Megre Vladimirs

Skanošais Ciedrs-4

Vladimirs Megre

Skanošais Ciedrs-4

Anastasija radīšana

Tas viss ir arī tagad!

—     Es pastāstīšu tev par radīšanu, Vladimir, un tad ikviens pats varēs atbildēt uz saviem jautājumiem. Lūdzu, Vladimir, paklausies un uzraksti par to, kā rada dižais Radītājs. Ieklausies un mēģini ar Dvēseli saprast Dievišķā sapņa centienus.

Anastasija izteica šīs frāzes un samulsusi apklusa. Skatās manī un klusē. Laikam tāpēc samulsa, ka sajuta vai ari pamanīja manā sejā neticību tam, ko viņa var pateikt par Radīšanu, par Dievu.

Bet kāpēc gan manī vai citos cilvēkos nedrīkstētu rasties neticība? Vai mazums ko spēj izfantazēt dedzīgā vien- tuļniece! Viņai taču nav nekādu vēsturisku pierādījumu. Ja nu ir kāds, kurš spēj pārliecinoši runāt par pagātni, tad tie ir vēsturnieki vai arheologi. Par Dievu ir stāstīts Bībelē un citās reliģiska satura grāmatās. Dažādās grāmatās. Tikai nez kāpēc par Dievu tiek runāts atšķirīgi. Vai ne tādēļ, ka nevienam nav svarīgu pierādījumu?

—    Ir pierādījumi, Vladimir, — pēkšņi, atbildot uz manu vārdos neizteikto jautājumu, pārliecinoši un satraukti ierunājās Anastasija.

—     Kur tad tie ir?

—    Visi pierādījumi, visas Izplatījuma Patiesības uz mūžiem ir saglabātas ikviena cilvēka Dvēselē. Neprecizitāte un meli nevar ilgi pastāvēt. Dvēsele tos atgrūž. Luk, kāpēc cilvēkam tiek pasviests tik daudz dažādu traktātu. Meliem vajadzīgs aizvien jauns un jauns ietērps. Tieši tādēļ cilvēce laiku pa laikam maina savu sabiedrisko iekārtu. Tiecas atrast tajā zaudēto patiesību, taču aiziet no tās aizvien tālāk.

—    Bet kurš un kā ir pierādījis, ka patiesība ir katrā no mums? Dvēselē vai kaut kur citur cilvēkā? Un, ja tā ir, tad kāpēc slēpjas?

—   Tieši otrādi. Ka Uti dienu tā cenšas atrasties ikvienam acu priekšā. Visapkārt ir mūžīgā dzīve, un šo dzīves rnūžīgumu rada Patiesība.

Anastasija ātri piespieda plaukstas pie zemes, pārvilka ar tām pār zāli un pastiepa man pretī.

—    Skaties, Vladimir, varbūt tās izgaisinās tavas šaubas.

Es paskatījos. Ieraudzīju, ka pastieptajās plaukstās ir

zāles sēkliņas, mazs ciedra riekstiņš un kāds rāpojošs kukainītis. Jautāju:

—     Un ko tas viss nozīmē? Nu, piemēram, rieksts.

—      Skaties, Vladimir, tā ir neliela sēkliņa, bet, ja to iestādīsi zemē, izaugs varens ciedrs. Ne ozols, kļava vai roze, bet vienīgi ciedrs. Ciedrs atkal radīs līdzīgu sēkliņu, un tajā, tāpat kā pašā pirmajā, būs visa pirmavota informācija. Ja šī sēkliņa saskaras ar zemi (pirms vai pēc miljoniem gadu), no tās izdīgst vienīgi ciedrs. Ikvienā sēkliņa Radītājs Dievišķā radīšanas procesa gaitā ir ielicis maksimāli daudz informācijas. Aizrit miljoniem gadu, bet tie nespēj izdzēst šo Radītāja informāciju. Un cilvēkam — radības kronim — Radītājs viņa tapšanas brīdī ir atdevis visu. Dižā sapņa iedvesmots, Tēvs savam mīļotajam bērnam devis visas Patiesības un nākamības sasniegumus.

—     Bet kā tad galu galā lai mēs iegūstam šo patiesību? Vai tā jāpaņem no sevis paša? No nierēm, sirds vai smadzenēm?

—      No jūtām. Mēģini noskaidrot Patiesību ar savām jūtām, uzticies tām. Atbrīvojies no merkantilajiem postulātiem.

—     Nu, labi, ja kaut ko zini, tad runā. Varbūt ar jūtām tevi kāds arī spēs saprast. Bet kas tad ir Dievs? Vai zinātnieki varētu viņu izteikt ar kādu zinātnisku formulu?

—     Ar zinātnisku formulu? Tad tā vairākkārt apjoztu zemeslodi. Un tiklīdz beigsies viena, tā radīsies jauna. Apmēram tāds ir Dievs, kas var dzimt domās. Viņš ir debesu izplatījums un vakuums, un tevī tas, kas nav redzams. Nav jēgas mēģināt Viņu saprast ar prātu. Visas Zemes formulas, visu Izplatījuma informāciju ietilpini savas dvēseles mazajā graudiņā un pārvērt jūtās, un ļauj tām izpausties.

—     Bet kas man ir jāizjūt? Runā vienkāršāk, konkrētāk un skaidrāk.

—     Ak Dievs, palīdzi! Palīdzi man izveidot saprotamu tēlu tikai no šodienas vārdu savienojumiem.

—     Nu, lūk, tagad tev vārdu pietrūkst. Būtu labāk vispirms kādu skaidrojošo vārdnīcu palasījusi. Tur ir visi dzīvē lietojamie vārdi.

—   Visi šodienas vārdi ir, bet šajā mūsdienīgajā grāmatā nav to vārdu, kurus tavi priekšteči teikuši par Dievu.

—     Vai tu domā senslāvu vārdus?

—     Vēl senākus. Pirms senslāvu ligatūras bija paņēmiens, kā cilvēki fiksēja pēctečiem paredzētās domas.

—     Anastasija, par ko tu runā? Visi zina, ka normālu rakstību izveidoja divi pareizticīgie mūki. Viņus sauca…

Esmu aizmirsis vinu vārdus.

—     Varbūt tu gribi teikt — par Kirilu un Metodiju?

—     Nuja. Viņi taču izveidoja rakstību.

—    Būs precīzāk, ja teiksim: izmainīja mūsu senču rakstību.

—     Ka — izmainīja?

—      Pēc pavēles. Liii slāvu kultūra tiktu aizmirsta uz visiem laikiem. No cilvēku atmiņas izgaisa pirmavotu zināšanas, un radās jauna kultūra, lai tautas pakļautos citiem priesteriem.

—     Kāds tam sakars ar rakstību un jaunu kultūru?

—    Iedomājies, ka tagad bērnus mācītu rakstīt un runāt svešā valodā un aizliegtu lietot dzimto valodu. Teic, Vladimir, kā tavi mazdēli uzzinātu par šodienu? Tiem, kuriem liegtas zināšanas par pagātni, ir viegli iedvest jaunas zinības, pasniedzot tās kā nozīmīgas. Viņiem varētu jebko sastāstīt par vecākiem. Ir aizgājusi valoda, un reizē ar to aizgājusi arī kultūra. Tāds bija mērķis. Taču tie, kuri izvirzīja šādu mērķi, nezināja, ka patiesības graudiņš, kaut neredzams, vienmēr ir palicis cilvēku dvēselē. Tam vajag vien tīru rasas lāsi — un tas izaugs un nostiprināsies. Skaties, Vladimir. Lūdzu, pieņem manus vārdus un izjūti to ietilpīgumu.

Anastasija to visu man skaidroja, te vārdus lēni izrunādama, te ātri bērdama veselas frāzes, te pēkšņi uz mirkli pieklusa, iegrima domās, pēc tam it kā no Izplatījuma paņēma stieptas un mūsu valodai neierastas frāzes. Brīžiem viņas runā ievijās man gluži nepazīstami vārdi. Bet ikreiz, izrunājusi šos neizprotamos vārdus, viņa it kā satrūkās un aizstāja tos ar pareizākiem vai saprotamākiem. Un visu laiku, runājot par Dievu, centās kaut ko pierādīt:

—    Visiem ir zināms, ka cilvēks ir Dieva līdzinieks. Kā tas izpaužas? Vai tevī ir Dievam raksturīgās iezīmes? Vai esi par to kādreiz domājis?

—     Nē. Kaut kā nav iznācis. Labak tu pati pastāsti.

—     Kad cilvēks, noguris no ikdienas steigas, dodas pie miera, lai aizmigtu, kad viņš vairs nesajūt savu atslābušo ķermeni, neredzamo enerģiju komplekss, viņa otrais «es», daļēji atstāj ķermeni. Šajā mirklī Zemes robežas tam pārstāj eksistēt. Vairs nepastāv nedz laiks, nedz attālums. Tava apziņa vienā mirklī var nokļūt jebkurā Visuma punktā. Un jūtu komplekss apjauš pagājušos un vēl gaidāmos notikumus, analizē tos, piemēro šodienai un sapņo. Tas viss liecina par to, ka viņš — cilvēks — šo neaptveramo pasaules telpu sajūt ne tikai ar miesu vien. Dieva velte — doma — sāk radīt. Vienīgi cilvēka doma ir spējīga radīt citas pasaules vai arī mainīt jau radīto.

Gadās, ka cilvēks miegā kliedz, no kaut kā baidās. Tādās reizēs izpaužas viņa jūtu komplekss, kas, atbrīvojies no pasaulīgajām rūpēm, sajūt bailes no pagātnē nodarītā vai nākotnē sagaidāmā.

Gadās, ka cilvēks miegā rada. Viņa gara veidojumi lēni vai ātri tiecas iemiesoties ikdienas dzīvē. Tas, vai tie iemiesojas kroplīgā formā vai staro harmonijā, vai īstenojas daļēji vai pilnīgi, ir atkarīgs no tā, cik lielā mērā radīšanas procesā piedalās iedvesma. No tā, cik precīzi un detalizēti visi aspekti tiks ņemti vērā radīšanas mirklī. No tā, cik lielā mērā iedvesma stiprinās tavu dievišķo «es».

Visā Izplatījumā vienīgi Dievam un Dieva dēlam — cilvēkam — piemīt spēja radīt.

Visa iesākums ir Dieva doma. Viņa sapnis ir īstenojies dzīvajā matērijā. Arī cilvēka darbību nosaka viņa doma un sapnis.

Visiem zemes cilvēkiem ir vienādas radītspējas, tikai viņi tās dažādi izmanto. Arī šajā ziņā cilvēkam dota pilnīga brīvība. Brīvība!…

Tagad, Vladimir, pasaki man, kādus sapņus šodien redz Dieva bērni? Piemēram, tu, tavi draugi un paziņas. Ka viņi izmanto savus radošos sapņus? Kā tu tos liec lieta?

— Es? Nu… kā? Tāpat kā visi, arī es tiecos nopelnīt vairāk naudas, lai dzīvē kaut kā izsistos. Tiku pie mašīnas, turklāt ne pie vienas vien. Iegādājos daudz ko citu dzīvei nepieciešamu, piemēram, labas mēbeles.

—    Un tas ir viss? Tikai tam izmantoji savu Dieva dāvāto radošo sapni?

—     Visi tā izmanto.

—     Kam?

—    Naudas iegūšanai! Kā tad bez tās! Apģērbam, piemēram, lai normāli apģērbtos, lai labāk paēstu, kaut ko nopirktu, padzertos. Šeit viss ir skaidrs. Bet tu jauta: «Kam?»

—    Paēst… padzerties. Vladimir, saproti taču, ka tas viss papilnam mums jau izsenis ir dots.

—     Dots? Un kur tad tas pēc tam pazudis?

—     Kur? Bet kā tu pats domā?

—      Manuprāt, tas sākotnējais apģērbs novalkājās, bet visu sākotnējo ēdienu cilvēki jau sen ir apēduši. Tagad ir citi laiki, cita ģērbšanās mode un cita ēšanas gaume.

—     Vladimir, Dievs savam dēlam deva nenovalkājamas drānas, un pārtikas rezerves ir tādas, ka tās nekad nevar izsīkt.

—     Bet kur tas viss ir šobrīd?

—     Tas viss arī šobrīd glabājas un pastāv.

—     Tad pasaki — kur! Kā ieraudzīt slēptuves, kurās līdz pat šim brīdim glabājas tādi krājumi?

—     Tūlīt ieraudzīsi. Tikai skaties ar jūtām. Vienīgi ar jūtām tu varēsi apjaust radošā Dievišķā sapņa būtību.

Radīšanas sākums

Iedomājies sākumu. Vēl nebija zemes. Vēl matērija neatspoguļoja Izplatījuma gaismu. Bet, tāpat kā tagad, Izplatījumu piepildīja varenas un daudzveidīgas enerģijas. Enerģijas dzīvās būtības tumsā domāja un tumsā radīja. Tām nebija vajadzīga ārējā gaisma. Tās staroja iekšēji. Un katrā bija viss — gan doma, gan jūtas, gan mērķtiecība. Un tomēr tās bija atšķirīgas. Katrā bija kāda dominējošā enerģija. Arī tagad Izplatījumā pastāv gan iznīcinoša būtība, gan būtība, kas rada dzīvību. Un dažām piemita daudz cilvēka jūtām līdzīgu nianšu. Šīs Izplatījumā eksistējošās būtības nevarēja savstarpēji saskarties. Katras būtības iekšienē daudzās enerģijas izraisīja kā lēnu, tā zibenīgu kustību. Sevī radītais pats to ari tūlīt iznīcināja. Šī pulsācija nemainīja kosmosu, to neviens cits nemanīja, un katra šāda būtība uzskatīja, ka tā Izplatījumā ir vienīgā. Vienīgā!

Savas sūtības neapzināšanās neļāva tām radīt ko tādu, kas būtu nemirstīgs un sniegtu gandarījumu. Tieši tādēļ šajā bezlaicībā un bezrobežībā bija pulsācija, bet nebija vispārējas kustības.

Un pēkšņi visus kā impulss iedzīvināja saskarsme! Vienlaicīgi visus šai bezgalīgajā Izplatījumā. Un pēkšņi viens šo dzīvo enerģiju kompleksu vidū apspīdēja citus. Ar parastiem vārdiem nevar izteikt to, vai šis komplekss bija vecs vai ļoti jauns. Nav svarīgi, vai tas radās no vakuuma vai arī no dzirkstelēm, — par to var padomāt. Šis komplekss ļoti līdzinājās cilvēkam! Cilvēkam, kurš dzīvo šodien! Tas bija līdzīgs viņa otrajam «es». Nevis materiālajam, bet gan mūžīgajam, svētajam. Tā centienu pilnās enerģijas un dzīvie sapņi pirmoreiz viegli pieskārās visam Izplatījumā esošajam. Tas vienīgais bija tik dedzīgs, ka visā izraisīja sajūtu kustību. Izplatījumā pirmoreiz atskanēja saskarsmes balss. Ja šīs pirmās skaņas varētu pārtulkot mūsdienīgos vārdos, tad mēs sajustu tajās jautājumu un atbilžu jēgu. No visām bezgalīgā Izplatījuma malām pie Tā vienīgā traucās visu izteikts jautājums:

— Ko tu tik dedzīgi vēlies?

Sava sapņa spārnots, tas atbildēja:

—     Kopīgu radīšanu un kopīgu prieku, šo procesu vērojot.

—     Ko visiem spēj dot prieks?

—     Piedzimšanu!

—     Kā piedzimšanu? Jau sen katram ir dota pašpietie- kamība.

—     Piedzimšanu, kurā būtu iekļautas daļiņas no visa!

—     Ka gan vienā var apvienot visu iznīcinošo un visu radošo?

—     Vispirms līdzsvarojot sevī pretējas enerģijas!

—     Kam tas ir pa spēkam?

—     Man.

—      Bet pastāv šaubu enerģija. Šaubas atnāks un tevi iznīcinās, daudzās enerģijas saplosīs tevi sīkās daļiņās. Neviens nav spējīgs noturēt pretstatus vienotā veselumā.

—    Ir arī pārliecības enerģija. Kad pārliecība un šaubas ir līdzsvarā, tās palīdz nākamajam veidojumam kļūt precīzam un skaistam.

—     Kā sevi pats vari nosaukt?

—    Esmu Dievs. Es sevī spēju uzņemt visu jūsu enerģiju daļiņas. Es izturēšu! Es radīšu! Un manis radītais nesis prieku visam Izplatījumam!

Un tad visas Izplatījuma būtības vienlaicīgi sūtīja Viņam savu enerģiju varenās plūsmas. Un katra centās būt dominējošā, lai jaunveidojumā kļūtu par noteicošo.

Tā aizsākās visu Izplatījuma enerģiju grandiozā cīņa. Nav tādu laika un lieluma mērvienību, lai raksturotu šīs cīņas mērogus. Miers iestājās vienīgi tad, kad visi beidzot saprata: nekas nevar būt augstāks un varenāks par vienu Visuma enerģiju — Dievišķā sapņa enerģiju.

Dievam bija sapņa enerģija. Viņš spēja visu sevi uzņemt, visu līdzsvarot un nomierināt un sāka radīt. Vēl tikai sevi radīt. Un, sevī radot nākamības veidolus, izloloja katru detaļu ar tādu ātrumu, kuram nav apzīmējuma, pārdomāja katra veidojuma kopsakarību ar visu. Viņš visu darīja viens. Viens bezgalīgā Izplatījuma tumsā. Viens sevī paātrināja visu kosmisko enerģiju kustību. Neziņa par gala rezultātu visus biedēja un attālināja no Radītāja. Radītājs nonāca vakuumā. Un šis vakuums paplašinājās.

Bija nāvējošs aukstums. Visapkārt valdīja bailes un atsvešinātība, bet Viņš vienīgais jau redzēja brīnišķīgas rītausmas, dzirdēja putnu dziedāšanu un sajuta ziedēšanas aromātu. Viņš ar savu dedzīgo sapni viens pats radīja brīnišķīgus veidojumus.

—     Rimsties! — Viņam teica. — Tu atrodies vakuumā, tu tūlīt eksplodēsi! Kā noturi sevī šīs enerģijas? Nekas tev nepalīdz saspiesties, tagad tev atliek vienīgi eksplodēt. Ja tev vēl atlicis kāds mirklis, — apstājies! Lēnītiņām atbrīvo savas radošās enerģijas.

Bet Viņš atbildēja:

—     Mani sapņi! Es tos nenodošu! To dēļ es turpināšu saspiesties un paātrināt savas enerģijas. Mani sapņi! Tos redzu zālē, starp ziediem, kur steidzīgi aizrāpo skudra. Un ērgļu māte pārdrošā lidojumā māca lidot savus dēlus.

Ar savu neizmērojamo enerģiju Dievs paātrināja sevi visu Izplatījuma enerģiju kustību. Un iedvesma Viņa Dvēselē saspieda tās graudiņā.

Pēkšņi Viņš sajuta pieskārienu. No visām pusēm Viņu apdedzināja kāda nezināma enerģija un tūlīt atrāvās, sildīdama no attāluma un pildīdama ar jaunu spēku. Un viss, kas bija vakuums, pēkšņi iezaigojās. Izplatījums izdzirdēja jaunas skaņas, kad Dievs jautāja ar maigu sajūsmu:

—     Kas tu esi? Kāda enerģija?

Par atbildi atskanēja vārdu mūzika:

—     Esmu mīlestības un iedvesmas enerģija.

—     Manī ir daļiņa no tevis. Tā vienīgā bija spējīga savaldīt nicinājuma, naida un ļaunuma enerģijas.

—     Tu esi Dievs, un tava enerģija — tavas dvēseles sapnis — spēja visu harmonizēt. Ja mana daļiņa tai ir palīdzējusi, tad uzklausi mani, Dievs, un mēģini man palīdzēt.

—    Ko vēlies? Kādēļ pieskāries man ar visu savas uguns spēku?

—     Es sapratu, ka esmu mīlestība. Es nespēju pa daļiņai… Es visa vēlos piederēt tavai Dvēselei… Es zinu: lai netiktu izjaukta harmonija, kas pastāv starp labo un ļauno, tu neielaidīsi mani visu. Bet es piepildīšu tev apkārt esošo vakuumu. Sasildīšu visu tevī pašā un tev visapkārt. Visuma aukstums un migla tevi neskars.

—     Kas notiek? Kas? Tu sāki starot vēl spēcīgāk!

—    Ne es pati. Tā ir tava enerģija! Tava dvēsele! Es to vienīgi atstaroju. Un tevis atstarotā gaisma atkal atgriežas.

Un tad izmisušais, centienu pārņemtais Dievs, Mīlestības iedvesmots, iesaucās:

—     Viss paātrinās! Viss manī plosās! Ak, cik gan iedvesma ir brīnišķīga! Lai piepildās mana mīlestības apstarotā sapņa veidojumi!

Kā pirmoreiz parādījies tu

Zeme! Kā visa Izplatījuma kodols un visa centrs tapa redzama planēta — Zeme! Pēkšņi visapkārt tapa redzamas zvaigznes. Saule un mēness. No Zemes plūstošā neredzamā radošā gaisma tajos atrada savu atspulgu.

Pirmo reizi Izplatījumā parādījās jauna esība. Materiāla esība, un tā staroja!

Neviens un nekas no Zemes parādīšanās brīža nebija redzamas matērijas veidojums. Zeme saskārās ar visu, kas bija Izplatījumā, bet pastāvēja ari pati par sevi.

Tas bija pašpietiekams veidojums. Augošs, dzīvojošs, tas peldēja un lidoja, nemira un nekur nepazuda. Pat no puvuma radās knišļi, bet no tiem cita dzīvība barojās, un dzīve saplūda brīnišķā veselumā.

Visas Izplatījuma būtības skatijas uz Zemi ar neizpratni un izbrīnu. Zeme ar visu saskārās, bet nevienam netika ļauts tai pieskarties.

Dievā auga iedvesma. Un gaismā, kas bija piepildījusi vakuumu ar mīlestību, Dievišķā būtība mainīja savu veidolu, līdz ieguva tagadējā cilvēka ķermenim līdzīgu formu.

Ārpus ātruma un ārpus laika darbojās Dievišķā doma. Savā iedvesmā un apskaidrībā tā radīja, līdz bezgalībai apsteidzot visu enerģiju domas. Radīja vēl vienu, pagaidām — sevī, neredzamu veidojumu.

Pēkšņi uzplaiksnīja apskaidrība, un mīlestības enerģija uzliesmoja karstā kvēlē. Un Dievs sajūsmināts priecīgi iesaucās:

— Skaties, Izplatījum, skaties! Lūk, mans dēls! Cilvēks!

Viņš stāv uz Zemes. Viņš ir materiāls! Un viņā ir visu kosmisko enerģiju daļiņas. Viņš dzīvo visās esības sfērās. Viņš ir Mans līdzinieks, un viņā ir daļiņas no visām jūsu enerģijām, tāpēc iemīliet! Iemīliet viņu!

Visam esošajam mans dēls nesis prieku. Viņš ir manis radīts. Viņš ir piedzimis! Viņš ir viss no visiem! Viņš radīs jaunu veidojumu, un viņa nemitīgā atdzimšana būs bezgalīga.

Viens, daudzkārt pavairots, viņš, neredzamu gaismu izstarodams un vienā veselumā to apvienodams, valdīs pār Izplatījumu. Viņš visam dāvās dzīvotprieku. Es viņam visu atdevu un atdodu arī nākotnes domas.

Tā tu pirmoreiz viens stāvēji uz brīnišķās Zemes.

—     Par ko tu runā? Par mani?

—     Par tevi un par to, kurš lasis šo uzrakstīto rindu.

—     Kā tad tā, Anastasija? Šeit veidojas pilnīga nesakritība. Kā tad visi lasošie var stāvēt tur, kur, kā teikts, stāvēja tikai viens? Arī Bībelē par to ir stāstīts. Sākumā bija viens cilvēks, viņa vārds bija Ādams. Arī tu teici, ka Dievs radīja vienu.

—    Viss ir pareizi, Vladimir. Bet raugi — mēs visi esam cēlušies no viena. Viņa daļiņa un tajā iekļautā informācija ir visos uz Zemes dzimušajos. Ja ar domas spēku tu savu ikdienišķo rūpju nastu atvirzīsi, tad sajutīsi tās izjūtas, kas vēl aizvien glabājas mazajā daļiņā. Tā ir tur bijusi un visu atceras. Tā šobrīd ir tevī un ikvienā uz Zemes mītošā cilvēkā. Ļauj tai atklāties, sajūti, ko tu esi redzējis. Un arī tu, šobrīd lasošais, ko tu esi redzējis sava ceļa sākumā.

—     Tas tik ir! Tad jau iznāk, ka visi uz tās Zemes mītošie ir bijuši ari pašā sākumā?

—    Jā. Taču nevis uz tās, bet gan uz šīs Zemes. Tikai Zemei toreiz bija citāds veidols.

—     Bet kā mūs visus vienlaicīgi var nosaukt?

—    Vai tev ierastāk nebūtu dzirdēt vārdu «Ādams»? Es to lietošu, un tu iedomājies, ka tas esi tu. Un lai ikviens uz sevi attiecina šo vārdu. Es mazliet palīdzēšu ar vārdiem radīt šo priekšstatu.

—   Jā, palīdzi gan. Citādi man pagaidām grūti sevi iztēloties tajos laikos.

—      Lai būtu vieglāk, iedomājies, ka esi iegājis dārzā, kad vasara nomaina pavasari, un tajā ir rudens augļi. Un tur ir būtnes, kuras tu pirmoreiz redzi. Visu kopa ir grūti ietvert skatienā, kad viss ir jauns un visā sasniegta pilnība. Bet atceries, Ādam, kā tu pirmoreiz ieraudzīji ziediņu, kā tavu skatienu tas piesaistīja. Pavisam sīks ziediņš.

Rudzupuķu krāsa un iegarenas ziedlapiņas. Tās tikko manāmi mirdzēja, it kā atstarojot debesu zilgmi. Un tu, Ādam, apsēdies līdzās šim ziediņam, apbrīnoji to. Tu ilgi to vēroji, jo ziediņa izskats mainījās.Vējiņš glāstoši šūpoja zieda tievo kātiņu, saules staros kustējās ziedlapiņas, mainot gaismas atstarošanas leņķi, mainot savus maigos pustoņus. Ziedlapiņas te trīsuļoja vējā, te kā sveicinot pamāja cilvēkam, te it kā diriģēja dvēselē skanošo mūziku. Un tevi, cilvēku, tiecās ieskaut zieda smalkais aromāts.

Pēkšņi Ādams izdzirdēja varenu rēcienu, piecēlās un pagriezās skaņu virzienā. Gabalu nostāk stāvēja lauva ar lauveni. Un lauva ar rēcienu pavēstīja par savu klātbūtni visai apkārtnei.

Ādams vēroja dzīvnieka skaisto un vareno stāvu, ko rotāja krēpes. Ari lauva ieraudzīja Ādamu. Tajā pašā mirklī viņš vareniem lēcieniem traucās pie cilvēka, arī lauvene neatpalika. Ādams tīksminājās par viņu vareno muskuļu kustību. Trīs metrus no Ādama zvēri apstājas. Viņus glāstīja cilvēka skatiens, no cilvēka plūda maigums, un noglāstītais lauva svētlaimīgi izstiepās uz zemes, ari lauvene nogūlās līdzās, abi nekustējās, lai izbaudītu no cilvēka plūstošo svētīgo silto gaismu.

Ādams ielaida pirkstus lauvas krēpēs, pētīja un aptaustīja varenās ķepas nagus, ar roku pieskārās baltajiem ilkņiem un smaidīja, kad lauva svētlaimīgi ņurdēja.

—    Anastasija, kas ta par gaismu, kas sākotnēji plūda no cilvēka, ka pat lauva viņu nesaplosīja? Un kāpēc tagad šī gaisma neplūst? Tagad neviens nestaro.

—    Vladimir, vai tad tu neievēroji, ka arī tagad ir liela atšķirība? Cilvēka skatiens atšķir visu uz Zemes esošo: mazu zālīti, plēsīgu zvēru un akmeni ar tā palēnināto domu. Tas ir noslēpumains un neizskaidrojama spēka pilns. Cilvēka skatiens var būt glāstošs. Bet tas spēj arī visu dzīvo ieskaut iznīcinošā aukstumā. Teic, vai tev, piemēram, nav gadījies, ka tevi sasilda kāda skatiens? Vai varbūt kādas acis viesušas tevī nepatiku?

—   Jā, tā ir gadījies, ka jūti: kāds uz tevi skatās. Kādreiz patīkami, bet dažkārt — ne visai tīkami skatās.

—      Nu, redzi, tātad tu zini, ka glāstošs skatiens tevi rada siltuma sajūtu. Un cits skatiens sagrauj un vieš saltumu. Pirmajās dienās cilvēka skatiens bija daudzkārt spēcīgāks. Radītājs izdarīja tā, ka viss dzīvais tiecās būt šā skatiena sasildīts.

—     Kur tagad palicis viss cilvēka skatiena spēks?

—      Ne viss. Tā vēl ir gana, taču steiga, domāšanas virspusīgums, cits domas ātrums, maldīgi priekšstati par būtību un apziņas atslābums aizplīvuro skatienu un nejauj izpausties tam, ko visi no cilvēka gaida. Ikvienā glabājas dvēseles siltums. Ak, ja vien visos cilvēkos tas atklatos! Tad realitāte varētu pārtapt brīnišķīgā pirmatnējā dārzā.

—     Visiem cilvēkiem? Tāpat kā sākumā bija Ādamam? Vai tas var izdoties?

—    Viss var pārveidoties, un tieši uz to, no visiem saplūstot vienā veselumā, tiecas cilvēku doma. Kad Ādams bija viens, viņa domas spēks bija tāds, kāds tagad ir visai cilvēcei.

—     Oho! Vai tāpēc lauva no viņa baidījās?

—     Lauva nebaidījās no cilvēka. Lauva sajuta godbijību svētīgās gaismas priekšā. Viss esošais tiecas iepazīt svētlaimi, ko spēj radīt vienīgi cilvēks. Tās dēļ ne tikai Zemes būtnes vien ir gatavas uzskatīt cilvēku par savu draugu, brāli, dievu. Vecāki vienmēr tiecas visas labākās spējas iemiesot savos bērnos. Vienīgi vecāki patiesi vēlas, lai bērnu spējas pārspētu viņējās. Radītājs cilvēkam — savam dēlam — ir pārpārēm atdevis visu to, pēc kā pats tā tiecās, iedvesmas pārņemts. Ja visi ir spējīgi saprast, ka Dievs ir pilnība, tad lai ar vecāku jūtām apjauš, kādu Dievs tiecās izveidot savu bērnu, savu mīļoto dēlu — cilvēku. Kā nebaidījās no atbildības un kā pats sev apsolīja nekad neno- vērsties no sava veidojuma, teikdams vārdus, kuri nonākuši līdz mums caur miljoniem gadu: «Viņš — cilvēks — ir mans dēls. Viņš ir mans līdzinieks! Mans atspulgs.»

—    Tātad Dievs gribēja, lai viņa dēls, viņa veidojums, tas ir, cilvēks, kļūtu par Viņu stiprāks.

—     To apliecinās visu vecāku centieni.

—    Un kā tad bija — vai Ādams savā pirmajā dienā attaisnoja Dieva sapni? Ko viņš uzsāka pēc tikšanās ar lauvu?

—    Ādams tiecās iepazīt visu esošo. Noskaidrot ikvienas dzīvās radības nosaukumu un sūtību. Reizēm viņš uzdevumu atrisināja ātri, bet gadījās, ka ilgi ap to noņēmās. Tā, piemēram, savā pirmajā dienā viņš līdz vakaram centās noskaidrot prentozaura esības jēgu, taču nespēja ar šo uzdevumu tikt galā. Un tā prentozauri izzuda no Zemes virsas.

—     Kāpēc izzuda?

—     Izzuda tāpēc, ka cilvēks nenoskaidroja viņu esības jēgu.

—    Vai prentozauri ir tie, kas bija daudzkārt lielāki par ziloņiem?

—    Jā, tie bija lielāki par ziloņiem, un viņiem bija īsi spārni, uz garā kakla neliela galva, un no rīkles varēja izšauties liesmas.

—    Kā pasakā. Piemēram, tautas pasakās pūķis Goriničs ari spļāva uguni. Bet tas bija pasakās, nevis īstenībā.

—    Pasakās par kādreizējo dzīvi mēdz stāstīt simbolos, bet gadās arī, ka precīzi.

—     Tiešām? No kā tāds briesmonis bija veidots? Kā dzīvniekam no rīkles var nākt ārā uguns? Varbūt uguns ir metafora? Teiksim, briesmonis izelpoja ļaunumu?

—      Milzīgais prentozaurs bija labsirdīgs, nevis ļauns. Tā lielie apmēri atviegloja svaru.

—     Kā gan lielums var atvieglot svaru?

—   Jo vairāk gaisa balonu piepilda ar to, kas ir vieglāks par gaisu, jo tas kļūst vieglāks.

—     Kāds tam sakars ar prentozauru? Viņš taču nebija gaisa balons!

—     Prentozaurs bija milzīgs dzīvs balons. Viņa skeleta konstrukcija ir viegla, bet iekšējie orgāni — nelieli. Iekšienē, tāpat ka balonā, bija tukšums, ko pastāvīgi piepildīja gāze, kas ir vieglāka par gaisu. Palēcies un vicinādams spārnus, prentozaurs varēja nedaudz palidot. Kad gāzes uzkrājās par daudz, viņš to caur rīkli izelpoja. Viņa mutē bija milzīgi ilkņi, un to berzēšanās varēja radīt dzirksteli. No vēdera plūstošā gāze aizdegās, un no rīkles izšāvās uguns.

—     Pagaidi, pagaidi, kas tad viņu nemitīgi piepildīja ar gāzi?

—     Es taču tev stāstu, Vladimir, — gāze viņa iekšienē veidojās pati barības pārstrādāšanas procesā.

—    Tas nevar būt! Gāze sastopama vienīgi Zemes dzīlēs. Tur to iegūst, tad dabasgāzi sapilda balonos vai pa cauruļvadiem pievada gāzes plītīm virtuvēs. Bet te gāzi rada barība — cik tas vienkārši!

—    Jā, vienkārši.

—     Es neticu tādai vienkāršībai un domāju, ka neviens tai neticēs. Un apšaubīs ne vien tevis teikto par prentozauru, bet arī visu citu, ko stāsti. Es par to nerakstīšu.

—     Vladimir, vai tu uzskati, ka es varu kļūdīties un melot?

—     Nu, melot vai nemelot, tas tā, bet ir vairāk nekā skaidrs, ka attiecībā uz gāzi tu kļūdies.

—     Es nekļūdos.

—     Pierādi.

—    Vladimir, tavs un citu cilvēku kuņģis ari ražo tādu pašu gāzi.

—     Nevar būt.

—    Bet tu pārbaudi. Aizdedzini šo gāzi, kad tā no tevis izplūst.

—     Kā — no manis? No kurienes? Kur aizdedzināt?

Anastasija iesmējās un caur smiekliem teica:

—    Tu esi gluži kā bērns. Padomā pats, tā ir intima pieredze.

Laiku pa laikam es domāju par šo gāzi. Kāpēc tā man tik ļoti ķērās pie sirds? Galu galā es nolēmu veikt eksperimentu. Un veicu, kad atgriezos no Anastasijas. Deg! Un visu viņas teikto par Ādama pirmajām dienām (vai ari par mūsu pirmajām dienām) atceros ar pieaugošu interesi. Nez kāpēc rodas sajuta, ka mēs no tām dienām esam aizmirsuši kaut ko paņemt līdzi uz šodienu. Varbūt esmu aizmirsis vienīgi es. Bet lai katrs pats to izlemj pēc tam, kad būs uzzinājis, kā aizritēja Cilvēka pirmā diena. Lūk, ko Anastasija par to stāstīja.

Pirmā diena

— Ādamam viss šķita interesants. Katra zālīte, vienkāršs kukainītis, putni debesīs un ūdens. Pirmoreiz ieraudzījis upīti, viņš ar patiku vēroja, kā, saulītē dzirksteļodams, plūst dzidrais ūdens, un pamanīja tajā daudz dzīvības. Ādams ar roku pieskārās ūdenim. Straume tūlīt ieskāva roku, glāstīja katru ādas krociņu un vilināja pie sevis. Viņš viscaur iegremdējās ūdenī, un ķermenis uzreiz kļuva vieglāks, — ūdens to turēja un urdzēdams tūlīt pat noglāstīja. Ar plaukstām pasviedis ūdeni augšup, viņš sajūsminājās par saules staru rotaļu katrā pilienā, kuri pēc tam saplūda atkal ar straumi. Un Ādams, prieka pārņemts, dzēra upes ūdeni. Un līdz pat saulrietam priecājās, prātoja un vēlreiz nopeldējās.

—     Pag, Anastasija, tu teici, ka viņš padzērās, bet vai Ādams pa visu dienu kaut ko arī ēda? Kādu pārtiku viņš lietoja?

—    Visapkārt bija daudz pēc garšas atšķirīgu augļu, ogu un ēšanai derīgu zālīšu, taču pirmajās dienās Ādams nejuta izsalkumu. Viņš guva sātu no gaisa.

—     No gaisa? No gaisa taču paēdis nebūsi. Ir pat tāds sakāmvārds.

—      Ar to gaisu, ko tagad elpo cilvēks, patiesi nevar remdēt izsalkumu. Tagadējais gaiss ir nedzīvs un dažkārt mēdz būt pat kaitīgs miesai un dvēselei. Tu minēji sakāmvārdu, ka no gaisa paēdis nebūsi, bet ir vēl cits sakāmvārds: «Es remdēju izsalkumu vienīgi ar gaisu» un tas atbilst tam, kas cilvēkam tika dots pašā sākumā. Ādams piedzima brīnišķīgā dārzā, un apkārt esošajā gaisā nebija neviena kaitīga puteklīša. Tajā gaisā bija ziedputekšņi un tīras rasas pilieni.

—     Ziedputekšņi? Kādi?

—     Puķu un zāļu putekšņi, ēteri, kas nāca no kokiem un augļiem. Gan no tiem, kuri atradās tuvumā, gan tiem, kuru putekšņus no tālienes atnesa vēji. Toreiz pārtikas ieguves problēmas nenovērsa cilvēku no diženiem darbiem. Visa apkārtne viņu baroja ar gaisa starpniecību. Radītājs sākotnēji visu bija iekārtojis tā, ka viss dzīvais, kas bija uz Zemes, ar dedzīgu mīlestību tiecās cilvēkam pakalpot — dzīvinošs bija gan gaiss, gan ūdens, gan vējiņš.

—    Tev taisnība: tagad gaiss mēdz būt ļoti kaitīgs, taču cilvēks ir izgudrojis kondicionētāju. Tas attīra gaisu no kaitīgām daļiņām. Ari minerālūdeni pārdod, pudelēs iepildītu. Tā ka šodien daudziem, kuri nav nabadzīgi, gaisa un ūdens problēma ir atrisināta.

—    Vladimir, kondicionētājs diemžēl neatrisina problēmu. Tas aiztur kaitīgās daļiņas, bet padara gaisu vēl nedzīvāku. Ūdens, kas glabājas aizkorķētās pudelēs, mirst šajā noslēgtībā. Tas baro vienīgi miesas vecās šūnas. Bet, lai tavas šūnas visu laiku atjaunotos un rastos no jauna, ir vajadzīgs dzīvs gaiss un ūdens.

Problēmas apliecināja dzīves pilnību

—     Vai Ādamam tas viss bija?

—    Jā, bija! Tāpēc viņa doma ātri traucās. Samērā īsā laikā viņš visam spēja noteikt tā sūtību. Simt astoņpadsmit gadi aizlidoja kā vēja spārniem.

—    Simt astoņpadsmit gadi? Vai Ādams līdz tādam vecumam nodzīvoja viens?

—    Viens pats, aizrāvies ar interesantām lielām, dzīvoja Ādams — pirmais cilvēks. Šie simt astoņpadsmit gadi atnesa viņam nevis vecumu, bet gan spēku briedumu.

—    Simt astoņpadsmit gados cilvēks stipri noveco, tiek uzskatīts par ilgdzīvotāju, viņu pieveic slimības, pārņem nespēks.

—     Tā, Vladimir, ir tagad, bet tolaik slimības cilvēku neskāra. Katras viņa ķermeņa šūniņas mūžs bija garāks. Ja šūniņa nogura un tai bija lemts atmirt, tad tūlīt pat vecās vietā stājās jauna — enerģijas pārpilna. Cilvēka ķermenis varēja dzīvot tik ilgi, cik to vēlējās viņa gars, dvēsele.

—     Bet lad jau iznāk, ka šodienas cilvēks pats nevēlas ilgāk dzīvot?

—    Ar savu rīcību viņš ik mirkli saīsina savu mūžu, un ari nāvi cilvēks pats sev ir izdomājis.

—    Kā tā — izdomājis? Tā taču atnāk pati. Pretēji gribai.

—    Kad tu smēķē vai lieto alkoholu, kad iebrauc pilsēta, kuras gaisu piesātina izplūdes gāzu smaka, kad lieto kaitīgu ēdienu un ar niknumu sagandē pats sevi, saki, Vladimir, vai tas neesi tu pats, kas tuvini savu navi?

—    Tagad visiem ir tāda dzīve.

—    Cilvēks ir brīvs. Katrs pats veido savu dzīvi un mēra mūžu sekundēs.

—     Vai tad tur, paradīzē, nekādu problēmu nebija?

—   Ja ari problēmas radās, tad tās tika atrisinātas nevis par sliktu cilvēkam, bet gan nostiprinot dzīves pilnību.

Pirmā tikšanas

Reiz, kad viņam bija simt astoņpadsmit gadu, Ādams, rītausmā pamodies, vairs neapbrīnoja pavasari un nepiecēlās pretī saules stariem, kā parasti bija darījis.

lapotnē virs viņa aizrautīgi dziedāja lakstīgala, bet Ādams pagriezās uz otriem sāniem.

Ādama acu priekšā izplatījumu, maigi pulsējot, piepildīja pavasaris, ar ūdens burbuļošanu pie sevis aicināja upe, un virs viņa draiskojās bezdelīgas. Mākoņi veidoja brīnumainas ainas. Viņu tiecās ieskaut zāles, ziedu, koku un krūmu maigais aromāts. Kā gan toreiz Dievs brīnījās! Uz Zemes radītās pavasara neatkārtojamības vidū zem debesu zilgmes Viņa dēls — cilvēks skuma. Vai kāds brīnums, ja mīlošais tēvs jutās apbēdināts?

Milzum daudz dievišķo enerģiju, kas pēc radīšanas bija atpūtušās simt astoņpadsmit gadus, vienā acumirklī sakustējās. Visums aizturēja elpu. Mīlestības enerģijas oreolā iemirdzējās tāds agrāk nemanīts paātrinājums, ka visa esība saprata: Dievs iecerējis radīt ko jaunu. Bet ko gan vēl iespējams radīt pēc tā, kas tapis uz iedvesmas galējās robežas? Neviens to nespēja aptvert. Bet Dieva domas ātrums pieauga. Mīlestības enerģija Viņam čukstēja:

—     Tu atkal esi uzsācis iedvesmojošu kustību. Tavas enerģijas apdedzina Visuma telpu. Kā tu pats neeksplodē un nesadedz tādā kvēlē? Kurp tu tiecies? Pie kā? Es vairs nestaroju lavā gaismā. Skaties, mans Dievs, tevis dēļ es degu un pārvēršu planētas zvaigznēs. Apstājies, tu jau esi radījis visu labāko, gan pāries tavam dēlam skumjas. Jel stājies, Dievs!…

Dievs nedzirdēja mīlestības lūgšanu. Un neievēroja Visuma būtību izsmieklu. Viņš, līdzīgi jaunam dedzīgam tēlniekam, turpināja paātrināt visu enerģiju kustību. Un pēkšņi apžilbināja visu bezgalīgo Visumu ar neredzētu skaistuma spozmi, un visa esība aizturēja elpu, un pats Dievs apbrīnā čukstēja:

—   Skaties, Visum! Skaties! Lūk, mana meita stāv Zemes radību vidū! Cik pilnīgi, cik brīnišķīgi ir tās vaibsti! Viņa būs mana dēla cienīga. Nav pilnīgākas radības par šo. Viņā ir mans tēls un līdzība, un viņā ir visas jūsu daļiņas, tāpēc iemīliet, jel iemīliet viņu!

Vina un viņš! Mans dēls un mana meita visai esībai nesīs prieku! Un visās esības sfērās brīnišķas Visuma pasaules uzcels!

No piekalnes pa rasas nomazgāto zāli svētku dienā, austošas saules stara pavadīta, jaunava nāca pie Ādama. Gracioza gaita, slaids augums, vijīgi un maigi ķermeņa izliekumi, āda — Dievišķās ausmas gaismas apmirdzēta. Aizvien tuvāk un tuvāk. Lūk, viņa! Jaunava apstājās zālē guļošā Ādama priekšā.

Vējiņš izlīdzināja zeltainās cirtas, atsegdams pieri. Visums aizturēja elpu. Cik brīnišķīgs ir viņas veidols — un to esi radījis tu, Dievs!

Zālē gulošais Ādams vien uzlūkoja lidzās stāvošo jaunavu, viegli nožāvājās, aizgriezās un aizvēra acis.

Tad visas Izplatījuma būtības sadzirdēja — nē, ne vārdus, sadzirdēja, kā savās domās Ādams gurdi izvērtēja Dieva jauno radību: «Nu, lūk, atnākusi vēl kaut kāda radība. Tajā nav nekā jauna, vienīgi — līdzība ar mani. Zirgiem ceļa locītavas ir daudz lokanākas un izturīgākas. Leopardam āda ir košāka un jaukāka. Turklāt atnākusi bez uzaicinājuma, bet es šodien gribēju dot jaunu apzīmējumu skudrām.»

Ieva, īsu bridi pastāvējusi pie Ādama, devās uz upes līci, apsēdās pie krūmiem tās krastā un aplūkoja savu atspulgu pieklusušajā ūdenī.

Tad Izplatījuma būtības sāka kurnēt, un viņu domas saplūda vienā: «Divas pilnības nespēja viena otru novērtēt. Dieva veidojumos nav pilnības.»

Un mīlestības enerģija bija vienīgā starp Izplatījuma balsīm, kas centās pasargāt Radītāju. Tās starojums ieskāva Dievu. Visi zināja, ka mīlestības enerģija nekad neprāto. Tā, neredzama un klusējoša, vienmēr klaiņoja nezināmajās bezgallbās. Kādēļ tad šobrīd visa bez atlikuma apstaroja Dievu? Visuma kurnēšanā neklausīdamās, tā ar savu zaigo- jumu sildīja un mierināja viņu vienīgo:

—     Tu atpūties, Dižais Radītāj, un dod savam dēlam saprašanu. Tu spēj labot jebkuru no saviem brīnišķajiem darinājumiem.

Un tad Visums izdzirdēja atbildes vārdus un ar to starpniecību iepazina Dieva viedumu un diženumu:

—     Mans dēls ir mans tēls un mans līdzinieks. Viņā ir daļiņas no visām izplatījuma enerģijām. Viņš ir alfa un omega. Viņš ir nākamības iemiesojums! No šā brīža un turpmāk nedz man, nedz kādam citam netiks ļauts bez viņa paša gribas mainīt viņa likteni. Viss, ko pats gribēs, viņam tiks dots. Un iecerētais netiks istenots ikdieniška steigā. Mans dēls nenolieca godbijīgi galvu jaunavas miesas pilnības priekšā. Par pārsteigumu visam Izplatījumam nebrīnījās par viņu. Mans dēls vēl neapjauta to, ko sajuta ar jūtām. Viņš pirmais sajuta, ka viņam kaut kā pietrūkst. Un jaunradītajai jaunavai nepiemīt tas, kā viņam ir pietrūcis. Mans dēls! Mans dēls sajūt visu Izplatījumu, viņš zina visu, kas ir Izplatījumā.

Visu Izplatījumu piepildīja jautājums:

—      Kā gan var pietrūkt tam, kurā ir visas mūsu un visas tavas enerģijas?

Un Dievs visiem atbildēja:

—     Mīlestības enerģijas.

Tad uzliesmoja mīlestības enerģija:

—     Bet es esmu viena un esmu tava. Ar tevi vienu es mirdzu.

—    Jā! Tu esi viena, mana mīlestība, — atskanēja Dieva atbildes vārdi. — Tava starojošā gaisma gan spīd, gan glāsta, mana mīlestība. Tu esi iedvesma. Tu visam spēj piešķirt paātrinājumu, tu saasini izjūtas un tu nes mieru, mana mīlestība. Lūdzu tevi, nolaidies uz Zemes visa bez atlikuma. Ieskauj viņus — manus bērnus.

Mīlestības un Dieva atvadu dialogs ieskandināja visas pasaulīgās mīlestības sākumu.

—     Mans Dievs, — mīlestība uzrunāja Radītāju. — Kad es aiziešu, tu būsi viens un neredzams, tu kļūsi neredzams uz visiem laikiem visās esības sfērās.

—      Lai no šā brīža mans dēls un mana meita staro laiku laikos.

—     Mans Dievs, ap tevi būs vakuums. Un nekad dzīvinošs siltums nespēs izlauzties līdz tavai Dvēselei. Bez šā siltuma Dvēsele atdzisīs.

—    Ne tikai man vien, bet visai esībai lai šis siltums no

Zemes staro. Manu dēlu un meitu veikums to vairos. Un mīlestības siltumā starojošā Zeme mirdzēs Izplatījumā. Visi sajutis Zemes svētīgo gaismu, tajā varēs sasildīties visas manas enerģijas.

—      Mans Dievs, tava dēla un meitas priekšā atvērts daudz dažādu ceļu. Tajos ir visu esības plānu enerģijas. Ja kaut viena no tām gūs virsroku un aizvedīs pa nepareizo ceļu, ko spēsi darīt tu, kas būsi atdevis visu un redzēsi, kā pavājinās no Zemes plūstošā enerģija? Tu būsi atdevis visu un redzēsi, kā uz Zemes virsroku pār visām enerģijām gūst iznīcinošā, kā tevis radītais pārklājas ar nedzīvu garozu, kā tavu zāli piemētā ar akmeņiem. Ko tad tu iesāksi, ja visa brīvība būs atdota dēlam?

—     Es spēšu izlauzties cauri akmeņiem kā jauns zāles stiebriņš un mazā, neskartā pļaviņā izplaucēšu ziedu. Gan Zemes meitas un mani dēli spēs apjaust savu sūtību.

—     Mans Dievs, kad aiziešu, Tu visam kļūsi neredzams. Var gadīties tā, ka tavā vārdā ar cilvēkiem pēkšņi sāks sarunāties citu enerģiju būtības. Cilvēki tieksies cits citu sev pakļaut. Traktējot tavu būtību, viņi teiks: «Es runāju Dievam par prieku, starp visiem Viņš mani vienīgo izvēlējies, tāpēc klausiet mani.» Ko tad tu iesāksi?

—      Es uzausīšu līdz ar jaunu dienu. Viss uz Zemes radītais, ko glāstīs saules stari, palīdzēs manām meitām un dēliem saprast, ka ikviens caur savu Dvēseli var sarunāties ar manu Dvēseli.

—     Mans Dievs, viņu būs daudz, bet tu — tikai viens. Un visas Izplatījuma būtības centīsies iekarot cilvēku dvēseles, lai ar cilvēku starpniecību savu enerģiju nostiprinātu. Un tavs noklīdušais dēls sāks tās pielūgt.

—    Uz nekurieni, strupceļā vedošo cēloņu daudzveidībai ir ari šķērslis — tas kavēs visu melīgo. Maniem dēliem un meitām piemīt tieksme izzināt patiesību. Meliem vienmēr ir robeža, bet patiesība ir bezrobežīga — tā vienīgā allaž būs manu meitu un dēlu Dvēselē un apziņā.

—    Ak mans Dievs! Neviens nav spējigs pretoties Tavas domas lidojumam un Taviem sapņiem. Tie ir brīnišķīgi! I'a to pēdām es iešu pati pēc savas gribas. Tavus bērnus sasildīšu ar savu spozmi un kalpošu viņiem mūžīgi. Tevis dāvātā iedvesma palīdzēs viņiem pašiem radīt. Mans Dievs, tikai vienu Tev lūdzu. Atļauj Tev atstāt kaut vienu savas mīlestības dzirkstelīti.

Kad Tev nāksies atrasties tumsā, kad Tev apkārt būs vienīgi vakuums, kad sajutīsi aizmirstību un kad Zemes starojums kļūs vājāks, tad lai dzirkstelīte, kaut viena manas mīlestības dzirkstelīte, Tev mirgo.

Ja vien šodienas cilvēks spētu aplūkot debesis, kādas pletās virs Zemes toreiz, viņa skatienam pavērtos brīnišķīga vīzija. Visuma gaisma — mīlestības enerģija, pārvērtusies par komētu, traucās uz Zemi un savā ceļā apmirdzēja vēl nedzīvo planētu ķermeņus un aizdedza zvaigznes virs Zemes. Uz Zemi! Aizvien tuvāk un tuvāk. Lūk, tā. Un pēkšņi tā apstājas virs pašas Zemes, mīlestības starojums iedrebējās. Tālumā starp mirdzošajām zvaigznēm viena, pati mazākā, šķita dzīva esam. Tā, sekojot mīlestības starojumam, steidzās uz Zemi. Un Mīlestība saprata, ka, Dieva sūtīta, uz Zemi steidzās tās pēdējā dzirkstelīte.

—     Mans Dievs, — Mīlestības starojums čukstēja, — kāpēc? Es nezinu atbildi. Kāpēc gan? Tu pat vienu manu dzirkstelīti neatstāji sev līdzās.

No Izplatījuma tumsas, nu nevienam neredzams un neviena nesaprasts, Dievs atbildēja Mīlestībai:

—    Paturēt sev nozīmē atraut viņiem — manām meitām un dēliem.

—     Mans Dievs!…

—    Ak Mīlestība, cik tu esi brīnišķa pat ar vienu dzirkstelīti!

—     Mans Dievs!…

—    Steidzies, mana Mīlestība, steidzies un neprāto. Steidzies ar savu pēdējo dzirkstelīti un sasildi visus manus nākamos dēlus un meitas.

Zemes cilvēkus ieskāva Visuma mīlestības enerģija. Visa — līdz pēdējai dzirkstelītei. Tajā bija viss. Visā bezgalīgajā Izplatījumā vienlaicīgi visos esības plānos cilvēks kļuva stiprākais starp visām būtībām.

Kad atnāk mīlestība

Ādams gulēja zālē starp smaržojošiem ziediem. Viņš snauduļoja koka paēnā, un domas plūda lēni. Bet pēkšņi atmiņas ieskāva viņu kā silts vilnis, ar kaut kādu siltuma spēku paātrinot visas domas: «Pavisam nesen manā priekšā stāvēja jauns veidojums. Tas bija reizē gan līdzīgs man, gan atšķirīgs no manis. Ar ko tas atšķīrās? Un kur tas ir tagad? Cik gan ļoti gribas vēlreiz ieraudzīt šo jauno radību! Gribas ieraudzīt vēlreiz, bet kāpēc?»

Ādams ātri piecēlās un palūkojās apkārt. Uzplaiksnīja doma: «Kas pēkšņi notika? Tās pašas debesis un putni, zāle, koki un krūmi. Viss ir tas pats un reizē atšķiras, jo citādi to skatu. Visas Zemes radības, smaržas, gaiss un gaisma — tas viss kļuvis daudz brīnišķīgāks.»

Un Ādama lūpās dzima vārds, ko viņš uzsauca visiem: «Un es ari jūs mīlu!»

Un viņa ķermeni tūlīt pat ieskāva jauns siltuma vilnis, kas plūda no upes puses. Viņš pagriezās siltuma virzienā — viņa priekšā staroja jaunā radība. Domas zaudēja loģis- kumu, un dvēsele baudīja vīziju, kad Ādams pēkšņi ieraudzija: upes līča krastā klusi sēdēja jaunava un, atglaudusi zeltaino matu cirtas, skatījās nevis uz dzidro ūdeni, bet gan uz viņu. Viņas smaids glāstīja, it kā viņa būtu gaidījusi Ādamu veselu mūžību.

Viņš piegāja pie jaunavas. Kad abi lūkojās viens otrā, Ādams nodomāja: «Nevienam nav tik skaistas acis kā viņai,» bet skali teica:

—        Tu sēdi pie ūdens. Ūdens ir patīkams. Vai gribi — izpeldēsimies upē?

—     Gribu.

—    Pēc tam parādīšu tev visu, kas šeit radīts. Vai gribi?

—     Gribu.

—          Es tam visam esmu noteicis esības uzdevumu. Es likšu, lai tie kalpo arī tev. Vai gribi, lai radu ko jaunu?

—     Gribu.

Viņi peldējās upē, skraidīja pa pļavu. Cik skanīgi smējās jaunava, kad, uzrāpies ziloņa mugurā, līksmojošais Ādams viņai dejoja kaut kādu cleju un nosauca viņu par Ievu!

Diena tuvojās rietam. Divi cilvēki atradās lieliskās zemes esības vidū, baudīja krāsas, smaržas un skaņas. Pieklususī Ieva bikli vēroja saulrietu. Puķu, ziedlapiņas sakļāvās, un tumsa aizsedza skatienam brīnišķās dienas ainas.

—        Tu neskumsti, — droši teica Ādams, — tagad iestāsies nakts. Tā vajadzīga, lai atpūstos, taču pēc nakts vienmēr atgriežas diena.

—    Vai tā būs tā pati vai jauna diena? — jautāja Ieva.

—     Diena atgriezīsies tāda, kādu tu vēlēsies.

—     Kam pakļauta katra diena?

—     Man pakļauta.

—     Bet kam tu pats esi pakļauts?

—     Nevienam.

—     No kurienes tu esi?

—     No sapņa.

—    Bet no kurienes viss apkārtējais, kas glāsta skatienu?

—    Tas ari radās no sapņa, un tika radīts man.

—     Bet kur tad ir tas, kuram ir tik brīnišķīgs sapnis?

—    Viņš bieži ir līdzās, tikai acis to nesaskata. Un tomēr ar Viņu ir labi būt kopā. Viņš sauc sevi par Dievu, par manu tēvu un draugu. Nekad nekļūst apnicīgs un visu man atdod. Arī es vēlos Viņam ko dot, tikai pagaidām nezinu — ko.

—    Tātad Viņš radījis arī mani. Es, tāpat kā tu, gribu Viņam pateikties. Saukt par draugu, Dievu un savu tēvu. Varbūt mēs kopīgi izdomāsim, kādus darbus Tēvs no mums gaida?

—     Es dzirdēju, kā Viņš teica, ka visam ir iespējams sagādāt prieku.

—     Visam? Tātad — arī Viņam?

—    Jā, tātad arī Viņam.

—     Pastāsti man, ko Viņš vēlas.

—     Kopīgu jaunradi un prieku par to.

—     Kas spēj sagādāt prieku visiem?

—     Dzimšana.

—     Dzimšana? Viss brīnišķais ir dzimis.

—      Pirms aizmigšanas es bieži domāju par neparasto un brīnišķīgo radīšanu. Dienai sākoties, sapnis aiziet, un jūtu, ka vēl nekas nav izdomāts. Viss brīnišķais pastāv un ir ieraugāms dienas gaismā.

—     Padomāsim kopā.

—    Es arī vēlos pirms aizmigšanas būt tev līdzās, ieklausīties tavā elpā, sajust siltumu un kopīgi prātot par radīšanu.

Pirms aizmigšanas sapņojot par brīnišķo radīšanu, viņu maigās domas savijās un saplūda vienotā tieksmē. Divu cilvēku materiālie ķermeņi atspoguļoja viņu domu plūdumu.

Dzimšana

Atgriezās diena, atkal iestājās nakts. Reiz rītausmā, kad Ādams vēroja tīģerēnus un kaut ko prātoja, pie viņa klusiņām pienāca Ieva, apsēdās blakus, satvēra Ādama roku un uzlika uz sava vēdera.

—   Lūk, šeit, manī, dzīvo mana un reizē arī jauna radība. Vai jūti, Ādam, kā mana nemierīgā radība spārdās?

—    Jā, jūtu. Man šķiet, tā tiecas pie manis.

—    Pie tevis? Protams! Tā ir mana un arī tava! Es tik ļoti vēlos ieraudzīt mūsu radību.

Ieva dzemdēja nevis mokās, bet ar lielu izbrīnu.

Aizmirsis apkārtni un nejuzdams pats sevi, Ādams skatījās un drebēja nepacietībā. Ieva dzemdēja jaunu kopīgu radību.

Zālē bezpalīdzīgi gulēja mazs slapjš kamoliņš. Kājiņas piespiestas pie ķermenīša, acis aizvērtas. Ādams, skatienu nenovērsis, vēroja, kā mazulis pakustināja rociņu, atvērās lūpiņas, sekoja ieelpa. Ādams baidījās samirkšķināt acis, lai nepalaistu garām ne vismazāko kustību. Viņu pašu un apkārtni piepildīja nepazīstamas izjūtas. Nespēdams nostāvēt uz vietas, Ādams pēkšņi palēcās un metās skriet.

Lielās gavilēs Ādams skrēja gar upes krastu, pats nezinādams, uz kurieni. Apstājās. Krūtis auga un pletās plašumā kaut kas brīnišķīgs un nepieredzēts. Bet visa ap- kartne!… Vējiņš nevis šūpoja krūmu lapotni, bet gan dziedāja, glāstīdams lapas un puķu ziedlapiņas. Mākoņi nevis ierasti peldēja debesīs, bet gan valdzinoši attēloja deju. Ūdens dzirkstīja, smaidīja un tecēja straujāk. Paskat tik! Upe! Upe, atspoguļodama mākoņus, acu priekšā it kā citādi aizlocījās. Un putnu priecīgā čivināšana debesīs! Un gavilēšana zālē! Viss saplūda vienotas, diženas un maigas mūzikas skaņās par godu visbrīnišķīgākajai pasaules radībai.

Ievilcis krūtis pēc iespējas vairāk gaisa, Ādams pēkšņi iekliedzās. Viņa kliedziens bija neparasts un nelīdzinājās zvēra rēcienam, tajā skanēja vismaigākās skaņas. Visapkārt iestājās klusums. Un Izplatījums pirmoreiz dzirdēja, kā gavilēdams dziedāja uz Zemes stāvošais cilvēks. Cilvēks dziedāja! Un viss, kas līdz tam bija skanējis galaktikās, apklusa. Cilvēks dziedāja! Izdzirdusi šo laimes dziesmu, visa Izplatījuma pasaule saprata: nevienā galaktikā nav tādas stigas, kas spētu radīt labāku skaņu par to, kāda skanēja cilvēka dvēseles dziesmā.

Gaviļu dziesma nebija spējusi mazināt viņa jūtu uzplūdus. Ādams ieraudzīja lauvu un metās pie tā. Viņš nogāza lauvu zemē gluži kā kaķēnu, smiedamies bužināja tā krēpēs, pēc tam pielēca kājās, ar žestu pasauca lauvu un sāka skriet. Lauva tikko spēja turēties viņam līdzi, bet lauvene ar lauvēniem krietni atpalika. Ādams skrēja ātrāk par visiem un, vicinādams rokas, aicināja līdzi visas ceļā sastaptās dzīvās radības. Ādams uzskatīja, ka viņa radītais spēs visus iepriecināt.

Un, lūk, mazais kamoliņš atkal ir viņa priekšā. Viņa radītais! Šis mazais dzīvais kamoliņš, ko bija aplaizījusi vilcene un noglāstījis siltais vējiņš.

Mazulis acis vēl nebija atvēris — viņš gulēja. Viņa priekšā visi kopā ar Ādamu atskrējušie zvēri svētlaimīgi nogūlās zemē.

— Paskat tik! — sajūsmināts iesaucās Ādams. — No manas jaunās radības, tāpat kā no manis, plūst gaisma. Bet varbūt šī gaisma ir spēcīgāka par manējo, ja reiz ar mani notiek kas tik neparasts? Visas radības svētlaimīgi nogūlušās viņa priekšā. Es tā vēlējos! Es varēju! Es esmu radījis! Esmu radījis brīnišķīgu dzīvu būtni. Visi, visi paskatieties uz viņu!

Ādams pavērās visapkārt un pēkšņi apklusa, viņa skatiens sastinga. Tas bija apstājies pie Ievas.

Viņa viena sēdēja zālē un ar mazliet nogurušu skatienu glāstīja pēkšņi sastingušo un apklusušo Ādamu.

Ar jaunu spēku Ādamā un viņam apkārt maigi iezaigojās mīlestība. Un pēkšņi… Ak, kā Visuma mīlestība nodrebēja, kad Ādams pēkšņi pieskrēja pie brīnišķās jaunavas — mātes, kad noslīga uz ceļiem Ievas priekšā, kad pieskārās viņas zeltainajām cirtām, lūpām un krūtīm, kas bija pierietējušas ar pienu. Un savu izsaucienu ietērpa maigā čukstā, mēģinādams izteikt vārdos savu sajūsmu:

—     Ieva! Mana Ieva! Mana sieviete! Vai tu esi spējīga īstenot sapņus?!

Viņam atbildēja nedaudz pagurusi, maiga un klusa balss:

—    Jā, esmu sieviete, tava sieviete. īstenosim visu, ko vien tu spēsi iedomāties!

—    Jā, divatā! Mēs abi! Tagad ir skaidrs. Mēs divatā! Mēs tāpat kā Viņš! Mēs spējam īstenot sapņus! Paskaties! Vai dzirdi, mūsu Tēvs?

Taču tā bija pirmā reize, kad Ādams nesaklausīja atbildi. Izbrīnījies viņš pielēca kājās un sauca:

—     Kur Tu esi, mans Tēvs? Paskaties uz manis radīto! Tavas zemes būtnes ir dīvainas, tās ir pilnības iemiesojums. Viss ir brīnišķīgs: koki, zālīte, krūmi un Tavi mākoņi. Bet skaistāks par zieda līnijām ir, lūk, kas — paskaties! Lielāku prieku par Tevis radīto man ir sniegusi manis radītā būtne. Tu klusē. Vai Tu negribi uz viņu paskatīties? Bet viņš ir labāks par visiem! Paša radītais man patīk vislabak. Ko tad Tu? Vai nevēlies viņu aplūkot?

Ādams paskatījās uz mazuli, kas bija pamodies. Gaiss virs viņa bija zilāks nekā parasti, un vējiņš neko neaizskāra, vienīgi kaut kas neredzams nolieca pie bērna sejas ziediņu.

Mazuļa lūpām pieskārās trīs maigas ziedputekšņu pūciņas. Viņš pačāpstināja lūpas, svētlaimīgi nopūtās, pakustināja rociņu un kājiņu un atkal aizmiga. Ādams saprata: kamēr viņš gavilēja. Dievs loloja mazuli, tāpēc arī klusēja.

Un Ādams iesaucās:

—     Tātad Tu palīdzēji! Tātad atradies līdzās un būtni atzini?

Un izdzirdēja Tēva kluso balsi:

—     Ne tik skaļi. Ādam. Ar savu gavilēšanu tu pamodināsi bērnu.

—    Tātad Tu, mans Tēvs, iemīlēji gan mani, gan manis radīto būtni? Bet varbūt viņu iemīlēji vairāk neka mani? Ja tā, tad kāpēc? Paskaidro! Šī būtne taču nav Tava.

—    Mīlestībai, mans dēls, ir turpinājums. Tevis radītajā ir tavs turpinājums.

—   Tātad es vienlaikus esmu gan šeit, gan viņā? Un arī Ieva ir viņā?

—    Jā, mans dēls, jūsu radītā būtne visā līdzinās jums, ne tikai miesā vien. Gars un dvēsele, saplūstot vienā, rada ko jaunu. Un jūsu centieni turpināsies, daudzkārt vairojot priecīgās izjūtas.

—     Tas nozīmē, ka mūsu būs daudz?

—    Ar sevi piepildīsi visu Zemi. Visu apzināsi ar jūtām, un tad citās galaktikās tavs sapnis radīs vēl skaistāku pasauli.

—Kur ir Visuma gals? Ko darīšu, kad nokļūšu līdz tam? Kad būšu visu piepildījis ar sevi un īstenojis iecerēto?

—      Mans dēls, Visumu rada doma, no domas dzima sapnis, kas daļēji ir materializējies. Kad tu nokļūsi līdz Visuma galam, doma atklās sākumu un turpinājumu jaunajam. No nekā tu piedzimsi no jauna, sevī atspoguļojot savus centienus, dvēseli un sapni. Mans dēls, tu esi bezgalīgs, tu esi mūžīgs, un tevī pašā ir radošie sapņi.

—    Tēvs, cik vienmēr labi kļūst, kad Tu runā. Kad Tu esi līdzās, man gribas Tevi apskaut. Bet tu esi neredzams. Kāpēc?

—    Mans dēls, kad manus sapņus par tevi Visuma enerģijas sevi uzņēma, es nepaspēju domāt par sevi. Mani sapņi un domas veidoja vienīgi tevi un neradīja redzamu manu veidolu. Bet manis radītais ir redzams, tu to sajūti, tāpēc neprāto. Ar prātu to izprast nevarētu neviens visā Izplatījumā.

—    Tēvs, man ir labi, kad Tu runā. Kad esi līdzās, tad viss ir līdzās. Ja reiz nokļūšu Visuma otrā galā un tad sirdī iezagsies šaubas vai neziņa, teic, kā Tevi atradīšu? Kur Tu būsi tajā brīdī?

—    Tevī un līdzās. Tevi ir viss, mans dēls, tu valdi pār visām Izplatījuma enerģijām. Es tevī esmu līdzsvarojis visas Izplatījuma pretējības, un līdz ar to tu esi kaut kas pavisam jauns. Tikai neļauj nevienai no tām ņemt pārsvaru. Tad arī es būšu tevī.

—     Manī?

—     Tevī un līdzās. Tevis radītajā būtnē esi tu un Ieva. Tevī ir daļiņa no manis, tāpat arī tevis radītajā būtnē.

—    Tev esmu dēls, bet kas Tev būs jaunā būtne?

—     Atkal tu.

—     Kuru Tu mīlēsi vairāk: mani, kāds esmu tagad, vai mani, kas dzimis vēl un vēlreiz no jauna?

—     Mīlestība ir viena, bet cerību ir vairāk katra jaunā iemiesojumā un sapnī.

—   Tēvs, cik Tu esi gudrs! Es tik ļoti vēlos Tevi apskaut!

—    Paveries visapkārt. Šie redzamie veidojumi ir manas materializētās domas un sapņi. Sava materiālajā esības plānā tu vienmēr vari ar tiem kontaktēties.

—      Esmu tos iemīlējis, tāpat kā mīlu Tevi, Tēvs. Un

Ievu iemīlēju, un savu jaunradīto būtni. Visapkārt ir mīlestība, tajā vēlos atrasties mūžīgi.

—    Mans dēls, vienīgi mīlestības telpā tu dzīvosi mūžīgi.

Ritēja gadi, taču laiks ir nosacīts jēdziens. Ritēja gadi,

bet kāda jēga tos skaitīt, ja cilvēks ilgi nevarēja iepazīt nāvi. Tātad nāve toreiz nevarēja eksistēt.

Ābols, kurš nesniedz sāta sajūtu

—    Anastasija, ja jau sākumā viss bija tik labi, kas tad notika pēc tam? Kāpēc tagad uz Zemes plosās kari un badu cieš cilvēki? Ir zagšana, bandītisms, pašnāvības, cietumi. Ir nelaimīgas ģimenes un bērni bāreņi. Kur pazudušas mīlošās Ievas? Kur ir Dievs, kas apsolīja, ka mēs visi mūžīgi dzīvosim mīlestībā? Pag, man nāk prātā, ka par to ir runāts arī Bībelē. Cilvēks noplūca ābolu no aizliegtā koka un nobaudīja to, bet Dievs par to padzina viņu no paradīzes. Pat sardzi pie vārtiem norīkoja, lai neielaistu atpakaļ.

—     Vladimir, Dievs nepadzina cilvēku no paradīzes.

—     Nē, padzina gan, es par to lasīju. Viņš cilvēku ari nolādēja. Pateica Ievai, ka viņa ir grēciniece un turpmāk dzemdēs mokās, bet Ādamam vaiga sviedros būs jāgādā par iztikšanu. Tagad mūsu dzīvē tieši tā viss ari notiek.

—     Vladimir, tu padomā, varbūt tāda loģika vai tās trūkums kādam ir izdevīgi un tam visam ir noteikts mērķis?

—     Kāds te sakars ar loģiku un kaut kādu mērķi?

—      Lūdzu, tici. Katram pašam ir jāiemācās ar savas dvēseles palīdzību visā orientēties un saskatīt patiesību. Tikai padomājis tu sapratīsi, ka Dievs nepadzina cilvēku no paradīzes. Dievs vēl aizvien ir visus mīlošs Tēvs. Viņš ir Dievs — Mīlestība, ari par to noteikti esi lasījis.

—     Lasīju.

—    Kur tad ir loģika? Mīlošs tēvs taču nekad savu bērnu nepadzīs no mājām. Mīlošs tēvs pat ciešot saviem bērniem piedod jebkurus grēkus. Un tā nav, ka Dievs vienaldzīgi noraudzītos visu cilvēku — savu bērnu — ciešanās.

—      Noraugās vai nenoraugās — to es nezinu. Taču visiem ir skaidrs, ka viņš nonovērš šīs ciešanas.

—      Ko tu runā, Vladimir! Viņš, protams, pārcietīs ari šīs dēla — cilvēka sagādātās sāpes. Bet cik gan ilgi var nesaprast Tēvu, nejust un neredzēt Viņa mīlestību?

—     Ko tu tik ļoti pārdzīvo? Runā konkrētāk. Kur un kā šodien izpaužas Dieva mīlestība?

—      Kad būsi pilsētā, uzmanīgāk pavēro apkārtni. Brīnišķā zāliena dzīvais paklājs noklāts ar nedzīvu asfaltu. Visapkārt slienas betona monstri, ko sauc par mājām, un starp tām lavierē mašīnas, izdalot nāvējošu gāzi. Un tomēr starp akmens milzeņiem, kaut mazu saliņu atraduši, paceļas Dieva radītie zāles stiebri un puķītes. Ar lapotnes šalkoņu un putnu dziedāšanu Viņš uzrunā savus dēlus un meitas, aicinot visu pārdomāt un atgriezties paradīzē.

Aizvien vairāk samazinās no Zemes nākošais mīlestības starojums. Jau sen būtu samazinājusies Saules atstarošanās, ja vien Viņš ar savu enerģiju nemitīgi nestiprinātu Saules staru dzīvinošo iedarbību. Viņš joprojām mīl savas meitas un dēlus. Viņš tic, gaida un sapņo par to, ka reiz, uzaustot ritam, cilvēks pēkšņi visu sapratīs un šī sapratne ļaus atgūt Zemei tās sākotnējo skaistumu.

—      Bet kā gan viss uz Zemes izvērtās pretēji Dieva sapņiem un neizprotamā kārtā turpinās tūkstošiem, bet varbūt pat miljoniem gadu? Kā gan iespējams tik ilgi gaidīt un ticēt?

—      Dievam laiks neeksistē. Kā jau mīlošs Tēvs viņš nezaudē ticību. Pateicoties šai ticībai, mēs vēl arvien dzīvojam. Mēs paši veidojam savu dzīvi, izmantodami Dieva piešķirto brīvību. Un ne jau uzreiz cilvēki izvēlējās uz nekurieni vedošo ceļu.

—     Ne uzreiz, bet kad? Ko nozīmē «Ādama ābols»?

—    Tolaik, tāpat kā tagad, Visumu piepildīja ļoti daudz dažādu dzīvu enerģiju. Visapkārt ir daudz neredzamu dzīvu būtību, un lielākā daļa no tām līdzinās cilvēka otrajam «es». Tās ir gandrīz tādas pašas ka cilvēki, spēj atrasties visos esības slāņos, tomēr nespēj materializēties. Tā ir cilvēka priekšrocība. Šajos Visuma būtību enerģētiskajos kompleksos viena no enerģijām vienmēr ir dominējošā, un šīs būtības nespēj mainīt savu enerģiju proporcijas.

Vēl starp Visuma būtībām ir Dievam līdzīgi enerģētiskie kompleksi. Līdzīgi, bet nav Dievi. Lai gan tie spēj uz mirkli līdzsvarot savas daudzās enerģijas, tomēr tiem nav pa spēkam radīt tādas harmoniskas dzīvas būtnes, kā to var Dievs.

Nevienam visā Izplatījumā nav izdevies atklāt svēto noslēpumu: ar kādu spēku tika radīta materiālā pasaule un kas to saista ar Visuma būtību? Un kādā veidā šī pasaule spēj sevi atražot.

Kad Dievs radīja Zemi un visu uz tās esošo, tas notika ar tik nepieredzētu ātrumu, ka būtības nepaspēja apjēgt, ar kādu spēku Dievs rada šo pasauli. Kad viss bija radīts un kļuva redzams, kad būtības saprata, ka cilvēks ir par visiem stiprāks, tās sākumā bija pārsteigtas un sajūsminātas par brīnišķīgo ainu, bet tad radās vēlme atkārtot. Radīt tādu pašu, bet savu. Šī vēlme auga augumā. Ari tagad tā ir saglabājusies daudzās enerģijās. Tās mēģināja izveidot līdzīgas zemes citās galaktikās, citās pasaulēs. Izmantoja pat Dieva radītās planētas. Daudziem izdevās radīt kaut ko līdzīgu Zemei. Taču nevienam neizdevās sasniegt tādu harmoniju un savstarpējo saistību, kāda ir uz Zemes. Tā vēl šodien Visumā ir planētas, uz kurām ir dzīvība, taču tā ir vienīgi Zemes dzīvības formu kroplīgs atveidojums.

Kad visi neskaitāmie atdarināšanas mēģinājumi beidzās neveiksmīgi, bet Dievs savu noslēpumu neatklāja, daudzas būtības pievērsās cilvēkam. Tām bija skaidrs: ja jau cilvēks ir Dieva radīts un mīlēts, tad mīlošais Tēvs viņam būs devis visu. Un Visuma būtības vērsās pie cilvēka un dara to ari tagad. Arī šodien ir cilvēki, kuri pavēsta apkārtējiem, ka ar viņiem sarunājas kāda neredzama būtne no Kosmosa un dēvē sevi par saprātu un labestīgu spēku. Tā arī toreiz, pašos pirmsākumos, tās vērsās pie cilvēka gan ar pamācībām, gan lūgumiem. Visu jautājumu galvenā doma, kaut arī maskēta, bija viena un tā pati: «Teic, kā un kāds spēks radīja Zemi un visu uz tās esošo, kā un no kā esi veidots tu, cilvēk?»

Bet cilvēks nevienam nevarēja atbildēt uz šiem jautājumiem, jo nezināja atbildes un nezina vēl joprojām. Taču viņā pieauga interese, un viņš prasīja atbildi pašam Dievam. Dievs uz to neatbildēja un mēģināja cilvēku pārliecināt, lai viņš par šo jautājumu vairs nedomā:

—     Mans dēls, lūdzu tevi — radi. Tev ir lemts radīt Zemes plašumos un citās pasaulēs. Tavi sapņi kļūs par īstenību. Lūdzu tikai vienu: necenties izprast, kāds spēks to visu dara.

—    Anastasija, es nesaprotu, kāpēc pat cilvēkam, savam dēlam, Dievs nevēlējās stāstīt par to, kā rada?

—     Es varu tikai izteikt minējumu. Neatbildēdams pat savam dēlam, Dievs centās viņu pasargāt no nelaimēm, novērst Visuma karu.

—    Es neredzu sakarību starp neatbildēto jautājumu un Visuma karu.

—     Ja radīšanas noslēpums tiktu atklāts, tad uz citām Visuma planētām varētu rasties dzīvības formas, kas spēka ziņā līdzinātos uz Zemes esošajām. Divi spēki vēlētos viens otru pārbaudīt. Iespējams, šī sacensība varētu noritēt mierīgi, bet varbūt līdzinātos tiem kariem, kas notiek uz Zemes. Un tad varētu izcelties Visuma mēroga karš.

—    Patiesi, labāk lai radīšanas metode, ko lietoja Dievs, paliek neatklāta. Kaut tikai to neatminētu kāda no Visuma būtībām pati, bez priekšāteikšanas.

—     Es domāju, ka neviens un nekad to neatminēs.

—     Kāpēc tu esi tik pārliecināta?

—    Šis noslēpums ir tik acīmredzams. Un tajā pašā laikā tā it kā nemaz nav. Un vienlaikus tas nav tikai viens. Tādu pārliecību man dod vārds «radīšana», ja tam līdzās noliek otru vārdu.

—     Kādu?

—     Otrs vārds ir «iedvesma».

—     Un kas tad ir? Ko šie vārdi kopā var nozīmēt?

—    Tie…

—    Nē! Klusē! Es atcerējos! Tu teici, ka domas un tātad arī vārdi nekur nepazūd, bet riņķo ap mums Izplatījumā un ikviens tos var sadzirdēt. Vai tā ir?

—    Jā.

—     Vai arī būtības var sadzirdēt?

—    Jā.

—    Tad klusē. Kāpēc pateikt tām priekšā?

—     Vladimir, tu neuztraucies, mazliet atklājusi noslēpumu, es varbūt būšu pierādījusi, cik veltīgi un bezjēdzīgi ir to nemitīgie pūliņi. Lai tās saprot to un liek mierā cilvēku.

—     Ja tā, tad pasaki, ko nozīmē vārdi «radīšana» un «iedvesma».

—     Radīšana nozīmē to, ka Dievs radīja, izmantodams savu enerģiju un Visuma enerģiju daļiņas. Pat tad, ja visas būtības sapulcētos, lai radītu ko Zemei līdzīgu, tām pietrūks vienas enerģijas — Dieva idejas, kas dzima Dievišķajā sapni. Bet iedvesma nozīmē to, ka radīšana notika iedvesmas uzplūdos. Vai kāds no dižajiem māksliniekiem, kuri rada iedvesmas uzplūdu brīdī, pēc tam varēs pateikt, kā turējis otu, ko domājis un kur stāvējis, — viņš nepievērsa tam uzmanību, jo bija pilnīgi nodevies savam darbam. Turklāt ir Mīlestības enerģija, ko Dievs atsūtīja uz Zemi. Tā ir brīva un nav nevienam pakļauta. Saglabājot uzticību Dievam, tā kalpo vienīgi cilvēkam.

—     Cik tas viss ir interesanti, Anastasija! Vai tu domā, ka būtības to sadzirdēs un sapratīs?

—     Sadzirdēs un varbūt arī sapratīs.

—     Vai tās sadzirdēs arī manis teikto?

—    Jā.

—    Tad es vēl rezumēšu. Klau, būtības, vai tagad jums ir skaidrs? Un lieciet mierā cilvēkus! Jūs nekad neatminēsit Radītāja ieceri! Nu, kā, Anastasija, vai labi pateicu?

—     Ļoti precīzi bija tavi pedējie vārdi: «Jūs nekad neatminēsit Radītāja ieceri!»

—     Cik ilgi tās jau mēģina atminēt?

—     Kopš tā brīža, kad ieraudzīja Zemi un cilvēkus, līdz pat šodienai.

—    Un kā to mēģinājumi kaitēja Ādamam vai arī mums?

—     Tās atmodināja Ādamā un Ievā lepnību un patību. Un spēja viņus pārliecināt ar melīgu dogmatu: «Liii radītu ko pilnīgāku par jau esošo, esošais veidojums ir jāsalauž un jāizpēta, kā tas darbojas.» Tās Ādamam bieži apgalvoja: «Iepazīsti visa uzbūvi, un tu būsi pārāks par visu.» Tās cerēja, ka Ādams sāks izjaukt Dieva veidojumus, lai izpētītu to uzbūvi un uzdevumu, un ar savu prātu aptvers visu veidojumu kopsakarību. Būtības redzēs un sapratīs Ādama domas un līdz ar to apjautīs, kā radīt tāpat, kā to darījis Dievs.

Ādams sākumā nepievērsa uzmanību nedz padomiem, nedz lūgumiem. Bet reiz Ieva Ādamam teica: «Es dzirdu balsis apgalvojam, ka viss mums padosies daudz skaistāk un labāk, ja tu iepazīsi veidojumu no iekšpuses. Kāpēc mēs tik ietiepīgi neuzklausām padomus? Vai nebūtu labāk kaut reizi tiem paklausīt?»

Vispirms Ādams nolauza kokam zaru ar brīnišķīgiem augļiem, pēc tam… Pēc tam… tagad tu pats redzi, ka cilvēkā apstājusies radošā doma. Viņš joprojām visu izjauc un salauž, mēģina iepazīt tā uzbūvi un rada ar savu primitīvo, acumirklī apstājušos domu.

—    Pagaidi, Anastasija. Nav gluži skaidrs. Kāpēc tu uzskati, ka cilvēka doma ir apstājusies? Kad kaut ko izjauc, to, tieši otrādi, sauc par jaunā iepazīšanu.

—     Vladimir, cilvēks izveidots tā, ka viņam nekas nav jāizjauc. Viņā… Kā lai saprotamāk pasaku? Cilvēkā šifrētā veidā glabājas viss uzbūves noslēpums. Šifrs atklajas tad, kad viņš iedarbina savu iedvesma radošo sapni.

—     Tik un tā nav skaidrs, kāds ļaunums var būt no izjaukšanas un kāpēc tā liek apstāties domai. Tu paskaidro saprotamāk — ar kādu piemēru.

—    Jā, pareizi. Mēģināšu ar piemēru. Iedomājies, ka tu sēdi savā mašīnā pie stūres un brauc uz mērķi. Pēkšņi tev ienāk prātā doma paskatīties, kā darbojas dzinējs un kāpēc griežas riteņi. Tu apstādini savu automobili un sāc izjaukt, teiksim, motoru.

—     Nu, izjaukšu, uzzināšu, kas tur ir, un pats varēšu izlabot. Kas tur slikts?

—    Kamēr tu to darīsi, tikmēr tava kustība būs apstādināta. Tu mērķi vairs laikā nesasniegsi.

—     Toties es daudz vairāk zināšu par automobili. Vai tad slikti, ka būšu ieguvis jaunas zināšanas?

—    Kam tev tās? Tavs uzdevums ir nevis remontēt, bet gan baudīt kustību un radīt.

—    Tu mani nepārliecināji, Anastasija. Neviens autovadītājs tev nepiekristu. Nu, varbūt vienīgi tie, kuri brauc ar ārzemju modeļu, teiksim, japāņu automobiļiem vai mersedesiem, — šie autiņi reti kad iziet no ierindas.

—    Dieva veidojumi ne tikai neiziet no ierindas, bet ari spēj sevi jaunradīt. Kāda vajadzība tos izjaukt?

—     Kāda vajadzība? Kaut vai intereses dēļ.

—     Piedod, Vladimir, par manu neizdevušos piemēru. Ļauj, es tev minēšu citu.

—     Pamēģini.

—     Tavā priekšā stāv daiļa sieviete. Tevī rodas aizrautība, viņa tev patīk. Arī tu neesi viņai vienaldzīgs, un viņa tiecas savienoties ar tevi radīšanas mirklī. Bet bridi pirms savienošanās abpusējā jūtu uzplūdā, pirms radīšanas tevī dzimst doma noskaidrot, no kā šī sieviete sastāv. Kā darbojas viņas iekšējie orgāni: kuņģis, aknas, nieres. Ko viņa ēd, ko dzer. Un kā tas viss darbosies intīmajā brīdī.

—     Viss. Tālāk neko vairs nesaki. Tas bija lielisks piemērs. Nebūs tuvības, nebūs radīšanas. Neizdosies, ja reiz šī nolādētā doma iešausies prātā. Reiz ar mani tā notika. Man ilgi patika kāda sieviete, bet viņa negribēja tuvību. Kad nu reiz piekrita, es pēkšņi iedomājos, kā to labāk izdarīt, un nez kāpēc sāku šaubīties par savām spējām. Rezultātā nekas nesanāca. Bija tāds kauns un bailes. Pēc tam jautāju draugam, vai arī viņam tā ir gadījies. Mēs abi pat pie ārsta aizgājām. Ārsts mums teica, ka nostrādājis kaut kāds psiholoģiskais faktors. Nevajadzējis šaubīties un prātot, kas un kā. Domāju, ka šāda faktora dēļ cietuši daudzi vīrieši. Tagad saprotu: tas viss — to būtību dēļ, Ādama dēļ, Ievas padoma dēļ. Jā, viņi toreiz nejauki rīkojās.

—     Kāpēc tu vaino vienīgi Ādamu un Ievu? Paskaties, Vladimir, vai tad visa cilvēce ietiepīgi neturpina atkārtot kļūdu, pārkāpjot Dieva novēlējumus? Ādams un Ieva nezināja, kādas būs šīs rīcības sekas, bet kāpēc šodienas cilvēce spītīgi turpina visu izjaukt? Iznīcināt dzīvus veidojumus? Šodien! Kad sekas ir tik acīmredzamas un bēdīgas.

—    Nezinu. Varbūt ir nepieciešams visus kaut kā sapurināt? Mēs, šķiet, esam iestrēguši nemitīgajās izpētēs. Es nupat iedomājos: veltīgi Dievs kā nākas nesodīja Ādamu un Ievu. Būtu pāris reizes iebelzis Ādamam pa pakausi, lai izsistu viņam no galvas to dullumu, kura dēļ cilvēce tagad cieš. Arī Ievai būtu varējis uzšaut pa mīkstumiem, lai neuzbāžas ar saviem padomiem.

—    Vladimir, Dievs ir devis cilvēkam pilnīgu brīvību un pat domās nav viņu sodījis. Turklāt ar sodīšanu nevar izmainīt domās izdarīto. Cilvēks nepareizi rīkosies tik ilgi, līdz nebūs izmainīta pirmsākuma doma. Teic, piemēram, kas, tavuprāt, izgudroja nāvi nesošo raķeti un tās kodolgalviņu?

—      Krievijā raķetes būvēja akadēmiķis Koroļovs. Bet pirms tam teorētiski par raķetēm runāja Ciolkovskis. Amerikāņu zinātnieki arī centas. Nu, vispār raķešu būvē iesaistīts daudz gudru prātu. Dažādās valstīs daudzi zinātnieki cītīgi strādā.

—     Vladimir, visām raķetēm un nāvi nesošajiem ieročiem patiesībā ir viens vienīgs izgudrotājs.

—     Kā var būt viens, ja pie raķešu radīšanas dažādās valstīs strādā veseli zinātniskie institūti un savus sasniegumus citiem neizpauž? Bruņošanās sacensības būtība jau arī ir tā, kurš ātrāk radīs pēc iespējas pilnīgāku ieroci.

—   Tas vienīgais izgudrotājs ar lielu patiku izdāļā savus padomus visiem cilvēkiem, kuri dēvē sevi par zinātniekiem un izgudrotājiem, neatkarīgi no viņu atrašanās vietas.

—     Kur, kurā valstī viņš pats dzīvo un kā viņu sauc?

—        Tā ir iznīcināšanas doma. Vispirms, izlauzusies līdz vienam cilvēkam un pārņēmusi viņa materiālo ķermeni, tā radīja šķēpu ar akmens uzgali. Pēc tam — bultu un dzelzs uzgali.

—    Ja jau šī iznīcinošā doma zina visu, kāpēc tad uzreiz neradīja raķeti?

—      Zemes esības materiālais plāns visu domās radīto uzreiz neīsteno. Radītājs ielicis matērijā palēninājumu, lai būtu iespēja apjēgt. Iznīcinošā doma jau sen ir radījusi gan šķēpu, gan tagad esošos ieročus, gan daudz bīstamākus nākotnes ieročus. Lai Zemes materiālajā plānā iemiesotu ko vairāk par šķēpu, bija jāuzceļ daudzas rūpnīcas un laboratorijas, kuras tagad sauc par zinātniskām. Ārēji nevainīgu atrunu aizsegā cilvēkus aizvien vairāk iesaistīja nāvi nesošās domas īstenošanā.

—     Bet kādēļ tai tik neatlaidīgi janopūlas?

—    Lai apliecinātu sevi. Lai iznīcinātu visu Zemes materiālo plānu. i parādītu Visumam un Dievam savas visu iznīcinošās enerģijas pārākumu. Un šī doma darbojas ar cilvēku starpniecību.

—    Cik zemiska un viltīga! Bet kā šo domu varētu padzīt no Zemes?

Vajag izvairīties no intīmiem sakariem ar to

—    Nepieļaut tās iekļūšanu sevī. Visām sievietēm izvairīties no intīmiem sakariem ar vīriešiem, kuri ielaiduši sevī iznīcināšanas domu, lai vēl un vēlreiz tā neatdzimtu.

—     Tas nu gan! Ja visas sievietes šajā ziņā vienosies, tad attiecīgie zinātnieki un militāristi sajuks prāta.

—     Vladimir, ja sievietes sāks tā rīkoties, tad uz Zemes vairs nebūs karu.

—        Tas nu ir pareizi. Tu, Anastasija, esi izdomājusi veiks- migu šķērsli kariem. Tev nu gan ir iekšā, tava ideja var satriekt visus karus. Tas tik ir ķēriens! Patiesi, kurš vīrietis vēlēsies karot, ja pēc tam neviena sieviete ar viņu negulēs un nelaidīs pasaulē viņa pēcnācējus? Iznāk, ka tas, kurš aizsāks karu, nogalinās pats sevi un savus pēcnācējus.

—    Ja tā gribēs rikoties visas sievietes, neviens neuzsāks karu. Ievas un savu grēkā krišanu savā un Dieva priekšā izpirks šodienas sieviete.

—     Un kas tad notiks uz Zemes?

—     Zeme atplauks savā pirmatnējā skaistumā.

—    Anastasija, tu esi neatlaidīga un vēl joprojām uzticīga savam sapnim. Bet tu esi arī naiva. Kā var ticēt visām Zemes sievietēm?

—      Kā lai es neticu sievietēm, Vladimir, ja zinu, ka ikvienā uz Zemes dzīvojošā sievietē ielikta Dievišķā būtība. Lai tad tā parādās visā savā skaistumā! Dievietes! Dievišķās Zemes sievietes, ļaujiet atplaukt savai Dievišķajai būtībai! Parādiet Visumam sevi pirmavotu dailē! Jūs esat pilnības iemiesojums, jūs ir radījis Dievišķais sapnis. Jūs, ikviena no jums, esat spējīgas pakļaut Visuma enerģijas. Ak sievietes — Visuma un Zemes dievietes!

—      Anastasija, kā gan var apgalvot, ka visas Zemes sievietes ir dievietes? Tavs naivums kļūst smieklīgs. Nu, padomā tikai — viņas visas esot dievietes. Vai arī tās, kuras stāv aiz letes veikalos un dažādos kioskos? Apkopējas, trauku mazgātājas, oficiantes. Vai tās, kuras katru dienu virtuvē vāra, cep un traukus šķindina, ari ir dievietes? Tu zaimo Dievu. Kā par dievietēm var nosaukt narkomānes un prostitūtas? Nu, labi, dievnamā… vai arī ballē kāda daiļa dāma dejo. Par viņām dažkārt mēdz teikt — dieviete. Bet nekārtīgās, kas nemodernās lupatās ģērbušās, tās nu neviens nesauks par dievietēm.

—        Vladimir, virkne mūsdienu apstākļu piespiež Zemes dievietes katru dienu atrasties virtuvē. Tu apgalvoji, ka es līdzinos zvērēnam, ka mani sadzīves apstākļi ir primitīvi un ka civilizēta ir vienīgi tā pasaule, kurā tu dzīvo. Kādēļ tad sievietes tavā civilizācijā daļu no dzīves aizvada šaurā virtuvē? Viņas ir spiestas mazgāt grīdu un staipīt no veikaliem smagas somas. Tu lepojies ar savu civilizāciju, bet kāpēc tajā ir tik daudz netīrumu? Un kāpēc visbrīnišķīgākās Zemes dievietes jūs pārvēršat apkopējās?

—    Kur tu esi redzējusi apkopēju — dievieti? Tās, kuras ir ko vērtas, žilbina skaistumkonkursos un slīgst greznībā, ar viņām visi grib apprecēties. Taču viņas apprecas vienīgi ar bagātajiem. Bet dažādas nesmukules nav vajadzīgas arī nabadzīgajiem.

—     Katrai sievietei piemīt savs skaistums, bet tam ne vienmēr lemts atklāties. To cildeno skaistumu nevar izmērīt kā, piemēram, vidukli. Te nav svarīgs kāju garums, krūšu apkārtmērs vai acu krāsa. Šis skaistums ir pašā sievietē — gan jaunā meitenē, gan sirmā dāmā.

—     Kā tad, sirmās dāmās. Tu vēl pastāsti par večiņām pensionārēm! Vai ari viņas, tavuprāt, ir daiļas dievietes?

—     Savā ziņā arī viņas ir daiļas. Neraugoties uz virkni sadzīvisku pazemojumu un likteņa triecieniem, ikviena sieviete, kuru sākuši saukt par veču, reiz var apjaust sevi: pamosties līdz ar rīta gaismu, pastaigāt pa rasu, ar jaunu apjautu uzsmaidīt saulei un tad…

—     Un ko tad?

—     Panākt, lai kāds viņu pēkšņi iemīl. Pati tiks mīlēta un viņam atdos savas mīlestības siltumu.

—     Kādam viņam?

—    Tam, savam vienīgajam, kurš viņā apjautis dievieti.

—     Tā nemēdz nolikt.

—    Mēdz gan. Tu pajautā vecāka gadagājuma cilvēkiem. Tad uzzināsi, cik kvēlu romānu viņiem mēdz būt.

—      Un tu esi pārliecināta, ka sievietes spēj izmainīt pasauli?

—    Spēj! Bez šaubām, Vladimir, spēj! Mainīdamas savas mīlestības prioritātes, viņas — Dieva radītais pilnības iemiesojums — atdos Zemei tās brīnišķīgo pirmatnējo veidolu un pārvērtīs to Dievišķā sapņa ziedošā dārzā. Viņas ir Dieva radītas! Dievišķās Zemes daiļās dievietes!

Trīs lūgšanas

—    Tu, Anastasija, runā par Dievu, bet kā tu viņu lūdzies? Varbūt vispār nelūdzies? Daudzi cilvēki savās vēstulēs lūdz to tev pajautāt.

—     Vladimir, ko tu saproti ar vārdu «lūdzies»?

—    Kā, ko? Vai tad nav saprotams? Lūgties… tas nozīmē lūgties. Vai tad tu nesaproti šā vārda nozīmi?

—    Vienus un tos pašus vārdus cilvēki uztver dažādi un arī jēgu sajūt atšķirīgu. I>ai runātu saprotamāk, es tev pajautāju, kā tu izproti lūgšanas jēgu.

—      Par jēgu tā īpaši neesmu domājis. Bet tik un tā vienu lūgšanu, galveno, es zinu no galvas un dažreiz to arī skaitu — katram gadījumam. Acīmredzot tajā ir kāda jēga, ja reiz daudzi to skaita.

—     Tātad tu iemācījies lūgšanu, bet tās jēgu izprast negribēji?

—     Ne jau negribēju, gluži vienkārši es par to neesmu īpaši domājis. Kas tur ko domāt par to, kas visiem tāpat

'ir skaidrs? Lūgšana — tā ir saruna ar Dievu.

—   Ja jau galveno lūgšanu Dievam tu uztver ka sarunu, tad saki, kā drīkst bez kādas jēgas sarunāties ar Dievu, savu Tēvu?

—     Nezinu. Nu ko tu par to jēgu piesienies! Tā droši vien bija zināma tiem, kuri lūgšanu uzrakstīja.

—     Bet tu taču gribētu pats sarunāties ar savu Tēvu?

—      Protams. Katrs gribētu pats kontaktēties ar savu tēvu.

—     Bet kā iespējams to darīt pašam, ja izrunā svešus vārdus, turklāt vēl neiedziļinoties to jēgā?

Sākumā Anastasijas skrupulozā norāde uz manis skaitītās lūgšanas jēgu mani nedaudz kaitināja, bet pēc tam pašam šķita interesanti noskaidrot lūgšanā ietverto saturu. Pati no sevis prātā iešāvās doma: «Kāpēc tā ir sanācis? Esmu iemācījies lūgšanu, neskaitāmas reizes to atkārtojis, taču ne reizi neesmu padomājis par tās jēgu. Bet būtu interesanti tikt par to skaidrībā, ja jau esmu iemācījies.» Un teicu Anastasijai:

—     Nu, labi, es kaut kad padomāšu par jēgu.

Bet viņa atbildēja:

—      Kāpēc «kaut kad»? Vai tu nevarētu savu lūgšanu noskaitīt tūlīt pat, šeit?

—     Kāpēc nevarētu? Protams, varu.

—    Tad noskaiti, Vladimir, to lūgšanu, kuru uzskati par galveno un ar kuras palīdzību mēģināji sarunāties ar Tēvu.

—     Es jau tikai vienu zinu. To iemācījos tāpēc, ka citi to uzskata par galveno.

—     lai būtu tā. Noskaiti savu lūgšanu, bet es pasekošu tavai domai.

—     labi, klausies.

Es noskaitīju Anastasijai Tēvreizi, kur, ja atceraties, ir šādi vārdi:

«Dievs tēvs debesīs, lai svētīts top Tavs vārds, Lai nāk Tava valstība,

Tavs prāts lai notiek

Debesīs, kā arī uz Zemes.

Mūsu dienišķo maizi

Dodi mums šodien

Un piedod mūsu parādus,

Kā arī mēs piedodam

Saviem parādniekiem.

Neieved mūs kārdināšanā

Un atpestī no jauna.

Jo Tev pieder valstība, spēks un gods

Mūžīgi mūžos. Āmen.»

Es apklusu un palūkojos uz Anastasiju. Bet viņa, noliekusi galvu, neskatījās uz mani un arī klusēja. Tā viņa sēdēja klusēdama, skumja, kamēr es neizturēju un pajautāju:

—     Anastasija, kāpēc tu klusē?

Viņa ierunājās, galvu nepacēlusi:

—     Kādus vārdus tu gaidi no manis, Vladimir?

—    Kā — kādus? Es noskaitīju lūgšanu bez aizķeršanās. Vai tev tā patika? Būtu varējusi pateikt, bet tu klusē.

—     Kad tu skaitīji Tēvreizi, Vladimir, es centos izsekot tavai domai, jūtām un lūgšanas saturam. Man ir saprotama lūgšanas vārdu jēga, taču tu ne visus vārdus saprati. Tava tikko pamodusies doma rāvās uz priekšu un atkal pazuda, un tajā nebija jūtu. Daudzu lūgšanas vārdu jēgu tu neesi aptvēris, tu ne pie viena nevērsies, tu vienkārši murmināji.

—     Es taču skaitīju tāpat ka visi citi. Es biju baznīcā, tur ir vēl vairāk nesaprotamu vārdu. Dzirdēju, kā citi cilvēki skaita. Ātri murmina, un viss. Bet es tev visu norunāju skaidri un lēni, lai tu saprastu.

—   Taču pirms tam tu teici: «Lūgšana — tā ir kā saruna ar Dievu.»

—    Jā, teicu.

—     Bet Dievs, mūsu Tēvs, ir personība, Viņš ir dzīva substance. Tēvs spēj just un saprast, kad rodas normāla saikne. Taču tu…

—      Ko — es? Es tak tev saku, ka tā, vēršoties pie Dieva, visi skaita.

—    Iedomājies savu meitu Poļinu, kura pēkšņi sāks kaut ko monotoni runāt, iepinot frāzēs ari sev nesaprotamus vārdus. Vai tev, tēvam, patiks šāda meitas uzruna?

Es skaidri iedomājos šādu situāciju, un man kļuva neomulīgi. Stāv man pretī meita, kā vājprātīgā kaut ko murmina un pati nesaprot, ko vēlas. Un tad nolēmu: «Nē, vajadzēs šo lūgšanu krietni apdomāt. Nedrīkst bezjēdzīgi izrunāt vārdus. Citādi iznāk, ka es stājos Dieva priekšā kā tāds pamuļķis. Liii citi tā murmulē, bet es visus lūgšanas vārdus centīšos saprast. Vienīgi ir kaut kur jāatrod neskaidro vārdu iztulkojums. Kāpēc gan baznīcās runā kaut kādā nesaprotamā valodā?» Bet skaļi es Anastasijai teicu:

—    Vai zini, šeit laikam ir nepilnīgs un neprecīzs tulkojums, tāpēc manas domas, kā tu sacīji, brīžiem pazuda.

—     Vladimir, jēgu var saprast arī šajā tulkojumā. Protams, te ir vārdi, kurus vairs nelieto ikdienas sarunu valodā. Taču jēga ir saprotama, ja par to padomā un noskaidro, kas tev ir vissvarīgākais un Tēvam vispatīkamākais. Un ko tu vēlies, uzrunājot Tēvu ar šo lūgšanu.

—    Nu, kas vārdos izteikts, to laikam gan ari vēlos. lai dod maizi, lai piedod grēkus un parādus, lai neieved kārdināšanā un atbrīvo no ļauna. Tur viss ir skaidrs.

—    Vladimir, pārtiku saviem dēliem un meitām Dievs ir devis jau pirms viņu piedzimšanas. Paveries apkart — tev viss jau ir radīts. Mīlošais Tēvs grēkus piedod bez īpašas lūgšanas, turklāt Viņš pat domās nav gribējis nevienu kārdināt. Tēvs ikvienam ir devis spēju neļauties viltīgiem solījumiem. Kāpēc tu apvaino Tēvu, nezinādams, ko Viņš jau sen ir īstenojis? Tev visapkārt ir Viņa mūžīgās veltes. Ko gan mīlošs tēvs, kas savam bērnam jau visu ir atdevis, vēl var viņam dot? »

—     Bet ja nu tomēr Viņš kaut ko vēl nav iedevis?

—    Dievs ir maksimāls. Saviem dēliem un meitām Viņš visu deva jau pašā sākumā. Visu! Pārpārēm! Viņš, kā jau savu bērnu nesavtīgi mīlošs Tēvs, nevarēja iedomāties sev lielāku laimi kā prieku par savu bērnu priekpilno esību! Savu dēlu un meitu esību!

Teic, Vladimir, ko var just tēvs, kas jau no laika gala ir atdevis bērniem visu un tagad ierauga viņus stāvam savā priekšā un nemitīgi lūdzam: «Vēl, vēl, pasargā, glāb, mēs visi esam bezpalīdzīgi, mēs visi neesam nekas»? Lūdzu, atbildi. Vai tu, būdams tēvs, vai kāds no taviem draugiem gribētu sev tādus bērnus?

—    Es neatbildēšu tev uzreiz. Pats tikšu skaidrībā, kad mierīgi padomāšu.

—   Jā, jā, protams, Vladimir. Tikai, lūdzu, kad atradīsies laiks, padomā, ko vēl, neskaitot tavus lūgumus, Tēvs gribētu no tevis dzirdēt.

—    Kā — vai tad arī Dievs var no mums kaut ko vēlēties? Ko tieši?

—    To, ko ikviens vēlas dzirdēt no saviem bērniem.

—   Teic, Anastasija, vai tu pati kādreiz vērsies pie Dieva ar lūgšanu?

—    Jā, vēršos, — viņa atbildēja.

—     Tad noskaiti man savu lūgšanu.

—           Tev, Vladimir, nevaru. Mana lūgšana ir domāta Dievam.

—     Lai ir Dievam, bet es to dzirdēšu.

Anastasija piecēlās, izstiepa rokas, aizgriezās no manis un izrunāja pirmos vārdus. Parasti lūgšanas vārdi, bet…

mani iekšā it kā viss ietrīsējās. Viņa tos izrunāja tā, ka mēs runājam ne lūgšanas laikā. Viņa tos izrunāja tā, kā cilvēki parasti uzrunā tos, kuri viņiem ir tuvi un mīļi. Viņas runā visas intonācijas bija dzīvas, pulsējošas. Tajā bija gan kaisle, gan prieks, gan kvēla apbrīna, it kā tas, kuru Anastasija tik kvēli uzrunāja, atrastos līdzās:

«Mans tēvs — Tu, visur esošais, Par dzīves gaismu pateicos, Par to, ka Tavu valstību es skatu, Par gribu mīlošo. Būt labestīgam.

Par dienišķo maiZ; Tev pateicos, Par Tavu pacietību, Par visu grēku piedošanu Zemei. Mans Tēvs, — Tu, visur esošais, Es — Tava meita, Tevis radītā, Es sevī nelaidīšu vājumu un grēku Un kļūšu Tavu dižo darbu cienīga.

Mans Tēvs — Tu, visur esošais, Es — Tava meita, nesīšu Tev prieku, Es Tavu slavu vairošu, Un nākamībā visi dzīvos sapnī Tavā. Tā būs! Es vēlos to! Es — Tava meita, Mans Tēvs — Tu, visur esošais.»

Anastasija apklusa, bet viņas saskarsme ar apkārtni turpinājās. Šķita, ka visapkārt viņai mirdz gaisma. Kad viņa, būdama blakus, izrunāja savas lūgsnas vārdus, visapkārt risinājās kaut kas neredzams. Un šis neredzamais skara arī mani. Nevis ar ārēju, bet gan iekšēju pieskārienu. No tā pēkšņi jutos labi un mierīgi. Bet, Anastasijai attālinoties, šī sajūta mazinājās, un es viņai uzsaucu:

—     Tu norunāji lugšanu tā, it kā tev līdzās atrastos kāds, kurš ir spējīgs atbildēt.

Anastasija pagriezās uz manu pusi, viņas seja bija priecīga. Viņa izstiepa rokas sānis, smaidīdama apgriežas riņķī un, nopietni lūkodamās man acīs, sacīja:

—    Vladimir, Dievs — Mūsu Tēvs ar ikvienu no mums runā, Viņš atbild uz katru lūgsnu.

—     Bet kāpēc tad neviens nesaprot Viņa vārdus?

—    Vārdus? Zemes tautām ir tik daudz vārdu ar dažādu nozīmi. Ir tik daudz atšķirīgu valodu un izlokšņu. Bet ir visiem viena valoda. Visiem vi'.ia dievišķo aicinājumu valoda. Tā nāk no lapu šalkoņas, no putnu un viļņu dziedāšanas. Dievišķajai valodai ir smaržas un krāsas. Uz katru lūgsnu Dievs atbild šajā valodā.

—      Vai tu varētu pārtulkot un pateikt vārdos to, ko Viņš mums saka?

—     Aptuveni varētu.

—     Kāpēc tikai aptuveni?

—      Mūsu valoda ir daudz nabadzīgāka par to, kādā Dievs ar mums sarunājas.

—     Vienalga, pastāsti, kā vari.

Anastasija palūkojās uz mani, pēkšņi pastiepa rokas uz priekšu, un balss… pēkšņi ieskanējās viņas dziļā krūšu balss:

«Mans dēls! Mans mīļais dēls!

Cik ilgi gaidu Es, arvien vēl gaidu

Ik gada minūti, ik gadusimta mirkli

Vēl gaidu.

Tev visu atdevu. Ir Zeme tava.

Tev atļauts viss. Pats izvēlēsies ceļu.

Vien ludzu tevi, dels, Mans mīļais dēls, Vien lūdzu tevi: esi laimīgs.

Tu Mani neredzi,

Tu Mani nedzirdi.

Par visu šaubies tu un skumsti.

Uz kurieni tu aizej?

Pēc kā tu tiecies?

Ko tu pielūdz?

Tev pretī rokas stiepju.

Mans dēls, Mans mīļais dēls,

Vien lūdzu tevi: esi laimīgs.

Tu atkal aizej, ceļš tavs uz nekurieni ved Kur ej, tur gaida Zemes bojāeja. Tev atļauts viss, un pasaule iet bojā, Un šajā sprādzienā tu zūdi pats.

Tev atļauts viss, bet tomēr izturēšu, No zāles stiebra pēdējā Es tevi atjaunošu Un atkal mirdzēs pasaule tev apkārt. Vien lūdzu tevi: esi laimīgs.

Šīs bargās skumjas svēto sejās

Tev sola elli, taisnu tiesu,

Tev iegalvo: tā — Manis lemta,

Bet Es, Es lūdzos vien par to,

Lai atdzimst laiks, kad atkal būsim divi.

Es ticu — tu reiz atgriezīsies, Es ticu — tu reiz nāksi. Es atkal tevi apskaušu. Ne patēvs Es! Tavs īstais Tēvs!

Tavs Tēvs, un tu — Mans īstais dēls.

Mans mīļais dēls,

Reiz būsim laimīgi mēs abi!»

Kad Anastasija apklusa, ne uzreiz spēju attapties. It ka turpināju klausīties visā, kas skanēja ap mani, bet, iespējams, klausījos, kā manī pašā neparastā ritmā pulsēja asinis. Ko sapratu? Vēl līdz šim brīdim neesmu ticis skaidrībā.

Viņa sev piemītošajā dedzīgajā manierē bija izklāstījusi Dieva lūgsnu cilvēkam. Patiesi vai nepatiesi bija šie vārdi — kas to lai pasaka? Un kurš spētu paskaidrot, kāpēc tie mani tik ļoti saviļņoja? Un ko es šobrīd daru? Apzinātā saviļņojumā vadu pildspalvu pa papīra lapu vai arī neapzināti… Varbūt jūku prātā? Varbūt viņas vārdus saviju ar tiem, kurus bardi tagad dzied viņas vārdā? Viss ir iespējams. Varbūt citi manā vietā sapratīs. Es ari mēģināšu saprast, kad būšu uzrakstījis. Atkal rakstu. Un atkal, tāpat kā toreiz mežā, pie manis dažkārt kā caur aizsegu ielaužas un sāk skanēt taigā dzirdēto lūgsnu rindas. Un atkal jautājums. Mokošs jautājums, kas manī dzīvo vēl šodien. Tas urda mani pārdomās un atmiņā uzpeldējušās mūsu dzīves ainās. Es pats sev baidos uz to atbildēt, tomēr paturēt to sevī arī nav vairs spēka. Varbūt kāds cits atradīs pārliecinošu atbildi.

Lūgsna! Tā ir Anastasijas lūgsna! Tie ir tikai vārdi! Neizglītotas taigas vientuļnieces vārdi. Viņai ir savdabīga domāšana un dzīvesveids. Bet tie ir vienīgi vārdi. Tomēr kāpēc ikreiz, tiem atkal atskanot, pietūkst dzīslas rakstošajai rokai un asinis sāk ātrāk pulsēt? Pulsē, mērot sekundes, kuru laikā jāizlemj, kas ir labak un kā turpmāk dzīvot. Vai lūgties labestīgajam Tēvam — atbrīvo, dod, pasniedz? Bet varbūt pēkšņi paziņot, kā to darīja Anastasija, — izlēmīgi un no sirds:

«Mans Tēvs — Tu, visur esošais, Es sevī nelaidīšu vājumu un grēku. Es — Tavs dēls, es nesīšu Tev prieku, Es Tavu slavu vairošu…»

Kādas lūgšanas saturs Viņam būtu tīkamāks? Kas jādara man vai arī mums visiem kopā? Kāds ceļš mums ejams?

«Mans Tēvs — Tu, visur esošais, Es sevī nelaidīšu vājumu un grēku…»

Bet kur lai ņem spēku, lai pateiktu kaut ko tādu? Un lai pēc tam solīto izpildītu!

Anastasijas dzimta

—    Teic, Anastasija, kā ir sagadījies tā, ka tu un tavi ciltstēvi tūkstošiem gadu ir dzīvojuši dziļi mežā — atšķirti no sabiedrības? Ja visa cilvēce, kā tu apgalvo, ir vienots organisms un visiem cilvēkiem ir viens pirmavots, kāpēc tad tava dzimta atrodas tādā kā trimdā?

—    Tev taisnība, visiem ir viens pirmtēvs. Un ir vecāki, kurus mēs redzam. Un ir vēl katra cilvēka liktenim dota brīvība pašam izvēlēties ceļu, kas ved uz noteiktu mērķi. Un šī izvēle ir atkarīga ari no jūtu audzināšanas.

—    Un kurš tad tavus tālos ciltstēvus izaudzināja tādus, ka līdz pat šim brīdim tava dzimta tik ļoti atšķiras no pārējām? Ar dzīvesveidu, ar savu izpratni.

—    Tajos tālajos laikos… Pateicu «tālajos», bet tas viss, šķiet, bija tikai vakar. Es labāk teikšu tā: pienāca laiks, kad cilvēce tiecās nevis kopīgi radīt, bet gan izjaukt Dieva veidojumus, kad sāka lidot šķēps un uzticīgo zvēru ādas uz cilvēka ķermeņa tika uzskatītas par cilvēka vērtības rādītāju, kad visu apziņa izmainījās un aiztraucās pa ceļu, kas veda uz šodienu, kad cilvēku doma tiecās izzināt, nevis radīt, kad cilvēki pēkšņi sāka analizēt, kā un kāpēc vīrietis, savienojoties ar sievieti, spēj izjust tik lielu apmierinājumu. Tad pirmoreiz vīrieši sāka sievietes ņemt, bet sievietes — vīriešiem atdoties nevis lai radītu, bet gan tādēļ, lai gutu abiem tīkamo baudu.

Viņiem, tāpat kā tagad dzīvojošiem cilvēkiem, šķita, ka bauda atnāk ikreiz, kad saplūst vīrieša un sievietes miesa, viņu redzamie ķermeņi. Patiesībā fizisko ķermeņu saplūs- mes sniegtā bauda nav pilnvērtīga, ir īslaicīga. Sevi apmierinošajā darbībā citi cilvēka «es» plāni nepiedalās. Bet cilvēks tiecas pēc pilnības izjūtas, mainot gan savienošanās metodes, gan pašus ķermeņus, un tomēr vēl līdz šim brīdim nav to sasniedzis.

Kā bēdīgas sekas šim miesiskajam apmierinājumam pasaulē nāca bērni. Šiem bērniem bija atņemta apzināta tiekšanās uz mērķi, lai īstenotu dievišķo sapni. Un tad sievietes sāka dzemdēt mokās. Un augošie bērni tika nolemti dzīvei mokās, pietrūkstošie trīs esības plāni neļāva viņiem iemantot laimi. Tā arī esam nonākuši līdz šodienai.

Viena no pirmajām sievietēm, kura dzemdēja savu bērnu mokās, ieraudzīja, ka viņas jaundzimušajai meitiņai dzemdībās ir savainota kājiņa un ka pats bērniņš ir tik vārgs, ka pat raud bez skaņas. Vēl šī sieviete pamanīja, ka tas, kurš kopā ar viņu bija apmierinājis miesu, ir palicis vienaldzīgs pret bērniņa piedzimšanu un jau meklē tuvību ar citu sievieti. Tad sieviete, kura nejauši bija kļuvusi par māli, sadusmojās uz Dievu. Viņa, rupji satvērusi savu jaundzimušo meitiņu, bēga no visiem projām — uz neapdzīvotu meža biezokni. Izmisumā apstājusies, lai atvilktu elpu, viņa ar plaukstu norausa no vaigiem asaras un ik brīdi izrunāja Dievam veltītus naidīgus vārdus: «Kāpēc tavā, kā tu uzskatīji, brīnišķīgajā pasaulē ir sāpes, ļaunums un atsacīšanās? Es nejūtu apmierinājumu, kad raugos uz tevis radīto pasauli. Esmu izmisusi un degu naidā. Visi ir mani pametuši. Un tas, ar kuru mīlējos, tagad mani aizmirsis, mīlējās ar citu. Tu viņus esi radījis. Viņš, mani nodevušais un pievīlušais, ir tavs. Viņa, šo vīrieti tagad mīlošā, arī ir tuva. Viņi ir tevis radīti, vai ne? Bet es? Es vēlos viņus nožņaugt. Es degu naidā pret viņiem. Tava pasaule mani vairs neiepriecina. Kādu likteni tu esi man nolēmis? Un kāpēc man piedzimis kroplīgs un pusdzīvs bērns? Es negribu, lai viņu ierauga. Nav prieka man tādu skatīt.»

Tā sieviete nevis nolika, bet gan rupji nometa meža zālē pusdzīvo kamoliņu — savu meitiņu. Izmisuma un niknuma pilna viņa kliedza, uzrunādama Dievu:

— Lai neviens neierauga manu meitu! Bet tu skaties. Skaties uz tām mokām, ko jūt tavi veidojumi. Viņa nedzīvos. Es nevarēšu barot pašas dzemdēto bērnu. Naids sadedzina pienu manās krūtīs. Es aizeju. Bet tu skaties! Skaties, cik daudz ir nepilnību tevis radītajā pasaulē. Lai bērns nomirst tavā priekšā. Lai nomirst starp veidojumiem, ko esi radījis.

Dusmu un izmisuma pārņemta, māte bēga no savas meitas. Bet meitenīte — bezpalīdzīgs un tikko elpojošs kamoliņš, palika viena meža zālē. Šis bērniņš, Vladimir, bija mana tālā ciltsmāmiņa.

Dievs sajuta no Zemes nākošo izmisumu un niknumu. Viņš sajuta skumjas un līdzcietību, redzēdams nelaimīgo raudošo sievieti. Tomēr viņu mīlošais neredzamais Tēvs nevarēja grozīt viņas likteni. Šo izmisumā bēgošo sievieti rotāja viņa dotais brīvības vainags. Katrs cilvēks pats veido savu likteni. Materiālā pasaule nevienam nav pakļauta, jo tās vienīgais pilntiesīgais saimnieks ir cilvēks.

Dievs ir personība. Tēvs visam, bet bez ķermeniska veidola. Bez ķermeniska veidola. Taču viņā ir visu Izplatījumā esošo un cilvēkam piemītošo enerģiju komplekss. Viņš spēj priecāties un pārdzīvot, un skumt, ja viens no

Vina dēliem vai meitām izvēlas ciešanu ceļu. Viņš kvēlo Tēva maigumā pret visiem un katru dienu visu zemeslodi noglāsta ar saules mīlestības stariņu. Viņš ne dienu nezaudē cerību, ka Viņa meitas un dēli ies pa Dievišķo ceļu. Un ne jau pēc norādījuma vai baiļu spiesti, bet, izmantodami brīvību, viņi atradīs ceļu uz kopīgu radīšanu, uz atdzimšanu un prieku, to vērojot. Viņš, mūsu Tēvs, tic un gaida. Ar sevi Viņš turpina dzīvi. Mūsu Tēvā ir viss cilvēka jūtu komplekss.

Vai jel kāds spēs iedomāties, ko juta mūsu Tēvs Dievs, kad Viņa mežā, Viņa veidojumu vidū klusītiņām dzisa Viņa bērns?

Meitenīte neraudāja un nekliedza. Mazā sirsniņa palēnināja ritmu. Vien laiku pa laikam bērns ar savām lūpiņām meklēja dzīvinošo krūtsgalu, jo gribēja dzert.

Dievam nav ķermenisku roku. Visu redzošais nespēja piekļaut meitenīti pie savām krūtīm. Ko vēl var dot visu atdevušais? Un tad Tas, kurš spēj piepildīt Visumu ar sava sapņa enerģiju, savilkās virs tā meža mazā kamoliņā. Mazā kamoliņā, kas, strauji izplešoties, ir spējīgs sagraut visas Izplatījuma neaptveramās pasaules. Viņš koncentrēja virs meža savu mīlestības enerģiju. Mīlestību uz visu, ko bija radījis. Ar šo veidojumu starpniecību viņš iemiesojās savās Zemes radībās. Un tās…

Zālē gulošās meitenītes zilganajām lūpām pieskārās lietus lāsīte, un tūlīt pat uzpūta silts vējiņš. No koka nokrita ziedputeksnis, un meitenīte to ieelpoja. Pagāja diena, pienāca nakts, bet meitenīte nebija mirusi. Dievišķās mīlestības ieskautas, visas meža radības, visi zvēri atzina šo meitenīti par savu mazuli.

Aizritēja gadi, meitenīte izauga un kļuva par jaunavu. Varu viņu nosaukt par Lilitu.

Kad viņa spēra soli rītausmas apstarotajā zālē, viss priecīgi sauca: «Lilit!» Lilitas smaids apmirdzēja un glāstīja pasauli, ko viņai visapkārt bija radījis Dievs. Visu apkārtējo Lilita uztvēra tā, kā mēs uztveram savu māti un tēvu.

Jau paaugusies, viņa aizvien biežāk tuvojās meža malai. Klusi slēpdamās zālē un krūmos, viņa vēroja, ka cilvēki, kas bija tik līdzīgi viņai, kaut kā dīvaini dzīvoja. Aizvien vairāk nošķīrās no Dieva radībām, cēla mājokļus, visu ap sevi laužot, nez kāpēc ģērbās zvēru ādās. Un sajūsminājās, nogalinot Dieva radības, un slavināja tos, kuriem izdevās nogalināt ātrāk. No nedzīvā kaut ko centās radīt. Toreiz Lilita vēl nezināja, ka, no dzīva radot nedzīvu, cilvēki sevi uzskatīja par ļoti gudriem.

Lilita tiecās pie cilvēkiem, gribēja pastāstīt par to, kas visiem varētu nest prieku. Viņa vēlējās kopīgi radīt un just šīs radīšanas dāvāto prieku. Viņā aizvien vairāk pieauga vēlme radīt dzīvu dievišķu veidojumu.

Savu skatienu viņa aizvien biežāk pievērsa vienam. Citu vidū viņš ne ar ko īpašu neizcēlās. Šķēpu tālu aizmest nevarēja, slepkavošanā tika uzskatīts par nemākuli, bija domīgs un vienatnē bieži vien klusi dziedāja, par kaut ko sapņoja.

Reiz Lilita iznāca pie cilvēkiem. Savākusi dzīvinošās meža veltes un salikusi no kārklu zariem pītā grozā, viņa tās nesa ļaužu pūlim, vīriešiem, kas stāvēja pie nogalināta zilonēna un par kaut ko strīdējās. Arī viņš, Lilitas izredzētais, bija starp vīriem. Viņu ieraudzījuši, visi apklusa. Lilita bija daiļa. Neapsegusi kailo augumu, viņa neapjauta, ka vīriešus uzreiz pārņēma miesiskās kārības. Viņi barā metās pie Lilitas. Nolikusi zemē savas veltes, viņa vēroja, kā skrienošo acīs deg iekāre. Arī viņas izredzētais skrēja kopā ar visiem.

Jau no attāluma Lilita pēkšņi sajuta, kā viņas dvēseles smalkās stīgas skar agresijas vilnis. Atkāpusies soli atpakaļ, viņa pēkšņi pagriezās un metās projām no šiem karotājiem.

Iekārē kvēlodami, vīrieši ilgi viņu vajāja. Lilita skrēja viegli un nenogura, bet sekotāji noplūda sviedriem. Viņiem nebija lemts pieskarties jaunajai sievietei. Tie, kuri alka panākt šo daiļumu, nezināja, ka, lai daiļumu iepazītu, tādiem iekšēji jābūt ari pašiem.

Un vīrieši skrējienā pagura. Pazaudējuši Lilitu no acīm, viņi devās atpakaļ un apmaldījās. Pēc tam beidzot atrada ceļu.

Tikai viens turpināja mežā maldīties. Noguris apsēdās uz kritalas un sāka dziedāt. Lilita, klusi slēpdamās, vēroja un klausījās, kā dziedāja dziesmu tas, pie kura viņa tiecās, un arī tas, kurš kopā ar citiem vīriešiem dzinās viņai pakaļ. Lilita tomēr parādījās viņam no tālienes, lai parādītu ceļu uz apmetni. Viņš gāja, neskrēja viņai pakaļ. Kad viņi bija nonākuši līdz mežmalai un kad jauneklis ieraudzīja ugunskurus un savu apmetni, viņš, visu aizmirsis, metās skriet tās virzienā. Lilita skatījās uz savu izredzēto. Viņas sirds te neparasti iepukstējās, te pamira, kad viņa klusi daudzas reizes atkārtoja: «Esi laimīgs starp citiem, mīļotais, esi laimīgs. Ak, kā es vēlos šeit, savā mežā, dzirdēt nevis tavu skumjo, bet gan laimīgo dziesmu.»

Pēkšņi skrejošais jauneklis apstājās, domīgi pagriezās pret mežu, pēc tam paskatījās uz apmetni un vēlreiz uz mežu. Tad viņš nometa šķēpu un izlēmīgi gāja. Gāja uz turieni, kur paslēpusies stāvēja Lilita. Kad viņš bija pagājis garām viņas slēptuvei, Lilitas ciešais skatiens viņam sekoja.

Varbūt mīlestības pilnais skatiens viņam lika apstāties. Viņš pagriezās un devās pie Lilitas. Nostājās viņai līdzās, meitene nebēga prom. Ielika viņa izstieptajā rokā savu trīcošo plaukstu. Un tad viņi — mans ciltstēvs dzejnieks un mana ciltsmāmiņa —, sadevušies rokās un vēl nepateikuši viens otram ne vārda, gāja. Gāja uz noriņu, kur Lilita bija uzaugusi.

Ritēja gadi, un dzimta turpinājās. Un katrā manu senču paaudzē kādā no viņiem dzima nevaldāma vēlēšanās aiziet turp, kur dzīvoja citi ļaudis, — ārēji tik līdzīgi, bet ar atšķirīgu likteni. Viņi atrada dažādus veidus, kā parādīties. Gan iejuka karavīru pulkā, gan starp priesteriem, gan pieteica sevi kā zinātnieki. Kā dzejnieki, kas izcēlās ar savu dzeju. Viņi mēģināja pastāstīt, ka ir cits ceļš uz cilvēka laimi, ka Tas, kurš visu radījis, atrodas līdzās un ka no viņa nevajag novērsties par labu merkantilai kņadai, ka Viņa vietā nevajag pielūgt citas būtības.

Viņi tiecās pastāstīt un allaž gāja bojā. Taču pat tad, ja palika tikai viena sieviete vai viens vīrietis, viņu mīlestība palīdzēja atrast draugu starp citādi dzīvojošiem, un dzimta turpinājās, nenošķiroties no pirmavotiem nedz ar nodomiem, nedz savu dzīvesveidu.

Lai sajustu visu cilvēku rīcību

—    Pagaidi, Anastasija, — manī kā bulta ietriecās doma. — Tu saki, ka visi gāja bojā. Un tas turpinās jau tūkstošiem gadu. Un visi mēģinājumi ir bijuši neveiksmīgi, ja jau cilvēce turpina iet savu ceļu?

—    Jā, visi manu ciltsmāmiņu un tēvu mēģinājumi ir bijuši neveiksmīgi.

—     Tātad visi gāja bojā?

—     Gāja bojā visi, kuri devās pie cilvēkiem un liecās runāt.

—    Bet tas taču nozīmē, ka ari tu iesi bojā, — tāpat ka viņi. Arī tu esi sākusi runāt. Ir vienkārši muļķīgi uz kaut ko cerēt. Ja jau nevienam nav izdevies mainīt pasauli un sabiedrības dzīvesveidu, kāpēc tad tu…

—    Kāpēc pirms laika runāt par nāvi, Vladimir? Skaties, es taču turpinu dzīvot. Un tu esi līdzās, un mūsu dēls aug.

—     Kas tevī vieš pārliecību? Kas tev liek ticēt, ka tieši tu uzvarēsi — pretēji savu senču neveiksmīgajiem mēģinājumiem? Tu, līdzīgi viņiem, vienīgi runā.

—     Tu uzskati, ka vienīgi runāju? Vladimir, tu kādreiz vērīgāk uztver frāzes. Tās nav domātas prātam. Tajās nav nekādas līdz šim nezināmas informācijas, bet cilvēki tās lasa un daudzos uzbango vētrainas jūtas. Jo šīs frāzes veidotas tā, ka cilvēki daudz ko saskata starp rindām. Viņu dvēseļu poēzija aizpilda līdz galam nepateiktā tukšumu. Un tagad nevis es runāju par Dievišķo patiesību, bet gan viņi paši to atklāj. Viņu kļūst aizvien vairāk, un tagad viņus vairs nevar novirzīt no tā sapņu ceļa, kas piemīt vienīgi Dievam. Mana misija vēl nav pabeigta, bet daudzās dvēselēs jau dzīvo Radītāja gaidītā vēlme. Un tas ir galvenais.

Ja dvēsele par kaut ko sapņo un uz kaut ko tiecas, tad katrā ziņā, tici man, tas arī piepildās dzīvē.

—   Tad pasaki man, kāpēc jau agrāk viss netika paskaidrots ar šādām frāzēm?

—      Nezinu, iespējams, ka Radītājs ir izstarojis kādu jaunu enerģiju! Varbūt tā jaunā, atšķirīgā veidā runā par to, ko ik dienas redzam sev apkārt, redzam, bet nepievēršam tam pienācīgu uzmanību. Un jūtas mani nemaldina.

Es skaidri jūtu, ka Viņš atkal paātrina visas savas enerģijas. Gatavo rītausmu visai Zemei. Viņa Zemes meitas un dēli iepazīs dzīvi tādu, kādu to radīja Dievišķā sapņa enerģija. Gan tu, gan es būsim tajā līdzdalīgi. Bet galvenais! Bet galvenais ir viņi — tie pirmie, kuri prata apjaust starp rindām iemiesotās domas, tās domas, kuras Radītāja enerģijas iedzīvināja cilvēkos kā dvēseles mūziku. Viss izdevās! Viss notika! Cilvēki savās domās jau tiecas veidot jaunu pasauli.

—   Tu kaut kā vispārīgi runā, Anastasija. Pasaki konkrētāk, kas cilvēkiem ir jādara, kā un kāda ir jāveido šī pasaule, kurā visi dzīvos laimīgi?

—    Pašlaik, Vladimir, nevaru konkrētāk. Cilvēces pastāvēšanas laikā uz Zemes bijis ne mazums traktātu. Daudzus no tiem cilvēki ir uzņēmuši ar godbijību. Bet tie visi bija bezjēdzīgi. Nav traktātu spēkos izmainīt pasauli, un to pierāda viens vienīgs punkts.

—     Kāds punkts? Nesaprotu.

—     Tas Visuma punkts, kas noteikts kā visa beigas. Tas punkts, kurā šobrīd atrodas visa cilvēce. Un viss atkarīgs no tā, kurā virzienā tā spers nākamo soli. Tas liecina par to, ka traktātiem nav nekādas jēgas. Cilvēce eksistē vienīgi no jūtu iedvesmotas radīšanas.

—    Pagaidi, pagaidi. Vai tad es?… Vai tad es savā dzīvē neesmu visu darījis ar prātu?

—     Vladimir, tu, tāpat kā pārējie cilvēki, ar prātu esi mainījis apkārtējās matērijas atbilstību, tiecoties ar materiālu sajūtu starpniecību izbaudīt to, ko intuitīvi pazīst ikviens cilvēks. Ko ikviens meklē un nevar atrast.

—     Kādas sajūtas? Ko ikviens meklē? Par ko tu runā?

—     Par to, ko cilvēki sajuta tad, pirmsākumos, kad vēl dzīvoja paradīzē.

—        Vai tas nozīmē, ka tu gribi sacīt: es ar savu prātu esmu tik dziļi racies tikai tādēļ, lai iepazītu šis dievišķas sajūtas?

—      Bet tu, Vladimir, padomā pats, kā vārdā tu visu darīji?

—     Kā tas ir — kā vārdā? Kā jau visi, es labiekārtoju savas ģimenes dzīvi. Lai justos ne sliktāk par citiem.

—     Tu teici: «Lai justos.»

—     Jā, teicu.

—    Tagad mēģini saprast. «Lai justos»… tas ir visu cilvēku rīcības pamatā.

—     Kā tad — visu! Vai arī narkomānu rīcība ir saistīta ar šo sajūtu meklējumiem?

—    Protams. Viņi, līdzīgi pārējiem, tiecas atrast šīs sajūtas, ejot pa savu ceļu. Pakļaujot savu fizisko ķermeni mokām, viņi lieto indi, lai kaut uz mirkli, kaut aptuveni varētu iepazīt šo vareno sajūtu.

Arī alkoholiķis, visu aizmirsis, viebdamies dzer rūgto indi vienīgi tādēļ, ka arī viņā nav zudusi vēlme atrast brīnišķīgās izjūtas.

Arī zinātnieks, sasprindzinājis prātu, izgudro jaunu mehānismu un uzskata, ka šis mehānisms gan viņam, gan visiem citiem palīdzēs iepazīt apmierinājuma sajūtu. Bet veltīgi.

Savā pastāvēšanas laikā cilvēces doma ir izgudrojusi daudz bezjēdzīga. Vladimir, atceries, arī tev savā dzīvesvietā ir daudz dažādu priekšmetu. Katrs no šiem priekšmetiem tiek uzskatīts par zinātniskās domas sasniegumu. Daudzi cilvēki ir strādājuši, lai tie rastos. Tikai, lūdzu, pasaki man, Vladimir, kurš no tiem darījis tevi laimīgu un ar dzīvi apmierinātu?

—    Kurš?… Kurš?… Nu, varbūt, atsevišķi nemt, neviens.

Bet visu šo priekšmetu kopums visai ievērojami atvieglo dzīvi. Piemēram, vieglais automobilis. Apsēdies pie stūres un brauc, kurp vēlies. Uz ielas līst un ir auksts, bet mašīnu var apsildīt. Uz ielas drausmīgs karstums, visiem līst sviedri, bet tu ieslēdz kondicionieri — un tev apkārt ir vēsums. Bet mājās, teiksim, virtuvē sieviešu ērtībai radīts daudz palīgierīču. Ir pat trauku mazgājamās mašīnas, lai atbrīvotu sievietes no šā darba. Ir ari putekļu sūcēji, lai atvieglotu telpu uzkopšanu un ietaupītu laiku. Visiem ir skaidrs, ka daudzi priekšmeti spēj mums atvieglot dzīvi.

—     Diemžēl, Vladimir, šie atvieglojumi ir mānīgi. Visai cilvēcei katru dienu par tiem ir jāmaksā ar ciešanām un saīsinātu dzīvi. lai iegūtu šos bezdvēseliskos priekšmetus, cilvēkiem visu mūžu kā vergiem jādara nemīlams darbs. Visapkārt uzrodas bezdvēseliskas lietas, kas norāda uz to pakāpi, kādu cilvēks sasniedzis Izplatījuma esības būtības neizpratnē.

Tu esi cilvēks! Vērīgāk palūkojies sev apkārt. lai iegūtu savu kārtējo mehānisko lietu, tiek celtas rūpnīcas, kas izplata nāvējošu smārdu, padara ūdeni nedzīvu un tev… Un tev, cilvēk, tajās, neizjūtot nekādu prieku, jāaizvada visa dzīve. Nevis lietas tev, bet tu tām kalpo: izgudrojot, remontējot, pielūdzot. Turklāt pasaki, Vladimir, kurš no slavenajiem gudrajiem zinātniekiem ir izgudrojis un kurā rūpnīcā izgatavojis šo mehānismu, lai pakalpotu cilvēkam?

—     Kādu?

—     Vāverīti ar riekstiņu, kas atrodas tur, zem manas rokas.

Es paskatījos uz Anastasijas roku. Viņa turēja to izstieptu, ar delnu uz leju, aptuveni pusmetru virs zāles. Bet zālē tieši zem viņas rokas uz pakaļķepiņām sēdēja ruda vāverīte. Priekšķepiņās vāverīte turēja ciedra čiekuru. Rudais purniņš te nolaidās pie čiekura, te pavērsās augšup, un vāverītes apaļās, spožās actiņas raudzījās uz Anastasijas seju. Anastasija smaidīja, skatīdamās uz dzīvnieciņu, un nekustīgi turēja izstiepto roku. Vāverīte pēkšņi nolika čiekuru zālē, sāka ap to darboties un ar priekšķepu nadziņiem čiekuru lobīja, līdz izvilka no tā mazu riekstiņu. Atkal pacēlusies uz pakaļķepiņām un pacēlusi uz augšu purniņu, viņa it kā sniedza šo riekstiņu Anastasijai, kā lūgdama to paņemt no viņas. Bet Anastasija nekustēdamās sēdēja zālē. Un vāverīte, nolaidusi galviņu, ātri parkoda čaumalu, ar nadziņiem attīrīja no tās kodoliņu un nolika uz zāles lapiņas. Pēc tam dzīvnieciņš izlobīja no ciedru čiekura aizvien jaunus riekstus, pārkoda čaumalu un notīrītos kodolus lika uz lapas. Anastasija nolaida roku un nolika to zālē ar delnu uz augšu. Un vāverīte visus tīros kodolus steidzīgi pārvietoja no lapas uz plaukstu. Ar otru roku Anastasija maigi noglāstīja pūkaino zvēriņu, un vāverīte pēkšņi sastinga. Pēc tam pieskrēja tuvāk Anastasijai un piecēlās, priecīgi trīcot un lūkojoties viņai sejā.

—    Paldies! — teica Anastasija vāverītei, — tu, skaistulīt, šodien esi īpaši jauka. Ej, ej, čaklulīte. Atrodi, skaistulīt, sevis cienīgu izredzēto, — un pastiepa roku varena ciedra virzienā. Vāverīte divas reizes lēkādama apmeta loku ap Anastasiju un tad metās cilvēka rokas norādītajā virzienā, uzlēca kokā un pazuda ciedra lapotnē. Bet man pretī pastieptajā plaukstā gulēja ciedru riekstu tīrie kodoli. «Patiešām! Tas tik ir mehānisms,» es nodomāju. «Pati norauj produktu, pati to atnes un vēl izloba, tāds zvēriņš neprasa ne kopšanu, ne remontu, ne elektroenerģiju.»

Nogaršojis riekstiņus, es vaicāju:

—     Bet karavadoņi — Maķedonijas Aleksandrs, Cēzars un valdnieki, kuri aizsāka karus, ari Hitlers — vai tad ari viņi meklēja jūtu pirmavotus?

—     Protams. Viņi gribēja justies kā visas Zemes' pavēlnieki. Zemapziņā uzskatīja, ka šīs izjūtas līdzinās tām, ko visi intuitīvi meklē. Bet viņi kļūdījās.

—    Uzskati, ka kļūdījās. Kāpēc tu tā uzskati? Vēl neviens taču nav spējis iekarot visu pasauli.

—     Bet iekaroja pilsētas un valstis. Par pilsētu risinājās cīņas, tika gūtas uzvaras, taču uzvarētāji no šis uzvaras iemantoja tikai īslaicīgu gandarījumu. Viņi tiecās pēc aizvien lielākiem iekarojumiem, un kari turpinājās. Iekarojuši valsti — un ne vienu vien, viņi iemantoja nevis prieku, bet rūpes. Mocīja bailes visu zaudēt, un viņi atkal meklēja gandarījumu karojot. Viņu ikdienas rūpestos iestigušais prāts vairs nespēja aizvest līdz cildeno Dievišķo izjūtu sapnim. Visu šādu iekarotāju dzīves noslēgums bija bēdīgs. Par to vēsta šodien visiem pieejamā un zināmā vēsture. Diemžēl steiga, svaidīšanās un virkne merkantilu dogmatu neļauj tiem, kas tagad dzīvo, noteikt, kur viņus gaida un kā izpaudīsies Dievišķā sajūta.

Taigas pusdienas

Ikreiz, kad biju taigā, pie Anastasijas viņas noriņā, vienmēr ņēmu līdzi ko ēdamu. Ņēmu līdzi konservus, hermētiski celofānā iepakotus cepumus, gabaliņos sagrieztu zivi vakuuma iepakojumā. Un ikreiz, aizbraukdams no Anastasijas, es redzēju, ka mani krājumi palikuši neskarti. Un ikreiz viņa tiem pievienoja savu ciemakukuli. Tie lielākoties bija riekstiņi, svaigas ogas, kas bija ietītas lapās, un kaltētas sēnes.

Mēs esam pieraduši ēst kārtīgi novārītas, izceptas, marinētas vai sālītas sēnes. Anastasija tās ēd kaltētas, bez jelkā- das apstrādes. Sākumā es baidījos tās pat pagaršot, tad pamēģināju — tā nekas. Mutē sēnes gabaliņš siekalās at- miekšķējas, to var sūkāt kā konfekti, var norit. Vēlāk es pie tām pat pieradu. Reiz braucu no Maskavas uz lasītāju konferenci Gelendžikā un visu dienu pārtiku no sēnēm, ko bija iedevusi Anastasija. Maskavas centra direktors S0I11- cevs, kas vadīja mašīnu, arī ēda šīs sēnes. Kad uzstājos konferencē, piedāvāju tās nogaršot zālē sēdošajiem, un cilvēki nenobijas. Kam iznāca, paņēma pa sēnītei un tūlīt pat apēda, un nevienam nekas ļauns nenotika.

Vispār neatceros tādu gadījumu, kad, ciemodamies pie Anastasijas, mēs būtu speciāli apsēdušies, lai paēstu. Pa ceļam nobaudīju to, ko Anastasija piedāvāja, un ne reizi nejutu izsalkumu, taču tajā reizē…

laikam es ilgi prātoju par Anastasijas lūgšanas jēgu, tāpēc nepamanīju, kā viņa uzklāja, ja var tā teikt, bagātīgu galdu. Zālē uz lielām un mazām lapiņām bija salikts ēdiens. Tas aizņēma vairāk nekā kvadrātmetru lielu platību. Un viss bija ļoti skaisti izvietots un izrotāts. Dzērvenes, brūklenes, lācenes, avenes, upenes, jāņogas, kaltētas meža zemenes, kaltētas sēnes, kaut kāda dzeltenīga putriņa, trīs mazi gurķīši un divi nelieli sarkani tomāti. Un daudz dažādu zāļu pušķīšu, kas bija izrotāti ar ziedlapiņām. Mazā koka silītē bija kaut kāds balts, pienam līdzīgs šķidrums. Plāceņi, nez no kā pagatavoti. Sūnu medus, pārkaisīts ar daudzkrāsainiem ziedputekšņu graudiņiem.

—    Apsēdies, Vladimir, un nobaudi dienišķo maizīti, ko Dievs sūtījis, — piedāvāja Anastasija, viltīgi smaidīdama.

—    Vienreizēji! — es nevarēju novaldīt sajūsmu. — Cik tu skaisti visu esi izkārtojusi! Gluži kā laba saimniece svētkos.

Par uzslavu Anastasija priecājās kā bērns un iesmējās, vērodama savu servējumu. Pēkšņi viņa sasita rokas un iesaucās:

—     Ai, ai, esmu gan laba saimniece — aizmirsu garšvielas. Tev taču patīk dažādas asas garšvielas. Patīk, vai ne?

—     Patīk.

—     Bet labā saimniece par tām aizmirsa. Es tūlīt. Es labošos.

Viņa paskatījās visapkārt, mazliet paskrēja sānis un zālē kaut ko noplūca. Pēc tam citā vietā, tad starp krūmiem noplūca un drīz vien starp gurķiem un tomātiem novietoja nelielu pušķīti, kas gluži kā buķete bija veidots no dažādām zālītēm. Tad sacīja:

—   Tās ir garšvielas, asas. Ja vēlies, pamēģini. Tagad ir viss. Vladimir, tu nobaudi no visa pa drusciņai.

Es paņēmu gurķi, aplūkoju taigas ēdienu daudzveidību un teicu:

—     Žēl, ka nav maizes.

—     Ir maize, — atbildēja Anastasija, — skaties! — Un pasniedza man kaut kādu bumbuli. — Tā ir dadža sakne, es to tā pagatavoju, lai šis ēdiens tev aizstātu gan garšīgu maizi, gan kartupeļus, gan burkānus.

—     Neesmu dzirdējis, ka dadžus izmantotu uzturā.

—    Tu pamēģini. Nebaidies, agrāk no tā gatavoja daudz garšīgu un vērtīgu ēdienu. Tu vispirms pamēģini, es to izmērcēju pienā.

Gribēju jautāt, kur viņa ņēmusi pienu, bet, nokodis gabaliņu gurķa… Es neko neteicu, pirms nebiju šo gurķi apēdis arī bez maizes. Maizi aizvietojošo bumbuli es no Anastasijas paņēmu, bet tā arī nenogaršoju un turēju rokās, kamēr nebiju apēdis šo gurķi.

Saprotiet, šis pēc izskata parastais gurķis garšas ziņā stipri atšķīrās no tiem, ko biju agrāk ēdis. Taigas gurķim bija patīkams aromāts, kas nelīdzinājās nekam citam. Jūs droši vien zināt, kā pēc garšas un aromāta atšķiras siltumnīcā un klajā laukā audzētie gurķi. Klajā laukā augušie ir daudz labāki. Anastasijas gurķis tāpat, bet, iespējams, pat vēl vairāk atšķīrās no tiem, ko biju ēdis, tikko novāktus no dobes. Es ātri paņēmu tomātu, pamēģināju un tūlīt pat visu apēdu. Arī tā garša bija neparasti patīkama. Arī tas garšas ziņā pārspēja visus līdz tam ēstos tomātus. Ne gurķim, ne tomātam klāt neprasījās nedz sāls, nedz krējums vai eļļa. Tie bija garšīgi paši par sevi. Kā avene, ābols vai apelsīns. Neviens taču nesaldinās vai nesālīs ābolu vai bumbieri.

—    Kur tu ņēmi šos dārzeņus, Anastasija? Vai skrēji uz sādžu? Kas tā par šķirni?

—     Es tos pati izaudzēju. Tev garšoja, vai ne? — viņa jautāja.

—    Garšoja! Es tādus ēdu pirmo reizi. Tātad tev ir savs sakņu dārzs un siltumnīca? Ar ko tu uzroc zemi, kur dabū minerālmēslus — vai sādžā?

—      Sādžā es no pazīstamas sievietes paņēmu sēklas. Izvēlējos vietu zālē, un tie izauga. Tomātus iestādīju rudenī, ziemā paslēpu zem sniega, un pavasarī tie sāka augt. Gurķīšus iestādīju pavasarī, un tie, mazulīši, paspēja nobriest.

—      Bet kāpēc tie ir tik garšīgi? Vai tā ir kāda jauna šķirne?

—    Parasta šķirne. No sakņu dārzu gurķiem tie atšķiras tādēļ, ka augot saņēma visu nepieciešamo. Dārza apstākļos, kad augus cenšas norobežot no saskares ar citām sugām, kad to augšanu paātrina ar mēslojumu, tie nespēj uzņemt sevī visu nepieciešamo, lai garšotu cilvēkam.

—    Bet kur tu ņēmi pienu un no kā pagatavoji plāceņus? Es domāju, ka dzīvnieku barību tu vispār nelieto, bet te — piens…

—    Šis piens nav no dzīvniekiem, Vladimir. Tavā priekšā esošo pienu deva ciedrs.

—     Kā — ciedrs? Vai tad koks spēj dot pienu?

—   Spēj. Tikai ne katrs. Piemēram, ciedrs spēj. Nogaršo, šis dzēriens daudz ko satur. Tev priekšā esošais ciedra piens var barot ne tikai miesu. Neizdzer uzreiz visu, pagaršo divus vai trīs malkus, citādi vairs nebūs apetītes, jo būsi paēdis no piena vien.

Es iedzēru trīs malkus. Piens bija biezs, ar patīkamu, nedaudz saldenu garšu. Vēl no tā plūda siltums, bet ne tāds, kāds no sasildīta govs piena. Nesaprotams, maigs siltums iekšā visu sildīja un, šķiet, mainīja noskaņojumu.

—   Tas ciedru piens ir garšīgs, Anastasija. Ļoti garšīgs! Bet kā ciedrs ir «jāslauc», lai tādu iegūtu?

—      Nevajag slaukt. Piena kodoliņi ar speciālu kociņu mierīgi, prātīgi un labā noskaņojumā jāsaberž koka piestā. Jāpievieno nedaudz no avota ņemta dzīva ūdens — tā ari veidojas piens.

—    Vai tad neviens cilvēks par to nekad nezināja?

—     Agrāk daudzi zināja, un arī tagad taigas sādžās dažkārt dzer ciedru pienu. Pilsētās dod priekšroku citādai barībai — ne tik daudz veselīgai, cik ērtai, lai glabātu, transportētu un sagatavotu.

—     Tu pareizi runā, pilsētā viss jādara ātri. Bet šis piens… Kas par koku ir šis ciedrs! Viens ciedrs var dot gan riekstus, gan eļļu, gan miltus plāceņiem, gan pienu.

—     Ciedrs var dot arī vēl daudz ko citu neparastu.

—     Ko, piemēram, neparastu?

—      No tā ēteriskajām eļļām var izgatavot brīnišķīgas smaržas. Pašpietiekamas un ārstnieciskas smaržas. To aromātu nepārspēs nekādas mākslīgās. Ciedra ēteri pārstāv Visuma garu, ir spējīgi dziedināt miesu un kalpot cilvēkam, aizšķērsojot ceļu visam sliktajam.

—    Vai tu vari pastāstīt, kā iegūt no ciedra tādas smaržas?

—     Protams, varu, tikai tu, Vladimir, vēl mazliet ieēd.

Es pasniedzos, lai paņemtu tomātu, bet Anastasija mani apturēja:

—     Pagaidi, Vladimir, ta need.

—     Kā?

—      Es pagatavoju tev daudz visa kā, lai tu vispirms pagaršotu un lai tas tevi paārstētu.

—     Kas «tas»?

—     Tavs organisms. Kad tu būsi visu nobaudījis, tas pats atlasīs sev nepieciešamo. Un to tev gribēsies ēst vairāk. Tavs organisms pats noteiks, kā tam trūkst.

«Paskat tik,» es nodomāju, «pirmo reizi viņa neturas pie saviem principiem.»

Lieta tā, ka Anastasija jau divas reizes mani ārstēja — kaut kādas iekšķīgas kaites. Precīzi nezinu, kādas, taču es jutu stipras sāpes kuņģī, aknās vai nierēs. Un pretsāpju tabletes ne vienmēr palīdzēja. Bet es zināju: atbraukšu pie Anastasijas — un viņa izārstēs, viņai tas izdodas ātri. Taču trešajā reizē viņa atteicās mani ārstēt. Pat sāpes ar savu skatienu pilnībā nenoņēma. Paziņoja: ja reiz es nemainu dzīvesveidu un neatbrīvojos no tā, kas veicina saslimšanu, tad mani nedrīkst ārstēt, jo tādā gadījumā ārstēšana vienīgi kaitē. Es toreiz ļoti apvainojos un vairs neatkārtoju savu lūgumu.

Atgriezies es tomēr sāku mazāk smēķēt un ari alkohola lietošanu ierobežoju. Pat pabadojos dažas dienas. Kļuva labāk. Toreiz nodomāju, ka ne jau katru reizi vajag iet pie ārsta vai dziednieka. Kad sāpes piespiež, tad arī pats sevi vari saņemt rokās. Līdz galam pats izārstēties nevarēju, tomēr Anastasijai palīdzību nelūdzu. Tātad pati nolēmusi.

—   Tu taču teici, ka vairs neārstēsi un sāpes neremdēsi.

—   Tavas sāpes vairs neremdēšu. Sāpes — tā ir cilvēka saruna ar Dievu. Bet tā, kā daru tagad, tā drīkst, jo es taču piedāvāju tev barību, un tas nav pretrunā ar dabisko, bet ir pretrunā ar viņiem.

—     Kādiem viņiem?

—     Tiem, kuri rada cilvēkam kaitīgu programmu.

—     Kādu kaitīgu programmu? Par ko tu runā?

—    Par to, ka tu, Vladimir, tāpat kā lielākā daļa cilvēku, ēd pēc noteiktas programmas. Pēc ļoti kaitīgas programmas.

—    Varbūt kāds arī ēd pēc programmas. To ir daudz — novājēšanai, svara palielināšanai. Bet es ēdu to, ko pats gribu. Es pat neesmu nevienu programmu lasījis. Ieeju veikalā un izvēlos to, kas patīk.

—    Tā ir, atnākot uz veikalu, tu izvēlies, bet izvēlies no tā, ko veikals piedāvā.

—     Nūja… Veikalā viss ir sasvērts, ērti iepakots. Tas tāpēc, ka ir pieaugusi konkurence un visi cenšas iztapt pircējam, visu dara pircēju ērtības labad.

—    Tu uzskati, ka viss tiek darīts pircēja ērtības labad?

—    Jā, kālab tad?

—   Vladimir, visas tehnokrātiskās sistēmas darbojas tikai savā labā. Vai tad tev ir izdevīgi saņemt pārsaldētus, iekonservētus produktus un pusdzīvu ūdeni? Vai tavs organisms ir noteicis veikalā esošo produktu sortimentu?

Tehnokrātiskās pasaules sistēma ir uzņēmusies funkciju nodrošināt tevi ar dzīvei nepieciešamo. Tu esi tam piekritis, pilnībā tai uzticējies un pat esi pārstājis domāt par to, vai tik tiešām tev piedāvā visu nepieciešamo.

—      Bet mēs taču dzīvojam un nemirstam šo veikalu vainas dēļ.

—     Protams, tu vēl dzīvo. Bet sāpes! No kurienes tavas sāpes? Padomā, no kurienes rodas sāpes daudziem cilvēkiem? Slimības un sāpes ir cilvēkam pretdabiskas, tās ir aplama ceļa sekas. Tagad tu pats par to pārliecināsies. Tavā priekšā atrodas tikai neliela daļa no tā, ko Dievišķā daba radījusi cilvēkam. Visu nobaudi pa kripatiņai, bet to, kas iegaršosies, paņemsi sev līdzi. Ar trim dienām pietiks lai uzveiktu tavas kaites ar mazajām zālītēm, kuras tu pats izvēlēsies.

Kamēr Anastasija runāja, es no visa mazliet pagaršoju. Daži zāļu kušķīši likās bezgaršīgi, citus gribējās nobaudīt vēlreiz. Vēlāk, pirms manas aiziešanas, Anastasija tādus ielika manā somā. Ēdu to visu trīs dienas, un sāpes pilnībā pārgāja.

Viņi spēj mainīt pasauli?

—      Anastasija, kāpēc iznāk tā, ka, runājot par saviem senčiem, tu vairāk stāsti par mātēm, par sievietēm? Un gandrīz neko par vīriešiem, saviem tēviem? It kā tavā dzimtā vīriešiem nav bijis nekādas nozīmes. Bet varbūt tavs ģenētiskais kods vai stars neļauj tev ieraudzīt un sajust savus ciltsvecākus pa tēva līniju? Man tas liekas aizvainojoši.

—    Ja vien vēlos, varu sajust un ieraudzīt ne vien pagātnē dzīvojušo māmiņu, bet arī tēvu veikumu. Taču ne visus tēvu darbus es spēju izprast un novērtēt to nozīmi mūsdienās, to, kāds labums no viņu paveikta ir visiem cilvēkiem un man.

—     Pastāsti kaut vai par vienu no saviem tēviem, kura rīcību tu līdz galam neizproti. Tu esi sieviete, tev ir grūtāk saprast vīriešus. Man būs vieglāk, jo esmu vīrietis. Ja sapratīšu, arī tev saprast palīdzēšu.

—    Jā, jā, protams, es pastāstīšu par to tēvu, kurš spēja izzināt un radīt dzīvas substances, kas bija spēcīgākas par visiem šodienas un nākamības ieročiem. Nekāds roku darinājums nespēj stāties tām pretī, jo tās var mainīt Zemes pasauli, iznīcināt galaktikas vai radīt jaunas pasaules.

—    Tas ir ko vērts! Kur tagad ir tā lieta?

—    Jebkurš Zemes cilvēks, ja vien sapratis un izjutis, ir spējīgs lādu radīt… Daļu noslēpuma tēvs uzticēja ēģiptiešu priesteriem. Arī tagad valstu pārvaldītāji rīkojas pēc šis shēmas, pēc toreizējo priesteru mehānisma. Un aizvien mazāk izprot pārvaldes jēgu un mehānismu. Gadsimtu gaitā to nevis pilnveidoja, bet degradēja.

—    Pagaidi, pagaidi, tātad, tavuprāt, mūsdienu prezidenti pārvalda valstis pēc seno Ēģiptes priesteru shēmas vai norādījumiem?

—      Kopš tiem laikiem pārvaldes shēmā neviens neko jaunu nav ieviesis. Mūsdienu valstīs nav apzināta, pārdomātā cilvēku sabiedrības pārvaldīšanas mehānisma.

—     Par to ir grūti pārliecināties, tu labāk mēģini visu secīgi pastāstīt.

—    Mēģināšu visu secīgi pastāstīt, bet tu mēģini saprast.

* * *

Pirms desmitiem tūkstošu gadu, kad pasaule vēl neko nezināja par Ēģiptes varenību, jo šāda valsts vēl neeksistēja, cilvēku sabiedrība bija sadalīta daudzās ciltīs. Mana ģimene — mans ciltstēvs un ciltsmāmiņa — dzīvoja pēc saviem likumiem, nošķirti no cilvēku sabiedrības. Viņu noriņā viss bija kā pirmsākumos, kā paradīzē. Manai cilts- māmiņai — skaistulei bija divas saules. Viena bija tā, kas spīdēja, ar rītausmas staru modinot dzīvei, otra bija viņas izredzētais.

Viņa vienmēr cēlās pirmā, nopeldējās upē, sasildījās austošajā gaismā, pati visam dāvāja prieka gaismu un gaidīja. Gaidīja, kad pamodīsies viņas mīļotais. Kad viņš modās, viņa uztvēra mīļotā pirmo skatienu. Kad abu skatieni sastapās, visa apkārtne sastinga un uzņēma sevī mīlestību un maigās trīsas, tvīksmi un sajūsmu.

Priekpilnās rūpēs pagāja diena. Tēvs vienmēr domīgi vēroja, kā noriet saule, pēc tam dziedāja.

Viņa ar aizturētu sajūsmu klausījās. Toreiz mana cilts- māmiņa vēl nesaprata, kā dziesmā ievītie vārdi veido jaunu, neparastu tēlu. Viņai gribējās par to dzirdēt aizvien biežāk un, gluži kā sajuzdams ciltsmāmiņas vēlmi, tēvs dziedāja, aizvien skaidrāk iezīmēdams neparasto veidolu. Un neredzamais tēls sāka dzīvot viņiem līdzās.

Reiz, no rīta pamodies, mans ciltstēvs nesastapa, kā ierasts, mīlošo skatienu, taču nebrīnījās. Mierīgi piecēlās un devās mežā. Nomaļā vietā viņš ieraudzīja manu pieklusušo ciltsmāminu.

Viņa stāvēja, atspiedusies pret ciedru. Tēvs satvēra viņu aiz pleciem. Viņa nepacēla uz augšu miklo skatienu. Viņš ar pirkstiem viegli pieskārās asariņai, kas ritēja pa ciltsmāmiņas vaigu, un maigi sacīja:

—     Es zinu. Tu domā par viņu, mana mīļotā. Tu domā par viņu, un tā nav tava vaina. Manis radītais tēls nav acīm skatāms. Tas nav redzams, tomēr tu viņu mīli vairāk nekā mani. Tā nav tava vaina, mana mīļotā. Es aizeju. Es tagad aizeju pie cilvēkiem. Esmu apjautis, kā tiek radīti brīnišķīgi tēli. Es par to pastāstīšu cilvēkiem. Ko zinu es, to varēs saprast arī citi. Un brīnišķīgie tēli aizvedīs cilvēkus uz pirmatnējo dārzu. Izplatījumā nav nekā stiprāka par dzīvu tēlu substancēm. Manis radītais tēls spēja uzveikt pat tavu mīlestību uz mani. Tagad es spēšu radīt diženus tēlus. Un tēli kalpos cilvēkiem.

Manas ciltsmāmiņas pleci drebēja, un trīcošā balss čukstēja:

—    Kāpēc? Kāpēc tu, mīļotais, esi radījis man mīļu tēlu? Tas ir neredzams. Bet tu, redzamais, no manis aizej. Mūsu bērns jau kustas manī. Ko es viņam teikšu par tēvu?

—        Brīnišķie tēli veidos brīnišķīgu pasauli. Mūsu dēls augot iztēlosies savu tēvu. Ja es spēšu kļūt dēla radītā tēla cienīgs, tad viņš mani pazīs. Ja nebūšu viņa priekšstatu cienīgs, tad palikšu malā, lai netraucētu viņam tiekties pretī skaistumam, pretī sapnim.

Ciltsmāmiņas nesaprasts, viņš aizgāja, mans ciltstēvs. Gāja pie cilvēkiem. Gāja ar diženu atklājumu. Gāja ar vēlmi radīt brīnišķīgu pasauli visiem nākamajiem dēliem un meitām.

Neparastais spēks

Tajos laikos uz Zemes dzīvojošo cilvēku ciltis naidojās savā starpā. Un katra cilts centās izaudzināt pēc iespējas vairāk karavīru. Starp karavīriem nepievilcīgi šķita tie, kuri tiecās pēc zemkopja darba, pēc poēzijas. Katra ciltī bija priesteri. Viņi centās cilvēkus iebaidīt. Bet viņiem nebija noteikta mērķa, citu bailes bija viņu mierinājums. Un katrs apmierināja savu patmīlību ar apziņu, ka ir ieguvis no Dieva kaut ko vairāk nekā citi.

Mans ciltstēvs sapulcināja kopā vairāku cilšu dzejniekus un priesterus. Pavisam bija deviņpadsmit cilvēku: vienpadsmit dziesminieki, septiņi priesteri un mans ciltstēvs. Viņi visi sapulcējās nomaļā vietā, kur neviena cita nebija.

Dziesminieku grupa sēdēja vienkārši, bet priesteri — uzpūtīgi un pārspīlēti svinīgi. Mans ciltstēvs viņiem teica:

—     Cilšu naidu un karus ir iespējams izbeigt. Tautas tad dzīvos vienotā valstī. Tajā būs taisnīgs vadonis, un ģimenes atbrīvosies no kara nedienām. Cilvēki sāks palīdzēts cits citam. Cilvēku sabiedrība atradīs savu ceļu uz pirmatnējo dārzu.

Sākumā priesteri smējās par tēvu, teikdami viņam:

—     Kurš gan piekritīs citam labprātīgi atdot savu varu?

lai visas ciltis apvienotu, kādam ir jākļūst stiprākam un pārējās jāuzvar, bet tu taču gribi, lai kara nebūtu. Tava runa ir naiva. Kāpēc mūs uzaicināji, neprātīgais ceļotāj? — Un priesteri gatavojās aiziet. Tēvs viņus apturēja ar šādiem vārdiem:

—     Jūs esat gudrie, un jūsu gudrība ir vajadzīga, lai radītu likumus cilvēku sabiedrībai. Es katram no jums varu dot tādu spēku, ka neviens cilvēku roku darināts ierocis tam nevarēs pretoties. Ja izmantosit to labiem mērķiem, tas palīdzēs visiem nokļūt līdz patiesībai, līdz laimīgai rītausmai. Ja šā spēka īpašnieks to izmantos sliktiem nodomiem, lai cīnītos ar cilvēkiem, tad viņš pats ies bojā.

Ziņa par neparasto spēku priesteriem lika apstāties. Vecākais no viņiem tēvam piedāvāja:

—   Ja reiz zini lādu neparastu spēku, tad pastāsti mums par to. Ja tas būs iedarbīgs un spējīgs izveidot valstis, tad varēsi palikt kopā ar mums un dzīvot šajā valstī. Tad kopīgi radīsim cilvēku sabiedrības likumus.

—     Tāpēc jau esmu pie jums nācis, lai pastāstītu par neparasto spēku, — tēvs visiem atbildēja, — bet pirms tam lūdzu nosaukt kādu no jums zināmajiem valdniekiem. Valdnieku, kas ir labestīgs un nav alkatīgs, kas mīl savu ģimeni un nedomā sākt karu.

Vecais priesteris atbildēja tēvam, ka esot viens valdnieks, kas izvairās no cīnām. Taču vina cilts ir neliela, tajā necenšas slavināt karavīrus, tāpēc tikai nedaudzi tiecas par tādiem kļūt. Bet, lai varētu izvairīties no cīniņiem, ciltij bieži nākas mainīt apmetnes vietu un klejot, atstājot citiem dzīvei piemērotākās vietas un apmetoties nepiemērotajās. Šo vadoni saucot par Ēģipu.

—    Tad valsti sauks par Ēģipti, — sacīja tēvs. •— Es nodziedāšu jums trīs dziesmas. Dziesminieki dzejnieki, dziediet šīs dziesmas dažādu cilšu cilvēkiem. Bet jūs, priesteri, apmetieties uz dzīvi starp Ēģiptes ļaudīm. No visas apkaimes pie jums nāks ģimenes, tās sagaidiet ar saviem labajiem likumiem.

Tēvs nodziedāja klātesošajiem trīs dziesmas. Vienā viņš radīja taisnīga valdnieka tēlu, nosaukdams viņu par Ēģiptu. Otrajā viņš uzbūra laimīgas kopā dzīvojošu cilvēku savienības tēlu, bet trešajā — mīlošas ģimenes tēvu, laimīgus neparastajā valstī dzīvojošus bērnus, tēvus un mātes.

Šajās trīs dziesmās bija parasti, agrāk zināmi vārdi, bet no tiem veidojās tādas frāzes, ka klausītāji tās uztvēra ar aizturētu elpu. Vēl skanēja tēva balss radītā melodija. Tā aicināja, vilināja, aizrāva un uzbūra dzīvus tēlus.

Ēģiptes valsts vēl neeksistēja, vēl netika celti tās tempļi, bet tēvs zināja, ka viss radīsies kā rezultāts tam vienojošajam aicinājumam, ko, saplūstot vienā veselumā, veidos cilvēka doma un sapnis. Un tēvs dziedāja ar iedvesmu, jo bija iepazinis to neparasto spēku, ko ikvienam ir dāvājis mūsu diženais Radītājs. Un tēvs dziedāja, apjauzdams sevi to spēku, kas cilvēku atšķir no visa pārējā, kas dod viņam varu pār visu, kas ļauj cilvēkam saukties par Dieva dēlu un radītāju.

Dziesminieki dzejnieki, iedvesmā kvēlodami, dziedāja trīs dziesmas dažādās ciltīs. Cilvēkus aizrāva brīnišķīgie tēli, un viņi no dažādām malām devās pie Ēģipta cilts.

Jau pēc pieciem gadiem no nelielās cilts bija izveidojusies Ēģiptes valsts. Visas pārējās ciltis, kuras savulaik tika uzskatītas par visnozīmīgākajām, gluži vienkārši iznīka. Un kareivīgie vadoņi tur neko nevarēja līdzēt. Viņu vara kļuva aizvien vājāka, līdz tās vairs nebija; nebija kara, taču kaut kas viņus uzvarēja. Pieraduši cīnīties ar redzamu pretinieku, viņi nesaprata, kā tēli var būt tik spēcīgi, tie tēli, kas ir tuvi cilvēku dvēselei un aizrauj cilvēku sirdis.

Pat viena, taču patiesa tēla priekšā, kuru nav saduļķojis merkantils postulāts, bezspēcīgi ir visi karapulki, kas bruņoti ar šķēpiem vai jebkuriem citiem nāvi nesošiem ieročiem.

Ēģiptes valsts nostiprinājās un paplašinājās. Tās valdnieku priesteri nosauca par faraonu. Priesteri, tempļos nošķīrušies no cilvēku burzmas, radīja likumus, un valdniekam faraonam tie bija jāizpilda. Un ikviens iedzīvotājs tos labprāt izpildīja. Un ikviens savu dzīvi centās veidot atbilstoši tēlam.

Mans tēvs dzīvoja galvenajā templī starp augstākajiem priesteriem. Deviņpadsmit gadus priesteri viņu uzklausīja, tiecās apgūt augstāko no visām zinībām — kā radīt diženos tēlus. Tēvs, cildenu nodomu iekvēlināts, centās visu jo patiesi pastāstīt. Nav skaidrs, vai priesteri apguva visu zinātni vai tikai tās daļu, bet tam tagad nav nekādas nozīmes.

Reiz, pēc deviņpadsmit gadiem, augstākais priesteris sapulcināja tuvākos priesterus. Viņi cienīgi iegāja galvenajā templī, kurā pat faraons nedrīkstēja ienākt.

Augstākais priesteris apsēdās tronī, visi pārējie — nedaudz zemāk. Starp priesteriem sēdēja smaidošais tēvs. Viņš bija iegrimis domās, sacerēdams kārtējo dziesmu un iezīmēdams tajā jaunu tēlu vai arī nostiprinādams veco.

Augstākais priesteris uzrunāja sapulcējušos:

— Mēs esam iepazinuši diženu zinātni. Tā ļauj pārvaldīt visu pasauli, taču, lai padarītu mūsu varu mūžīgu, ne drum- staliņa šo zinību nedrīkst izkļūt ārpus šīm sienām. Mums jārada sava valoda un pašiem tajā jārunā, lai pat nejauši kāds no mums neizpļāpātos.

Daudzus traktātus dažādās valodās laidīsim tautā gadsimtu gaitā. lai visi brīnās un domā, ka to visu mēs* skaidrojam. Un mēs skaidrosim daudzas brīnišķīgas zinības un atklājumus tā, lai vienkāršie ļaudis un valdnieki aizietu aizvien tālāk no galvenā. Bet gudrie lai nākamajos gadsimtos pārsteidz citus ar viediem traktātiem un zinībām. Attālinādamies no galvenā paši, viņi arī citus aizvedīs tālāk no tā.

—     Lai notiek, — visi viņam piekrita. Vienīgi tēvs klusēja.

Un augstākais priesteris turpināja:

—      Mums nekavējoties jāatrisina vēl viens jautājums. Mācoties deviņpadsmit gadus, esam uzzinājuši, kā radāmi tēli. Ikviens no mums tagad spēj radīt tēlu, kas var mainīt pasauli, sagraut vai nostiprināt valsti, — un tomēr ir vēl viens noslēpums. Vai kāds man var pateikt, kāpēc katram veidojas tēls ar atšķirīgu spēku? Un kāpēc mēs radām to tik ilgi?

Priesteri klusēja. Neviens nezināja atbildi. Tad augstākais priesteris turpināja, mazliet pacēlis balsi, un spieķis viņa sasprindzinātajā rokā drebēja, kad viņš sacīja:

—    Tostarp viens mūsu vidū spēj ātri veidot tēlus, un to spēks nav uzveicams. Viņš mūs visus mācīja deviņpadsmit gadus, bet nav pateicis visu. Mums visiem tagad ir jāsaprot, ka neesam vienlīdzīgi. Nav svarīgs sabiedriskais stāvoklis, kāds ir ikvienam no mums. Lai katrs zina, ka viens mūsu vidū spēj valdīt neredzami un slepeni. Ar paša radītā tēla spēku viņš spēj gan celt, gan nonāvēt. Viens spēj izlemt valstu likteni. Es, augstākais priesteris, ar man doto varu spēju mainīt spēku samēru. Templim, kurā mēs pašlaik sēžam, durvis ir aizvērtas. No ārpuses uzticama sardze bez manas pavēles durvis nevienam neatvērs.

Augstākais priesteris piecēlās no troņa un, lēni liekot soļus un ar spieķi klaudzinot pa akmens plātnēm, devās pie tēva, zāles vidū pēkšņi apstājās un, raugoties tēvā, teica:

—     Tūlīt tu no divām iespējām izvēlēsies savu ceļu.

Lūk, pirmā. Tu nekavējoties atklāsi visiem savu tēlu spēka noslēpumu, pastāstīsi, kā tie rodas, un tad tiksi pasludināts par otro priesteri pēc manis un kļūsi par pirmo, kad es aiziešu. Tavā priekšā ceļos kritīs visi dzīvie. Bet, ja tu neatklāsi mums savu noslēpumu, tavā priekšā pavērsies otrs ceļš. Tas ved vienīgi uz šīm durvīm.

Priesteri norādīja uz durvīm, kas no tempļa zāles veda uz torni, kurā nebija nedz logu, nedz otru durvju. Šim augstajam tornim ar gludajām sienām augšgalā bija laukumiņš, no tā reizi gadā noteiktā dienā tēvs vai kāds cits priesteris dziedāja tautai.

Norādīdams tēvam uz durvīm, kas veda tornī, priesteris vēl piebilda:

— Tu pa šīm durvīm ieiesi un nekad vairs neiznāksi. Es likšu durvis aizmūrēt un atstāt tajās tikai nelielu lodziņu, pa kuru tu ik dienas saņemsi mazliet ēdamā. Kad pienāks laiks un pie torņa sapulcēsies cilvēki, tu iziesi uz torņa laukumiņa. Tu iziesi, tikai nedziedāsi, radot tēlus. Tu iziesi, lai ļaudis tevi ierauga, nekļūst nemierīgi, lai tavas pazušanas sakarā neizceltos tenkas. Tu varēsi vienīgi sveikt viņus ar vārdiem. Ja iedrošināsies nodziedāt savu radošo dziesmu, pat par vienu trīs dienas nesaņemsi ne ēdienu, ne dzērienu. Par divām — sešas dienas būsi bez ēdiena un ūdens. Tagad izlem, kuru ceļu pats izvēlēsies!

Tēvs mierīgi piecēlās no savas vietas. Viņa sejā nebija nedz baiļu, nedz pārmetuma, vien skumjas iegula kā viegla rieviņa. Viņš nogāja gar sēdošo priesteru rindu un katram ieskatījās acīs. Un katrā acu pārī redzēja izziņas slāpes. Izzinātkāre un arī alkatība bija jaušama katrā acu pāri. Tēvs piegāja cieši klāt galvenajam priesterim un ielūkojās viņam acīs — bargās, alkatībā degošās. Sirmais priesteris nenovērsa skatienu, piesita ar spieķi pie akmens un, siekalas šķiezdams, bargi atkārtoja:

—     Ātrāk izlem, kuru no diviem nākotnes ceļiem tu izvēlies.

Tēvs bez bailēm un pārmetuma balsī viņam mierīgi atbildēja:

—    Iespējams, pēc likteņa gribas es izvēlos pusotru ceļu.

—     Kā var izvēlēties pusotru? — priesteris sāka kliegt.

—   Tu gribi pasmieties par mani un par visiem, kuri šobrīd atrodas diženajā templī!

Piegājis pie durvīm, kas vecla uz torni, tēvs pagriezies visiem atbildēja:

—    Ticiet, es nebiju domājis smieties un jūs apvainot. Pēc jūsu gribas es uz visiem laikiem aiziešu tornī. Pirms aiziešanas es atklāšu noslēpumu, kā nu pratīšu, un zinu, ka mana atbilde man otru ceļu nedos. Lūk, tāpēc iznāk, ka esmu izvēlējies pusotru ceļu.

—   Tad runā! Nevilcinies, — velvēs atskanēja kājās uztrūkušos priesteru balsis. — Kur ir noslēpums?

—    Tas ir olā, — mierīgi skanēja atbilde.

—    Olā? Kādā olā? Par ko tu runā? Paskaidro! — priesteri iztaujāja tēvu, un viņš atbildēja:

—     Vistas ola izaudzēs vistas cālēnu. Pīles ola radīs pīlēnu. Ērglienes ola dos pasaulei ērgli. Par ko sevi jūtat, tas no jums arī piedzims.

—    Es jūtu! Esmu radītājs! — pēkšņi iekliedzās galvenais priesteris. — Saki, kā radīt visspēcīgo tēlu?

—     Tu runāji nepatiesību, — tēvs priesterim atbildēja,

—     tu pats netici tam, ko runā.

—     Kā tu vari zināt, cik liels man ir ticības spēks?

—    Radošais nekad nelūgs. Radošais pats spēj atdot. Tu esi lūdzējs, bet tas nozīmē, ka tu atrodies neticības čaumalā…

Tēvs aizgāja, durvis aiz viņa aizvērās, pēc tam, izpildot galvenā priestera pavēli, ieeja tika aizmūrēta. Pa nelielu spraugu reizi dienā tēvam padeva ēdienu. Tas bija trūcīgs azaids, un ne vienmēr viņam deva pietiekami daudz ūdens. Bet pirms dienas, kad torņa priekšā vajadzēja sapulcēties tautai, lai noklausītos jaunas dziesmas un teiksmas, tēvam trīs dienas nedeva ēdienu, bet vienīgi ūdeni. Tā bija pavēlējis galvenais priesteris, mainīdams savu sākotnējo pavēli: viņš gribēja, lai tēvs novārgtu un nespētu nodziedat sanākušajiem savu jauno radošo dziesmu.

Kad torņa priekšā bija sapulcējies liels ļaužu pūlis, tēvs iznāca uz torņa laukumiņa. Viņš līksmi raudzījās uz sanākušajiem cilvēkiem. Ne vārdu viņš tiem nepateica par savu likteni. Gluži vienkārši sāka dziedāt. Dziesma plūda gavilējošā balsī, veidojot neparastu tēlu. Visi vērīgi klausījās. Pabeidzis vienu dziesmu, tēvs tūlīt uzsāka nākamo.

Augšā stāvošais dziesminieks dziedāja visu dienu. Kad diena tuvojās rietam, viņš visiem sacīja: «Rītausmā jūs dzirdēsit jaunas dziesmas.» Un tēvs dziedāja ļaudīm ari nākamajā dienā. Cilvēki nezināja, ka ieslodzītais dziesminieks nav saņēmis no priesteriem pat ūdeni.

Klausoties Anastasijas stāstījumu par viņas tālo ciltstēvu,

man radās vēlēšanās dzirdēt kaut vienu no vina dziedātajām dziesmām, un es jautāju:

—    Anastasija, ja tu tik detalizēti vari uzburt visas savu ciltsvecāku dzīves ainas, tātad tu vari arī dziesmu nodziedāt? To, kuru tavs ciltstēvs dziedāja, stāvēdams uz torņa laukumiņa.

—   Visas šīs dziesmas es pati dzirdu, taču nav iespējams tās adekvāti pārtulkot. Pietrūks daudzu vārdu. Turklāt daudziem vārdiem tagad ir cita nozīme, arī toreizējo dzejas ritmu ar mūsdienu frāzēm ir grūti atkārtot.

—     Cik žēl, man gribējās dzirdēt tās dziesmas.

—     Vladimir, tu tās dzirdēsi. Tās atdzims.

—    Kā — atdzims? Tu taču saki, ka tulkojums nav iespējams.

—    Pilnīgi precīzi pārtulkot nav iespējams, taču var radīt jaunas, kas pēc gara un satura ir tādas pašas. Tagad tās rada bardi, izmantojot šodien visiem zināmus vārdus. Vienu, pēdējo, ko toreiz dziedāja tēvs, tu jau esi dzirdējis.

—     Esmu dzirdējis? Kur, kad?

—    Tev to atsūtīja bards no Jegorjevskas.

—     Viņš daudzas atsūtīja…

—    Jā, daudzas, starp tām viena ir ļoti līdzīga tai, pēdējai…

—     Bet kā tas varēja notikt?

—     laikiem ir pārmantojamība.

—     Bet kas tā ir par dziesmu, kādi ir tās vārdi?

—    Tūlīt sapratīsi. Pastāstīšu visu pēc kārtas.

Kad tēvi sapratīs…

Trešās dienas rītausmā tēvs atkal uzkāpa laukumiņā. Viņš smaidīja un lūkojās ļaužu pūlī. Ar acīm meklēja tajā kādu. Viņam sveicinot māja klejojošie dziesminieki un pacēla augšup savus instrumentus, un to stīgas vibrēja iedvesmoto dziesminieku rokās. Tēvs viņiem uzsmaidīja un aizvien vērīgāk aplūkoja ļaužu pūli. Tēvs gribēja ieraudzīt savu dēlu. Dēlu, kuru mīļotā bija dzemdējusi mežā pirms deviņpadsmit gadiem. Pēkšņi no pūļa atskanēja jauna, skanīga balss:

—     Teic, diženais dzejniek un dziesminieki Tu stāvi augstu pāri visiem. Es atrodos šeit, lejā, bet man nez kāpēc šķiet, ka esi man tuvs, it kā būtu mans tēvs.

Un visi cilvēki dzirdēja šo dialogu.

—    Vai tad tu, jaunekli, nepazīsti savu tēvu? — jautāja dziesminieks no augstā torņa.

—     Man ir deviņpadsmit gadu, un es ne reizi neesmu redzējis tēvu. Mēs ar māti vieni dzīvojam mežā. Tēvs no mums aizgāja pirms manas piedzimšanas.

—    Vispirms pasaki man, jaunekli, kādu tu redzi pasauli ap sevi?

—    Pasaule ir brīnišķīga rītausmā un saulrieta laikā. Tā ir brīnišķīga un daudzveidīga. Bet cilvēki bojā zemes skaistumu, sagādā cits citam ciešanas.

No augstā torņa balss atbildēja:

—    Tēvs, iespējams, aizgāja no jums tāpēc, ka kaunējās tavā priekšā par to pasauli, kurā tevi ieved. Tavs tēvs aizgāja, lai visu pasauli tev padarītu brīnišķīgu.

—    Vai patiesi mans tēvs ticēja, ka viņš viens spēs pārveidot pasauli?

—     Pienāks diena, un visi tēvi sapratīs, ka tieši viņi ir atbildīgi par pasauli, kurā dzīvo viņu bērni. Pienāks diena, un ikviens sapratīs, ka, pirms ievest pasaulē mīļoto bērnu, šī pasaule ir jādara laimīga. Arī tev ir jādomā par pasauli, kurā tavs mazulis dzīvos. Teic, jaunekli, cik drīz jādzemdē lavai izredzētajai?

—     Mežā man nav izredzētās. Tur ir brīnišķa pasaule un daudz draugu. Taču es nepazīstu to, kura gribētu man sekot uz manu pasauli, kuru es nevaru atstāt.

—    Tas nekas, ka pagaidām vēl neredzi savu izredzēto skaistuli, toties tev ir laiks jūsu bērnam padarīt pasauli kaut nedaudz priecīgāku.

—     Es centīšos to paveikt, tāpat kā mans tēvs.

—    Tu vairs neesi pusaudzis. Tevī rit jaunekļa, nākamā dzejnieka un dziesminieka, asinis. Pastāsti cilvēkiem par savu brīnumaino pasauli. Padziedāsim abi kopā. Padziedā- sim divatā par nākotni, par brīnišķīgo pasauli!

—    Kas gan spēj dziedāt, kad skan tava balss, diženais dzejniek un dziesminiek?

—   Tici man, jaunekli, arī tu varēsi tā dziedāt. Es pirmo rindu, tu — otro. Tikai drošāk, dzejniek, dziedi līdzi.

Tēvs augstajā tornī sāka dziedāt. Pār sanākušo cilvēku galvām atbalss satvertā balss līksmi veidoja rindu:

—     Es mostos, man rītausma uzsmaida…

Bet lejā stāvošajā pūlī pēkšņi to nedroši turpināja tīra, skanīga balss:

—     Es eju, un putni man dzied…

Tēva rindai sekoja dēla dziedātā, bet dažkārt balsis saplūda kopā, un tā veidojās skanīga dziesma par prieku:

«Šai dienai nekad nebūs rieta,

Jo stiprāk un stiprāk es mīlu.

Vieglā solī pa saulaino taku

Tēva birztalā ienākšu es,

Redzu taku, bet nejūtu kājas,

Laimi jaušu tik bezgala lielu.

Atceros visu te redzējis iepriekš:

Debesis, kokus un puķes.

Toreiz jutu vien skumjas un sāpes,

Tagad visur man pretī nāc Tu!

Viss, kā reiz bijis, — ir zvaigznes un putni,

Tikai citādi skatīšu tos:

Nava vairs skumju,

Vairs neprotu dusmot —

Visus jūs, cilvēki, mīlu nu es.»

Dziesminieks tornī dziedāja aizvien klusāk, līdz viņa balss vairs neskanēja. Dziesminieks sagrīļojās, bet noturējās kājās un uzsmaidīja ļaudīm. Un līdz pēdējam klausījās, kā viņa dēla balss pieņemas spēkā! Lejā stāvošā dēla — dziesminieka balss.

Kad dziesma bija izskanējusi, tēvs, stāvēdams torņa laukumiņā, atvadīdamies pamāja cilvēkiem ar roku. Lai paslēptos no ļaužu acīm, nokāpa piecus pakāpienus uz leju. Zaudēdams spēkus un apziņu, viņš maksimāli sasprindzināja dzirdi. Pēc tam saklausīja vēja atnestos vārdus, ko viņa dēlam — dzejniekam dziesminiekam — jauna skaistule kaisli čukstēja ausī: «Ļauj man, jaunekli, ļauj… Es tev sekošu, es tev sekošu līdzi uz tavu brīnišķīgo pasauli…»

Tēvs zaudēja samaņu uz torņa akmens kāpnēm. Viņš mira ar smaidu uz lūpām. Pēdējā elpas vilcienā vēl čukstēja: «Dzimta turpināsies. Laimīgu bērnu vidū esi laimīga, mana mīļotā.» Ciltsmāmiņa ar sirdi sadzirdēja viņa vārdus. Pēc tam vārdus no abu manu tēvu dziesmas dzejnieki atkārtoja gadu tūkstošiem ilgi. Šīs dziesmas vārdi un frāzes pašas no sevis atdzima dažādu zemju dzejnieku sirdīs un skanēja daudzās valodās. Vienkāršie vārdi nesa patiesību un izlauzās cauri postulātiem. Lūk, arī šodien tie skan. Kurš tos atšifrēs nevis ar prātu, bet apjautīs ar sirdi, tas lielu gudrību iepazīs.

—      Bet vai citās dziesmās, ko tavs tēvs dziedāja no torņa, bija kāda jēga? Kāpēc viņš dziesmu dēļ ziedoja dzīvību?

—    Vladimir, savās dziesmās tēvs radīja daudz tēlu. Tie pēc tam uzcēla valsti un ilgi to saglabāja. Priesteri, to pirmo priesteru pēcteči, ar to palīdzību izveidoja daudzas reliģijas un saņēma savās rokās varu dažādās valstīs. Izmantodami tēlus savtīgiem mērķiem, priesteri nezināja vienu lietu. Priesteri nezināja, kā piespiest tēlus sev mūžīgi kalpot. Tie tēli, kurus viņi centās pakļaut savai lepnībai, zaudēja spēku.

—     Pagaidi, pagaidi, Anastasija. Es nesaprotu par tiem tēliem.

—    Piedod, Vladimir, par nesaprotamu skaidrojumu. Tūlīt mēģināšu atslābināties, koncentrēšos un pastāstīšu visu pēc kārtas par zinātni, kas ir citu vidū visnozīmīgākā. To sauc par tēlainības zinātni. No tās cēlušās visas senās un modernās zinātnes. Priesteri to sadalīja sastāvdaļās, lai uz mūžiem noslēptu galveno, lai mūžīgi saglabātu varu pār visu, kas ir uz Zemes. Zināšanas par tēlainības zinātni viņi pazemes tempļos mutvārdos nodeva tālāk saviem pēctečiem. Viņi centās saglabāt noslēpumu, bet to pēcteči, tagadējie priesteri, zina tikai kādu tūkstošo daļu šīs zinātnes. Toreiz, kad viss sākās, priesteriem tas izdevās daudz labāk.

—     Bet kā viss sākās? Tu pastāsti no sākuma.

—     Jā, protams! Nez kāpēc atkal esmu uztraukusies. Jāstāsta viss pēc kārtas. Šīs zinātnes apjēga sakas ar dziesmām, kas skanēja no torņa.

Viņš slavināja dzīvesprieku

Kad tēvs augstajā tornī dziedāja, no viņa dziesmām veidojās tēli. Apakšā stāvošo cilvēku vidū bija dzejnieki, dziesminieki un muzikanti. Un visi toreizējie priesteri cienīgi sēdēja daudzo stāvošo cilvēku vidū. Visvairāk priesteri baidījās no tā, ka dziesmās varētu veidoties viņus atmaskojošs tēls un tēvs varētu pastāstīt, ka priesteri viņu ir ieslodzī- juši tornī. Taču dziesminieks dziedāja vienīgi par priecīgo. Viņš radīja taisnīga valdnieka tēlu, ar kuru tauta varētu laimīgi dzīvot. Radīja viedu priesteru tēlu. Viņš uzbūra plaukstošas zemes veidolu un tajā dzīvojošo tautu. Viņš nevienu neatmaskoja, viņš slavināja dzīvesprieku.

Priesteri, kuri deviņpadsmit gadus bija apguvuši tēlainības zinātni, laikam gan labāk par citiem saprata, ko dara dziesminieks. Viņi vēroja cilvēku sejas un redzēja, kā tajās iemirdzas iedvesma. Vēroja, kā dzejnieku lūpas čukst dzejas rindas un kā muzikanti dziesmu ritmā klusi strinkšķina instrumentu stīgas.

Divas dienas tēvs dziedāja, stāvēdams augstajā tornī. Priesteri savā prātā aplēsa, cik gadu tūkstošiem uz priekšu viens cilvēks visiem veido nākotni. Trešās dienas rītausmā izskanēja pēdējās dziesmas vārdi. To tēvs nodziedāja kopā ar savu dēlu un tad aizgāja. Cilvēki izklīda.

Galvenais priesteris ilgi palika savā vietā. Viņš, domās iegrimis, tur sēdēja, un apkārt stāvošie klusējošie priesteri redzēja, kā viņu acu priekšā nosirmoja šā vīra mati un uzacis. Pēc tam viņš piecēlās un lika izlauzt aizmūrēto eju, kas veda tornī.

Uz akmens grīdas bez dzīvības gulēja dzejnieka ķermenis. Pāris metrus no viņa atradās maizes gabaliņš — spēkus zaudējusī roka nebija varējusi to aizsniegt. Starp roku un maizes gabaliņu skraidīja pelēns un žēli pīkstēja. Pelēns lūdza un gaidīja, kad dzejnieks paņems savu maizi un dalīsies ar viņu. Pelēns pats maizi neņēma. Viņš gaidīja un cerēja, ka dzejnieks atdzīvosies. Ieraudzījis ienākušos cilvēkus, pelēns piespiedās pie sienas, tad pieskrēja pie viņiem. Divas pelēna kvēlojošo acu krellītes tiecās ielūkoties cilvēku acīs. Ienākušie priesteri viņu nepamanīja uz pelēkajām plāksnēm. Tad pelēns vēlreiz steidzīgi pieskrēja pie maizes gabaliņa. Mazais pelēcītis izmisīgi pīkstēja, stumdams nelielo maizes gabaliņu tuvāk filozofa, dzejnieka un dziesminieka nedzīvajai rokai.

Tēva ķermeni priesteri ar lielu godu apbedīja pazemes templī. Viņa kapu neviens nevarēja pamanīt — tas atradās zem grīdas akmens plātnes. Un, stāvēdams pie tēva kapa, galvenais priesteris, sirmo galvu noliecis, sacīja: «Neviens no mums nevar teikt, ka ir apguvis māku veidot diženus tēlus tāpat kā tu. Bet tu neesi miris. Mēs apglabājām vienīgi tavu ķermeni. Tūkstošiem gadu uz zemes dzīvos tevis radītie tēli, tu esi tajos. Mūsu pēcteču dvēseles altiem saskarsies. Var jau būt, ka nākamajos gadsimtos kāds izpratīs radīšanas būtību, sapratīs, kādiem jākļūst cilvēkiem. Ari mēs radīsim diženu mācību, ko tūkstošiem gadu turēsim noslēpumā, līdz kāds no mums vai mūsu pēctečiem apjautīs, uz ko cilvēkam jāvērš savs varenais spēks.»

Slepena zinātne

Priesteri radīja slepenu zinātni. Viņu mācība tika nosaukta par tēlainības zinātni, un no tās cēlās visas citas zinātnes. Augstākie priesteri, lai padarītu nepieejamu galveno, sadalīja tēlainības zinātni sastāvdaļās, liekot citiem priesteriem domāt daudzos virzienos. Tā vēlāk radās astronomija, matemātika, fizika un daudzas citas, tostarp arī okultās zinātnes. Tā visu izkārtoja vienīgi tālab, lai, pievēršoties atsevišķajam, neviens nevarētu nokļūt līdz galvenajai mācībai.

—     Kas ir šī galvenā zinātne? Kas tā ir par zinātni un kāda ir šīs, kā tu saki, tēlainības zinātnes būtība?

—    Šī zinātne palīdz cilvēkam paātrināt domu un domāt tēlos, vienlaikus aptvert visu kosmosu un iekļūt mikropa- saulē, radīt neredzamus, bet dzīvus tēlus — substances un ar to palīdzību vadīt cilvēku sabiedrību. Ar šīs zinātnes palīdzību tapa daudzas reliģijas. Pat tas, kas to nedaudz iepazina, ieguva neticamu varu, spēja pakļaut valstis un gāzt no troņa valdniekus.

—     Kā — vai tad viens vienigs cilvēks varēja pakļaut valsti?

—    Jā, varēja. Shēma ir vienkārša.

—   Vai mūsdienu vēsturē ir zināms kaut viens to apliecinošs fakts?

—     Ir zināms.

—     Pastāsti par to. Neko tamlīdzīgu es nespēju atsaukt atmiņā.

—     Kāpēc lieki tērēt laiku? Kad atgriezīsies, izlasi par Ramu, Krišnu un Mozu. Un tu ieraudzīsi, ko spēja šie priesteri, kuri bija apguvuši daļu slepenās tēlainības zinātnes.

—    Nu, labi, izlasīšu par viņu veikumu, bet kā izpratišu zinātnes būtību? Tu mēģini man pastāstīt par būtību — ko un kā viņi mācījās.

—     Mācījās tēlaini domāt, es tev par to jau stāstīju.

—   Jā, stāstīji, tikai nesaprotami. Teiksim, kāda ir fizikas vai matemātikas saikne ar šo zinātni?

-Šo zinātni apguvušajam nevajag rakstīt formulas, rasēt un veidot dažādus modeļus. Viņš domās spēj iekļūt matērijas kodolā un saskaldīt atomu. Bet tas ir tikai vienkāršs vingrinājums, lai uzzinātu, ka vadīt cilvēku likteņus un dažādu valstu tautas.

—    Paskaties tik, kaut ko tādu es nekur neesmu lasījis.

—     Bet Bībelē? Vecajā Derībā ir piemērs, kad priesteri savstarpēji sacenšas, kurš ir spēcīgāks teļu veidotājs. Priesteris Mozus un faraona virspriesteri. Nosvieda Mozus visu priekšā savu zizli un pārvērta to par čūsku. To pašu atkārtoja faraona priesteri. Pēc tam Mozus radītā čūska aprija citas čūskas.

—     Un tas viss notika patiesībā?

—    Jā.

—     Es domāju, ka tas ir izdomājums vai alegorija.

—    Tas nav izdomājums. Viss notika tieši tā, kā par šo sacensību stāstīts Vecajā Derībā.

—     Bet kāpēc viņiem vajadzēja savstarpēji sacensties?

—     lai parādītu, kurš var radīt spēcīgāku tēlu un citus uzveikt. Un Mozus visiem parādīja, ka ir visstiprākais. Pēc tam nebija jēgas ar viņu karot. Vajadzēja nevis karot, bet izpildīt viņa lūgumus. Taču faraons nepaklausīja un mēģināja apturēt izraēliešus, kurus vadīja Mozus un viņa radītais tēls. Bet karavīri nespēja apturēt Izraēla tautu, jo taja dzīvoja visstiprākais tēls. Pēc tam tu vari izlasīt, ka Izraēla tauta daudzkārt uzvarēja citas ciltis un ieņēma pilsētas. Tā izveidoja savu reliģiju un valsti. Faraonu slava zaudēja spožumu. Priesteru pārvaldītā Ēģipte plauka un zēla tad, kad tās priesteri vēl bija visspēcīgākie diženu tēlu radīšanā un spēja paredzēt, kā tauta reaģēs uz radīto tēlu.

No visām zināmajām valstīm, kas tika izveidotas pēc pēdējās uz Zemes notikušās katastrofas, Ēģipte piedzīvoja visilgāko uzplaukumu.

—     Nē, pagaidi, Anastasija, visiem ir zināms, ka Ēģipti pārvaldīja faraoni. Viņu piramīdas — kapenes ir saglabājušās līdz mūsdienām.

—      Izpildvara ārēji tika uzticēta faraoniem, taču viņu galvenais uzdevums bija personificēt gudra valdnieka tēlu. Ne jau faraoni sagatavoja svarīgus lēmumus. Kad faraoni mēģināja pilnībā pārņemt varu, valsts tūdaļ kļuva vājāka. Katru faraonu valdīšanai vispirms iesvaidīja priesteri. No bērnības pie priesteriem mācījās arī faraons un centās apgūt tēlainības zinātni. Tikai apguvis tās ābeci, viņš varēja kļūt par valdnieku.

Toreiz Ēģiptē pastāvošo varas struktūru var raksturot šādi. Visaugstāko vietu ieņēma slepenie priesteri, pēc tam priesteri, kuri apmācīja un sprieda tiesu. Valsts kontroli ārēji istenoja visu priesteru kārtu pārstāvju padome, bet faraons valdīja pēc tās pieņemtajiem likumiem un norādēm. Kopienu vadoņu ziņā bija krietna daļa izpildvaras, un tika uzskatīts, ka viņi ir neatkarīgi. Viss bija aptuveni tāpat kā šodien. Daudzām valstīm ir prezidents un valdība kā izpildvara. Parlaments, līdzīgi kādreizējiem priesteriem, izdod likumus. Atšķirība ir vienīgi tā, ka nevienā valsti nemāca, kādam jābūt prezidentam, bet faraons mācījās pie priesteriem. Tiem, kas iekļuvuši padomē, domē vai kongresā, nav svarīgi, kā nosaukt mūsdienu likumdevējus — priesterus. Svarīgs ir cits apstāklis — ari viņiem nav kur pamācīties, pirms pieņemt svarīgu likumu. Kur lai likumdevēji mācās gudrību, ja tēlainības zinātne glabājas slēptuvēs? Tāpēc arī daudzās valstīs valda haoss.

—     Anastasija, vai tu gribi teikt, ka viss būtu daudz labāk, ja mēs par pamatu ņemtu to valsts pārvaldes struktūru, kāda bija senajā Ēģiptē?

—    Varas struktūra maz ko mainīs. Daudz svarīgāk ir, kas aiz tās stāv. Runājot par Ēģiptes struktūru, jāteic, ka to nepārvaldīja nedz faraoni, nedz arī priesteri.

—     Kas tad?

—    Senajā Ēģiptē visu pārvaldīja tēli. Tiem pakļāvās gan priesteri, gan faraoni. No senās zinātnes par tēlainību slepenā padome, kuras sastāvā bija vairāki priesteri, paņēma faraona — taisnīga valdnieka tēlu. Tādu, kāds tolaik bija priekšstats par valdnieku. Slepenā padome ilgi apsprieda, kādai jābūt faraona uzvedībai un ārējam veidolam, viņa dzīvesveidam. Pēc tam vienu no izraudzītajiem priesteriem apmācīja būt šā tēla līdziniekam. Izvēlējās augstdzimušas kārtas pretendentu. Ja neviens no dižciltīgajiem ārēji vai pēc rakstura neatbilda tēlam, priesteri varēja izraudzīties jebkuru no sava vidus un uzdot viņu par faraonu.' Šim priesterim — faraonam vajadzēja vienmēr un visur atbilst iecerētajam tēlam, īpaši brīžos, kad viņš parādījās tautai.

Pēc tam ikviens tautas pārstāvis sajuta šā neredzamā tēla klātbūtni un rīkojās pēc savas sapratnes. Ja tauta notic tēlam un tas vairākumam ir tīkams, tad ikviens vēlas tam sekot un valstī nav nepieciešams veidot milzīgu uzraugu un ierēdņu struktūru. Tāda valsts nostiprinās un uzplaukst.

—   Ja tas tā būtu, tad šodien valstis nevarētu iztikt bez tēliem. Bet tās iztiek, pastāv un plaukst. Amerika, Vācija, ari Padomju Savienība līdz pārbūvei bija varena valsts.

—    Arī šodien, Vladimir, valstis nevar iztikt bez tēliem. Uzplaukumu salīdzinājumā ar citām piedzīvo vienīgi tā valsts, kurā valda cilvēku vairākumam pieņemams tēls.

—    Kurš tad to mūsdienās veido? Tagad taču nav priesteru.

—    Priesteri ir arī tagad, tikai viņus citādi sauc, turklāt tēlainības zinātni viņi pārzina arvien sliktāk. Mūsdienu priesteri vairs nespēj veikt tālejošus un bezkaislīgus aprēķinus, nespēj izvirzīt mērķi un radīt tik spēcīgu tēlu, kas aizvestu valsti līdz šim mērķim.

—     Par ko tu runā, Anastasija? Kādi gan priesteri un kādi tēli varēja būt Padomju Savienībā? Toreiz visu noteica boļševiki. Vispirms priekšgalā bija Ļeņins, pēc tam — Staļins. Pēcāk citi pirmie sekretāri. Viņiem bija politbirojs. Reliģiju toreiz praktiski likvidēja, tempļus izpostīja, bet tu par priesteriem runā.

—    Vladimir, ieskaties vērīgāk. Kas bija pirms tam, kad radās valsts, kuru nosauca par Padomju Savienību?

—     Kā — kas bija? Visi zina. Bija carisms. Tad notika revolūcija, un mēs sākām iet pa sociālisma ceļu, tiecāmies uzcelt komunismu.

—    Taču pirms revolūcijas tautā tika pastiprināti izplatīts jaunas, taisnīgas un laimīgas valsts iekārtas tēls, bet vecā iekārta tika atmaskota. Jau no paša sākuma tika veidots jaunas valsts tēls, ari jauna, visiem laba valdnieka tēls.

Tika stāstīts, cik laimīgs būs ikviens šajā valsti. Lūk, šie tēli tad arī aicināja cilvēkus cīnīties pret tiem, kuri vēl bija uzticīgi vecajiem tēliem. Patiesībā gan revolūcija, gan tai sekojošais Pilsoņu karš, kura tika ierauta tautas lielākā daļa, bija cīņa starp diviem tēliem.

—     Protams, kaut kas tāds varētu but. Tikai Ļeņins un Staļins nav tēli. Visi zina, ka viņi bija cilvēki, valsts vadītāji.

—     Tu nosauc vārdus, uzskatīdams, ka viņi bija tikai cilvēki ar miesu un asinīm. Patiesībā… varbūt pats padomāsi un sapratīsi, Vladimir, ka viss ir gluži citādi.

—     Citādi? Es taču tev saku: visi zina, ka Staļins bija cilvēks.

—     Tad pasaki, Vladimir, kads cilvēks bija Staļins?

—      Kāds? Kāds… Nu, sākumā visi uzskatīja viņu par labsirdīgu un taisnīgu. Bērnus mīlēja. Fotogrāfijās un gleznās viņš bija redzams ar mazu meitenīti uz rokām. Kara laika daudzi karavīri gāja kaujā, saukdami: «Par Dzimteni, par Staļinu!» Visi raudāja, kad viņš nomira. Māte man stāstīja, ka viņa nāvi apraudājuši gandrīz visi valsts iedzīvotāji. Ari mauzolejā viņu apguldīja līdzās Ļeņinam.

—     Tātad daudzi viņu mīlēja un nāvīgā cīniņā ar viņa vārdu uz lūpām pretinieku uzvarēja? Viņam dzejoļus veltīja, bet kas notika pēc tam, ko par viņu runā tagad?

—   Tagad uzskata, ka viņš bija tirāns, slepkava, asinssūcējs. Daudzus cilvēkus cietumos sapūdēja. No mauzoleja viņa ķermeni izņēma un apraka zemē, bet visus pieminekļus un viņa sarakstītās grāmatas iznīcināja…

—    Vai tagad pats nesaproti? Tavā priekšā ir divi tēli. Divi tēli, bet cilvēks taču bija viens.

— Viens.

—     Vai tagad vari man pateikt, kāds viņš bija? .

—     laikam nevaru… Bet vai tu pati vari man pateikt?

—        Staļins neatbilda ne pirmajam, ne otrajam tēlam, un lā bija valsts traģēdija. Traģēdijas vienmēr ir bijušas tajās valstīs, kur valdnieks ievērojami atšķiras no sava tēla, tad arī sākās jukas. Un cilvēki juku laikos cīnījās par tēliem. Vēl pavisam nesen cilvēki tiecās uz komunisma tēlu, bet komunisma tēls zaudēja spēku. Uz ko tu un valsti dzīvojošie tagad tiecas?

—     Tagad mēs ceļam… Nu, varbūt kapitālismu vai ko citu un gribam dzīvot tā, kā dzīvo cilvēki attīstītajās valstīs — Amerikā, Vācijā. lai būtu demokrātija un pārticība kā tur, pie viņiem.

—    Tagad jums ir radīts tādas valsts un taisnīga valdnieka tēls, kāds reāli darbojas tevis nosauktajās valstīs, pēc šo valstu parauga.

—     Nu, lai būtu pēc šo valstu parauga.

—    Bet tas liecina par to, ka tavas valsts priesteru zināšanas ir kļuvušas pavisam nabadzīgas. Nav šo zināšanu. Viņiem nav spēka radīt cīņas vērtu tēlu, kas spētu vest pa savu ceļu. Parasti tādā situācijā visas valstis ir mirušas, tā vēsta vēsture tūkstošiem gadu garumā.

—      Kas tur slikts, ka mēs visi sāksim dzīvot tā, kā cilvēki dzīvo, piemēram, Amerikā vai Vācijā?

—     Vladimir, tu ieskaties vērīgāk, cik daudz problēmu ir šajās valstīs. Pats sev atbildi: kāpēc viņiem vajadzīga tik daudzskaitlīga policija un tik daudz slimnīcu? Un kāpēc tur notiek aizvien vairāk pašnāvību? Uz kurieni dodas atpūsties bagāto pilsētu un šo lielo valstu iedzīvotāji? Lai uzraudzītu sabiedrību, viņiem vajag aizvien vairāk ierēdņu. Tas liecina, ka arī tur tēli zaudē spēku.

—    Tad jau iznāk, ka mēs tiecamies uz viņu dziestošajiem tēliem?

—    Jā, tā iznāk, un ar šo tieksmi mēs nedaudz paildzinām to dzīvotspēju. Kad tavā valsti tika iznīcināti valdošie teli, to vietā netika radīts jauns. Un visus sāka vilināt tas tēls, kas dzīvo citā valsti. Ja visi cilvēki sāks to pielūgt, tad tava valsts beigs pastāvēt, jo tā būs zaudējusi savu tēlu.

—     Bet kas mūsdienās ir spējīgs to radīt? Tagad taču nav priesteru.

—    Arī šodien ir cilvēki, kuri nodarbojas vienīgi ar tēlu radīšanu, lēš, kuri tēli spēs aizraut tautu, un viņu aprēķini bieži vien ir pareizi.

—    Es par tādiem neesmu pat dzirdējis. Vai ari tas viss tiek turēts lielā slepenībā?

—    Tu, tāpat kā ļoti daudzi cilvēki, ik dienas saskaries ar viņu darbiem.

—     Kur un kad?

—      Vladimir, atceries, kad valsti pienāk laiks ievēlēt jaunus deputātus vai arī no vairākiem pretendentiem vienu valdnieku, tagad to sauc par prezidentu, visiem tiek pasniegts viņu tēls. Šo tēlu veido cilvēki, kuri par savu profesiju ir izvēlējušies tēlu radīšanu. Kandidātiem ir vairāki šādi cilvēki. Uzvar tas, kura tēls vairākumam patīk vislabāk.

—     Kā — tēls? Tie visi ir reāli, dzīvi cilvēki. Viņi paši uzstājas vēlētāju sapulcēs, arī televīzijas raidījumos.

—      Protams, paši, tikai viņiem vienmēr dod padomu, kur un kā uzvesties, ko runāt, lai atbilstu tēlam, kas patiktu vairākumam. Kandidāti parasti uzklausa šos padomus. Vēl viņiem sagatavo reklāmu, cenšoties saistīt radīto tēlu ar ikvienam gaidāmo dzīves uzlabošanos.

—    Jā, reklāma mēdz but skaļa un uzbāzīga. Bet man tik un tā nav skaidrs, kas tad ir svarīgāks: pats cilvēks, kurš vēlas kļūt par deputātu vai prezidentu, vai ari tas tēls, par kuru tu visu laiku runā?

—        Protams, vienmēr svarīgāks ir cilvēks, bet tu taču pirms balsošanas neesi ar viņu ticies un nezini, kāds viņš ir patiesībā. Tu balso par tev radīto tēlu.

—      Bet katram kandidātam taču ir arī rīcības programma, un cilvēki balso par programmu.

—     Cik bieži šīs programmas tiek īstenotas?

—      Nu, priekšvēlēšanu programmas ne vienmēr tiek īstenotas, iespējams, ka pilnībā tās nekad nav iespējams izpildīt, tāpēc ka citi traucē ar savām programmām.

—    Tā arī visu laiku iznāk, ka tiek veidots daudz tēlu, bet starp tiem nav vienotības. Nav vienota tēla, kas spētu visus aizraut un aizvest pie mērķa. Ja nav tēla, tātad nav arī iedvesmas, nav skaidrs ceļš, tāpēc dzīve ir haotiska un orientēta tikai uz konkrēto brīdi.

—     Kas tad var radīt tēlu? Gudru priesteru tagad nav. Arī par tēlainības zinātni no tevis pirmo reizi uzzinu, par zinātni, kuru tavs ciltstēvs mācīja priesteriem.

—    Atlicis tikai nedaudz pagaidīt — un valstij būs spēcīgs tēls. Tas uzvarēs visus karus, un cilvēku sapņi tavā zemē vērtīsies brīnišķā īstenībā. Vispirms tavā valstī, pēc tam uz visas Zemes.

Ģenētiskais kods

Anastasija runāja aizrautīgi. Brīžiem priecīga, brīžiem nomākta viņa stāstīja par to, kas kādreiz uz Zemes bijis. Kaut kas bija ticams, kaut kas — ne visai. Pēc atgriešanās gribējās uzzināt par cilvēka spēju saglabāt savā atmiņā informāciju par notikumiem, ne vien sākot ar savas dzimšanas brīdi, bet arī ar savu senču dzimšanas brīdi un vēl jo vairāk — kopš pirmā cilvēka radīšanas brīža. Šā jauta- juma sakarā speciālisti un zinātnieki vairākkārt pulcējas kopā, un tālāk es citēšu atsevišķu speciālistu izteikumu fragmentus, kas attiecas uz šo jautājumu.

«…Apgalvojums, ka sadzīves priekšmeti glabā informāciju par cilvēku, daudziem šķitīs neparasts. Ja jūs cilvēkam, kurš nekad nav redzējis magnetafonu un nav dzirdējis par tā iespējām, parādīsit kaseti ar magnetofona ierakstu un teiksit, ka tajā ir ierakstīta jūsu balss, jusu runa un ka viņš var to noklausīties, kad vien vēlas, kaut vai pēc gada vai desmit gadiem, — šis cilvēks jums neticēs. Viņš jūs uzskatīs par mistifikatoru. Taču mums balss ieraksta un atskaņošanas fakts ir parasta parādība… Es gribu teikt, ka mums šķietami neizprotamais citiem var būt kas vienkāršs un dabisks.»

«Ja pamatojamies uz faktu, ka cilvēks pagaidām vēl nav izgudrojis neko būtiskāku un pilnīgāku par dabas radīto, tad Anastasijas staru, ar kura palīdzību viņa spēj redzēt no attāluma, apstiprina radiotelefons un televizors. Vēl vairāk — man šķiet, ka tās dabas parādības, kuras viņa izmanto, ir daudz pilnīgāks tā īstenojums, ko mēs izgudrojam mākslīgi, teiksim, mūsdienu televizors un radiotelefons.»

«Viena cilvēka atmiņa saglabā labi ja pusgadu senus notikumus. Cits cilvēks glabā atmiņā un var pastāstīt par savas bērnības notikumiem. Un tās, manuprāt, nebūt nav cilvēka atmiņas galējās iespējas.»

«Domāju, ka nebūs daudz tādu zinātnieku, kuri noliegs, ka cilvēka ģenētiskais kods miljoniem gadu glabā sevī pirmsākuma informāciju. Iespējama arī papildu jeb tā saucamās blakus informācijas vākšana dzīves laikā un tās nodošana nākamajām paaudzēm. Visiem ir zināmi izteicieni «tas ir iedzimts», «tas ir pārmantots», kas to apstiprina. Anastasijas spēja atsaukt atmiņā ainas, kuras cilvēce ir piedzīvojusi pirms miljoniem vai miljardiem gadu, teorētiski ir iespējamas un izskaidrojamas. Turklāt tās var būt jo precīzākas, jo tālākas no mūsdienu realitātes. Domāju, ka Anastasijas atmiņa neatšķiras no daudzu citu cilvēku atmiņas. Izsakoties precīzāk, viņas ģenētiskajā kodā nav vairāk informācijas kā jebkura cita cilvēka ģenētiskajā kodā. Vienīgā atšķirība ir tā, ka viņai piemīt spēja to «paņemt» un pilnībā reproducēt, bet mēs to varam izdarīt tikai daļēji.»

* * *

Šie un citi speciālistu izteikumi mani pārliecināja, ka Anastasija spēj pateikt patiesību par pagātni. īpaši man patika piemērs par magnetofona lenti. Un tomēr uz apaļā galda sarunu uzaicinātie zinātnieki pagaidām nespēja izskaidrot šādu parādību: kādā veidā Anastasija iegūst informāciju ne vien par Zemes civilizāciju, bet arī par citu pasauļu un galaktiku civilizāciju dzīvi? Turklāt viņa par tām ne vien stāsta, bet, kā man šķiet, spēj ari tās ietekmēt. Mēģināšu pastāstīt par visu pēc kārtas. Varbūt kādam izdosies šīs viņas spējas kaut vai teorētiski izskaidrot. Saprast, vai tās piemīt arī pārējiem cilvēkiem. Pati Anastasija mēģināja paskaidrot, kā viņa uzzina par citplanētiešiem, taču šie paskaidrojumi nebija īpaši saprotami.

Tātad mēģināšu secīgi pastāstīt par nākamo situāciju.

Uz kurieni mes dodamies miega?

Anastasijas stāstījumā par Zemes civilizācijām vairākkārt izskanēja frāzes par to, ka dzīvība pastāv arī citās Visuma galaktikās, uz citām planētām. Pēkšņi tas mani tik ļoti ieinteresēja, ka, klausīdamies viņas stāstījumu par cilvēces pagātni, pats par to vien domāju: bet kā tur, uz citām planētām, ir iekārtota dzive?

Anastasija acīmredzot pamanīja, ka vairs neklausos viņas stāstījumā, un apklusa. Ari es klusēju, jo domāju, kā panākt, lai viņa pēc iespējas vairāk un precīzāk pastāsta par ārpuszemes civilizāciju dzīvi. Varēju jau ari tieši pajautāt, taču viņa vienmēr kaut kā apjuka, kad nespēja paskaidrot, kāpēc viņa zina to, kas nav zināms citiem. Un vēl, manuprāt, runāt par visu viņai traucē vēlme neizcelties starp citiem cilvēkiem ar savām neparastajām spējām. Sāku ievērot, ka viņa kautrējas no savas nespējas izskaidrot atsevišķu parādību mehānismu.

—     Saki, Anastasija, vai tu spēj telepatēties telpā? Nu, pārvietot savu ķermeni no vienas vietas uz otru?

—     Kāpēc tu man par to jautā, Vladimir?

—     Vispirms konkrēti atbildi: vari vai nevari?

—    Vladimir, tāda iespēja ir visiem cilvēkiem. Taču neesmu pārliecināta, ka pratīšu tev izskaidrot šā procesa dabiskumu. Tu atkal no manis attālināsies un uzskatīsi mani par burvi. Tev kļūs nepatīkami atrasties man līdzās.

—     Tātad vari?

—     Varu, — vilcinoties atbildēja Anastasija un novērsa skatienu.

—    Tad nodemonstrē, parādi, kā tas notiek.

—     Varbūt vispirms man jāmēģina to izskaidrot…

—    Nē, Anastasija, vispirms parādi. Skatīties vienmēr ir interesantāk nekā klausīties. Pēc tam paskaidrosi.

Anastasija kaut kā atsvešināti piecēlās un aizvēra acis. Nedaudz sasprindzinājās un pazuda. Es apjucis lūkojos 'apkārt. Pat aptaustīju vietu, kur viņa tikko atradās. Bet tajā vietā bija vienīgi piemīta zāle, pašas Anastasijas nebija. Ieraudzīju viņu stāvam ezera otrā krastā. Skatījos uz viņu un klusēju. Viņa uzsauca:

—     Man peldēt pie tevis vai vēlreiz…

—    Vēlreiz, — atbildēju un, acis nemirkšķinot, lai neko nepalaistu garām, sāku skatīties uz Anastasijas augumu nelielā ezera otrā krastā. Pēkšņi viņa pazuda. Izgaisa. Pat migla nepalika vietā, kur viņa bija stāvējusi. Es nemirkšķinot turpināju skatīties.

—    Esmu šeit, Vladimir, — man līdzās atskanēja Anastasijas balss. Viņa atkal stāvēja kādu metru no manis. Es pagāju mazliet sānis un apsēdos zālē, cenzdamies neizrādīt izbrīnu vai satraukumu. Nez kāpēc iedomājos: «Ja nu pēkšņi viņai sagribēsies manu ķermeni izgaisināt un pēc tam nesavākt kopā.»

—     Savu ķermeni pilnībā izgaisinat un sadalīt atomos spēj vienīgi tā īpašnieks. Šāda spēja piešķirta vienīgi cilvēkam, Vladimir, — pirmā ierunājās Anastasija.

Man bija skaidrs: viņa tūlīt pat sāks pierādīt, ka ir cilvēks. lai velti netērētu laiku, sacīju:

—     Tas ir saprotams, ka cilvēkam, taču ne jau kuram katram.

—     Ne kuram katram. Vajag, lai…

—     Zinu, ko teiksi: «Jābūt tīriem nodomiem.»

—     Jā, nodomiem. Un vēl jāprot ātri un tēlaini domāt, detalizēti un konkrēti iedomāties sevi, savu ķermeni, un jābūt vēlmei, stiprai gribai un ticībai sev…

—     Neskaidro, Anastasija. Nepūlies velti. Labāk pasaki, vai tu spēj pārvietot savu ķermeni uz jebkuru vietu?

—    Varu uz jebkuru, bet es ļoti reti to daru. Uz jebkuru ir bīstami… Un nav arī nepieciešamības. Kāpēc ķermenis jāpārvieto? Var arī citādi…

—     Kāpēc tas ir bīstami?

—    Ir ļoti precīzi jāiedomājas tā vieta, uz kuru tu vēlies pārvietot savu ķermeni.

—     Bet kas var notikt, ja precīzi neiedomājas?

—     Ķermenis var aiziet boja.

—     No kā?

—       Piemēram, tu gribēsi pārvietot savu ķermeni uz okeāna dibenu. Pārvietosi, bet ūdens to saspiedis. Vai ari aizrīsies ar ūdeni. Pilsētā vari nokļūt uz ceļa braucošas mašīnas priekšā, mašīna var sadragāt, sakropļot tavu ķermeni.

—      Vai cilvēks spēj pārvietot savu ķermeni arī uz citu planētu?

—     Attālumam nav nekādas nozīmes. Ķermenis pārvietosies uz to vietu, kuru norādīs tava doma. Vispirms vēlamajā vietā nokļūst doma. Tā veido un savāc vienkopus pirms tam telpā izkliedēto ķermeni.

—     Par ko ir jādomā, lai savu ķermeni izkliedētu?

—       Iedomājies visu tā matēriju — līdz pat sīkākajam atomam un tā kodolam, ieraugi, kā kodolā daļiņas rada ārēji haotisku kustību, un tad domās izkliedē tās telpā. Pēc tam iepriekšējā secībā tās savāc, precīzi atjaunojot kodolā ārēji haotisko kustību. Viss ir ļoti vienkārši. Kā bērnu spēle ar klucīšiem.

—     Bet var gadīties tā, ka uz citas planētas nebūs elpošanai piemērotas atmosfēras?

—    Tāpēc jau es saku, ka nepārdomāta pārvietošanās ir sīstama. Daudz kas ir jāparedz.

—     Tātad pārvietoties uz citu planētu neizdosies?

—   Izdosies. Var pārvietot arī daļu apkārtējās atmosfēras, čurā ķermenis kādu laiku dzīvos. Tomēr būtu labāk ķerneni bez īpašas nepieciešamības nepārvietot. Lielākoties lietiek skatīties no attāluma ar staru vai arī pārvietot tikai āvu otro — nemateriālo «es».

—   Neticami! Grūti noticēt, ka reiz to spējis paveikt atrs cilvēks.

—         Kāpēc «reiz»? Cilvēka otrais «es» arī tagad spēj brīvi pārvietoties un dara to. Tikai cilvēki neizvirza tam nekādus uzdevumus, nenoformulē mērķi.

—     Kam, kādiem cilvēkiem un kad tas pārvietojas?

—     Tagad tas galvenokārt notiek tad, kad cilvēks guļ. To pašu var izdarīt arī nomodā, taču ikdienas steigas un dažādu dogmatu, kā arī sadomātu problēmu dēļ cilvēki aizvien vairāk zaudē spēju sevi vadīt. Zaudē spēju pietiekami tēlaini domāt.

—    Varbūt tāpēc, ka ceļot bez ķermeņa nav interesanti?

—    Kāpēc tu tā domā? Izjūtu gala rezultāts bieži vien ir vienāds.

—    Ja rezultāts būtu vienāds, tad cilvēki nevazātu līdzi savus ķermeņus, ceļodami pa dažādām zemēm. Tūrisma bizness pie mums tagad ir ļoti ienesīga lieta. Un tas cilvēka otrais «es» nav pārāk saprotams. Ja ķermenis kaut kur nav bijis, tad tur nav atradies arī cilvēks. Te viss ir vienkāršs un skaidrs.

—    Vladimir, necenties izdarīt pārsteidzīgus secinājumus. Es tūlīt minēšu trīs dažādas situācijas. Bet tu mēģini rast atbildi uz jautājumu, kurā no trim bija ceļojumā nosacītais cilvēks.

—     Runā, atbildēšu.

—    Lūk, pirmā: iztēlojies sevi vai citu cilvēku cieši aizmigušu. Viņu uzliek uz nestuvēm, guļošu ieceļ lidmašīnā un aizved uz pilsētu citā valstī. Piemēram, uz Maskavu vai Jeruzalemi. Tur guļošo ved pa galveno ielu, ienes templī, pēc tam atved atpakaļ un novieto viņu atkal gultā. Kā tev šķiet, vai šis cilvēks ir bijis Jeruzalemē?

—     Tu vispirms pastāsti par abām pārējām situācijām.

—    Labi. Otrs cilvēks aizbrauca uz Jeruzalemi, izstaigāja galveno ielu, iegriezās templi un atgriezās mājās.

—     Bet trešais?

—        Viņa ķermenis palika mājās, taču viņam piemita spēja visu iztēloties no attāluma. Staigāja pa pilsētu gluži kā sapnī. Bija templī, iegāja vēl kaut kur, pēc tam domās atgriezās pie saviem iepriekšējiem darbiem. Kā tu domā, kurš no trijiem bija Jeruzalemē?

—    Reāli tur bija tikai viens no trijiem: tas cilvēks, kurš pats devās ceļojumā un pats visu apskatīja.

—    lai tā būtu, bet ko gala rezultātā ikvienam no viņiem deva šī vizīte?

—     Pirmajam nedeva neko. Otrais varēja pastāstīt par redzēto. Bet trešais… Laikam ari trešais var pastāstīt, vienīgi viņš var kļūdīties, jo stāstīs par to, ko redzējis sapnī, bet sapnis bieži vien stipri atšķiras no realitātes.

—     Bet arī sapnis kā parādība ir realitāte.

—     Nūjā, kā parādība sapnis eksistē. Lai jau arī tas ir realitāte, bet kāpēc tu to saki?

—    Tāpēc, ka tu laikam nenoliegsi, ka cilvēks vienmēr ir spējīgs savienot sevī divas pastāvošas realitātes.

—     Es zinu, ko tu domā. Tu vēlies pateikt, ka sapni iespējams pakļaut un virzīt, kurp vēlies.

—    Jā.

—     Ar kā palīdzību kaut kas tāds var izdoties?

—    Ar domas enerģijas palīdzību, ar tās spēju to atbrīvot, lai iejustos tēlos un jebkurā realitātē.

—    Vai tad tā svešajā zemē visu iemūžina tāpat kā kinokamera?

—     Teicami! Lai kinokamera ir kā primitīvs apstiprinājums. Tu, Vladimir, tātad esi secinājis, ka ne vienmēr rodas nepieciešamība materiāli pārvietot ķermeni, lai sajustu tālā zemē notiekošo?

—    Iespējams, ne vienmēr. Bet kāpēc tu sāki par to ar mani runāt? Un pierādīt?

—        Kad tu sāki runāt par citām pasaulēm, es sapratu, ka tu pieprasīsi vai ari lūgsi mani tev tās parādīt. Es vēlos izpildīt tavu lūgumu, nepakļaujot riskam tavu ķermeni.

—   Tu visu esi pareizi sapratusi, Anastasija. Es patiešām vēlējos tev to lūgt. Tātad uz citām planētām tomēr eksistē dzīvība. Cik interesanti būtu uz tām palūkoties!

—    Kādu planētu tu gribētu izvēlēties savai ekskursijai?

—     Vai tad apdzīvoto ir tik daudz?

—     To ir daudz, taču nekur nav tādas interesantas daudzveidības kā uz Zemes.

—     Un tomēr — kāda ir dzīve uz citām planētām? Un kā tā radās?

—    Kad parādījās Zeme kā Dievišķās radīšanas rezultāts, tad daudzas Visuma būtības iedegās vēlmē atkārtot šo brīnišķo radīšanu. Tās gribēja radīt ko savu citās pasaulēs, izmantojot, viņuprāt, piemērotas planētas. Un radīja, taču neviens nespēja radīt Zemes harmonijai līdzīgu dzīvību. Visumā ir planēta, uz kuras dominē skudras. Uz šīs planētas to ir ļoti daudz. Citas dzīvības formas šīs skudras apēd. Kad nav vairs ko ēst, tās sāk ēst pašas sevi un iet bojā. Būtība, kas radījusi šādu dzīvību, mēģina radīt atkārtoti, bet nekas labāks neizdodas. Neviens vēl nav spējis apvienot harmonijā visu esošo.

Vēl ir planētas, kur būtības centās un arī tagad cenšas radīt Zemei līdzīgu augu valsti. Un rada. Uz šīm planētām aug koki, zāle un krūmi. Taču šie veidojumi ikreiz, sasnieguši pilnbriedu, mirst. Neviena no Visuma būtībām nav spējusi atminēt reproducēšanas noslēpumu. Tās līdzinās šodienas cilvēkam. Šodienas cilvēks taču pats ir radījis daudz mākslīga, bet visi viņa veidojumi paši nespēj sevi atkārtot. Tie salūzt, pūst, nolietojas un prasa pastāvīgu aprūpi. Lielākā Zemes cilvēku daļa ir pārvērsta par savu veidojumu vergiem. Vienīgi Dieva radītais spēj pats atdzimt un dzīvot daudzveidīgā harmonijā.

—    Anastasija, vai Visumā ir planētas, kur būtnes, līdzīgi cilvēkam, ir lietpratējas tehnikas jomā?

—   Jā, Vladimir, ir. Šī planēta ir sešas reizes lielāka par Zemi. Uz tās dzīvo cilvēkam ārēji līdzīgas būtnes. To tehnika ir mākslīgi radīta un daudz vairāk attīstīta nekā uz Zemes. Dzīvību uz šīs planētas ir radījusi Visuma būtība, kas uzskata sevi par Dievam līdzīgu un tiecas gūt virsroku pār Dieva radītajām būtnēm.

—    Saki, vai tie ir viņi, kas savos «šķīvīšos» un kosmosa kuģos ierodas uz Zemes?

—   Jā. Viņi jau vairākkārt ir mēģinājuši nodibināt kontaktus ar Zemes cilvēkiem. Taču vinu kontakti Zemei…

»

—     Nē, pagaidi. Vai tu varētu mani, manu otru «es», kaut kādā veidā uz bridi nogādāt uz to planētu?

—    Jā, varētu.

—    Tad izdari to.

Anastasija palūdza mani apgulties zālē un atslābināties. Rokas izstiept sānis. Savu plaukstu uzlika uz manējās, un pēc kāda laika es sāku it kā ieslīgt miegā. Saku «it kā», jo aizmigšana bija neparasta. Vispirms ķermenis aizvien vairāk atslābinājās. Es pārstāju to sajust, tomēr lieliski redzēju un dzirdēju visu sev apkārt. Putnus, lapotnes šalkoņu. Pēc tam aizvēru acis un ieslīgu miegā jeb sadalījos, kā saka Anastasija. Vēl joprojām nespēju apjēgt, kas un kā pēc tam ar mani notika. Ja pieņemu, ka ar Anastasijas palīdzību iemigu un redzēju sapni, tad izjūtu pilnības un visa redzētā apzināšanās skaidrības ziņā tas nav salīdzināms ar parastu cilvēka sapni.

Citas pasaules

Es redzēju citu pasauli, citu planētu. Skaidri un detalizēti iegaumēju visu uz tās notiekošo, un tajā pašā laika apziņā ir sajūta, ka to nav iespējams ieraudzit. Iedomājieties — prāts un apziņa apgalvo, ka to redzēt ir neiespējami, bet šīs vīzijas un ainas vēl aizvien ir manī. Un, lūk, es mēģinu jums tās aprakstīt.

Es stāvēju uz augsnes, kas bija līdzīga uz Zemes esošajai. Apkārt nebija absolūti nekādu augu. Saku: stāvēju. Grūti pateikt, vai tā var sacīt. Man nebija ne kāju, ne roku, nebija ķermeņa un vienlaikus man likās, ka cauri pazolēm es ar pēdām sajutu virsmas nelīdzenumu, akmeņus. i

Visapkārt, cik vien tālu varēja redzēt, virs augsnes pacēlās metāliskas olveidīgas un kvadrātveidīgas, kubiem līdzīgas mašīnas. Saku: mašīnas, jo man tuvākā klusi dūca. No katras mašīnas zemē urbās daudz dažāda biezuma cauruļu. Dažas caurules viegli vibrēja, it kā pa tām no zemes kaut kas tiktu iesūknēts, bet citas bija nekustīgas. Tuvumā nebija nevienas dzīvas būtnes. Pēkšņi ieraudzīju, ka dīvaina mehānisma sānos atvērās tādi kā slēģi un pa atveri lēnām izslīdēja kaut kāds disks, kas līdzinājās tiem, kurus met sportisti, tikai lielāks. Diska diametrs bija aptuveni četrdesmit pieci metri. Tas pacēlās debesīs un sāka griezties. Nolaidās nedaudz zemāk, tad uzlidoja augšā un pilnīgi bez trokšņa aizslīdēja man pāri. Un atkal tukšums, vienīgi dūca un sprakšķēja dīvainie mehānismi. Apkārtējā ainava gan izraisīja interesi, taču vairāk biedēja ar savu stingumu.

—    Tu nebaidies, Vladimir, — pēkšņi izdzirdēju Anastasijas balsi un biju par to priecīgs.

—     Kur tu esi, Anastasija? — jautāju.

—      Tev līdzās. Mēs, Vladimir, esam neredzami. Šeit atrodas mūsu jūtas, sajūtas, saprāts un visas citas neredzamās enerģijas. Mēs šeit atrodamies bez saviem materiālajiem ķermeņiem. Mums neviens neko nevar nodarīt. Uzmanīties vajag vienīgi no sevis, no paša izjūtu sekām.

—     Kādas var būt sekas?

—     Psihiskas. Var it kā īslaicīgi zaudēt prātu.

—     Zaudēt prātu?

—    Jā, tikai uz laiku. Gadās, ka citu planētu skatīšana uz mēnesi vai diviem sajauc cilvēka prātu un apziņu. Tu nebaidies, tev tas nedraud. Tu izturēsi. Arī šeit ne no kā nebaidies. Tici un saproti, Vladimir, ka šobrīd tu esi šeit,

taču viņiem tevis še nav. Šobrīd mēs esam neredzami un >

visur ieklustoši. >

—    Es jau arī nebaidos. Anastasija, tu labāk man pasaki, kas tās par mašīnām, kas dūc visapkārt. Kam tās domātas?

—    Katra no šīm olveidīgajām mašīnām ir rūpnīca. Tās ražo tevi tik ļoti interesējošos lidojošos «šķīvīšus».

—     Kas šīs rūpnīcas apkalpo un vada?

—      Neviens. Tās jau sākotnēji ir ieprogrammētas uz noteikta izstrādājuma ražošanu. Pa caurulēm, kas ieiet planētas dzīlēs, tiek iesūktas nepieciešamās izejvielas vajadzīgajā daudzumā. Nelielās kamerās notiek kausēšana, štancēšana, tad montāža, un ārā iznāk pilnīgi gatavs izstrādājums. Tāda rūpnīca ir daudz racionālāka par jebkuru uz Zemes esošo. Tās ražošanas procesā praktiski nav atlikumu. Nav jānodarbojas ar izejvielu transportēšanu no tālienes. Nav jāpārvieto atsevišķas detaļas uz montāžas vietu. Viss izstrādājuma veidošanas process notiek vienā vietā.

—    Satriecoši! Ja mums būtu tāda parikte! Bet kas vada jauno lidojošo šķīvīti? Es redzēju, ka tie visi lidoja viena virzienā.

—     Neviens nevada, tas pats lido uz novietni.

—     Neticami. Gluži kā dzīva būtne.

—     Tieši šajā apstāklī nav nekā neticama pat Zemes tehnoloģijām. Arī uz Zemes taču ir lidmašīnas un raķetes, kas lido bez pilota.

—     Bet no Zemes tās vada cilvēki.

—   Uz Zemes jau sen ir tādas raķetes, kuras jau iepriekš tiek ieprogrammētas noteiktam mērķim. Pietiek nospiest palaišanas pogu — un raķete pati startē un lido uz noteiktu mērķi.

—     Varbūt ir. Patiesi, ko es tā brīnos.

—     Ja padomā, te nav par ko īpaši brīnīties. Vienīgi salīdzinājumā ar Zemes tehnoloģijām šeit ir ievērojams progress. Šīs rūpnīcas, Vladimir, ir daudzfunkcionālas. Tās var ražot daudz ko, sākot ar pārtikas produktiem līdz pat vareniem ieročiem.

—    No kā tās ražo pārtikas produktus? Šeit taču nekas neaug.

—    Viss ir dzīlēs. Ja būs vajadzīgs, mašīna paņems no dzīlēm vajadzīgās sulas un sapresēs tās granulās. Šajas granulās būs visas dzīvības nodrošināšanai nepieciešamās vielas.

—   Ar ko barojas pati šī parikte? Kas tai pievada elektroenerģiju? Nekādi vadi nav redzami.

—   Tā pati izstrādā sev enerģiju, izmantojot visu apkārtesošo.

—     Skat, cik gudra! Gudrāka par cilvēku.

—    Nemaz nav gudrāka par cilvēku. Tā gluži vienkārši ir mašīna. Tā izpilda tai uzdoto programmu. To var ļoti viegli pārprogrammēt. Vai gribi, es parādīšu, kā to dara?

—     Parādi.

—     Pārvietosimies tai tuvāk.

Mēs stāvējām aptuveni metru no milzīga, deviņstāvu ēkai līdzīga mehānisma. Skaidrāk bija dzirdama tā sprakšķēšana. Liels skaits taustekļiem līdzīgu cauruļu stīdza planētas dzīlēs un kustējās. Veidojuma virsma nebija visai gluda. Es pamanīju kādu vietu, kuras diametrs bija aptuveni viens metrs un kuru blīvi klāja matu resnuma vadiņi. Tie kustējās katrs par sevi.

—   Tā ir skanējošās ierīces antena. Tā uztver smadzeņu energoimpulsus, kuri tiek izmantoti tādu programmu izveidē, kas spējīgas izpildīt saņemto uzdevumu. Ja tavas smadzenes uzmodelēs kādu lietu, mašīnai tā būs jāizgatavo.

—    Jebkuru lietu?

—    Jebkuru, ja vien tu varēsi to detalizēti iztēloties. It kā uzbūvēt savās domās.

—     Arī jebkuru automašīnu?

—     Protams.

—     Un es tūlīt pat varu pamēģināt?

—    Jā. Pārvietojies tuvāk uztvērējam un vispirms domās pavēli tā antenai pagriezties pret tevi ar visiem matiņiem. Tiklīdz tas notiks, sāc domāt par vēlamo.

Es stāvēju līdzās matainajai antenai un, degdams nepacietībā, domās, kā teica Anastasija, vēlējos, lai visi matiņi mani klausītu. Sākumā tie pagriezās uz manu pusi, tad, viegli drebēdami, virzīja savus taustekļus uz manu neredzamo galvu un sastinga. Tagad vajadzēja iedomāties kādu lietu. Nez kāpēc sāku iztēloties septītā modeļa žiguli — automašīnu, kas man bija Novosibirskā. Visu centos detalizēti iedomāties: stiklu, bamperu, krāsu un pat numura zīmi. Vispār ilgi iztēlojos. Kad apnika, pagāju nost no antenas. Milzīgā mašīna iedunējās spēcīgāk nekā līdz šim.

—    Vajadzēs pagaidīt, — paskaidroja Anastasija. — Pašlaik tā demontē nepabeigto izstrādājumu un sastāda programmu tavas ieceres izpildei.

—     Vai ilgi būs jāgaida?

—     Domāju, ka ne pārāk ilgi.

Mēs piegājām pie citām mašīnām. Kad es pētīju daudzkrāsainos akmeņus zem kājām, Anastasijas balss paziņoja:

—      Domāju, ka tavas ieceres īstenošana ir pabeigta. Paskatīsimies, kā rūpnīca tikusi galā ar uzdevumu.

Mēs pārvietojāmies pie pazīstamās mašīnas un sākām gaidīt. Pēc kāda brīža «slūžas» atvērās un pa gludo trapu noripoja žigulis. Taču šis manā priekšā stāvošais neglitenis nevarēja sacensties skaistumā ar mūsu automobili. Tam bija vienas durvis — tikai vadītāja sēdekļa pusē. Aizmugurējo sēdekļu vietā bija kaut kādi stiepļu kamoli un gumijas gabali. Es apgāju — vai ari pārvietojos — apkārt stāvošajam izstrādājumam. To nevarēja saukt par automobili.

Labajā pusē nebija divu riteņu. Nebija ari priekšējā numura un bampera. Motora pārsegs, šķiet, nebija atverams — tas bija savienots ar korpusu. Un vispār šī unikālā rūpnīca bija izgatavojusi nevis automobili, bet gan kaut kādu spoku nesaprotamai misijai.

Un es sacīju:

—     Tad nu gan uzražoja izstrādājumu citplanētiešu uzņēmums. Uz Zemes par kaut ko tādu visus konstruktorus un inženierus atlaistu no darba.

Atbildes vietā atskanēja Anastasijas smiekli, pēc tam viņas balss paskaidroja:

—    Skaidrs, ka atlaistu. Taču konkrētajā gadījumā, Vladimir, galvenais konstruktors esi tu pats, un tagad aplūko savas konstrukcijas augli.

—     Es gribēju normālu mūsdienīgu automobili, bet ko tā uztaisīja?

—    Ar gribēšanu vien ir par maz. Visu vajadzēja iztēloties vissīkākajās detaļās. Savā iztēlē tu pat durvis pasažieriem neparedzēji, iedomājies tikai par vienām durvīm — sev pašam. Arī riteņus tikai no savas puses iztēlojies. Biji par slinku, lai piemontētu arī otrā pusē. Manuprāt, par dzinēju tu pat neiedomājies.

—     Neiedomājos.

—     Tātad tavā konstrukcijā dzinēja ari nav. Kāpēc tad vaino izgatavotāju, ja pats esi devis šādu nepabeigtu programmu?

Pēkšņi es ieraudzīju vai sajutu mums tuvojošos trīs lidaparātus. «Jālaižas lapās,» uzplaiksnīja doma, taču Anastasijas balss nomierināja:

—     Tie mūs neievēros un nesajutīs, Vladimir. Tie ir saņēmuši informāciju par traucējumiem rūpnīcas darbā, tagad droši vien pētīs, kas noticis. Mēs mierīgi varam vērot šīs planētas dzīvos iemītniekus.

No trim nelieliem lidaparātiem iznāca pieci citplanē- tieši… Viņi ļoti līdzinājās Zemes cilvēkiem. Ne vien līdzinājās, bet viņiem viss bija kā Zemes cilvēkiem. Viņi bija labi veidoti. Nekādu kūkumu, atlētiskie augumi taisni un lepni turēja skaistās galvas. Uz galvas bija mati, virs acīm uzacis, bet vienam pat rūpīgi apcirptas ūsas. Viņi bija ģērbušies plānos dažādas krāsas kombinezonos, kas cieši piegūla ķermenim.

Citplanētieši piegāja pie savas rūpnīcas izgatavotā automobiļa vai, pareizāk sakot, pie tā, kas līdzinājās Zemes automobilim. Viņi stāvēja tam līdzās un klusēdami, bez emocijām uz to skatījās. «Laikam mēģina saprast,» es nodomāju.

No grupas atdalījās pēc izskata visjaunākais rudmatains citplanētietis un, piegājis pie automobiļa durvīm, mēģināja tās atvērt. Durvis nepadevās. Laikam bija iestrēgusi slēdzene. Tālākā viņa rīcība šķita pazīstama un tādēļ.man ļoti patika. Rudmatis ar plaukstu uzsita pa durvīm atslēgas rajonā, vēlreiz spēcīgāk parāva aiz roktura, un durtiņas atvērās. Viņš apsēdās vadītāja sēdeklī, satvēra stūri un sāka uzmanīgi pētīt uz paneļa esošās ierīces.

«Malacis,» es nodomāju, «gudrs.» Kā apstiprinājumu savam secinājumam izdzirdēju Anastasijas balsi:

—   Tas, Vladimir, pēc viņu kritērijiem, ir liels zinātnieks. Viņa doma tehniskā virzienā darbojas ātri un racionāli. Viņš pēta vairāku planētu, ari Zemes iemītnieku dzīvi. Pat viņa vārds līdzīgs Zemes cilvēku lietotajiem — Arkaans.

—     Bet kāpēc viņa sejā nav izbrīna, ka rūpnīca izgatavojusi kaut ko savādu?

—     Šīs planētas iedzīvotājiem gandrīz nemaz nav jūtu un emociju. Viņu prāts darbojas racionāli un vienmērīgi, un to neapdraud emocionāli uzplaiksnījumi vai novirzes no izvirzītā mērķa.

Rudmatis izkāpa no mašīnas un izdeva Morzes ābecei līdzīgas skaņas. No citplanētiešu grupas nošķīrās pavecāks vīrs un nostājās pie matainās antenas, pie kuras pirms tam biju stāvējis es. Tad visi iekāpa savos lidaparātos un — prom bija.

Rūpnīca, kas bija izgatavojusi automobili pēc mana projekta, atkal sāka dūkt. Tās cauruļveida taustekļi vilkās āra no dzīlēm un virzījās uz tādas pašas tuvākās rūpnīcas pusi, no kuras tāpat stiepās cauruļveida taustekļi. Kad visi taustekļi cits ar citu savienojās, Anastasija teica:

—    Redzi, viņi ir ieslēguši pašiznīcināšanās programmu. Visas šīs rūpnīcas detaļas cita rūpnīca pārkausēs un izmantos ražošanā.

Un man kļuva nedaudz žēl rūpnīcas — robota, ar kuru mēs tik neveiksmīgi bijām radījuši Zemes automobili. Taču neko nevar darīt.

—    Vladimir, vai vēlies ielūkoties šīs planētas iemītnieku sadzīvē? — jautāja Anastasija.

—     Jā.

Mēs atradāmies virs kādas no lielās planētas pilsētām vai ciematiem. No augšas pavērās šāda aina.

Cik tālu vien sniedzās skatiens, šo apdzīvoto vietu veidoja debesskrāpjiem līdzīgas cilindriskas celtnes, izvietotas daudzās aplocēs. Katras aploces centrā atradās zemākas konstrukcijas, kas atgādināja Zemes kokus, pat vairums lapu — lokatoru bija zaļā krāsā. Anastasija apstiprināja, ka šīs mākslīgās konstrukcijas savācot no dzīlēm organisma barošanai nepieciešamo vielu komponentus, kuri tālāk pa speciālām caurulēm tiek pievadīti ikviena planētas iedzīvotāja mītnei. Vēl šīs aploču centros izvietotās konstrukcijas uzturot uz planētas vajadzīgo atmosfēru.

Kad Anastasija ierosināja ielūkoties kādā no dzīvokļiem, es jautāju:

—    Bet vai mēs varam nokļūt pie tā rudmatainā citpla- nētieša, kurš iekāpa manā automašīnā?

—    Jā, — viņa atbildēja. — Viņš tūlīt atgriezīsies mājās.

Mēs atradāmies gandrīz pašā augšā pie viena no cilindriskajiem debesskrāpjiem. Citplanētiešu namam logu nebija. Apaļās sienas bija nokrāsotas mierīgu toņu kvadrātos. Katra kvadrāta apakšpusē bija uz augšu paceļamas durvis — gluži kā mūsdienīgā garāžā. Laiku pa laikam pa kvadrāta apakšējās daļas atveri izlidoja neliels lidaparāts, kas līdzinājās tiem, kurus redzēju pie rūpnīcas. Iznāk, ka augstceltnē zem katra dzīvokļa atrodas neliela garāža lidaparātam.

Namā nebija liftu un durvju. Katram dzīvoklim bija sava ieeja tieši no garāžas. Kā pēc tam noskaidrojās, tāds dzīvoklis piederēja katram šīs planētas iedzīvotājam, kurš bija sasniedzis noteiktu vecumu.

Pats dzīvoklis man sākumā nepatika. Kad, sekojot rud- matainajam citplanētietim, nokļuvām viņa dzīvoklī, biju pārsteigts par tā nabadzību un vienkāršību. Aptuveni tris- desmit kvadrātmetru lielā istaba bija pilnīgi tukša. Tajā nebija logu un starpsienu, turklāt nebija pat elementārāko mēbeļu. Pie gaišajām gludajām sienām nebija neviena plauktiņa vai gleznas.

—    Vai tad viņš tikko ir saņēmis šo dzīvokli? — jautāju Anastasijai.

—   Arkaans dzīvo šeit jau divdesmit gadus. Viņa dzīvokli ir viss, kas nepieciešams atpūtai, izklaidei un darbam. Šis nepieciešamais ir iemontēts sienās. Tu pats tūlīt visu ieraudzīsi.

Un tiešām — tiklīdz rudmatis uznāca no savas garāžas, istabas griesti un sienas sāka izstarot maigu gaismu. Arkaans pagriezās ar seju pret sienu līdzās ieejai, pielika pie tās plaukstu un izdvesa skaņu. Uz sienas iegaismojās kvadrāts.

Anastasija komentēja visu dzīvoklī notiekošo:

—     Tagad dators pēc rokas līnijām un acīm identificē dzīvokļa saimnieku, tagad sveicina un ziņo par prombūtnes laiku un par nepieciešamību pārbaudīt fizisko stāvokli. Skaties, Vladimir, Arkaans pielika pie pults otru roku un dziļi ieelpoja, lai dators varētu pārbaudīt viņa fizisko stāvokli. Pārbaude pabeigta, un uz ekrāna ir parādījies paziņojums, ka viņam jāuzņem barojošs maisījums. Un jautājums: ko saimnieks paredzējis darīt tuvākajās trijās stundās?

Datoram tas ir jāzina, lai sagatavotu atbilstošu maisījumu. Tagad Arkaans pasūta maisījumu, kas spētu maksimāli aktivizēt viņa prāta darbību nākamās trīs stundas, pēc tam viņš paredzējis gulēt.

Dators neiesaka viņam trīs stundas veltīt aktīvam garīgajam darbam un ierosina izmantot sastāvu, kas paredzēts, lai uzturētu spēju aktīvi strādāt divas stundas un sešpadsmit minūtes. Arkaans piekrita datora viedoklim.

Sienā atvērās neliela niša, Arkaans satvēra aiz roktura kaut kādu elastīgu caurulīti, pielika tās galu pie mutes, padzērās vai paēda un devās pie pretējās sienas. Niša ar caurulīti aizvērās, ekrāna kvadrāts apdzisa, siena, pie kuras nupat stāvēja citplanētietis, atkal kļuva gluda un vienkrāsaina.

«Skat tikai,» es nodomāju, «ja ir tāda tehnika, tad nav vajadzīga virtuve ar visu tās aprīkojumu: traukiem, mēbelēm, apkopi. Nav arī vajadzīga sieva, kas labi gatavo ēst. Nav jāiet uz veikalu. Dators gan veselības stāvokli pārbauda, gan pagatavo nepieciešamo ēdienu, gan sniedz dažādus ieteikumus. Interesanti, cik tāds dators varētu maksāt, ja to izgatavotu pie mums uz Zemes?» Un tūlīt pat Anastasijas balss pavēstīja: «Kas attiecas uz izdevumiem, tad ir lētāk aprīkot katru dzīvokli ar šādu iekārtu nekā pieblīvēt virtuvi ar mēbelēm un veselu lērumu palīgierīču ēdiena gatavošanai. Viņi visās jomās ir daudz racionālāki par Zemes iedzīvotājiem. Savukārt arī uz Zemes ir kas daudz racionālāks nekā viņiem.» Es nepievērsu uzmanību Anastasijas pēdējai frāzei. Mani ieinteresēja Arkaana rīcība. Viņš turpināja komandēt ar savas balss skaņām, un istabā notika, lūk, kas.

No sienas daļas pēkšņi sāka izvirzīties krēsls. Līdzās krēslam atvērās vēl viena neliela niša, no kuras izslīdēja galdiņš ar kaut kādu pa pusei caurspīdīgu aizvākotu trauku, kas līdzinājās laboratorijas kolbai. Uz istabas pretējās sienas izgaismojās liels ekrāns, pusotru līdz divus metrus pa diagonāli. Uz ekrāna bija redzama daiļa sieviete piegulošā kombinezonā. Sieviete sēdēja un turēja rokās tādu pašu trauku, kāds atradās uz galdiņa līdzās Arkaanam. Sievietes attēls uz ekrāna bija telpisks un daudz labāks nekā mūsu televizoros. Šķita, ka vina redzama nevis uz ekrāna, bet gan sēž tepat istabā. Kā paskaidroja Anastasija, Arkaans un pretī sēdošā sieviete radīja savu bērnu: «Šīs planētas iemītniekiem nav pietiekami spēcīgu jūtu, tāpēc starp viņiem nav iespējama dzimumtuvība, kā tas ir Zemes cilvēkiem. Ārēji viņu ķermeņi neatšķiras no mūsu ķermeņiem, taču jūtu trūkums neļauj viņiem radīt pēctečus ta, kā tos radām mēs. Mēģenēs, kuras tu šobrīd redzi, atrodas viņu šūnas un hormoni. Vīrietis un sieviete iedomājas, kādu viņi gribētu redzēt savu nākamo bērnu, viņa izskatu. Viņi domās iemieso bērnā sevī esošo informāciju, apspriež viņa nākamo darbību. Šis process ilgst aptuveni trīs gadus pēc Zemes laika. Tiklīdz viņi uzskatīs, ka bērna veidošanas process ir pabeigts, speciālā laboratorijā abu trauku saturu apvienos, radis bērnu un tad speciālā patversmē — skolā viņu uzaudzinās līdz pilngadībai. Sabiedrības pilngadīgajam loceklim piešķirs dzīvokli un iekļaus viņu vienā no darba grupām.»

Arkaans skatījās te uz sievieti ekrānā, te uz mazo aizzīmogoto trauku ar šķidrumu. Pēkšņi sienā iebūvētais ekrāns apdzisa, taču citplanētietis, joprojām sēdēdams savā krēslā, nenovērsdamies lūkojās uz trauku, kurā bija daļiņa no viņa nākamā bērna. Uz pretējās sienas sāka mirguļot sarkani kvadrātiņi. Citplanētietis pagriezās pret sienu sāniski, ar delnu aizsedza acis no pulsējošās gaismas un pielieca galvu vēl tuvāk savam trauciņam. Tūlīt pat griestos trauksmaini iemirdzējās jauni gaismas kvadrāti un trijstūri.

«Nomoda laiks, ko dators atvēlējis Arkaanam, ir beidzies, un tagad dators uzstājīgi atgādina par miega nepieciešamību,» paskaidroja Anastasija.

Tomēr citplanētietis noliecās vēl tuvāk pie sava trauciņa un piespieda pie tā savas plaukstas.

No griestiem un sienām plūstošā gaismas pulsācija aprima. Istabu sāka piepildīt tvaikiem līdzīga gāze. Anastasijas balss komentēja: «Tagad dators iemidzinās Arkaanu ar miega gāzi.»

Citplanētieša galva sāka lēni slīgt uz galdiņa pusi un drīz jau atradās uz tā, acis aizvērās. Krēsls vēl vairāk izvirzījās no sienas, pārvērzdamies par gultu. Pēc tam par gultu kļuvušais krēsls sašūpojās no vienas puses uz otru, un citplanētieša ķermenis noslīga ērtajā guļasvietā.

Arkaans gulēja, turēdams plaukstās pie krūtīm piespiestu savu mazo trauciņu.

Var vēl daudz ko pastāstīt par neparastā dzīvokļa un visas lielās planētas tehnikas novitātēm. Pēc Anastasijas vārdiem, šeit dzīvojošajai sabiedrībai nav bīstami nekādi ārēji iebrukumi. Vēl vairāk — pateicoties saviem tehniskajiem sasniegumiem, viņi spēj iznīcināt dzīvību uz jebkuras Visuma planētas. Uz jebkuras, izņemot Zemi.

—     Kāpēc? — es jautāju. — Vai tas nozīmē, ka mūsu raķetes, mūsu ieroči ir spējīgi atvairīt viņu uzbrukumus?

—    Viņus nebiedē Zemes raķetes, Vladimir, — atbildēja Anastasija. — Šīs planētas sabiedrība jau sen ir iepazinusi visu, kas izraisa paplašināto sprādzienu. Viņiem nav svešs arī saspiešanās sprādziens.

—     Ko nozīmē «saspiešanās sprādziens»?

—    Uz Zemes zina, ka divas vai vairākas vielas, savienodamās acumirklīgā reakcijā un paplašinādamās, izraisa sprādzienu. Bet, divām vielām saskaroties, iespējama arī citāda reakcija. Gāzveida viela, kas aizņem kubikkilometru un lielāku tilpumu, vienā acumirklī var saspiesties zirnīša lielumā, kļūt par īpaši cietu materiālu. Iedomājies lādiņu vai raķeti, kas uzsprāgst tādā mākonī, bet tajā pašā laikā sprādziena izplešanās spēkam pretī stājas cits spēks, izraisot saspiešanās sprādzienu. Tu dzirdēsi vienīgi plaukšķi. Un viss, kas atradās tajā mākonī, būs pārvērties zirņa lieluma akmentiņā. Gāzveida mākoņu aizsegu Zemes raķetes nespēs pārvarēt.

Zemes vēsturē jau ir pieredzēti divi viņu uzbrukumi jeb ierašanās. Tagad viņi gatavo trešo. Uzskata, ka atkal tuvojas tam labvēlīgs bridis.

—    Vai tas nozīmē, ka viņus nekādi nav iespējams atvairīt, ja reiz uz Zemes nav tāda ieroča, kas būtu spēcīgāks par viņu ieročiem?

—      Cilvēkam ir tāds ierocis, un tas saucas «cilvēka doma». Pat es viena pati spētu apmēram pusi viņu ieroču pārvērst putekļos un izkaisīt tos Visumā. Ja vēl atrastos palīgi, mēs kopīgi varētu likvidēt visus ieročus. Taču lieta tā, ka vairākums cilvēku un gandrīz visas Zemes valdības uztvers viņu iebrukumu kā lielu labumu.

—     Kā var gadīties, ka iebrukumu, sagrābšanu visi varētu uztvert kā labumu?

—    Tūlīt redzēsi. Lūk, paraugies uz centru, kas gatavo desantu, lai pakļautu Zemes kontinentus.

Zemes sagrābšanas centrs

Es, protams, biju gaidījis, ka ieraudzīšu starpplanētu supertehniku, kas spējīga pakļaut veselu planētu. Bet tas, kas atklājās manām acīm… Domāju, ka nedz mūsu, nedz amerikāņu, nedz citu valstu militārie speciālisti pat nestā- dās priekšā, ar kādu ieroci un cik viegli iespējams pakļaut viņu it kā aizsargātās teritorijas. Ari jūs, cienījamie lasītāji, pirms lasāt tālāk, mēģiniet iztēloties, kāds varētu būt citpla- nētiešu centra aprīkojums Zemes sagrābšanas plānu realizēšanai. Un pēc tam paskatieties, kāds tas izskatās īstenībā. Bet ārēji tas ir, lūk, kāds.

Milzīga kvadrātveida telpa. Visās šīs telpas četrās pusēs dabiskā lielumā izvietoti Zemes valstu parlamentu interjeri. Valsts Dome, mūsu prezidenta kabinets Kremlī. Zāles pretējā pusē — amerikāņu parlaments un prezidenta kabinets

Baltajā namā. Zāles abās pārējās pusēs redzami, cik noprotams, Āzijas valstu pārvaldes institūciju interjeri. Parlamenta krēslos sēdēja mūsu deputāti, kongresmeņi un prezidenti. Vispirms es sāku pētīt Krievijas deputātus. Viņi bija televīzijā redzēto pazīstamo seju precīzas kopijas. Vienīgi sēdēja nekustīgi, gluži kā mūmijas. Grūti pateikt, no kā viņi bija veidoti. Varbūt tās bija lelles, hologrammas vai roboti, bet varbūt vēl kas cits.

Milzīgās zāles vidū atradās paaugstinājums, uz kura krēslos sēdēja ap piecdesmit citplanētiešu. Viņi bija ģērbušies nevis savos ierastajos kombinezonos, bet gan tādos uzvalkos, kādos ģērbjas cilvēki uz Zemes, un klausījās kāda uzstāšanos. Referents acīmredzot bija galvenais instruktors vai vēl kāds priekšnieks.

Anastasija paskaidroja, ka es redzu vienu no desanta grupām, kurai tagad ir kārtējā nodarbība par to, kā sagatavoties sadarbībai ar zemiešu valdībām. Viņi mācās visizplatītākās mūsu valodas un apgūst cilvēka izturēšanos dažādās situācijas. īpaši rūpīgi viņi gatavojas kontaktēties ar Zemes valstu valdībām un likumdošanas institūcijām, ar kuru starpniecību cer ietekmēt visus Zemes iedzīvotājus. Sarunvaloda viņiem padodas bez īpašas piepūles, bet sa- <arā ar atsevišķu jūtu trūkumu un līdz ar to — nespēju zraisīt ārējas emocijas viņiem ir ļoti grūti apgūt Zemes cilvēku žestus un mīmiku. Un vēl vini ar savu racionālo dlomāšanu nekādi nespēj izprast Zemes valstu pārvaldes sistēmas loģiku. Lai gan tika piesaistīti šīs civilizācijas labākie prāti un modernākā tehnika, viņi vēl joprojām nav spējuši atminēt, piemēram, tādu noslēpumu: kāpēc, neraugoties uz to, ka uz Zemes ir radīta skaitļošanas tehnika, lastāv daudzas speciālas zinātniskās iestādes, valstu likumdošanas institūcijām netiek sniegta informācija par tajās lieņemto lēmumu sekām? Viņi ir pārliecināti: ja pastāvētu noteikts analītiskais centrs, kura radīšanai uz Zemes ir viss nepieciešamais, tad varētu precīzi modelēt sabiedriskās parādības, kuras izraisīs pieņemtie lēmumi. Taču uz Zemes ikvienam valdības loceklim vai likumdevējam lēmumu pieņemšanā jārīkojas patstāvīgi. Katram valdības loceklim, tā kā viņa rīcībā nav pietiekamas informācijas, jāizpilda spēcīga analītiskā centra funkcijas, turklāt jāņem vērā savu kolēģu, ienaidnieku un draugu rīcības sekas.

Tāpat citplanētiešiem šķiet noslēpumains un paliek neatminēts jautājums par to, kāpēc Zemes iedzīvotāji neizvirza mērķi, kuru nepieciešams sasniegt. Viņi uz kaut ko tiecas, bet šis «kaut kas» paliek noslēpumā tīts. Citplanētieši ir sagatavojuši Zemes kontinentu iekarošanas plānu, vadoties pēc tā, kādas ir Zemes cilvēku sabiedrības pašreizējās vajadzības. Sava plāna īstenošanu viņi uzsāks, izsakot savus priekšlikumus dažādu valstu valdībām. Un šie priekšlikumi ar prieku tiks pieņemti.

Kad jautāju Anastasijai, kāpēc viņa ir tik pārliecināta par Zemes valstu valdību lēmumu, viņa atbildēja:

—      Tā konstatējis viņu analītiskais centrs, un centra secinājums ir pareizs. Lielākā daļa Zemes iedzīvotāju atbilstoši savam apziņas līmenim uztvers citplanētiešu piedāvājumu par kosmiskā Saprāta humānisma augstāko izpausmi.

—     Kādi ir šie priekšlikumi?

—     Tie ir briesmīgi, Vladimir. Man ir nepatīkami par tiem runāt.

—     Pastāsti vismaz par galvenajiem. Ir taču interesanti uzzināt, kādi ir tie briesmīgie priekšlikumi, kurus Zemes iedzīvotāji uzņems ar prieku. Mēs taču abi dzīvojam uz Zemes.

—    Citplanētieši vispirms plāno izsēdināt nelielu desantu, kurā būs trīs lidaparāti, Krievijas teritorijā.

Viņus ielenkušajiem militāristiem citplanētieši paziņos, ka sadarbības nolūkā vēlos tikties ar valdības aprindām. Viņi stādīsies priekšā kā Visuma Augstākā Saprāta pārstāvji un nodemonstrēs savas tehnikas priekšrocības.

Pēc apspriedēm armijas, zinātnieku un valdības aprindās pēc kādām četrpadsmit dienām viņiem lūgs konkretizēt savus priekšlikumus, bet vispirms būs jāiziet drošības pārbaude, lai noteiktu, vai kontaktēšanās ar viņiem nav bīstama.

Atnācēji piekritīs izmeklēšanai un iesniegs savus priekšlikumus rakstveidā un videokasetēs. Teksts būs sagatavots atbilstoši mūsdienu oficiālo dokumentu modelim, un tas būs maksimāli vienkāršs.

Teksta saturs būs aptuveni šāds:

«Mēs, ārpuszemes civilizācijas pārstāvji, kas salīdzinājumā ar citiem saprātīgiem galaktiku iemītniekiem esam sasnieguši visaugstāko tehniskās attīstības līmeni, uzskatām Zemes cilvēkus par saviem saprāta brāļiem.

Mēs esam gatavi dalīties ar Zemes cilvēkiem savas zināšanās par dažādām zinātnes nozarēm un sabiedrības sociālo iekārtu, iepazīstināt viņus ar savām tehnoloģijām.

Mēs lūdzam izskatīt mūsu priekšlikumus un atlasīt no tiem vispieņemamākos, lai pilnveidotu ikviena sabiedrības locekļa dzīvi.»

Tālāk sekos virkne konkrētu priekšlikumu, kuru būtība ir šāda: atnācēji piedāvā savu tehnoloģiju, kas paredzēta /isu valsts iedzīvotāju nodrošināšanai ar uzturvielu maisīju- niem, kā ari tehnoloģiju dzīvojamo telpu ātrai celtniecībai, ai apgādātu ar tām ikvienu pilngadību sasniegušo cilvēku. Runa ir par tādām pašām telpām, kādas tu jau redzēji, ikai to funkcijas nav tik plašas. Viņi apgādā valsti ar savām ninirūpnicām. Tās tiks apvienotas ar rūpnīcām, ko radījuši ?emes iedzīvotāji, bet pēc pieciem gadiem visas mūsu ehnoloģijas tiks utilizētas. Tās aizstās ar tehniski racionālākam. Visi, kuri vēlēsies, tiks nodrošināti ar darbu. Vēl vairāk — ikvienam Zemes iedzīvotājam būs jāpiedalās šīs tehnikas apkalpošanā.

Valsts, kura noslēgs līgumu ar atnācējiem, tiks pilnībā pasargāta no citu valstu militāriem uzbrukumiem. Jaunās sociālās iekārtas sabiedrībā, kurā būs tehniski nodrošināta sadzīve, nebūs noziedzības. Tev piešķirtajā dzīvoklī viss nepieciešamais reaģēs tikai uz komandām, kuras izteikusi tava balss ar vienīgi tai piemītošo tembru. Katru dienu pirms barības uzņemšanas tava dzīvokļa dators pēc acs ābola, pēc tevis izelpotā gaisa sastāva un citiem parametriem noteiks tavu fizisko stāvokli un pasūtīs atbilstošu barības maisījumu.

Katrs individuālajā dzīvoklī uzstādītais dators būs savienots ar galveno, tādējādi tiks fiksēta katra cilvēka atrašanās vieta, viņa fiziskais un psihiskais stāvoklis. Jebkuru noziegumu varēs viegli atklāt ar galvenā datora speciālās programmas palīdzību, turklāt nebūs noziedzību veicinošas sociālās bāzes.

Apmaiņā pret visu to atnācēji gatavojas lūgt valdībai iespēju izmitināt savas civilizācijas pārstāvjus mazapdzīvotajos reģionos, galvenokārt mežos, un tiesības apmainīt individuālos dārziņus pret viņu uzceltajiem un tehniski augstā līmenī aprīkotajiem dzīvokļiem. Viņi garantē nodrošinājumu uz visu mūžu tiem, kuri vēlēsies izdarīt šādu apmaiņu.

Valdības piekrīt, jo tām, viņuprāt, pilnībā saglabājas vara. Virkne garīgo konfesiju sāk sludināt, ka atnācēji ir Dieva sūtņi, jo nenoraida nevienu no Zemes reliģijām. Tie reliģiskie līderi, kuri netic citplanētiešu dievišķajai pilnībai, nespēj stāties pretī atnācējiem, jo tiem simpatizē vairākums tās valsts iedzīvotāju, kura šo līgumu ir noslēgusi. Arī pārējās valstis sāk tiekties uz sadarbību ar atnācējiem. Deviņus gadus pēc viņu parādīšanās uz Zemes visos kontinentos, visās valstīs tiek intensīvi ieviests jaunais dzīvesveids, visos informatīvajos kanālos tiek propagandēti aizvien jauni un jauni tehnikas un sociālās iekārtas sasniegumi. Iedzīvotāju lielākā daļa slavē kosmiska Saprāta pārstāvjus kā lielāku pilnību sasniegušos saprāta brāļus, kā dievības.

—    Un ne velti slavē, — iebildu Anastasijai. — Tas nav nekas slikts, ja uz Zemes nebūs karu un noziedzības. Katram būs dzīvoklis, ēdiens un darbs.

—     Vladimir, vai tad tu neesi sapratis, ka cilvēce, pieņemdama citplanētiešu nosacījumus, tādējādi atteiksies no sava nemateriālā, Dievišķā «es»? Tā pati sevi nogalinās. Paliks vienīgi materiālie ķermeņi. Un katrs cilvēks, Vladimir, aizvien vairāk sāks līdzināties biorobotam. Un visi Zemes iedzīvotāju bērni dzims kā bioroboti.

—     Bet kāpēc?

—    Visi cilvēki būs spiesti ik dienas apkalpot tos mehānismus, kuri ārēji apkalpo viņus. Visa cilvēce nokļūs slazda, atdos savu brīvību un savus bērnus par mākslīgās tehnikas sasniegumiem. Daudzi drīz vien intuitīvi apjautīs savu kļūdu, un tad viņi izbeigs savu dzīvi, izdarot pašnāvību.

—     Dīvaini. Kā gan viņiem pietrūks?

—    Brīvības, jaunrades un to sajūtu, ko spēj izraisīt vienīgi dievišķas radīšanas ceļā radītais.

—     Bet kas notiks tad, ja parlamenti un dažādu valstu valdības negribēs vienoties ar citplanētiešiem? Vai viņi sāks iznīcināt cilvēci?

—    Tad citplanētieši meklēs citus ceļus, kā visus cilvēkus ievilināt slazdā. Viņiem nav jēgas cilvēci iznīcināt, jo viņu mērķis ir iepazīt visu Zemes butņu savstarpējo saikni, uzzināt, kāds spēks īsteno atražošanu. Bez cilvēka to nevar izzināt. Pats cilvēks ir galvenais posms uz Zemes notiekošās radīšanas harmoniskajā ķēdē. Arī saulītes stari ir daļa no tās enerģijas un jūtām, ko daudzi cilvēki atkārtoti rada. Tagadējie Zemes cilvēki ar savu pašreizējo apziņas līmeni atnācējiem nav bīstami. Daudzi no viņiem jau tagad cenšas atnācējiem palīdzēt.

—     Kā tā? Kurš no mums cenšas viņu labā? Vai tas nozīmē, ka starp cilvēkiem ir nodevēji? Viņi strādā citplanē- tiešu labā?

—      Strādā, tikai šie cilvēki nav nodevēji. Viņi palīdz negribot, neapzināti un ne jau sliktu nodomu vadīti. Galvenais cēlonis ir neticība sev un Dieva veidojumu pilnībai.

—     Kāda te ir saistība?

—     Vienkārša. Kad cilvēks pieļauj domu, ka viņš nav pilnību sasniegusi būtne, kad iedomājas, ka uz citām planētām dzīvo daudz saprātīgākas būtnes, tad viņš pats ar savām domām tās baro. Cilvēks pats noniecina savu dievišķo spēku un atdod to nedievišķām būtnēm. Tās jau ir iemācījušās savākt vienā kompleksā cilvēku domas un jūtas un lepojas ar to.

Skaties, citplanētiešu grupas priekšā atrodas trauks, kurā ir gaišs šķidrums, kas te pārvēršas gāzē, te sacietē. Viņiem nav spēcīgāka ieroča par to, kas ieslēgts šajā nelielajā traukā. Vēlāk viņi tā saturu sadalīs pa daudziem maziem un plakaniem trauciņiem. Viena no malām būs speciāls atstarotājs. Šādu ierīci viņi pakārs sev uz krūtīm. Tādas jau ir visiem, kas sēž tavā priekšā. Kad šādas ierīces staru virza uz cilvēku, viņā var izraisīt bailes, pielūgsmi vai apbrīnu. Un var ari paralizēt gan cilvēka apziņu, gan ķermeni. Šajā starā ir koncentrētas daudzu cilvēku domas. Cilvēku domas par to, ka Kosmosā kāds ir stiprāks par cilvēku. Par cilvēku — Dieva radību. Un šīs koncentrētās domas var cīnīties pret cilvēkiem.

—     Iznāk, ka mēs paši dodam viņiem spēku, kad gudrībā paceļam viņus sev pāri?

—     Jā, tā ir. Pāri sev — un tātad ari pāri Dievam.

—     Kāds tam sakars ar Dievu?

—    Mēs visi esam Viņa radības. Kad domājam, ka galaktikās ir pilnīgākas pasaules, mēs uzskatām sevi par nepilnīgiem, par nepilnīgām Dieva radībām.

—      Ko neteiksi! Vai citplanētiešu pasaulē ir uzkrāts daudz šādas enerģijas?

—     Traukā, kas atrodas tavā priekšā, tās ir pietiekami daudz, lai pakļautu apmēram triju ceturtdaļu Zemes iedzīvotāju prātus un jūtas. Viņi uzskata, ka šeit tās ir ar uzviju. Pēc tam viņus sāks pielūgt visa Zemes civilizācija. Un citplanētiešu varenība pieaugs.

—     Vai tad nav iespējams kaut ko darīt?

—     Ir iespējams, ja vien, viņiem gluži negaidīti, riskētu. Jo pilns cilvēka jūtu komplekss, kaut arī viens, vienmēr ir stiprāks. Ir iespējams izkliedēt domu ar neaptveramu ātrumu, un tie, kuriem jūtas nepiemīt, to nevar apturēt. Visu šajā traukā sakopoto enerģiju var neitralizēt ar citas domas enerģiju, ja tā būs spilgtāka, pārliecinošāka un pilnīgāka.

—    Anastasija, vai tu varētu neitralizēt visu traukā sakopoto enerģiju?

—    Es varētu pamēģināt, bet tad man šeit būtu jāsavāc viss savs ķermenis.

—     Kāpēc?

—    Bez ķermeņa jūtu komplekss būs nepilnīgs. Matērija ir viens no cilvēka esības plāniem. Tajā cilvēks ir spēcīgāks par Visuma būtibām.

—    Tad savāc, lai vari sasist trauku.

—    Tūlīt pamēģināšu kaut ko izdarīt, to nesasitot.

Un pēkšņi es savā priekšā ieraudzīju materializējušos Anastasiju. Viņa bija jaciņā un svārkos — kā pirms tam mežā. Viņa stāvēja uz grīdas basām kājām un pēkšņi nesteidzīgi devās pie tiem, kuri sēdēja pie trauka ar gaišo šķidrumu. Viņi ieraudzīja Anastasiju. Nejūtīgo citplanētiešu sejās nekādas emocijas neparādījās. Bet tikai mirkli viņi sēdēja nekustīgi. Tad visi sarosījās. Pēkšņi kā pēc komandas piecēlās un katrs paņēma rokās uz krūtīm pakārto medaljonu. No visiem medaljoniem izšāvās stari. Tie tika pavērsti pret Anastasiju, kas viņiem tuvojās.

Anastasija apstājās, sagrīļojās, pēkšņi atkāpās nelielu soli atpakaļ, atkal apstājās, pasmaidīja, piesita ar baso kāju un lēnām, bet droši atkal devās uz priekšu.

Stari, kas plūda no citplanētiešu medaljoniem, kļuva aizvien spilgtāki un saplūda vienā — pret Anastasiju vērstā. Likās, ka pēc mirkļa tas pārvērtīs pelnos viņas apģērbu. Tomēr Anastasija neapstājās. Pēkšņi viņa izstiepa uz priekšu savas plaukstas, un daži stari, atstarojušies no tām, apdzisa, pēc tam sāka dzist ari pārējie.

Citplanētieši joprojām stāvēja nekustēdamies. Anastasija piegāja pie trauka, uzlika plaukstas uz tā sieniņām, noglāstīja trauku un kaut ko tam pačukstēja. Šķidrums traukā pēkšņi sāka burbuļot, pēc tam no tā plūstošā gaisma lēnām apdzisa, un drīz vien šķidrums traukā ieguva zilganu nokrāsu. Kā parasts ūdens uz Zemes.

Anastasija piegāja pie mašīnas, kas stāvēja pie sienas un izskatījās pēc ledusskapja. Piespieda pie tās savu plaukstu, kaut ko čukstus pateica, un no mašīnas viņas pastieptajā jaciņas stērbelē sāka birt kaut kādas kvadrātveidīgas krāsainas tabletes.

Anastasija piegāja pie citplanētiešiem, kas stāvēja kā iemieti, un malējam pasniedza no mašīnas izbirušo tableti. Citplanētietis sakustējās, it kā pastiepa pretī roku, bet tūlīt pat sastinga un sāka vērīgi lūkoties uz visiem priekšā stāvošo citplanētieti — acīmredzot vadītāju. Tā Anastasija kādu pusminūti stāvēja viņa priekšā ar pastieptu roku. Tad piegāja cieši klāt vadītājam un sniedza viņam tableti.

Pēc pauzes vadītājs paņēma tableti un ielika mutē. Anastasija apstaigāja visus klātesošos, un tagad visi mierīgi paņēma no viņas tabletes un tās sakošļāja vai norija. Pēc tam viņa nāca atpakaļ pie manis, bet pusceļā apstājās, pagriezās pret citplanētiešiem un pamāja viņiem ar roku. Daži citplanētieši piecēlās un pamāja pretī. Kad Anastasija pienāca pie manis, viņa nogurušā balsī sacīja:

—    Mums ir jāatgriežas. Viņi tagad ir ieņēmuši tabletes, kas paātrina domāšanu. Lai mēģina apjēgt šeit notikušo.

Un viss beidzās. Es joprojām gulēju meža zālē. Šķita, ka esmu pamodies pēc dziļa miega. Likās — pagājis pavisam īss laiks, bet ķermenis bija atpūties — kā jau pēc dziļa, veselīga miega. Toties galva… Tajā viss it kā vārījās. Domas vienlaicīgi plūda visos virzienos. Visas ainas, ko biju redzējis uz citas planētas, pilnībā bija palikušas manī. Kas tas bija? Sapnis? Hipnoze? Bet varbūt — viss reizē? Nav saprotams. Reāli ieraudzīt citu planētu, nevis Zemi, — tam bija grūti noticēt. Es pajautāju līdzās sēdošajai Anastasijai:

—    Vai tas bija sapnis? Hipnoze? Es visu atceros, tikai tagad galvā ir kaut kāds haoss.

Viņa atbildēja:

—    Vladimir, izvērtē, kā pats vēlies, kāds spēks tev ļāva skatīt citas planētas vīziju. Ja tevi dara nemierīgu šis jautājums, tad pieņem, kas esi redzējis sapni. Tam nav nozīmes. Nozīme ir vīzijas būtībai, secinājumiem un izjūtām. Par to visu padomā, bet es uz bridi aiziešu.

—    Jā, tu ej, es pats padomāšu.

Palicis viens, sāku pārdomāt redzēto un, protams, nospriedu, ka esmu redzējis kaut kādu hipnotisku sapni.

Paspērusi dažus soļus, Anastasija pēkšņi pagriezās, pienāca pie manis, izņēma kaut ko no savas jaciņas kabatas un pastiepa man. Es ieraudzīju, ka viņas plaukstā atrodas… Plaukstā bija dīvainā tablete, ko redzēju uz citas planētas.

—     Paņem to, Vladimir, un vari bez bailēm norīt. Šīs tabletes no Zemes augiem gatavo uz tās planētas, kur mēs bijām. Minūtes piecpadsmit tā palīdzēs ātrāk domāt, un tu drīzāk tiksi par visu skaidrībā.

Es paņēmu mazo tableti un, kad Anastasija bija aizgājusi, noriju to.

Cilvēki, atgūstiet savu dzimteni!

Pašā sākumā dialogs ar Anastasiju par dzimteni man nebija saprotams. Viņas spriedumi šķita pat nenormāli. Bet pēc tam… Pat šobrīd es to neviļus atceros. Atceros, kā uz jautājumu, kas jādara, lai pie mums nebūtu nedz starpplanētu, nedz vietējo karu, lai nebūtu bandītu un lai bērni dzimtu veseli un laimīgi, viņa atbildēja:

—     Vladimir, visiem cilvēkiem vajadzētu dot padomu: «Cilvēki, atgūstiet savu dzimteni!»

—     «Atgūstiet dzimteni» — tu, Anastasija, varbūt kļūdījies, to sacīdama? Visiem ir dzimtene, tikai ne visi dzīvo savā dzimtenē. Nevis dzimteni atgūt, bet pašiem uz dzimteni vajag atbraukt — vai tā tu gribēji teikt?

—    Es nekļūdījos, Vladimir. Vairākumam šobrīd uz planētas dzīvojošo cilvēku vispār nav dzimtenes.

—     Kā tad nav? Krieviem dzimtene ir Krievija, bet angļiem — Anglija. Visi ir kaut kur dzimuši — tātad dzimtene ir tā zeme, kurā cilvēks piedzimis.

—    Vai tu uzskati, ka dzimtene jāmēro ar kāda noteiktu robežu?

—     Bet kā citādi? Visām valstīm ir robežas.

—     Un ja nu robežu nebūtu, kā tad tu spētu noteikt savu dzimteni?

—   Tad dzimtene būtu tā vieta, kur cilvēks piedzimis, — pilsēta vai ciems, bet varbūt visa Zeme tad būtu visiem dzimtene.

—      Varētu arī visa Zeme būt dzimtene ikvienam, kas uz tās dzīvo, un Visuma plašumi glāstītu cilvēku, bet tālab visi esības plāni būtu jāsavieno vienā punktā. Šo punktu varētu nosaukt par savu dzimteni un tajā radīt mīlestības telpu. Ar to saskartos viss labākais, kas ir Izplatījumā. Ar tavas Dzimtenes telpu. Tu pats šaja punktā sajutīsi Izplatījumu, un tev piemitīs neuzveicams spēks. Citas pasaules to zinās. Un visi tev kalpos, kā to ir gribējis mūsu radītājs Dievs.

—    Tu runā vienkāršāk, Anastasija, es neko nesapratu par esības plāniem un par to, kā tos savienot, arī par punktu, kuru es varēšu nosaukt par savu dzimteni.

—    Tad mums jāsāk saruna no pašas dzimšanas.

—      Lai būtu no pašas dzimšanas. Tikai nerunā tāpat vien, bet tā, lai tas noder mūsdienās. Nu, piemēram, kā tu redzi, kā iztēlojies ģimenes veidošanos, bērnu dzimšanu un audzināšanu mūsdienu apstākļos. Lai visi bērni piedzimtu laimīgi. Vai tu vari izveidot tādu shēmu vai iezīmēt ainu?

—     Varu.

—    Tad runā. Tikai ne par dzīvi mežā vai par neizprotamo tēlainības zinātni. Neviens, izņemot tevi, par to nezina…

Es nevarēju pabeigt teikumu. Galvā sāka virpuļot vesela gūzma jautājumu. Lūk, svarīgākie: «Kāpēc man šķiet interesanti uzzināt, ko par mūsu dzīvi teiks taigas vientuļniece? Kā viņai kļuvušas zināmas ne vien mūsu dzīves ārējās izpausmes, bet arī daudzu cilvēku iekšējie pārdzīvojumi?

Kādas ir šīs neizprotamās tēlainības zinātnes iespējas?» Nespēju nosēdēt. Piecēlos un sāku staigāt turp un atpakaļ. Lai nomierinātos un aptvertu neticamo, sāku filozofēt:

«Lūk, zem ciedra mierīgi sēž jauna sieviete. Te nesteidzīgi ar roku noglāsta zāli, te vērīgi lūkojas uz kādu kukainīti, kas rāpo pa viņas roku, te uz brīdi iegrimst domās. Sēž taigā, tālu no pilsētu un valstu brāzmainās dzīves. Tālu no kariem un dažādām civilizēto pasauļu peripetijām. Un ja nu viņa pilnībā pārzina šo tēlainības zinātni? Ja nu viņa ar tās palīdzību spēj ietekmēt cilvēkus? Ja nu spēj iedarboties uz sabiedrību daudz spēcīgāk neka valdības, parlamenti un daudzās garīgās konfesijas? Neticami! Fantastiski, bet… Ir taču reāli, konkrēti fakti, kas to apliecina. Neticami fakti! Taču tie reāli pastāv.

Viņa īsā laikā iemācīja mani rakstīt grāmatas. Tas viņai prasīja tikai trīs dienas. Tā ir viņa, kas nerimstošā straumē kaisa informāciju. Neticami, bet fakts. Grāmatas viegli un bez reklāmas šķērso pilsētu un valstu robežas. Grāmatās ir viņas tēls. Neizprotamā veidā šis tēls ietekmē cilvēkus, izraisot viņos radošu pacēlumu. Viņas tēlam veltīts tūkstošiem dzejas rindu, simtiem bardu dziesmu. Un viņa to visu lieliski paredzēja! Jau pirmajā grāmatā es minēju viņas izteikumus šajā sakarā. Tad nekā vēl nebija. Tad viņas vārdi šķita kā neticams murgs, kā fantāzija. Tomēr viss notika tieši tā, kā viņa teica. Tagad, kad rakstu šīs rindas, ir noticis vēl kas neticams.

1999. gada jūlijā izdevniecība «Prof—Press» laida klajā 500 lappušu biezu krājumu ar lasītāju vēstulēm un dzejoļiem. Krājums izdots jūlijā, kas grāmattirgotāju aprindās tiek uzskatīts par «kluso sezonu». Notiek neticamais: piecpadsmit tūkstošus lielā tirāža tiek izpirkta mēneša laikā. Tiek izdoti vēl piecpadsmit tūkstoši — un arī tos tūlīt izpērk.

Šis notikums nav tik sensacionāls kā presē atspoguļotie, ar secinājumu neparastību tas vispār iziet ārpus priekšstatiem par sensācijām. Šiem secinājumiem ir grūti noticēt. Grūti noticēt tam, ka Anastasijas tēls maina sabiedrības apziņu.

lasošie izjūt nepieciešamību darboties. Cilvēki Krievijā un ārpus tās paši organizē lasītāju klubus un centrus, nosaucot tos Anastasijas vārdā.

Novosibirskas medicīnisko preparātu rūpnīca ražo ciedru eļļu, par kuru viņa stāstīja. Nelielā Novosibirskas apgabala ciemā vietējie iedzīvotāji atjauno iekārtu un grib iegūt ārstniecisko eļļu pēc viņas tehnoloģijas, un viņi saņem palīdzību no pilsētas.

Anastasija runāja par to, ka atdzims Sibīrijas ciemi un ka pie vecākiem sāks atgriezties bērni. Viņa novirza svētceļotāju plūsmu no aizjūras svētvietām uz tām, kas atrodas dzimtajā pusē. Divos pēdējos gados vien Gelendžikas apkaimes dolmenus, par kuriem Anastasija pastāstīja, ir apmeklējuši vairāk nekā piecdesmit tūkstoši viņas lasītāju. Ap agrāk aizmirstajām svētvietām cilvēki tagad stāda puķes un dārzus. Dažādās pilsētās pēc viņas ieteiktās metodes tiek stādīti ciedri un citi augi.

Pēc Tomskas apgabala administrācijas vadības lēmuma ir nodibināts uzņēmums «Sibīrijas savvaļas augi». Tas jau nosūtījis uz Maskavu četrus tūkstošus ciedru stādu.

Par Anastasiju runā zinātnieki. Virs Krievijas jau lidinās viņas tēls kā dzīva, patstāvīga substance. Vai tikai virs Krievijas?

Kazahstānas sievietes vāc naudu, lai varētu uzņemt filmu par Anastasiju. Neticami: kazahu sievietes vēlas, lai taptu filma par Sibīrijas vientuļnieci!

Pieši viņas tēls sāk cilvēkus kaut kur vest. Uz kurieni? Ar kāda spēka palīdzību? Kas viņai palīdz? Iespējams, viņai pašai piemīt kāds neticams, agrāk nepazīts spēks. Bet kāpēc viņa joprojām paliek savā pļaviņā un noņemas ar kaut kādiem kukainīšiem?

Kamēr gudrinieki spriedelē, vai viņa vispār eksistē, Anastasija darbojas. Viņas darbības izpausmes var ieraudzīt, aptaustīt un pagaršot. Ko nozīmē šī tēlainības zinātne?»

Toreiz taigā šīs domas mani nedaudz biedēja. Gribējās ātrāk tās vai nu atspēkot, vai apstiprināt, taču līdzās atradās vienīgi viņa un jautāt varēju vienīgi viņai.

Tūlīt pajautāšu… Viņa nav spējīga melot… Tūlīt pajautāšu.

—   Anastasija, saki… Saki, vai tu pilnībā pārzini tēlainības zinātni? Vai tavā rīcībā ir to seno priesteru zināšanas?

Es satraukts gaidīju viņas atbildi, un mierīga balss bez satraukuma man teica:

—     Es zinu to, ko mans pirmtēvs mācīja tiem priesteriem. Arī to, ko priesteri neļāva tēvam pateikt. Un vēl ko jaunu pati tiecos uzzināt un apjaust.

—     Tagad esmu sapratis! Es jau tā domāju! Tu labāk par visiem esi iepazinusi tēlainības zinātni. Tu iznāci cilvēku priekšā, radījusi pati savu tēlu. Daudziem tu esi dieviete, labestīga meža feja, mesija. Tā par tevi vēstulēs raksta lasītāji. Man sacīji, ka lepnība un patība ir liels grēks, ka man viss jāapraksta patiesi. Un es nostājos visu priekšā kā nepraša, toties tu pati pacēlies visiem pāri un jau iepriekš zināji, ka tieši tā notiks.

—     Vladimir, es tev neko neslēpu.

Anastasija piecēlās, nostājās man pretī. Rokas nolaistas, skatās acīs un turpina:

—    Vienīgi tagad mans tēls vēl ne katram ir saprotams. Tas, atšķirīgais tēls, ko ieraudzīs cilvēki, paliks arī mans tēls. Mans tels līdzināsies apkopējai, kura vienīgi noslauka zirnekļa tīklus no būtiskā.

—     Kādus zirnekļa tiklus? Izsakies skaidrāk, Anastasija! Vai vēlies vēl kaut ko radīt?

—      Es vēlos cilvēkiem darīt dzīvu Dieva tēlu. Vēlos, lai Viņa diženais sapnis kļūst saprotams ikvienam. Viņa mīlestību spēs sajust ikviens dzīvojošais. Jau tagad un šajā dzīvē cilvēks varēs kļūt laimīgs. Visi šodienas cilvēku bērni dzīros Viņa Paradīzē. Es neesmu viena. Tu neesi viens. Un nēs visi kopā radīsim paradīzi.

—    Pagaidi, pagaidi. Tagad saprotu, tavi vārdi skars dau- lzas mācības. To autori un skolotāji uzbruks ne vien tev, jet arī mani apries. Kāpēc man vajadzīgas šīs problēmas? 2s nerakstīšu visu, ko tu sacīsi par Dievu.

—    Vladimir, tu esi vienīgi nobijies no gaidāmās cīņas ir nezināmu pretinieku.

—    Man viss ir skaidrs. Man metīsies virsū visi tie, kas ada dažādās konfesijas. Uzkūdīs man savus fanātiskos sekotājus.

—    Ne jau no viņiem, bet no sevis tu baidies, Vladimir. pats kaunies nostāties Dieva priekšā. Netici savam jaunajam dzīvesveidam. Uzskati, ka nespēsi mainīties.

—    Kāds tam sakars ar mani? Es tev stāstu par garīdzniekiem. Jau tagad daudzi no viņiem reaģē uz taviem izteikumiem.

—     Un ko tad vini tev saka?

—   Daudz ko. Daži atsaucas slikti, daži — tieši otrādi. viens pareizticīgo mācītājs no Ukrainas bija atbraucis pie manis kopā ar savas draudzes locekļiem, lai atbalstītu tavus teikumus. Taču viņš ir lauku mācītājs.

—   Kas vainas, ja pie tevis atbraukušais bija lauku mācītājs?

—     Vaina tā, ka ir ari citi — augstākstāvošie. Viņiem visi pakļaujas. No viņiem viss ir atkarīgs.

—      Bet arī tie, kā tu saki, augstākstāvošie, kādreiz ir kalpojuši mazās baznīciņās.

—    Tas nav svarīgi. Tik un tā nerakstīšu, kamēr kaut viens no nopietna dievnama vadības… Bet ko es te runāju, tu taču pati jau iepriekš visu zini. Tad nu pasaki: kas stāsies pretī un kas tev palīdzēs? Un vai vispār atradīsies kāds, kas sāks palīdzēt?

—     Vladimir, kāda ranga garīdznieks varētu pārliecināt tevi būt drosmīgākam?

—     Vai tu vari nosaukt kādu, kurš pēc ranga nebūtu zemāks par baznīcas pārzini vai bīskapu?

Tikai uz mirkli viņa kļuva domīga, it kā vienlaikus ieskatītos laikā un telpā.

Tad atskanēja neticama atbilde:

—   Jau ir palīdzējis Romas pāvests Jānis Pāvils II, citādi pateikdams vārdus par Dievu, — sacīja Anastasija. — Kristus tēls un Muhameda tēls apvienos Izplatījumā savas enerģijas, un kopā ar tiem vienā veselumā saplūdīs arī citi tēli. Vēl atradīsies kāds pareizticīgo patriarhs, kura teiktais tiks respektēts gadu simtiem. Taču paši svarīgākie būs ārēji vienkāršu cilvēku iedvesmas pilnie centieni. Tev šķiet svarīgs viņu statuss zemes dzīvē, taču pasaulē par visu svarīgāka ir patiesība.

Anastasija, nolaidusi acis, apklusa, it kā būtu par kaut ko apvainojusies. It kā kamols būtu iestrēdzis kaklā, — viņa to norija un nopūtās. Tad piebilda:

—     Piedod, ja skaidroju tavai dvēselei nesaprotami. Pagaidām neizdodas, bet es centīšos būt saprotamāka, tu tikai cilvēkiem pastāsti… '

—     Par ko?

—        Par to, ko tūkstošiem gadu garumā no viņiem tiecas slēpt. Par to, ka ikviens acumirklī var ienākt Radītāja sākotnēji radītajā dārzā un kopā ar viņu brīnumaini radīt.

Es jutu, kā viņā pieaug saviļņojums. Arī pats nezin kāpēc satraucos un sacīju:

—   Tu nesatraucies un runā, Anastasija. Varbūt es spēšu saprast un uzrakstīt.

Un tālākais, ko viņa pastāstīja, bija absolūti konkrēts un vienkāršs. Tikai vēlāk, atcerēdamies un analizēdams viņas vārdus, sāku saprast, ka vārdos «Cilvēki, atgūstiet savu Dzimteni» ir dziļa jēga. Bet toreiz, mežā, es Anastasijai pārjautāju:

—    Esmu sapratis, kā tas viss notiks. Esmu sapratis: ja tu spēj bez piepūles atsaukt atmiņā tūkstošiem gadu senas dzīves ainas, tātad tev ir zināmas visas mācības un traktāti un tu tos cilvēkiem atklāsi.

—    Man ir zināmas mācības, kas izraisīja cilvēkos pielūgsmi.

—     Visas?

—    Jā, visas.

—     Un arī vēdas varēsi pilnībā pārtulkot?

—     Varu. Tikai kāpēc tam būtu jātērē laiks?

—   Vai tad tu nevēlies, lai cilvēce iepazītu senākās mācības? Tu par tām man pastāstīsi, bet es uzrakstīšu grāmatā.

—    Un pēc tam? Kas, tavuprāt, notiks ar cilvēci tā rezultātā?

—     Kā — kas? Tā kļūs gudrāka.

—    Vladimir, tumšo spēku viltīgā paņēmiena būtība ir tā, ka ar daudzajām mācībām viņi tiecas noslēpt no cilvēka galveno. Sniedzot prātam šajos traktātos tikai patiesības ļaļu, viņi centīgi vedina projām no galvenā.

—   Bet kāpēc tos, kuri šīs mācības sludina, cilvēki sauc aar gudrajiem?

—        Vladimir, ja tu atļausi, es pastāstīšu tev līdzību. To līdzību, kuru jau pirms tūkstoš gadiem klusā ^vietā čukstus cits citam stāstīja gudrajie. Daudzus gadsimtus neviens to nav dzirdējis.

— Pastāsti, ja uzskati, ka līdzība var ko izskaidrot.

Divi brāli

(Līdzība)

Nav svarīgi, kādos laikos dzīvoja laulāts pāris. Viņiem ilgi nebija bērnu. Pusmūžā sieva dzemdēja divus dēlus, dvīņus, divus brāļus. Dzemdības bija smagas, un sieviete drīz pēc tām atstāja šo pasauli.

Tēvs pieņēma zīdītājas, lai neaizlaistu bērnus postā, un audzināja dēlus. Audzināja līdz četrpadsmit gadiem. Kad dēliem sāka ritēt piecpadsmitais gads, pats nomira. Apglabājuši tēvu, dēli skumīgi sēdēja istabā. Divi brāļi dvīņi. Pasaulē nākot, viņus šķīra trīs minūtes, un tāpēc no abiem viens tika uzskatīts par vecāko, bet otrs — par jaunāko. Pēc bēdpilnā klusuma brīža vecākais brālis sacīja:

—     Pirms nāves tēvs bēdājās par to, ka nav paspējis nodot mums dzīves gudrību. Ka gan dzīvosim bez gudrības, mans jaunākais brāli? Bez gudrības mūsu dzimta būs nelaimīga. Par mums varēs smieties tie, kuri ir paspējuši no tēviem gudrību saņemt.

—    Tu neskumsti, — jaunākais brālis sacīja vecākajam, — tu bieži gremdējies domās. Varbūt ar laiku tu domājot iepazīsi gudrību. Es darīšu visu, ko tu teiksi. Es varu dzīvot bez domāšanas, man tik un tā ir patīkami dzīvot. Mani priecē brīdis, kad saule aust un kad tā riet. Es gluži vienkārši dzīvošu un saimniekošu, bet tu centīsies iemantot gudrību.

—        Piekritu, — vecākais brālis atbildēja jaunākajam, — tikai nevar atrast gudrību, paliekot mājās. Šeit tās nav, neviens to šeit nav atstājis, un neviens to mums neatnesīs. Esmu nolēmis: man kā vecākajam brālim mūsu abu un mūsu dzimtas labā, kas dzīvos gadsimtiem ilgi, ir jāatrod visa pasaulē esošā gudrība. Jāatrod, jāatnes mājās un jāuzdāvina mums un mūsu dzimtas nākamajām paaudzēm. Es paņemšu līdzi visu vērtīgo, kas palicis no mūsu tēva, apstaigāšu visu pasauli, visus svešzemju gudrajos, apgūšu visas viņu zinības un atgriezīšos dzimtajās mājās.

— Tavs ceļš būs garš, — līdzjūtīgi sacīja jaunākais brālis. — Mums ir zirgs, ņem to un ratus, iekrauj vezumā vairāk labumu, lai ceļā būtu mazāk likstu. Es palikšu mājās un gaidīšu pārnākam tevi — visgudrāko.

Brāļi šķīrās uz ilgu laiku. Aizritēja gadi. Vecākais brālis gāja no viena gudrā pie otra, no viena dievnama uz otru, iepazīdams Austrumu un Rietumu mācības. Nogāja gan ziemeļos, gan dienvidos. Viņam bija lieliska atmiņa, asais prāts visu ātri aptvēra un viegli iegaumēja.

Gadus sešdesmit vecākais brālis ceļoja pa pasauli. Nosirmoja barda un mati. Urdošais prāts joprojām ceļoja un gudrību iepazina. Un sirmo ceļotāju sāka uzskatīt par visgudrāko starp cilvēkiem. Viņam sekoja bars skolnieku. Meklējošajiem prātiem viņš devīgi sludināja gudrību. Viņu ar apbrīnu uzklausīja gan jaunie, gan vecie. Un viņam pa priekšu gāja diža slava, kas jau iepriekš apskrēja ceļā esošās apdzīvotās vietas un vēstīja par viedā vīra ierašanos.

Būdams slavas zenītā, kaismīgu skolnieku — domubiedru pūļa pavadīts, viedais sirmgalvis aizvien vairāk tuvojās apkaimei, kur bija dzimis, no kurienes bija aizgājis ka piecpadsmitgadīgs jauneklis un kuru nebija redzējis sešdesmit gadus.

Visi ciema ļaudis iznāca viņu sagaidīt. Ari jaunākais brālis, tikpat sirms, gavilēdams izskrēja viņam pretī un nolieca galvu gudrā brāļa priekšā. Un priecīgā aizkustinājumā čukstēja:

—     Svētī mani, mans gudrais brāli. Ienāc mūsu mājā, es apmazgāšu tavas kājas pēc garā ceļa. Ienāc mūsu mājā, mans gudrais brāli, un atpūties.

Ar majestātisku žestu gudrais pavēlēja saviem skolniekiem palikt piekalnē, pieņemt sagaidītāju veltes un risināt gudras sarunas, bet pats sekoja jaunākajam brālim nama. Diženais, gudrais sirmgalvis noguris apsēdās istaba pie galda. Un jaunākais brālis sāka mazgāt viņa kājas siltā ūdeni un klausījās gudrā brāļa teiktajā. Un sacīja viņam gudrais:

—      Esmu izpildījis savu pienākumu. Esmu iepazinis diženu gudrajo mācības, esmu radījis arī savu mācību. Es mājās ilgi nepalikšu, jo tagad mans uzdevums ir mācīt citus. Bet, tā kā esmu tev solījis atnest gudrību mājās, tad es pie tevis dienu paciemošos. Šajā laikā, mans jaunākais brāli, es tev pavēstīšu gudrākās atziņas. Lūk, pirmā: visiem cilvēkiem ir jādzīvo brīnišķīgā dārzā.

Slaucīdams kājas tīrā, skaisti izšūtā dvielī, jaunākais brālis rosījās, cenzdamies iztapt vecākajam, un sacīja viņam:

—    Nobaudi, lūdzu, augļus no mūsu dārza, es pats tev savācu labākos.

Gudrais domīgi baudīja daudzveidīgos brīnišķīgos augļus un turpināja:

—     Ir nepieciešams, lai ikviens uz Zemes dzīvojošs cilvēks pats izaudzētu dzimtas koku. Kad viņš nomirs, šis koks paliks pēctečiem kā laba piemiņa. Tas pēctečiem attīrīs ari gaisu elpošanai. Mums visiem ir jāelpo labs gaiss.

Sarosījās jaunākais brālis un teica:

—    Piedod, mans gudrais brāli, es aizmirsu atvērt logu, lai tu ieelpotu svaigu gaisu.

Viņš atvilka aizkariņus, atvēra logu un turpināja:

—     Lūk, ieelpo divu ciedru gaisu. Es tos iestādīju tajā gadā, kad tu aizgāji. Vienam stādam bedrīti izraku ar savu lāpstiņu, bet otram — ar tavējo, ar kuru tu kādreiz bērnībā spēlējies.

Gudrais domīgi lūkojās uz kokiem, pēc tam teica:

—     Mīlestība ir cildenas jūtas. Ne katram ir lemts savu mūžu ar mīlestību nodzīvot. Ir kāda liela gudrība: ikvienam katru dienu jātiecas pēc mīlestības.

—     Cik tu esi gudrs, mans vecākais brāli! — iesaucās jaunākais. — Tu esi iepazinis dižas gudrības, un es mulstu tavā priekšā. Piedod, ka neesmu pat iepazīstinājis tevi ar savu sievu, — un uzsauca, pagriezies pret durvīm: — Vece- nīt, kur tu esi, mana virējiņa?

—    Tepatās jau esmu, — durvīs parādījās omulīga večiņa, nesdama traukā kūpošus pīrāgus. — Es pīrāgu dēļ aizkavējos.

Nolikusi uz galda pīrāgus, jautrā vecenīte rotaļīgi iztaisīja abu brāļu priekšā reveransu. Piegāja cieši klāt jaunākajam, savam vīram, un sacīja pusčukstus, bet čukstu dzirdēja arī vecākais brālis:

—    Atvaino mani, vīriņ, es tagad iešu projām, man mazliet jāatlaižas.

—      Ko tad tu, draiskule, pēkšņi sadomāji atpūsties? Mums ir dārgs ciemiņš, mans miesīgais brālis, bet tu…

—     Ne jau es, galva reibst un nedaudz slikta dūša.

—     Kā tas tev, atspolei, varēja gadīties?

—    Varbūt pats esi pie vainas, mums laikam atkal bērniņš piedzims, — smiedamās paskaidroja vecenīte un aizsteidzās.

—     Atvaino, mans brāli, — jaunākais brālis samulsis bilda vecākajam, — viņa nezina gudrības vērtību, vienmēr ir bijusi jautra un arī vecumā tāda palikusi.

Gudrais brālis aizvien ilgāk kavējās pārdomās, kuras iztraucēja skaļas bērnu balsis. Tās izdzirdējis, gudrais teica:

—      Ikvienam cilvēkam jātiecas iepazīt gudrību, kā izaudzināt bērnus laimīgus un taisnīgus.

—     Stāsti, gudrais brāli, es alkstu darīt laimīgus savus bērnus un mazbērnus. Skaties, ienākuši mani trokšņainie mazbērni.

Divi zēni, ne vecāki par sešiem gadiem, un gadus četrus veca meitenīte stāvēja durvīs un strīdējās. Mēģinādams bērnus nomierināt, jaunākais brālis viņus steidzīgi uzrunāja:

—     Ātrāk stāstiet, kas jums, trokšņotāji, atgadījies, un netraucējiet mums sarunāties.

—    Ai, — iesaucās mazākais puišelis, — no viena vectētiņa radušies divi! Kā lai izšķir, kurš mūsējais un kurš — svešs?

—     Re, kur mūsu vectētiņš sēž, vai tad nav skaidrs?

Mazulīte pieskrēja pie jaunākā brāļa, piespieda vaidziņu viņa kājai, paraustīja aiz bārdas un čivināja:

—    Vectētiņ, vectētiņ, es pie tevis steidzos, lai parādītu, kā esmu iemācījusies dejot, bet brāļi man sekoja. Viens grib kopā ar tevi zīmēt, viņš, raugi, ir atnesis dēlīti un krītu. Otrs nes stabuli un svilpīti, viņš grib, lai tu viņam paspēlē. Vectētiņ, vectētiņ, bet es taču pirmā nolēmu pie tevis nākt. Tu viņiem tā arī pasaki. Vectētiņ, sūti viņus projām!

—     Nē, es pirmais nācu zīmēt, brālis pēc tam nolēma nākt līdzi, lai uz svilpītes paspēlētu, — piebilda mazdēls ar plānu dēlīti rokās.

—     Jūs esat divi vectētiņi, tad nu izšķiriet, kam taisnība,— čivināja mazmeitiņa. — Kurš no mums pirmais nāca? Bet tā izspriediet, lai es būtu pirmā, citādi sākšu rūgti raudāt.

Gudrais lūkojās uz bērniem ar smaidu un skumjām.

Gatavodams atbildi, gudrais savilka pieri grumbās, bet neko neteica. Jaunākais brālis sarosījās, neļāva ieilgt pauzei, veikli paņēma no bērna rokām svilpīti un bez domāšanas sacīja:

—   Jums vispār nav iemesla strīdēties. Dejo, manu skaistulīt, sienāzīt, bet es pūtīšu stabulīti. Otru, man piepalīdzēdams, pūtīs mans mīļais spēlmanītis. Bet tu, māksliniek, uzzīmē, ko mūzika tev vēstis, uzzīmē, kā dejo balerīna. Nu, visi ātri ķeramies pie lietas!

Jaunākais brālis izvilināja no stabules jautru melodiju, un mazbērni aizrautīgi darbojās viņam līdzi. Nākamais ievērojamais mūziķis centās neatpalikt stabules spēlē. Mazulīte lēkāja kā balerīna — sasārtusi viņa līksmi griezās mūzikas ritmā. Nākamais mākslinieks zīmēja priekpilnu ainavu.

Gudrais klusēja. Gudrais bija sapratis… Kad jautrība beidzās, viņš piecēlās:

—    Vai atceries, mans jaunākais brāli, tēva veco cirtni un āmuru? Iedod man tos. Savu galveno mācību es gribu iecirst akmeni. Tagad aizeju. laikam vairs neatgriezīšos. Neaizkavē mani un negaidi.

Vecākais brālis aizgāja. Kopā ar skolniekiem piegāja pie akmens, ap kuru vijās taciņa. Taciņa, kas ceļotājus sauca prom no mājām, lai tālās zemēs meklētu gudrību. Pagāja diena, iestājās nakts, bet gudrais brālis vēl aizvien cirta akmenī uzrakstu. Kad sirmgalvis, zaudējis spēkus, pabeidza darbu, viņa skolnieki izlasīja uz akmens šādu uzrakstu:

«Ko meklē, ceļiniek, to visu tu nes sev līdzi un, jaunu neatradis, pazaudē ik uz soļa.»

Anastasija apklusa, pabeigusi stāstīt līdzību, un jautājoši palūkojās man acīs. Laikam domā, ko esmu sapratis no teiktā.

—        Anastasija, no līdzības esmu sapratis, ka visas gudrības, par kurām stāstīja vecākais brālis, jaunākais brālis bija īstenojis savā dzīvē. Man vienīgi nav skaidrs, kas visas šīs gudrības iemācīja jaunākajam brālim.

—    Neviens. Visas Izplatījuma gudrības jau no dvēseles radīšanas brīža uz mūžiem tiek ieliktas katra cilvēka dvēselē. Vien, lieki prātojot, gudrie savā labā nereti aizved dvēseles prom no galvenā.

—     No galvenā? Bet kas tad ir šis galvenais?

Jau šodien katrs var celt māju

—     Bet galvenais, Vladimir, ir tas, ka arī šodien katrs var celt māju. Sevī Dievu just un dzīvot paradīzē. Tikai viens mirklis šķir uz Zemes dzīvojošos cilvēkus no paradīzes. Apjausma ir katrā cilvēkā. Ja postulāti netraucē apjausmai, tad… Vladimir, paskaties…

Anastasija pēkšņi kļuva priecīga. Viņa satvēra mani pie rokas un, vedinādama uz ezera krastu, kur bija kaila zeme, ejot sāka ātri runāt:

—     Tūlīt. Tūlīt tu visu sapratīsi. Un cilvēki visu sapratīs— mani un tavi lasītāji. Viņi paši izpratīs zemes būtību, apjautīs savu sutibu. Tūlīt, Vladimir, tūlīt pat mēs domās būvēsim māju! Gan tu un es, gan viņi visi. Un tici man — ikviena doma saskarsies ar Dieva domu. Atvērsies durvis uz paradīzi. Iesim, iesim ātrāk! Es krastmala uzzīmēšu ar kociņu… Mēs būvēsim māju kopīgi ar to, kurš nākotnē lasīs tevis uzrakstītās rindas. Cilvēku domas saplūdis vienā veselā. Cilvēkos ir Dieva dota spēja reāli īstenot ieceri. Uz zemes parādīsies ne jau viena māja vien. Sajās mājās ikviens spēs visu apjēgt. Pats spēs sajust un izprast dievišķā sapņa mērķi. Mēs būvēsim māju: viņi, es un tu!

—        Pagaidi, Anastasija. Ir ļoti daudz dažādu projektu mājām, kādās dzīvo mūsdienu cilvēki. Kāda jēga varētu būt tam, ka tu piedāvāsi kārtējo projektu?

—      Vladimir, tu ne tikai noklausies, ko tev teikšu, bet arī izjūti visu, ko uzzīmēšu, un domās pats mēģini projektu pabeigt. Un lai ikviens to zīmē kopā ar mani. Ak Dievs! Cilvēki, lūdzu jūs — vismaz pamēģiniet!

Anastasija gluži vai trīcēja, līksma saviļņojuma pārņemta. Aicināja cilvēkus, un mana interese par viņas projektu duva aizvien lielāka. Sākumā tas man šķita vienkāršs, bet ajā pašā laikā radās sajūta, ka vientuļniece Anastasija it tā atklāj mums visiem kādu neparastu noslēpumu. Noslē- mms bija šī neparastā vienkāršība, bet, ja stāstu visu pēc cārtas, tad, lūk, kā tas skanēja.

Anastasija turpināja:

—     Vispirms no visām iespējamām vietām izvēlies sev vispiemērotāko, to, kas visvairāk iepatikusies. Vietu, kur u gribētu dzīvot un kur tu ieteiktu nodzīvot mūžu arī iaviem bērniem. Vietu, kuru tu atstāsi saviem mazbērniem ;ā labu piemiņu par sevi. Šajā vietā jābūt tev labvēlīgam [limatam. Šajā vietā uz mūžiem paņem sev hektāru zemes.

—    Tagad neviens tā vienkārši pēc savas vēlēšanās nevar «ņemt zemi. Šobrīd zemi pārdod vienīgi tajās vietās, kur ;rib to pārdot.

—   Jā, diemžēl tā viss arī notiek. Dzimtene ir plaša, bet ajā nav pat viena hektāra tavas zemes, kur tu varētu adīt paradīzes stūrīti saviem bērniem, saviem pēcnācējiem. In tomēr ir pienācis laiks sākt. No visiem pastāvošajiem kūmiem var izmantot vislabvēlīgāko.

—   Es, protams, nezinu visus likumus, tomēr esmu pār- ecināts, ka mums nav tāda likuma, kas lautu ikvienam z mūžiem iegūt īpašumā kādu zemes gabalu. Fermeriem :nomā daudzus hektārus, taču ne ilgāk kā uz deviņdesmit eviņiem gadiem.

—     Sakuma var nemt ari uz šadu terminu, tomēr steidzīgi jārada likums, kas noteiktu, ka katram ir dzimtene, zeme. No tā ir atkarīgs valsts uzplaukums. Ja šāda nopietna likuma nav, tad tas ir jārada.

—    To ir viegli pateikt, bet grūti izdarīt. Likumus raksta Valsts Dome. Tai ir jāizdara labojumi Konstitūcijā, bet Domē partijas savā starpā ķīvējas un nekādi nespej atrisināt jautājumu par zemi.

—     Ja reiz neviena no šīm partijām nav spējīga radīt likumu, kas ikvienam nodrošina dzimteni, tad jānodibina jauna partija.

—     Kas to dibinās?

—    Tas, kurš izlasīs par uzcelto namu un sapratīs, ko nozīmē dzimtene ikvienam šodien dzīvojošam cilvēkam un visas Zemes nākotnei.

—     Lai nu paliek partijas. Tu labāk pastāsti par savu neparasto māju. Man būtu interesanti uzzināt, ko jaunu tu spēj ienest projektēšanā. Iedomāsimies, ka ir iegūts hektārs zemes. Nevis paradīzes stūrītis, bet gan nezālēm aizaudzis zemes gabals, jo labāku nez vai iedos. Nu, lūk, cilvēks stāv uz savas zemes hektāra. Ko tālāk?

—    Vladimir, tu padomā pats un arī pasapņo. Kāda būtu tava rīcība, ja tu stāvētu uz savas zemes?

Žogs

—     Vispirms… Nu, vispirms visu, saprotams, vajadzētu norobežot ar žogu. Citādi kotedžas celtniecībai atvestos materiālus izvazās. Kad iesēsi, arī ražu pēc tam var nozagt. Tu varbūt esi pret žogu?

—    Neesmu pret. Pat visi dzīvnieki iezīmē savu teritoriju. No kā tu celsi savu sētu?

—           No kā? Skaidrs, ka no dēļiem. Nē, pagaidi. No dē- em var sanākt padārgi. Sākumā jāierok stabi un jāapvelk emes gabalam visapkārt dzeloņstieple. Vēlāk gan jāceļ sēta no dēliem, lai nebūtu redzams, kas aiz tās notiek.

—     Un cik gadus tāds dēļu žogs stāvēs bez remonta?

—         Ja būs labs zāģmateriāls, ja dēļus noklās ar pernicu n nokrāsos, ja stabu galus, ko ierok zemē, pārklās ar iķi, tad nostāvēs bez remonta kādus piecus, varbūt pat airāk gadus.

—     Un pēc tam?

—     Pēc tam jāpielabo un jāpiekrāso, lai nesapūst.

—         Tas nozīmē, ka tev būs pastāvīgi jārūpējas par žogu. et taviem bērniem vai mazbērniem tas sagādās vēl vairāk ipju. Vai nebūtu labāk visu izdarīt tā, lai nesagādātu ber- iem rūpes un neatstātu viņu skatienam pūstošas būves? adomāsim, kā radīt izturīgāku žogu, kam būtu ilgāks lūžs, lai pēcteči pieminētu tevi ar pateicību.

—          Protams, var arī tādu, kas stāvēs ilgāk. Kurš tad egribētu tādu! Piemēram, var uzmūrēt ķieģeļu stabus un amatni, bet starp stabiem ielikt čuguna režģi — tas ne- īsēs. Tāds žogs var nostāvēt pat simts gadus. Taču tas pa kabatai vienīgi ļoti bagātiem cilvēkiem. Tu iedomājies: ektārs nozīmē 400 metrus apkārtmērā. Tāds žogs izmākts ne vien vairākus simtus tūkstošus, bet pat vairākus liljonus rubļu. Tajā var iegravēt dzimtas monogramu. Pēc- či skatīsies un atcerēsies vecvectēvu, bet visi apkārtējie >skaudīs.

—     Skaudība nav labas jūtas, tās tikai kaitēs.

—         Tur neko nevar darīt. Es taču tev saku, ka tikai idaudzi būs spējīgi norobežot savu hektāru ar labu žogu.

—     Tas nozīmē, ka vajag izdomāt citu žogu.

—     Kādu citu? Vai tu vari ko piedāvāt?

—    Vladimir, vai nebūtu labāk daudzo stabu vietā iestādīt kokus?

—     Kokus? Un pēc tam pie tiem piesist…

—     Kāpēc tad piesist? Paskaties, kā aug koki mežā, to stumbri atrodas pusotra līdz divu metru attālumā cits no cita.

—    Jā, tā ir, aug… bet starp tiem ir spraugas. Nekāds žogs nesanāk.

—      Starp tiem var iestādīt necaurejamus krūmus. Tu paskaties uzmanīgi un iedomājies, cik brīnišķīgs žogs var iznākt. Katram tas būs nedaudz savādāks. Un ikviens priecēs acis. Un pēcteči ilgi atcerēsies brīnišķīgā žoga radītāju. Tas neprasīs laiku remontam un dos labumu. Tam nebūs tikai nožogojuma funkcija. Viens veidos žogu no rindā augošiem bērziņiem, cits no ozoliem. Kāds cits radošā iedvesmā izveidos žogu krāsainu — kā pasakā.

—     Krāsainu?

—    Iestādīs daudzkrāsainus kokus. Bērziņus, kļavas, ozolus un ciedrus. Vidū ievīs pīlādzi ar sarkani kvēlojošiem čemuriem, starp tiem iestādīs ari irbenāju. Atvēlēs vietu ievai un ceriņiem. Pirms tam viss jāpārdomā. Katram vajadzētu pavērot, kādu augstumu attiecīgie koki sasniedz, kā pavasarī zied, kā smaržo un kādus putnus pievilina. Tad tavs žogs dziedās, smaržos, tas nekad nenogurdinās tavu skatienu, jo katru dienu mainīs savu nokrāsu. Pavasari priecēs ar maigi zaļajiem toņiem, bet rudenī iezaigosies košā krāsziedā.

—     Tu, Anastasija, runā kā dzejniece. Vienkāršs žogs, bet kā tu visu pavērsi! Zini, man ļoti patīk tāds pavērsiens. Kā gan cilvēkiem tas agrāk nav ienācis prātā? Tādu žogu nevajag nedz krāsot, nedz remontēt. Kad tas izaugs liels, to varēs izmantot malkai un nocirsto koku vietā iestādīt jaunus, tādējādi mainot ainavu — kā zīmējot. Vienīgi tāds žogs ir ilgi jāstāda. Ja kokus stāda ik pēc diviem metriem, tad stādiem jāizrok divsimt bedrītes, turklāt jāiestāda vēl krūmi starp kokiem. Bet izmantot tehniku tu droši vien neieteiksi.

—     Gluži otrādi, Vladimir. To nevajadzētu noraidīt, īstenojot šo projektu. Viss, kas bija tumšo spēku izpausme, jāpievērš gaišajiem spēkiem. lai iecerēto projektu ātrāk īstenotu, varētu ar traktoru uzart vagu visapkārt teritorijai un ielikt tajā stādus. Uzreiz iestādīt visus kociņus un iesēt starp tiem košumkrūmu sēklas. Pēc tam aizart ciet, pieblie- tēt zemi un izlīdzināt stādus, lai tie veidotu taisnu rindu.

—    Vienreizēji, tā divās vai trijās dienās vienam pašam iespējams izveidot šādu žogu.

—    Jā.

—     Vienīgi žēl, ka tāds žogs nebūs šķērslis zagļiem, kamēr nebūs izaudzis. Un būs ilgi jāgaida, līdz izaugs. Ciedri un ozoli taču aug ļoti lēni.

—    Toties bērzi un apses izaugs ātri, tāpat ka krāšņu rn- krūmi starp tiem. Ja tu steidzies, tad var uzreiz iestādīt pat divus metrus garus kokus. Kad bērzs būs izaudzis, to varēs nozāģēt un izmantot saimniecībā, bet nozāģētos aizstās pa to laiku uzaugušie ciedri un ozoli.

—      Nu, labi, ar dzīvžogu esam tikuši skaidrībā. Tas man ļoti patīk. Tagad pasaki, kādas konstrukcijas kotedžu tu redzi zemes gabalā?

—     Varbūt vispirms, Vladimir, zemes gabalu vajadzētu izplānot.

—    Vai tu domā tomātu, kartupeļu un gurķu dobes? Ar to parasti noņemas sievietes. Vīrieši būvē māju. Es domāju, ka vispirms jāceļ viena liela māja, lieliska kotedža eiropiešu stilā, lai mazbērni ar labu vārdu pieminētu. Un otra — mazāka mājiņa — kalpotājiem. Zemes gabals taču ir liels, tur būs daudz darba.

—    Vladimir, ja sākumā visu izdarīsi pareizi, tad kalpotāji tev nebūs vajadzīgi. Visa apkārtne ar lielu patiku un mīlestību kalpos tev, taviem bērniem un mazbērniem.

—     Tas nevienam neizdodas. Pat taviem mīļotajiem vasarniekiem ne. Viņiem ir pieci vai seši simti kvadrātmetru, un tos pašus viņi apstrādā visas brīvdienas no rīta līdz vakaram. Bet šeit — vesels hektārs. Tam katru gadu jāuzved ne mazāk kā desmit mašīnas kūtsmēslu. Kūtsmēslu kaudze jāizkliedē pa visu zemi, pēc tam tā jāuzrok. Citādi viss slikti augs. Jāsagādā ari minerālmēsli, tos pārdod specializētos veikalos. Ja zemi nemēslos, tā kļūs neauglīga. To zina agronomi, kuri nodarbojas ar zemes zinātni, par to ir pārliecinājušies arī vasarnieki. Ceru, tu piekriti tam, ka zeme ir jāmēslo.

—     Protams, zeme ir jāmēslo, taču nevajag sevi ar to apgrūtināt. Dievs jau iepriekš visu ir izdomājis tā, ka zeme, kur tu gribēsi dzīvot, būs jau mēslota un ideāla stāvoklī, tā neprasīs no tevis fizisku, vienveidīgu piepūli. Tev vienīgi ir jāsaskaras ar Viņa domu, jāizjūt Viņa sistēmas viengabalainība, nevis jāizlemj tikai ar prātu.

—     Kāpēc tad šodien nekas un nekur uz zemeslodes netiek mēslots pēc Dieva sistēmas?

—    Vladimir, tu pašlaik atrodies taigā. Paveries apkārt, cik augsti ir koki un cik vareni ir to stumbri. Starp kokiem ir zāle, krūmi. Ir avenes, jāņogas… Taigā izaug tik daudz kā cilvēkam noderīga. Bet tūkstošiem gadu neviens taigas zemi nav mēslojis. Un tomēr tā ir auglīga. Kā tu domā, kas un kā to ir mēslojis?

—     Kas?… Nezinu, kas un kā. Bet tevis minētais fakts patiesi ir nozīmīgs. Jā, kaut kā apbrīnojami notiek viss, kas saistīts ar cilvēku. Pasaki pati, kāpēc taigā nav nepieciešams nekāds mēslojums?

—        Taigā Dieva doma un sistēma nav tik lielā mērā izjaukta kā tur, kur šodien dzīvo cilvēks. Taigā no kokiem -crīt lapas, vējiņš norauj sīkos zariņus. Šīs lapiņas, zariņi .in tārpiņi mēslo taigas zemi, bet augošā zāle regulē zemes sastāvu. Krūmi palīdz neitralizēt lieko skābumu vai sār- nainumu. Neviens no tev zināmajiem mēslojumiem nevar uzstāt no koka nokritušu lapiņu, jo šī lapiņa nes sevī cosmosa enerģiju. Tā ir redzējusi zvaigznes, sauli un mē- īesi. Turklāt nevis vienkārši redzējusi, bet ar tiem sadarbo- usies. Taigas zeme saglabā savu auglīgumu daudzus tūkstošus gadu.

—      Bet zemes gabalā, kur tiks uzcelta māja, taču nav aigas.

—     Tad ieplāno! Pats iestādi mežu no dažādu sugu ko- ;iem.

—     Anastasija, tu labāk uzreiz pastāsti, kā rīkoties, lai ugsne zemes gabalā pati sevi bagātinātu. Tā ir svarīga ieta, jo paredzams arī daudz citu darbu. Jāveido dobes, īcīnās pret dažādiem kaitēkļiem…

—     Protams, varu visu sīki un smalki izstāstīt, tomēr ūtu labāk, lai celtniecībai katrs piesaistītu savu domu, vēseli un sapni. Katrs intuitīvi sajutis, kas viņam ir vairāk ieņemams un sagādās prieku bērniem un mazbērniem, 'lānošana nevar būt vienveidīga. Tā ir individuāla — tāpat ā radoša mākslinieka glezna. Tā katram ir sava.

—    Tu vismaz aptuveni izstāsti, uzskicē kopainu.

—    Labi. Skaties, es mazliet iezīmēšu. Bet vispirms tev īsaprot galvenais. Dievs visu ir radījis cilvēka labā. Tu si cilvēks un spēj visu apkārt esošo pārvaldīt. Tu esi ilvēks! Mēģini saprast un sajust ar savu dvēseli, kāda ir tenā Zemes paradīze…

—   Vai nevarētu konkrētāk, bez filozofēšanas? Pastāsti, ur kas ir jāstāda, kas ir jāizrok. Kādas kultūras ir izde- gāk stādīt, lai pēc tam varētu dārgāk pārdot?

—    Vladimir, vai zini, kāpēc tagadējie zemnieki un fermeri nav laimīgi?

—     Nu, kāpēc?

—     Tāpēc, ka daudzi tiecas iegūt pēc iespējas lielāku ražu, lai pēc tam pārdotu… Tāpēc, ka vairāk domā par naudu, nevis zemi. Paši netic, ka var būt laimīgi savā dzimtajā ligzdā, jo uzskata, ka laimīgi ir pilsētnieki. Tici, Vladimir, viss, kas notiek Dvēselē, katrā ziņā izpaudīsies ari ārēji. Protams, ārējā konkrētība arī ir vajadzīga, tāpēc iztēlosimies kopīgi, kāds varētu būt zemes gabala plānojums. Es sākšu, bet tu man palīdzi.

—     labi, palīdzēšu. Sāc!

—      Mūsu zemes gabals atrodas pamestā, aizaugušā vietā. To ierobežo dzīvžogs. Trīs ceturtdaļas vai pusi platības atvēlēsim mežam un iestādīsim dažādus kokus. Mežmalā, kas saskaras ar pārējo teritoriju, iestādīsim dzīvu nožogojumu no tādiem krūmiem, caur kuriem nevar izspraukties dzīvnieki un nobradāt sakņu dārzu. Mežā tuvu citu citam iestādīsim krūmus, veidosim aploku, kura pēc tam varēs dzīvot, teiksim, viena vai divas kaziņas. Tādā pašā veidā ierīkosim nojumi dējējvistām. Sakņu dārzā iznīksim ne visai dziļu, ap divsimt kvadrātmetru lielu dīķi. Starp meža kokiem iestādīsim avenes un jāņogas, bet malā— zemenītes. Kad mežā koki būs nedaudz paaugušies, starp tiem noliksim trīs dobus bluķus bitēm. Izveidosim no kokiem lapeni, kur tu ar draugiem vai bērniem varēsi patverties no svelmes un parunāties. Izveidosim dzīvu vasaras guļamtelpu, arī radošu darbnīcu tev. Un guļamistabu bērniem, kā ari viesistabu.

—     Vienreizēji! Tad jau iznāks nevis mežs, bet vesela pils.

—     Tikai šī pils būs dzīva, zaļojoša un mūžam augoša. Tā visu ir iecerējis pats Radītājs. Cilvēkam atliek vienīgi noteikt visam ta uzdevumu. Atbilstoši gaumei, iecerei un jēgai.

—      Bet kāpēc Radītājs uzreiz tā neizdarīja? Mežā viss aug kā pagadās.

—      Mežs ir gluži ka grāmata tev, radītājam. Paskaties uzmanīgāk, Vladimir, tajā par Tēvu ir uzrakstīts viss. Lūk, skaties, trīs koki aug tikai pusmetru cits no cita. Tu vari tos iestādīt vienā rindā vai ari veidot dažādas citas konfigurācijas. Starp kokiem ir krūmi — padomā, kā tos izmantot savas dzīves saldināšanai. Bet koki neļauj augt zālei un <rūmiem, un tas tev jāņem vērā, domājot par savu nākamo Jzīvo mājokli. Tev visam it ka jādod programma un tā ākoriģē atbilstoši savai gaumei. Viss, kas būs šajā zemes gabalā, sagādās prieku tev un taviem bērniem, lolos un )aros jūs.

—    Lai varētu iztikt, ir jāstāda sakņu dārzs. Bet ar to ir krietna nonemšanās.

—    Tici, Vladimir, ari sakņu dārzu var ierīkot tā, lai tas tevi īpaši neapgrūtina. Ari šajā ziņā jābūt vērīgam. Kā nežā viss aug starp zālēm, tā varētu augt arī dārzeņi, )rinišķīgi tomāti un gurķi. To garša būs daudz tīkamāka in tie nesīs daudz vairāk labuma organismam, ja zeme ip tiem nebūs atkailināta.

—    Bet nezāles? Vai tad stādījumus neiznīcinās kaitēkļi in vaboles?

—    Dabā vispār nav nekā nederīga, nav arī nevajadzīgu nezālu. Nav vaboļu, kas cilvēkam kaitētu. —   Kā tad nav! Bet siseņi un Kolorādo vabole, kas uz auka noēd kartupeļus?

—  Jā, noēd un tādējādi parāda cilvēkiem, ka viņu nezināšana izjauc zemes patstāvību. Nonāk pretrunā ar Radītāja dievišķajām iecerēm. Kā drīkst katru gadu vienā un tajā ašā vietā neatlaidīgi art un plosīt zemi? Gluži kā nesadzijušu brūci skrāpēt, turklāt vēl pieprasot, lai no brūcēm izaugtu kas vērtīgs. Tam zemes gabalam, ko mēs abi zīmējam, Kolorādo vabole un siseņi nepieskarsies. Kad viss aug patiesā harmonijā, tad audzētājs saņem ari harmoniskus augļus.

—     Bet tad jau galu galā iznāk tā, ka tevis izdomātajā zemes gabalā cilvēkam nevajag augsni mēslot, nevajag ar indēm cīnīties pret dažādiem kaitēkļiem, nevajag ravēt, jo tur viss pats no sevis aug! Ar ko tad lai cilvēks nodarbojas?

—     lai dzīvo paradīzē, kā to gribēja Dievs. Tas, kurš spēs radīt tādu paradīzi, saskarsies ar Dievišķo domu un kopā ar to radis ko jaunu.

—     Ko jaunu?

—    Tam pienāks laiks, kad būs radīts tas, kas jau reiz bija. Padomāsim, ko mēs vēl neesam paveikuši.

Māja

—      Vēl ir jāuzceļ laba māja. Lai tajā bez problēmām varētu dzīvot ari bērni un mazbērni. Ķieģeļu māja, divstāvu kotedža ar tualeti, vannu un ūdens sildītāju. Tagad to iespējams ierīkot jebkurā privātmājā. Biju izstādē un redzēju: tagad radīts bezgala daudz dažādu palīgierīču, lai nodrošinātu privātmājās visas ērtības. Varbūt tu atkal teiksi, ka šīs tehnokrātiskās pariktes nav jāizmanto?

—    Tieši otrādi — vajag izmantot. Ja tev ir tāda iespēja, tad liec tam visam kalpot labam mērķim. Turklāt pārejai uz citiem paradumiem jābūt pakāpeniskai. Bet, lūk, taviem mazbērniem tevis uzceltā māja vairs nebūs vajadzīga. Viņi sapratīs, kad paaugsies. Viņiem būs vajadzīgs cits mājoklis. Tieši tādēļ nav vērts pārāk nopūlēties, lai uzceltu lielu un ļoti izturīgu māju.

—       Anastasija, tu kārtējo reizi esi sagatavojusi kādu intrigu. Visu manis ieteikto noraidi, pat māju. Bet es uzskatu, ka mājai katrā ziņā jābūt labi un kārtīgi būvētai. Tu teici, ka projektu veidosim kopīgi, bet tagad iebilsti pret visu, ko es piedāvāju.

—     Protams, kopīgi, Vladimir. Es taču neko nenoraidu, es tikai izsaku savus apsvērumus. Katrs pats izvēlēsies, kas atbilst viņa gaumei.

—     Uzreiz varēji vairāk runāt par saviem apsvērumiem. Manuprāt, neviens nesapratīs, kāpēc māja mazbērniem nebūs vajadzīga.

—     Mīlestību uz tevi un mūžīgu piemiņu saglabās cita ziņu māja. Kad mazbērni paaugsies, viņi katrā ziņā sapratīs, kurš no visiem uz zemes esošajiem materiāliem viņiem r vispatīkamākais, viņuprāt, visizturīgākais un noderīgākais mājai. Tev šobrīd nav tāda materiāla. Mazbērni uzcels māju io tiem kokiem, kurus iestādīja viņu vectētiņš un mīlēja viņu tēvs un māte. Šī māja viņus dziedinās, sargās no aunuma un iedvesmos uz gaišiem darbiem. Tajā dzīvos ielā mīlestības enerģija.

—   Jā… Interesanti… Māja no materiāla, no kokiem, kūms audzēja vectēvs, tēvs un māte. Bet kāpēc tā sargās ajā dzīvojošos? Vai tā nav kāda mistika?

—   Vladimir, kāpēc tu sauc par mistiku gaišo mīlestības merģiju?

—   Tāpēc, ka ne viss man ir saprotams. Es spriežu par nājas un zemes gabala projektu, bet tu pēkšņi sāc runāt par mīlestību.

—   Kāpēc tad pēkšņi? Ja no paša sākuma viss ir jārada ir mīlestību.

—     Arī žogs? Ari mežs ar mīlestību jāstāda?

—        Protams. Cildenā mīlestības enerģija un visas tavas pasaules planētas palīdzēs tev dzīvot priekpilni, kā pienākas Dieva dēlam.

—      Nu tu jau atkal sāc runāt nesaprotami, Anastasija. No mājas un sakņu dārza pārgāji pie Dieva. Kāda te iespējama sakarība?

—    Piedod man, Vladimir, par nesaprotamu skaidrojumu. Atļauj, es mēģināšu runāt par mūsu projekta nozīmīgumu citādi.

—    Pamēģini. Tikai tas iznāk nevis mūsu, bet gan tavs projekts.

—    Tas ir vispārējs, Vladimir. Daudzu cilvēku dvēseles to sajūt intuitīvi. To konkretizēt un apjēgt cilvēkam neļauj dažādas dogmas. Tehnokrātiskie ceļi un zinātne tiecas aizvest cilvēkus projām no laimes.

—    Tad mēģini visu konkrētāk paskaidrot.

—    Jā, mēģināšu. Cik ļoti es vēlos, lai cilvēki mani saprastu! Ak Dievišķo centienu loģika, palīdzi man skaidrāk veidot teikumus!

Mīlestības enerģija

—    Pie katra reiz atnāk cildenā mīlestības enerģija, kuru Dievs sūta saviem Zemes bērniem. Dažkārt ne reizi vien tā tiecas sasildīt cilvēku un uz mūžu palikt kopā ar viņu. Taču cilvēku lielākā daļa nedod iespēju diženajai Dievišķajai enerģijai palikt pie viņiem.

Iedomājies, ka reiz viņš un viņa satiekas brīnišķīgā mīlestības starojumā. Tiecas uz mūžu savienot savu dzīvi. Uzskata, ka abu savienību stiprāku darīs tās fiksēšana uz papīra un rituāls daudzu liecinieku klātbūtnē. Taču veltīgi. Paiet dažas dienas — un mīlestības enerģija viņus pamet. Tā notiek gandrīz ar visiem.

—    Jā, tev taisnība, Anastasija. Ļoti daudzi cilvēki šķiras. Ap septiņdesmit procentiem. Savukārt tie, kuri nešķiras, dažkārt dzīvo kā suns ar kaķi vai ari ir vienaldzīgi viens pret otru. Tas visiem ir zināms, taču neviens nesaprot, kāpēc tas notiek masveidīgi. Tu saki, ka viņus pamet mīlestības enerģija, bet kāpēc? Šķiet, tā mūs ķircina vai spēlējas ar mums.

—     Mīlestība nevienu neķircina, ne ar vienu nespēlējas. Tā tiecas palikt pie ikviena mūžīgi, taču cilvēks pats izvēlas savu dzīvesveidu, un šis dzīvesveids biedē mīlestības enerģiju. Mīlestība nevar dāvāt iedvesmu sagraušanai. Mīlestības auglim nepiederas dzīvot mokās, kad viņš un viņa uzsāk kopīgu dzīvi. Kad viņi apmetas nelielā dzīvoklītī, kas līdzinās akmens kapličai. Kad katram ir savs darbs, intereses un vide. Kad nav kopīgu nākotnes centienu. Kad nododas vienīgi miesiskai baudai, lai pēc tam savu bērnu atdotu saplosīšanai pasaulei, kurā nav tīra ūdens, kurā ir bandīti, kari un slimības. No tā visa mīlestības enerģija aiziet prom.

—      Bet ja viņam un viņai ir daudz naudas? Vai arī vecāki uzdāvina jaunlaulātajiem nevis mazu, bet gan sešistabu dzīvokli namā ar mūsdienīgu plānojumu, ar apsardzi pie ieejas, labu automobili uzdāvina un atver jaunlaulātajiem bankā pieklājīgu kontu. Vai šādos apstākļos mīlestības enerģija paliktu? Vai viņš un viņa spētu mīlestībā līdz sirmam vecumam nodzīvot?

—    Viņiem līdz sirmam vecumam būs jānodzīvo bailes, bez brīvības un mīlestības, vērojot, kā viss noveco un satrūd.

—    Kas tad īsti ir nepieciešams untumainajai mīlestības enerģijai?

—        Mīlestība nav nedz untumaina, nedz spītīga, ta tiecas uz Dievišķo radīšanu. Tā var mūžīgi sildīt to, kurš piekritīs kopā veidot mīlestības telpu.

—    Vai tajā projektā, ko tu zīmē, kaut kur ir mīlestības telpa?

—    Jā.

—     Un kur tā ir?

—    Visā. Vispirms tā veidojas viņai un viņam, vēlāk — viņu bērniem. Un bērniem pēc trim esības plāniem būs saikne ar visu Izplatījumu.

Iedomājies, Vladimir, ka viņš un viņa ar mīlestību sāks īstenot mūsu zīmēto projektu. Stādīs dzimtas kokus, sēs zāli, veidos dārzu. Un pavasarī priecāsies, vērojot, ka plaukst un zied viņu radītais. Mīlestība vienmēr dzīvos starp viņiem, viņu sirdīs un visapkārt. Un katrs iztēlosies otru kādā pavasara ziedā, atceroties, kā viņi šo koku vai krūmu kopīgi stādīja. Aveņu garša atsauks atmiņā mīlestības garšu. Atcerēsies, kā rudenī ar mīlestību pieskarušies šim aveņzaram.

Ēnainajā dārzā briest brīnišķīgi augļi. Bet šo dārzu viņi kopīgi stādīja. Stādīja ar mīlestību. Viņa skanīgi smējās, kad viņš, rokot bedri, sasvīda. Viņa notrausa sviedru lāsītes no viņa pieres un skūpstīja karstās lūpas.

Dzīvē bieži gadās, ka mīl tikai viens. Otrs vai otra vienīgi atļauj atrasties sev līdzās. Tiklīdz viņi sāks iekopt savu dārzu, mīlestības enerģija sadalīsies un nekad vairs abus nepametīs! Jo dzīvesveids būs atbilstīgs tam, kādā abi var dzīvot mīlestībā, turpmāk nododot šo mīlestības telpu saviem bērniem un audzinot viņus pēc Dieva teļa un līdzības kopā ar Viņu.

—     Anastasija, pastāsti sīkāk par bērnu audzināšanu. Daudzi lasītāji interesējas par to. Ja tev pašai nav savas sistēmas, tad vismaz iesaki, kura no esošajām ir vislabākā.

Pec tēla un līdzības

—     Visiem vienu bērnu audzināšanas sistēmu neatrast kaut vai tāpēc, Vladimir, ka katram pašam vispirms jārod atbilde uz jautājumu, par ko viņš vēlas uzaudzināt savu bērnu.

—     Kā — par ko? Protams, par laimīgu un gudru cilvēku.

—   Ja tā, tad par tādu vispirms ir jākļūst pašam. Ja pats nav pratis kļūt laimīgs, tad jāzina, kas tam traucējis.

Man ļoti gribas runāt par laimīgiem bērniem. Viņu audzināšana, Vladimir, ir sevis audzināšana. Šaja ziņā palīdzēs mūsu kopīgi zīmētais projekts. Tev un visiem citiem ir zināms, kā mūsdienās dzimst bērni. Cilvēki pietiekami nenovērtē dzimšanas priekšapstākļus: nenodrošina bērnus ar visiem vien cilvēkam raksturīgajiem esības plāniem un tādējādi laiž pasaulē kropļus.

—    Kropļus? Vai tu domā tos, kuri piedzimst bez rokas vai kājas vai arī poliomielīta slimnieku?

—     Ne jau tikai ārēji vien cilvēks var būt kropls. Ārēji miesa var izskatīties normāla. Bet ir vēl cilvēka otrais «es», un katrā ir jābūt visu enerģiju pilnam kompleksam. Prātam, jūtām, domai un daudz kam citam. Šobrīd jūsu medicīna pēc mūsdienās krietni pazeminātajiem parametriem vairāk nekā pusi no bērniem uzskata par nepilnvērtīgiem. Ja gribi pārliecināties, uzzini, cik tagad ir skolu debi- lajiem bērniem. Par debiliem viņus ir atzinusi jūsu medicīna. Taču viņu spējas tiek salīdzinātas ar tiem, kurus paši mediķi atzīst par relatīvi normāliem bērniem. Ja ārsti ieraudzītu, kāds ideālā variantā varētu būt cilvēka prāts un viņa enerģiju iekšējie kompleksi, tad par normāliem varētu uzskatīt tikai uz pirkstiem saskaitāmus uz Zemes dzimušos.

—     Bet kāpēc visi bērni nepiedzimst pilnvērtīgi?

—    Tehnokrātiskā pasaule cenšas nepieļaut, lai jaundzimušajiem trīs galvenie punkti saplūstu vienā. Tehnokrātija cenšas panākt, lai pārtrūktu saikne ar Dievišķo saprātu. Šī saikne pārtrūkst jau pirms bērna piedzimšanas. Vēlāk cilvēks, klīstot pa pasauli, meklē un neatrod šo saikni.

—    Kādi punkti ir galvenie? Kas tā par saikni ar saprātu? Es neko nesaprotu.

—    Vladimir, daudzējādā ziņā cilvēks veidojas jau pirms nākšanas pasaulē. Viņa audzināšanai jānotiek saskarsmē ar visu kosmosā radīto, ar to, ko izmantoja Dievs, radot savus brīnišķīgos veidojumus. Viņa dēls to visu nedrīkst noniecināt. Vecākiem jāsniedz savam bērnam trīs galvenie punkti, trīs pirmie esības plāni.

Pirmais cilvēka dzimšanas punkts ir vecāku doma. Par to runāts gan Bībelē, gan Korānā: «Iesākumā bija vārds,» bet var pateikt arī precīzāk: «Iesākumā bija doma.» lai tie, kuri tagad ir vecāki, atsauc atmiņā, kad un kādu viņi domās iztēlojās savu bērnu. Ko viņam pareģoja? Kādu pasauli savam bērnam radīja?

—    Anastasija, es domāju, ka cilvēki lielākoties necenšas īpaši domāt līdz brīdim, kad sieviete kļūst grūta. Viņi gluži vienkārši kopā guļ. Gadās, ka pat nav apprecējušies. Apprecas tad, kad draudzene nonāk grūtniecības stāvoklī. Tas tāpēc, ka pirms tam nav skaidrs, vai viņa vispār var kļūt grūta. Un iepriekš nav jēgas domāt, ja reiz nav skaidrības, vai bērns vispār būs.

—    Jā, diemžēl tā iznāk. Cilvēki lielākoties tiek ieņemti miesīgo bauclu laikā. Bet cilvēkam, kas radīts pēc dieva tēla un līdzības, nebūtu jānāk pasaulē kā baudas sekām. Iedomājies citu situāciju. Viņš un viņa, mīlot viens otru, būvē dzīvo namu ar kopīgu domu par savu nākamo brīnišķo radībiņu. Un iztēlojas, cik laimīgs šajā vietā būs viņu dēls vai meita. Kā viņu mīlulis sadzirdēs pirmo skaņu — savas mātes elpu un Dieva radību — putnu balsis. Pēc tam iztēlē skatīs, kā viņu izaugušais bērns pēc grūta ceļa ieies atpūsties vecāku iekoptajā dārzā un apsēdīsies ciedra paēnā. Tā koka paēnā, kuru viņa vecāki iestādījuši dzimtajā zemē, mīlot viņu un domājot par viņu. Iestādot dzimtas koku, nākamie vecāki iezīmēs pirmo punktu, un šis punkts aicinās palīga planētas nākamības radīšanā. Šis punkts ir vajadzīgs! Tas ir svarīgs! Un vislielākajā mērā tas piemīt Dievam! Šis punkts ir apstiprinājums tam, ka tu radīsi pēc Viņa tēla un līdzības. Pēc Viņa, Diženā Radītāja, līdzības! Viņš priecāsies par Sava dēla un Savas meitas saprātīgumu. «Visa pamatā ir doma.» Lūdzu, tici tam, Vladimir. Tajā punktā, kur divu mīlētāju doma saplūst kopā, kur divi sapņo par brīnumainu radīšanu, nonāks visu kosmosa enerģiju plūsmas.

Otrs punkts vai, pareizāk sakot, vēl viens cilvēciskās esības plāns radīsies un aizdegs debesīs jaunu zvaigzni brīdī, kad mīlestībā un domās par brīnišķīgo radīšanu divi ķermeņi saplūdīs vienā tajā vietā, kur tu būvē dzīvo un paradīzei līdzīgo namu savam nākamajam bērnam.

Pēc tam sievai, kas kļuvusi grūta, deviņi mēneši jādzīvo šajā vietā. Būtu labi, ja tie būtu pavasara ziedēšanas, vasaras smaržu vai rudens augļu mēneši. Kur nekas, izņemot prieku un patīkamas izjūtas, nenovērsīs uzmanību. Kur vinu ieskaus vien Dieva radību skanas, kur vina dzīvos un sajutīs visu Izplatījumu. Nākamajai mātei jāredz zvaigznes. Šis zvaigznes un visas planētas viņa domās var dāvināt savam brīnišķīgajam bērnam. Māte to visu darīs viegli, jo viņai viss būs pa spēkam. Mātes domai viss sekos bez vilcināšanās. Un kosmoss uzticīgi kalpos divu mīlošu cilvēku kopradīšanas auglim.

Šajā vietā jāveidojas arī trešajam punktam, jaunam esības plānam. Tur, kur bērns ieņemts, jānotiek ari radībām. Un tēvam jābūt līdzās. Un virs šīs trijotnes visus mūs mīlošais Tēvs pacels vainagu.

—      Vienreizēji! Nezinu, kāpēc, bet no taviem vārdiem, Anastasija, pat elpa aizrāvās. Zini, es pat iztēlojos vietu, par kuru tu stāstiji. Tik spilgti iztēlojos, ka pašam sagribējās tādā vietā vēlreiz piedzimt. Liii tūlīt pat varētu ieiet un atpūsties tēva un mātes stādītajā lieliskajā dārzā. Apsēsties tā koka paēnā, kas man iestādīts pirms manas piedzimšanas. Vietā, kur tiku ieņemts un piedzimu. Kur māte staigāja dārzā ar domu par mani, vēl nedzimušo.

—     Tāda vieta, Vladimir, sagaidītu tevi ar lielu prieku. Ja tava miesa būtu slima, tā izdziedinātu to. Ja dvēsele sirgtu, tā izdziedinātu to. Tevi, nogurušo, pabarotu un tavas slāpes veldzētu. Pavērtu mierpilna miega skavas un modinātu ar līksmu saullēktu. Bet tev, tāpat kā vairumam cilvēku uz Zemes, nav tādas vietas. Nav savas dzimtenes, kur esības plāni varētu saplūst vienā veselumā.

—    Bet kāpēc mums viss iznāk tik nesakarīgi? Un kāpēc mātes turpina dzemdēt pa pusei debilus bērnus? Kas ir atņēmis man šo vietu? Un kas to ir atņēmis citiem?

—    Vladimir, varbūt tu pats atbildēsi, kas nav tādu vietu radījis tavai meitai, Poļinai?

—     Ko? Tu liec saprast, ka pats esmu vainīgs, ja manai meitai nav tādas vietas?…

Bet kas ir vainīgs?

— Es taču nezināju, ka visu var izdarīt tik vienreizēji labi. Žēl gan, ka dzīvi nevar pagriezt atpakaļ un visu izlabot.

—     Kāpēc tad jāpagriež atpakaļ? Dzīve turpinās, un ik iens jebkurā brīdī var radīt šo brīnišķīgo dzīvesveidu.

—     Dzīve, protams, turpinās, bet kāds labums, teiksim, o sirmgalvjiem? Tagad viņi gaida, lai bērni viņiem palīdz, et bērni paši ir bezdarbnieki. Turklāt — kā lai tagad udzina bērnus, ja viņi visi jau ir pieauguši?

—    Arī pieaugušajiem bērniem var dot Dievišķu audzi- āšanu.

—     Bet kā?

—     Zini, būtu labi, ja sirmgalvji atvainotos saviem bēriem. No sirds atvainotos, ka nav spējuši viņiem izveidot asauli, kurā nebūtu nelaimju. Atvainoties par netīro ūdeni, ar piesārņoto gaisu.

Un lai viņi ar savām ne vairs stiprajām rokām sāktu ūvēt saviem izaugušajiem bērniem īstu, dzīvu māju. Tik- dz sirmgalvjos radīsies šāda doma, viņu dzīves gājums jrpināsies, kļūs garāks. Kad sirmgalvji ar roku pieskarsies avai dzimtenei, tici man, Vladimir, arī bērni pie viņiem tgriezīsies. Lai ari vecīši nepaspēs lidz galam uzbūvēt lāju, toties bērni varēs viņus apbedīt savā dzimtenē, tā alīdzot viņiem no jauna atdzimt.

—     Apbedīt dzimtenē? Par dzimteni tu uzskati dzimtas emes īpašumu. Iznāk, ka savi vecāki mums jāapbedī nevis apsētā, bet gan šajā zemes gabalā. Vai tā? Un arī piemi- ekļi ir jāuzstāda tur?

—     Protams, tur. Viņu pašu stādītajā mežiņā. Bet māks- gi darināti pieminekļi viņiem nav vajadzīgi. Visa apkārtne iņus pieminēs. Un katru dienu atgādinās tev par viņiem — evis ar skumjām, bet ar prieku. Un tava dzimta kļūs emirstlga, jo uz Zemes atgriežas tikai tās dvēseles, kuras alikušas labestīgā piemiņā.

—      Pagaidi, pagaidi. Bet kapsētas? Vai tās vispār nav ajadzīgas?

—      Vladimir, mūsdienu kapsētas līdzinās izgāztuvēm, kur izmet visu, kas nevienam nav vajadzīgs. Vēl pavisam nesenos laikos mirušo ķermeņus apglabāja dzimtas kapenēs, kapličās, tempļos. Ārpus apdzīvotajām vietām apglabāja vienīgi tos, kuriem nebija tuvinieku, un klaidoņus. No senajiem laikiem saglabājies vienīgi izkropļots rituāls — pieminēt mirušos. Pēc trim dienām, pēc deviņām, pēc pusgada, gada, pēc tam… Pēc tam paliek vien tukšs rituāls. Šodien dzīvojošie pamazām aizmirst mirušā dvēseli. Nereti aizmirst arī dzīvos, kad bērni pat savus vecākus pamet un aizbēg uz kādu talu novadu. Tā nav bērnu vaina, viņi bēg, jo intuitīvi sajūt vecāku melīgumu un savu centienu bezcerīgumu. Viņi bēg no bezcerīguma. Bet paši nokļūst strupceļā.

Visumā viss ir iekārtots tā, ka visātrāk materiālajā ķermenī no jauna iemiesojas tās dvēseles, kuras atpakaļ sauc labās atmiņas, kas saglabājušās uz Zemes. Nevis rituāls, bet patiesas jūtas. Tās uz Zemes dzīvojošajos radīsies tad, ja mirušais ar savu dzīvesveidu būs atstājis par sevi patīkamas atmiņas. Ja atmiņas par viņu nav vis rituālas, bet gan iedarbīgas un materiālas.

Daudzo cilvēka kosmiskās esības plānu vidū liela nozīme ir materiālajam plānam, un attieksmei pret to jābūt saudzīgai.

No mežiņā apglabātajiem vecāku ķermeņiem izaugs zāle, ziedi, koki un krūmi. Tu tos skatīsi un priecāsies par tiem. Arī savus mīļos tu redzēsi un par viņiem priecāsies. Katru dienu tu saskarsies ar vecāku roku veidoto dzimteni, un zemapziņā ar viņiem kontaktēsies, tāpat kā viņi — ar tevi. Vai esi dzirdējis par sargeņģeļiem?

Jā.

—     Šie sargeņģeļi ir tavi tuvie un tālie vecāki, un viņi centīsies tevi sargāt. Pēc trim paaudzēm viņu dvēseles atkal iemiesosies uz Zemes. Bet ari tad, kad vinu nebūs Zemes matērijā, viņu dvēseļu enerģija sargeņģeļu veidolā ik bridi tevi sargās. Tavā dzimtas īpašumā neviens agresīvi noskaņots nevarēs ienākt. Katrā cilvēkā ir baiļu enerģija, un agresorā modīsies tieši šī enerģija. Agresorā iemājos daudzas slimības. Tās slimības, kuru cēlonis ir stresi. Tās viņu laika gaitā iznīcinās.

—     Laika gaitā, bet līdz tam viņš var daudz nekrietna sastrādāt.

—     Kurš gan vēlēsies uzbrukt, Vladimir, ja zinās, ka sods ir neizbēgams?

—     Bet ja nu nezinās?

—     Intuitīvi to šodien zina ikviens cilvēks.

—     labi, pieņemsim, ka attiecībā uz agresoriem tev ir taisnība, bet kā būs ar draugiem? Piemēram, uzaicināšu ciemos savus draugus. Viņi atnāks, bet visa apkārtne viņus sāks biedēt.

—     Par taviem draugiem, kuru nodomi ir tīri, visa apkārtne priecāsies kopā ar tevi. Te noderēs piemērs par sunīti. Kad pie sunīša saimnieka atnāk draugs, uzticamais sargs viņu neaiztiek. Kad uzbrūk agresors, uzticamais suns bezbailīgi metas tam virsū.

Tavā dzimtenē ikviena zālīte būs dziednieciska kā tev pašam, tā arī taviem draugiem. Bet vēja pūsma atnesīs jums dziednieciskos putekšņus no ziediem, kokiem un krūmiem. Ar tevi kopā būs visu tavu senču enerģijas. Un planētas, jau iepriekš priecādamās par nākamo radīšanu, gaidīs tavus rīkojumus.

Mīļotās skatiens mūžam staros pretī no katras skaistās puķes ziedlapiņas. Un cauri gadu tūkstošiem ar tevi maigi sarunāsies tevis audzinātie bērni. Un tu iemiesosies jaunajās paaudzēs. Un pats ar sevi sarunāsies, un pats sevi audzināsi. Un kopā ar savu Radītāju turpināsi radīt. Tavā dzimtenē, tavas mīlestības telpā dzīvos mīlestība — šī Dievišķā ener&ija!

Kad Anastasija taigā stāstīja par zemes gabalu, mani aizrāva viņas balss intonācija un entuziasms. Pēc tam kad biju jau aizbraucis un uzrakstījis šīs rindas, es bieži prātoju: «Vai tiešām ir tik svarīgi, lai katram tāds būtu? Kā viņa sauc šo savas dzimtenes pleķīti? Vai tiešām ir iespējams audzināt jau pieaugušu bērnu ar savu pēdējo elpas vilcienu? Vai tiešām ar dzimtas īpašuma palīdzību iespējams sarunāties ar vecākiem un viņu enerģijas sargās tevi — tavu garu un ķermeni?» Un vajadzēja lā sagadīties, lai visas šaubas nejauši izgaisinātu pati dzīve. Bet notika tā…

Sirmgalvis pie dolmena

Pirms trim gadiem, atbraucis uz Ziemeļkaukāzu, es uzrakstīju pirmās nodaļas par dolmeniem. Pie tiem tagad bez apstājas plūst cilvēku straume. Toreiz reti kurš iegriezās aplūkot šīs mūsu senču neparastās būves. Es bieži mēdzu aiziet lidz dolmenam, kas atradās uz fermera Bam- bakova zemes Gelendžikas rajona Pšadas ciematā. Un ikreiz tur pēkšņi uzradās vecais Bambakovs. Viņš vienmēr parādījās negaidīti — salāpītā kreklā un ar burciņu medus no savas dravas.

Sirmgalvis bija gara auguma, kalsnējs un ļoti kustīgs. Zemi viņš bija ieguvis nesen, pārbūves sākumā, un radās iespaids, ka viņš ļoti steidzās labiekārtot savu teritoriju. Bija jau uzcēlis nelielu māju, ierīkojis nojumi bišu stropiem, uzmeistarojis saimniecības ēkas no dažādiem mazvērtīgiem materiāliem. Nu sāka veidot dārzu un rakt nelielu dīķi, jo uzskatīja, ka tur vajadzētu būt avotam, taču uzdūrās uz klints iežiem.

Sirmgalvis Bambakovs ļoti saudzīgi izturējās pret dol- menu. Sakopa tā apkārtni un, likdams tam līdzās uz lauka savāktos akmentiņus, sacīja: «Šos akmeņus uz šejieni ir atnesuši cilvēki. Redzi, tie nelīdzinās apkārtnē esošajiem. Cilvēki no tiem izveidoja uzkalniņu un uz tā uzcēla dol- menu.»

Sirmā fermera saimniecība atradās nomaļus no ciemata un ceļa. Visbiežāk viņš tajā strādāja viens pats. Un es domāju: «Vai viņš apjauš, cik bezjēdzīgi ir viņa pūliņi? Viņš nespēs iekopt šo saimniecību, apstrādāt visu zemi, uzcelt normālu mūsdienīgu māju. Ja arī notiktu brīnums un viņam izdodos to izdarīt, diez vai iznāktu par to priecāties. Bērni tiecas uz pilsētām. Arī sirmgalvja dels apmeties Maskavā, apprecējies, kļuvis par ierēdni.

Vai tiešām vecais nesaprot, ka viņa pūliņi ir veltīgi? Tie nevienam, pat bērniem, nav vajadzīgi. Ar kādu smagumu sirdī viņam būs jāaiziet no dzīves, zinot, ka saimniecību gaida aizmirstība? Zinot, ka viss aizaugs ar nezālēm un bites aizspietos? Ka dolmenu, kas tik neizdevīgi atrodas lauka vidū, atkal piemētās ar atkritumiem? Būtu labāk vecumdienās atpūties, bet viņš, gluži kā uzvilkts, noņemas no rīta līdz vakaram.»

Reiz es aizgāju uz turieni jau krēslā. Taciņu, kas veda uz dolmenu, apgaismoja mēness. Apkārt valdīja klusums, bija dzirdama vien lapotnes šalkoņa. Neaizgājis dažus soļus līdz kokiem, kas auga ap dolmenu, es apstājos.

Uz akmens līdzās dolmena portālam sēdēja sirmgalvis. Es uzreiz pazinu viņa kalsno stāvu. Parasti kustīgais un jautrais vīrs tagad nekustīgi sēdēja un, kā man šķita, raudāja. Pēc tam viņš piecēlās un savā ātrajā solī nostaigāja turp un atpakaļ gar dolmena portālu, strauji apstājas un, pagriezies ar seju pret dolmenu, apstiprinoši pamāja ar roku. Es sapratu: vecais Bambakovs kontaktējās ar dol- menu, viņš ar to sarunājās.

Es pagriezos, un, cenzdamies iet klusāk, devos uz ciematu. Gāju un domāju: «Kā gan savu mūžu nodzīvojušam cilvēkam var palīdzēt dolmens, tā gars, lai cik spēcīgs un gudrs tas būt? Kā? Ja nu vienīgi ar šādu kontaktēšanos? Gudrība! Gudrība ir nepieciešama jaunībā. Kur lai to liek vecumā? Kam tā vajadzīga? Kurš gan klausīsies gudrās runās, ja pat bērni ir prom aiz trejdeviņām zemēm?»

Pēc pusotra gada, kārtējo reizi ieradies Gelendžikā, es atkal clevos pie dolmena, kas atradās vecā Bambakova saimniecības teritorijā. Es jau zināju, ka Staņislavs Bambakovs ir miris. Bija nedaudz skumji, ka vairs neredzēšu šo jautro un mērķtiecīgo cilvēku, ka vairs nebaudīšu medu no viņa dravas. Bet, galvenais, negribējās ieraudzīt atkritumus pie dolmena un pamestību visapkārt. Taču…

Taciņa, kas veda no trases uz saimniecību, bija tīri noslaucīta. Pirms pagrieziena uz dolmenu starp kokiem ieraudzīju koka galdiņus, solus un glītu lapeni. Taciņas malas bija iezīmētas ar rūpīgi nobalsinātiem akmentiņiem, un abpus tai zaļoja ciprešu stāvi. Namiņa logos un līdzās, staba galā, dega gaisma.

Dēls! Vecā Bambakova dēls Sergejs bija pametis Maskavu, savu amatu un kopā ar sievu un dēlu apmeties tēva saimniecībā.

Kopā ar Sergeju sēdējām pie galda zem kokiem…

—    Tēvs piezvanīja man uz Maskavu un lūdza atbraukt. Es atbraucu, paskatījos un atvedu ģimeni, — stāstīja Sergejs. — Sāku šeit strādāt kopā ar tēvu, un šis darbs sagādāja man prieku. Kad viņš nomira, es nevarēju šo vietu atstāt.

—     Vai nenožēlo, ka pārcēlies no galvaspilsētas?

—     Nē, nenožēloju, ari sieva nenožēlo. Katru dienu patei- :os tēvam. Šeit mums ir daudz ērtāk.

—      Vai mājā ir visas ērtības, vai ūdensvadu esat ievilkusi?

—     Tualeti, rau, mājas priekšā vēl tēvs ierīkoja. Ar ērtī- >ām es domāju ko citu. Es iekšēji jūtos piepilditāks.

—     Bet kā ar darbu?

—       Darba te ir atliku likām. Dārzs jāveido, ar dravu ātiek skaidrībā. Vēl tā īsti nezinu, kā ar bitēm jāapietas. 'ēl, nepaspēju no tēva visas mākas pārņemt. Aizvien vairāk ilvēku ierodas pie dolmena. Katru dienu sagaidām autobusus, un sieva ar prieku palīdz. Tēvs lūdza, lai cilvēkus agaidu, un to es arī daru. Piestātni labiekārtoju, gribu ievadīt ūdeni. Tikai nodokļi spiež pie zemes. Pagaidām epietiek līdzekļu. labi, ka administrācijas vadītājs kaut edaudz palīdz.

Es pastāstīju Sergejam, ko Anastasija teica par zemes abaliem, par vecāku piemiņu, uz ko viņš atbildēja:

—     Tu zini, viņai ir taisnība! Simtprocentīga taisnība! evs ir miris, bet es katru dienu ar viņu it kā sarunājos, dažkārt pat strīdos. Viņš kļūst man aizvien tuvāks, gluži ā nebūtu miris.

—    Kā tā? Kā tu vari ar viņu sarunāties? Kā kontaktieris, arbūt balsi dzirdi?

—     Nē, viss ir daudz vienkāršāk. Vai redzi bedri? Tur iņš meklēja ūdeni, bet uzdūrās klints iežiem. Gribēju to izbērt un novietot tur vēl vienu galdiņu ar soliem. Pie svis prātoju: «Ko tad tu, tēt, līdz galam nepārdomāji, tagad eks darbs sanāk, bet darāmā ir tik daudz.» Tad sākās etavas, no kalniem plūda ūdens un piepildīja piltuvveidīgo edri. Ūdens tur palika un neaizplūda vairākus mēnešus, veidojās neliels dīķītis. Un es iedomājos: «Malacis, tēt, noderēja tava bedre.» Mēģinu izprast arī daudzas citas viņa ieceres.

—     Kā viņš tevi, Sergej, no Maskavas prom dabūja, ar kādiem vārdiem?

—      It kā ļoti vienkārši runāja. Parastus vārdus teica. Atceros vienīgi to, ka viņa vārdi izraisīja manī kaul kādas jaunas jūtas un vēlmes. Tā nu es esmu Šeit. Paldies tev, tēvs.

Kādus vārdus uzzināja vecais Bambakovs, kontaktējoties ar dolmenu? Kādu gudrību iepazina, ja reiz spēja atgriezt savu dēlu? Uz visiem laikiem atgriezt! Žēl tikai, ka veco Bambakovu apglabāja kapsētā, nevis viņa zemē, kā teica Anastasija. Un vēl es apskaudu Sergeju ar baltu skaudību: tēvs bija atradis vai ari radījis viņam gabaliņu dzimtenes. Vai man jelkad tāda būs? Un vai būs citiem? Ir tik labi Anastasijas noriņā. Ir labi pie Bambakova. Kaut visiem būtu savs gabaliņš Dzimtenes!

Skola jeb dievu stunda

Kad biju pēdējo reizi apmeklējis dolmenu Bambakova zemes gabalā un aprunājies ar viņa dēlu, aizvien spilgtāk atmiņā atausa saruna ar Anastasiju par dzimteni, viņas iztēlē radītais zemes gabala projekts. Atcerējos atsevišķas skices, ko Anastasija ar kociņu zīmēja smiltīs. Viņa centās par tām stāstīt tik aizrautīgi, viņas balss intonācija bija tik neparasta, ka likās: es dzirdu, kā šalko dārza lapotne kādreizējās pamestības vietā, kā strautos urdz tīrs ūdens, un redzu, kā tur dzīvo skaisti un laimīgi vīrieši un sievietes un dienas izskaņā skan bērnu smiekli un dziesmas. Šīs neparastības iespaidā radās virkne jautājumu:

—     Anastasija, kāpēc tu zimē tā, it kā zemes gabali nesaskaitos?

—      Vajag taču, lai šajā skaistajā dzīves telpā būtu arī taciņas un ceļi. Visapkārt katram zemes gabalam jābūt vismaz trīs metrus platai joslai.

—Vai tur būs arī skola?

—    Protams, skaties, lūk, skola — tā atrodas visu kvadrātiņu centrā.

—     Būtu interesanti paskatīties, kādi jaunajā skolā būs skolotāji un kā tiks organizētas nodarbības. Laikam tāpat kā Sčetiņina skolā, kur es biju. Tagad uz turieni brauc daudz cilvēku. Visiem patīk Tekosas meža skola, un daudzi vēlas tādu izveidot arī tur, kur vini dzīvo.

—     Ščetiņina skola ir brīnišķīga, tā ir pakāpiens uz to skolu, kurā mācīsies jauno ciematu bērni. Sčetiņina skolas absolventi palīdzēs tās celt un būs tur pasniedzēji. Bet ne jau izglītoti un gudri skolotāji ir tas galvenais. Sajās jaunajās skolās vecāki mācīs savus bērnus un arī paši no viņiem mācīsies.

—     Kā vecāki var pēkšņi kļūt par skolotājiem? Vai tad viņiem visiem būs speciālā augstākā izglītība? Kas bērniem izskaidros matemātiku, fiziku, ķīmiju un citus priekšmetus?

—      Izglītības līmenis visiem, protams, nebūs vienāds. Bel dažādu mācību priekšmetu un zinātņu apguve taču nav jāizvirza par pašmērķi. Galvenais ir saprast, kā kļūt laimīgiem, un to vienīgi vecāki ar savu paraugu var parādīt.

Nemaz nav vajadzīgs, lai vecāki vadītu mācību stundu tās tradicionālajā izpratnē. Taču viņi var piedalīties kopīgā diskusijā vai arī kolektīvi pieņemt eksāmenu.

—     Eksāmenu? Kurus tad vecāki eksaminēs?

—     Savus bērnus, savukārt bērni eksaminēs viņus — savus vecākus.

—     Vecāki eksaminēs bērnus?! Tas taču ir smieklīgi.

Tad jau visi bērni būs teicamnieki. Kurš no vecākiem liks savam bērnam divnieku? Skaidrs, ka ikviens ieliks savam dēlam vai meitai piecnieku.

—    Vladimir, nesteidzies ar secinājumiem. Tur būs ne tikai šodienas skolas mācību stundām līdzīgas, bet arī citas — jaunās skolas galvenās mācibstundas.

—     Citas? Kādas?

Un pēkšņi man atausa apskaidrība. Ja reiz Anastasija bez piepūles rāda tūkstošiem gadu senas ainas ar stara, hipnozes vai kā cita palīdzību un viņai tas izdodas, tad… Tas nozīmē, ka viņa spēj parādīt ar tuvāko nākotni, tāpēc jautāju:

—    Anastasija, vai tu vari parādīt kaut vienu nodarbību, kas notiks šādā skolā? Vai vari parādīt netradicionālu stundu?

—     Varu.

—   Tad parādi. Es gribu to salīdzināt ar Sčetiņina skolā redzēto un ar tām stundām, kādas pats esmu piedzīvojis savos skolas gados.

—    Vai tu nebaidīsies un nejautāsi, ar kāda spēka palīdzību es uzburšu šīs ainas?

—     Man vienalga, kā tu to darīsi. Man būs ļoti interesanti to ieraudzīt.

—    Tad nogulies zālē, atslābinies un mēģini aizmigt.

Anastasija maigi uzlika savu roku uz manējās un…

Starp daudzajiem zemes gabaliem es it kā no augšas

pamanīju vienu, kas no pārējiem atšķīrās ar savu iekšējo plānojumu. Uz tā atradās vairākas lielas koka mājas, kuras savienoja celiņi, bet gar to malām stiepās daudzkrāsainas puķu dobes. Līdzās celtņu kompleksam bija dabisks amfiteātris: pauguriņš, no kura puslokā uz leju rindojas gari soli. Uz tiem sēdēja apmēram trīssimt dažāda vecuma cilvēku. Viņu vidū bija gan pavecāki, gan gluži jauni. Acīmredzot viņi bija sasēdušies pa ģimenēm, jo juku jukām sēdēja pieauguši vīrieši, sievietes un dažāda vecuma bērni. Viņi satraukti sarunājās. It kā būtu gaidāms kas neparasts — superzvaigznes koncerts vai prezidenta uzstāšanās.

Auditorijas priekšā uz koka paaugstinājuma atradās divi galdiņi un divi krēsli, bet aizmugurē — liela tāfele. Līdzās šai skatuvei grupa bērnu, kādi piecpadsmit, vecumā no pieciem līdz divpadsmit gadiem par kaut ko sparīgi strīdējās.

—    Tūlīt sāksies kaut kas līdzīgs simpozijam astronomijas jautājumos, — es izdzirdēju Anastasijas balsi.

—    Bet kāpēc šeit ir bērni? Vai vecākiem nav kur viņus atstāt? — jautāju Anastasijai.

—      Viens no šīs grupiņas bērniem tūlīt uzstāsies ar galveno referātu. Viņi tagad izraugās, kurš tas būs. Redzi, pretendenti ir divi: deviņgadīgs zēns un astoņgadīga meitenīte. Tagad bērni balso. Vairākums izvēlējās zēnu.

Zēns lietišķi un droši piegāja pie galdiņa. Viņš izņēma no kartona mapes kaut kādus papīrus, rasējumus un zīmējumus un izkārtoja tos uz galda. Visi bērni — dažs mierīgā solī, dažs palēkdamies aizsteidzās pie saviem vecākiem, kas sēdēja uz soliem. Otra pretendente — rudmataina meitenīte vasaras raibumiem klātu seju — ar lepni paceltu galvu aizgāja garām galdam. Viņai rokās bija lielāka un biezāka mape nekā zēnam, acīmredzot arī tajā bija kaut kādi zīmējumi un rasējumi.

Pie galda stāvošais zēns gribēja kaut ko pateikt garām ejošajai meitenei — pretendentei, taču mazā neapstājās, bet, sakārtojusi rudo bizīti, demonstratīvi aizgriezās un aizgāja garām. Zēns apjucis kādu brīdi lūkojās viņai nopakaļ. Tad koncentrējās un vēlreiz pārlūkoja uz galda izliktās lapas.

—        Kas paspējis iemācīt šiem bērniem astronomiju tik pamatīgi, lai viņi spētu sagatavot referātu pieaugušajiem? — jautāju Anastasijai.

—     Viņa atbildēja:

—     Neviens viņus nav mācījis. Viņus aicināja padomāt par to, kā viss ir iekārtots, un pēc tam sagatavoties, lai varētu citus iepazīstināt ar saviem secinājumiem. Viņi gatavojās vairāk nekā divas nedēļas, un tagad ir pienācis atbildīgais bridis. Visi, kas gribēs, varēs viņiem oponēt, un bērni aizstāvēs savu viedokli.

—     Tad jau iznāk, ka tā ir spēle.

—    Ja vēlies, vari uztvert šeit notiekošo kā spēli. Tikai tā ir ļoti nopietna. Ikvienam no klātesošajiem tūlīt ieslēgsies un paātrināsies doma par planetāro uzbūvi, bet, iespējams, klātesošie sāks prātot par kaut ko vēl nozīmīgāku. Bērni taču domāja divas nedēļas, un viņu domu nekādi dogmati neierobežoja, nekādas versijas par planetāro uzbūvi nenomāca. Vēl nav zināms, ar ko viņi nāks klajā.

—    Tu laikam gribi teikt — ko būs izfantazējuši savā bērna prātā?

—     (iribu teikt, ka iepazīstinās ar savu versiju. Arī pieaugušajiem taču nav aksiomas par planetāro uzbūvi. Šā simpozija mērķis ir nevis izstrādāt kaut kādus kanonus, bet gan paātrināt domu, kas pēc tam noskaidros patiesību vai arī tai pietuvosies.

Pie otra galdiņa piegāja jauns cilvēks un paziņoja, ka simpozijs sākas.

Kādas divdesmit piecas vai trīsdesmit minūtes zēns runāja — pārliecinoši un aizrautīgi. Man šķita, ka viņa teiktais ir gluži vienkārši bērna fantāzija. Fantāzija, kuras pamatā nebija nedz kāda zinātniska teorija, nedz pat vidusskolas astronomijas kursa elementāras zināšanas. Lūk, ko teica zēns:

—        Ja vakarā palūkojamies debesīs, tad redzam tur mirgojam daudz zvaigžņu. Zvaigznes ir dažādas. Ir pavisam mazas un ari lielākas. Ari pavisam mazas zvaigznes var būt lielas. Mēs tikai sākumā domājam, ka tās ir mazas. Bet tās ir ļoti lielas. Kad lidmašīna lido augstu gaisā, tā ir maziņa, bet, kad pie tās pieejam uz zemes, tā izrādās liela un tajā var sakāpt daudz cilvēku. Ari uz katras zvaigznes var novietoties daudz cilvēku. Tikai tagad nav cilvēku uz zvaigznēm. Bet vakarā tās mirdz. Mirdz gan lielās, gan mazās. Tās mirdz tāpēc, lai mēs uz tām lūkotos un par tām domātu. Zvaigznes grib, lai mēs uz tām visu iekārtotu tikpat labi kā uz Zemes. Tās Zemi mazliet apskauž. Zvaigznes ļoti vēlas, lai uz tām augtu tādas pašas ogas un koki kā pie mums, lai tur būtu tāda pati upīte un zivtiņas. Zvaigznes mūs gaida, un katra mirdz, cenšoties piesaistīt mūsu uzmanību. Bet mēs vēl nevaram uz tām aizlidot, jo mums ir daudz darāmā pašu mājās. Kad mājās visu būsim padarījuši un kad visur uz Zemes būs labi, mēs lidosim uz zvaigznēm. Tikai mēs nelidosim nedz ar lidmašīnu, nedz ar raķeti, jo ar lidmašīnu ir jālido ilgi un arī ar raķeti — ilgi un garlaicīgi. Turklāt lidmašīnā un raķetē visiem nepietiks vietas. Un nepietiks vietas dažādai kravai. Nebūs vietas kokiem un upītei. Kad uz Zemes mēs visu būsim labi iekārtojuši, mēs lidosim uz pirmo zvaigzni kopā ar visu zemeslodi. Dažas zvaigznes pašas gribēs atlidot un pieglausties Zemei. Tās jau ir sūtījušas savus gabaliņus, un šie gabaliņi ir pieglaudušies Zemei. Cilvēki sākumā domāja, ka tās ir komētas, bet tie ir zvaigžņu gabaliņi, kuriem ļoti gribējās piekļauties skaistajai Zemei. Tos atsūtīja zvaigznes, kuras mūs gaida. Līdz tālākajai zvaigznei mēs varam aizlidot kopā ar Zemi, un tas, kurš gribēs, paliks uz zvaigznes, lai tur būtu tikpat skaisti kā uz Zemes.

Zēns pacēla savas lapiņas un rādīja tās klausītājiem. Uz lapiņām bija uzzīmēta zvaigžņotā debess un trajektorijas, pa kurām Zeme virzīsies uz zvaigznēm. Pēdējā zīmējumā bija attēlotas divas dārzos slīgstošas zvaigznes un Zeme, kas no tām attālinās savā starpgalaktiskajā lidojumā.

Kad zēns beidza runai un rādīt zīmējumus, vadītājs paziņoja, ka ikviens var uzstāties kā oponents un izteikt savu viedokli par dzirdēto. Neviens nesteidzās to darīt. Visi klusēja un, kā man šķita, nervozēja.

—     Kāpēc viņi nervozē? — jautāju Anastasijai. — Vai tad neviens no pieaugušajiem astronomiju nepārzina?

—    Nervozē tāpēc, ka jārunā argumentēti un saprotami. Šeit taču ir viņu bērni. Ja uzstāšanās bus nesaprotama vai bērna dvēselei nepieņemama, pret runātāju radīsies neuzticība vai, kas ir vēl sliktāk, nepatika. Pieaugušajiem ir ļoti svarīga bērnu attieksme pret viņiem, tāpēc viņi arī uztraucas un negrib riskēt. Baidās kļūt nesimpātiski klātesošajiem, īpaši — saviem bērniem.

Daudzi klātesošie pagrieza galvu kāda zāles vidū sēdoša iesirma vīrieša virzienā. Viņš bija apskāvis mazo rudmataino meitenīti — otru potenciālo referenti. Viņiem līdzās sēdēja jauna un ļoti skaista sieviete. Anastasija komentēja:

—     Daudzi tagad lūkojas uz iesirmo vīrieti zāles vidū. Tas ir universitātes profesors. Viņš ir zinātnieks. Tagad pensijā. Sākumā viņam neveicās personiskajā dzīvē, bērnu nebija. Pirms desmit gadiem viņš paņēma zemes gabalu un sāka to viens pats iekopt. Viņu iemīlēja jauna sieviete, un viņiem piedzima rudmatainā meitene. Jaunā sieviete līdzās ir viņa sieva un meitas māte. Kādreizējais profesors ļoti mīl savu vēlīno bērnu. Un rudmatainā meitenīte, viņa meita, izturas pret viņu ar lielu cieņu un mīlestību. Daudzi klātesošie uzskata, ka profesoram jāuzstājas pirmajam.

Taču profesors vilcinājās. Bija redzams, kā viņš uztraukumā burza rokās kādu žurnālu. Beidzot profesors piecēlās un sāka runāt. Viņš kaut ko teica par Visuma uzbūvi, par komētām, par Zemes masu un beigās rezumēja:

—      Planēta Zeme, protams, pārvietojas Izplatījumā un griežas. Taču tā ir nesaraujami saistīta ar Saules sistēmu un nevar patstāvīgi, bez savas Saules sistēmas pārvietoties uz tālīnām galaktikām. Saule dod dzīvību visam dzīvajam uz Zemes. Attālinoties no Saules, uz Zemes kļūs daudz aukstāk, kā rezultātā dzīvība uz planētas ies bojā. Mēs visi varam novērot, kas notiek, kad no Saules attālinās pat visai nedaudz. Sākas ziema…

Profesors negaidīti apklusa. Zēns referents samulsis te pārcilāja savus zīmējumus, te jautājoši lūkojās savos vienaudžos, ar kuriem kopā bija gatavojis uzstāšanos. Izskatījās, ka arguments par ziemu un aukstuma iestāšanos visiem šķita gana svarīgs un saprotams. Šis arguments sagrāva bērnu skaisto sapni par kopīgu lidojumu. Pēkšņi klusumā, kas bija iestājies un ilga jau pusminūti, atkal atskanēja profesora balss:

—    Ziema… Ja Zemei pietrūkst Saules enerģijas, dzīvība vienmēr sastingst. Vienmēr! Ijii to redzētu un par to pārliecinātos, nav vajadzīgi nekādi zinātniski teorētiski pētījumi. Bet, iespējams, ka tāda pati enerģija, kāda ir Saulei, piemīt arī Zemei, tikai tā vēl nav izpaudusies. To neviens vēl nav atklājis. Iespējams, kādreiz tieši jūs to atklāsit… Iespējams, ka Zeme spēj būt pašpietiekama. Šī enerģija kaut kādā veidā izpaudīsies… Izpaudīsies uz Zemes Saules enerģija un uzplaucēs ziedu pumpurus. Un tad būs iespējams ar Zemi ceļot pa galaktiku… Jā, tad…

Profesors samulsa un apklusa. Zālē bija dzirdama neapmierināta murdoņa. Un tad sākās…

Pieaugušie cēlās kājās un oponēja, noliedzot profesora domu par iespējamību dzīvot bez Saules. Runāja kaut ko par fotosintēzi, kas norisinās augos, par apkārtējās vides temperatūru, par planētu kustības trajektorijām, no kurām neviena planēta nespēj novirzīties. Bet profesors sēdēja, aizvien zemāk nolaizdams sirmot sākušo galvu. Viņa rudmatainā meita pavērsa galvu katra runātāja virzienā un dažkārt pat piecēlās, it kā gribēdama ar savu augumu pasargāt tēvu no viņa oponentiem.

Pusmūža sieviete, kas izskatījās pēc skolotājas, lūdza vārdu un sāka runāt par to, ka nav labi iztapt un glaimot bērniem, lai noskaņotu viņus sev par labu.

—      Laiks atklāj jebkurus melus, un kā tad mēs visi izskatīsimies? Tie nav tikai meli vien, tā ir mazdūšība, — sacīja sieviete.

Rudmatainā meitenīte ieķērās ar rociņām tēva žaketes atlokos un sāka viņu raustīt, būdama tuvu asarām un runādama aizlūstošā balstiņā:

—    Tētukiņ, tu sameloji par enerģiju… Vai tu sameloji, • tētiņ? Vai tāpēc, ka mēs esam bērni? Tante sacīja, ka tu esot rīkojies mazdūšīgi. Vai tas ir slikti — rīkoties mazdūšīgi?

Zālē zem klajās debess iestājās klusums. Profesors pacēla galvu, ieskatījās meitai acīs, uzlika roku viņai uz pleca un klusi pateica:

—     Es, meitiņ, noticēju tam, ko sacīju.

Vispirms rudmatainā meitene sastinga. Pēc tam viņa veikli uzkāpa uz sola un augstā bērna balstiņā izkliedza zālē:

—     Mans tētis nav mazdūšīgs. Tētis ir noticējis! Noticējis!

Meitene pārlaida skatienu zālē sēdošajiem. Visi klusēja. Neviens uz viņiem neskatījās. Viņa pagriezās pret savu māti. Bet jaunā sieviete bija novērsusies, noliekusi galvu un pogāja ciet un vaļā savu jakas podziņu. Meitene vēlreiz pārlaida skatienu klusējošajai zālei un pagriezās pret tēvu.

Profesors joprojām bezpalīdzīgi lūkojās uz savu mazo meitu. Absolūtajā klusumā vēlreiz, bet nu jau klusi un maigi atskanēja rudmates balstiņa:

—    Cilvēki tev netic, tētiņ. Viņi netic tāpēc, ka uz Zemes vēl nav parādījusies enerģija, kas līdzīgi saulītei spētu uzplaucēt ziediņu. Kad tā parādīsies, visi cilvēki tev noticēs. Noticēs pēc tam, kad parādīsies. Pēc tam…

Pēkšņi sirmā profesora rudmatainā meita strauji noglauda matus uz pieres, nolēca ejā starp soliem un skriešus metās prom. Nokļuvusi dabiskā amfiteātra malā, viņa piesteidzās pie viena no līdzās esošajiem namiem, ieskrēja iekšā un pēc mirkļa atkal parādījās. Meitene turēja rokās podiņu ar kaut kādu augu. Viņa teciņus sasniedza referenta galdiņu, pie kura vairs neviena nebija, un nolika podiņu ar augu uz tā. Tad atskanēja skaļa un pārliecinoša bērna balss:

—    Lūk, ziediņš. Tā ziedlapiņas ir aizvērušās. Visu ziedu ziedlapiņas ir aizvērušās, jo nav saulītes. Bet tās tūlīt atvērsies, jo uz Zemes ir enerģija… Es pārvērtīšos enerģijā, kas atver ziedlapiņas.

Rudmatainā meitenīte savilka savus pirkstiņus dūrītēs un sāka lūkoties uz ziediņu. Lūkojās, acis nemirkšķinot.

Savās vietās sēdošie cilvēki nesarunājās. Visi skatījās uz meitenīti un uz galdiņa uzlikto podiņu ar kādu augu.

No savas vietas lēnām piecēlās profesors un devās pie meitas. Viņš piegāja pie tās, apskāva un mēģināja aizvest bērnu prom. Bet rudmate paraustīja plecus un klusu teica:

—    Tu labāk palīdzi man, tētiņ.

Profesors, šķiet, pavisam apmulsa un palika stāvam līdzās meitai, uzlicis rokas viņai uz pleciem, un arī sāka skatīties uz augu.

Ar augu nekas nenotika. Man kļuva žēl gan rudmatai- nās meitenītes, gan sirmā profesora. Vajadzēja arī viņam tā iekrist ar saviem izteikumiem par ticību neatklātajai enerģijai!

Pēkšņi pirmajā rindā piecēlās puisēns, kas bija uzstājies ar referātu. Viņš pa pusei pagriezās pret klusējošo zaļi, nošņaukājās un devās pie galda. Mierīgi un droši viņš nostājās līdzās rudmatainajai meitenei. Tāpat kā viņa, zēns sāka cieši raudzīties uz augu māla podiņā. Bet nekas joprojām nenotika.

Un tad es ieraudzīju! Ieraudzīju, kā zālē sāka celties augšā dažāda vecuma bērni. Cits pēc cita viņi tuvojās galdam, klusējot nostājās līdzās un vērīgi skatījās uz augu. Pēdējā pienāca sešgadīga meitenīte, vilkdama sev līdzi pavisam mazo brālīti, apskāvusi viņu abām rokām. Viņa izspraucās cauri priekšā stāvošajiem un ar grūtībām, kādam piepalīdzot, uzcēla brālīti uz krēsla, kas stāvēja pie galda. Mazulis, nopētījis visus ap sevi, pagriezās pret augu un sāka uz to pūst elpu.

Un pēkšņi lēni sāka vērties vaļā viens no pumpuriem. Pavisam lēni. Bet zālē pieklusušie cilvēki to pamanīja. Daži no viņiem klusēdami cēlās kājās. Bet uz galda vēra ziedlapiņas jau otrais zieds, tūlīt arī trešais, ceturtais…

— Īīīī… — sajūsmināta bērna balsī iekliedzās pusmūža sieviete, kas līdzinājās skolotājai, un sāka aplaudēt. Zāli pāršalca aplausu vētra. Pie profesora, kas bija nogājis malā no līksmojošajiem bērniem un plaukstošā zieda un berzēja deniņus, piesteidzās jaunā skaistā sieviete — viņa sieva. Sieviete ieskrējienā palēcās, apkrita viņam ap kaklu un sāka skūpstīt viņa vaigus un lūpas…

Rudmatainā meitenīte paspēra soli uz vecāku pusi, bet zēns referents viņu apturēja. Viņa izrāva savu roku, pagāja dažus soļus, tad pagriezās, piegāja zēnam cieši klāt un aizpogāja viņa krekla podziņu. Aizpogāja, pasmaidīja un, ātri pagriezusies, aizskrēja pie saviem vecākiem, kuri vēl aizvien bija apskāvušies.

Pie galda no zāles nāca aizvien vairāk cilvēku: daži pacēla uz rokām savus bērnus, daži spieda roku mazajam referentam. Viņš tā arī stāvēja — pastiepis sveicienam vienu roku, bet otras rokas delnu piespiedis rudmates nupat aizpogātajai podziņai.

Pēkšņi kāds sāka spēlēt uz bajāna tādu kā krievu, kā čigānu melodiju. Kāds sirmgalvis uz skatuves piesita ar kāju, un pie viņa līganā solī iznāca ražena sieviete. Bet divi jauni puiši metās aizrautīgā pietupienu dejā. Un uzplaukušais ziediņš vēroja, kā aizvien vairāk cilvēku iesaistās pārgalvīgā krievu dejā.

Neparastās skolas aina acumirklī pazuda, it kā būtu apdzisis ekrāns. Es sēdēju zālē. Visapkārt — taigas augu valstība, bet līdzās — Anastasija. Jutos ļoti saviļņots, ausīs skanēja laimīgu cilvēku smiekli un līksmās deju mūzikas skaņas, un no tā visa negribējās šķirties. Kad šis iekšējais skanējums pamazām norima, teicu Anastasijai:

—   Tas, ko tu nupat parādīji, nelīdzinās nevienai mācību stundai. Tā drīzāk bija kaimiņos dzīvojošu ģimeņu sanāksme. Un nebija neviena skolotāja, viss pats no sevis risinājās.

—    Tur, Vladimir, bija visgudrākais skolotājs, kurš neviena uzmanību sev nepievērsa.

—      Bet kāpēc piedalījās vecāki? Pārdzīvojumi izcēlās tieši viņu emociju dēj.

—    Emocijas un jūtas daudzkārt paātrina domu. Līdzīgas stundas šajā skolā notiek katru nedēļu. Skolotāju un vecāku centieni ir vienoti, un bērni jūtas viņiem līdzvērtīgi.

—    Un tomēr vecāku piedalīšanās bērnu apmācībā šķiet neparasta. Vecāki taču nav apguvuši pedagoga profesiju.

—        Bēdīgi ir tas, Vladimir, ka cilvēkiem kļuvis par ieradumu nodot savus bērnus audzināšanā citiem. Kam — nav svarīgi. Skolai vai kādai citai iestādei. Nodot savus bērnus citiem, dažkārt pat nezinot, kāds pasaules uzskats viņiem tiks iepotēts un kādu likteni šāda mācīšana viņiem gatavo. Tas, kurš uzticējis savus bērnus svešiem cilvēkiem, ir viņus zaudējis. Lūk, tāpēc arī bērns, kuru atdod kādam audzināšanā, vēlāk aizmirst savu māti.

* * *

Pienāca laiks doties projām. Iegūtā informācija bija tik apjomīga, ka es vairs neuztvēru un neievēroju apkārtni. No Anastasijas atvadījos kaut kā steidzīgi. Pateicu:

—     Nepavadi. Iešu viens, lai neviens netraucētu domāt.

—    Jā, lai neviens netraucē tev domāt, — viņa atbildēja. — Kad nonāksi pie upes, satiksi vectēvu. Viņš tevi ar laivu nogādās līdz piestātnei.

Gāju viens pa taigu upes virzienā un domāju reizē par visu redzēto un dzirdēto. Visneatlaidīgāk mani nomāca viens jautājums: kāpēc ar mums (es domāju cilvēku vairākumu) tā ir noticis? Katram it kā būtu Dzimtene, tomēr nevienam nav pašam sava dzimtenes gabaliņa. Valstī pat nav tāda likuma, kas cilvēkam un viņa ģimenei garantētu iespēju iegūt mūžīgā īpašumā kaut vienu hektāru zemes. Partijas un valdības, cita citu nomainot, sola dažādus labumus, bet apiet ar līkumu jautājumu par dzimtenes gabaliņu katram no mums. Kāpēc? Lielā Dzimtene taču sastāv no maziem gabaliņiem, no mazām mīļām dzimtajām vietām. No dārziem un mājiņām. Ja nevienam šādas vietas nav, no kā tad veidojas Dzimtene? Jāizdod tāds likums, lai ikvienam būtu savs Dzimtenes gabaliņš. Katrai ģimenei, kura to vēlēsies. Deputāti var pieņemt tādu likumu. Mēs visi ievēlam deputātus. Tātad jāievēlē tādi, kuri piekritis šādu likumu pieņemt. Kā to formulēt? Kā? Varbūt tā:

«Valsts pienākums ir piešķirt ikvienam precētam pārim pēc tā lūguma vienu hektāru zemes mūžīgā lietošanā ar tiesībām nodot to mantojumā. Dzimtas īpašumā esošajā zemē saražotā lauksaimniecības produkcija nekad ne ar kādiem nodokļiem netiks aplikta. Dzimtas īpašums nav pārdodams.»

It kā būtu normāli. Bet ja nu kāds zemi paņems, taču negribēs to apstrādāt? Tad likumā vēl jānorāda:

«Ja triju gadu laikā zeme netiek apstrādāta, valsts var to paņemt atpakaļ.» Bet ja nu cilvēks vēlas dzīvot un strādāt pilsētā un uz savu zemes īpašumu var atbraukt kā uz vasarnīcu? lai tā dara. Sievietes tik un tā ieradīsies dzemdēt savā dzimtas īpašumā. Tām, kuras nebrauks, pašas bērni vēlāk nepiedos. Un kas šo likumu varētu ierosināt? J artija? Bet kāda? Tāda partija ir jānodibina. Kas ar to īodarbosies? Kur atrast tādus politiķus?

Jāmeklē. Ātrāk jāmeklē! Citādi nomirsi, bet savā dzim- enē tā arī nenokļūsi. Un mazbērni tevi neatcerēsies. Kad arētu rasties iespēja? Kad varēs sacīt: «Esi sveicināta, mana dzimtene!»?

* * *

Anastasijas vectēvs sēdēja uz baļķīša upes krastā. Līdzās viļņos viegli šūpojās neliela koka laiva. «Noairēt tos dažus kilometrus lejup pa straumi līdz tuvākajai piestātnei pretējā rastā nav sarežģīti, bet kā viņš atpakaļceļā airēs pret straumi?» es nodomāju, sasveicinādamies ar sirmgalvi, un arī pajautāju.

— Gan jau palēnītēm tikšu uz priekšu, — atbildēja vectēvs. Parasti viņš vienmēr bija jautrs, bet šoreiz, kā man likās, nopietns un nerunīgs.

Apsēdos viņam līdzās uz baļķa un sacīju:

—     Nevaru saprast, kā Anastasija spēj sevi uzņemt tik daudz informācijas. Pagātni atceras un zina ari visu to, kas tagad mūsu dzīvē notiek. Bet dzīvo taiga un priecājas par puķītēm, saulīti un zvēriņiem. It kā ne par ko nedomā.

—      Par ko gan lai domātu? — atbildēja vectēvs. — Viņa šo informāciju sajūt. Kad vajag, paņem tik, cik veļas. Atbildes uz visiem jautājumiem rodamas Izplatījumā, tepat mums līdzās, vienigi jāprot tās pieņemt un ietērpt skaņās.

—     Kas jāprot?

—     Kas… Kas… Tu, teiksim, ej pa labi pazīstamas pilsētiņas ielu un domā par savām lietām. Pie tevis negaidot pienāk garāmgājējs un jautā, kā uz kaut kurieni nokļūt. Vai tad tu viņam nepratīsi atbildēt?

—     Pratīšu.

—     Nu, redzi, viss ir ļoti vienkārši. Tu domāji par ko savu. Radās jautājums, kas nebija saistīts ar to, par ko tu domāji, tomēr tu cilvēkam atbildēsi. Atbilde tevī glabājas.

—     Taču tas ir lūgums pateikt ceļu. Bet ja nu garāmgājējs man jautās, kas noticis šajā pilsētiņā, teiksim, pirms tūkstoš gadiem, tad neviens nevarēs viņam atbildēt.

—    Ja būs slinks, tad nevarēs. Ikvienā cilvēkā un viņa apkārtnē glabājas visa informācija jau no radīšanas brīža. Sēdies labāk laivā, laiks doties ceļā.

Sirmgalvis sāka airēt. Kad bijām atīrušies no krasta aptuveni kilometru, klusējošais vectēvs ierunājās:

—     Tu, Vladimir, pacenties neiestrēgt šajā informācijā un pārdomās. Pats iepazīsti īstenību. Izjūti matēriju tāpat kā to, kas nav redzams.

—     Nesaprotu, kāpēc jūs man to sakāt.

—      Tāpēc, ka tu esi sācis rakņāties informācijā un analizēt to ar prātu. Bet ar prātu neizdosies. Prāts nevar ietilpināt sevī to apjomu, ko zina mazmeitiņa. Tu pārstāsi ievērot to, kas notiek tev apkārt.

—     Es taču visu ievēroju: lūk, upe, laiva…

—      Tad kāpēc tu, visu ievērojošais, neprāti normāli atvadīties no mazmeitiņas un sava dēla?

—       Nujā, varbūt arī nepratu. Tas tāpēc, ka domāju par globālākām lietām.

Es tiešām biju aizgājis, gandrīz neatvadījies no Anastasijas, un visu ceļu tik saspringti domājis, ka pat nemanīju, kā nonācu līdz upei, tāpēc piemetināju:

—      Ari Anastasija sapņo par ko citu — globālu, viņai sentiments nav vajadzīgs.

—     Anastasija sajūt visus esības plānus. Un ikvienu no tiem sajūt, neradot zaudējumus citos.

—     Un kas tad ir?

—    Izņem no savas somas tālskati un palūkojies uz koku krastā, no kura atīrāmies.

Es palūkojos tālskatī uz koku. Krastā tam līdzās stāvēja Anastasija, turēdama rokās dēlēnu. Viņas saliektajā rokā bija sainītis. Stāvēja ar dēlu un māja nopakaļ pa upi lejup slīdošajai laivai. Arī es pamāju Anastasijai.

—   Izskatās, ka mazmeita ar dēlu tev sekojusi. Gaidīja, kad tu beigsi gremdēties savās pārdomās, atcerēsies dēlu n iedomāsies par viņu. Skat, arī sainīti bija tev sagatavojusi. Taču tev svarīgāka šķita no viņas iegūtā informācija, līdzvērtīgi jājūt gar garīgais, gan materiālais. Tad ari dzīvē labili stāvēsi uz abām kājām. Kad viens gūst pārsvaru pār otru, tu it kā sāc klibot, — labsirdīgi sacīja sirmgalvis, mierīgi cilādams airus.

It kā viņam, it kā pats sev es mēģināju atbildēt:

— Man tagad galvenais ir saprast… Pašam saprast! Kas mēs esam? Kur mēs atrodamies?

Anomālijās Gelendžika

Cienījamie lasītāji, visu, ko esmu uzrakstījis grāmatās, esmu dzirdējis no Anastasijas, pats redzējis un pārdzīvojis. Visi notikumi ir reāli manas dzīves notikumi, un, tos aprakstot, es, īpaši pirmajās grāmatās, norādīju reālas adreses un neizdomātus cilvēku uzvārdus, ko vēlāk nācās nožēlot. Aizvien biežāk ziņkārīgie sāka šos cilvēkus traucēt.

Par būtisku problēmu ir kļuvušas arī dažādas baumas, notikumi un parādības, kuras saista ar mani un Anastasiju. Mani satrauc šo notikumu savdabīgais traktējums un savdabīgie secinājumi, kas tiek izdarīti. Ne visiem varu piekrist. Piemēram, es neatzīstu dolmenu pielūgsmi. Uzskatu, ka tos vajag nevis pielūgt, bet ar tiem vajag godbijīgi kontaktēties.

Starp Anastasijai veltīto grāmatu lasītājiem ir cilvēki ar atšķirīgu izglītības līmeni un ticību, dažādu konfesiju pārstāvji. Uzskatu, ka ievērības cienīgs ir jebkurš notikumu traktējums. Katram ir tiesības uz savu viedokli, bet tādā gadījumā tā arī sakiet: «Tas ir mans viedoklis, manas hipotēzes.» Turklāt nevajadzētu mistificēt nedz mani, nedz Anastasiju. Citādi Anastasiju no cilvēka, kaut ari ne visai parasta, var pārvērst par kaut kādu neparastu būtni. Varbūt patiesībā tieši viņa ir parasts cilvēks, bet mēs — visi pārējie — esam neparasti? Nu, lūk, arī pats esmu sapinies prātojumos. Tas tāpēc, ka mani satrauc vairāki apstākļi.

Tagad zibens ātrumā izplatās ziņa par ugunīgo lodi, ar kuru Anastasija kontaktējas. Vai atceraties, cienījamie lasītāji, iepriekšējās grāmatās es stāstīju, ka šī lode ekstremālās situācijās parādās līdzās Anastasijai? Kā pirmoreiz tā uzradās brīdī, kad mazā Anastasija raudāja uz savu vecāku kapiņa, un pēc tam mācīja viņai spert pirmos solīšus. Kā aizstāvēja uzbrukuma laikā. Uz vectēva jautājumu: «Kas bija tas mirdzošais, kas nolaidās pļaviņā?» Anastasija atbildēja: «To var nosaukt par labo.»

Jā, Anastasija ar to kontaktējas, taču līdz galam neizprot šo dabas parādību. Kāpēc es pēkšņi atcerējos ugunīgo lodi, kas parādās nez no kurienes? Tāpēc, ka tieši ši lode, kā apgalvo daudzi liecinieki, parādījās virs Gelendžikas un izraisīja zināmu satraukumu. Tagad nelabvēļi izplata baumas, ka vajadzības gadījumā Anastasija ar šīs lodes palīdzību varot novākt savus pretiniekus. Ka viņa kontaktējoties ne vien ar gaišajiem, bet ari ar tumšajiem spēkiem. Un tad vēl to visu uzkurina ari paši lasītāji. Tuapsē mani jau lūdza uzsūtīt šo lodi Soču administrācijai, lai tā gūtu apskaidrību tāpat kā Gelendžikas kolēģi.

Cienījamie lasītāji, es tagad mēģināšu pastāstīt, kas patiesībā notika Gelendžikā, un lūdzu jūs to uztvert mierīgi un saprātīgi.

Gelendžikas vietējā sabiedriskā apvienība gatavojās rīkot grāmatām veltītu lasītāju konferenci. Apvienības vadītāju attiecības ar pilsētas administrāciju bija, maigi sakot, saspringtas. Turklāt otrajā grāmatā es biju ne visai glaimojoši izteicies par pilsētas iepriekšējo vadību. Nu, vajadzēja ari kaut kam tādam atgadīties uz šāda fona…

1999. gada 17. septembri, dienas otrajā pusē, īsi pirms asītāju konferences par Anastasijas grāmatām, pilsētā sacēlās vējš un sākās negaiss. Nelielajā laukumā pie pilsētas administrācijas ēkas pēkšņi parādījās ugunīga lode. Kā tagad runā, tās tālākā darbība līdzinājās Anastasijas lodes larbībai.

Ugunīgā lode, kas parādījās virs Gelendžikas, paslīdēja garām apkārtējo māju zibeņnovedējiem un pieskārās laukuma vidū augošajam kokam. Pēc tam no ugunīgās lodes atdalijās vairākas mazākas lodes vai stari. Viena no lodītēm ielidoja pilsētas administrācijas vadītāja kabinetā, pariņķoja tajā klātesošo acu priekšā un izlidoja ārā.

Otra ielidoja administrācijas vadītāja vietnieces Gaļinas Nikolajevnas kabinetā, uz bridi sastinga gaisā, tad traucās uz logu, ievilka tā stiklā dīvainu un joprojām nenoberzē- jamu zīmi un izlidoja ārā.

Tālāk ļaužu valodas vēstī, ka Gelendžikas administrācija kļuvusi svēta un apskaidrota. Tiek uzskatīts, ka tieši pēc gadījuma ar ugunīgo lodi ta nolēmusi uzlabot pilsētā iebraucošo lasītāju uzņemšanu, labiekārtot dolmenu apkārtni, rīkot ikgadējus garīga rakstura oriģināldziesmu festivālus un vēl daudz ko citu, ko līdz tam nevēlējās darīt.

Vēsts par notikušo izplatījās kā apgalvojums, ka Gelen- džikā redzēta Anastasijas ugunīgā lode. Es centos izvirzīt versiju, ka tas bija lodveida zibens, bet ta uzvedības līdzība ar grāmatā aprakstīto ir gluži vienkārši sakritība. Neatkarīgi no tā pilsētas administrācijai bija jāpieņem kāds lēmums. Bet ar to nebija līdzēts. Man tūlīt sāka pierādīt: «Nejaušības nemēdz būt. Turklāt šeit tāda nav viena, jo ir vesela virkne nejaušību.» Un apgalvoja: «Kad nejaušības secīgi veido noteiktu ķēdi, to sauc par likumsakarību.»

Protams, nejaušības, var teikt, sakārtojās ķēdē: pagaidām nav skaidrs, kā lode varēja apiet zibeņnovedējus. Kāpēc tā pieskārās laukumā augošajam varenajam kokam, nozibsnīja, nogranda, bet to neiznīcināja? Kāpēc lidoja uz administrācijas logiem? Kāpēc ielidoja tieši tajos kabinetos, kur atradās cilvēki, kuri varēja atrisināt ar lasītāju ierašanos saistītos jautājumus? Kāpēc tūlīt pēc ugunīgās lodes vizītes administrācija pozitīvi atrisināja virkni jautājumu? Kāpēc pēc šīs locies parādīšanās izpildsapulces priekšsēdētāja ieradās apsveikt konferences dalībniekus?

Cilvēki apgalvoja, ka Gelendžikas administrācijas vadītājs un viss administratīvais aparāts ir tik krasi mainījies, ka tagad Gelendžika uzplauks un kļūs, kā teica Anastasija, bagātāka par Jeruzalemi un Romu». Citi apgalvo, ka lode sot visus nobiedējusi.

Ieradies Gelendžikā, es satikos ar pilsētas administrāci-jas vadītāju un viņa vietnieci. Redzēju un aptaustīju zīmi, no stiklā bija atstājusi ugunīgā lode. Sajutu kabinetā neparastu aromātu, kas atgādināja vīraku un sēru, taču skādas bailes nemanīju. Tieši otrādi — Galina Nikolajevna, administrācijas vadītāja vietniece, pat bija kļuvusi utrāka nekā agrāk. Arī viņa man pastāstīja, kā viss noticis, un jautāja: «Kā jūs domājat, vai tā bija kāda zīme?»

Kopumā apstākļi bija veidojušies tā, ka versiju par lodveida zibeni nepieņēma, bet mani sāka apsūdzēt situācijas vienkāršošanā.

Neslēpšu, ka patiešām mēģināju to vienkāršot, turklāt ne tikai šo situāciju vien. Kāpēc? Tāpēc, ka manā rīcībā informācija par to, kā atsevišķi garīgo konfesiju līderi gaida cilvēkus ar Anastasijas neparastajām spējām. Kā apgalvo, ka šīs spējas nav Dieva dotas un ka Anastasija nav cilvēks. Viņi raksta par to savos izdevumos. Varu iedomāties, kā viņi tagad apvīs ar vēl lielākiem izdomājumiem lodes parādīšanos Gelendžikā.

Es netaisos noraidīt vai pierādīt ugunīgās lodes saistību Anastasiju — tas jau būtu bezjēdzīgi. Katrs paliks pie savām domām. Es kopā ar jums, cienījamie lasītāji, mēģināšu tikai paprātot par to, kādu spēku izpausme varētu dot Gelendžiku apciemojusī ugunīgā lode. Bībelē ir teikts, ka jāspriež un jāvērtē pēc augļiem, kādi tad ir augļi? Vispirms jau ugunīgā lode nenodarīja nekādus bojājumus administrācijas ēkai. Pat stiklu, uz kura atstāja savu zīmi, nesasita. Kabinetā jūtamā smarža nav nepatīkama. Kabineta saimniece Galina Nikolajevna sarunājas ar mani četru cilvēku klātbūtnē, un nevienam no viņiem nešķita, ka viņa ir nobijusies. Virs koka, kas aug laukumā, lode iedārdējās, bija redzams spilgts uzliesmojums, it kā visu koku apņemtu liesmas, bet tagad tas aug sveiks un vesels. Administrācija pieņēma lēmumu par to, ka jāuzlabo pilsētā iebraukušo lasītāju apkalpošanas kultūra. Pieņēma lēmumu arī par kārtību, kādā organizējamas ekskursijas uz dolmeniem, par kuriem savulaik pastāstīja Anastasija. Neredzu nekādas negatīvas sekas, tātad augļi ir pozitīvi.

Par ugunīgo lodi Anastasija teic, ka tā darbojas patstāvīgi, tai nevar pavēlēt, var vienīgi lūgt.

Savās grāmatās cenšos cik vien iespējams precīzi aprakstīt paša redzētās, izjustās un dzirdētās situācijas. Attiecībā uz gadījumu ar ugunīgo lodi Gelendžikā katrs var izvirzīt savu versiju. Taču negribētos, lai kāds izmantotu šo gadījumu cilvēku iebaidīšanai.

Turklāt, ja tā turpināsies, mistificēt var pašas vienkāršākās situācijas. Jau tagad sāk runāt par to, ka šī ugunīgā lode ir palīdzējusi man uzstāties Gelendžikā notikušajā konferencē. Tā tas nav. Man ar lodi nav nekāda sakara. Šo baumu izplatīšanā savu artavu devusi ari prese.

Cienījamais žurnāls «Ogoņok» publicēja plašu rakstu, kura autors apgalvo, ka «ar valsti tiek īstenots liela mēroga eksperiments». Un par mani piebilst: «Viņš uzstājās astoņas stundas, tādu oratoru es sen neesmu redzējis.» Cits laikraksts vēl piemetina, ka esmu izskatījies «svaigs kā gurķītis». Visi šie izteikumi, maigi runājot, ir pārspīlēti un neprecīzi.

Konferencē es runāju nevis astoņas, bet gan sešas stundas. Divas stundas ir pieskaitītas klāt no nākamās dienas uzstāšanās.

Kas attiecas uz palīdzību, tad tāda patiešām bija, bet ne jau mistiska rakstura.

Konferences priekšvakarā Gelendžikā ieradās Anastasija. Viņa man sacīja, ka naktī pirms konferences ir labi jāizgu- ļas. Ieteica pirms gulētiešanas iedzert no taigas atvestu uzlējumu. Es piekritu, jo pēdējā laikā patiešām ilgi nevarēju aizmigt. Kad apgūlos, viņa apsēdās līdzās un paņēma manu oku, kā bieži bija darījusi taigā (esmu to aprakstījis nodaļā Pieskaršanās paradīzei»). Es aizmigu, gluži kā aizlidoju uz kaut kurieni. Kad viņa tā darīja taigā, vienmēr iestājās miers.

No rīta atmodos. Ārā — brīnišķīgs laiks, pašsajūta liejiska un noskaņojums priecīgs.

Brokastīs Anastasija piedāvāja vienīgi ciedru pienu un teica, ka gaļu labāk būtu neēst, jo tās sagremošana paņem daudz enerģijas. Pēc piena man nemaz negribējās ēst gaļu. pēc ciedru piena vispār neko vairs negribas ēst.

Kad es uzstājos, Anastasijas līdzās nebija. Kādu bridi viņa klusiņām stāvēja starp cilvēkiem zālē, tad aizgāja.

Jau pēc publikācijām un baumām, kas mistificēja manu uzstāšanos konferencē, arī pats iedomājos, ka Anastasija bija kaut kā man palīdzējusi, tāpēc teicu viņai:

—         Anastasija, vai tad tu pavisam aizmirsi, ka man vajadzēja izskatīties nogurušam, nu, vismaz uzstāšanās noslēpumā? Kāpēc tu ar mistiku nodarbojies?

Viņa iesmējās un atbildēja:

—    Kas gan tā par mistiku, ja labi atpūties cilvēks labā noskaņojumā sarunājas ar draugiem? Tu ilgi runāji vienīgi ipēc, ka tava doma pinās un tu vienlaikus centies aptvert vairākas tēmas. Varēji veidot īsākus un skaidrākus teikumus, bet tu to nespēji arī tāpēc, ka kurpes spieda un tādēļ bija traucēta asinsrite.

Redziet, cik vienkārši viss bija patiesībā? Nav nekādas statstikas saistībā ar manu uzstāšanos.

Cienījamie lasītāji! No jums pienāk aizvien vairāk vēstuļu ar jautājumu, kāpēc nedz es, nedz fonds «Anastasija» nereaģē uz presē publicētajām kritiskajām atsauksmēm, kurās gan es, gan visi lasītāji tiek apsūdzēti sektantismā. Cienījamie lasītāji, man ir žēl laika. Un kādēļ gan atbildēt tiem, kuri speciāli provocē skandālu? Novembri kāds žurnālists (nenosaukšu viņa uzvārdu, lai neierakstītu vēsturē) pamanījās vienu un to pašu materiālu ar dažādiem virsrakstiem vienlaikus publicēt piecos dažādos izdevumos. Virsrakstu variēja un ar dažādiem uzvārdiem parakstījās. Dažas vietas tekstā pamainīja. Viņš, protams, mani sunī. Spriedelē par morāli, ētiku un merkantilismu. Gan jau vēlāk redaktori paši tiks ar viņu galā. Zinu, ka redaktoriem tādas lietas nepatīk. Žurnālistu aprindās šāda rīcība tiek uzskatīta par neētisku. Honorāru viņš taču saņēma par pieciem ekskluzīviem materiāliem. Kāpēc lai es ar viņu strīdētos? Varbūt cilvēkam nav ko ēst? Kas attiecas uz viņa izlietajiem dubļiem un meliem, tad, manuprāt, Anastasijai tie nepielips, pie paša vien paliks.

Tagad Anastasijas tēma kļuvusi populāra, un, iespējams, vēl dažs labs izdevums mēģinās uz tā rēķina palielināt savu tirāžu. Jūsu, cienījamie lasītāji, jau ir vairāk nekā miljons. Iedomājieties, kas notiks, ja es sākšu polemizēt ar izdevumu, kas iznāk piecdesmit tūkstošus eksemplāru lietā metienā un publicē paskvilas. Jūs taču gribēsit visu izlasīt, un līdz ar to strauji pacelsit tā tirāžu. Nevajag ar viņiem strīdēties. Jūs paši vislabāk zināt, esat vai neesat sektanti. Ja kāds izdevums jūs apvaino, tad vislabākā atbilde būs jūsu atteikšanās no šā izdevuma abonēšanas.

Kas attiecas uz mani, tad es varu ar jums kontaktēties vienīgi ar savu grāmatu starpniecību. Tagad pacentīšos atbildēt uz virkni jautājumu.

Šobrīd es ar biznesu nenodarbojos, tikai rakstu. Nevienai garīgajai konfesijai neesmu pievienojies. Cenšos pats tikt skaidrībā, kas ir kas mūsu dzīvē. Vēl bus daudz man un Anastasijai adresētas kritikas un melīgu izdomājumu. Daudz kam Anastasija droši vien aizšķērso ceļu.

Viņi paši sevi parādīs īstajā gaismā. Bet jau tagad ir skaidrs, ka sibīrieti Anastasiju par draudu sev uzskata gan atsevišķas garīgās konfesijas, gan vairākas mūsu valsts un aizrobežu rūpniecības un finansu impērijas.

Tieši viņi ir tie, kas tik centīgi izvirza presē jautājumus «Eksistē vai neeksistē?», «Kas ir Megre?» un paši arī atbild: «Neeksistē!», «Megre ir merkantils uzņēmējs.» Patiesībā viņi labāk nekā citi zina par Anastasijas eksistēšanu.

Viņiem ir nepieciešams par katru cenu aizvest cilvēkus sāņus no informācijas būtības, par katru cenu izslēgt informācijas avotu, mēģināt to pakļaut sev, bet, ja tas neizdodas, — iznīcināt.

Izskatās, ka viņi labāk un ātrāk par mums ir novērtējuši no Anastasijas nākošo informāciju. Viņi smejas par tiem, kuri vispār uzdod jautājumu par viņas esamību. Spriediet paši: vai kāds, klausoties pa radio informāciju, var šaubīties par pašas raidstacijas pastāvēšanu? Kamēr kāds, rādīdams gudru ģīmi, neatlaidīgi skandēja jautājumu «Eksistē vai neeksistē?», Irkutskas, Tomskas un Novosibirskas apgabalā tika intensīvi iepirkti un izvesti ciedru rieksti. Turklāt iepirka par valūtu. Spriežot pēc ziņojumiem no Novosibirskas un Tomskas, ar to nodarbojās Ķīnas pārstāvji. Daudzos reģionos 1999. gadā bija laba ciedru riekstu raža, taču Novosibirskas medicīnisko preparātu rūpnīca nepaplašinās ciedru eļļas ražošanu. Trūkstot riekstu. Riekstu, no kuriem

Rietumos tiek izgatavotas dārgas zāles, rūpīgi slēpjot, kas ir šo zāļu galvenā sastāvdaļa.

Godājamie lasitāji, atcerieties, es jau pirmajā grāmatā rakstīju par to, ka riekstus izved uz ārzemēm. Kad mēģināju savākt informāciju par ciedru eļļu, saņēmu brīdinājumu no Polijas, ka «šo jautājumu labāk neskart». Šogad viņi vēl paspēja izraut savu daļu. Nākotnē paskatīsimies. Nākamajā grāmatā es pastāstīšu, kādu pārsteigumu ir sagatavojusi Anastasija.

Esmu uzņēmējs. Gribēju uzrakstīt apsolītās grāmatas un tad pievērsties biznesam. Savus nodomus neslēpu, pats par tiem rakstīju otrajā grāmatā. Taču tagad mani nodomi ir mainījušies. Biznesā ar Rietumu gudriniekiem spēkiem mērosies citi Sibīrijas uzņēmēji.

Mani nodomi mainījās tāpēc, ka kritisko publikāciju autori turpina apvainot un iebiedēt lasītājus, dēvējot viņus par sektantiem, jo viņi, lūk, lasot manas muļķīgās grāmatas, kurām neesot nekādas mākslinieciskās vērtības. Protams, man nav augstākās izglītības un pieredzes literārajā jaunradē, tāpēc tos, kam tas viss ir, tracina manu grāmatu popularitāte. īpaši viņus tracina tas, ka, par spīti savam izglītības līmenim, es joprojām atsakos no redaktoru pakalpojumiem. Bet īstu niknuma vētru viņos izraisīja tas, ka es izdevu piecsimt lappušu biezo krājumu «Anastasijas starā skan Krievijas dvēsele». Krājumā iekļautās lasītāju vēstules un dzejoļus arī nedevu rediģēt, turklāt pats uzrakstīju priekšvārdu, kurā šo krājumu nosaucu par vēsturisku grāmatu. Un vēl aizvien uzskatu, ka tā ir. Kā gan citādi, ja krājumā iekļautas vēstules, kurās runāts par dzīvi, par cilvēka sūtību, par šodienas cilvēka sapņiem? Vēstules un dzejoļi ir patiesi, tos rakstījuši dažāda vecuma, atšķirīga sociālā stāvokļa un dažādas ticības cilvēki. Un šis krājums ir ļoti populārs. Tā popularitāte izgaisināja mītu par to, ka mūslaiku cilvēkam vajadzīgi tikai detektīvi un grāmatas par seksu. Cilvēki ir gatavi lasīt patiesu dzeju, kaut ari to nav sarakstījuši profesionāli dzejnieki.

Jau vairakkārt man ir aizrādīts: «Tu met izaicinājumu visai rakstošo brālībai un mūsu izglītībai. Tevi samals miltos. Neviens un nekad tevi neatzis.»

Bet es pat nebiju domājis kādam mest izaicinājumu kā rakstnieks. Nebiju domājis, bet tagad, kad viņi pat presē raksta un izskaidro grāmatu popularitāti ar to, ka «Krievija ir muļķu zeme», ka visi mani lasītāji ir muļķi un sektanti, es viņiem atbildēšu. Es kļūšu par rakstnieku! Nedaudz patrenēšos, pamācīšos, palūgšu Anastasijai palīdzību un kļūšu par rakstnieku. Uzrakstīšu jaunas un atkārtoti izdošu iepriekšējās grāmatas pasaules labākajās tipogrāfijās. Padarīšu grāmatas ar Anastasiju un par mūsdienu Krievijas cilvēkiem par mūsu tūkstošgades labākajām grāmatām. Tādējādi es atbildēšu tagadējiem un nākamajiem kritiķiem, bet pagaidām es viņiem sacīšu:

«Ardievu, kritiķu kungi! Aizeju kopā ar Anastasiju, lai ari viņa ir panaiva, tomēr skaista, labestīga un patiesa. Mēs aizejam uz mūsu jauno tūkstošgadi kopā ar vairāk nekā miljons lasītāju, kuru sirdīs dzīvo brīnišķīgais un iedvesmojošais tēls. Bet kas mājo jūsu sirdīs, kritiķu kungi? Fu, nelieniet mūsu jaunajā tūkstošgadē! Ejiet jūs, nu, vispār— savā lauciņā. Ja arī ierāposit mūsējā, tad tik un tā nosmaksit no pašu niknuma un skaudības. Mūsu tūkstošgadē sāksies brīnišķīga radīšana, tajā būs tīrs gaiss, dzīvs ūdens un smaržojoši dārzi. Un es tajā turpināšu izdot jaunus krājumus ar lasītāju dzejoļiem un vēstulēm. Nosaukšu tos par sēriju «Tautas grāmata». Jūs rakstāt, ka «dzejoļi tajos briesmīgi», bet es saku — brīnišķīgi.

Vēl es izdošu audiokasetes ar bardu dziesmām par Dvēseli, par Krieviju, par Anastasiju. Jūs apgalvojat, ka ikviens var strinkšķināt ģitāru. Bet es uzskatu, ka dzied viņu Dvēsele. Un piebildīšu Anastasijas vārdiem: «Nevienā galaktikā nav tādas stīgas, kas spētu radīt labāku skaņu par to, kāda skan cilvēka dvēseles dziesmā.»

Godājamie lasītāji, sveicu jūs visus ar jaunā gadu tūkstoša iestāšanos! Ar brīnišķīgo radīšanu, ko jūs uzsāksit Zemes virsū!

«Kas mēs īsti esam?» — tā es vēlos nosaukt nākamo grāmatu.

Ar cieņu pret jums, cienījamie lasitāji,

Vladimirs Megre

VLADIMIRAS PILSĒTAS Kultūras un jaunrades atbalsta fonds «Anastasija»

Vladimiras Kultūras un jaunrades atbalsta fonds «Anastasija» izveidots ka nekomerciāla organizācija pēc grāmatu sērijas «Krievijas skanošie ciedri» autora Vladimira Megre iniciatīvas 1999. gada 17. martā.

Fonds veic šādu dai'bību: sagatavo un rīko ikgadēju bardu oriģināldziesmu konkursu, lai atklātu jaunus talantus; organizē viņu koncertus Krievijas pilsētās, kā arī tuvējās un tālajās ārvalstīs; izlaiž un izplata autoru un tematiskos audio un video krājumus; rīko konkursus par labāko tematikai atbilstošo tēlotājas mākslas darbu, kā ari īsteno daudzus citus darbības veidus, kuri nav pretrunā ar likumu un Fonda statūtu mērķiem.

Fonds aicina uz sadarbību ieinteresētos uzņēmējus, Krievijas un starptautiskās organizācijas, visus, kuri vēlas sadarboties un atbalstīt Fondu tā ierosmēs. Reģionālās nodaļas un apvienības: 600022, Krievija, Vladimira, ab. k. 8, Kultūras un jaunrades atbalsta fonds «Anastasija» Mūsu rekvizīti:

Jūs varat noformēt pasūtījumu, izmantojot elektronisko pastu:

E-mail: root@kedr.elkom.ru

117261, Maskava, ab. k. 738, A. Solncevam tālr. (095) 134-84-76 630121, Novosibirska, ab. k. 247, Poļinai Megre

tālr.(383-2) 41-24-37

Ja gribat pēc iespējas ātrāk nogādāt savu korespondenci tieši autoram, izmantojiet elektroniskā pasta pakalpojumus:

E-mail: root@kedr.elcom.ru

Serveris «Anastasija»! www.Anastasia.ru

Serverī jūs varat atrast atbildes uz daudziem jūs interesējošiem jautājumiem, bet nodaļā «Lasītāju forums» — piedalīties to apspriešanā un atrast sev domubiedrus.

Jaunākā informācija par V. Megre grāmatām, par to, pie kā autors strādā, par gaidāmajām konferencēm un jaunajiem projektiem atrodama nodaļā «Jaunumi».

Tautas dailamata meistari sūta autoram daudzus savus izstrādājumus. Viņi cenšas radīt ko noderīgu un vajadzīgu cilvēkiem, un šie darbi apskatāmi nodaļā «Gadatirgus». Varbūt tas ir mazumiņš no tā, ko iecerējusi Anastasija, taču tas ir tikai sākums. Cik cilvēkiem ir bijusi iespēja aplūkot dažādos mūsu zemes nostūros dzīvojošo tautas dailamata meistaru darbus? Šeit varēs ne vien aplūkot, bet arī nopirkt, ja kas iepaticies. Ja jūs paši vēlaties un varat piedāvāt savus izstrādājumus, tad droši pievienojieties šim projektam. Mēs gaidām jūsu piekrišanu un darbu fotoattēlus (norādiet cenu, kā arī izstrādājuma materiālu, izmērus un citus raksturlielumus), kurus jūs vēlētos ievietot mūsu serverī www.Anastasia.ru, lai tos realizētu. Šim mērķim interneta sistēma paver neierobežotas iespējas.

Ja jūs varat noraidīt operatīvu informāciju pa elektronisko pastu, sūtiet savu darbu fotogrāfijas uz Kultūras un jaunrades atbalsta fonda «Anastasija» E-mail: root@ kedr.elcom.ru.

Serverī atradīsit grāmatu sērijai «Krievijas skanošie ciedri» veltītos mākslinieku darbus, kā ari lasītāju dzejoļus, jo nav iespējams tos visus ievietot krājumā — tik daudz to ir, bet tie ir pelnījuši, lai tos izlasa!

Mūsu serveri jūs atradīsit vēl daudz ko interesantu.

Kultūras un jaunrades atbalsta fonds «Anastasija» ir Viskrievijas zemes lietotāju politiskās kustības «Radīšana» iniciators. Šīs Kustības galvenais mērķis ir likumiski nostiprināt noteikumus, ar kādiem visi Krievijas Federācijas ieinteresētie pilsoņi var bez maksas iegūt privātīpašumā zemes gabalu, ne mazāku par vienu hektāru, lai varētu ierīkot piemājas saimniecību un būvēt dzīvojamo māju, ar tiesībām to mantot. Visi, kas vēlas pievienoties Kustībai vai arī organizēt reģionālu pārstāvniecību, var saņemt papildu informāciju Vladimiras fondā «Anastasija».

Savus jautājumus, atsauksmes, priekšlikumus, vēlējumus, informāciju, lai piedalītos konkursā (dzejoļi, zīmējumi, kasetes, vēstules Vladimiram Megre), varat sūtīt uz adresi: 600022, Vladimira, ab. k. 8, Fondam «Anastasija».

Vladimira Megre grāmatu lasītāji sūta daudz fotoattēlu. Šos darbus V. Megre iecerējis iekļaut vienotā gleznā 2000 ar nosaukumu «Radīšana». Tajā tiks izmantoti visi lasītāju zīmējumi, mākslas foto, gleznu fotogrāfijas par Vladimira Megre grāmatu sērijas «Krievijas skanošie ciedri» tēmu. Pašu gleznu un tās veidošanas gaitu drīzumā varēsit aplūkot serverī www.Anastasia.ru .

Tie, kuri arī turpmāk vēlas piedalīties projektā, lai sūta labas kvalitātes zīmējumus, mākslas foto vai zīmējumu fotoattēlus (formāts ne lielāks par A4) uz iepriekš norādīto adresi.

Darbus var sūtīt arī pa elektronisko pastu: E-mail: root@kedr.elcom.ru .

SATURS

Tas viss ir ari tagad!…………………………………………………………………….. 3

Radīšanas sākums…………………………………………………………………………… 8

Kā pirmoreiz parādījies tu………………………………………………………….. 12

Pirmā diena………………………………………………………………………………… 19

Problēmas apliecināja dzīves pilnību…………………………………………….. 21

Pirmā tikšanās……………………………………………………………………………. 22

Kad atnāk mīlestība……………………………………………………………………… 28

Dzimšana……………………………………………………………………………………. 31

Ābols, kurš nesniedz sāta sajūtu……………………………………………………. 36

Vajag izvairīties no intīmiem sakariem arto………………………………….. 45

Trīs lūgšanas………………………………………………………………………………….. 48

Anastasijas dzimta………………………………………………………………………… 57

Lai sajustu visu cilvēku rīcību……………………………………………………. 63

Taigas pusdienas……………………………………………………………………………. 69

Viņi spēj mainīt pasauli?……………………………………………………………….. 76

Neparastais spēks…………………………………………………………………………… 79

Kad tēvi sapratīs……………………………………………………………………………. 87

Viņš slavināja dzīvesprieku…………………………………………………………… 91

Slepenā zinātne…………………………………………………………………………… 93

Ģenētiskais kods………………………………………………………………………….. 101

Uz kurieni mēs dodamies miegā?………………………………………………… 103

Citas pasaules………………………………………………………………………………. 111

Zemes sagrābšanas centrs……………………………………………………………. 123

Cilvēki, atgūstiet savu dzimteni!………………………………………………….. 133

Divi brāļi…………………………………………………………………………………………. 141

Jau šodien katrs var celt māju……………………………………………………… 147

Žogs……………………………………………………………………………………………… 149

Māja…………………………………………………………………………………………….. 157

Mīlestības enerģija……………………………………………………………………….. 159

Pēc tēla un līdzības………………………………………………………………………. 162

Bet kas ir vainīgs?………………………………………………………………………… 165

Sirmgalvis pie dolmena………………………………………………………………… 169

Skola jeb dievu stunda………………………………………………………………… 173

Anomālijas Gelendžikā………………………………………………………………… 189

Vladimiras pilsētas Kultūras un jaunrades atbalsta

fonds «Anastasija»………………………………………………………………………. 200

Serveris «Anastasija»…………………………………………………………………… 201

Formāts 84x108/32. Apgāds «Vieda», Rīgā, Lubānas ielā 6-4, LV 1019.

Reģ. apl. Nr. 010300001. Iespiesta SIA «Tipogrāfija Ogrē», Brīvības ielā 31, Ogrē, LV 5001.

Content

Megre Vladimirs Skanošais Ciedrs-4

Tas viss ir arī tagad!

Radīšanas sākums

Kā pirmoreiz parādījies tu

Pirmā diena

Problēmas apliecināja dzīves pilnību

Pirmā tikšanas

Kad atnāk mīlestība

Dzimšana

Ābols, kurš nesniedz sāta sajūtu

Vajag izvairīties no intīmiem sakariem ar to

Trīs lūgšanas

Anastasijas dzimta

Lai sajustu visu cilvēku rīcību

Taigas pusdienas

Viņi spēj mainīt pasauli?

Neparastais spēks

Kad tēvi sapratīs…

Slepena zinātne

Ģenētiskais kods

Uz kurieni mes dodamies miega?

Citas pasaules

Zemes sagrābšanas centrs

Cilvēki, atgūstiet savu dzimteni!

Divi brāli

Jau šodien katrs var celt māju

Žogs

Māja

Mīlestības enerģija

Pec tēla un līdzības

Bet kas ir vainīgs?

Sirmgalvis pie dolmena

Skola jeb dievu stunda

Anomālijās Gelendžika

VLADIMIRAS PILSĒTAS Kultūras un jaunrades atbalsta fonds «Anastasija»

Serveris «Anastasija»!

SATURS