteru.

—  Norunāts!

«Viņā bija dzīvība, un dzīvība bija cilvēku gaisma»

(Jāņa evaņģēlijs)

Reiz pēc mana lūguma Anastasija aizveda mani apskatīt Skanošo Ciedru, par kuru bija stāstījuši viņas vectēvs un vecvectēvs. Netālu no kādas meža pļaviņas es to ieraudzīju. Apmēram 40 metrus augstais koks nedaudz pacēlās pāri blakus augošajiem, taču galvenā atšķirība bija tā, ka šā koka zaru vainags it kā staroja, radot ap sevi oreolu, līdzīgu tam, kādus pareizticīgo svētbildēs attēlo ap svēto galvām. Šis oreols nebija vienmērīgs, tas pulsēja. Visaugstākajā punktā izveidojies stars ietiecās debesu bezgalībā. Skats mani apbūra un pilnīgi paņēma savā varā.

Paklausot Anastasijas ieteikumam, es piespiedu plaukstas pie koka stumbra mi saklausīju tādu kā dūkoņu mi vieglu sprakšķēšanu. Šīs skaņas varēja salīdzināt ar tām, kādas dzirdam, atrodoties zem augstsprieguma elektrības līnijas, tikai daudz skanīgākas.

— Es pati nejauši atradu veidu, kā ciedra enerģiju atgriezt Kosmosā, lai pēc tam izkliedētu uz Zemes, — pavēstīja Anastasija. — Redzi, koka miza vairākās vietās ir nobrāzta. Te lāčumāte rāpās, es ar grūtībām viņu piespiedu uznest mani augšā līdz pirmajiem zariem. Ieķēros skausta spalvās, viņa rāpjas un rēc, rāpjas un rēc. Tā tiku līdz pirmajiem zariem. Pa zariem nokļuvu līdz pašai galotnei. Divas dienas nosēdēju augšā un ko tikai neizdomājoši glāstīju koku, kliedzu uz augšu — nekas nelīdzēja. Vectētiņš un vecvectētiņš atnāca. Vari iedomāties, kas te notika? Stāv abi lejā, rājas uz mani un pieprasa, lai kāpju zemē. Es savukārt pieprasu, lai pastāsta man, kas ar ciedru darāms. Viņi nesaka. Taču jūtu, ka zina. Vectētiņš ir viltīgs: gribēja piemānīt mani — solījās palīdzēt tikt galā ar kādu sievieti, ar kuru es nekādi nevaru rast kontaktu. Es viņai loti gribu palīdzēt. Agrāk vectētiņš tikai dusmojās, ka es šai sievietei tik daudz laika veltu, bet citas lietas nedaru. Taču es zināju, ka viņš nespēs man palīdzēt, jo vecvectētiņš — slepus no vectētiņa — divas reizes pūlējās to izdarīt, bet arī viņš nevarēja. Vēlāk vectētiņš pagalam sanervozējās, paņēma rokās žagaru un skraida ap ciedru, per koku un kliedz, ka es esot pati lielākā nejēga ģimenē, ka darbojos pretēji loģikai, gudrus padomus vērā neņemu, ka viņš audzinās mani ar žagariem pa dibenu. Un visu laiku vicina žagaru pa gaisu. Vajag taču kaut ko tādu izdomāt! Pat vecvectēvs sāka smieties. Es arī skaļi smējos. Tad arī nejauši nolauzu galotnes zaru, bet no tā nāk starojums! Izdzirdu vecvectēva balsi — ļoti nopietnu, lūdzošu un pavēlošu vienlaikus: «Neaiztiec, mazmeitiņ, vairs neko, ļoti uzmanīgi rāpies lejā. Tu jau visu esi izdarījusi.» Es paklausīju im norāpos lejā. Vecvectēvs mani klusējot apskāva, pats dreb un rāda uz ciedru, bet tam aizvien jauni un jauni zari sāk starot. Pēc tam radās debesīs uzejošais stars. Vectēvs paskaidroja, ka tas ir tai vietā, kur es kliedzu augšup. Vectēvs teica, ka tad, ja es būtu pieskārusies mirdzošajam staram, kurš nāca no lauzuma vietas, manas smadzenes ietu bojā šīs milzīgās, ilgi krātās enerģijas un informācijas eksplozijā. Tieši tā gājuši bojā mans tētis im māmiņa…

Anastasija brīdi klusēja, tad turpināja savu stāstu:

— Viņi arī bija atklājuši tādu pašu Skanošo Ciedru. Tikai māmiņa visu nedaudz citādāk darīja, jo nezināja. Viņa uzkāpa blakus augošajā mazākajā kokā, pasniedzās līdz Skanošā Ciedra zemākajam zaram un nolauza to, nejauši apstarojot sevi. Zars bija vērsts uz leju, un stars iegāja zemē. Tas ir ļoti slikti, ļoti kaitīgi, kad tāda enerģētika nokļūst zemē… Kad atnāca tētis, viņš ieraudzīja šo staru un māmiņu, kura tā arī bija palikusi karājamies, ar vienu roku stingri ieķērusies parastajā ciedrā. Otrā rokā viņa turēja nolauzto Skanošā Ciedra zaru. Tētis acīmredzot visu saprata. Viņš uzrāpās Skanošajā Ciedrā līdz pašai galotnei. Vectēvs un vecvectēvs redzēja, kā viņš lauž augšējos zarus, taču tie nesāka starot. Turpretī apakšējie iegaismojās aizvien vairāk un vairāk. Vecvectēvs sacīja, ka tētis sapratis: vēl mazliet — un viņš vairs nekad nevarēs nokāpt lejā, taču augšupejošā stariņa, pulsējošā starojuma, joprojām nebija un nebija, tikai aizvien vairāk un vairāk tievu stariņu raidīja savu starojumu lejup. Augšupejošais stars parādījās, kad tētis nolauza lielu augšupvērstu zaru koka galotnē. Kad stars beidzot uzliesmoja, tētis vēl spēja atlaist vaļā rokas, un stars no zara lūzuma vietas ietiecās debesīs, pēc tam radās pulsējošs oreols. Vecvectēvs teica, ka tēva smadzenes viņa dzīves pēdējā mirklī spējušas uzņemt milzīgo enerģijas un informācijas plūsmu, ka viņam kaut kādā nesaprotamā veidā izdevies atbrīvot savas smadzenes no agrāk uzkrātās informācijas, tāpēc arī izdevies iegūt mirklīti laika, lai paspētu pirms eksplozijas palaist vaļā rokas un pavērst zaru augšup.

Anastasija ar plaukstām noglāstīja ciedru, piekļāva vaigu pie stumbra im it kā pamira, smaidot ieklausīdamās koka skanēšanā.

—  Anastasija, vai ciedru riekstu eļļas ārstnieciskās īpašības ir stiprākas vai vājākas par Skanošā Ciedra koksnes gabaliņiem?

—  Tās ir tādas pašas. Ja riekstus ievāc noteiktā laikā un ar īpašu attieksmi pret ciedru. Kad koks pats atdod riekstus.

—  Vai tu zini, kā tas jādara?

—  Jā, zinu.

—  Izstāstīsi?

—  Labi. Izstāstīšu.

Jāmaina pasaules uzskats

Pajautāju Anastasijai, kas tā par sievieti, kuras dēļ viņai ar vectēvu izcēlies konflikts, kāpēc viņa nekādi nespēj rast kontaktu ar šo sievieti un kādēļ tas viņai vajadzīgs.

—  Saproti, — savu stāstījumu iesāka Anastasija, — kad divi cilvēki apvieno savas dzīves, ir ļoti svarīgi, lai viņi garīgi tiektos viens pēc otra. Diemžēl viss parasti sākas ar fizisko tieksmi. Piemēram, tu ieraugi skaistu meiteni, tu vēlies tuvību ar viņu. Cilvēku, viņa dvēseli tu vēl neesi ieraudzījis. Ļaudis bieži vien savieno savus likteņus, vienīgi miesisko vēlmju mudināti. Šī vēlme vai nu ātri pāriet, vai arī pievēršas citam objektam. Kas pēc tam saista cilvēkus?…

Atrast garīgi radniecīgu cilvēku, ar kuru kopā var iemantot īstu laimi, nemaz nav pārlieku sarežģīti, taču jūsu tehnokrātiskajā pasaulē ir virkne šķēršļu. Tā sieviete, ar kuru pūlos rast kontaktu, dzīvo lielā pilsētā, regulāri brauc uz vienu un to pašu vietu. Droši vien uz darbu. Tur vai arī ceļā viņa pastāvīgi satiek sev garīgi tuvu cilvēku, ar kuru būtu patiesi laimīga, bet galvenais — viņiem piedzimtu bērns, kas spētu dot pasaulei daudz laba. Tādēļ, ka viņi to radītu tādā pašā dvēseliska pacēluma brīdī, kā to izdarījām mēs. Taču šis vīrietis nekādi nevar saņemties un izskaidroties ar sievieti. Viņa pati arī pie tā ir daļēji vainīga. Iedomājies: viņš raugās viņas sejā un it kā saskata savas dvēseles izredzēto, taču viņa, tiklīdz sajūt sev pievērsto skatienu, tūdaļ saspringst, svārķeļus it kā nejauši pavelk uz augšu. Un tālāk tādā pašā garā. Šim vīrietim tūdaļ rodas fiziska tieksme, taču viņš šo sievieti vai nu pārāk maz pazīst, vai arī vispār viņi nav pazīstami. Tad nu viņš, fiziskās tieksmes vadīts, dodas pie citas, ar kuru ir labāk pazīstams, kura viņam pieejamāka.

Es vēlos šai sievietei «pateikt priekšā», kas viņai darāms, taču netieku klāt, nekādi nevaru piekļūt. Viņas smadzenes ne uz mirkli neatveras informācijas apzināšanai. Tās pilnīgi nodarbinātas ar sadzīviskām problēmām. Iedomājies tikai: reiz es viņai veselu diennakti sekoju. Tas bija briesmīgi! Vectētiņš pēc tam mani rāja, ka par maz strādāju ar dārziņu kopējiem un vispār — pārlieku sadrumstaloju spēkus, lienu ne savā sfērā. Pamostas šī sieviete no rīta, un tūdaļ pirmā doma — nevis priecāties par jaunas dienas sākšanos, bet gan — kā paēst. Jūtas sarūgtināta, ka nav kāda produkta, pēc tam bēdājas, ka nav kaut kā no tā, ar ko jūs no rītiem smērējaties: varbūt krēma, varbūt krāsu. Viņa nemitīgi domā, kā to visu dabūt. Mūžīgi nokavējas un pastāvīgi skrien, domājot, ka tikai bez viņas neaiziet te viens, te otrs transportlīdzeklis.

Tajā vietā, kurp viņa parasti dodas, viņas smadzenes vispār ir pārslogotas. Nu, kā tev to labāk izskaidrot? Manuprāt, ar visādiem niekiem. No vienas puses, tam ārēji vajadzētu padarīt viņas sejas izteiksmi lietišķu, pildot kaut kādus pienākumus. Taču viņa tajā pašā laikā domā arī par kaut kādu savu paziņu vai draudzeni. Dusmojas uz viņu. Vienlaikus vēl ieklausās, ko citi runā. Un, iedomājies, tā dienu no dienas, dienu no dienas. Kā uzvilkta.

Atgriežoties mājās, kad citi redz, izliekas par gandrīz vai laimīgu sievieti, bet pati atkal domā par krāsām, pēta veikalos apģērbus. Un pirmām kārtām tādus, lai atsegtu savus pavedinošos jaukumus, uzskatot, ka no tā atkarīgs kāds brīnums, lai gan viņas gadījumā viss notiek tieši otrādi. Viņa atgriežas mājās, sāk visu uzkopt. Domā, ka atpūšas, kad blenž tā saucamajā televizorā, noņemas ar vakariņu gatavošanu un, galvenais, par kaut ko labu domā tikai īsu mirkli. Liekas gultā un atkal nododas savām problēmām. Ja viņa kaut uz brītiņu šajā dienā pacenstos nedomāt par tām, bet padomātu par…

— Pagaidi, Anastasija, paskaidro man, kādu tu redzi viņas ārējo veidolu, un par ko viņai būtu jādomā brīdī, kad līdzās ir šis vīrietis? Kas viņai jādara, lai viņš iedrošinātos runāt par savām jūtām?

Anastasija visu izskaidroja sīki un smalki. Es šeit minēšu, manuprāt, galveno.

—   Kleitai jābūt nedaudz pāri ceļgaliem, bez dekoltējuma, ar baltu apkaklīti. Pašai — gandrīz bez kosmētikas. Ar interesi jāieklausās šā cilvēka vārdos.

—   Tik vien, — es atteicu, izdzirdis šo vienkāršo skaidrojimiu.

Uz to Anastasija piezīmēja:

—  Aiz šīm vienkāršajām lietām slēpjas daudz kas. Lai viņa izvēlētos tieši tādu tērpu, citādi uzkrāsotos un ar patiesu interesi paskatītos uz otru cilvēku, ir jāmaina pasaules uzskats.

Nāves grēks

—  Man vēl jāpastāsta tev, Vladimir, par noteikumiem, kuri tev būs jāievēro, lai saņemtu naudu bankās, kad tās būs daudz tavos kontos…

—  Rīmā, Anastasija, tā ir patīkama procedūra, — es atbildēju. Taču no dzirdētā bezmaz vai eksplodēju…

Spriediet paši, jo viņa izklāstīja, lūk, ko:

—  Lai bankā saņemtu tavā kontā esošo naudu, tev būs jāievēro šādi noteikumi: vispirms — trīs dienas pirms naudas izņemšanas tu nedrīksti lietot alkoholiskos dzērienus. Kad atnāksi uz banku, tās galvenā atbildīgā amatpersona ar jums zināmo ierīču palīdzību vismaz divu liecinieku klātbūtnē pārbaudīs, vai esi šo noteikumu ievērojis. Ja tas būs ievērots, tev nāksies izpildīt otro: tās pašas atbildīgās amatpersonas un abu liecinieku klātbūtnē izdarīt ne mazāk kā deviņus pietupienus…

Kad viņas teikto vārdu jēga vai, pareizāk sakot, bezjēdzība nonāca līdz manai apziņai, es pielēcu kājās, arī viņa piecēlās. Neticēju savām ausīm, tādēļ pārjautāju:

—  Mani vispirms pārbaudīs, vai neesmu lietojis alkoholu, bet pēc tam vēl arī abu liecinieku klātbūtnē jāizdara pietupieni vismaz deviņas reizes, vai tā?

—  Jā, — atbildēja Anastasija, — par katru pietupienu tev izsniegs summu — ne lielāku par vienu miljonu jūsu rubļu atbilstoši to pašreizējai vērtībai.

Mani pārņēma niknums, dusmas un sašutums:

—   Kāpēc tu tā teici? Kāpēc? Man bija tik labi. Es tev noticēju. Sāka likties, ka daudzējādā ziņā tev ir taisnība, ka tavos secinājumos ir loģika. Bet tu… Tagad esmu pilnīgi pārliecināts, ka tu esi šizofrēniķe, meža muļķe, vājprātīgā! Tu visu labo nosvītroji ar saviem pēdējiem izteikumiem. Tajos ir pilnīgs jēgas un kaut jel kādas loģikas trūkums. Ne vien es, bet jebkurš normāls cilvēks tev pateiks to pašu. Ha… Varbūt tu gribēsi, lai es arī grāmatā visus šos noteikumus izklāstu?

—  Jā.

—  Nu, pavisam traka! Bankām tu arī dosi tādu rīkojumu vai izdosi pavēli?

—  Nē. Viņi izlasīs grāmatā, un katrs baņķieris ar tevi tā rīkosies. Citādi viņus gaida izputēšana.

—  Ak Dievs!!! Un es jau trešo dienu klausos šo būtni? Varbūt tu gribi, lai arī bankas atbildīgā amatpersona kopā ar mani taisa pietupienus liecinieku klātbūtnē?

—  Nebūtu slikti arī viņam, ne tikai tev. Tas dotu lielu labumu, taču viņiem es neizvirzīju tik stingrus noteikumus kā tev.

—  Tātad tu tikai mani vienu tādā veidā aplaimoji? Vai tu iedomājies, par kādu apsmieklu mani padari? Lūk, kādu izpausmi gūst trakās vientuļnieces mīlestība! Bet tev nekas nesanāks, neviena banka nepiekritīs mani apkalpot ar šādiem noteikumiem, vienalga, cik situāciju tu modelētu. Re, kā sasap- ņojusies… Pati vari tepat taisīt pietupienus, cik tīk, stulbene tāda.

—  Bankas piekritīs un pat bez tavas ziņas atvērs kontus — tiesa, vienīgi tās bankas, kuras grib godīgi strādāt, un ļaudis noticēs im nāks pie viņiem, — Anastasija palika pie sava.

Manī arvien vairāk un vairāk krājās niknums un sašutums. Es sāku Anastasijai veltīt, maigi izsakoties, rupjus vārdus…

Viņa stāvēja, piespiedusi muguru pie koka, nedaudz pieliekusi galvu. Viena roka piespiesta pie krūtīm, ar otru — gaisā paceltu — viņa izdarīja vieglus mājienus. Es jau pazinu šo žestu. Viņa to atkārtoja ikreiz, kad centās nomierināt apkārtējo dabu, lai man nebūtu bail, un es sapratu, kādēļ viņa to darīja šoreiz.

Katrs aizvainojošs vai rupjš Anastasijai adresēts vārds viņai cirta kā ar pātagu, liekot augumam nodrebēt.

Es apklusu. Atkal apsēdos zālē, aizgriezos prom no Anastasijas, nolēmis, ka tūlīt nomierināšos un došos uz upes krastu, bet ar Anastasiju vairs pat nerunāšu. Taču, kad aiz muguras izdzirdu viņas balsi, jutos pārsteigts: tajā nesaklausīju ne aizvainojumu, ne pārmetumus.

— Saproti, Vladimir, visu slikto, kas notiek ar cilvēku, viņš pats ir izraisījis, pārkāpdams garīgās esības likumus un saraudams saites ar Dabu. Tumšie spēki cenšas piesaistīt cilvēkus ar jūsu tehnokrātiskās sadzīves acumirklīgo pievilcību, cenšas piespiest nedomāt par vienkāršām patiesībām, dabas likumiem, baušļiem, kas Bībelē izklāstīti. Tas viņiem bieži vien izdodas. Viens no cilvēka nāves grēkiem ir augstprātība. Šim grēkam pakļauta lielākā daļa cilvēku. Nesākšu tev skaidrot tā milzīgo pazudinošo spēku. Kad atgriezīsies un gribēsi visu noskaidrot, tu pats to sapratīsi vai arī uzzināsi ar citu, gaišāku cilvēku palīdzību, kuri paši atnāks pie tevis. Tagad tikai pateikšu to, ka tumšie spēki kā pretstats Gaišajiem ik brīdi pūlas, lai cilvēks netiktu vaļā no šā grēka, un nauda ir viens no instrumentiem, kas palīdz to panākt. Viņi to ir izdomājuši. Nauda ir kā augstsprieguma zona. Tumšie spēki lepojas ar savu izgudrojumu, šā izgudrojuma dēļ pat uzskata sevi par spēcīgākiem salīdzinājumā ar Gaišajiem spēkiem. Gadu tūkstošiem pastāv šī pretspēku cīņa, un cilvēks ir tās centrā. Taču es negribu, lai tu būtu pakļauts šim grēkam, bet vienlaikus arī saprotu: ar paskaidrojumiem vien te nebūs līdzēts, jo gadu tūkstošiem jau cilvēcei tas ir skaidrots, tomēr palicis nesaprasts. Nav apzināti paņēmieni, kā turēties pretī šim grēkam. Dabiski, ka arī tu nespēji to aptvert. Maņ tomēr ļoti gribējās atbrīvot tevi no šā nāvīgi bīstamā gara gandētāja, un tad es speciāli izdomāju tādu situāciju, kurā tumšo spēku mehānisms tiek it kā salauzts, nedarbojas vai darbojas pretēji — grēku iznīdē. Tāpēc arī viņi tik ļoti saniknojās. Tevī iemājoja viņu dusmas, tu sāki uz mani izkliegt apvainojošus vārdus. Viņi gribēja, lai arī es uz tevi sadusmojos, taču es nekad to nedarīšu. Es sapratu, ka esmu trāpījusi «desmitniekā», un tagad ir skaidrs: viņu tūkstošiem gadu nevainojami strādājošais mehānisms ir salaužams. Pagaidām to esmu izdarījusi tikai priekš tevis, bet gan es arī priekš citiem izdomāšu… Kas gan tur slikts, ka tu mazāk lietosi reibinošos dzērienus un nebūsi iedomīgs, nesavaldīgs? Kādēļ tu biji sašutis? Saprotams, tevī ierunājās augstprātība. i

Viņa apklusa, un es nodomāju: «Neticami, bet tādā komiskā, absolūti netipiskā situācijā, kāda ir pietupienu izdarīšana bankā, viņas smadzenes vai kas cits ieliek ļoti dziļu jēgu… Un, protams, tajā varbūt ir arī sava loģika. To vajag mierīgi apdomāt."

Jebkuras dusmas uz Anastasiju pārgāja pašas no sevis. Vēl vairāk — manī radās neskaidra vainas apziņa, taču tobrīd es nesāku atvainoties, vienīgi pagriezos pret viņu, cerēdams uz izlīgumu.

Pieskaršanas Paradīzei

—  Tavas smadzenes ir nogurušas, manis sacīto uztverot, bet man vēl par daudz ko gribētos tev pastāstīt. Taču tev jāatpūšas. Pasēdēsim vēl kādu brīdi.

Mēs apsēdāmies zālē. Anastasija apskāva manus plecus im pievilka mani sev klāt. Mans pakausis pieskārās viņas krūtīm, mi es sajutu patīkamu siltumu.

—  Nebaidies no manis, atslābinies, — viņa klusi teica un apgūlās zālē tā, lai man būtu ērtāk atpūsties. Vienas rokas pirkstus viņa ielaida manos matos, it kā sukājot tos, bet ar otras rokas pirkstu galiem viegli pieskārās gan manai pierei, gan deniņiem. Brīžiem viņas nagi viegli durstīja manu galvu dažādās vietās. Tas viss radīja manī miera un gaišuma sajūtu. Pēc tam, uzlikusi rokas man uz krūtīm, Anastasija teica:

—   Ieklausies, lūdzu, kādas skaņas tevi patlaban ieskauj.

Es ieklausījos, un mana dzirde uztvēra veselu milzumu dažādas tonalitātes, ritma un ilguma skaņu. Sāku tās uzskaitīt: putnu dziedāšana kokos, kukaiņu sisināšana un čirkstēšana zālē, lapu šalkas, spārnu švīkstoņa. Uzskaitījis visu saklausīto, apklusu, joprojām ieklausīdamies, un man bija patīkami un ļoti interesanti.

—  Tu nenosauci visu, — ierunājās Anastasija.

—  Visu, — es atteicu, — nu, varbūt palaidu garām kaut ko nenozīmīgu vai nesadzirdamu.

—  Vladimir, vai tad tu nedzirdi, kā pukst mana sirds? — pajautāja Anastasija.

Patiešam — šai skaņai kaut kā netiku pievērsis uzmanību.

—  Jā, — es steigšus atbildēju, — protams, dzirdu, ļoti labi dzirdu, tā pukst vienmērīgi un rāmi.

—  Pamēģini iegaumēt dzirdamo skaņu intervālus. Šim nolūkam izvēlies galvenās un atceries tās.

Izvēlējos kādu kukaiņu sisināšanu, vārnas ķērcienus un ūdens gulgošanu strautā.

—  Tagad es paātrināšu savu sirdspukstu ritmu, bet tu ieklausies, kas notiks visapkārt.

Anastasijas sirdspuksti kļuva biežāki, un līdz ar tiem paātrinājās arī apkārt dzirdamo skaņu ritms, to tonalitāte kļuva augstāka.

—  Apbrīnojami! Tas ir pilnīgi neticami! — es iesaucos. — Vai tiešām viņi visi, Anastasij, tik jutīgi reaģē uz tavu sirdspukstu ritmu?

—  Jā. Viss, absolūti viss: gan sīka zālīte, gan milzīgs koks. Pat kukainīšos atbalsojas sirdspukstu ritma izmaiņas. Koki paātrina savus iekšējos procesus, sāk izstrādāt vairāk skābekļa…

—  Vai tā reaģē visi augi un dzīvnieki, kas ir cilvēka tuvumā? — es pajautāju.

—  Nē. Jūsu pasaulē tie nesaprot, uz ko reaģēt, un jūs necenšaties ar tiem kontaktēties, neizprotat šo kontaktu nozīmi, nedodat tiem nepieciešamo informāciju par sevi. Tamlīdzīgas lietas var notikt ar tiem augiem un cilvēkiem, kas strādā savos mazajos piemājas dārziņos, ja cilvēki darīs visu tā, kā es tev jau stāstīju: piesātinās sēklas ar informāciju par sevi, kontaktēsies ar augiem daudz apzinīgāk. Gribi, parādīšu, ko jutīs cilvēks, kuram būs šādi kontakti?

—  Protams, gribu. Bet kā tu to izdarīsi?

—  Tūdaļ es savu sirdspukstu ritmu pieskaņošu tavējam, un tu sajutīsi.

Anastasija pabāza roku man zem krekla, un viņas siltā plauksta viegli piespiedās pie manām krūtūn. Viņas sirds pamazām pieskaņojās un sāka pukstēt vienā ritmā ar manējo. Notika kaut kas brīnumains: radās neparasti patīkama sajūta, it kā līdzās būtu mani mīlošie tuvinieki un māte. Ķermenis atslābinājās, tajā it kā ieplūda veselība, dvēselē ielija prieks, brīvības apziņa, un mani pārņēma gluži jauna pasaides izjūta. Apkārtējās skaņas glāstīja un vēstīja patiesību — vēl ne līdz galam izprotamu, tikai intuitīvi nojaušamu. Visas prieka un pateicības jūtas, kas kaut reizi bija izjustas dzīvē, it kā saplūda kopā — vienotā un brīnišķīgā sajūtā. Varbūt tieši šādu sajūtu sauc par laimi.

Taču, tiklīdz Anastasija izmainīja savu sirdspukstu ritmu, brīnišķīgā sajūta sāka gaist. Es palūdzu:

—  Vēl, lūdzu, vēl, Anastasija.

—  Es nevaru ilgi tā turpināt, man taču ir savs ritms.

—  Nu, lūdzu, vēl, kaut mazliet, — es ne- atlaidos.

Un Anastasija vēlreiz uz mazu brīdi ļāva man baudīt laimes sajūtu, tad viss izgaisa, tomēr maza daļiņa no izjustā man palika kā atmiņas par to. Kādu laiku klusējām, pēc tam radās vēlme atkal dzirdēt Anastasijas balsi, tādēļ pajautāju:

—Vai tik labi bija ari pirmajiem cilvēkiem — Ādamam un Ievai? Guli, izjūti baudu, labsajūtu — un viss… Tikai garlaicīgi kļūs, ja neko nedarīsi…

Atbildes vietā Anastasija man pajautāja:

—  Saki, Vladimir, vai daudzi par pirmo cilvēku Ādamu domā tāpat kā tu?

—  Droši vien, ka lielākā daļa. Un ko gan viņi tur, Paradīzē, būtu darījuši? Tikai vēlāk cilvēks sāka attīstīties un visu ko izgudrot. Darbs attīstīja cilvēku. Viņš arī gudrāks kļuva, pateicoties darbam.

—  Strādāt, protams, vajag, taču pirmais cilvēks bija daudzkārt gudrāks par pašreizējo, un viņa darbs bija nozīmīgāks, prasīja augstu intelektu, apziņu un gribu.

— Ko tad Ādams Paradīzē tādu darīja? Dārzu iekopa? To taču tagad katrs dārznieks prot, nemaz nerunājot par zinātniekiem un selekcionāriem. Bībelē par Ādama darbošanos nekas īpašs nav teikts.

—  Ja Bībelē izklāstītu katru sīkumu, tad to nebūtu iespējams izlasīt pat visas cilvēka dzīves laikā. Bībele ir jāsaprot — katra tās rindiņa ietver sevī milzīgu informācijas daudzumu. Vai gribi zināt, ko darīja Ādams? Es pastāstīšu, taču vispirms atceries: tieši Bībelē ir sacīts, ka Dievs uzticēja Ādamam dot nosaukumu katrai dzīvai radībai zemes virsū un noteikt tās misiju. Un viņš, Ādams, to izdarīja. Viņš izdarīja to, ko līdz šim laikam nav spējušas izdarīt pasaules zinātniskās iestādes kopā.

—  Anastasija, bet vai tu pati kādreiz vērsies pie Dieva, lūdz viņam kaut ko priekš sevis?

—  Ko gan es varu prasīt, ja man jau tā tik daudz ir dots! Man jāpateicas un jāpalīdz Viņam.

Kas audzinas delu?

Pa ceļam, kad Anastasija pavadīja mani atpakaļ uz kuteri, mēs apsēdāmies atpūsties tajā vietā, kur viņa bija atstājusi savas virsdrēbes. Es viņai jautāju:

—  Anastasija, kā mēs audzināsim mūsu dēlu?

—  Pacenties, Vladimir, saprast: tu pagaidām vēl nevari viņu audzināt. Un tad, kad viņa acis pirmo reizi apzināti palūkosies pasaulē, tu nedrīksti būt līdzās.

Satvēru viņu aiz pleciem un sapurināju.

—  Ko tu runā, ko tu atļaujies? Nesaprotu, kur radušies tādi īpatnēji spriedumi! Un vispār jau pats tavas eksistences fakts ir neticams, taču tas viss nedod tev tiesības visu izlemt vienai, neievērojot loģikas likumus.

—  Nomierinies, Vladimir, lūdzu. Nezinu, par kādu loģiku tu runāji, taču mēģini visu mierīgi apsvērt.

—  Kas man jāapsver? Bērns nav tikai tavs, viņš ir arī mans, un es gribu, lai viņam būtu tēvs. Gribu, lai viņš būtu nodrošināts ar visu, varētu iegūt izglītību.

—   Saproti jel, ka nekādi materiālie labumi, kā tu tos izproti, viņam nav vajadzīgi. Viņam būs viss jau no paša sākuma. Jau zīdaiņa vecumā viņš saņems un apgūs tādu informācijas daudzumu, ka mācības, kā tu tās izproti, būs vienkārši smieklīgas. Tas būtu tas pats, kā kad slavenam matemātiķim liktu mācīties pinnajā klasē. Tev rodas vēlēšanās dāvāt mazulim kādu bezjēdzīgu grabuli, taču tas viņam ir pilnīgi nevajadzīgs. Tas vajadzīgs tev — kā pašapliecinājums: «Re, cik es esmu labs, gādīgs.» Ja tu uzskati, ka izdarīsi labu, savu dēlu nodrošinādams ar automašīnu vai vēl ko citu, kas pie jums tiek augstu vērtēts, tad zini — ja viņš to vēlēsies, pats spēs iegūt. Padomā mierīgi, ko konkrētu tu vari pasacīt savam dēlam, ko vari viņam iemācīt, ko tu dzīvē esi paveicis tādu, lai būtu viņam interesants?

Viņa turpināja runāt maigā, mierīgā tonī, taču no šiem vārdiem man pārskrēja šermuļi.

—   Saproti, kad viņš sāks aptvert pasaules uzbūvi, tu viņam līdzās būsi kā neattīstīts radījums. Vai tad tu gribi, lai tavs dēls savu tēvu redz kā tādu muļķīti? Vienīgais, kas var jūs tuvināt, tā ir domu un tieksmju skaidrība, taču šo skaidrību jūsu pasaulē sasniedz pavisam nedaudzi.

Es sapratu, ka ar viņu strīdēties ir veltīgi, un izmisumā iesaucos:

—  Tātad viņš par mani nekad neuzzinās?

—  Es viņam pastāstīšu par tevi, par jūsu pasauli, kad viņš spēs visu apzināti izprast un pieņemt lēmumus. Ko viņš tad darīs, — nezinu.

Izmisums, sāpes, aizvainojums, briesmīga priekšnojauta — tas viss sajaucās manī. Gribējās no visa spēka iegāzt pa šo skaisto, intelektuāli distancēto seju. Es visu sapratu. Elpa aizrāvās no tā, ko sapratu.

—  Viss skaidrs. Tagad viss ir skaidrs. Tu taču esi… Tev te gluži vienkārši nebija ar ko pārgulēt, lai ieņemtu bērnu. Sākumā pat pretojies — intrigante. Mūķeni tēloji. Tev vienkārši vajadzēja bērnu. Tu taču brauci uz Maskavu. Sēnītes, odziņas pārdot. Būtu tur «uz paneļa» gājusi. Jaķeli novilkusi, lakatu noņēmusi. Kāds uzreiz uzķertos. Nebūtu vajadzējis tādus tīklus mudžināt un mani tajos iepīt.

Protams. Protams! Tev bija vajadzīgs cilvēks, kas sapņo par dēlu. Un savu tu panāci! Vai tu par bērnu nedomāji? Par dēlu, kam jau iepriekš nolemta vientuļnieka dzīve, kam būs jādzīvo tā, kā tu uzskati par pareizu? Bet man te Lielo Patiesību sludini! Par daudz uz sevi uzņemies, vientuļniece! Vai domā, ka esi Lielās Patiesības paudēja pēdējā instancē? Bet vai par mani padomāji? Jā! Es sapņoju par dēlu! Sapņoju, ka varēšu viņam visas savas lietas nodot. Iemācīšu darboties biznesā. Mīlēt viņu gribēju. Kā lai tagad dzīvoju? Kā lai dzīvoju, zinot, ka mans mazais dēliņš kaut kur dziļā taigā rāpo — viens un neaizsargāts? Bez nākotnes. Bez tēva. Sirds lūst, to iedomājoties vien. Tev, meža mātītei, to nesaprast.

— Varbūt sirds gūs apskaidrību un viss būs labi? Tādas sāpes attīra dvēseli, paātrina domāšanas procesu, aicina… — klusi ierunājās Anastasija.

Taču manī virda tāds niknums, tādas dusmas… Vairs pār sevi nevaldīju. Satvēru nūju.

- Paskrēju nostāk no Anastasijas un sāku sist pa nelielu kociņu, situ tik ilgi, kamēr nūja salūza.

Pēc tam pagriezos pret Anastasiju un… kā paraudzījos viņā… Neticami, taču dusmas pārgāja. Iedomājos: «Kā tad es tā — atkal zaudēju paškontroli, satrakojos! Tāpat kā pa- gājušoreiz, kad lamāju viņu."

Anastasija stāvēja, piespiedusies pie koka, noliektu galvu un augšup paceltu roku, itin kā pretotos stipras viesuļvētras brāzmām. Vairs nepavisam nedusmodamies, piegāju tuvāk un sāku viņā lūkoties. Tagad viņas rokas bija piespiestas pie krūtīm, augums viegli drebēja, viņa klusēja, tikai labsirdīgās — joprojām labsirdīgās — acis mīļi vērās manī. Tā mēs kādu brīdi stāvējām, lūkodamies viens otrā. Es iegrimu pārdomās. Nebija nekādu šaubu, ka viņa nemeloja. Varēja taču man to visu nesacīt, tomēr viņa… Zina, ka pašai būs sliktāk, tomēr saka. Protams, tas arī ir pārspīlējums. Nevar, nav iespējams dzīvot, visu laiku runājot tikai patiesību, tikai to, ko domā. Bet ko lai dara, ja viņa ir tieši tāda un citāda nespēj būt. Viss ir noticis tā, kā ir noticis. Tagad viņa būs mana dēla māte. Viņa

kļūs māte, ja jau tā pateica. Protams, dīvaina māte. Viņas dzīvesveids… Domāšana… Neko tur nevar darīt. Tbties fiziski viņa ir ļoti spēcīga. Labsirdīga. Labi pazīst dabu, dzīvniekus. Ir gudra. Lai gan prāts tāds īpatnējs. Viņa tomēr daudz zina par bērnu audzināšanu. Visu laiku tā gribēja parunāt par bērniem. Viņa izauklēs dēlu. Tāda — izauklēs. Cauri saliem un puteņiem izies. Tas viņai nieks! Izauklēs. Izaudzinās. Situācijai taču ir kaut kā jāpielāgojas. Braukšu pie viņiem ik vasaru — kā uz vasarnīcu. Ziemā nav iespējams. Neizturēšu. Bet vasarā rotaļāšos ar dēlu. Paaugsies — pastāstīšu viņam par lielo pilsētu cilvēkiem.

Šoreiz tomēr vajadzēja viņai atvainoties, Un es teicu:

—  Piedod, Anastasija, es atkal sanervozējos.

Viņa tūdaļ sāka runāt:

—  Tu neesi vainīgs, tu tikai nelamā sevi. Nepārdzīvo. Tu taču par dēlu uztraucies. Pārdzīvoji, ka viņam slikti klāsies. Ka viņa māte ir parasta mātīte. Neprot mīlēt ar īstu, cilvēcīgu mīlestību. Tu tikai nesatraucies. Tu tā sacīji, jo nezināji, neko nezināji par manu mīlestību, mīļotais.

Pēc tumšo spēku laiksprīža

—   Anastasija, ja jau tu esi tik gudra un visspēcīga, tad jau tu arī man varētu palīdzēt?

Viņa paskatījās debesīs, tad atkal uz mani.

— Visā Visumā nav būtnes, kas spētu attīstīties spēcīgāk par cilvēku un kas būtu apveltīta ar vēl lielāku brīvību. Visas citas civilizācijas noliec galvu Cilvēka priekšā. Visas pārējās civilizācijas ir apveltītas ar spēju attīstīties un pilnveidoties tikai vienā virzienā, un tās nav brīvas. Cilvēka varenība tām nav izprotama. Dievs — Diženais Saprāts — radīja Cilvēku un nevienam nav vairāk devis kā Cilvēkam…

Es nevarēju saprast vai, pareizāk sakot, aptvert viņas sacīto. Tāpēc atkal no jauna uzdevu to pašu jautājumu, lūdzot palīdzību, taču vienlaikus pats nesapratu, kādu tieši.

Viņa pajautāja:

—    Ko tu ar to domā? Lai es izārstēju visas tavas fiziskās slimības? Tas ir pavisam vienkārši. Es to izdarīju pirms pusgada, tomēr nekāda labuma no tā nebija pašā galvenajā — tevī nekļuva mazāk nekā no jūsu pasaules ļaudīm raksturīgā postošā un tumšā. Dažādas kaites atkal tiecas atgriezties… «Ragana, trakā sieva vientuļniece, jātaisās no šejienes ātrāk projām» — tieši tā tu patlaban nodomāji par mani, vai ne?

—   Jā, — es pārsteigts atbildēju. — Tieši tā es tikko nodomāju. Vai tad tu lasi manas domas?

—   Man šķita, ka tu tā varētu domāt. Tev taču tas sejā rakstīts. Saki, Vladimir, vai tu tik tiešām mani itin nemaz neatceries?

Jautājums mani ļoti pārsteidza, un es vērīgi ielūkojos viņas sejas pantos. Acis. Man tiešām sāka likties, ka tās jau būtu kaut kur redzējis, taču — kur?

— Anastasija, tu pati teici, ka pastāvīgi dzīvo mežā. Kā gan es būtu varējis tevi redzēt?

Viņa pasmaidīja un aizskrēja. Pēc brīža Anastasija iznāca no krūmiem garos svārkos, hrūnā jakā ar pogu aizdari, zem lakata paslēptiem matiem, taču bez siltjaciņas, kas villai bija mugurā tobrīd, kad satikāmies upmala. Arī lakats šoreiz bija sasiets nedaudz citādi. Drēbes viņai bija tīras, taču nemodernas, lakats sedza visu pieri un kaklu. Tad es viņu atcerējos…

Savada meitene

Reiz iepriekšējā gadā tvaikoņu karavāna piestāja pie kādas sādžas. Netālu no tās mums bija jāiepērk gaļa restorāna vajadzībām un jāuzkavējas kādu laiku piekrastē, jo pēc 60 kilometriem upē sākās bīstams posms, kur nevarēja kuģot naktī (atsevišķos posmos naktīs navigācijas ugunis nedarbojās). Lai velti netērētu laiku, pa kuģa skaļruņiem paziņojām par atpūtas vakaru uz tvaikoņa.

Baltais, daudzkrāsainās ugunīs mirdzošais tvaikonis, kas stāvēja upes krastā, no tā plūstošā mūzika tādās reizes vienmēr vilināja vietējo jaunatni. Tā arī šoreiz gandrīz visi vietējie jaunieši sapulcējās uz tvaikoņa. Sākumā, kā jau cilvēki, kas pirmoreiz uzkāpuši uz klāja, viņi steidza visu izstaigāt un apskatīt. Kad izstaigāts galvenais, vidējais un augšējais klājs, galu galā visi sapulcējas bārā un restorānā. Sievietes parasti dejo, vīrieši — dzer. Neparastā vide, mūzika un alkoholiskie dzērieni vienmēr viņus ļoti uzbudina, un tas reizēm sagādā daudz rūpju komandai. Gandrīz vienmēr viņiem pietrūkst laika, un tad atskan kolektīvie lūgumi paildzināt šos priekus kaut uz pusstundiņu, pēc tam vēl un vēl.

Toreiz es biju viens savā kajītē, dzirdēju no restorāna plūstošo mūziku un centos precizēt karavānas tālākas virzīšanās grafiku. Pēkšņi, sajutis sev pievērstu ciešu skatienu, pagriezos un ieraudzīju aiz loga stikla viņas acis. Toreiz tas nebija nekas neparasts. Apmeklētājiem vienmēr ir interesanti apskatīt tvaikoņa kajītes. Es piecēlos, atvēru logu. Viņa negāja nost. Samulsusi turpināja lūkoties manī. Man radās velēšanās izdarīt ko labu šai sievietei, kas vientuļa stāvēja uz klāja. Nodomāju: kāpēc viņa nedejo kā citas, varbūt viņai kāda nelaime notikusi? Piedāvājos parādīt kuģi, un viņa piekrītoši pamāja. Es izvadāju viņu pa tvaikoni, parādīju kantori, kas parasti pārsteidza apmeklētājus ar eleganto iekārtojumu: tepiķiem klāta grīda, mīkstas ādas mēbeles, datori. Pēc tam uzaicināju viņu pie sevis kajītē, kas sastāvēja no kabineta un guļamistabas apvienojuma, kā arī pieņemamās istabas. Tā bija izklāta ar tepiķiem, apgādāta ar lieliskām mēbelēm, televizoru, videomagnetofonu. Droši vien toreiz man tas sagādāja zināmu baudu — pārsteigt biklu sādžas meiteni ar civilizētās pasaules sasniegumiem. Es atvēru konfekšu kārbu, ielēju šampanieti divās glāzēs; gribēdams viņu pilnīgi satriekt, ieslēdzu videokaseti, kurā Vika Ciga- nova dzied «Mīla un nāve…». Kasetē bija ierakstītas arī citas dziesmas manu mīļāko dziedātāju izpildījumā. Viņa tik tikko pielika pie lūpām šampanieša glāzi, vērīgi paskatījās manī un jautāja:

—  Ļoti grūti, jā?

Biju gaidījis visu ko, tikai ne šādu jautājumu. Reiss tiešām bija grūts. Sarežģītie navigācijas apstākli, matrožu komanda, kas sastāvēja no arodskolas kursantiem, kuri pīpēja zālīti un nereti šo to nočiepa veikalā. Mēs bieži neiekļāvāmies kuģošanas grafikā, nevarējām laikus nokļūt noteiktajās vietās, kur iepriekš bija izziņota kuģu karavānas ierašanās. Šo un citu rūpju slogs bieži vien neļāva ne tikai priecāties par brīnišķīgajām ainavām, bet pat normāli izgulēties. Es viņai atbildēju kaut ko nesakarīgu, pagriezos pret logu un izdzēru šampanieti. Mēs parunājām vēl par šo ini to, noklausījāmies videokaseti un papļāpājām, līdz kuģis piestāja krastā, izvizinājis savus viesus. Pēc tam es viņu pavadīju līdz trapam Atgriežoties kajītē, domāju par to, ka kaut kas savāds un neparasts bija šajā sievietē, kaut kāda viegluma un gaišuma sajūta palika pēc tikšanās ar viņu. Tajā naktī es pirmo reizi pēc ilga laika atkal kārtīgi izgulējos.

—  Tātad tā biji tu, Anastasija?

—  Jā. Tur, tavā kajītē, es arī iegaumēju visas tās dziesmas, ko tev mežā dziedāju.

Tās skanēja, kamēr mēs sarunājāmies. Redzi, cik viss ir vienkārši.

—  Kā tu nokļuvi uz kuģa?

—   Mani gluži vienkārši interesēja, kā pie jums viss notiek, kā jūs dzīvojat. Es taču vienmēr tikai ar mazdārziņu īpašniekiem nodarbojos. Atsteidzos uz sādžu, pārdevu kaltētās sēnes, ko sagatavojušas vāveres, un nopirku biļeti uz jūsu izklaides reisu. Tagad es daudz ko zinu par tās kategorijas cilvēkiem, kurus jūs saucat par uzņēmējiem. Arī tevi tagad labi pazīstu. Esmu ļoti, ļoti vainīga tavā priekšā. Es nezināju, ka tā sanāks, ka tik stipri pārvērtīšu tavu likteni, taču darīt tur vairs nevaru neko, jo VIŅI jau sākuši šo plānu īstenot, bet VIŅI pakļaujas vienīgi Dievam. Tagad kādu laiku tev un tavai ģimenei nāksies pārvarēt dažādas likstas un lielas grūtības, taču pēc tam viss nokārtosies.

Vēl nesaprazdams, par ko tieši runā Anastasija, es intuitīvi jutu, ka tūlīt atklāsies kaut kas tāds, kas neiekļaujas parastajos priekšstatos par mūsu dzīvi, un šis «kaut kas» tieši skars mani. Palūdzu Anastasiju sīkāk pastāstīt par to, ko viņa domājusi, tā teikdama. Viņā klausoties, es pat iedomāties nevarēju, cik precīzi viss sacītais īstenosies reālajā dzīvē. Ar savu stāstījumu Anastasija mani aizveda atpakaļ iepriekšējā gada notikumos.

—   Toreiz, uz tvaikoņa, tu man parādīji visu, pat savu kajīti, ar konfektēm pacienāji, šampanieti piedāvāji, pēc tam pavadīji līdz trapam, taču es vēl tūlīt prom negāju, nostājos krastā pie krūmiem un pa apgaismotajiem bāra logiem redzēju, kā dejo un priecājas vietējie jaunieši. Tu parādīji man visu, taču bārā neievedi. Es nojautu, kāpēc: biju nepiemēroti ģērbusies, lakatā ietuntuļojusies, vecmodīgā jakā, svārki bija stipri par gariem. Bet es taču varēju noraisīt lakatu, jaka bija akurāta, tīra, svārkus es pirms došanās uz kuģi biju ar rokām rūpīgi izgludinājusi.

Tik tiešām — tajā vakarā es Anastasiju neievedu bārā viņas nedaudz dīvainā apģērba dēļ, zem kura, kā vēlāk izrādījās, šī jaunā meitene slēpa savu žilbinošo skaistumu, kas viņu tūdaļ spilgti izceļ uz pārējo ļaužu fona. Es viņai teicu:

—  Anastasija, nu kam tev bija vajadzīgs šis bārs, tu ko — būtu dejojusi tur savās galošās? Un vai tu vispār proti mūsdienu jauniešu dejas?

—  Es toreiz nebiju galošās. Kad sēnes pret naudu samainīju, lai varētu nopirkt biļeti, es arī kurpes pie tās sievietes paņēmu, tiesa gan, vecas un par mazām — man spieda kājas, taču es tās ar zāli notīrīju, bet dejot… man vajag tikai reizīti paskatīties, un viss. Vēl kā nodejošu!

—  Tu toreiz apvainojies?

—  Nē, neapvainojos. Tikai, ja tu ar mani būtu aizgājis uz bāru, nezinu, labi tas vai slikti, notikumi varētu attīstīties citādi, un tas, kas notika, droši vien nebūtu noticis. Taču es neko nenožēloju. Kas noticis — noticis.

—  Kas tad ir noticis? Kas tik briesmīgs varēja notikt?

—   Pavadījis mani, tu tūlīt neatgriezies savā kajītē. Vispirms iegāji pie kapteiņa, un jūs abi kopā devāties uz bāru. Jums tā bija parasta lieta. Kad iegājāt, tūdaļ atstājāt iespaidu uz publiku. Kapteinis bija savā formas tērpā, tāds stalts. Tu — elegants un ārēji respektabls, pazīstams daudziem piekrastē, slavenais Megre. Šā apvidus ļaudīm tik neparastās karavānas īpašnieks. Jūs abi lieliski sapratāt, ka esat atstājuši iespaidu uz apkārtējiem. Jūs apsēdāties pie galdiņa — pie trim jaunām meitenēm no sādžas. Viņām bija tikai astoņpadsmit, tikko beigušas skolu. Jums tūdaļ atnesa šampanieti, konfektes un tīras glāzes, labākas un skaistākas par tām, kas jau bija uz galda. Tu saņēmi vienas meitenes roku, pieliecies pie viņas un sāki kaut ko čukstēt ausī, es sapratu… tos sauc par komplimentiem. Pēc tam tu ar viņu dejoji vairākas reizes un turpināji runāties. Meitenes acis mirdzēja, viņa jutās kā citā — pasaku valstībā. Tu izvedi viņu uz klāja, tāpat kā man izrādīji tvaikoni, ievedi savā kajītē, pacienāji ar to pašu šampanieti, saldumiem, bet izturējies pret viņu nedaudz citādi kā pret mani. Tu biji jautrs. Ar mani tu biji nopietns, pat nedaudz skumjš. Ar viņu tu biji jautrs. Es to labi redzēju caur apgaismotās kajītes logiem, un varbūt man tobrīd mazliet gribējās būt tās meitenes vietā.

—  Vai tiešām tu biji greizsirdīga, Anastasija?

—   Nezinu, tās bija kaut kādas dīvainas jūtas, man svešas…

Es atcerējos to vakaru un tās jaunās meitenes, kas bija ieradušās no sādžas un tovakar centās izskatīties vecākas un modernākas. No rīta mēs ar kapteini Aleksandru Seņčenko vēl pārrunājām un pasmējāmies par meiteņu gājieniem. Toreiz kajītē es sapratu, ka meitene ir tādā stāvoklī, ka gatava uz visu… taču man pat prātā nenāca viņu iegūt. To es pateicu Anastasijai, uz ko viņa atbildēja:

—  Taču viņas sirdi tu jau biji ieguvis. Jūs izgājāt uz klāja, lija smalks lietus, un tu viņai uz pleciem uzsedzi savu žaketi, pēc tam vēlreiz aizvedi uz bāru.

—  Un tu visu šo laiku stāvēji lietū, krūmos?

—  Tas nekas. Lietutiņš bija maigs, silts. Vienīgi traucēja skatīties. Negribējās arī, ka tas samērcē lakatu un svārkus — tie man piemiņai no māmiņas. Taču man veicās: atradu polietilēna maisiņu, novilku svārkus un noraisīju lakatu, ieliku tos šajā maisiņā un paglabāju zem jakas.

—  Anastasija, ja tu neaizgāji mājās un sākās lietus, varēji atgriezties uz kuģa.

—  Nevarēju. Tu taču mani jau biji pavadījis, un nu tev bija pavisam citas rūpes. Turklāt viss taču bija jau beidzies.

Kad atpūtas vakars tuvojās beigām un tvaikonim bija jādodas prom, jūs, izpildot meiteņu vēlēšanos, īpaši tās meitenes vēlēšanos, kura bija kopā ar tevi, aizkavējāt tvaikoņa atiešanu. Viss tobrīd bija jūsu varā, arī šo meiteņu sirdis, un jūs reibāt savas varas apziņā. Vietējie jaunieši bija meitenēm pateicīgi, un arī viņas, pateicoties jums, jutās kā ar zināmu varu apveltītas. Viņas pilnīgi aizmirsa jaunos cilvēkus, kuri atradās turpat bārā un ar kuriem bija draudzējušās jau skolā. Jūs ar kapteini pavadījāt meitenes līdz trapam. Tu devies uz savu kajīti. Kapteinis uzkāpa uz kapteiņa tiltiņa, un tvaikonis, notaurējis atvadu signālu, lēni, ļoti lēni attālinājās no krasta. Meitene, ar kuru tu biji dejojis, stāvēja krastā draudzeņu un vietējo jauniešu vidū. Viņas sirsniņa pukstēja tik stipri, it kā grasītos izrauties no krūtīm un aizlidot, domas un jūtas mutuļot mutuļoja. Viņai aiz muguras melnēja sādžas mājeļu silueti ar satum- sušajiem logiem, acu priekšā prom no krasta uz visiem laikiem slīdēja baltais tvaikonis, mirdzēdams tūkstoš ugunīs, dāsni pludinādams mūzikas skaņas pāri viļņiem un naksnīgajam krastam. Uz kuģa — tu, kas viņai tovakar teici tik daudz brmišķīgu, agrāk nedzirdētu vārdu — burvības pilnu un vilinošu. Un tas viss lēni un uz mūžīgiem laikiem attālinājās no viņas. Tad arī viņa iedrošinājās visu acu priekšā… Meitene cieši saspieda pirkstiņus dū- rītēs un izmisumā iesaucās: «Es mīlu tevi, Vladimir!» Tad vēl un vēl. Vai tu šos saucienus dzirdēji?

—  Jā, — es atbildēju.

—  Tos nevarēja nedzirdēt, un tavas komandas ļaudis arī dzirdēja. Daži no viņiem iznāca uz klāja un smējās par meiteni. Man ļoti negribējās, ka par viņu smejas. Pēc tam viņi, it kā kaut ko sapratuši, pārstāja smieties. Taču tu uz klāja neiznāci, im tvaikonis turpināja lēnām attālināties. Meitene domāja, ka tu viņu nedzirdi, un neatlaidīgi turpināja saukt: «Es mīlu tevi, Vladimir!» Pēc tam viņai sāka palīdzēt arī draudzenes, un viņas sauca kopā. Man likās interesanti uzzināt, kas tās ir par jūtām — mīlestība, kuras dēļ cilvēks zaudē kontroli pār sevi, varbūt gribēju meitenei palīdzēt, un es arī sāku saukt kopā ar viņām: «Es mīlu tevi, Vladimir!» Es tobrīd aizmirsu, ka nedrīkstu izrunāt vārdus vienkārši tāpat — tiem katrā ziņā sekos jūtas, to apzināšanās un dabiskās informācijas īstenošanās. Tagad es zinu, cik stipras ir šīs jūtas, pat saprātam tās ne visai pakļaujas. Tā sādžas meitene sāka nīkuļot, dzert, es tikai ar grūtībām spēju viņai palīdzēt. Tagad viņa ir apprecējusies un iegrimusi ikdienas rūpēs. Bet man pie savas mīlestības nācās arī viņējo likt klāt.

Notikums ar meiteni nedaudz satrauca mani. Anastasijas stāstītais labi, visos sīkumos atsauca atmiņā to vakaru, un viss patiešām bija noticis tā, kā viņa stāstīja. Viss bija ļoti reāli. Anastasijas savdabīgā atzīšanās mīlestībā toreiz nekādu iespaidu uz mani neatstāja. Pat tad, kad biju redzējis, kā viņa dzīvo, iepazinis viņas pasaules uzskatu, viņa pati man joprojām šķita zināmā mērā nereāla, lai gan sēdēja man blakus un es viņai varēju jebkurā brīdī pieskarties. Apziņa, pieradusi pie citiem vērtēšanas kritērijiem, neuztvēra viņu kā pastāvošu realitāti. Mūsu tikšanās sākumā es izjutu tieksmi pēc viņas, turpretī tagad iepriekšējās emocijas vairs neradās.

—   Tātad tu uzskati par nejaušu šo jauno jūtu rašanos tevī? — es jautāju.

—  Nē, tās ir gribētas, — atbildēja Anastasija, — tās ir pat patīkamas, taču man radās vēlēšanās, lai arī tu tāpat mīli mani. Es sapratu, ka, iepazinis mani, manu pasauli nedaudz tuvāk, tu nevarēsi uztvert mani kā parastu cilvēku, varbūt pat baidīsies dažreiz… Tā arī notika. Pati vien esmu vainīga. Daudz kļūdu pieļāvu. Visu laiku nez kādēļ uztraucos. Steidzos, nepaguvu izskaidrot līdz galam. Kaut kā muļķīgi, vai ne? Jālabojas.

Sakot šos vārdus, viņa skumji pasmaidīja, pielika roku sev pie krūtīm, un es uzreiz atcerējos, kas notika agrā rīta stundā vienā no tām dienām, kuras pavadīju pie Anastasijas.

Kukainīši

Tajā rītā es nolēmu kopā ar viņu veikt visas rīta procedūras. Sākumā viss gāja labi: gan zem koka pastāvēju, gan dažādus stādiņus noglāstīju. Viņa man pastāstīja par zālītēm, pēc tam nogūlos viņai līdzās zālē. Mēs bijām pilnīgi kaili, taču pat man nebija auksti, protams, varbūt arī tāpēc, ka kopā ar Anastasiju paskraidīju pa mežu. Garastāvoklis bija lielisks, jutos labi ne vien fiziski, bet arī iekšēji. Viss sākās ar to, ka uz gūžas sajutu vieglus kniebienus, pacēlu galvu un ieraudzīju kaut kādus kukaiņus, liekas, skudras, un vēl, šķiet, vabolīti. Es atvēzējos, lai tos nosistu, taču nepaspēju — Anastasija satvēra manu roku un turēja: «Neaiztiec tos!» Pēc tam viņa nometās manā priekšā uz ceļiem, noliecās un arī manu otru roku piespieda pie zemes. Gulēju kā krustā sists. Pamēģināju rokas atbrīvot, taču neizdevās, jutu, ka tas ir neiespējami. Ar rāvienu centos atbrīvoties. Atkal nekā. Viņa turēja mani pie zemes, nemaz īpaši nesasprindzinādamās, pat smaidīdama. Uz sava ķermeņa sajutu kustamies aizvien vairāk un vairāk dzīvu radību, kas rāpoja, koda, kutināja un knieba… Secināju: tie kukaiņi sāk mani ēst nost. Es biju pilnīgi viņas rokās — gan vārda tiešā, gan pārnestā nozīmē. Novērtēju situāciju: neviens nezina, kur es atrodos, neviens te neiemaldīsies, bet, ja arī iemaldīsies, — atradīs manus apskru- binātos kauliņus, ja vispār atradīs… Daudz tamlīdzīgu domu acumirklī izjoņoja cauri smadzenēm, un droši vien tā visa iespaidā mans pašsaglabāšanās instinkts pateica priekšā vienīgo šādā situācijā iespējamo risinājumu. Izmisumā no visa spēka iekodos Anastasijas kailajā krūtī un sāku purināt galvu no vienas puses uz otru. Atlaidu zobus, tiklīdz viņa iekliedzās. Anastasija palaida mani vaļā, pielēca kājās, ar vienu roku turēja sāpošo krūti, bet ar otru māja kaut kam augšā, pūloties nomierinoši smaidīt. Es arī pielēcu kājās un, drudžaini traucot nost rāpojošos kukaiņus, uzkliedzu viņai:

— Mošķiem gribēji mani izbarot, meža ragana! Tik vienkārši vis neļaušos!

Turpinādama joprojām kaut kam nomierinoši māt ar roku un smaidīt, Anastasija paskatījās uz mani un lēni, nevis tā kā parasti — skriešus, nodurtu galvu devās uz savu ezeru. Brīdi pastāvēju, pārdomādams, ko darīt tālāk: atgriezties pie upes — bet kā lai atrod ceļu? — vai iet līdzi Anastasijai — bet kādēļ gan? Es tomēr devos uz ezeru. Anastasija sēdēja krastā, berza plaukstās kaut kādu zālīti un ar tās sulu ierīvēja krūti tajā vietā, kur rēgojās mana koduma radītais milzu zilums. Kādu brīdi pamīņājies uz vietas, es pajautāju:

—  Sāpīgi?

Nepagriezdama galvu, viņa atbildēja:

—  Drīzāk jau aizvainojoši.

Un klusēdama turpināja iesākto procedūru.

—  Kāpēc gan tu sadomāji ar mani tā jokot?

—  Gribēju, lai būtu labāk. Tavas ādas poras ir aizsērējušas, nemaz vairs neelpo. Kukainīši tās būtu iztīrījuši, un tas nebūt nav sāpīgi, drīzāk jau patīkami.

—  Bet čūska? Viņa ar dzeloni man pēdu bakstīja.

—   Arī čūska tev neko sliktu nebūtu darījusi, bet, ja arī izlaistu indi, tad tikai virspusē, es to tūdaļ izrīvētu. Tev pēdas muskuļi un āda tirpst.

—Tas pēc avārijas, — es paskaidroju.

Kādu brīdi mēs klusējām. Tad, nezinādams, ko sacīt, pajautāju:

—  Kāpēc tev šoreiz nepalīdzēja tas neredzamais «kaut kas», kas nāca talkā tajā reizē, kad es zaudēju samaņu?

— Nepalīdzēja tādēļ, ka es smaidīju. Arī tad, kad tu kodi, es centos smaidīt.

Man kļuva kaut kā neērti viņas priekšā, paķēru zāles kušķīti, kas atradās turpat blakus, no visa spēka saberzu to plaukstās, nometos viņas priekšā uz ceļiem un ar mitrajām plaukstām sāku rīvēt zilumu.

Sapņi — nākotnes rādītāji

Tagad, uzzinājis par Anastasijas jūtām un viņas vēlmi, neraugoties uz visu savu neparas- tumu, tomēr pierādīt, ka viņa ir parasts cilvēks, es sapratu, kādas sāpes esmu sagādājis viņas dvēselei tajā rītā. Vēlreiz atvainojos. Anastasija atbildēja, ka nedusmojas uz mani, taču tagad pēc tā, ko izdarījusi, baidās par mani.

—  Ko tad tu tādu briesmīgu esi izdarījusi? — es pajautāju un kārtējo reizi izdzirdu stāstu, kurš nopietnam cilvēkam, kas grib, lai viņu uzskata par normālu, par tādu pašu, kādi ir visi mūsu pasaulē dzīvojošie ļaudis, gan nebūtu jāstāsta citiem.

—  Kad tvaikonis toreiz aizgāja, — Anastasija turpināja, — un vietējie jaunieši devās uz sādžu, es vēl kādu brīdi pastāvēju krastmalā viena, un man bija tik labi. Pēc tam aizskrēju uz savu mežu, diena pagāja kā parasti, bet vakarā, kad parādījās zvaigznes, apgūlos zālē un sāku sapņot. Tad arī radīju šo plānu.

—  Kādu plānu?

—   Saproti, to, ko zinu es, pa daļām zina visi tie cilvēki, kuru pasaulē tu dzīvo. Bet visi kopā viņi zina gandrīz visu, tikai vēl neizprot līdz galam mehānismu. Tad nu, lūk, es sasapņojos, ka tu aizbrauksi uz lielo pilsētu un pastāstīsi daudziem cilvēkiem par mani un par to, ko es tev izskaidroju. Tu to izdarīsi tādā veidā, kā jūs parasti novadāt dažādu informāciju, — uzrakstīsi grāmatu. Tb izlasīs ļoti daudzi cilvēki, un viņiem pavērsies īstenība. Viņi sāks mazāk slimot, mainīs savu attieksmi pret bērniem, izstrādās jaimas mācību metodes. Cilvēki sāks vairāk mīlēt, un Zeme izstaros vairāk gaišās enerģijas. Mākslinieki uzgleznos manus portretus, un tas būs labākais no visa, ko viņi jebkad radījuši. Es pacentīšos viņus iedvesmot. Viņi radīs to, ko jūs saucat par kino, — un tā būs brīnišķīga filma. Tu visu to redzēsi un atcerēsies mani. Pie tevis nāks zinātnieki un cilvēki, kuri sapratīs un pienācīgi novērtēs to, ko esmu tev stāstījusi, viņi tev daudz ko izskaidros. Viņiem tu ticēsi vairāk nekā man un sapratīsi, ka neesmu nekāda ragana, bet gan cilvēks, tikai informācijas manī ir vairāk nekā citiem. Tas, ko tu uzrakstīsi, izraisīs lielu interesi, un tu kļūsi bagāts. Deviņpadsmit valstu bankās tev glabāsies nauda, tu dosies uz svētvietām un attīrīsies no visa tumšā, kas mīt tevī. Tu atcerēsies mani un iemīlēsi, gribēsi atkal redzēt mani un savu dēlu. Mans sapnis bija ļoti spilgts, taču, iespējams, arī mazliet lūdzošs. Laikam tāpēc viss tā arī sanāca. VIŅI uztvēra to kā rīcības plānu un nolēma pārcelt cilvēkus pāri tumšo spēku laiksprīdim. Tas ir pieļaujams, jo plāns visās detaļās radies uz Zemes, Zemes cilvēka prātā un dvēselē. VIŅI droši vien šo plānu uzskatīja par grandiozu, bet varbūt kaut ko arī no sevis pielika klāt, tāpēc tumšie spēki ļoti aktivizēja savu darbību. Tā vēl nekad nav bijis. Es to sapratu pēc Skanošā Ciedra. Tā stars kļuva ievērojami spēcīgāks. Tagad Ciedrs arī skan stiprāk — steidz atdod savu gaismu, savu enerģiju.

Klausījos Anastasijā, un manī arvien vairāk nostiprinājās doma, ka viņa ir vājprātīga. Varbūt jau sen izbēgusi no kādas dziednīcas un tagad dzīvo te, mežā, bet es pat pārgulēju ar viņu… Bērns var piedzimt. Ir nu gan situācija… Un tomēr, redzot, ar kādu nopietnību Anastasija runā, centos viņu nomierināt:

—  Nesatraucies, Anastasija, tavs plāns jau no sākta gala nav īstenojams, tāpēc tumšajiem un Gaišajiem spēkiem nav par ko cīnīties. Tu tomēr pietiekami labi nepazīsti mūsu ikdienas dzīvi, tās likumus un nosacījumus. Grāmatu, piemēram, pie mums tiek izdots milzum daudz, taču pat ievērojamu rakstnieku darbus ne visai pērk. Es vispār neesmu nekāds rakstnieks, man nav ne talanta, ne izglītības, lai kaut ko uzrakstītu.

—  Jā, agrāk tev tā visa nebija, bet tagad ir, — viņa paziņoja.

—  Labi, — es turpināju viņu mierināt, — pat tad, ja pacentīšos, neviens to nedrukās, neticēs, ka tu tāda esi.

—  Taču es esmu! Es esmu tiem, kam es esmu. Viņi noticēs un palīdzēs tev tāpat, kā pēc tam viņiem palīdzēšu es.

Anastasijas izteiktās frāzes jēgu tūdaļ nesapratu, tāpēc vēlreiz pūlējos viņu nomierināt:

—  Pat nemēģināšu neko rakstīt. Tam nav nekādas jēgas, saproti to beidzot.

—  Rakstīsi. VIŅI jau izveidojuši veselu apstākļu sistēmu, kas tevi piespiedīs to darīt.

—  Tavuprāt, es esmu skrūvīte kādās rokās?

—  Arī no tevis paša daudz kas atkarīgs. Taču tumšie spēki centīsies tev traucēt ar visiem viņiem pieejamiem līdzekļiem, pat mudinās izdarīt pašnāvību, radot bezizejas ilūziju.

—  Viss, Anastasija, pietiek, apnicis klausīties tavas fantāzijas.

—  Tu tās uzskati par fantāzijām?

—   Jā! Jā! Par fantāzijām… — Un pēkšņi es aprāvos. Uzliesmoja kāda doma, it kā izgaismodama manā galvā vienu laika sprīdi, un es sapratu. Viss, ko Anastasija stāstīja par saviem sapņiem, par dēlu, bija iecerēts jau pagājušajā gadā, kad es vēl viņu nepazinu tik tuvu kā tagad, kad vēl nebiju pārgulējis ar viņu. Tagad, pēc gada, tas jau ir noticis.

—   Tātad viss jau notiek? — es viņai pajautāju.

—  Protams. Ja nebūtu VIŅU un es nebūtu mazliet palīdzējusi, tava otrā ekspedīcija nebūtu iespējama. Tu taču tik tikko spēji galus savilkt kopā pēc pirmās, un uz tvaikoni tev vairs nebija nekādu tiesību.

—  Tu ietekmeji kuģniecību un firmas, kas man palīdzēja?

—  Jā.

—  Tu taču izputināji mani un radīji zaudējumus viņiem. Ar kādām tiesībām tu iejaucies? Un es pametu tvaikoni, sēžu te ar tevi. Tur varbūt visu izzog. Tev droši vien piemīt hipnotizētājas spējas. Nē, pat vēl sliktāk — tu esi ragana, un viss.

—  Nē! — iesaucās Anastasija. — Nekad un nevienam es nedaru neko sliktu un nevaru izdarīt. Es esmu Cilvēks! Ja tevi tā vilina zemes dzīves labmni im nauda, tad pagaidi mazliet — viss vērsīsies tev par labu. Esmu vainīga tavā priekšā, ka tā sasapņojos un tagad tev kādu laiku būs visai grūti, tomēr

1 neko citu tobrīd nespēju izdomāt. Tu taču loģiku neuztver, tevi nākas piespiest — ar tavas pasaules dzīves apstākļu palīdzību.

—   Te tev nu bija, — es neizturēju, — tātad tomēr «piespiest». Tu tā rīkojies, bet pēc tam vēl gribi izlikties par parastu cilvēku.

—  Es esmu Cilvēks, sieviete!

Anastasija satraucās, tas bija jūtams pēc

tā, kā viņa iesaucās:

—   Es tikai labo un gaišo gribēju un gribu! Gribu, lai tu šķīstītos. Tāpēc arī izdomāju braucienu pa svētvietām, grāmatas rakstīšanu. VIŅI to saprata, bet ar viņiem vienmēr tumšie spēki cīnās, tomēr galvenajā nekad neuzvar.

—  Bet tu, Anastasija, ar savu intelektu, informāciju, enerģiju — ar visu to stāvēsi malā kā novērotāja?

—   Šādā divu diženu sākotņu cīniņā manu pūliņu efekts būs niecīgs, vajadzīga daudzu citu jūsu pasaules iemītnieku palīdzība. Es viņus meklēšu un atradīšu, tāpat kā toreiz, kad tu gulēji slimnīcā. Tikai tu pats arī, lūdzu, kļūsti kaut mazliet apzinīgāks. Uzveic slikto sevī.

—  Kas tad manī ir tik slikts, ko es toreiz slimnīcā sliktu darīju? Un kā gan tu mani ārstēji, ja nebiji līdzās?

—  Tu toreiz gluži vienkārši nejuti manu klātbūtni, bet es biju blakus. Kad biju uz kuģa, aiznesu jums Skanošā Ciedra zariņu, kuru mana māmiņa nolauza, pirms pati gāja bojā. Es to atstāju tavā kajītē, kad mani ieaicināji pie sevis. Tu jau toreiz biji slims. Es to jutu. Vai atceries zariņu?

—  Jā, — es atbildēju. Zariņš tiešām ilgi atradās manā kajītē, to redzēja daudzi komandas locekļi, es to atvedu uz Novosibirsku. Taču nepiešķīru tam nekādu nozīmi.

—  Tu to vienkārši izmeti.

—  Bet es taču nezināju…

—  Jā. Nezināji… Izmeti… Un māmiņas zariņš nepaguva uzveikt slimību. Pēc tam tu gulēji slimnīcā. Kad atgriezīsies, uzmanīgi izpēti savu slimības vēsturi. Kartītē tu redzēsi: kaut gan tev tika dotas vislabākās zāles, veselība tomēr neuzlabojās. Taču pēc tam tev injicēja ciedru riekstu eļļu. Ārste, kas stingri ievēroja visus priekšrakstus, nedrīkstēja to darīt, taču izdarīja to, kas nav paredzēts nevienā jūsu medicīnas recepšu krājumā. Un vispār nekad nav darīts. Tu atceries?

—  Jā.

—  Tevi ārstēja sieviete, kura vada nodaļu vienā no jūsu pilsētas labākajām klīnikām. Taču šī nodaļa neatbilda tavai slimībai. Viņa tomēr paturēja tevi, lai gan stāvu augstāk atradās tev nepieciešamā profila nodaļa. Tā bija?

—  Jā!

—  Vina tev dūra adatas, vienlaikus ieslē- dza mūziku kreslainaja telpa.

Anastasija zināja visu, kas ar mani tiešām bija noticis.

—  Vai atceries šo sievieti?

—  Jā.

un Anastasija pēkšņi, nopietni raudzīdamās manī, izrunāja vairākas aprautas frāzes, kas mani satrieca. Pat skudriņas pārskrēja pār muguru: «Kāda mūzika jums patīk? Labi… Vai tā? Nav par skaļu?…» Viņa runāja nodaļas vadītājas balsī, ar to pašu intonāciju.

—  Anastasija! — es iesaucos…

Viņa pārtrauca mani:

—  Klausies tālāk un, Dieva dēļ, nebrīnies. Pamēģini, kaut mazliet pamēģini aptvert, ko es tev saku, kaut nedaudz mobilizē savu prātu. Pagaidām to visu cilvēks var ļoti labi saprast…

Tad viņa turpināja:

—  Šī sieviete ir ārste. Viņa ir ļoti laba. Viņa ir īsta ārste. Man ar viņu bija viegli strādāt. Viņa ir labestīga un atvērta. Es biju tā, kas negribēja, lai tevi pārceļ uz citu nodaļu, kaut arī tā atbilda tavas slimības profilam. Viņa teica priekšniecībai: «Atstājiet, es viņu izārstēšu.» Viņa juta, ka «spēs» to izdarīt. Viņa zināja. Tava slimība ir tikai «kā cita» sekas. Un ar šo «citu» viņa mēģināja cīnīties. Viņa ir ārste. Bet kā izturējies tu? Turpināji smēķēt, dzēri, ko un cik gribēji, ēdi asu un sāļu — ar tādu pamatīgu čūlu! Tu sev neliedzi neko, nekādas baudas. Kaut kur zemapziņā bija nostiprinājies uzskats, ka tev ne no kā nav jābaidās, nekas nedraud, nekas ar tevi nenotiks. Es tātad neizdarīju neko labu — drīzāk otrādi. Tumšā tavā apziņā nekļuva mazāk, nevairojās apzinīgums, gribasspēks. Kad jau biji vesels, apsveikt svētkos sievieti, kura tevi bija izārstējusi, tu aizsūtīji savu darbinieci, bet pats viņai pat ne reizes nepiezvanīji. Viņa tā gaidīja šo zvanu, bija tevi tā iemīlējusi…

—  Viņa vai tu, Anastasija?

—  Mēs, ja tev tā labāk tīk.

Es nezin kāpēc piecēlos, aizgāju pāris soļus nost no Anastasijas, kura sēdēja uz izgāzta koka. Jūtu un domu sajukums izraisīja kaut kādu nenoteiktu attieksmi pret viņu.

—  Redzi nu, atkal tu nesaproti, kā es daru,, baidies, taču iedomāties ir pavisam vienkārši — ar iztēles un iespējamo situāciju precīzas analīzes palīdzību. Bet tu jau atkal par mani nodomāji…

Viņa apklusa, noliekusi galvu pār ceļgaliem. Es stāvēju un klusēju, pēc tam piegāju klāt, atglaudu sāņus viņas lejupkrītošās matu cirtas. No Anastasijas zilganpelēkajām acīm ritēja asaras. Viņa pasmaidīja un teica sev tik neraksturīgu frāzi:

— Bābietis ir un paliek bābietis, vai ne? Tagad tu esi pārsteigts par pašu manas eksistences faktu un, kā pie jums mēdz teikt, netici savām acīm. Netici līdz galam, nespēj aptvert, ko es tev stāstu. Manas esamības fakts un manas spējas tev šķiet pārsteidzošas. Tu esi pavisam pārstājis uztvert mani kā normālu cilvēku, bet es, tici man, esmu cilvēks, nevis kaut kāda ragana. Kāpēc tev nešķiet savādi un paradoksāli tas, ka cilvēki ir atzinuši Zemi par kosmisku ķermeni, Augstākā Saprāta visdiženāko veidojumu, kurā katrs mehānisms ir augstākais radošais sasniegums? Cilvēki posta šo mehānismu un visādi pūlas to salauzt. Jums dabisks šķiet cilvēka roku radīts kosmosa kuģis vai lidmašīna, taču visa šī mehānika ir radīta no salauztām un pār- kausētām dižā mehānisma daļām. Iedomājies būtni, kura lauž lidojošu lidmašīnu, lai no tās izgatavotu sev āmuru vai liekšķeri, un lepojas, ja izdodas sameistarot primitīvu ierīci. Sī būtne nesaprot, ka nedrīkst bezgalīgi lauzt lidojošu lidmašīnu. Kā jūs nesaprotat, ka nemitīgi postāt Zemi? Datoru uzskatāt par saprāta sasniegumu, bet reti kurš apjauš, ka to var salīdzināt ar smadzeņu protēzi. Vai vari iedomāties, kas notiks ar cilvēku, kuram gan būs normālas kājas, bet viņš staigās ar kruķiem? Kāju muskuļi, protams, atrofēsies. Mašīna nekad nepārspēs cilvēka smadzenes, ja tās tiks pastāvīgi trenētas…

Viņa notrausa pēdējo pa vaigu lejup ritošo asaru un atkal neatlaidīgi turpināja izklāstīt man savus neticamos prātojumus.

Toreiz es pat iedomāties nevarēju, ka viss viņas sacītais satrauks daudzus cilvēkus, saviļņos zinātnieku prātus, jo teiktajam pat hipotēžu līmenī nebūs analoga visā pasaulē.

Pēc Anastasijas vārdiem, Saule ir kā spogulis. Tā atstaro no Zemes nākošos, acīm neredzamos starus. Šis starojums nāk no cilvēkiem, kuri ir iemīlējušies, priecīgi vai kādu citu gaišu jūtu pārņemti. Atstarojies pret Sauli, tas gaismas veidā atgriežas uz Zemes un dod visam dzīvību. Turklāt viņa minēja virkni pierādījumu, lai gan tos izprast nebūt nebija vienkārši.

—  Ja Zeme un citas planētas tikai izmantotu Saules gaismas doto dzīvinošo spēku, — viņa teica, — tad ar laiku tai būtu jāap- dziest, jāspīd nevienmērīgi. Bet vienpusēju procesu Visumā nav un nevar būt, viss ir savstarpēji saistīts, viss notiek mijiedarbībā.

Viņa atgādināja Bībeles vārdus «…un dzīvība bija cilvēku gaisma». Anastasija apgalvoja arī, ka viena cilvēka jūtas tiek pārraidītas otram cilvēkam, atstarojoties no kosmiskajiem ķermeņiem. Viņa to ilustrēja ar piemēru:

—   Neviens no cilvēkiem, kuri dzīvo uz Zemes, nevar noliegt, ka sajūt, ja kāds viņus mīl. Šī sajūta ir īpaši spēcīga, kad atrodies mīlošā cilvēka tuvumā. Jūs to saucat par intuīciju. Patiesībā no mīlošā cilvēka nāk neredzami gaismas viļņi. Taču arī tad, kad šā cilvēka nav līdzās, bet mīlestība ir liela, to var sajust Ar šo jūtu palīdzību, izprotot to dabu, var darīt brīnumus. Tas ir tas, ko jūs saucat par brīnumiem, mistiku vai pārdabiskām spējām… Saki, vai tev pašlaik ir kļuvis labāk ar mani? Kaut kā viegli, silti, piepildīti?

—  Jā, — es atbildēju.

—  Tagad skaties, kas notiks ar tevi, kad es vēl vairāk sakoncentrēšos uz tevi.

Anastasija nolaida skropstas, dažus soļus atkāpās no manis un apstājās. Sajutu patīkamu siltumu izplūstam pa visu ķermeni. Tas pastiprinājās, taču nededzināja, no tā nekļuva karsti. Anastasija pagriezās un sāka lēni attālināties, drīz vien pazuda aiz kāda liela koka stumbra. Patīkamā siltuma sajūta nemazinājās, tai pievienojās vēl kāda cita: it kā kaut kas palīdzētu asinīm joņot pa dzīslām, un tagad ar katru sirdspukstu pastiprinājās iespaids, ka asinis, tādiem kā virpuļiem auļodamas, acumirklī nokļūst līdz katrai ķermeņa šķiedriņai. Stipri nosvīda, kļuva miklas kāju pēdas.

—   Nu, redzi? Tagad tev ir skaidrs? — no slēpņa iznāca gavilējošā Anastasija, juzdamās pārliecināta, ka beidzot ir kaut ko man pierādījusi. — Tu taču visu juti arī tad, kad noslēpos aiz koka, tavas izjūtas kļuva spēcīgākas, kad mani neredzēji. Pastāsti man par tām.

Es pastāstīju un savukārt pajautāju, kāda gan še nozīme koka stumbram.

—   Skaidrs taču: informācijas un gaismas viļņi no manis gāja uz tevi tieši līdz brīdim, kad paslēpos. Koka stumbram tos vajadzēja stipri izkropļot, jo tam ir pašam savs starojums un sava informācija. Taču tas nenotika. Jūtu viļņi pie tevis nokļuva, atstarojoties no kosmiskajiem ķermeņiem. Turklāt tie kļuva vēl stiprāki. Pēc tam es izdarīju to, ko jūs saucat par brīnumu, — tev pat nosvīda kāju pēdas. Tu man par to nepateici, noklusēji.

—  Es tam nepiešķīru nekādu nozīmi. Kādu gan brīnumu sevī slēpj kāju svīšana?

—  Es no tava organisma caur kāju pēdām izdzinu veselu virkni slimību, dažādas sāpes. Tev patlaban jājūtas ievērojami labāk. Tas jau pēc ārējā izskata redzams, pat muguras uz- kumpums sācis iztaisnoties.

Tiešām — fiziski es jutos labāk.

—  Tātad tu koncentrējies, pasapņo un panāc, ko gribi?

—  Apmēram tā.

—  Un tev vienmēr izdodas, pat tad, kad tas nav saistīts ar izdziedināšanu?

—  Vienmēr. Ja tas nav abstrakts sapnis. Ja tas ir detalizēts līdz mazākajam sīkumam un nav pretrunā ar garīgās esības likumiem. Jāpanāk, lai doma trauktos ļoti ātri un būtu atbilstoša jūtu vibrācija. Tas ir dabiski. Dzīvē daudziem tas izdodas. Pajautā saviem paziņām. Varbūt arī viņu vidū atradīsies tādi, kuru sapņi ir pilnībā vai daļēji piepildījušies.

—   Detalizēt… Domāt… Panākt, lai doma trauktos ļoti ātri… Saki, vai tad, kad tu sapņoji par dzejniekiem, māksliniekiem, par grāmatu, tu visu detalizēji? Tava doma traucās -ātri?

—  Neparasti ātri. Un visu konkretizēju līdz pēdējam sīkumam.

—  Un tagad uzskati, ka tas piepildīsies?

—  Jā, piēpildīsies.

—  Vai tu toreiz ne par ko citu nesapņoji? Vai esi man visu pastāstījusi?

—  Ne visu.

—  Tad pastāsti visu.

—  Tu… Vai tu, Vladimir, tiešām to gribi?

—  Jā.

Anastasijas sejā atmirdzēja prieks. Satraukta un iedvesmas pilna viņa norunāja savu neticamo monologu.

Pari tumšo speķu laikspridim

— Tajā savā sapņošanas naktī es domāju, kā cilvēkus pārnest pāri tumšo spēku laiksprī- dim. Mans plāns un tā izpratne bija precīza un reāla, un VIŅI to pieņēma.

Grāmatā, kuru tu uzrakstīsi, būs iekļautas neuzkrītošas burtu kombinācijas un formulas, un tās modinās cilvēkos gaišas un labas jūtas. Šīs jūtas spēj uzveikt fizisko un garīgo vājumu, sekmēt jaunas apziņas rašanos. Tādas apziņas, kas piemitīs nākotnes cilvēkiem. Tici man, Vladimir, tā nav mistika, tas atbilst Visuma likumiem.

Viss ir ļoti vienkārši: tu rakstīsi šo grāmatu, vienīgi savu jūtu un dvēseles vadīts. Citādi tu vienkārši nevarēsi, jo nepārvaldi rakstīšanas tehniku, taču jūtas spēj VISU. Šīs jūtas jau ir tevī. Manas un tavas. Tu to vēl neapzinies. Taču daudzi tās sapratīs. Iemiesotas zīmēs un vārdu savienojumos, tās būs stiprākas par Zaratustras uguni. Neslēp neko, kas noticis ar tevi, pat dziļi personisko. Atbrīvojies no kauna izjūtas, nebaidies kļūt smieklīgs, apvaldi savu augstprātību.

Es tev atklājos visa: gan ar miesu, gan dvēseli. Ar tavu starpniecību gribu atklāties visiem cilvēkiem, tagad man tas ir atļauts. Zinu, ka milzīgi tumšie spēki gāzīsies pār mani, pretosies manam sapnim, taču es no tiem nebaidos. Esmu stiprāka un paspēšu ieraudzīt to, ko esmu iecerējusi: paspēšu dēlu gan dzemdēt, gan izaudzināt. Mūsu dēlu, Vladimir.

Mans sapnis salauzīs daudzus tumšo spēku mehānismus, kas gadu tūkstošiem postoši iedarbojas uz cilvēkiem, daudziem no tiem liks strādāt cilvēku labā.

Zinu, ka šobrīd tu nespēj man noticēt, — tev traucē daudzās konvencionalitātes un postulāti, ko tavās smadzenēs radījuši tās pasaules dzīves apstākļi, kurā tu mīti. Tev neticama šķiet iespēja pārcelties citā laikā. Taču jūsu laika un attāluma jēdzieni ir stipri nosacīti — nevis sekunde un metrs, bet gan apziņas pakāpe un gribasspēks raksturo šos lielumus.

Tieksmju, jūtu un sajūtu skaidrība, kas raksturīga vairākumam, nosaka cilvēka atrašanās vietu Visumā un Laikā.

Jūs ticat horoskopiem, ticat, ka esat atkarīgi no planētu stāvokļa. Šo ticību ir izdevies panākt ar tumšo spēku mehānismu palīdzību. Šī ticība bremzē Gaišās paralēles laiku, dodot iespēju virzīties uz priekšu un palielināties tumšajai paralēlei. Šī ticība ved jūs maldu ceļos, prom no Īstenības, savas zemes dzīves būtības izpratnes. Tu uzmanīgi paanalizē. Padomā — Dievs radīja cilvēku «pēc sava tēla un līdzības». Cilvēkam dota vislielākā brīvība — brīvība izvēlēties starp Gaišo un tumšo. Cilvēkam dota dvēsele. Viss redzamais pakļauts cilvēkam, un viņš, cilvēks, var — pat attiecībā uz Dievu — izvēlēties: mīlēt viņu vai ne. Nekas un neviens nevar vadīt cilvēku pretēji viņa paša gribai. Dievs grib saņemt cilvēka mīlestību kā atbildi uz savu mīlestību, taču Dievs grib brīva, pilnīga un viņam līdzīga cilvēka mīlestību.

Dievs ir radījis visu redzamo, arī planētas. Tās kalpo kārtības un harmonijas nodrošināšanai augu un dzīvnieku valstī, palīdz cilvēka miesai, taču tās absolūti nevalda pār cilvēka dvēseli mi saprātu. Ne planētas vada cilvēku, bet cilvēks ar savu zemapziņu virza visas planētas.

Ja viens cilvēks gribēs, lai debesīs uzliesmo otra saule, — tā neparādīsies. Tā ir iekārtots, lai nenotiktu planetārās katastrofas. Taču, ja visi cilvēki vienlaikus vēlēsies otru sauli, — tā parādīsies.

Sastādot horoskopu, vispirms vērā jāņem pamatlielumi: cilvēka pašreizējās apziņas līmenis, viņa gara un gribas spēks, dvēseles tieksmes un tās līdzdalības pakāpe šābrīža ikdienas dzīvē.

Labvēlīgās un nelabvēlīgās dienas, magnētiskās vētras, zems un augsts gaisa spiediens — to visu brīvi uzveic griba un apziņa.

Vai tad tu neesi redzējis laimīgu un priecīgu cilvēku lietainā dienā, kad debesis apmākušās, vai, gluži otrādi, skumīgu, garīgi nomāktu — saulainā un vislabvēlīgākajā dienā?

Tu domā, ka es fantazēju kā vājprātīga, kad runāju par to, ka šai grāmatā ieliktās burtu kombinācijas un formulas dziedēs un darīs gaišākus cilvēkus. Tu netici man, jo nesaproti… Taču patiesībā tas viss ir tik vienkārši.

Redzi, es patlaban runāju ar tevi tavā valodā, izmantoju tavu vārdu krājumu un vārdu kārtību teikumos, reizēm — pat tavu intonāciju. Tev būs viegli iegaumēt manis sacīto, jo šī ir tava valoda, ko saproti tu un arī daudzi citi cilvēki. Tajā nav nesaprotamu vārdu. Tā ir vienkārša, tāpēc to saprot lielākā daļa cilvēku. Taču es nedaudz pārveidoju, pavisam nedaudz pārmainu vārdu kārtību. Tu šobrīd esi uzbudinātā stāvoklī un tāpēc, atceroties šo stāvokli, atcerēsies visu, ko tev sacīju. Un pierakstīsi to. Tā tevis uzrakstītajā iekļūs arī manis veidotās burtu kombinācijas.

Tās ir ļoti svarīgas. Tās spēj darīt brīnumus — kā lūgšana. Daudzi no jums taču zina, ka lūgšanas ir noteiktas burtu kombinācijas. Tās ar Dieva palīdzību ir veidojuši apskaidroti cilvēki.

Tumšie spēki vienmēr ir centušies atņemt cilvēkam iespēju iemantot svētību, ko dod šīs vārdu kombinācijas. Šā iemesla dēļ viņi pat valodas mainīja, ieviesa jaunus vārdus un atmeta vecos, kropļoja to nozīmi. Agrāk jūsu valodā, piemēram, bija 47 burti, tagad vairs tikai 33. Tumšie spēki ieviesa savas kombinācijas un formulas, modinot visu zemisko un tumšo, centās cilvēkus ievilināt miesiskās baudās un kaislībās. Taču es vārdu savienojumu pirmatnējo nozīmi atjaunoju, izmantojot tikai tagad lietošanā esošos burtus un simbolus, un tagad tie būs iedarbīgi. Es tā centos meklēti Atradu. Savācu kopā no visiem laikiem visu to labāko. Daudz savācu. Es to ieslēpu tajā, ko tu uzrakstīsi.

Kā redzi, tas vienkārši ir Kosmosa mūžības un bezgalības dzīļu zīmju kombināciju tulkojums — ar precīzu nozīmi, domu un mērķi.

Tu raksti par visu, ko redzēji, neko neslēp: ne labo, ne slikto, ne to, ko gribētos paturēt savā sirdī, — tad tas viss saglabāsies.

Tu pats par to pārliecināsies, tici man. Pārliecināsies, kad uzrakstīsi. Daudzos, kas lasīs uzrakstīto, raisīsies jūtas im emocijas — vēl ne līdz galam izprotamas un apzinātas. Viņi tev to apstiprinās — tu to redzēsi, dzirdēsi. Viņos modīsies gaišas jūtas, daudzi pēc tam izpratīs vairāk, nekā tu būsi uzrakstījis. Kaut nedaudz uzraksti! Kad pārliecināsies, ka cilvēki sajūt šīs kombinācijas, kad to apstiprinās 10, 100, 1000 cilvēku, tu noticēsi un uzrakstīsi visu. Tikai notici. Sev notici. Man notici.

Vēlāk es varēšu pastāstīt par vēl nozīmīgākām lietām, un viņi arī tās sapratīs un pieņems. Bet pati svarīgākā ir bērnu audzināšana. Tev interesanti likās uzzināt par lidojošajiem šķīvīšiem, mehānismiem, raķetēm un planētām. Taču man tā gribējās vairāk pastāstīt par bērnu audzināšanu, un es to izdarīšu, kad tevī būšu palīdzējusi iemājot lielākai izpratnei. Tikai lasīt to visu vajag, kad netraucē cilvēka roku darināti mehānismi. Šīs skaņas ir kaitīgas, tās ved cilvēku prom no īstenības. Lai paliek tikai dabiskās, Dieva pasaules radītās skaņas. Tās nes sevī Īstenības informāciju, svētību un palīdz apziņai. Tad arī izdziedināšanās būs daudzkārt spēcīgāka.

Tu, protams, atkal šaubies un netici vārda dziedinošajam spēkam, par mani domā, ka… Taču arī šeit nav nekādas mistikas, fantāzijas vai pretrunu ar garīgās dzīves likumiem.

Kad cilvēkā rodas gaišas jūtas, tās katrā ziņā labvēlīgi iedarbojas uz visiem fiziskajiem orgāniem. Tieši gaišas jūtas ir visspēcīgākais un efektīvākais līdzeklis pret jebkuru saslimšanu. Ar šādu jūtu palīdzību ārstēja Dievs, tāpat to darīja arī viņa mācekļi. Izlasi Veco Derību — pats pārliecināsies. Ar šo jūtu palīdzību spēj dziedēt arī atsevišķi jūsu pasaules cilvēki. Daudzi jūsu ārsti to zina. Pajautā viņiem, ja netici man. Viņiem tu vairāk tici. Jo spēcīgākas, gaišākas šīs jūtas, jo lielāku ietekmi tās atstāj uz cilvēku, uz kuru ir vērstas.

Es vienmēr esmu varējusi izdziedināt ar savu stariņu. Man to vēl bērnībā iemācīja un izskaidroja vecvectētiņš. Es to daudzkārt esmu likusi lietā attiecībā uz saviem mazdārziņu īpašniekiem.

Tagad mans stariņš ir daudzkārt spēcīgāks nekā vectētiņam un vecvectētiņam. Tas ir tādēļ, viņi saka, ka manī radušās jūtas, ko jūs saucat par Mīlestību.

Tās ir tādas lielas, patīkamas un nedaudz apdedzinošas jūtas. Mīlestību gribas dāvāt visiem cilvēkiem un arī tev. Gribas, lai visiem būtu labi un lai viss būtu labi, — kā to vēlējās Dievs.

Šis viņas monologs izskanēja ar neparastu iedvesmu un pārliecību. It kā tas būtu laikā un telpā izšauta bulta. Tad viņa apklusa. Skatījos uz Anastasiju, viņas dedzības im pārliecības pārsteigts, pēc tam pajautāju:

—  Anastasija, tas ir viss? Vai tavos sapņos un plānos vairāk nekādu nianšu nav?

—  Pārējais, Vladimir, ir nebūtiski sīkumi. Es tos tā, starp citu, kā «divreiz divi» darba gaitā radīju. Bija tikai vienas ar tevi saistītas grūtības, taču tās es atrisināju.

—  Tieši par to tad nu arī pastāsti sīkāk. Kas tās par grūtībām, kuras skar mani?

—  Saproti, esmu tevi padarījusi par visbagātāko cilvēku zemes virsū. Un arī — par visievērojamāko. Tas viss notiks pēc kāda laika. Taču tad, kad sapnis tika detalizēti izstrādāts… Kamēr tas vēl nebija uzlidojis augšup un Gaišie spēki to nebija uztvēruši… Tumšie spēki… tie vienmēr cenšas kaitēt. Un šī kaitēšana izpaužas kā dažādi blakus efekti, kas postoši iedarbojas uz to, ko tie skar, arī uz dažādiem cilvēkiem. Manas domas traucās ļoti, ļoti ātri, taču tumšie spēki tik un tā paguva. Tie pameta novārtā daudzas savas zemes dzīves lietas un steidza iedarbināt savus mehānismus ap manu sapni, un tad es izdomāju… Pārspēju viltībā viņus. Un piespiedu visus viņu mehānismus darboties savā labā. Tumšie spēki apjuka tikai uz ļoti īsu brīdi, taču ar to pietika, lai mans sapnis, ko Gaišie spēki bija uztvēruši, aiztrauktos gaišajā bezgalībā.

—  Ko tu tādu izdomāji, Anastasija?

—  Es, viņiem pilnīgi negaidot, nedaudz paildzināju tumšo spēku laika sprīdi, kad tev nāksies pārvarēt dažādas grūtības. Turklāt es sev atņēmu iespēju palīdzēt tev ar savu stariņu. Viņi pilnīgi apstulba, neredzēdami tajā nekādu loģiku no manas puses. Taču es pa to laiku ātri ar savu stariņu apgaismoju cilvēkus, kuriem nākotnē paredzama sadarbība ar tevi.

—  Ko tas viss nozūnē?

—  Cilvēki tev palīdzēs īstenot manu sapni. Ar saviem mazajiem, gandrīz nevadāmajiem stariņiem. Taču viņu būs daudz un jūs visi kopā šo sapni iemiesosit materiālajā realitātē. Pārcelsities pāri tumšo spēku laiksprīdim. Arī citus pārcelsit pāri. Un tu nebūsi iedomīgs un mantrausīgs, kad kļūsi bagāts. Tādēļ, ka sapratīsi: nauda nav galvenais, par to nekad nesaņemsi cilvēka dvēseles siltumu, patiesu iejūtību.

Tu to sapratīsi, kad būs pienācis šis laiks, kad ieraudzīsi šos cilvēkus un iepazīsies ar viņiem. Arī viņi visu sapratīs. Bet pietupieni… Tavu un banku savstarpējo attiecību modeli es izdomāju katram gadījumam — arī tāpēc, ka tu nepavisam nerūpējies par savu ķermeni. Tā tu vismaz pavingrosi bankā, kad nauda būs jāsaņem. Un daži baņķieri arī. Lai jau ir nedaudz smieklīgi. Toties grēcīgās augstprātības tevī nebūs.

Tad nu iznāca tā, ka visas grūtības, šķēršļi, ko izdomājuši tumšie spēki, tevi un pārējos tikai norūdīs. Darīs jūs apzinīgākus. Pasargās no tumšo vilinājumiem, ar kuriem tie paši tā lepojas. Tāpēc viņi uz brītiņu apjuka. Tagad viņiem manu sapni nekad vairs neizdosies panākt.

—  Anastasija, mana mīļā sapņotāja! Fantazētāja!

—  Ak… Cik tu labi izdarīji. Paldies! Paldies tev! Tik labi pateici: «Mana mīļā."

—  Lūdzu. Bet es arī par fantazētāju tevi nosaucu. Par sapņotāju. Neapvainojies?

—  Nepavisam neapvainojos. Tu taču vēl nezini, cik precīzi vienmēr piepildās mani sapņi, kad tie izdodas spilgti un detalizēti. Šis katrā ziņā piepildīsies. Tas ir mans mīļākais un visspilgtākais sapnis. Un grāmata izdosies tāda pati, radīs cilvēkos neparastas jūtas, un šīs jūtas cilvēkus sauks un aicinās…

—  Pagaidi, Anastasija, tu atkal sāc aizrauties. Nomierinies.

* * *

Pagāja pavisam neilgs laiks pēc tam, kad biju pārtraucis viņas dedzīgo runu, kas man šķita vistīrākā fantāzija.

Anastasijas monologa jēga man bija ne visai saprotama. Pārlieku fantastisks šķita viss viņas sacītais. Tikai pēc gada žurnāla «Čudesa i Prikļučeņija» korespondents Mihails Firņins, kas bija izlasījis manuskriptu, kurā bija arī šis monologs, saviļņots sniedza man saVa žurnāla jaunāko — 1996. gada maija numuru.

Saviļņojums pārņēma arī mani, kad iepazinos ar tā saturu. Divi zinātnieki — akadēmiķis Anatolijs Akimovs un akadēmiķis Vlails Kaznačejevs — vienlaikus savos rakstos runāja par Augstākā Saprāta eksistenci, par cilvēka ciešo saikni ar Kosmosu, par stariem, kas nāk no cilvēka un ar acīm nav saskatāmi. Ar speciālām ierīcēm bija izdevies tos fiksēt, un žurnālā bija ievietotas divas šādas fotogrāfijas.

Taču zinātne tikai sāka runāt par to, ko Anastasija ne vien zināja kopš bērnības, bet arī prata likt lietā savā ikdienas dzīvē, cenšoties palīdzēt cilvēkiem.

Kā gan es pirms gada varēju zināt, ka manā priekšā stāvošajai Anastasijai, kas bija tērpusies savos vienīgajos vecajos svārkos, apāvusi neveiklās galošas un satraukti knibināja jaciņas pogas, tik tiešām piemīt milzīgas zināšanas, spēja ietekmēt cilvēku likteņus, ka viņas dvēseles tiekšanās tik tiešām spēj pretoties visam tumšajam un cilvēkus pazudinošajam? Ka Krievijā pazīstamais tautas dziednieks, Krievijas Dziednieku fonda priekšsēdētājs V. Mironovs saviem palīgiem sacīs: «Mēs visi viņas priekšā esam kukainīši.» Un piebildīs, ka pasaule nezina, kam būtu piemitis vairāk spēka, nekā piemīt viņai. Un ļoti nožēlos to, ka tik ilgi neesmu Anastasiju sapratis.

Daudzi sajutīs no grāmatas nākošo spēcīgo enerģiju.

Pēc tam, kad iznāca pirmā plānā grāmatiņa, par kuras autori, domāju, uzskatāma

Anastasija, kā pavasara palu ūdeņi, kas aizskalo visus netīros sārņus, sāka plūst iedvesmoto lasītāju sacerētie dzejoļi. Tagad, cienījamo lasītāj, tu turi šo grāmatu savās rokās. Lasi. Vai tavā dvēselē tā izraisa kādas jūtas, par to vari spriest vienīgi tu pats. Ko sajūti? Uz ko tā tevi aicina?

Anastasija, palikusi viena tur, savā taigas noriņā, ar labestības stariņu neatlaidīgi turpina izkliedēt šķēršļus, kas rodas viņas sapņa ceļā, turpina pulcināt un iedvesmot aizvien jaunus un jaunus cilvēkus — palīgus sapņa īstenošanā.

Tā arī man grūtā brīdī līdzās nostāsies trīs Maskavas studenti. Nesaņemdami nekādu atlīdzību par savu darbu (reizēm pat palīdzot materiāli man pašam). Piestrādājot, kur pagadās, viņi caurām naktīm drukās Anastasijas tekstu uz saviem datoriem.

Pat grūtajā sesijas laikā drukāšana netiks pārtraukta.

Iespiedīs šo grāmatiņu divtūkstoš eksemplāru tirāžā Maskavas 11. tipogrāfija. Iespiedīs, apejot izdevniecību. Taču vēl pirms tam žurnāliste Jevgēņija Kvit.ko no fermeru avīzes «Krestjanskije Vedemosti» pirmā pastāstīs par Anastasiju presē. Pēc tam — «Moskovskaja Pravda», «Ļesnaja Gazeta», «Mir Novostej», Krievijas radio. Žurnāls «Čudesa i Prikļuče- ņija», kurā publicējas galvenokārt akadēmiskās zinātnes izcilākie spīdekļi, pārkāpjot savas tradīcijas, vairākus numurus atvēlēs Anastasijai, piebilstot: «Pat savos vispārdrošākajos sapņos akadēmiķi nesasniedz Anastasijas —

Sibīrijas taigas gaišreģes līmeni. Vēlmju skaidrība dara cilvēku visuspēcīgu un visuzinošu. Cilvēks ir radības kronis.»

Tikai nopietnā galvaspilsētas prese drukās Anastasiju. Anastasija it kā pati izvēlas to, apejot bulvāru presi, saudzīgi glabājot savu vēlmju skaidrību, savu sapni.

Taču tas viss man kļuva skaidrs tikai gadu pēc tikšanās ar viņu, bet toreiz, viņu nesaprazdams, līdz galam neticēdams, savdabīgi izturēdamies pret notiekošo, es pacentos mūsu sarunu ievirzīt man labāk pazīstamā jomā — par uzņēmējiem.

Stiprie ļaudis

Tavas personības augstākais novērtējums ir tas novērtējums, ko devuši tavā tuvumā esošie cilvēki.

Viņa daudz rimāja par cilvēkiem, kurus mēs saucam par uzņēmējiem, par viņu ietekmi uz sabiedrības garīgumu, pēc tam pacēla sprun- gulīti un ar to uzzīmēja uz zemes apli, tajā veselu virkni mazāku aplīšu, bet katram vidū — punktu. Abpus lielajam aplim — citus apļus. Viņa zīmēja tādu kā planētu karti un teica:

— Lielais aplis ir Zeme, planēta, uz kuras dzīvo cilvēki. Mazie aplīši — mazi tādu cilvēku kolektīvi, kurus kaut kas vieno; punkti vidū — šo kolektīvu priekšgalā esošie cilvēki.

No tā, kā šie vadītāji izturas pret pārējiem cilvēkiem, ko liek viņiem darīt, kādu psiholoģisko klimatu rada, izmantojot savu ietekmi, būs atkarīgs tas, vai apkārtējie cilvēki jutīsies labi vai slikti. Ja lielākajai daļai ir labi, tad no katra šāda cilvēka plūst gaišs starojums, un kopumā no visa kolektīva — arī gaišs. Ja slikti, tad tumšs.

Un viņa aizsvītroja daļu no aplīšiem, padarot tos tumšus.

—   Protams, viņu dvēseles stāvokli ietekmē ari daudzi citi faktori, taču tajā laika posmā, kuru viņi pavada šajā kolektīvā, galvenās ir savstarpējās attiecības ar vadītāju. Visumam ir ļoti svarīgi, lai no Zemes kopumā nāktu gaišs starojums. Mīlestības un labestības starojums. Par to arī Bībelē teikts: «Dievs ir Mīlestība.» Man žēl, ļoti žēl cilvēku, kurus jūs saucat par uzņēmējiem, viņi ir visnelaimīgākie. Es tā gribētu viņiem palīdzēt, taču vienai pašai to grūti izdarīt.

—  Tu kļūdies, Anastasija, par nelaimīgiem pie mums uzskata pensionārus, cilvēkus, kuri nevar sev atrast darbu, nespēj sevi nodrošināt ar nepieciešamo mitekli, apģērbu, uzturu. Uzņēmējs ir cilvēks, kam tas viss ir, turklāt daudz vairāk nekā citiem. Viņam pieejamas tādas baudas, par kurām citi pat sapņot nevar.

—  Piemēram, kādas?

—  Nu, ņemsim kaut vai vidēju uzņēmēju: viņam ir moderna mašīna, dzīvoklis. Ar apģērbu un uzturu vispār nav problēmu…

—  Bet prieks? Gandarījums par kaut ko? Skaties…

Anastasija atkal novilka mani sev līdzās zālē un, tāpat kā pirmoreiz, kad rādīja sievieti ar sēklām mazdārziņā, sāka rādīt man arī citus attēlus.

—  Redzi? Lūk, viņš tieši patlaban sēž tādā mašīnā, kādu tu sauc par šiku. Redzi — viņš ir viens pats uz aizmugurējā sēdekļa, mašīnā — mikroklimats. Šoferis brauc ļoti profesionāli. Taču paskaties, cik domīga un saspringta ir uzņēmēja seja. Viņš kaļ kaut kādus plānus, no kaut kā baidās, re — satvēra to, ko jūs saucat par telefonu. Ir norūpējies… Tā, saņēma informāciju… Tagad viņam tā ātri jānovērtē un jāpieņem lēmums. Viņš ir pilnīgi sasprindzis… Domā. Gatavs, lēmums pieņemts. Tagad skaties, skaties — viņš sēž it kā mierīgi, tomēr sejā redzamas šaubas un nemiers. Un tur nav nekāda prieka.

—  Tas ir tāds darbs, Anastasija.

—  Tas ir dzīvesveids, un nav tajā ne brīža atelpas no pamošanās mirkļa līdz pat aizmigšanai un pat vēl miegā. Un viņš neredz ne plaukstošas lapas, ne pavasara strautiņus. Visapkārt — mūžīgie skauģi, kuri cenšas iegūt to, kas pieder viņam. Mēģinājumi sevi norobežot no pārējiem ar to, ko jūs saucat par apsardzi, ar māju — tādu kā cietoksnis — pilnīgu mieru nedod tik un tā, jo bailes un rūpes ir viņā pašā, tās viņu nekad neatstāj. Un tā līdz pašai nāvei, un pirms pašām beigām klāt nāk vēl nožēla, ka tas viss jāatstāj…

—  Uzņēmējiem tomēr ir savi prieki. Prieks atnāk tad, kad sasniegts cerētais rezultāts, īstenots iecerētais plāns.

—  Nav tiesa, viņš nepagūst priecāties par sasniegto, jo tā vietā nāk cits plāns, vēl sarežģītāks, un atkal sākas viss no gala, tikai nu jau ar lielākām grūtībām.

Meža skaistule man attēloja drūmu im skumju ainu par šo ārēji labklājīgo mūsu sabiedrības slāni, un šai ainai man negribējās ticēt. Es kā pretargumentu minēju:

—  Tu aizmirsi, Anastasija, viņu prasmi sasniegt izvirzīto mērķi un saņemt dzīves labumus, aizmirsi sajūsminātos sieviešu skatienus, kas veltīti šiem vīriešiem, apkārtējo cieņu.

Uz to viņa atbildēja:

—  Tā ir ilūzija. Nav tā visa. Kur tu esi redzējis cieņas vai sajūsmas pilnu cilvēka skatienu, lūkojoties uz šikās mašīnas pasažieri vai vislepnākā mājokļa iemītnieku? Neviens cilvēks neapstiprinās to, ko tu teici. Tie ir skaudības, vienaldzības vai sašutuma pilni skatieni. Pat sievietes nespēj mīlēt šos cilvēkus, jo viņu jūtas sajaucas ar vēlmi iegūt sev ne vien pašu cilvēku, bet arī viņam piederošos labumus. Un viņi savukārt nespēj pa īstam mīlēt sievieti, jo nespēj rast sevī vietu tik lielām jūtām.

Tālāka argumentu meklēšana bija bezjēdzīga, jo viņas teikto noliegt vai apstiprināt varēja vien tie, par kuriem viņa runāja. Pats būdams uzņēmējs, es nekad nebiju padomājis par to, par ko runāja Anastasija, nebiju analizējis sava prieka mirkļus, vēl jo mazāk — citu. Uzņēmēju vidē kaut kā nav pieņemts čīkstēt vai sūdzēties, katrs drīzāk cenšas iztēlot sevi par veiksminieku, kas apmierināts ar dzīvi. Tāpēc droši vien vairumam cilvēku radies priekšstats par uzņēmēju kā par cilvēku, kurš saņem no dzīves vienīgi labumus. Anastasija uztvēra nevis jūtu ārējās izpausmes, bet gan daudz smalkākas, dziļi iekšienē slēptas izjūtas, cilvēka pašsajūtu noteica pēc gaismas, ko viņš izstaro. Man šķiet, ka ainas un situācijas, ko viņa redzēja, es drīzāk iztēlojos, pateicoties viņas balsij. Es viņai to pateicu. Viņa atbildēja:

—  Es tev tūdaļ palīdzēšu. Tas ir vienkārši. Tu aizver acis, gidi zālē, rokas sānis, atslābinies. Iedomājies visu zemeslodi, mēģini saskatīt tās gaismu un gaišzilo starojumu, kas nāk no tās. Pēc tam savu iztēles staru sašaurini aizvien vairāk un vairāk, līdz ieraudzīsi konkrētas detaļas. Cilvēkus meklē tajās vietās, kur gaišzilais starojums spēcīgāks. Cilvēki ir tur. Sašaurini stariņu vēl vairāk, un tu ieraudzīsi vienu vai vairākus cilvēkus. Pamēģini vēlreiz ar manu palīdzību.

Viņa saņēma manu roku, savus pirkstus pārslidināja manējiem, tad salieca tos, pirkstgalus piespiedusi manai plaukstai. Viņas otras rokas plauksta bija pavērsta augšup. Es domās izpildīju visu, ko viņa teica, un — gan ne īpaši skaidra — manu acu priekšā iznira aina: pie galda sēdēja un visai satraukti sarunājās trīs vīrieši. Viņu sacītos vārdus nesapratu. Vispār neko nedzirdēju.

—  Nē, — sacīja Anastasija, — tie nav uzņēmēji, tūlīt mēs viņus atradīsim.

Viņa virzīja un virzīja savu stariņu, trāpot lielos un mazos kabinetos, slēgtos klubos, pie mielasta galdiem un bordeļos… Gaišzilais starojums bija vai nu ļoti vājš, vai tā nebija vispār.

— Skaties, tur ir jau nakts, bet viņš vēl aizvien sēž viens pats piesmēķētā kabinetā. Bet šis, lūk, cik apmierināts: grozās baseinā un meitenes blakām. Viņš ir iereibis, taču starojuma nav. Viņš gluži vienkārši cenšas kaut ko aizmirst. Pašapmierinātība ir tēlota.

Šis ir mājās. Lūk, viņa sieva, bērns kaut ko jautā… Zvana telefons… Te tev nu bija — viņš atkal kļuva nopietns, pat tuvākie cilvēki atvirzījās dibenplānā…

Un atkal cita pēc citas izgaismojās virkne visdažādāko situāciju — gan ārēji labas, gan ne visai — līdz mēs uzdūrāmies drausmīgai ainai. Pēkšņi parādījās istaba, droši vien kaut kādā dzīvoklī, samērā respektablā, taču…

Uz apaļa galda gulēja kails cilvēks, viņa rokas un kājas bija piesietas pie galda kājām, galva nokarājās lejup, mute bija aizlīmēta ar brūnganu līmlenti. Pie galda sēdēja divi jauni drukni vīrieši, viens — īsi apcirptiem matiem, otrs — ne tik drukns — ar gludi saķemmētiem, kā nolaizītiem matiem. Nedaudz tālāk, atpūtas krēslā pie stāvlampas, sēdēja jauna sieviete. Ari viņai aizlīmēta mute, zem krūtīm — stingri novilkta veļas aukla, ar kuru viņa bija piesieta pie krēsla. Katra kāja piesieta pie krēsla kājas. Viņai mugurā — vienīgi saplēsts naktskrekliņš. Blakus sēdēja kalsns padzīvojis vīrietis un kaut ko dzēra, laikam konjaku. Priekšā uz maza galdiņa atradās šokolāde. Tie, kuri sēdēja ap apaļo galdu, nedzēra.

Viņi uz kailā vīrieša krūtīm lēja kādu šķidrumu — degvīnu vai spirtu — un aizdedzināja to. Izrēķināšanās — es sapratu.

Anastasija aizvirzīja stariņu prom no šīs ainas. Taču es iesaucos:

—  Atgriezies. Izdari kaut ko!

Viņa atsauca ainu un atbildēja:

—  Nedrīkst. Viss jau ir noticis. To nevar apturēt, agrāk vajadzēja, nu jau par vēlu.

Es skatījos kā noburts un pēkšņi skaidri ieraudzīju sievietes acis — šausmu pilnas, taču žēlastību nelūdzošas.

—  Izdari taču kaut ko, ja tu neesi bez sirds! — es uzkliedzu Anastasijai.

—  Tas nav manos spēkos, tas bija ieprogrammēts agrāk, un ne jau es to izdarīju, es nevaru iejaukties tieši, nepastarpināti. Viņi šobrīd ir spēcīgāki.

—  Kur tad ir tava labestība, tavas spējas?

Anastasija klusēja. Drausmīgā aina nedaudz aizmiglojās. Tad pēkšņi pazuda konjaku dzerošais pusmūža vīrietis. Sajutu nespēku visā ķermenī, arī to, kā tirpst roka, kurai pieskārās Anastasija. Pēkšņi izdzirdu viņas balsi — vārgu, gaistošu. Viņa ar grūtībām izrunāja vārdus:

—  Ņem prom roku, Vladi… — Pat manu vārdu viņa vairs nespēja izrunāt līdz galam.

Es, celdamies augšā, ar grūtībām atvilku roku no Anastasijas. Roka nokarājās ka nedzīva, kāda mēdz būt notirpusi, «nosēdēta» roka vai kāja. Tā bija gluži balta. Pakustināju pirkstus. Tirpums sāka pāriet.

Palūkojos uz Anastasiju un pārbijos. Viņas acis bija aizvērtas. No sejas pazudis viss sārtums. Šķita, ka zem ādas, kas klāja seju un rokas, nebija ne pilītes asiņu. Anastasija gulēja gluži kā mirusi. Zāle ap viņu gandrīz trīs metru rādiusā bija nosarmojusi galīgi balta. Sapratu, ka noticis kaut kas drausmīgs, un iekliedzos:

—  Anastasija!

Satvēru viņu aiz pleciem un purināju ne vairs tvirto, bet nu jau ļengano ķermeni. Viņas pilnīgi baltās lūpas klusēja.

—  Vai tu dzirdi mani, Anastasija?

Notrīsēja un nedaudz pacēlās skropstas,

un manī pavērās neko neredzošas, apdzisušas acis. Satvēru ūdens blašķi, pacēlu viņas galvu un ielēju mutē nedaudz ūdens. Taču viņa nespēja neko norīt. Skatījos viņā un drudžaini domāju, ko darīt. Beidzot Anastasijas lūpas nedaudz sakustējās un nočukstēja:

—  Pārnes mani citā vietā… pie koka…

Pacēlu viņas joprojām ļengano augumu un aiznesu viņu labi tālu no baltās zāles apļa, noguldīju zem tuvākā ciedra. Pēc kāda laika viņa sāka pamazām atgūties, un es pajautāju:

—  Kas ar tevi notika, Anastasija?

—  Es centos izpildīt tavu lūgumu, — viņa klusi atbildēja un pēc krietna brīža piebilda: — Domāju, ka man izdevās.

—  Bet tu tik slikti izskaties. Tu gandrīz aizgāji bojā.

—  Es pārkāpu dabas likumus. Iejaucos tur, kur nedrīkstēju iejaukties. Tas paņēma visus manus spēkus, visu enerģiju. Brīnos, ka tomēr pietika.

—  Kāpēc tu riskēji, ja tas bija tik bīstami?

—  Man nebija citas izejas. Tu taču gribēji, un es baidījos neizpildīt tavu lūgumu, baidījos, ka pārstāsi mani cienīt. Domāsi, ka es to visu tikai stāstu, bet reālajā dzīvē neko nevaru izdarīt.

Viņas acis lūkojās manī lūdzoši, klusā balss mazliet drebēja:

—  Tomēr es nevaru tev izskaidrot, kā to dara, kā darbojas šis dabas mehānisms. Es to jūtu, taču izskaidrot tā, lai tu saprastu, nevaru. Jūsu zinātnieki arī droši vien nevarēs.

Viņa nodūra galvu, brīdi paklusēja — itin kā spēkus sakopodama, tad atkal pavērās manī lūdzošām acīm un teica:

—  Tagad tu vēl vairāk domāsi, ka esmu nenormāla vai ragana.

Pēkšņi man ļoti gribējās izdarīt viņai ko labu. Bet ko? Gribēju sacīt, ka uzskatu viņu par parastu, normālu cilvēku, skaistu un gudru sievieti, taču patiesībā man nebija šīs parastuma sajūtas. Viņa ar savu intuīciju neticētu tik un tā. Tad atcerējos viņas stāstīto par to, kā bērnībā vecvectēvs ar viņu sasveicinājies, nometoties uz viena ceļgala un skūpstīdams roku. Nometos Anastasijas priekšā uz viena ceļa, satvēru viņas bālo, vēl joprojām auksto roku, noskūpstīju to un teicu:

—  Ja tu arī esi nenormāla, tad — vislabākā, visgudrākā un visskaistākā no visām nenormālajām.

Beidzot Anastasijas lūpās no jauna pavīdēja smaids, acis pateicīgi lūkojās manī. Vaigos atkal parādījās sārtums.

—  Anastasija, tā bija briesmīga aina. Tu to speciāli uzmeklēji?

—   Es meklēju, kaut vai piemēra pēc, kaut ko labu, taču neatradu. Viņi visi ir savu rūpju spīlēs iežņaugti. Viņi ir aci pret aci ar savām problēmām, garīgas saskarsmes tikpat kā nav.

—  Ko darīt? Ko tu vari ieteikt — bez tā žēluma, ko pret viņiem izjūti? Tomēr es tev gribu sacīt: viņi visi — šie uzņēmēji — ir stipri ļaudis!

—  Ļoti stipri, — viņa piekrita, — un arī interesanti. Viņi vienas dzīves laikā it kā divas dzīves nodzīvo. Viena — tikai pašiem vien zināma, pat ne tuviniekiem nojaušama. Otra — ārējā, apkārtējiem domātā. Bet palīdzēt, manuprāt, vajag, pastiprinot garīgu, tiešu un godīgu savstarpējo saskarsmi. Jābūt atklātai, skaidrai tieksmei, godīgiem centieniem.

—  Anastasija, es laikam mēģināšu izdarīt to, ko tu lūdzi. Arī grāmatu mēģināšu uzrakstīt. Mēģināšu apvienot uzņēmējus, kuru mērķi un centieni ir godīgi, taču tā, kā es to saprotu.

—  Tev būs grūti. Es nevarēšu pietiekami daudz palīdzēt, man tagad palicis maz spēka. Ilgs laiks paies, līdz tas atjaunosies. Es tagad kādu laiku nevarēšu ar savu stariņu redzēt, kas notiek tālumā. Šobrīd pat ar parasto redzi es tevi ne visai labi varu saskatīt.

—  Kas tev ir, Anastasija? Vai akla kļūsti?

—  Domāju, ka gan spēku, gan redzi at- gūšu. Žēl tikai, ka kādu laiku nevarēšu tev palīdzēt.

— Nevajag man palīdzēt, Anastasija. Pacenties sevi saglabāt dēlam un palīdzi citiem.

* * *

Man bija jābrauc prom, taču es pagaidīju, kamēr viņa — vismaz ārēji — atlaba un izskatījās gandrīz tāda pati kā iepriekš. Uzkāpu uz kutera. Anastasija to iestūma ūdenī. Straume uztvēra kuteri un sāka to nest prom no krasta. Anastasija stāvēja ūdenī gandrīz līdz ceļiem, garo svārku apakšmala bija slapja un šūpojās viļņos. Parāvu auklu, motors ierēcās, iztraucējot šajās trijās dienās par tik ierastu kļuvušo klusumu. Kuteris strauji devās uz priekšu, aizvien vairāk un vairāk uzņemot ātrumu.

Pēkšņi Anastasija iznāca no ūdens un metās skriešus gar krastu pakaļ kuterim. Viņas vējā plīvojošie mati pa gabalu atgādināja komētas asti. Viņa centās skriet ļoti ātri, droši vien liekot lietā visus savus spēkus. Centās, šķiet, paveikt neiespējamo — panākt ātrgaitas kuteri. Attālums starp viņu un kuteri pamazām tomēr palielinājās. Man viņas kļuva žēl — kā tobrīd šķita — veltīgo pūliņu dēļ, un es, lai ātrāk izbeigtu šo mokošo šķiršanās brīdi, ar visu spēku līdz galam nospiedu degvielas padeves sviru. Galvā iešāvās doma: Anastasija var nodomāt, ka atkal esmu nobijies no viņas un bēgu.

Rēcošais motors piespieda pacelties uz augšu kutera priekšgalu, un kuteris vēl ātrāk traucās uz priekšu, tikko skardams viļņus un vēl vairāk palielinādams attālumu starp miuns. Bet viņa… Ak Kungs!. Ko viņa dara! Anastasija skrienot norāva slapjos svārkus, kas viņai krietni vien traucēja, nometa saplēstās drānas sāņus, un notika neticamais: attālums starp viņu un kuteri sāka sarukt. Priekšā viņas ceļā bija redzama kraujas pārkare. Turpinādams piedot gāzi, es nodomāju, ka viņa tūlīt pārtrauks skrējienu un man vairs nebūs jāskata šī tik mokošā aina. Nodomāju: vai tiešām Anastasijas redze tik ļoti pasliktinājusies, ka viņa nemana stāvo krauju? Anastasija, nesamazinādama skrējiena ātrumu, uzjoņoja kraujā, nometās ceļos, pacēla rokas pret debesīm un nedaudz arī uz manu pusi un iekliedzās. Cauri motora mežonīgajiem rēcieniem un straumes šalkoņai es gandrīz vai kā čukstu sadzirdēju:

—  Priekšā sē-ē-ē-klis, nogrimuši baļ-ķi-i-i…

Strauji pagriezis galvu, vēl ne līdz galam

izprazdams notiekošo, es tik asi sagriezu stūri, ka kuteris sasvērās uz sāniem un gandrīz piesmēlās ar ūdeni. Milzīgais baļķis, kas bija iestrēdzis pie sēkļa, ar vieglu šņirkstoņu tik tikko skāra kutera sānu. Ja būtu tam uzdrāzies tieši virsū, kutera dibens tiktu pilnīgi nošķelts.

Kad biju nokļuvis uz kuģuceļa, atskatījos uz krauju un vientuļās, uz ceļiem nometušās jau pavisam sīkās figūriņas virzienā nočukstēju:

—  Paldies, Anastasija.

Kas tu esi, Anastasija?

Tvaikonis mani uzņēma Surgutā. Kapteinis un komanda gaidīja turpmākos rīkojumus. Taču es nekādi nespēju koncentrēties tālāka maršruta izstrādei un devu pavēli stāvēt Surgutā, rīkot atpūtas vakarus vietējiem iedzīvotājiem, nodrošināt patēriņa preču un pakalpojumu izstādes darbību.

Manas domas nodarbināja notikumi, kas bija saistīti ar Anastasiju. Es veikalā sapirkos daudz populārzinātnisko grāmatu, literatūru par neparastām parādībām un atsevišķu cilvēku neparastām spējām, par novada vēsturi. Pēc tam ieslēdzos kajītē, mēģinādams rast visam izskaidrojumu.

Bez visa pārējā mani interesēja arī tas, vai tiešām Anastasijā varēja rasties mīlestības jūtas tāpēc vien, ka viņa, cenšoties palīdzēt sādžas meitenei, toreiz iesaucās: «Es mīlu tevi, Vladimir!» Kāpēc parasti vārdi, kurus mēs izrunājam, bieži vien tajos neielikdami pietiekami patiesas jūtas, uz Anastasiju tā iedarbojās — par spīti mūsu vecuma starpībai, uzskatu un dzīvesveida atšķirībām?

Populārzinātniskā literatūra atbildes nesniedza. Tad ņēmu rokās Bībeli. Un, lūk, atbilde! Jau pašā Jāņa evaņģēlija sākumā teikts: «Iesākumā bija VĀRDS, un VĀRDS bija pie DIEVA, un VĀRDS bija DIEVS."

Atkal jau nez kuro reizi jutos pārsteigts — cik lakoniski un precīzi ir apzīmējumi šajā apbrīnojamajā grāmatā.

Man viss tūdaļ kļuva skaidrs. Anastasija, nepazīdama melus un viltību, nevar izteikt vārdus vienkārši tāpat. Atcerējos viņas sacīto frāzi: «Es tobrīd aizmirsu, ka nedrīkstu izrunāt vārdus vienkārši tāpat — tiem katrā ziņā sekos jūtas, to apzināšanās un dabiskās informācijas īstenošanās.»

Ak Dievs!!! Kā gan viņai neveicās, adresējot šos vārdus man — ne vairs jaunam, ar ģimeni saistītam cilvēkam, pakļautam daudziem mūsu dzīves kārdinājumiem, kā viņa pati teica — pazudinošiem un tumšiem. Ar savu iekšējo skaidrību viņa ir pilnīgi cita cilvēka cienīga. Taču kas gan var iemīlēt viņu — ar tādu neparastu dzīvesveidu, prāta spējām un intelektu?

Pirmajā acu uzmetienā Anastasija liekas parasta, tikai neiedomājami skaista un kaut kā īpaši piesaistoša jauna meitene, taču vēlāk, kad sāk ar viņu kontaktēties, viņa pēkšņi pārvēršas par būtni, kas dzīvo ārpus mūsu saprāta robežām.

Var jau būt, ka šāda sajūta radās tikai man — cilvēkam bez pietiekamām zināšanām, bez mūsu eksistences būtības izpratnes. Cits to visu būtu uztvēris pavisam citādi.

Atcerējos, ka pat atvadu brīdī man neradās vēlēšanās apskaut vai noskūpstīt viņu. Nezinu, vai viņa to vēlējās. Un ko vispār viņa vēlējās? Atcerējos, kā viņa stāstīja par saviem sapņiem. Kāda viņai dīvaina mīlestības filozofija: organizēt uzņēmēju apvienību, lai palīdzētu viņiem; uzrakstīt grāmatu ar viņas padomiem cilvēkiem; pārcelt cilvēkus pāri tumšo spēku laika sprīdim.

Un viņa tic! Ir pārliecināta, ka viss notiks tieši tā. Es gan arī biju labais: apsolīju viņai, ka mēģināšu noorganizēt uzņēmēju apvienību un uzrakstīt grāmatu. Tagad viņa droši vien vēl vairāk par to sasapņosies. Būtu labāk izdomājusi kaut ko vienkāršāku, reālāku.

Manī radās kaut kāds neizprotams žēlums pret Anastasiju. Iedomājos, kā viņa savā mežā sapņos un gaidīs, ka dzīvē viss tā arī notiks. Labi vēl, ja tikai sapņos un gaidīs. Taču viņa, kas zina, var arī pati sākt kaut ko darīt šo sapņu īstenošanai — pavērst savu labestības stariņu, šķiežot savu dvēseles enerģiju un ticot neiespējamajam. Un, kaut arī viņa man bija demonstrējusi sava stariņa iespējas, pūloties izskaidrot tā mehānismu, mana apziņa to neuztvēra kā realitāti. Spriediet paši — pēc Anastasijas vārdiem iznāk, ka viņa to pavērš pret kādu cilvēku, uzspīdina viņam neredzamu gaismu, dāvā viņam savas jūtas, tieksmi pēc labā un gaišā.

— Nē, nē, tikai nedomā, ka es iejaucos cilvēku psihē, kaut ko uzspiežu dvēselei un saprātam. Cilvēka brīva griba ir — noraidīt vai pieņemt. Pieņemt tādā daudzumā, ja šīs jūtas viņam patīk un ir tuvas dvēselei, cik viņš spēj sevī ietilpināt. Tad viņš arī ārēji "kļūst gaišāks, pat slimības atkāpjas — daļēji vai pavisam.

Tā spēj darīt mans vectētiņš un vecvectētiņš, un arī es to vienmēr esmu varējusi. Man vecvectēvs iemācīja, kad ar mani rotaļājās bērnībā. Taču tagad mans stariņš kļuvis daudzkārt spēcīgāks, jo manī, kā viņi abi saka, ir dzimušas šīs neparastās jūtas, ko jūs saucat par Mīlestību. Tā ir spoža, spilgta, pat nedaudz dedzinoša. Tās ir tik daudz, un tā gribas to dāvāt.

—Kam, Anastasija? — es pajautāju.

— Tev un visiem cilvēkiem, kas to vēlas pieņemt. Gribas, lai visiem būtu labi. Kad tu sāksi darīt to, par ko es sapņoju, es atvedīšu pie tevis daudzus tādus cilvēkus un jūs visi kopā…

Atceroties to visu, iedomājoties viņu, es pēkšņi sapratu, ka nevarēšu vismaz nepamēģināt izpildīt to, ko viņa gribēja, pretējā gadījumā visu atlikušo dzīvi mani mocīs šaubas im sajūta, ka esmu nodevis Anastasijas sapni, — pat tad, ja šis sapnis nav visai reāls, taču viņa to tik kaismīgi vēlas…

Biju pieņēmis lēmumu, un tvaikonis devās uz Novosibirsku.

Tā izkraušanu un izstādes iekārtas demontāžu uzticēju savas firmas izpilddirektoram. Kaut kā izskaidrojos ar sievu un aizbraucu uz Maskavu…

Aizbraucu, lai īstenotu vai vismaz pacens- tos īstenot Anastasijas sapni.

Autora uzruna lasītajiem

Dārgie lasītāji! Paldies jums! Visiem tiem, kuru attieksme pret Anastasiju ir labestīga un saprotoša. Es pat iedomāties nevarēju, ka viņa patiešām spēs izraisīt tik daudz jūtu un emociju. Man ļoti gribētos pašam personiski atbildēt uz visām jūsu vēstidēm, taču pagaidām to nespēju tīri fiziski. Šīs rindas rakstu, atrazdamies Kaukāzā, kur kopā ar arheologiem un vietējiem entuziastiem beidzu pētīt dolmenus, par kuriem runāja Anastasija. Kopā ar vietējiem arheologiem mēs tos atradām. Ieraudzījām paši savām acīm. Nofotografējām. Tās ir senas akmens būves. Tām ir desmit- tūkstoš gadu. Šiem dolmeniem ir funkcionāla nozīme arī šodienas cilvēku dzīvē. Tie atrodas Kaukāza kalnos, netālu no Novorosijskas, Ge- lendžikas, Tuapses. Tās ir Ēģiptes piramīdu priekšteces. Taču vietējie iedzīvotāji tām neveltīja pietiekamu vērību, jo nezināja, kādam nolūkam šie veidojumi domāti. Dolmenus gan uzskatīja par vēstures pieminekļiem, tomēr pamazām tie tika sagrauti. Plāksnes tika izvazātas, no tām pat baznīcu uzcēla netālajā Beregovojē, un, manuprāt, tā ir liela apgrēcība. Varbūt tieši tādēļ revolūcijas periodā Kubaņā tika zvēriski nomocīti 40 baznīcas kalpi — pa vienam par katru no dolmeniem paņemto plāksni. Cilvēki izvazāja plāksnes, tā arī līdz galam neizzinājuši, kas tas ir. Tagad, kad Anastasija par tām ir pastāstījusi, ceru, ka viss mainīsies. Apbrīnojami, taču fakts, ka daudz kas no viņas sacītā jau ir apstiprinājies.

Pat enerģijas pulsāciju, par ko runāja Anastasija, Zemes radiācijas fonu pie dolmena vietējās AES darbinieki ir fiksējuši un ierakstījuši oficiālā protokolā. Es nolēmu no

Anastasijas stāstītā un rādītā drukāt tikai to, ko tieši vai netieši pierādīs zinātne, kas tiks apstiprināts ar lietiskiem pierādījumiem vai vēsturiskiem faktiem.

Lai gan tagad man sāk likties, ka visā tajā vajag ieklausīties arī ar sirdi. Tā veiksies ātrāk. Tāpēc ka pierādīšana ar citiem paņēmieniem aizņem daudz laika. Kā, piemēram, ar šiem pašiem dolmeniem.

Gandrīz pusgads pagāja, kamēr savācu vēstures materiālus, kāpelēju pa kalniem, lai pats savām acīm pārliecinātos par to eksistenci, fotografēju. Pārliecinājos. Rezultātā iznāk tā: ja būtu noticējis uzreiz, šo pusgadu būtu varējis kaut kam citam veltīt. Izrādās, ka daudz kas ir atkarīgs no prasmes ticēt.

Man izdevās otrreiz pabūt pie Anastasijas. Ieraudzīt dēlu, ko viņa bija dzemdējusi, un redzēt, kā viņa ar mazuli apietas. Apietas neparasti… Vēl nācās no laiviniekiem, kas mani no kuģa veda uz krastu, uzzināt pa atsevišķu cilvēku — un pat veselu grupu — mēģinājumiem nokļūt vietās, kur apmetusies Anastasija. Droši vien daudziem ir labi nodomi — pabūt Anastasijas sabiedrībā, parunāties. Taču man iznāca dzirdēt arī par tādiem neliešiem, kuri apmetās pie upes, izmantojot helikopteru, pētīja un fotografēja apkārtni, centās sagūstīt Anastasiju. Tad viņa bija spiesta iznākt no taigas, mēģināja pārliecināt šos cilvēkus, bet pēc tam, kad nekas cits nelīdzēja, piespiest viņus aiziet. Par to es pastāstīšu otrajā grāmatā.

Lūdzu tikai vienu: lieciet viņu mierā, netraucējiet.! Tagad, pēc šo neliešu apmeklējuma, vietējie mednieki bez brīdinājuma šauj uz katru svešinieku, kas parādās šajās taigas vietās. Protams, tas nav labi. Un tomēr — lai šauj vien. Vietējie mednieki, kā izrādās, jau pirms manis zinājuši par Anastasijas eksistenci. Tikai nevienam nav stāstījuši. Un paši nekad nav gājuši viņas teritorijā. Vietējie iedzīvotāji ar viņu kontaktējās tikai tad, kad viņa pati to vēlējās, kad pati iznāca no taigas. Mani sāka mocīt sirdsapziņas pārmetumi, kāpēc es izstāstīju par viņu, pat atrašanās vietu neslēpu — it īpaši grāmatas pirmajā izdevumā. Gan cilvēku uzvārdus, gan tvaikoņa nosaukumu un maršrutu — neko neizmainīju un nenoklusēju.

Mani nedaudz nomierināja pati Anastasija, sacīdama:

— Nekas. Es taču pati gribēju visiem cilvēkiem atklāties.

Bet tagad es saprotu. Man nevajadzēja visu precīzi norādīt. Turpmāk pacentīšos būt piesardzīgāks. Un tomēr vēlreiz gribu lūgt: lieciet viņu mierā, viņa tāpat pateiks visu, ko uzskatīs par vajadzīgu pateikt. Nevajag viņu nogalināt tā, kā jau tika no- galēta viena taigā mītoša ģimene — Likovu ģimene, par kuru rakstīja V. Peskovs laikrakstā «Komsomoļskaja Pravda». Raksta nosaukums bija «Taigas strupceļš». Cik man zināms, tagad dzīva palikusi vienīgi Jefrosiņja, kas sirgst ar vēzi, ir pilnīgi bezpalīdzīga, jo izvesta no taigas. Lūk, kas ir noticis. Gadsimtiem ilgi Likovu ģimene dzīvoja taigā, bet pēc tikšanās ar mūsu gudro civilizāciju izmira. Kas tad īstenībā ir strupceļš?

Es saprotu, ka daudzi vēlas kontaktēties ar Anastasiju. Taču viņa nevar tikties ar visiem. Un arī bērniņš vēl ir gluži mazs. Ja kāds vēlas apmainīties ar informāciju, es iesaku tikties ar Krievijas Kosmonautikas komitejas apvienības «Kosmoss» ļaudīm, ar tās prezidentu Janu Koltunovu. Viņš ir daudz paveicis raķešu un kosmosa tehnikas jomā — viņa kontā ir ap 500 zinātnisko darbu un izgudrojumu. Pēdējos gados viņš daudz pūliņu veltījis mazā kosmosa (cilvēka, sociuma) izpētei. Viņš un apvienības «Kosmoss» ļaudis tagad pievērsušies Anastasijai, analizē viņas izteikumus.

Jūs varat vērsties arī pie žurnāla «Cudesa i Prikļučeņija» galvenā redaktora Vasilija Za- harčenko, pie šā žurnāla redaktora Mihaila Firkina — viņš daudz zina par Anastasiju. Šis cilvēks, kas žurnālistikā nostrādājis trīsdesmit gadus, pievērsies Dostojevska darbu izpētei, ir sagatavojis virkni publikāciju par Anastasiju, ar pietāti izturēdamies pret katru viņas vārdu. Vispār šis žurnāls, tā kolektīvs pelna īpašu uzmanību, jo nopietni un vispusīgi pievēršas daudziem mūsu esības aspektiem. Tā telefona numurs ir 291-78-64 (Maskavā).

PĒCVĀRDS GRAMATAS OTRAJAM IZDEVUMAM

ar Isinājumiem)

Maskavā pēc garīga rakstura sabiedrisko organizāciju iniciatīvas ir izveidots koordinācijas centrs «Anastasija». To vada Aleksandrs Solncevs — sibīrietis, kas nāk no vietām, kur aug ciedri. Viņš var daudz ko pastāstīt par Anastasiju. Šis cilvēks viņu saprot, viņa attieksme pret Anastasiju ir labestīga. Viņa palīdzība organizatoriskajos jautājumos ir ļoti nozīmīga.

Šajā centrā tiek sistematizēta informācija, kas ienāk no reģionālajiem klubiem un sabiedriskajām organizācijām, tiek izstrādāta bērnu mācīšanas metodika, no gadsimtu dzīlēm tiek celtas dienas gaismā tradicionālās ārstēšanas metodes, tiek pētīts Zemes civilizāciju atstātais garīgais mantojums.

Centrs organizē kolektīvus braucienus un ekskursijas uz vietām, par kurām pastāstīja Anastasija: uz Džanhotu, uz Svētās Ņinas kalnu u.c.

Centrā var saņemt atbildi uz jebkuru jautājumu par Anastasiju, var pasūtīt ciedm eļļu.

Centra devīze ir: «Ikviena sieviete var atklāt sevī Anastasiju.»

Ar centra starpniecību var nodibināt sakarus ar mani.

Centra adrese ir šāda: 117261 r. MocKBa, a/я 738.

Telefona numuri: 134-84-86, 299-09-76, 353-94.77, 332-18-82.

Šādas pašas sabiedriskas apvienības un klubi ir Novosibirskā, Vladimirā, Bratskā u.c.

Krasnodaras novada pilsētā Gelendžikā sabiedriskās apvienības «Anastasija» klubu vada Valentīna Larionova — sieviete, kas sava novada izpētei veltījusi 30 mūža gadus. Viņa ir pratusi apvienot ap sevi cilvēkus, kuriem nav vienaldzīgs šā novada garīgais mantojums. Šā kluba locekļi, manuprāt, ir izdarījuši nozīmīgu atklājumu. Izmantojot Anastasijas sniegto informāciju, viņi deva iespēju Krievijai, bet varbūt arī visai pasaulei atgūt Džanhotu.

Iedomājieties mazpazīstamu nostūri Krievijas dienvidos. Ja tas kaut kur ir pieminēts, tad vienīgi kā kūrortvieta Melnās jūras piekrastē. Un pēkšņi — Džanhota! — unikāli svētumi, kas sakoncentrēti pavisam nelielā vietā.

Svētās Ņinas kalns — šis nosaukums saistīts ar kanonizētu svēto, kas bija ieradusies Gruzijā sludināt kristietību, izvelkot Jēzus Kristus mātes lozi. Svētā Ņina sludināja 300. gadā pēc Jēzus Kristus dzimšanas. Pēc vairākiem gadsimtiem Džanhotā atkal parādījās sieviete vārdā Ņina. Viņa ka vientuļniece dzīvoja kalnos, iekopa tur nelielu dārziņu, izraka aku, dziedināja slimos un garas stundas skaitīja lūgšanas.

Vietējie iedzīvotāji nosauca kalnu viņas vārdā. Uzziņu krājumos viņa nekad nav pieminēta. Vienīgi laiku pa laikam kalnā parādās sirmgalvis, piestiprina pie kāda koka ikonu, bet tā pakājē noliek krustiņu un pazūd. Līdz pat šim laikam nav noskaidrots, kas to dara.

Pirms 1917. gada tika risināts jautājiuns par šīs teritorijas nodošanu mūkiem, kuri mēdza ierasties tur un lūgties. Kāpēc mūki, kas nāca no dažādām vietām, gribēja iegūt šo zemi? Kāpēc šajā kalnā, kā apgalvo tie, kas tur meditē, ievērojami pastiprinās viņu spējas?

Šā kalna pakājē gandrīz kā vientuļnieks savulaik dzīvoja rakstnieks Koroļenko, no Krievijas emigrējusī zinātniece — etnogrāfe un vēsturniece — Ščerbina. Viņas dēlu uzskatīja par vājprātīgu. Padomju laikā viņu divas reizes ievietoja psihiatriskajā slimnīcā. Taču rodas jautājums, kāpēc tieši viņu un nevienu citu Ščerbina sūta no Krasnodaras uz Džan- hotu pēc Krievijas vēstures pēdējā sējuma manuskripta. Dēls atgriežas mi paziņo: «Manuskriptu es neatvedu. Noslēpu. Kur noslēpu — neatceros.» Ne psihiatriskajā slimnīcā, ne tēva draugi nevarēja piespiest viņu «atcerēties». Noslēpums palika Džanhotā. Bet varbūt Ščer- binas dēls izglāba manuskriptu no «draugu» un toreizējās varas iestāžu tīkojumiem?

Svētās Ņinas kalna pakājē aug Libānas ciedrs, kuru tur iestādīja Koroļenko. Majestātiskais koks izceļas visu pārējo koku vidū. No tā it kā vēdī Vecās Derības leģendu gars, kaut kas noslēpumains un dižens.

Gelendžikai vispār ir jāpievērš īpaša uzmanība. Tā ir spilgts piemērs tam, pie kā noved mūsu absurdais pasaules uzskats, cilvēka garīguma nenovērtēšana. Kūrortpilsēta Gelendžika mirst — tajā iekārtotās vairāk nekā 160 dziednīcas strādā tikai trīs četrus mēnešus gadā.

Lūk, ko par Gelendžiku teica Anastasija:

— Šī pilsēta, kā arī citas tuvējās pilsētas, varētu būt bagātāka par Jeruzalemi un Romu. Tās apkārtnē esošās svētvietas ir nozīmīgākas par Ēģiptes piramīdām un Jeruzalemes tempļiem. Un tikai tādēļ, ka šīs pilsētas vadītājiem pietrūkst garīguma, bet iedzīvotājiem — patiesas ticības, tā iet bojā.

Viņa nosauca vairākas svētvietas šīs pilsētas apkaimē. Tas bija tik neticami un fantastiski, ka es nolēmu turp aizbraukt un pārliecināties par viņas teiktā patiesumu. Viss apstiprinājās. Sīkāk par šīm svētvietām es pastāstīšu nākamajā grāmatā. Tagad īsi minēšu tikai divas.

Pirmā.

Tie ir dolmeni, par kuriem runāja Anastasija. Sīkāku informāciju par tiem es nodevu Larionovas vadītajai apvienībai.

Otrā.

Iedomājieties, ka tieši Gelendžikas tuvumā aug kāds koks — majestātisks un brīnišķīgs.

Arī par šo koku stāstīja Anastasija. Tas ir tas pats Libānas ciedrs, par kuru runāts Bībeles Vecajā Derībā.

Tur ir vēl daudz svētumu, un es par tiem katrā ziņā pastāstīšu. Ir pienācis laiks atcerēties un celt godā mūsu priekšteču garīgo mantojumu.

Un vēl. Tagad par Anastasiju runā daudzi dziednieki, magi, sludinātāji. «Mēs viņas priekšā esam sīki kukainīši,» teica Krievijas Dziednieku fonda priekšsēdētājs Mironovs.

Es noskatījos videokaseti, kurā ierakstīta Visariona uzstāšanās. Runādams lielas auditorijas priekšā, viņš nosauca Anastasiju par «sievietes ideālu, uz kuru ir jātiecas». Sacīja: «Viņas spēja izdarīt secinājumus, domāšanas līmenis vispār ir augstāks par mūsdienu cilvēka domāšanas līmeni.» Apmēram tāpat par viņu izsakās Indijā dzīvojošie cilvēki, kuriem piemīt neparastas spējas. Vēl Visarions sacīja, ka Anastasija tagad apgūst mūsu dzīvi, taču diemžēl viņai nav izdevies satikties ar īstu vīrieti. Vēlāk saņēmu ziņu, ka Austrālijā dzīvojot kāds puisis, kas esot apmēram tāds pats kā Anastasija, un viņi satikšoties.

Redaktors G. Sevakins pastāstīja, ka no Austrālijas patiesi atbraucis kāds cilvēks un vairākus gadus dzīvojis mežā.

Es, protams, ne mazākajā mērā nepretendēju uz «īsta vīrieša» lomu, pat šāda doma man ir tāla. Bet varbūt tomēr ir pāragri censties Anastasiju izprecināt? Un nevajag viņu tā idealizēt.

Tieši šāda attieksme pret Anastasiju traucēja laikus saskatīt to, ko viņa izstrādāja.

Jūs tikai mierīgi un prātīgi padomājiet par to, kas notika. Piedzima bērns. Es viņu savās rokās turēju, dzirdēju, kā pukst viņa sirsniņa. Ir bērns. Viņš aug, bet dokumenta — dzimšanas apliecības — nav. Viņš izaugs, gribēs kaut kur aizbraukt, piemēram, uz ārzemēm, paskatīties, kā tur cilvēki dzīvo. Kas viņam izsniegs ārzemju pasi? Kuras valsts pilsonis viņš ir? Ko lai viņam tad saka? «Jā, tā iznāca, nepadomājām par taviem dokumentiem. Tāpēc paliec vien tepat, taigā.»

Es apvaicājos juridiskajā konsultācijā par dzimšanas apliecību. Jurists sacīja, ka Anastasijai vajadzēja dzemdēt kādā slimnīcā, tad viņa saņemtu izziņu, uz kuras pamata varētu noformēt dzimšanas apliecību.

Ir arī otrs variants, sacīja jurists: izlikt mazuli pie kāda bērnunama. Tad viņam tiks noformēti dokumenti. Bērnunamam ir tāda iespēja. Bet pēc tam viņu adoptēt. Taču šis variants man netīk. Ari Anastasija, šķiet, tam nepiekritīs. Ko lai dara? Kad es ar viņu runāju par dzimšanas apliecību, viņa sacīja:

— Protams, jauki, ja tā būtu. Kā visiem cilvēkiem, tā arī mūsu dēlam. Es par to aizmirsu, nepadomāju. Taču neuztraucies, viss vēl nokārtosies.

Ievērojiet: «Es par to aizmirsu, nepadomāju.» Pilnīgi iespējams, ka viņa arī agrāk kaut ko ir aizmirsusi, par kaut ko nav padomājusi un tas pats var notikt nākotnē. Tātad nedrīkst pilnīgi paļauties uz viņas būvētajiem plāniem. Domāju, ka tie ir rūpīgi jāizskata un jākoriģē atbilstoši mūsu dzīves īstenībai.

Dzirdu arī pārmetumus, ka nevaru nodrukāt pietiekami daudz grāmatas eksemplāru. Jā, pagaidām nevaru. Tāpēc ka neesmu pārdevis nevienai izdevniecībai šīs grāmatas izdošanas ekskluzīvās tiesības. Negribu, lai kāds pēc sava prāta izrīkotos ar manuskriptu un tirāžu.

Tie, ar kuriem esmu runājis, uzskata, ka «stils jāpadara literārāks. Šobrīd grāmatu «izvelk» informācija un Anastasijas monologi.»

Manu valodu uzskata par kokainu. Iesaka mainīt grāmatas nosaukumu, liekot pašreizējā vietā spilgtāku, piemēram, 'Taigas strupceļš», «Dziedniece», «Citplanētiete». Taču es neuzskatu Anastasiju par citplanētieti un nedomāju, ka viņa nonākusi taigas strupceļā. Viņa grib būt vienkārši cilvēks. Protams, var, izmantojot autortiesības, aizstāvēt savu viedokli. Taču tas prasītu pārāk daudz laika.

Atkarībā no tā, kā ienāk līdzekļi par pārdotajām iepriekšējām tirāžām, es, apejot izdevniecību, pasūtu tipogrāfijā nākamās. Tādējādi pakāpeniski grāmata tiks nodrukāta pietiekamā daudzumā. Ja kāds grib palīdzēt uz savstarpēji izdevīgiem noteikumiem, — lūdzu, taču bez ekskluzīvo tiesību nodošanas.

Esmu spiests pastāstīt arī par situāciju, kāda savstarpējo attiecību jomā izveidojusies manā ģimenē. Lasītāji zvana un raksta vēstules Maskavas grupai, kas nodarbojas ar grāmatas izplatīšanu. Sūdzas, ka nesaņem atbildes uz vēstulēm, kas tiek sūtītas uz grāmatā norādīto mājas adresi. Arī minētais telefona numurs neatbild.

Atgriezies no ekspedīcijas, es tūlīt aizbraucu no Novosibirskas. Par turpmākajiem notikumiem pastāstīšu nākamajā grāmatā.

Tagad zinu, ka mana firma «brūk kopā». Un tur nav neviena, kas varētu atbildēt. Es tai atkal pievērsīšos un savedīšu visu kārtībā, kad beigšu rakstīt. Ar sievu esmu runājis tikai pa telefonu. Tā bija dziļi personiska saruna. Tomēr tiem, kas man ir rakstījuši, atvainojos, ka neesmu laikā atbildējis un nosūtījis grāmatas eksemplārus. Tagad tur ir mana meita Polina. Es ar viņu satiekos. Viņa novērsīs visas kļūmes, un turpmāk nekas tāds neatkārtosies. Esmu ar meitu daudz runājis, un viņa visu saprot. Pēc kāda laika es ceru iegādāties mobilo telefonu un tad varēšu vairāk kontaktēties pats. Šā telefona numuru varēs uzzināt, piezvanot manai meitai Polinai uz Novosibirsku (383-2-41-24-37).

Es katrā ziņā atbildēšu uz visām vēstulēm un varbūt atradīšu iespēju tās publicēt. Šīs vēstules ir to pelnījušas. Tās stāsta par dzimteni, par mīlestību, par gaišiem centieniem. Tajās ielikta tā enerģija, par kuru Helēna Rēriha runā savā grāmatā «Dzīvās Ētikas mācība». Paldies jums par šādām vēstulēm! Taču uz vienu vēstuli, kuru rakstījusi trīspadsmit gadus vecā meitene Nastja, kas dzīvo Kolomnā, ir jāatbild tūlīt (līdzīgas vēstules esmu saņēmis arī no citām tādām pašām meitenēm). Lūk, šī vēstule!

«Labdien, Vladimir Megre!

Jums raksta Nastja Sapkina no Kolomnas.

Man ir trīspadsmit gadu, es mācos 7. klasē. Es izlasījusi Jūsu grāmatu «Skanošais Ciedrs. Anastasija». Man tā ļoti, ļoti patika, bet «patika» nav īstais vārds (tas skan pārlieku sausi), pēc šīs grāmatas izlasīšanas dvēselē ielija siltums un prieks. Man par grāmatu pastāstīja slimnīcā, ļoti daudz, man ir nopietna kaite, slimnīcā nākas gulēt ik pēc diviem mēnešiem, un man ļoti gribas izveseļoties. Un Jūsu grāmata bija kā gaismas stariņš visā šajā tumsībā un nekulturālībā. Man ļoti gribas tikties ar Jums, bet galvenais — ar Anastasiju. Vai Jūs nevarētu man palīdzēt? Tagad Jūs droši vien domājat: «Cik neaudzināta, cik nekaunīga!», bet tas tā nav. Saprotiet, katrs cilvēks ir tā iekārtots, ka tikmēr, kamēr viņš kaut ko nav redzējis pats savām acīm, viņš netic. Es pat nezinu, ticēt vai ne (mamma netic, arī daudzi citi netic), tas ir tik fantastiski. Un tomēr — kāpēc gan ne? Godīgi runājot, es ticēju, es ļoti ticēju, bet visapkārt to vien dzirdēju: «Pasakas, pasakas.» Es apjuku. Lūdzu, palīdziet man. Es domāju, ka Jūs esat ļoti drosmīgs cilvēks, Jūs uzrakstījāt patiesību, varbūt ne visu, bet lielāko daļu gan. To, kas notika starp Jums un Anastasiju, ka Jūs viņu vairākkārt aizvainojāt, bet pēc tam izrādījās, ka viņa nav vainīga, un daudz ko citu, un tomēr man liekas, ka nedrīkst aizvainot cilvēku, pat tad ne, ja, pieņemsim, viņš ir nenormāls vai šarlatāns (taču tas ir dziļi personisks viedoklis, Jūs varat tam arī nepiekrist).

Vladimir (es nezinu Jūsu tēvvārdu), vai Anastasijai ir piedzimis bērns? Ja piedzimis, tad kas — meitene vai zēns? Un kā uz to reaģēja Jūsu sieva?

Un pēdējais jautājums. Jūs rakstāt, ka Anastasijas vectētiņš un vecvectētiņš slīpēja ciedra gabaliņu ar pirkstiem, bet grāmatā nav teikts, vai to darīja arī Anastasija.

Lūdzu, atbildiet man (es saprotu, ka Jums šādas vēstules pienāk kaudzēm, taču uzrakstiet kaut trīs rindiņas)!

Uz redzēšanos!

Anastasija.»

«Labdien, Nastjeņka! Tu katrā ziņā būsi vesela, garīgi stipra un skaista meitene. Tiklīdz atkal būšu pie Anastasijas, es palūgšu, lai viņa Tev palīdz. Tiesa, Anastasijai ir savdabīga attieksme pret dziedināšanu. Viņa uzskata, ka slimība ir cilvēka saruna ar Dievu. Slimība var būt brīdinājums vai glābiņš no kaut kā briesmīgāka, un viņa man parādīja šādus gadījumus, par tiem es pastāstīšu nākamajā grāmatā. Es pacentīšos viņu pārliecināt. Lai gan viņa ļoti sīksti aizstāv savus uzskatus un spriež tā: tikai pats cilvēks ar savu garu un izpratni var izārstēties no jebkuras kaites bez negatīvām sekām, iejaukšanās no malas bie~ži vien nāk tikai par sliktu.

Nastjeņka, spriežot pēc tā, kā Tu esi uztvērusi grāmatu, Tu jau tagad garīgajā ziņā esi veselāka par daudziem citiem, bet tas ir galvenais. Es sāku saprast, ka tas patiesi tā ir. Kas attiecas uz apkārtējo ļaužu ticību vai neticību Anastasijas eksistēšanai, atbildēšu Tev ar vārdiem, kuri izskanēja kādā tikšanās reizē ar lasītājiem. Kad man kārtējo reizi uzdeva šādu jautājumu, kāds lasītājs piecēlās un sacīja: «Ļautiņi! Jūs turat rokās to, ko radījusi liela iedvesma, — kaismes pilnu domu, aicinājumu un ideju! Jums vajadzīgas asinis, urīns un izkārnījumi analīžu izdarīšanai? Bez tām jūs nekādi nevarat iztikt. Ēet pats galvenais un nozīmīgākais pierādījums jau ir jūsu rokās!»

Esmu sapratis, ka daudziem Anastasija nebūt nav ērta, un šie cilvēki gribētu, lai viņas vispār nebūtu. Viņa taču sagrauj daudzas tehnokrātiskās prioritātes, konvencionalitātes un postulātus. Uz tās tīrības fona, kas dveš no viņas, sāc saredzēt paša netīrību, bet tas ne vienmēr patīk. Mēs taču gribam uzskatīt, ka esam tik labi, gudri un godprātīgi, lai ko arī darītu.

Anastasija sacīja: «Es esmu tiem, kam es esmu.» Man likās, ka šajos vārdos nekas īpašs neslēpjas. Kas grib, lai tic. Kas negrib, lai netic. Taču es kļūdījos. Vieni lasa, un nekas ar viņiem nenotiek. Citi… Viņu dvēselēs dzimst lielas mīlestības un labestības jūtas, iedvesma. Un kā pavasara lietus plūst dzejas rindas, pilnas mīlestības; tā ir īsta dvēseles poēzija, dvēseles, kas spēj uztvert gaismu, pastiprināt to un atdot citiem. Šie cilvēki zina, ka Anastasija EKSISTĒ.

Bet sieva, Nastjeņka, reaģēja tā, kā droši vien būtu reaģējusi lielākā daļa sieviešu. Esmu runājis ar viņu tikai pa telefonu. Toties meita Polina ir gatava palīdzēt man. Viņa visu saprot, ved man atsūtītās vēstules, arī Tavu atveda.

Tu saki, ka no manas puses nebija labi tā aizvainot Anastasiju. Jā, nebija labi. Tagad es tā nerīkotos. Mēs esam vieni un tie paši, tomēr dažādi dažādā laikā.

Dēls ir piedzimis. Viņš ir īsts spēkavīrs. Visu laiku smaida. Arī Anastasija ir līksma un dzīvespriecīga.

Sveiciens Tev, Tavai māmiņai.

Novēlu Tev laimi un prieku dzīvē. Tu to esi pelnījusi.

Tu esi stipra. Un vari apkārtējos cilvēkus

padarīt apzinīgākus un laimīgākus.»

* * *

Un tagad par ticīgajiem un viņu jautājumiem.

Esmu runājis par Anastasiju ar mūsu pareizticīgās baznīcas garīdzniekiem un citu konfesiju pārstāvjiem. Vieni par viņu atsaucas labi, citi ir nobažījušies par to, ka viņa visdrīzāk ir elku pielūdzēja, var izraisīt lūzumu ticības mācībās, sekmēt elkdievību vai vēl kaut ko līdz šim nezināmu. Nav labi, ka viņa nav kristīta.

Sīkāk par viņas attieksmi pret reliģijām stāstīts otrajā grāmatā, un tā patiešām ir visai neparasta. Šeit citēšu tikai dažus viņas izteikumus.

—  Saproti, jau tas ir labi, ka viņi runā par dvēseli, par labo un gaišo. Kura ticība ir labāka — nevaru pateikt.

—  Bet sektas? Sektas, kuras tika aizliegtas. Tagad visiem skaidrs — viņi negāja īstajā virzienā, nepareizi rīkojās.

—  Tu tā uzskati? Tagad iedomājies: iet karavīru grupa. Viens izraujas priekšā vai paiet sāņus un uzkāpj uz mīnas. Var, protams, teikt: «Viņš negāja īstajā virzienā, nepareizi rīkojās.» Bet var arī teikt, ka tādējādi viņš izglāba pārējos.

—  Un tomēr — kura reliģija tev ir tuvāka, saprotamāka?

—  Vladimir, ja tu nekad nebūtu redzējis savus vecākus un runājis ar viņiem, tu droši vien priecātos par katru, kas tev varētu kaut ko par viņiem pastāstīt. Pat tad, ja šie cilvēki runātu mazliet atšķirīgi. To, kur rodama patiesība, tu pats varēsi noteikt, kad būsi ticis skaidrībā par sevi, jo tu taču esi savu vecāku bērns, pēcnācējs. Bet man starpnieki nav vajadzīgi.

* * *

Labi. Pietiks runāt par šaubām. Ir kādas visai patīkamas izpausmes, ko panākusi Anastasija mūsu dzīvē.

Visvairāk es neticēju tam, ka viņa patiešām spēs kaut ko ielikt grāmatas tekstā. Šīs savas kombinācijas, ritmus, kas nāk no mūžības dzīlēm, kā viņa teica. Taču pēc tam, kad iznāca grāmatas pirmais izdevums, kura tirāža bija tikai četri tūkstoši eksemplāru, notika neticamais. Daudziem cilvēkiem grāmata izraisīja tādas emocijas un jūtas, ka gluži kā no pārpilnības raga sāka pienākt dzejoļi. Tagad to ir jau daudz. Raksta vienkārši cilvēki, nevis profesionāli dzejnieki. Dzejoļu ir tik daudz, ka varētu izdot atsevišķu krājumu.

Maskavas grupā, kas nodarbojas ar Anastasijas fenomena pētīšanu, uzskata, ka nekad pagātnē un arī tagad pasaulē nav bijis tādas personības, tāda tēla, kas tik īsā laikā spētu izraisīt tādu dzejas uzbangojumu.

Tas ir apbrīnojami arī tādēļ, ka pirmajā grāmatā gandrīz nekas nav teikts par ticību, par Krieviju, bet savos dzejoļos lasītāji galvenokārt runā par gaišiem centieniem, par ticību, par dzimteni. Un, kā man šķiet, ļoti apgaroti runā. Un tas mani nomierina. Attiecībā uz Anastasijas ietekmi. Bībelē ir teikts, kā atšķirt slikto no labā, viltus pravieti no patiesības paudēja. Tur sacīts: «No viņu augļiem jums tos būs pazīt.»

Un, ja Anastasijas centieni izraisa tik gaišas poētiskas jūtas, tad tie ir labi augļi.

Mēģinājums organizēt Krievijas uzņēmēju asociāciju, kas balstītos uz noteiktiem garīguma principiem, parādīja, ka daļa uzņēmēju tiecas pēc šādas apvienības. Informācija par to tika izplatīta Maskavā. Tās plašākai izplatīšanai Krievijas teritorijā bija nepieciešami visai lieli līdzekļi. To nebija, kongress nesanāca, biju nonācis strupceļā. Anastasijas plāni sāka likties nereāli.

Taču otrās tikšanās reizē viņa sacīja, ka nekāda strupceļa nav, tikai nevajadzēja izjaukt secību. Vispirms bija jāiznāk grāmatai, kas izplatīs informāciju, novērsīs organizatorisko darbu atkarību no finansēm.

Otrās tikšanās laikā tika atrisināts vēl viens jautājums. Maskavā bija izveidota iniciatīvas grupa apvienības organizēšanai, taču mums nekādi neizdevās vienoties, kas un pēc kādiem kritērijiem veiks to uzņēmēju atlasi, kuri vēlēsies iestāties apvienībā.

Anastasija šajā sakarā sacīja:

— Patiesa vēlme, tiekšanās šādā veidā apvienoties ir galvenais, lai katru pienācīgi novērtētu. Šādam cilvēkam neviens nav tiesīgs aizšķērsot ceļu. Pagātnē parādītajām pozitīvajām īpašībām nav nekādas nozīmes. Jo tas, kas vakar bija uzslavas vērts, šodien varbūt vairs nav tās cienīgs, un otrādi. Vēlāk, kad spēsit kopīgi noteikt kritērijus pozitīvo īpašību novērtēšanai, jūs varēsit izstrādāt arī apvienības locekļu atbilstības priekšnoteikumus.

Par secības neievērošanu atbildīgs, protams, esmu es. Es atvainojos visiem maskaviešiem, kuri vēlējās iestāties apvienībā, par to, ka pirmais kongress tika pārcelts uz vēlāku laiku, par to, ka jums nācās tērēt savu laiku un līdzekļus.

Iniciatīvas grupā bija tik tiešām nopietni uzņēmēji. Daudzi bija ļoti aizņemti. Tomēr viņi prata atrast laiku, lai izstrādātu nākamās apvienības dokumentu un nolikumu projektus. Aizrautīgi strādāja arī sekretariāts. Vairāki Maskavas studenti, izmantojot dator- salikumu, sagatavoja lielisku nākamās apvienības kataloga variantu. Un man bija ļoti sāpīgi to visu vērot, kad sāku apzināties savu kļūdu, saprast, ka esmu nonācis strupceļā. Vajadzēja rast spēkus, lai izlabotu kļūdu un uzrakstītu grāmatu. Nevienam neko nepaskaidrojot, jo man šķita, ka to nav iespējams izskaidrot. Kurš gan, neredzēdams grāmatu, ticētu, ka es varēšu to izdarīt — uzrakstīt grāmatu, kuru lasīs? Nošķīries no visiem, pilnīgā vientulībā sāku rakstīt.

Un tikai tagad, kad grāmata jau ir un izplatās aizvien plašāk, tā sāk pildīt funkciju, par kuru runāja Anastasija, bet es varu izteikties par turpmāko.

Atsaucība, kādu gūst grāmata, rāda, ka tiks savākts pietiekams skaits uzņēmēju no dažādiem valsts reģioniem. Kongress notiks (uzskatu, ka būtu lietderīgi to sasaukt 1997. gada oktobrī). Apvienība būs.

Rīkodamies patstāvīgi, es, iespējams, esmu aizvainojis kādu no tiem, kas kopā ar mani strādāja Maskavā. Arī tos trīs Maskavas studentus, kas līdz pēdējam centās palīdzēt. Viņi salika uz saviem datoriem manas pirmās grāmatas tekstu un nepārtrauca darbu pat tad, kad sākās sesija. Bet es tolaik nevarēju viņiem par šo pašaizliedzīgo darbu samaksāt. Puiši to redzēja, saprata un turpināja strādāt.

Man vēl ir daudz kas jāpārdomā. Arī tas, cik lielā mērā visā šajā darbā piedalās pati

Anastasija. Kā šī jaunā Sibīrijas taigas vien- tuļniece būvē tādus plānus un tie īstenojas dzīvē. Viņa nepareģo nākotni. Viņa to it kā pati veido, cīnās, pārdzīvo. Faktiski tas atgādina kaut kādu superbiznesplānu, kuru viņa pati ir radījusi, patur galvā visas tā nianses, pat iespējamos psiholoģiskos faktorus. Tiecas to īstenot, aicinot arī mūs piedalīties šajā darbā.

Bet mēs taču neesam akli kaķēni, mēs esam normāli, savā jomā pieredzējuši ļaudis, tādēļ mums ir jāsaprot, ka viens cilvēks, turklāt tāds, kas pietiekami nepārzina uzņēmēju dzīvi, iepriekš nevar visu paredzēt.

Anastasija apgalvo:

— Pati tādu cilvēku kā uzņēmēji apvienošanās, viņu garīgā kontaktēšanās, tieši garīgā, ir svētīga reakcija Visuma mērogā. Tālākais nav jādiktē. Tas pats norādīs ceļu, noteiks katras dienas prioritātes.

Kas tā par reakciju? Kādu ceļu tā norādīs? Un, lai gan intuitīvi ir jūtama Anastasijas tiekšanās pēc kaut kā gaiša, arī pašiem viss ir jāpārdomā un jākonkretizē.

Tādēļ — veiksmi un laimi jums visiem!

SATURS

Par autoru…………………. -………………………………. -……………………………… 3

Skanošais Ciedra………………………………………………………………………………. 5

Anastasija……………………………………………………………………………………… 21

Zvērs vai cilvēks?…………………………………………………………………………… 27

kAsviņiir?………………………………………………………………………………………… 30

eža guļamistaba………………………………………………………………………………. 34

īastasijas rīts …………………………………………………………………………………………. 35

lastasijas stariņš……………………………………………………………………………… 38

joncerts taigā…………………………………………………………………………………. 46

l Kas iededz jaunu zvaigzni……………………………………………………………….. 53

Viņas iemīļotie mazdārziņu īpašnieki…………………………………………………… 67

Sēkliņa—dziedniece…………………………………………………………………………. 71

Kam bites dzeļ………………………………………………………………………………… 75

Rīta procedūras………………………………………………………………………………. 77

Vakara procedūras…………………………………………………………………………… 78

Viņš i>ats visu sagatavos………………………………………………………………….. 79

Miegs zem savas zvaigznes…………………………………………. .'………………….. 82

Jūsu bērna palīgs un audzinātājs………………………………………………………… 84

Meža ģimnāzija………………………………………………………………………………. 89

Uzmanība pret cilvēku……………………………………………………………………… 92

Lidojošais šķīvītis? Nekas īpašs…………………………………………………………… 97

Smadzenes — superkompjūters………………………………………………………… 104

«Viņā bija dzīvība, un dzīvība bija cilvēku gaisma»………………………………… 113

Jāmaina pasaules uzskats………………………………………………………………… 117

Nāves grēks………………………………………………………………………………….. 120

Pieskaršanās Paradīzei……………………………………………………………………. 125

Kas audzinās dēlu?………………………………………………………………………… 129

Pēc tumšo spēku laiksprīža……… t…………………………………………………….. 133

Savādā meitene…………………………………………………………………………….. 135

Kukainīši……………………. i…………………………………………………………….. 144

Sapņi — nākotnes radītāji……………………………………………………………….. 147

Pāri tumšo spēku laikspridim……………………………………………………………. 159

Stiprie ļaudis………………………………………………………………………………… 170

Kas tu esi, Anastasija?…………………………………………………………………… 182

Autora uzruna lasītājiem……………………………………………………………….. 185

Pēcvārdsgrāmatasotrajam izdevumam…………………………………………………. 190

Parakstīta iespiešanai 08.01.1998. Reģ. apl. Nr. 2 — 0001. Formāts 84x108/32. Izdevniecība "Vieda" Elijas ielā 17, Rīgā LV— 1003. Iespiesta a/s "Preses nams", Balasta dambī 3, Rīgā LV —1081.

"Poligrāfijas Apgāds" ir firmas "Kodak" pārstāvis Latvijā. Tās darbības sfērā ietilpst fotoprodukcijas vairumtirdzniecība, kā arī fotofilmu attīstīšanas un kopēšanas iekārtu piegāde un serviss. Firmas "KODAK" pārstāvniecībai var piezvanīt pa tālruni 276358.

Firmas "KODAK" preces — Skolas ielā 29,

tālrunis — 276468.

"Poligrāfijas Apgāds" nodarbojas ar visu veidu papīra un kartona, tipogrāfijas krāsu un ķīmisko produktu, iespiedplašu, poligrāfijas filmu, iesienamo materiālu un citu specifisku poligrāfijas materiālu vairumtirdzniecību.

Uzziņas par atsevišķām preču vairumtirdzniecības grupām jūs varat saņemt, piezvanot pa tālruni:

276257 — par papīru un kartonu; 276070 — par tipogrāfijas krāsām un ķimikālijām; 276.323 — par iespiedplatēm un citiem poligrāfijas materiāliem; 276334 — par poligrāfijas filmām.

MŪSU NOLIKTAVAS:

Papīra noliktava —

Lejupes ielā 15 (bij. Bauskas ielā 196), tālrunis —620645. Poligrāfijas krāsu, ķimikāliju un materiālu noliktava —

Ropažu ielā 19', tālrunis— 7554967; 7551861.

Aicinām sadarboties ar mums un izmantot mūsu pakalpojumus!

SIA "Poligrāfijas Apgāds" adrese: LV-1001, Skolas ielā 29, Rīga,

Vai jus zināt, kas ir POLAP ? Tā ir

SIA "Poligrāfijas Apgāds".

Latvija; tālruņi: 276366, 276035; fakss —7821145.

Content

Megre Vladimirs Skanošais Ciedrs

Skanošais Ciedrs

Iepazīšanās

Anastasijas stariņš

Viņas iemīļotie mazdārziņu īpašnieki

Sēkliņa — dziedniece

Kam bites dzeļ

Rīta procedūras

Vakara procedūras

Miegs zem savas zvaigznes

Jusu bērna palīgs un audzinatajs

Meža ģimnāzija

Lidojošais šķīvītis? Nekas īpašs

Smadzenes — superkompjuters

«Viņā bija dzīvība, un dzīvība bija cilvēku gaisma»

Jāmaina pasaules uzskats

Pēc tumšo spēku laiksprīža

Savada meitene

Kukainīši

Stiprie ļaudis

Kas tu esi, Anastasija?

Autora uzruna lasītajiem

PĒCVĀRDS GRAMATAS OTRAJAM IZDEVUMAM

SATURS