Megre Vladimirs

Skanošais ciedrs-VII

Vladimirs Megre

Skanošais ciedrs-VII

Dzīves enerģija

.

DOMA - RADĪTAJA

Cilvēka dzīve! No kā vai no kura tā ir atkarīga? Kāpēc vieni kļūst par imperatoriem, karavadoņiem, citi meklē ēdiena paliekas atkritumu izgāztuvēs?

Mēdz teikt, ka katram jau kopš dzimšanas ir nolemts viņa liktenis. Ja tas tā, tad cilvēks ir tikai nenozīmīga skrūvīte kaut kāda mehānisma sistēmā, nevis augsti organizēts Dieva gara ražojums.

Pastāv arī citāds viedoklis: cilvēks ir pašpietie- kams radījums, kurā apslēptas pilnīgi visas pasaules enerģijas.

Tomēr cilvēkā ir kāda tikai viņam vien raksturīga enerģija, tā saucas - domas enerģija. Un, ja cilvēks sapratīs, ar ko viņš ir apveltīts, iemācīsies to izmantot pilnā mērā, tad viņš kļūs par Visuma valdnieku.

Kurš tad īsti no abiem šiem viens otru izslēdzošajiem viedokļiem ir pareizs?

Lai tiktu skaidrībā, atcerēsimies kādu līdzību, kas kļuvusi gandrīz vai par anekdoti.

Par savu dzīvi sapīcis cilvēks ieskrēja mežiņā pilsētas nomalē, pacēla augšup dūrēs savilktas rokas un iekliedzās, vēršoties pie Dieva:

- Nespēju tālāk tā dzīvot! Tavā Zemes saimniecībā valda netaisnība un haoss. Vieni cilvēki dārgās mašīnās braukā pa pilsētu, restorānos pārēdas, citi izgāztuvēs ēdienu paliekas meklē. Piemēram, man nav naudas, pat lai iegādātos jaunus apavus. Ja Tu, Dievs, esi taisnīgs, ja Tu vispār esi, tad izdari tā, lai mana loterijas biļete vinnētu lielu laimestu.

Mākoņi debesīs pašķīrās, saules stariņš silti un maigi pieskārās kliedzošajam cilvēkam, un no debesīm atskanēja rāma balss:

-        Nomierinies, Mans dēls. Esmu gatavs izpildīt tavu lūgumu.

Cilvēks nopriecājās. Smaidīdams soļoja pa ielu, ar patiku aplūkodams veikalu skatlogus un iztēlodamies, kādas preces iegādāsies par loterijas biļetes laimestu.

Pagāja gads. Cilvēks neko nevinnēja. Nolēma: Dievs viņu ir piekrāpis.

Pavisam saīdzis cilvēks aizgāja uz to vietu mežā, kur bija izdzirdējis Dieva solījumu, un iekliedzās:

-       Dievs, Tu neizpildīji to, ko apsolīji! Piemānīji mani! Es veselu gadu gaidīju. Sapņoju, ko pirkšu par vinnēto naudu. Bet gads ir pagājis, taču es tā arī neesmu ticis pie laimesta.

-       Ak Mans dēls, - no debesīm atskanēja skumja balss. - Tu gribēji loterijā laimēt daudz naudas. Tad kāpēc gan visa gada laikā neiegādājies nevienu loterijas biļeti?

* * *

Šī mazā līdzība anekdote tautā ir labi pazīstama. Ļaudis smejas par neveiksminieku:

-        Kā gan viņš neapjēdza: lai sapnis piepildītos, lai kristu lielais loterijas laimests, vispirms vajadzēja nopirkt kaut vienu loterijas biļeti. Taču cilvēks neizdarīja pašsaprotamu lietu.

Šeit svarīga ir nevis pati līdzība, ne arī tas, vai patiešām ir noticis aprakstītais gadījums. Pati svarīgākā ir ļaužu attieksme pret notikušo.

Tas, ka viņi smejas par cilvēka neapķērlbu, tieši apliecina to, ka intuitīvi, varbūt zemapziņā, visi saprot: viņu nākamā dzīve ir atkarīga ne tikai no kaut kādiem Augstākiem Spēkiem, Dieva darbiem, bet arī no viņiem pašiem.

Un tagad lai katrs pamēģina izanalizēt savas dzīves situācijas. Vai jūs esat izdarījuši visu nepieciešamo, lai jūsu sapņi piepildītos?

Es uzdrīkstos apgalvot - un ne bez pamata: jebkurš, pat šķietami nereāls un fantāzijai līdzīgs sapnis tiks īstenots, ja cilvēks, kurš grib, lai vēlmes piepildās, veiks vienkāršas un secīgas darbības šā sapņa tuvināšanai.

Šo apgalvojumu var ilustrēt ar daudziem piemēriem. Lūk, viens no tiem.

ANGĻU LORDA LĪGAVA

Reiz Vladimiras pilsētas nelielajā tirgū es nejauši kļuvu par liecinieku skandālam starp jaunu meiteni - pārdevēju un iereibušu vīrieti - pircēju.

Meitene pārdeva cigaretes, acīmredzot viņa strādāja tikai pirmās dienas un vēl slikti orientējās savās precēs, jauca cigarešu nosaukumus un tāpēc lēni apkalpoja pircējus. Izveidojās neliela rinda - kādi trīs cilvēki. Iereibis vīrietis, kas stāvēja rindas galā, skaļi teica meitenei:

- Vai tu vari kustēties ātrāk, mulla?

Meitene koši pietvīka. Daži garāmgājēji apstājās, lai paskatītos uz neveiklo pārdevēju.

Iedzērušais vīrietis skaļi turpināja savus ne visai glaimojošos komentārus. Viņš gribēja nopirkt divas paciņas cigarešu "Prima", taču, kad pienāca viņa kārta, meitene atteicās šo vīrieti apkalpot. Apmulsumā piesārtusi un tik tikko valdīdama asaras, viņa paziņoja pircējam:

-   Jūs uzvedaties aizvainojoši, es atsakos jūs apkalpot.

Vīrietis sākumā apstulba no negaidītā notikumu pavērsiena, pēc tam pagriezās pret pieaugošo dīkdieņu pulciņu un izteica vēl aizvainojošākus vārdus:

-   Paskatieties uz šito stulbo čiepu! Apprecēsies - vīrs tev vēl skarbāk pateiks, ja virtuvē grozīsies kā vārīta vista.

-  Bet es arī vīram neļaušu sevi apvainot, - meitene atbildēja.

-   Kas tad tu tāda esi? Stūrgalvīga sīkaļa, - vēl skaļāk un ērcīgāk klaigāja iereibušais vīrietis, - vīram šī neļaušot. Varbūt tu ar angļu lordu taisies precēties?

-   Varbūt arī ar lordu, tā ir mana darīšana, - īsi atbildēja meitene un novērsās.

Spriedze pieauga. Neviena puse negribēja piekāpties. Situācijas atrisinājumu gaidot, abus vēroja jau prāvs ļaužu pūlis - nelielā tirgus pastāvīgie apmeklētāji. Viņi sāka zoboties par tirgus pārdevējas nodomu apprecēties ar angļu lordu.

No blakus kioska pienāca un savai draudzenei līdzās nostājās otra meitene. Neko nesakot, nostājās, un viss.

Viņas stāvēja klusēdamas - divas jaunas meitenes, cik noprotams, nesen beigušas skolu, stāvēja sapulcējušos ļaužu priekšā, bet tie apsprieda viņu izaicinošo un augstprātīgo uzvedību.

Visvairāk joki tika plēsti par nepiepildāmo vēlēšanos apprecēties ar- lordu, izvērtēti meitenes ārējie dotumi un iespējas.

Sasprindzinājumu izkliedēja jauneklis, kuram piederēja tirdzniecības kioski tirgū. Pienācis viņš vispirms stingri pieprasīja, lai meitene pārdod cigaretes pircējam, bet, saņēmis atteikumu, ātri atrada izeju, kas apmierināja visus. Viņš izņēma no kabatas naudu un, vērsdamies pie pārdevējas, sacīja:

-   Cienītā, esiet tik laipna, ja jums nav par grūtu, lūdzu, pārdodiet man divas paciņas cigarešu ar nosaukumu "Prima".

-   Lūdzu, - atbildēja meitene, pasniedzot viņam cigaretes.

Jaunais cilvēks atdeva cigaretes pircējam - konflikts bija likvidēts, pūlis izklīda.

Šim stāstam bija turpinājums - un diezgan negaidīts.

Ejot uz tirgu pēc produktiem, es tagad ikreiz neviļus pievērsu uzmanību abām jaunajām pārdevējām. Viņas strādāja tikpat izveicīgi kā vecākās kolēģes, bet tajā pašā laikā ievērojami atšķīrās no tām. Slaidas, vienkārši, bet rūpīgi ģērbušās, bez uzkrītošas kosmētikas uz sejas, arī kustējās viņas daudz elegantāk nekā pārējās. Meitenes tirgū strādāja gandrīz gadu, bet tad pēkšņi abas vienlaicīgi pazuda.

Vēl pēc pusgada, vasarā, tajā pašā tirgū es ievēroju gar augļu pārdotavām ejošu elegantu jaunu sievieti. Viņa izcēlās daudzu vidū gan ar savu lepno stāju, gan moderno un dārgo tērpu. Efektīgo sievieti pavadīja respektabls vīrietis ar dažādiem augļiem pilnu grozu.

Jaunajā sievietē, kas piesaistīja sajūsminātus vīriešu un nepārprotami skaudīgus sieviešu skatienus, es atpazinu cigarešu pārdevējas draudzenīti.

Piegāju klāt un gados jaunajam pārim, galvenokārt uzmanībā saspringušajam dāmas pavadonim, paskaidroju savas ziņkārības cēloni. Beidzot jaunā sieviete mani pazina. Mēs apsēdāmies pie galdiņa ielas kafejnīcā, un Nataša, tā viņu sauca, pastāstīja par pēdējā pusotra gada notikumiem.

- Todien, kad daudzu pastāvīgo tirgus apmeklētāju acu priekšā Katjai izcēlās konflikts ar pircēju, mēs nolēmām atstāt darbu, lai par mums neņirgātos. Atcerieties, Katja tad pateica, ka apprecēsies ar angļu lordu. Un cilvēki smējās par šiem vārdiem. Tātad, mēs nodomājām, ari turpmāk smiesies, rādīs uz mums ar pirkstu.

Tomēr atrast darbu citā vietā neizdevās. Mēs taču toreiz tikko bijām beigušas skolu, neizturējām konkursu un netikām institūtā. Nu, labi, es mācījos viduvēji, bet Katja bija gandrīz teicamniece. Ari eksāmenus labi nolika, tomēr neiestājās. Institūtā tika samazināts bezmaksas vietu skaits, bet maksāt par mācībām viņa nevarēja: viņas mamma maz pelnīja, tēva nav. Tad nu mēs iekārtojāmies par pārdevējām tirgū, bet citur mūs neņēma.

Mēs strādājām un gatavojāmies iestāties institūtā nākamajā gadā. Bet nedēļu pēc atgadījuma tirgū Katja man negaidot sacīja: "Man ir sevi jāsagatavo, lai kļūtu par cienīgu sievu angļu lordam. Vai gribi to darīt kopā ar mani?"

Es nodomāju: draudzene joko. Bet nekā! Katja ari skolā bija neatlaidīga.

Bibliotēkā viņa atrada dižciltīgo jaunavu institūta programmu, adaptēja to atbilstoši mūsdienām. Un mēs kā apsēstas sākām mācīties pēc šīs programmas.

Apguvām dejošanu, aerobiku, mācījāmies Anglijas vēsturi, valodu, labā toņa noteikumus un manieres. Pa televizoru skatījāmies politiskās diskusijas, lai varētu uzturēt sarunu ar gudriem cilvēkiem. Pat aiz letes centāmies izturēties tā, it kā būtu augstāko aprindu rautā, lai mūsu manieres būtu dabiskas.

Algu saņēmām, tomēr savām vajadzībām netērējam. Pat kosmētiku nepirkām - taupījām. Krājām naudu, lai varētu uzšūt pieklājīgu tērpu un nopirkt tūrisma ceļazīmi uz Angliju.

Katja teica, ka angļu lordi pa mazo Vladimiras tirgu nestaigā. Tātad mums jābrauc uz Angliju. Tad izredzes krietni palielināsies.

Kopā ar tūristu grupu aizbraucām uz Angliju. Divas nedēļas paskrēja ātri. Protams, nekādi angļu lordi mūs nesagaidīja un nepavadīja. Es jau patiesībā arī ne uz ko necerēju, visu tikai Katjai līdzi darīju. Bet viņa cerēja. Viņa ir ļoti neatlaidīga. Visu laiku angļu sejās ielūkojās, savu likteņa nolemto meklēja. Mēs pat divreiz uz deju klubu aizgājām, taču neviens mūs pat ne reizi neuzlūdza.

Aizbraukšanas dienā jau gājām no viesnīcas uz autobusu, bet Katja joprojām cerēja, visu laiku skatījās apkārt. Uz pakāpieniem apstājāmies. Katja pēkšņi nolika savu somu, palūkojās sāņus un teica: "Re, kur viņš nāk."

Paskatījos: pa ietvi uz viesnīcas ieejas pusi dodas jauneklis, domās nogrimis, uz mums pat neskatās. Kā jau paredzēju, viņš tuvojās mums, uz Katju pat nepalūkojās un pagāja garām.

Un pēkšņi Katja - nu vajag kaut ko tādu izstrādāt! - skaļi viņam uzsauca.

Jaunais cilvēks pagriezās uz mūsu pusi. Katja lēni, pavisam lēni, bet apņēmīgi piegāja pie viņa un angliski sacīja: "Mani sauc Katja. Es esmu no Krievijas. Pašlaik braucu projām ar savu tūristu grupu uz lidostu ar autobusu. Es pie jums pienācu.. „ es jūtu, ka varu kļūt juras ļoti laba sieva. Es vēl jūs nemīlu, taču spēšu iemīlēt, un jūs iemīlēsit mani. Mums būs labi bērni. Zēns būs un meitene. Mēs būsim laimīgi. Bei tagad, ja gribat, jūs varat mani pavadīt uz lidostu."

Jaunais anglis skatījās uz Katju ļoti nopietni, bet neko viņai neatbildēja, laikam bija apstulbis no pārsteiguma. Pēc tam pateica, ka viņam ir svarīga lietišķa tikšanās, novēlēja laimīgu ceļu un aizgāja.

Visu ceļu uz lidostu Katja klusēdama skatījās pa autobusa logu, mēs neteicām viena otrai ne vārda. Gan man, gan Katjai bija neērti no tūristiem, kas bija redzējuši šo scēnu pie viesnīcas durvīm. Es gluži vai fiziski jutu, kā cilvēki smīkņā par Katju, nosoda vinu.

Bet, kad aizbraucām uz lidostu, no autobusa izkāpjošo Katju ar milzīgu ziedu pušķi sagaidīja šis jaunais anglis.

Viņa nolika somu uz asfalta, nē - viņa gluži vienkārši nometa savu somu, ziedus nepaņēma, bet piekļāvās viņam pie krūtīm un sāka raudāt.

Viņam pušķis izkrita no rokām, ziedi pabira. Mēs ar grupu sākām uzlasīt ziedus, bet viņi stāv. Un anglis glāsta Katjas matus. Un, it kā apkārt neviena nebūtu, ātri saka viņai, kāds viņš ir muļķis, ka gandrīz palaidis garām savu likteni, un, ja nebūtu paspējis, tad pēc tam pārdzīvotu visu mūžu, un visu laiku pateicas Katjai, ka viņa to atradusi.

Bet lidmašīnas reiss aizkavējās. Nestāstīšu, kā, taču tā biju es, kas to aizturēja.

Izrādījās, ka viņas anglis nāk no diplomātu ģimenes un pats gatavojas strādāt kādā vēstniecībā.

Kad mēs atgriezāmies Krievijā, viņš zvanīja Katjai katru dienu. Viņi ilgi sarunājās. Tagad Katja ir Anglijā,

gaida bērniņu. Es domāju, viņi pa īstam mīl viens otru. Arī es noticēju mīlestībai no pirmā skatiena.

Nataša, kas bija pavēstījusi man šo brīnumaino • lāstu, uzsmaidīja savam pie galda sēdošajam

I              pavadonim. Es pajautāju, vai viņi ir sen pazīstami.

II               un jaunais cilvēks atbildēja:

Es taču arī tai tūristu grupā biju. Kad anglis izbārstīja ziedus, Nataša sāka tos uzlasīt, es metos viņai palīgā. Tagad, rau, grozu ar augļiem viņai pakaļ nēsāju. Kur nu mums tikt līdzi angļu lordiem!

Nataša maigi uzlika roku uz sava pavadoņa pleca un smaidot noteica:

-   Jā, kur nu viņiem tikt līdzi jums - Krievijas vīriešiem.

Pēc tam laimīgā meitene pagriezās pret mani un pastāstīja:

-  Bet mēs ar Andreju pirms mēneša apprecējāmies, tagad atbraucām apciemot manus vecākus.

* * *

Iepazinušies ar šo abu meiteņu stāstu, daudzi nodomās: paveicās vai arī - nestandarta situācija. Bet es gribu apgalvot, ka šajā gadījumā tā bija visīstākā standartsituācija, turklāt likumsakarīga. Vēl vairāk: es uzsveru, ka, atkārtojot Katjas un Natašas rīcības gaitu, līdzīgu iznākumu šādā situācijā var sev prognozēt arī citas meitenes. Atšķirības, protams, iespējamas gan izredzēto vārdos, raksturos, gan iecerētā izpildes laikā, taču tas, ka līdzīgi notiktu arī ar citām, ir iepriekš nolemts. Kas to noteicis? Pašas meitenes, viņu domu gājiens un attiecīgās secīgās darbības.

Spriediet paši: Katjai uzradās sapnis vai mērķis - apprecēties ar angli. Nav svarīgi, kā ietekmē viņa sāka par to sapņot. Visticamāk, viņai nepatika tirgus gaisotne, iereibušie pircēji, rupjība, bet varbūt kašķīgā pircēja zobošanās.

Tātad - radās sapnis. Nu un tad? Vai mazums jaunu meiteņu sapņo par princi baltā mersedesā, bet tik un tā apprecas ar parastiem neveiksminiekiem. Vairākumam šādi sapņojumi nepiepildās.

Piekrītu, protams, nepiepildās, tomēr tikai tāpēc, ka viņu darbība vai, pareizāk sakot, bezdarbība sava sapņa īstenošanas virzienā līdzinās anekdotiskajai situācijai ar loterijas biļeti, kad cilvēks sapņo par laimestu, pat lūdz palīdzību Dievam, bet neveic elementāru darbību - neiegādājas kaut vai vienu loterijas biļeti.

Meitenes sāka rīkoties, un izveidojās noteikta secība: sapnis - doma - darbība. Pamēģiniet no šīs ķēdītes izmest kaut tikai vienu elementu - un meiteņu liktenis izrādīsies pavisam citāds.

TAVS LIKTENIS IR TEVIS PAŠA RADĪTS

Cilvēka liktenis! Daudzi paraduši uzskatīt, ka likteni veido kāds no augšas. Bet šis "kāds" tikai nodod katra cilvēka rīcībā pašu spēcīgāko Visuma enerģiju, kas spēj gan veidot tās īpašnieka likteni, gan radīt jaunas galaktikas. Šīs enerģijas vārds ir "cilvēka doma".

Nepietiek tikai zināt, ka tas tā ir: šo parādību vajag apzināties un arī sajust.

No tā, cik pilnīgi mēs spējam to apzināties, sajust un saprast, ir atkarīgs, cik lielā mērā mums atklāsies

pasaules noslēpumi, brīnumu - pareizāk sakot, likumsakarīgu parādību - mehānismi.

Tikai domas enerģijas apzināšanās un pieņemšana ļaus padarīt mūsu un tuvinieku dzīvi laimīgāku. Un tieši laimīga dzīve uz zemes ir cilvēkam paredzēta.

Tātad mums vajag skaidri zināt, ka pastāv šādi neapstrīdami secinājumi.

Pirmkārt, cilvēks ir domājoša būtne.

Otrkārt, Visumā nav spēcīgākas enerģijas par domas enerģiju: viss, ko redzam, un arī mēs paši esam domas enerģijas radīti.

Var uzskaitīt miljoniem priekšmetu - no primitīva āmura līdz kosmosa kuģim, un pirms katra parādīšanās vispirms bija doma par tiem.

Iztēle būvē materiālo priekšmetu mums neredzamā telpā, mēs vēl nemanām tā materializāciju, taču tas nebūt nenozīmē, ka priekšmets neeksistē. Tas jau ir uzbūvēts domas telpā, bet tas ir nozīmīgāk nekā tam sekojošā materializācija.

Kosmosa kuģis tiek būvēts ar viena vai vairāku cilvēku domu. Mēs to vēl neredzam, nevaram tam pieskarties, un tajā pašā laikā tas eksistē. Eksistē mums neredzamā dimensijā, bet vēlāk materializējas, iegūstot mūsu parastajai redzei pieejamu formu.

Kas ir nozīmīgāks kosmosa kuģa radīšanā? Vai izgudrotāja, konstruktora doma vai strādnieka darbošanās, izvirpojot detaļas atbilstoši saņemtajiem rasējumiem? Protams, šajā gadījumā nepieciešams ikviens darbs, taču primāra tomēr ir doma.

Reālais kosmosa kuģis var ciest avāriju, un tās cēlonis vienmēr būs nevis kāda brāķa detaļa, bet gan neprecīzi nostrādājusī doma. Tautas valodā varētu sacīt: nebija līdz galam izdomāts.

Doma var paredzēt visas avārijas. Domai nav neparedzam u situāciju. Tomēr avārijas, visādas neveiksmes atgadās. Kāpēc? Ir bijusi sasteigta materiali- zācija, neļaujot domai projektu pabeigt.

Tā, patstāvīgi pārdomājot, katrs pats var pārliecināties par šāda secinājuma neapstrīdamību: visi priekšmeti, kas jebkad izgatavoti uz Zemes, ir domas materializācija.

Tagad nepieciešams apzināties, ka pilnīgi visas dzīves situācijas, pašu dzīvi ieskaitot, vispirms tiek formētas domās.

Mums redzamo dzīvās dabas pasauli, ieskaitot pašu cilvēku, sākotnēji veidoja Dieva doma.

Cilvēks, tāpat kā Dievs, ar savu domu spēj izveidot jaunus priekšmetus un savas dzīves situācijas.

Ja jūsu domāšana ir vāji attīstīta vai kaut kādu iemeslu dēļ tai netiek ļauts brīvi izmantot visu savai domai piemītošo enerģiju un ātrumu, jūsu dzīves situācijas ietekmē sveša - varbūt jūsu tuvinieku, paziņu - doma, sabiedrībā vispārpieņemtie viedokļi.

Tomēr ari otrajā gadījumā jūsu dzīves situācijas vispirms veido cilvēku doma. Un jūs paši esat vainīgi, ja apspiedāt, nomācāt savu domu, tādējādi pakļaudamies cita cilvēka domas gribai, un nu jau no tā cita vai citiem būs atkarīgas jūsu neveiksmes vai panākumi.

Par tikko teikto var pārliecināties daudzos piemēros "iz dzīves". Padomājiet: ko dara cilvēks, pinns kļūst par pazīstamu skatuves mākslinieku? Nu, protams, vispirms sapņo par to, tad domās izveido sapņa sasniegšanas plānu un pēc tam rīkojas: pašdarbība, attiecīgas mācību iestādes, darbs teātri, kinostudijā vai filharmonijā.

Man var iebilst, ka visi sapņo kļūt par pašiem slavenākajiem māksliniekiem, taču tas izdodas tikai nedaudziem, bet daži vispār ir spiesti meklēt darbu citā nozarē, kas nav saistīta ar aktiera karjeru: vajadzīgs ne tikai sapnis, vajadzīgs arī talants. Jā, vajadzīgs. Bet arī talants taču tiek radīts ar domas spēku.

Fiziskie un dabas dotumi? Protams, tiem ir nozīme. Taču doma nebūt nav tik dumja, lai cilvēkam bez kājām liktu kalt plānu par iestāšanos baletskolā.

Kā tad tā, lasītājs var nodomāt, ja viss, pat profesija, labklājība, ir atkarīgs no pašu domām, tad taču visi būtu slaveni un bagāti, nebūtu cilvēku, kuru eksistence ir nožēlojama, kuri iztiku meklē izgāztuvēs?

Nu ko, iesim uz atkritumu izgāztuvi šā vārda tiešu nozīmē.

DOMA ATKRITUMU IZGĀZTUVĒ

Es to izdarīju šādi. Uzaudzēju bārdas rugājus, sapinkāju matus, no pazīstama krāsotāja aizņēmos vecas darba drēbes un, paņēmis polietilēna maisiņu un nūju, piegāju pie kāda atkritumu konteinera. Ar nūju parakņājies gružos, atradu dažas tukšas pudeles, ieliku tās maisiņā un gāju uz konteineru, kas stāvēja pie blakus mājas. Mani pūliņi vainagojās panākumiem. Pie otrā konteinera pēc desmit, nu, ne vairāk kā pēc piecpadsmit minūtēm man gandrīz uzbruka vīrietis ar metāla stieni rokās:

-  Neaiztiec to, kas nav tavs, - viņš teica tonī, kas necieš nekādus iebildumus.

-  Tātad tā ir tava teritorija? - es mierīgi pajautāju, mazliet atvirzījies no konteinera, un atdevu viņam savu maisiņu ar pudelēm.

-   Kā tad cita? - jau mazāk kareivīgi atbildēja pienācējs, savāca manu maisiņu un, nepievērsdams man uzmanību, sāka vandīties pa atkritumiem.

-   Varbūt parādīsi, kur te ir brīvs? - es pajautāju un piebildu: - Es izmaksāšu.

-  Balto, - atkritumu konteinera neoficiālais īpašnieks pagriezās pret mani.

Es aizgāju uz veikalu, nopirku šņabi, šādas tādas uzkodas. Pudeli tukšojot, mēs iepazināmies, un Pāvels pastāstīja par savas nodarbes knifiem, bet to bija ne mazums.

Ir jāzina, kādās dienās sevišķi uzmanīgi vajag sekot, lai neielaužas "klejoņi" - tādi kā es - un nenozog mantu. Tās ir pēcsvētku dienas, kad izmet īpaši daudz pudeļu. Tāpat jāzina, kurās izmestajās lietās ir krāsainie metāli, kā tos vākt. Kuri no pieņēmējiem vairāk maksā par stikla taru un krāsainajiem metāliem. Kur likt izmestus, taču vēl lietojamus apģērbus.

Es mēģināju novirzīt sarunu uz citiem tematiem.

Pāvels spēja izteikt savus spriedumus par politiku, valdību, bet ar krietni mazāku interesi. Viņa doma darbojās vienā virzienā - atkritumu tvertnes.

Lai galīgi par to pārliecinātos, es viņam izteicu priekšlikumu:

-   Tu zini, Pāvel, te viens vīrs netālu ceļ kotedžu, viņam ziemā vajadzīgi sargi, bet, ja vēl kaut ko celtniecībā piepalīdz, tad dabū piemaksu. Un ar produktiem sargu apgādā. Viņa šoferis kartupeļus, sīpolus, putraimus katru nedēļu pieved. Tu esi kārtīgs vecis, viņš tevi paņems. Ja gribi, - aiziesim, parunāsim.

Iedzēruši mēs, kā tas mēdz būt, kļuvām draugi. Tāpēc jo negaidītāka man bija viņa noskaņojuma krasā maiņa. Vispirms Pāvels kādu pusminūti

saspringti domāja. Pēc tam naidīgi vēl kādu pusminūti mani vēroja un beidzot sāka runāt:

-   Domā, esmu piedzēries un nekā nesajēdzu? Ko tu, mūdzi, iedomājies - es lai tātad eju sargāt, bet pats pievāksi manus konteinerus?

Viņš pat nepajautāja, kāda alga ir sargam, kādu mitekli viņam piešķir, tieši kādi darbi saimniecībā būtu darāmi par papildu samaksu. Viņa doma pilnībā bija vērsta uz tvertnēm: kā tās labāk izmantot, kā izsargāties no konkurentiem.

Tad nu iznāk tā: cilvēks pats ir virzījis savu domu - risināt savas eksistences jautājumu ar atkritumu tvertņu palīdzību - un pats sekojis šai domai.

Var minēt vēl milzum daudz piemēru, kas neapstrīdami apstiprina, ka pirms visu priekšmetu rašanās, visu dzīves situāciju, sociālo parādību izveidošanās vispirms ir bijusi domas enerģija.

Ar savas domas palīdzību viens cilvēks var ietekmēt otru. Par to liecina arī vissenākās teiksmas un līdzības. Lūk, ko par cilvēka domas enerģiju pastāstīja Anastasijas vectētiņš.

SIEVA - DIEVIETE

-  Jā, Vladimir, cilvēka domai piemīt nepārspējama enerģija. Daudzus šīs enerģijas gara darbus ļaudis vērtē kā burvestības, pieskaita tos pie brīnumiem, kurus, pēc viņu priekšstatiem, rada Augstākie Spēki.

Ir, piemēram, brīnumdarītājas svētbildes. Bet kāpēc tad tās kļuvušas par brīnumdarītājām? Kāpēc brīnumus darošs ir kļuvis koka dēļa gabals ar cilvēka rokas zīmētu attēlu uz tā? Tas notiek tad, kad cilvēks, kas glezno svētbildi, ieliek tajā pietiekami daudz savas psihiskās enerģijas. Pēc tam tie, kuri skatās, pievieno savējo. Ir tādas daudz pielūgtas svētbildes, par kurām citiem vārdiem varētu teikt - svētbildes, kurās ieguldīta daudzu cilvēku domas enerģija.

Agrāk tie, kas gleznoja ikonas, zināja par dižās enerģijas īpašībām. Pirms ķerties pie darba, meistari badojās, attīrot savu organismu no nederīgā, un tādējādi pastiprināja savu domu. Pēc tam viņi gremdējās atsvešinātības stāvoklī, koncentrējot savu enerģiju vienam darbam - ikonas uzgleznošanai. Kad tā bija pilnīgi gatava, ilgi skatījās uz padarīto. Tā arī reizēm radās brīnumi.

Dažkārt ļaudis redz neparastas parādības, dažādus eņģeļuTaču ievēro - cilvēki vienmēr redz tikai tos, par kuriem domā. Vienmēr redz tikai to būtņu tēlus, kurām tic. Tā, piemēram, kristieši var ieraudzīt tikai savus svētos. Musulmaņi tikai savus. Tas ir tāpēc, ka viņi redz savas vai kolektīvās domas uz- projektēto.

Jau pirms pusotra tūkstoša gadu bija cilvēki, kas saprata cilvēka domas enerģijas īpašības un spēku, un par to vēsta līdzības. Vai gribi, lai es pastāstu vienu no tām? -Jā.

-   Es to pārtulkošu no senās valodas uz mūsdienīgu un tajā minētos priekšmetus nomainīšu uz tagadējiem, lai būtu saprotamāk. Tu tikai pasaki man, ko tagad visbiežāk dara vīrietis, kas ne jau pirmo gadu precējies ar sievieti? Ko viņš dara, kad atgriežas mājās?

-   Nu, daudzi, ja nedzer, apsēžas pie televizora, lasa avīzi, televizoru skatās. Ja sieva palūdz, var iznest atkritumus.

-   Un sievietes?

-  Sievietes? Saprotams, ko: virtuvē gatavo vakariņas, pēc tam mazgā traukus.

-   Skaidrs. Būs viegli seno līdzību pa jaunam izstāstīt.

* * *

Reiz dzīvoja pasaulē parasts vīrs un sieva. Sievu sauca Helēna, vīram bija Ivans vārdā.

Vīrs pārnāca no darba, apsēdās pie televizora atpūtas krēslā, lasīja avīzi. Viņa sieva Helēna vakariņas gatavoja. Pasniedza vīram ēdienu un errojās, ka mājās viņš neko jēdzīgu nedara, maz naudas nopelna. Ivanu kaitināja sievas kurnēšana. Taču viņš Helēnai neatbildēja ar rupjību, tikai pie sevis nodomāja: "Pati īsta nevīža, bet vēl aizrāda. Kad apprecējos, bija pavisam citāda - skaista, maiga."

Reiz, kad kašķīgā sieva lika, lai Ivans atkritumus iznes, viņš, nelabprāt atrāvies no televizora, izgāja pagalmā. Atgriežoties apstājās pie mājas durvīm un domās vērsās pie Dieva:

-   Mans Dievs, mans Dievs! Nelādzīgi rit mana dzīve. Vai patiešām visu savu mūžu man būs jāpavada ar tādu ērcīgu un neglītu sievu? Tā jau nav dzīve, tās ir īstas mocības.

Un pēkšņi Ivans izdzirdēja klusu Dieva balsi:

-  Mans dēls, tavā nelaimē Es varētu palīdzēt, varētu par sievu tev dot brīnišķīgu dievieti, bet, ja kaimiņi pēkšņas pārmaiņas tavā liktenī ieraudzīs, viņi būs ļoti izbrīnīti. Darīsim tā: Es tavu sievu pakāpeniski sākšu pārveidot, iemiesot viņā dievietes garu un ārieni uzlabot. Bet tikai atceries: ja gribi dzīvot ar dievieti, arī tavai dzīvei jābūt dievietes cienīgai.

-   Paldies, Dievs. Dievietes dēļ jebkurš vīrs var

savu dzīvi mainīt. Tikai pasaki man: kad sāksi manu sievu pārveidot?

-       Mazliet Es viņu pārveidošu tūliņ pat. Un ar katru mirkli vērsīšu viņu uz labo pusi.

Ivans iegāja savā mājā, apsēdās krēslā, paņēma avīzi un atkal ieslēdza televizoru. Bet nespēja ne palasīt un ne filmu skatīties. Nevarēja nociesties, nepalūkojies, vai sieva ir kaut mazlietiņ pārvērtusies.

Viņš piecēlās, pavēra virtuves durvis, atspiedās ar plecu pret stenderi un sāka uzmanīgi vērot savu sievu. Viņa stāvēja ar muguru pret vīru un mazgāja

vakariņu traukus.

»

Helēna pēkšņi sajuta skatienu un pagriezās pret durvīm. Viņu acis sastapās. Ivans aplīikoja sievu un domāja: "Nē, nekādas pārmaiņas manā sievā nenotiek."

Helēna, redzēdama vīra neparasto uzmanību un neko nesaprazdama, pēkšņi sakārtoja matus, nosarka, tad pajautāja:

-   Ko tu, Ivan, tik vērīgi manī skaties?

Vīrs nebija izdomājis, ko sacīt, pats apmulsis negaidot izšāva:

-       Varbūt tev palīdzēt traukus nomazgāt? Es nez kāpēc iedomājos…

-       Traukus? Man palīdzēt? - klusi pārjautāja pārsteigtā sieva, noņemdama netīro priekšautu. - Es taču tos jau nomazgāju.

"Nu, redz, kā acu priekšā mainās," Ivans nodomāja, "pēkšņi kļuva skaistāka."

Un sāka slaucīt traukus.

Nākamajā dienā pēc darba Ivans ar nepacietību steidzās mājās. Ai, cik ļoti viņam kārojās redzēt, kā pakāpeniski viņa īgno sievu pārvērš par dievieti.

"Un ja nu viņā jau ir daudz no dievietes? Bet es joprojām nekādi neesmu mainījies. Katram gadījumam nopirkšu ziedus, lai nekristu kaunā dievietes priekšā."

Atvērās mājas durvis, un apburtais Ivans apjuka. Viņa priekšā stāvēja Helēna svētku tērpā, tajā pašā, kuru viņš bija nopircis pirms gada. Kārtīga frizūra, matos lente. Viņš samulsa un neveikli pastiepa ziedus, nenovēršot no Helēnas skatienu.

Viņa paņēma ziedus, klusi priekā nopūtās un, skropstas nolaidusi, nosarka.

"Ai, cik brīnišķīgas skropstas ir dievietēm! Cik lēnprātīgs raksturs! Cik neparasts iekšējs un ārējs skaistums!"

Pēc mirkļa savukārt sajūsmināts jutās Ivans, ieraudzījis uz galda traukus no servīzes un divas degošas sveces, un divas vīna glāzes, un ēdienu, kas vilināja ar brīnumainu smaržu.

Kad viņš apsēdās pie galda, sieva Helēna arī apsēdās, bet pēkšņi pielēca kājās, teikdama:

-   Piedod, es aizmirsu tev ieslēgt televizoru, bet šodienas avīzes gan nopirku.

-   Nevajag televizoru, arī avīzes man negribas lasīt, tajās visu laiku viens un tas pats, - Ivans neviltoti atbildēja, - labāk pastāsti, kā tu sestdienu gribētu pavadīt.

Pavisam apjukusi, Helēna savukārt jautāja:

-   Un tu?

-   Man palaimējās nopirkt divas biļetes uz teātri. Bet priekšpusdienā tu varbūt būsi ar mieru pastaigāt pa veikaliem. Ja jau iesim uz teātri, mums vispirms vajadzētu iegriezties veikalā un nopirkt tev piedienīgu kleitu.

Ivans gandrīz vai izteica "dievietes cienīgu kleitu", tāpēc apmulsa, paskatījās uz sievu un no jauna sajūsmā noelsās vien. Viņam pretim pie galda sēdēja dieviete. Viņas seja staroja laimē, acis mirdzēja. Tikko jaušamais smaids bija mazliet jautājošs.

"Ak Dievs, cik tomēr brīnišķīgas ir dievietes! Ja jau viņa ar katru dienu kļūst skaistāka, vai es pratīšu būt dievietes cienīgs?" domāja Ivans, un pēkšņi galvā uzzibsnīja doma: "Jāpaspēj! Jāpaspēj, kamēr blakus ir dieviete. Jālūdz un jāpierunā viņa dzemdēt man bērnu. Tas būs mans un brīnišķīgās dievietes bērns."

-   Par ko tu domā, Ivan? Vai tas ir satraukums, ko redzu tavā sejā? - Helēna jautāja vīram.

Bet viņš sēdēja saviļņots, nezinādams, kā lai izteic savu visslēptāko vēlmi. Vai tas kāds joks - lūgt dievietei bērnu?! Tādu dāvanu Dievs viņam nebija solījis. Ivans nezināja, kā lai izsaka savu vēlmi, piecēlās un, galdautu ņurcīdams, nosarcis izdvesa:

-   Nezinu… Vai var… Bet es… gribēju pateikt… sen… Jā, es gribu bērnu no tevis, brīnišķīgā dieviete.

Helēna piegāja pie vīra. No mīlestībā starojošajām acīm pār viņas košo vaigu noritēja laimes asara. Viņa uzlika roku Ivanam uz pleca un kaislīgi viņu noskūpstīja.

"Ak kāda nakts! Ak šis rīts! Šī diena! Ai, cik lieliska ir dzīve ar dievieti!" Ivans domāja, ģērbjot pastaigai otro mazbērnu.

* * *

-   Ko tu saprati no šīs līdzības, Vladimir?

-Visu sapratu. Dievs Ivanam nepalīdzēja. Viņam

tikai šķita, ka dzird Dieva balsi. Ivans sievu pārvērta par dievieti ar savu domu.

-         Protams, tev taisnība: ar savu domu Ivans radīja savu laimi. Savu sievu padarīja par dievieti un pats mainījās. Taču Dievs Ivanam bija palīdzējis.

-Kad?

- Jau toreiz, kad Dievs katram visu deva, kad iecerēja cilvēka radīšanu. Un pirmajam no radītajiem izskaidroja. Tu atceries no "Radīšanas" Dieva vārdus: "Mans dēls, tu esi bezgalīgs, tu esi mūžīgs, un tevī pašā ir tavi radošie sapņi."

Šie vārdi ir patiesi arī mūsdienās. Sapņi, kas spēj jaunradīt, ir katrā cilvēkā. Jautājums ir tikai par to, uz ko tie vērsti. Un cik spēcīga ir doma un tās enerģija šobrīd uz zemes dzīvojošajos Viņa dēlos un meitās?

BET AR KO TAGAD IR NODARBINĀTA JŪSU DOMA?

Neapgrūtināšu lasītāju ar citiem piemēriem, katrs pēc savas dzīves pieredzes var noteikt, kurus esības nogriežņus veidojusi viņa paša, bet kurus - citu cilvēku doma.

Lai pieliktu punktu šim jautājumam, ņemsim par pamatu acīm redzamo: doma ir visam sākums, tā ir primāra.

Es jau sacīju: tam, kuram izdosies to ne tikai apzināties, bet arī sajust, atklāsies daudzi Visuma noslēpumi. Un pirmām kārtām izveidosies skaidra radīšanas aina.

Dievs ar sapņa, savas domas enerģijas palīdzību radīja pasauli, kurā mēs dzīvojam. Radīja cilvēku, deva viņam pilnīgu rīcības brīvību un katru apveltīja ar visspēcīgāko enerģiju, kas spēj radīt līdzīgas pasaules vai, iespējams, pat vēl labākas.

Lai radītu jaunas pasaules vai uzlabotu jau esošo, nepieciešams, lai cilvēka domas ātrums atbilstu Dievišķās domas ātrumam.

Tomēr, ja paraugāmies uz pasauli, ko veido cilvēku sabiedrība, var skaidri redzēt, ka tai trūkst pilnības un - vēl vairāk - tā kļūst dzīvošanai aizvien nedrošāka. Tātad notiek acīmredzama apziņas degradācija, precīzāk sakot, samazinās domāšanas ātrums.

Pašiem pirmajiem cilvēkiem tas līdzinājās Dievišķajam domāšanas ātrumam. Citādi nemaz nevarēja būt, jo Dievs kā jebkurš radītājs nevarēja pat iedomāties izveidot savu bērnu nepilnvērtīgāku, nekā ir pats.

Kādi tad bija tie spēki, kas ietekmēja cilvēka apziņu un novirzīja to uz degradācijas ceļu? Ja tas kādam ir pa spēkam, tātad tam jābūt pārākam par cilvēka un Dieva domas enerģiju. Bet tādas būtnes uz Zemes un ārpus Zemes esības nav. Šādam apgalvojumam ir visvienkāršākais pierādījums. Ja eksistētu būtība, kurai ir lielāks domas ātrums nekā cilvēkam, tad tā jau sen būtu radījusi savu pasauli un mums tā būtu pieejama apskatei.

Novirzīt citur, apspiest cilvēka domas enerģiju spēj tikai cilvēka doma. Citiem vārdiem sakot, viens cilvēks, kuram ir lielāks domas ātrums un kurš vēlas sev pakļaut citus, noteiktos apstākļos var to izdarīt.

Mūsdienu situācijā cilvēku sabiedrība ir pakļauta ēģiptiešu priesteru pēctečiem, kas saglabājuši zināšanas par tēlainības zinātni un ar speciāliem vingrinājumiem uztur sevī spēju domāt krietni vien ātrāk nekā daudzi uz Zemes dzīvojošie cilvēki.

Un pastāv apstākļi, kas pierāda, ka tieši tā arī ir.

Ir cilvēks, kas izrādījies spējīgs viens pats stāties pretī priesteriem.

Protams, es runāju par Sibīrijas taigas vientuļ- nieci Anastasiju. Un ievērojiet - viņa gūst vērā ņemamus rezultātus bez kādas armijas vai tehniskas superierīces palīdzības, tikai ar savas domas spēku.

Tas, ka ar jaunās tūkstošgades sākumu cilvēce sāk virzīties uz brīnišķīgas un Dievišķas civilizācijas pasauli, man personiski ir neapstrīdams fakts. Gribu arī lasītājus iepriecināt ar labām ziņām.

Manā rīcībā ir informācija, ka savstarpēji nesaistītas zinātnieku grupas neatkarīgi cita no citas ir sākušas izstrādāt tādas valsts attīstības programmu, kuras tēlu radījusi Anastasija. Pie šīm programmām strādā gan cilvēki ar zinātniskiem grādiem, gan studenti.

Lai šādu programmu sagatavotu, vajadzīgi apmēram divi trīs gadi vesela speciālistu pulka neatlaidīga darba. Bet pirmos uzmetumus jūs arī paši varat ieraudzīt jau tagad.

Piemēram, intemetā mājas lapā wwwAnastasia.ru publicēts Ukrainas universitātes ceturtā kursa studentes referāts, kurā tiek piedāvāta Ukrainas attīstības programma. Par pamatu ņemta Anastasijas ideja par dzimtas mājvietām. Nākamo ciematu statūtu projektus sūta dažādu reģionu un NVS valstu iedzīvotāji.

Man grūti spriest, cik pilnvērtīgs ir ukraiņu studentes referāts, taču tas ir nozīmīgs kaut vai tāpēc vien, ka ir pirmais publicētais šādas ievirzes darbs. Ļoti svarīgs ir arī fakts, ka zinātnieki sākuši izstrādāt šīs programmas nevis pēc kāda pasūtījuma, bet pašu sirds mudināti.

Paies vēl nedaudz laika, un jūs varēsit iepazīties ar viņu fundamentālajiem darbiem, analizēt tos. Domāju, ka šie projekti tiks nodoti vistautas apspriešanai un koncentrēsies īsā nosaukumā - nacionālā ideja.

Šīs rindas es varēju uzrakstīt jau savā iepriekšējā grāmatā, pēc sarunas ar Anastasijas vectētiņu. Neuzrakstīju. Nodomāju, ka vēl par agru. Jau tā daudzi uzskata, ka Anastasijas darītais ir uz fantastikas vai pasakas robežas.

Bet saruna ar vectētiņu izskaidroja vēl neparastākas parādības kā tās, kuras Anastasija demonstrēja iepriekš. Vispār, pateicoties viņam, jaunā gaismā parādījās pati Anastasija. Tagad, kad cilvēku sabiedrībā notiekošais sācis apstiprināt Sibīrijas taigā sacīto, es citēšu daļu sarunas ar Sibīrijas sirmgalvi.

SARUNA AR ANASTASIJAS VECTĒVU

Tā notika nākamajā dienā pēc atvadīšanās no vecvectēva.

Parasti, kad no dzīves aiziet tuvinieki, radi izsaka līdzjūtību. Pēdējā laikā Anastasijas vectēvs pastāvīgi atradās blakus savam tēvam. Tagad, kad viņš bija palicis viens, es nolēmu viņu sameklēt, parunāties, lai novērstu no skumjām domām, kā jau tas pieņemts. Es aptuveni zināju, kur viņš varētu būt, un gāju uz tuvējo noru.

Anastasijas vectēvs nekustīgi stāvēja noras malā, skatījās un klausījās, kā ciedru zaros vidžina putniņi. Viņš bija tērpies garā, no nātru šķiedrām noadītā kreklā un apjozies ar kaut kādu grīsti, basām kājām.

Es zināju, ka taigas iemītnieki nav paraduši traucēt otru cilvēku pārdomu brīdī. Un sāku apjaust, cik augsta ir šāda saskarsmes kultūra. Tā liecina par cieņu pret otra cilvēka domām.

Pēc kāda laika Anastasijas vectētiņš pagriezās un nāca uz manu pusi. Kad viņš man tuvojās, es ne- ieraudzīju sēras viņa sejā, tā, kā parasti, staroja mierā.

-   Sveiks, - viņš sniedza man roku. Mēs sasveicinājāmies. Sarunājoties viņš vienmēr lietoja mūsdienīgus, nereti gluži sadzīviskus vārdus, dažreiz jokoja, mani pavilkdams uz zoba. Taču tas neaizvainoja. Tieši otrādi - viņš tik labvēlīgi noskaņoja pret sevi, ka likās - runājies ar radinieku. Un tērzēt ar viņu bija viegli par jebkuriem tematiem, pat tādiem, kurus vīrieši parasti apspriež bez sieviešu klātbūtnes.

Neapšaubāmi - daudzas Anastasijas spējas ir pārmantotas no vecākiem un vecvecākiem un, protams, no viņas audzināšanā tieši iesaistītā vectētiņa.

Kādas gan dzīves gudrības un dotības slēpjas šajā sirmajā vecajā vīrā, kas nodzīvojis jau vairāk par simt gadiem, saglabājis prāta asumu un jaunekļa kustīgumu? Ar mani viņš runā pavisam vienkāršiem vārdiem, bet reiz es dzirdēju, kā viņš sarunājās ar savu tēvu. Vairāk nekā pusi vārdu es nekad agrāk nebiju dzirdējis. Tātad saskarsmē ar citiem viņš aiz cieņas pret sarunbiedru izmanto tikai attiecīgā cilvēka leksiku un vārdkopu veidošanas paņēmienus.

-  Nu, kā tur iet? Tavā civilizētajā sabiedrībā? Vai sāk mosties? - vectētiņš jokodams pajautāja.

-   Normāli, - es atbildēju. - Zinātniekus ieinteresējušas Anastasijas idejas. Dažādas grupas izstrādā valsts programmas, kurām pamatā ir viņas priekšlikumi. Strādā ne tikai Krievijā, bet ari citās valstīs. Taču tas, kad viss, kā viņa sacīja, brīnišķīgais notiks mūsējā un citās valstīs, pagaidām nav skaidrs.

-  Viss jau ir noticis, Vladimir. Galvenais ir izdarīts.

-   Ko jūs domājat ar vārdu "galvenais"?

-         Anastasija radīja domu, nākamās valsts tēlu, izdarīja to ar viņai raksturīgo rūpību, ievēroja vissmalkākos sīkumus un situācijas, kādas iespējamas, materializējot domu nākamajā realitātē. Tagad tu un daudzi cilvēki varēs vērot, kā skaistā nākotne materializējas.

Viņas domas enerģija ir neparasti spēcīga, un spēka ziņā izplatījumā tai nav līdzīgas.

Viņas domas enerģija ir pilnīga un konkrēta, bet, galvenais, tā pieņemas spēkā no citu cilvēku domām. Tagad viņa nav viena.

Tu, rau, saki, ka zinātnieku grupas dažādās zemēs izstrādā valsts programmas, uzņēmēji sāk būvēt dzimtmājas, kuras viņa iecerēja, viņas domu pozitīvi uztvēruši daudzi pusmūža un gados jauni cilvēki. Un, saskārušies ar šo viņas domu, ļaudis rada savējās. Daudzu cilvēku domas, saplūstot vienā, piepilda telpu ar nepieredzēti spēcīgu enerģiju, šī enerģija materializē brīnišķīgo nākotni. Pašlaik jau parādās atsevišķas šīs materializācijas izpausmes.

-    Bet ja nu kāds apzināti sāks likt šķēršļus nākotnes iemiesošanai? Piemēram, priesteri, kas pašlaik pārvalda pasauli. Ja nu pats virspriesteris sāks likt šķēršļus?

-   Viņš netraucēs, viņš palīdzēs.

-   Kāpēc jūs esat par to pārliecināts?

-   Dzirdēju sarunu un redzēju viņa domu.

-   Kādu sarunu, kā redzējāt?

-   Vladimir, tu droši vien jau esi nojautis, ka mans tēvs bija viens no šiem sešiem priesteriem.

-Es par to neiedomājos.

-    Bet varēji gan iedomāties. Lai gan ārējā vienkāršība, prasme slēpt savu spēku un iespējas ir viena no svarīgākajām viņu varenības sastāvdaļām. Viņiem nav vajadzības dižoties ar sava ieroča spēku, kā to dara lielo valstu valdnieki. Viņi spēj brīvi vērst šo ieroci pret ko vien vēlas, virzot valdnieku domas, izveidojot attiecīgas situācijas. Un viņi nekad ari nav izvirzījuši sev mērķi lielīties cilvēku priekšā.

Viņu galvenais, slepenais mērķis gadu tūkstošu gaitā bija panākt dialogu ar Dievu.

Darbodamies viņi nebaidījās no Dieva soda, zinot, ka Dievs, kas ikvienam devis pilnīgu brīvību, nelauzīs Savu Derību.

Viņi pārvaldīja cilvēci, mocīja to, tādējādi rādīdami Dievam, ka ir spējīgāki par visiem citiem, ka no viņiem ir atkarīgs zemes civilizācijas liktenis. Viņiem šķita, ka šāda situācija piespiedīs Dievu sākt dialogu ar viņiem.

Bet dialogs nenotika. Un tagad ir saprotams, kāpēc priesteriem nevarēja būt dialoga ar Dievu.

PALDIES

Kad piedzima mazā Anastasija un pēc tam, kad sīciņais, vēl nestaigājošais bērniņš palika bez vecākiem, viņai blakus reizēm parādījās mirdzoša lode.

Mans tēvs, tāpat kā citi priesteri, zināja par daudzām dabas parādībām - tādām, kas jūsu šodienas zinātniekiem šķiet mīklainas un neizskaidrojamas. Bet šīs mirdzošās lodes varenība viņam bija neizprotama.

Nesaprotamā enerģija spēja vienā mirklī sīkās dzirkstelītēs izkaisīties telpā un tikpat ātri savākties vienā veselumā.

Smalks staiiņš, kas izlauzās no mirdzošās lodes, spēja momentāni sašķaidīt putekļos milzīgu akmeni, klinti.

Bet tas pats stariņš varēja arī liegi pieskarties kukainīša kājiņai, kad tas rāpoja pa ziedlapiņu, un nenodarīt tam neko ļaunu.

Taču pats galvenais un neaptveramākais bija tas, ka šis milzīgās enerģijas sabiezējums reaģēja uz mazās Anastasijas jūtām un vēlmēm. Tātad arī pašam tam piemita gan jūtas, gan doma.

Doma par savu pilnību raksturīga tikai cilvēkam. Taču ugunīgā lode nebija cilvēks. Bet kas tad? Kāpēc tai piemīt tādas jūtas kā cilvēkam? No kurienes šis milzīgais spēks un varenība?

- Es tev stāstīju, un tu aprakstīji savā grāmatā, kā tā lokāli mainīja Zemes gravitāciju, kad Anastasija mācījās staigāt. Izšāva no sevis tūkstošiem stariņu, sasukājot mazās meitenītes zeltainos matiņus.

Tēvs noprata, kāda spēka izpausme varēja būt šī mirdzošā, varenā, ar domu apveltītā lode, bet nekad par to skaļi nerunāja. Pieņēmumam vajadzīgs apstiprinājums.

Kad Anastasija paaugās, mēs reiz dzirdējām, kā viņa sarunājas ar lodi. Pareizāk sakot, vienmēr runāja viņa. Lode nekad neizteica vārdus, uz bērna teikto tā reaģēja ar darbībām.

Tēvs pajautāja Anastasijai par lodi, viņa īsi atbildēja: "Tas ir labi." Tēvam ar šādu atbildi nepietika, tomēr viņš vairs nerunāja ar meiteni par lodi ne toreiz, ne arī pēc gadiem.

Tā - pirmā atbilde liecināja: Anastasijai nav vēlēšanās raksturot pašu ugunīgo lodi vai tās darbības, visticamāk, viņa to uztvēra ar savām jūtām. Bet manam tēvam nez kāpēc bija svarīgi precizēt, kāda parādība saistīta ar Anastasiju.

Kopš pirmā lodes parādīšanās brīža viņš pārstāja piedalīties priesteru darbos un koncentrēja savus pūliņus, lai atrisinātu šo mīklu.

Priesteri zina paņēmienus, kā gūt apstiprinājumu saviem minējumiem vai tos apgāzt. Maksimāli patiesi aprakstītā parādība jādara zināma cilvēkiem un tad jāgaida viņu reakcija, spriedums. Turklāt nedrīkst šiem ļaudīm jautāt vai likt, lai viņi izsaka savas domas. Novērtējumam jādzimst brīvi, jūtu, nevis tikai saprāta līmenī, tad tas būs visprecīzākais.

Tad pēc sava tēva lūguma es tev pastāstīju par Anastasijas bērnību, ieskaitot arī vēstījumu par viņas saskarsmi ar noslēpumaino parādību. Tu par to uzrakstīji grāmatā, neizkropļojot dzirdēto un, kas ir ļoti svarīgi, neizsakot nekādu savu spriedumu.

Ar satraukumu mēs gaidījām, kā reaģēs tie, kas būs grāmatas izlasījuši. Attieksme parādījās nekavējoties un izpaudās emocionālos jūtu izvirdumos. Ļaudis teica un rakstīja to, ko mans tēvs nojauta daudzus gadus, to, par ko viņš nerunāja skaļi, slēpa no citiem priesteriem.

Tu publicēji lasītāju dzejoļus, kuri bija rakstīti nevis pēc pasūtījuma, bet gan pēc sirds aicinājuma. .. Es tev atgādināšu kāda šā dzejoļa sākumu:

Dievs atnāca uz dzimumdienu Pie savas mīļās Nastjeņkas…

Tēvs guva pārliecību, ka viņa pieņēmums bijis pareizs: mirdzošā lode, kas laiku pa laikam apciemoja Anastasiju, nav nekas cits kā viena no Dieva izpausmēm.

Dievam ir daudz hipostāžu, jebkura zālīte ir viņa domu izpausme. Taču lodē parādījās ja ne galvenā, tad ļoti dižena hipostāze, koncentrēta no daudzām sastāvdaļām, ieskaitot saprāta un jūtu enerģijas.

Un reiz…Tas notika pēc tam, kad tu jau biji uzrakstījis piecas grāmatas. Kad bija publicēts viņas teiktais, precīzāk, kā ar ugunīgu zobenu tumšo telpu pāršķēlušais viņas emociju vilnis, kas izpaudās vārdos: "Esi gatavs, ļaunum, aizej prom no zemes, uzbrūc man…"

Anastasijas mutē vārdi iegūst ne tikai vārdu nozīmi. Tev, un ne tikai tev, bija iespēja ne reizi vien par to pārliecināties. Un ļaunums ar neredzamu enerģiju sāka uzbrukt Anastasijai.

Un sāka parādīties balti apļi, zāle izbaloja. Anastasija reizēm pat uz brīdi zaudēja samaņu. Un mēs nezinājām, kā viņai palīdzēt.

Mazmeitiņa nelūdza mums palīdzību.Bet, ja reiz nelūdza, tātad viņai noteikti viss bija jāiztur pašai.

Pēdējā laikā mēs pamanījām, ka uzbrukumi viņai kļuvuši vēl stiprāki. It kā agonijā ļaunums ar pēdējiem spēkiem metās virsū.

Bet vienlaikus auga arī mūsu mazmeitas nelokāmība. Pēdējā laikā viņa tikai nodrebēja no kārtējiem triecieniem un gāja uz ezera krastu.

Kaut kādā veidā ezera ūdens viņai ātri atdeva spēkus. Viņa ūdenī plunčājās un nira, un iznāca ārā kā agrāk - spēka pilna.

Un tajā dienā mēs redzējām, kā, uzmanīgi sperot soļus, kārtējo triecienu izmocīta, Anastasija dodas uz ezeru.

Kad viņa apstājās, atbalstīdamās pret ciedra stumbru, lai atpūstos, tēvs satraukti sacīja: "Šodien mazmeitai ir neparasti grūti. Paskaties - kā zelta matos sirmums parādījies."

Pēc tam mēs redzējām, kā, atgrūdusies no stumbra, Anastasija paspēra vienu, vēl vienu soli ezera virzienā un sagrīļojusies atkal apstājās.

Un tad viņas priekšā no izplatījuma iznira mirdzošā lode. Bet šoreiz tajā zvērojošie zibeņi mainīja krāsu un iekšā it kā vulkāni versmoja. Pēkšņi neredzamo apvalku caurdūra draudīgas uguns bultas, to kūlis izlauzās no lodes, gaistot telpā. Tomēr lode tāpēc nekļuva mazāka, tā pat palielinājās diametrā un manāmi sabiezēja, tajā arvien spēcīgāk mutuļoja enerģijas. Turklāt pati tā nekarājās gaisā, bet gluži kā sirds te ātri sarāvās, te paplašinājās. Pēkšņi aprima, kā lēmumu pieņemdama. Un tūkstošiem enerģijas zibšņu traucās Anastasijas virzienā.

Kurā brīdī viņa, tik bezspēcīga būdama, paspēja pacelt roku, mēs ar tēvu nepamanījām, lai gan visu notiekošo vērojām, cenzdamies pat acis nepamirkšķināt. Mēs pazinām šo viņas žestu - Anastasija apturēja zibeņus, kas traucās pie viņas. Kāpēc? Tad mēs vēl nevarējām to saprast.

Mums bija skaidrs: ar savu enerģiju lode varētu atjaunot visus Anastasijas spēkus, vēl vairāk - tā spētu viņai dot jaunu enerģiju, tad nekādi ārēji uzbrukumi mūsu mazmeitai nebūtu bīstami. Bet kāpēc viņa bija nolēmusi rīkoties pēc sava prāta?

Ietrīsējās tūkstošiem uz viņas pusi pastiepušos stariņu, taču tie nepieskārās Anastasijai, kas stāvēja ar paceltu roku. Stariņi gan pazuda bangojošu enerģiju pilnajā lodē, gan izlauzās no jauna, traucoties uz viņu, taču atkal nepieskaroties.

Un tad pēkšņi viņa lēni un maigi, vērsdainās pie stariņiem un lodes, teica:

- Es lūdzu, apvaldi savas enerģijas. Man nepieskaries. Es spēšu atjaunoties Tavā ezerā. Man līdz tam jāaiziet.

Lode acumirklī savāca visus starus, ietrīsējās un sāka pulcēt kā sirds, uzšāvās augstu gaisā, iezibsnījās kā uzsprāgdama un atkal sarāvās.

Tās staru miriādes, kas traucās uz zemi, pieskārās it visam uz takas, kura veda uz ezeru, sākot no Anastasijas kājām.

Un parādījās jauna vīzija. Uz taciņas iezaigojās miljoniem pulsējošu ziedu, un no daudzkrāsainām varavīksnēm izveidojās arka, kas veda uz ezeru.

Ceļš uz ezeru bija pārvērties burvīgā ainā.

Anastasijai bija jāiziet caur triumfa arku.

Viņa paspēra soli, bet sāņus. Un novirzījās no ceļa, ko viņai bija sagatavojusi mirdzošā lode. Anastasija lēni piegāja pie ezera un ienira tajā, iznira, pagulēja uz ūdens ar plati izplestām rokām, tad sāka šļakstīties - viņa bija atguvusi spēkus.

Mēs nespējām saprast Anastasijas attieksmi pret ugunīgo lodi, faktiski - pret Dievu.

Taču tas, kas notika tālāk, salīdzināms ar apvērsumu visas cilvēces apziņā vai ar izmaiņām Visuma enerģiju līdzsvarā. Tas, kas notika tālāk…

Uzvilkusi kleitiņu uz vēl valgā ķermeņa, Anastasija rūpīgi izlīdzināja tās krokas, sakārtoja matus, pēc tam piespieda rokas pie krūtīm un ierunājās, vēršoties Visumā:

- Mans Tēvs, kas esi visur, es Tava meita starp Tavām radībām pilnestīgajām.

Man bija jāizbeidz strīds starp Visuma būtībām par to, vai pilnīgas ir Tavas radības, vai tām nepiemīt kādi trūkumi.

Mans Tēvs, kas esi visur. Tu izpildīji manu lūgumu, Tu man nepieskāries.

Nu vairs neviena no tām nevarēt teikt, ka Zemes paradīzi var atgūt tikai tad, kad Dievs būs izlabojis sava radītā nepilnības.

Bet Tev nekas nav jālabo. Viss, ko Tu esi radījis, ir nevainojams jau no sākta gala. Es neesmu viena, mans

Tēvs, kas esi visur. Ir Tavas meitas, Tavi dēli it visās zemes malās. Un viņu centieni ir diži. Viņi atdos Zemei tās pirmatnējo plauksmi.

Mans Tēvs, kas esi visur, mēs esam Tavi dēli, Tavas meitas. Tu esi radījis mūs, un mēs esam pilnība.

Mēs tagad visiem parādīsim, ko spējam. Un lai Tevi iepriecē mūsu darbi.

Kad Anastasija izteica šos vārdus un apklusa, debess augstumos mirdzošā uguns lode metās lejup. Kādus trīs metrus no Anastasijas kājām tā sabirza miljoniem sīkās dzirkstelītēs un acumirklī savācās atkal vienotā veselumā.

Bet šis vienotais veselums vairs nebija mirdzoša lode.

Anastasijas priekšā stāvēja kādus septiņus Zemes gadus vecs bērns. Bija grūti pateikt, vai tas ir zēns vai meitene. Bērnam plecos bija uzmesta gaišzila mantija ar violetu atblāzmu, it kā no miglas izausta. Bērna mati sniedzās līdz pleciem. Viņa seja bija gudra, pārliecības pilna un nomierinoša…

Pareizāk sakot, bērna sejas izteiksmi nav iespējams izteikt vārdos, var tikai izpaust jūtās, un jūtas piepildīja sirdi.

Bērns ar basām kājiņām stāvēja zālē un nesamina ne stiebriņa.

Anastasija nometās zemē Viņa priekšā, apsēdās zālē un sāka skatīties, neatraujot acis no Viņa neparastā vaiga.

Šķita - vēl tikai mirklis un Viņš vai vina metīsies apskaut viens otru. Tas nenotika.

Bērns uzsmaidīja Anastasijai un, skaidri izrunādams katru skaņu, teica: "Paldies dēliem un meitām par centieniem."

Pēc tam Viņš pazuda izplatījumā, un augstumos atkal parādījās lode, kas staroja neredzētā priecīgā gaismā. Tā apmeta virs ezera vairākus lokus un siltām lietus lāsītēm noglāstīja visu augošo un ezera gludo spoguli.

Valgme bija dzīvinoša. Dažas lāsītes uzkrita man uz rokas, taču nenotecēja no tās, bet iztvaikoja, un ķermeni pārņēma lieglaime.

Mans tēvs, kas vienmēr jebkurā situācijā palika nesatricināms, bija satriekts.

Viņš, it kā sevi neapzinādamies, gāja pa taigu, es viņam sekoju.

Viņš gāja vairākas stundas, pēc tam apstājās, pagriezās pret mani. Pār viņa vaigu noritēja asara. Viņam, vienam no augstajiem priesteriem, šādas emocijas nav raksturīgas. Taču es redzēju viņa asaras. Tēvs sacīja mierīgi un pārliecināti: "Viņa to izdarīja! Anastasija ir pārnesusi cilvēkus pāri tumšo spēku laikposmam. Pa visu zemi nu ir izkaisītas priekpilnu, laimi nesošu centienu sēklas."

Pēc tam tēvs ilgi un saviļņoti runāja ar mani. Viņu nebija pārsteidzis ne tas, ko lode darīja, ne arī tas, ka viena no Dieva izpausmēm, varbūt pati galvenā Viņa hipostāze, Anastasijai parādījās bērna veidolā.

Mans tēvs bija priesteris - un nejau parasts, viņš prata saskatīt redzamajā notikumu gaitā galveno. Un viņu galīgi neinteresēja pati vīzija.

Galvenais bija izplatījumā radusies doma.

Doma, ko bija izauklējusi Anastasija, nebija izskanējusi kopš pasaules radīšanas, tā nav atspoguļota nevienā traktātā. Bezgala vienkārša un vienlaikus cildeni neparasta, tā pārvērta ievērojamus traktātus par naiviem izdomājumiem, kam nav nekā kopīga ar Dievišķo būtību. Anastasija cilvēces apziņā ieviesa Dieva jēdzienu, kura cilvēkam trūka.

- Kāds tas ir?

DIEVIŠĶĀ TICĪBA

- Tu zini, ka Zemi un visu, kas aug, dzīvo uz tās, visus notiekošos procesus - gan lietu, gan sniegu, gan vēju - Viņš jau sākotnēji bija iecerējis.

Mūsu Radītājs - Diženais Saprāts, iedvesmas pārņemts, paveica milzīgu jaunrades darbu. Un kā vainagojumu tam spēja radīt Sev līdzīgo - cilvēku.

Taču kopš radīšanas laikiem daudzas būtības nav I »ārstējušas šaubīties: vai tiešām cilvēku kā Visumā i icpārspētu radījumu ir izveidojis Dievs? Vai atbilst patiesībai Dieva apgalvojums, ka cilvēks ir nejau tikai daudzām būtībām, bet arī pašam Dievam līdzīgs. Kā pats Dievs ir paziņojis: "Viņš ir Mans tēls un līdzība, Es viņam visu esmu atdevis un turpmāk iecerēto arī atdodu."

Dievs paša radīto - cilvēku - gribēja redzēt sev līdzīgu.

Tagad paskaties uz cilvēci šodienas acīm. Daudzi runā par Dievu. Runā par to, cik stipri viņi mīl Radītāju. Un tādējādi melo paši sev. Jo nevar mīlēt kādu, ko neredzi, nejūti, nesaproti.

Daudzi saka: "Es ticu Dievam." Bet kam tieši viņi tic? Vai tam, ka Dievs ir? Taču tas ir visai primitīvas apziņas līmenis. Cilvēks, kurš saka: "Es ticu, ka Dievs ir," faktiski atzīstas, ka viņš nejūt, nesaprot Dievu, bet tikai tic, ka Viņš pastāv.

Ja, runājot par ticību Dievam, viņi domā, ka Dievs ir visspēcīgs, labs un mīlošs Tēvs, tad ko, neskaitot vārdus, viņi dara Dieva labā? Grauj Viņa radīto, norobežojas no pasaules, ko izveidojis viņu Tēvs, aiz klosteru mūra sienām. Sagudrojuši, sarakstījuši tūkstošiem traktātu. Bet visur viens un tas pats.

Traktātos apgalvo, ka Dievu vajag pielūgt. Un pielūdz, paši nezinādami ko.

Un tagad iztēlojies, Vladimir, kā jūtas Dievs, kas vēro visu šo bakhanāliju. Labi papūloties, to var iedomāties. Dievam taču piemīt visas tās pašas jūtas, kas cilvēkam, tikai Viņam tās ir spēcīgākas, skaudrākas un tīrākas.

Bet arī ar savām šodienas jūtām - cilvēciskām, vecāku jūtām - var iedomāties mūsu Radītāja, mūsu Tēva stāvokli.

Lūk, Viņš skatās uz saviem bērniem, bet viņi to tik vien dara kā brēc: "Mēs mīlam Tevi, tikai dod mums vēl Savu žēlastību. Mēs esam Tavi vergi, mēs esam nespēcīgi un nesaprātīgi, mēs esam dumji, palīdzi mums, Dievs."

Vai tā drīkst rīkoties radības, kuras līdzinās Dievam? Kas var sagādāt vecākiem lielākas sāpes par viņu bērnu bezpalīdzīgu vaidēšanu? Tāpēc Visuma būtības arī sāka šaubīties par Dieva radītā pilnību.

- Bet kas, kā un kad tā spēja apmuļķot cilvēku?

-Apmuļķot cilvēku varēja tikai viņam domu spēka ziņā līdzīgs - pats cilvēks.

Priesteri novirzīja cilvēkus uz degradācijas ceļu. Viņi apņēmās pierādīt Dievam, ka spēj vadīt visu cilvēci. Bet ļaužu vaimanāšana, mokas liktu Dievam uzsākt ar viņiem dialogu.

Tā viņi uzskatīja tāpēc, ka zināja: Dievs nekad un ne ar vienu nerunā, neiejaucas ļaužu likteņos, visus likteņus ir noteicis tas ceļš, ko katrs pats sev izvēlējies.

Taču, ja cilvēce tiktu novesta līdz bojāejai, Dievs varētu sākt sarunas ar tiem, kas ved cilvēci uz bezdibeni, lai novērstu krišanu, ar tiem, kas ietekmē cilvēku psihi. Cilvēces labā to darītu.

Pagāja tūkstošiem gadu. Tomēr Dievs neuzsāka sarunas ar priesteriem un neradīja jaunus brīnumus, lai vestu pie prāta visus cilvēkus. Tagad mans tēvs, bet pēc tam arī es sapratām, kāpēc…

Ja Viņš to izdarītu, ja Dievs iejauktos ļaužu dzīvē, tad Pats arī apstiprinātu Visuma būtību minējumus, ka cilvēks nav pilnīgs.

Bet pats galvenais: Viņa iejaukšanās galīgi iznīcinātu cilvēka ticību sev pašam. Cilvēks pilnīgi pārstātu atklāt sevī Dievišķo sākotni, paļaudamies tikai uz palīdzību no ārpuses.

Un Viņš gaidīja un ticēja Saviem bērniem, vērojot notiekoš j un pārdzīvojot, paciešot izsmieklu un ņirgāšanos par Sevi, Viņš ticēja Savai radībai - cilvēkam. Viņa ticība patiesi ir Dievišķa ticība.

Priesteri cerēja, ka atrisinājums var nākt mirkli pirms milzīgas katastrofas. Cerēja, ka viņu nodomi izdosies. Un neviens no viņiem nebija gaidījis, ka tikai viens pats cilvēks, jauna sieviete, nedaudzos gados izjauks viņu plānus, gadu tūkstošiem ilgos pūliņus un pagriezīs cilvēci uz Dievišķajiem pirmsākumiem.

Anastasija īstenoja šo pavērsienu. Viņa parādīja Visumam Dieva radības spēku, Dievišķo gudrību. Un varbūt pirmoreiz…Tu tikai iedomājies, iztēlojies, Vladimir, šā notikuma diženumu, nozīmību. Pirmo reizi kopš Zemes radīšanas mūsu Tēvs dzirdēja vārdus par Sava radītā pilnību.

Anastasijas uzmodelētā brīnišķīgā nākotne jau dzīvo izplatījumā, ar katru mirkli to konkretizē daudz ļaužu, kas sāk saprast savu būtību un sūtību, un nenovēršami pienāks tās materializācija.

-  Bet kad tā iestāsies? Arī priesteri taču var rīkoties un traucēt.

-   Ne augstākie. Tagad vajag pārvarēt programmu, ko izveidojuši priesteri. Pirms aiziešanas mūžībā mans tēvs runāja ai* vienu no viņiem. Priesteri nekad tieši nesatiekas. Viņi atrodas dažādās zemes malās, taču spēj sazināties no attāluma, jūtot cits cita domas.

Mans tēvs stāvēja uz neliela uzkalniņa. Rītausmas stars jau apspīdēja ciedru galotnes, izgaismoja tēva seju, viņa stāvu. Es dzirdēju, kā izplatījumā skanēja bezskaņas dialogs:

-   Es, Moisejs, esmu tās dinastijas pēctecis, kas vadīja tautu likteņus gadu tūkstošiem. Es esmu viņu pēctecis un viņu ciltstēvs. Pie tevis, kas sevi apzīmē par augstāko, es vēršos nelūdzot. Netērē savus spēkus, neliec šķēršļus Anastasijai.

Visi mazmeitas centieni neatbilst mūsu nodomiem un plāniem. Viņas neatbilstības ir man, manai sirdij pa prātam. Es esmu Moisejs, es esmu priesteris, mēs esam spēkos līdzīgi, ar sevi aizsegšu mazmeitu.

Un augstākais priesteris atbildēja:

-Jā, Moisej, mēs abi spēkos esam līdzīgi. Un tāpēc zinu: no manis tu gaidi nevis atteikšanos no uzbrukumiem, bet gan padomu.

Es esmu tas, kas tagad domā, kā viņai palīdzēt, kā apturēt drausmīgo sistēmu. Mēs esam radījuši monstru, un tas ir stiprāks par mums. Tā izveidošanā arī tu taču esi piedalījies.

Tas aprija bērnus, graizīja cilvēku ķermeņus ne vienu vien gadu tūkstoti. Tagad mums būs vajadzīgi gadu simti, lai to apturētu.

Taču tavai mazmeitai doma ir trauksmaināka nekā mums. Viņa vienā gadā paveic tūkstošgadi. Viņai palīdzēt vai kaitēt tagad nevienam no mums nav pa spēkam.

Vienīgais, par ko esmu pārliecināts, ir tas, ka mums sava dzīve jāveido tāda, kādu to iecerējusi tava mazmeita.

Visas savas zināšanas šā dzīvesveida radīšanā jāieliek, kļūstot ļaudīm par uzskatāmu paraugu.

Priesteri savā starpā daudz nerunāja, taču teiktais ieguva dziļu jēgu.

-    Manuprāt, ne visi sapratīs priesteru dialogu. Piemēram, man nav skaidrs, kas tas ir par zvēru, kas iznīcina bērnus. Un kāpēc, vēlēdamies palīdzēt Anastasijai, gan jūsu tēvs, gan augstākais priesteris tomēr apgalvo, ka viņi nespēj sniegt palīdzību.

-  Visa vaina ir domāšanas ātrumā, Vladimir.

-    Ātrumā? Bet kāpēc tas tik svarīgs? Kur te ir savstarpējā sakarība?

DOMĀŠANAS ĀTRUMS

-   Tagad jau ir zināms: no visa, kas aug un dzīvo uz Zemes, cilvēks atšķiras ar spēju domāt. Taču doma, kaut tikai iedīglī, piemīt arī gan dzīvniekiem, gan augiem. Cilvēks pārspēj visus pārējos domāšanas ātruma zinā.

»

Sākotnēji cilvēka domas ātrums bija vistuvākais Dieva domas ātrumam un atbilstoša dzīvesveida apstākļos spētu palielināties un pārspēt Dievišķo. Vismaz tā gribēja mūsu Radītājs.

Ja cilvēka domas ātrums sasniegtu Dievišķo, tad cilvēks spētu radīt dzīvu harmonisku pasauli uz citām planētām.

Domas ātruma nozīme - tas ir ļoti liels noslēpums, ko sargāja priesteri. Pat netiešas atsauces, domāšanas ātruma pieminēšanu vien viņi centās visvisādos veidos apklusināt.

Iespējams, tu esi dzirdējis tādus izteicienus kā "cietpauris", "tev lēni pielec". Par ko tie runā? Par to, ka ar cilvēku, kuram doma strādā lēnāk, ir grūti vai neinteresanti sarunāties.

Domāšanas ātrums visiem uz Zemes dzīvojošajiem cilvēkiem ir dažāds. Taču atšķirības var būt nebūtiskas un nozīmīgas. Viens cilvēks, kura domāšanas ātrums ir ievērojami pārāks, spēj pakļaut daudz ļaužu, veselas tautas.

Iedomājies: miljonam cilvēku liek izpildīt uzdevumu ar kaut kādām aritmētiskām darbībām. Pirmais uzdevumu paveic tas cilvēks, kura domas ātrums ir lielāks nekā citiem. Viņš spēj atrisināt uzdevumu par 10, 20, 30 sekundēm vai minūti, 10 minūtēm ātrāk nekā citi. Šis vienkāršais piemērs liecina par to, ka viens cilvēks uzzinās atbildi par 10 minūtēm ātrāk nekā citi. Par 10 minūtēm ātrāk nekā pārējie 999 999 cilvēki. Uzzinās kaut ko jaunu, ātrāk iegūs zināšanas.

Ar aritmētiskām darbībām sanāk it kā nevainīgs piemērs, bet…

Tagad iedomājies: visiem Zemes ļaudīm tiek dots kāds uzdevums, kura atrisināšanai vajadzīgi 1000 gadi. Viņi sāk to risināt. Bet vienam cilvēkam domas ātrums ir trīs reizes lielāks nekā citiem. Tātad visas cilvēces darbības viņam vienam starpposmos būs zināmas agrāk nekā citiem.

To, par ko cilvēce domās 900 gadus, viņš atrisinās 300 gados, tātad 600 gadus viņš var kontrolēt, virzīt visu cilvēku darbošanos: kādam pateikt pareizo starpposma risinājumu, tuvinot viņu rezultātam, citam dot kļūdainu starpposmu risinājumu, tādējādi atmetot viņu atpakaļ. Vai arī - tā viņam ir vieglāk - visiem uzreiz ieteikt aplamo lēmumu, ievest strupceļā un pēc tam visus pārsteigt ar atrisinājumu, citiem vārdiem sakot, - valdīt.

Jau pirms septiņiem tūkstošiem gadu priesteri saprata, kādas iespējas paveras cilvēkam, kam piemīt lielāks domāšanas ātrums nekā citiem. Viņi izvirzīja mērķi daudzkārt palielināt atšķirību. Ar speciāliem vingrinājumiem centās attīstīt savas domas ātrumu, taču ievērojamu atraušanos no citiem viņi tajos laikos nespēja sasniegt. Un tad priesteri izdomāja sistēmu, kas palēnina katra piedzimušā cilvēka domas kustības ātrumu. Viņu ieviestā sistēma ir pilnveidojusies ne vienu vien gadu tūkstoti, tā darbojas arī pašreiz.

Uzmanīgi pavēro, kāds dzīvesveids ir vairākumam mūsdienu cilvēku, izanalizē to, un tu redzēsi: lielākie pūliņi tiek veltīti tam, lai apturētu tavas domas kustību.

Anastasija sāka atklāt cilvēkiem priesteru noslēpumus. Viņa pastāstīja, ka pat mazu bērnu nedrīkst atraut no viņa nodarbībām, tādējādi apturot viņa domas virzību.

Pēc tam viņa parādīja tev vēl virkni vingrinājumu, kuru mērķis ir paātrināt bērna domāšanu. Viņa pavēstīja tev, ka apmācības sākums pie mums ietverts pareizā jautājumu uzdošanā bērnam.

Kad bērnam tiek uzdots jautājums, viņa doma sāk meklēt atbildi un tādējādi attīsta arvien lielāku ātrumu. Tas pieaug ar katru mirkli, un vienpadsmit gadu vecumā bērna domāšanas ātrums jau vairākkārt pārsniedz tāda cilvēka domāšanas ātrumu, kurš bijis pakļauts sistēmai, kas bremzē domāšanu.

Paskaties, kas notiek mūsdienu pasaulē. Ji kopš agras bērnības mazulim apkārt ir mākslīgi priekšmeti. Jebkurš priekšmets - tas ir kādas domas īstenojums. Tātad mazulim tiek pasniegta kāda cita cilvēka doma, turklāt primitīva, piemēram, grabulītis. Mazliet paaudzies, bērns saņem lelli vai mehānisku spēļu ma- šīnīti. Bērniem patīk rotaļāties, un viņi ir atkarīgi, viņi spēlējas ar to, ko viņiem dod…

Vladimir, tu ievēro atšķirību. Kad tava meita bija maza, viņa kratīja grabulīti, pēc tam pētīja lelli.

Tavam dēlam, ko dzemdēja Anastasija, arī patīk spēlēties, kā jau visiem bērniem. Bet viņa rotaļlietas bija vāvere, vilku māte, lācene, čūskulēns un daudz kas cits, ko radījis Viņš…

Tagad salīdzini, tikai noteikti novērtē, cik atšķirīgs ir domāšanas ātrums tam, kurš pagatavoja bērnam grabulīti vai lelli, un Tam, kas radīja vāverīti.

Tādējādi viens bērns saskaras ar priekšmetu, kurā ietverta primitīva doma, bet otrs - ar Dieva radītu priekšmetu. Abiem bērniem, kas rotaļājas ar tik dažādiem objektiem, domāšanas ātrums būs ārkārtīgi atšķirīgs. Kuram no viņiem tas būs lielāks, to tu arī pats vari iedomāties.

Kad jūsu bērni sāk runāt, jūs nosakāt, ko viņi drīkst darīt, bet ko ne. Bērnam faktiski tiek iedvests, ka viņš nedrīkst domāt pats, viņa vietā viss jau izlemts. Tātad viņam nav jādomā, tikai jāseko kāda domām.

Kad bērns atnāk uz skolu, skolotājs, kas stāv viņa priekšā, paskaidro viņam lietu būtību, uzvedības noteikumus un pasaules uzbūves likumus. Nevis vienkārši paskaidro, bet prasa, lai bērns domā tā, kā ir kāds jau izdomājis. Un atkal tādējādi bremzē domāšanas ātruma attīstību. Vai, runājot precīzāk, aizliedz bērnam domāt patstāvīgi.

Jūsu skolās trūkst paša galvenā mācību priekšmeta, kura uzdevums ir palielināt domāšanas ātrumu. Šo galveno priekšmetu aizstāj daudzi citi, kuri paredzēti tam, lai samazinātu jau esošo domas ātrumu.

DOMAS TRENĒŠANA

Klausīdamies vectēva teikto, es sapratu, ka arī Anastasija saskarsmē ar dēlu pastāvīgi sarīko viņam nodarbības, trenējot domāšanas veiklību. Ārēji tas izskatās kā spēle, taču doma tiek trenēta arī tad, kad, it kā rotaļādamies, bērns attīsta tikai fiziskos dotumus.

Es jau stāstīju, kā no rīta, spēlēdamās ar vilcēni, iedama ar to skrieties, Anastasija taisīja kādu triku. Pasauca sev klāt vilcēni un ātri skrēja prom no tās. Vilcene metās viņu ķert. Bet, kad bija jau gandrīz noķērusi, Anastasija pēkšņi skrienot uzlēca uz tuvākā ciedra stumbra, atgrūdās no tā ar kājām, iztaisīja salto un aizskrēja uz otru pusi. Bet vilcene pēc inerces paskrēja garām.

Es redzēju, kā mans dēls arī gāja skrieties ar vilcēnu. Jaunais vilks panāca bērnu, lai cik ātri viņš censtos skriet.

Mazliet paskrējis uz priekšu, vilks pagriezās un pamanījās nolaizīt ātri skrienošā bērna kāju vai roku. Volodja uzreiz apstājās, kādu laiku atpūtās, pēc tam no jauna mēģināja aizbēgt no vilka, un atkal zvērs viņu panāca.

Kad Anastasija parādīja dēlam triku ar lēkšanu uz ciedra stumbra un krasu skriešanas virziena maiņu, bērnam šis vingrinājums ļoti iepatikās un viņš mēģināja to atkārtot. Ar ieskrējienu viņš lēca uz ciedra stumbra ar kājām pa priekšu, tomēr iztaisīt salto un uzreiz skriet pretējā virzienā zēnam nekādi neizdevās. Pirmoreiz atgrūdies no koka stumbra, Volodja nokrita četrrāpus. Arī otrajā mēģinājumā nogāzies zemē, viņš jautājoši paskatījās uz māti. Anastasija viņam teica:

-   Volodja, pirms tu lec uz koka, iepriekš domās iztēlojies, kādas būs tavas nākamās darbības.

-   Es iztēlojos, māmiņ. Es taču redzēju, kā tu to darīji.

-   Tu redzēji, kā to paveica mans ķermenis, bet neiztēlojies un nesajuti, kas jādara tavējam, kam jāpakļaujas. Patrenē vispirms to ar savu domu.

Kādā veidā domās var izpildīt fiziskus vingrinājumus, bija pilnīgi nesaprotami. Tomēr bērns piegāja pie koka stumbra, kādu laiku stāvēja pie tā, gan aiztaisot acis, gan ar rokām un kājām izdarot ne- patvaļīgas kustības. Pēc tam pagāja nost un strauji metās uz ciedra pusi.

Viņš skrēja ātrāk nekā parasti. Es pat nobijos - ja nu pēkšņi viņam kaut kas neizdosies: sasitīsies pret stumbru, savainosies. Taču viņam izdevās. Dēls atgrūdās un iztaisīja salto, un, piezemējoties mazliet sagrīļojies, tūlīt pat metās skriet atpakaļ. Volodja vairākas reizes izpildīja šo vingrinājumu, un ar katru reizi tas viņam izdevās tehniski aizvien labāk.

"Labs vingrinājums," es nodomāju.

-   Visus muskuļus attīsta, - teicu Anastasijai.

-  Jā, - viņa atbildēja, - muskuļus attīsta un, galvenais, domu paātrina.

Es nesāku jautāt, kā gluži fizisks vingrinājums var paātrināt domu, bet drīz vien sapratu, ka tieši šādu uzdevumu bija izvirzījusi Anastasija, kad parādīja bērnam savu triku. Notika, lūk, kas.

Volodja pasauca savu rotaļbiedru - vilku, un viņi aizskrēja. Vilks jau gandrīz bija panācis Volodju, kad tas izpildīja savu lēcienu un skrējienu pretējā virzienā. Nenojautis par šādu notikumu pavērsienu, zvērs aiznesās ciedram garām.

Kamēr vilks apstājās, mēģinot aptvert notikušo, Volodja jau strauji skrēja prom uz pretējo pusi un gavilēja. Viņš smējās, māja ar rokām, lēca gaisā un jutās kā uzvarētājs.

Tomēr jaunais vilks, izrādās, bija neparasti gudrs un saprātīgs sāncensis. Kad Volodja to pašu izdarīja piekto reizi, vilks pēkšņi palēnināja skrējienu, kad bēgošais draugs tuvojās ciedra stumbram, un apstājās, neaizskrējis līdz tam.

Kad Volodja iztaisīja salto un grasījās skriet pretējā virzienā, vilks veikli nolaizīja viņu piezemēšanās brīdī, sāka lēkāt uz vietas un luncināt asti. Tagad gavilēja viņš, bet Volodja izbrīnījies un apjucis skatījās uz savu rotaļbiedru.

Mēs ar Anastasiju sēdējām netālu un vērojām šo ainu. Volodja vēlreiz pamēģināja tādā pašā veidā pārspēt zvēru viltībā, taču viņam atkal neizdevās. Gudrais vilks ikreiz iepriekš apstājās un, mierīgi sagaidījis bērna piezemēšanos, paspēja viņu nolaizīt, nu jau vairākkārt.

Volodja sāka domāt. Viņa seja kļuva nopietna. Pat uzacis saraucās. Taču acīmredzot nekas nenāca prātā. Domīgs viņš pienāca pie mums ar jautājumu skatienā. Anastasija uzreiz teica:

- Tagad, Volodja, tev jāņem vērā ne tikai sava doma, bet arī tas, ko domā vilks.

Un dēls atkal aizgāja domāt. Es arī sāku prātot par šo situāciju. Un nācu pie stingras pārliecības - ja jau vilks ir sapratis dēla manevru, tad neko izdarīt vairs nevar. Vilks uzmin gaidāmās kustības un, kamēr bērns tās izpilda, gluži vienkārši gaida viņu, un pat tad, ja Volodja savu triku iztaisīs divreiz ātrāk, vilks tik un tā paspēs viņu nolaizīt, nekāda doma te nepalīdzēs. Kad pēc klātpienākušā dēla sejas redzēju, ka arī viņš nācis pie tāda paša secinājuma, sacīju Anastasijai:

-   Kāpēc gan tu moki bērnu? Ir taču skaidrs, ka tagad viņam nav iespējams izbēgt no vilka. Arī tu neizbēgsi. Tā tava vilcene nekādi nespēja apjēgt, kad tu no viņas skrēji prom, bet šis jaunais vilks ir gudrāks par savu māti.

-  Jā, viņš ir gudrāks par vilcēni, bet cilvēkam vienmēr jābūt gudrākajam. Es nemoku bērnu, es viņam ieteicu padomāt, ņemt vērā vilka domu un pašam atrast savu risinājumu.

-  Ir taču skaidrs - te nav nekāda risinājuma. Ja tas ir, tad parādi. Nespēju skatīties uz dēla skumjo seju.

Anastasija piecēlās un ar žestu aicināja pie sevis jauno vilku. Tas priecīgs tūlīt pieskrēja klāt, asti luncinādams. Anastasija pabužināja dzīvnieka skaustu un, izdarījusi aicinošu žestu, sāka skriet.

Mēs ar dēlu skatījāmies, cik strauji un vingri skrēja Anastasija. Jau pieaugušas sievietes - mātes apbrīnojami vieglās un brīvās kustības pārsteidza ar savu skaistumu un trauksmainību.

Un tomēr jaunā vilka solis bija mazliet ātrāks. Anastasija vairākas reizes izvairījās no viņa, strauji mainot skrējiena virzienu, zvērs nedaudz atpalika, taču drīz vien atkal panāca skrējēju.

Bija skaidrs, ka galu galā tas viņu panāks.

Pēkšņi Anastasija strauji metās skriet tieši uz to ciedru, no kura atgrūdās Volodja. Dažus metrus pirms ciedra vilks piebremzēja savu gaitu, un, kad Anastasija palēcās, viņš pietupās, sagatavojies nolaizīt viņai roku vai kāju piezemēšanās brīdī, bet…

Viņa gan palēcās, tomēr no ciedra neatgrūdās. Viņas ķermenis aiztraucās gar koka stumbru kāda centimetra attālumā no tā. Anastasija turpināja skriet, attālinoties no ciedra, bet apjukušais vilks vēl arvien sēdēja gatavībā, mēģinot apjēgt, kas noticis.

Volodja palēcās, sasita plaukstas un priecīgi ierunājās:

-   Es sapratu, tēti, sapratu. Vajag ātri domāt gan savā, gan vilka vietā. Savā vietā ātri domāt un pagūt domāt vilka vietā ātrāk, nekā viņš domā, un visu paspēt. Es sapratu, kā tas jādara.

Kad Anastasija pienāca, viņš paziņoja:

-   Paldies, māmiņ. Viņš mani nekad nepanāks.

Volodja bēga prom no vilka, sākumā mezdams cilpas kā Anastasija, bet pēc tam iztaisīja veselu kaskādi visdažādāko triku: te skriedams apķēra neliela koka stumbru un ar tā palīdzību ātrāk nekā viņu ķerošais zvērs mainīja kustības virzienu, te, pārlēcis pāri resnam vēja nolauztam zaram, viņš, otrreiz pieskrējis pie tā, tikai palēcās uz augšu, kamēr vilks lēcienā metās uz priekšu.

Tas ir tikai viens piemērs, tādu ir ļoti daudz, taču galvenais ir nevis piemēru skaits, bet gan uzdevuma būtības izpratne.

VISAIZLIEGTĀKAIS TEMATS

Ne tikai uz bērniem, bet arī uz tagad dzīvojošu pieaugušu cilvēku sistēma straumēm gāž virsū it kā nozīmīgu informāciju, taču patiesībā gandrīz visu ziņu mērķis ir novērst cilvēka uzmanību no informācijas.

Tā, piemēram, tu skaties televizoru, un katrā programmā tiek stāstīts, kā viens ierēdnis ticies ar citu ierēdni vai vienas valsts vadītājs ticies ar citas valsts vadītāju. Viņu tikšanās tiek pasniegtas kā jaunums. Bet tu padomā pats un sapratīsi, ka tas nav nekāds jaunums.

Ierēdņi tiekas jau tūkstošiem gadu. Tiekas ik stundu. Tūkstošiem gadu notiek sarunas starp dažādu valstu vadītājiem. Bet no šīm sarunām nekas - galvenajās lietās pilnīgi nekas nemainās.

Nemainās tāpēc, ka viņi nekad nerunā par galveno. Nekad nerunā par patieso kara cēloni. Viņi runā tikai par sekām.

Bet tevi maldina, katru tikšanos pasniedzot kā jaunumu.

Pievērs uzmanību, lūk, kam: vis aizliegtākā in fo rmācija visā pas aulē - tas i r temats par ci lvēces att īstības ce ļu.

Vai tu spēj iztēloties debesīs lidojošas lidmašīnas pasažierus, kuriem ir pilnīgi vienalga, kurp lido lidmašīna un vai tā spēj nolaisties?

Tu nodomāji, ka tādu pasažieru nemēdz būt. Katrs iepriekš iztēlojas, cik ilgi lidmašīna būs ceļā un kurā pilsētā tai jānolaižas. Taču pajautā vienam, diviem, tūkstoš cilvēkiem, kas dzīvo uz planētas Zeme, pajautā miljonam - un neviens nepateiks, kurp tiecas cilvēce.

Priesteru izveidotā sistēma ir nobloķējusi cilvēku domu.

Ar savu nobremzēto domāšanu mūsdienu cilvēks nav spējīgs modelēt pat savu personisko dzīvi, kur nu vēl noteikt kādas valsts vai visas cilvēces attīstības ceļa pareizumu.

Visi tev zināmie valdnieki zemes virsū patiesībā neko, pilnīgi neko nozīmīgu nepārvalda. Nevienā pasaules valstī tu neredzēsi skaidri izklāstītu tās attīstības plānu. To nav iespējams izdarīt, ja nav skaidri un precīzi noteikts visas cilvēces attīstības ceļš.

Priesteri, izveidojot savu sistēmu, ar vienkāršu kombināciju panākuši, ka visi valdītāji kļūst par viņu sistēmas funkcionēšanas uzraugiem.

Visi valdnieki norūpējušies par tā saucamā zinātnes un tehnikas progresa attīstību savā valstī, par militāro spēku, par savas varas saglabāšanu.

Tādēļ viņi nevērīgi izturas pret gaisa, ūdens tīrību - katrs savā zemē. Un visi kopā - pasaulē. Valstu vadītājus ietekmē priesteru radītā sistēma. Viņi, tāpat kā vairākums uz zemes dzīvojošo ļaužu, ir šīs sistēmas aktīvas skrūvītes. Viņu doma ir tāpat nobremzēta kā pārējiem cilvēkiem.

Domāšanas ātrums! Ai, kā man gribētos, lai tu vai kāds no tavu grāmatu lasītājiem ne tikai ar vēsu prātu apzinātos, bet ari ar katru savu ķermeņa šūniņu sajustu, cik svarīgs visai pasaulei ir domāšanas ātrums.

Nav viegli atrast piemērotus vārdus, minēt saprašanai nepieciešamos piemērus. Piemērus! Anastasija salīdzināja mūsdienu datoru ar smadzeņu protēzi. Tātad - ar protēzi domai. Droši vien ātrāk par citiem ne tikai sapratīs, bet arī sajutīs domāšanas ātruma nozīmi tie cilvēki, kuri labi pārzina datora īpašības. Vladimir, arī tu taču strādā ar datoru. Un varbūt ar datora starpniecību tu spēsi ātrāk apjaust, cik katastrofālas sekas ir cilvēka domāšanas aizturei.

Jebkurš cilvēks, kam ir pazīstams dators, zina, cik liela nozīme ir datora atmiņas apjomam, tā darba ātrumam. Ievēro - darba ātrumam!

Tagad iedomājies, kas var notikt, ja palēnināsies tāda datora darba ātrums, kurš vada lidojošu lidmašīnu vai seko kodolieroču sistēmas darbam. Dators var pieļaut avārijas situāciju, un notiks katastrofa.

Dzīvais bioloģiskais dators, ar kurn apveltīts katrs uz zemes dzimušais cilvēks, ir nesalīdzināmi labāks par ļaužu rokām darināto. Tā sūtība ir palīdzēt pārvaldīt neizmērojami pilnīgāku un lielāku mehānismu - Visuma planētas.

Pārvaldīšana ir iespējama tādā gadījumā, ja tā ātrums būs tuvināts sākotnējam ātrumam vai palielināts. Taču tas ir samazināts. Tas turpina palēnināties. Katrs pats to var redzēt, ja uz situāciju paraugās uzmanīgāk.

Ja pat vispilnīgākajā cilvēku darinātajā datorā ik dienu, ik stundu ievadītu visvisādu informāciju, nav svarīgi kādu, ka tikai ievada, tas galu galā sāktu strādāt lēnāk, bet varbūt arī vispār pārstātu uztvert ienākošo informāciju.

Tas notiks tad, ja tā atmiņas apjoms būs piepildīts tādā mērā, ka vairs nespēs uzņemt informāciju.

Ar ļaužu vairākumu ir noticis kas līdzīgs. Un priesteru radītā sistēma kļuvusi nekontrolējama, tā sākusi darboties pati par sevi.

Kad tu izdzirdi par zvēru, kas iznīcina bērnus, runa arī bija par sistēmu, kura kļuvusi nekontrolējama. Paskaties uzmanīgi: kas uzreiz saņem savās stingrajās ķetnās zemes sievietes - mātes piedzimušo bērnu? Sistēma.

Kas nosaka, kādu barību viņam dot? Sistēma.

Kurš nosaka, kādu gaisu elpot un kādu ūdeni dzert? Sistēma.

Kurš nosaka dzīves ceļa izvēli? Sistēma.

Priesteri zaudē iespēju vadīt cilvēku sabiedrības dzīves sistēmu, taču viņi zina likumus, pēc kuriem tā darbojas, un vēl joprojām var ietekmēt planētas dzīvi. Viņi spēj arī šodien nobremzēt vai aktivizēt dažādu situāciju attīstību.

Kad tika izdota pirmā grāmatiņa ar Anastasijas izteikumiem, priesteri ieinteresējās par to. Kā gan citādi! Jo šos spriedumus bija izsacījusi priestera mazmeita, kurai zināmi pārvaldes sviru noslēpumi, turklāt viņa bija jauna sieviete, kuras dzīvesveids ļauj palielināt domas ātrumu.

Viņi saprata, ka Anastasija izvirzījusi sev uzdevumu - pārvest cilvēkus pāri tumšo spēku laikposmam. Teorētiski tas ir iespējams. Pārcelšanās laikā - tā ir apziņas mainīšana. Kaut ko tādu var izdarīt ar vienu cilvēku.

Būtiskas pārmaiņas cilvēces apziņā ir process, kas ilgst tūkstošiem gadu, tajā ir iesaistītas daudzas paaudzes. Taču gadu tūkstošu garumā ieilgušo procesu nevar saukt par pārnešanu pāri laikposmam.

Pārnest pāri laikposmam nozīmē mainīt jau tagad dzīvojošo ļaužu apziņu, padarīt to tādu, kāda tā bija vai būs Dievišķajā paradīzes esībā.

Priesteri pacentās noteikt plānu, pēc kura rīkosies Anastasija. Noteica un novērtēja to kā naivu, tādu, kas satur daudz nepareizu risinājumu. Informācijas izplatīšanu tikai ar grāmatas palīdzību viņi uzskatīja par nepietiekamu. Mūsdienu cilvēkam, lai viņš uztvertu informāciju, nepieciešama vairākkārtēja tās atkārtošana.

Tāpat viņi uzzināja, ka grāmatas autors ir uzņēmējs, kurš ne tikai nav iemantojis kaut minimālu autoritāti garīgi domājošu cilvēku vidū, bet vispār nav pazīstams šajās aprindās.

Tāpēc priesteri nosprieda, ka šādā veidā Sibīrijas vientuļniecei neko nozīmīgu cilvēku sabiedrības labā neizdosies paveikt. Un tāpat domāja ari mans tēvs.

Pirmo izbrīnu un piesardzību priesteros izraisīja fakts, ka sāka piepildīties pirmajā grāmatā pareģotie notikumi.

Viņa bija teikusi: "Es atvedīšu pie tevis daudz ļaužu, kas tev paskaidros nesaprotamo." Un pie tevis sāka nākt cilvēki, kuri spēja ne tikai kaut ko paskaidrot. Cilvēki sāka rīkoties.

Viņa bija teikusi: "Mākslinieki gleznos gleznas, dzejnieki sacerēs dzejoļus." Un radās gleznas un daudzi dzejoļi par cilvēku esības jauno lielisko realitāti.

Viņa sacīja: "Grāmatu, ko tu uzrakstīsi, izdos dažādās valstīs." Un grāmata nākusi klajā daudzās valodās.

Priesteri nezināja, ar kādu spēku, kādu mehānismu palīdzību piepildās Anastasijas paredzējumi. Piepildās visu acu priekšā.

Viņi saprata, ka Anastasija iecerēto sāk īstenot dzīvē, taču nespēja izzināt, kādā veidā viņa sasniedz nospraustos mērķus.

Tas varēja nozīmēt tikai vienu - Anastasijas domāšanas ātrums ir ievērojami lielāks nekā priesteru domāšanas ātrums. Viņas domas izveidotās daudz- soļu kombinācijas nav izskaitļojamas. Tas nozīmē, ka priesteri uz visiem laikiem var zaudēt iespēju ietekmēt cilvēku sabiedrību.

Kaut ko tādu viņi nevarēja pieļaut.

Kamēr tika pārdomātas pretdarbības kombinācijas, atklājās kaut kas vēl neticamāks. Tika publiskoti jauni viņas izteikumi. Ļoti daudzi cilvēki tiecās radīt dzimtas mājvietas, par kādām viņa bija stāstījusi.

Un tad pret Anastasiju tika vērsti visi pretdarbības paņēmieni. Viens no visefektīvākajiem bija dezinformācija, izmantojot maģisko vārdu "sekta".

Jūsu presē parādījās publikācijas, kurās tika stāstīts par dažādām briesmīgām sektām un tūlīt arī pieminēts, ka citu starpā ir sekta "Anastasija", tika lietoti tādi vārdi simboli kā "totalitāra", "destruktīva".

Līdzīgu pretdarbības paņēmienu priesteri bija izmantojuši kopš seniem laikiem. Un Krievzemē ar tā palīdzību tika mainīta reliģija.

Šis paņēmiens vienmēr bija darbojies nevainojami. Priesteriem šķita, ka tas paveicis savu arī šoreiz. Tu un daudzie lasītāji, kas sazinājās savā starpā, nebūdami pazīstami klātienē, pārsteigti atklāja, ka viņus dēvē par sektantiem.

Nepatiesās baumas tika izplatītas prasmīgi un sparīgi. Šā iemesla dēļ administrācija jautājumu nerisināja.

Pret iniciatīvu iegūt zemi dzimtas mājvietu iekārtošanai vērsās atklāti un slēpti. Sistēma nostrādāja.

Zemākās pakāpes priesteri nodomāja, ka ar Anastasiju ir cauri. Ka tā nav, pirmais apjēdza augstākais priesteris… Viņš saprata: Anastasijas doma, kas uz- modelējusi nākotni, ir ne tikai ņēmusi vērā sistēmas pretdarbību, bet pat likusi tai kalpot savā labā.

Bija noticis, lūk, kas. Dzimtas mājvietas, kuru iekārtošanas pamatā ir Anastasijas paustie principi, nav iespējams radīt tradicionālā veidā. Nepieciešams detalizēts apbūves projekts. Jāizstrādā ilgtermiņa programma, kas dažam prasa ne mazāk par gadu, citam - krietni ilgāku laiku. Nepārdomāta rīcība varētu diskreditēt ideju.

Taču, nobremzējot zemes iegūšanas procesu, viņi līdz ar to bija novērsuši pārsteidzīgu darbošanos.

Nobremzējuši zemes iegūšanas procesu, viņi nespēja iznīcināt sapni par nākotni, nobremzēt to daudzo cilvēku domas darbu, kuri veido savas nākamās ģimenes ligzdas, valsts nākotnes un visas cilvēces brīnišķīgās nākotnes tēlu.

Runādama par Krievijas prioritāti skaistās nākotnes īstenošanā, Anastasija labi saprata: nav iespējams radīt paradīzi tikai kādā atsevišķā ciematā vai pat valstī. Un viņas sapnis guva atsaucību aizvien vairāk ļaužu sirdīs citās zemēs. Tu, Vladimir, to vari konstatēt pēc šajās zemēs izdoto tavu grāmatu popularitātes. Šobrīd tās jau ir ļoti pazīstamas, bet kļūs vēl nesalīdzināmi populārākas. Kad cilvēki sāks apzināties…

Pašlaik to ir sapratuši priesteri. Anastasija sāk atklāt noslēpumus, kurn atminēšanai viņi veltījuši ne vienu vien gadu tūkstoti. Lūk viens no tiem.

DIEVIŠĶAIS UZTURS

Sarunā ar manu tēvu augstākais priesteris sacīja:

- Tava mazmeita, Moisej, zina esības noslēpumus, par kuriem mums nebija nojausmas. Viņa zina miesas un gara uztura noslēpumus. Tu jau pats, protams, to esi sapratis no viņas teiktā: "Ēst vajag tā, kā elpo." Mūsu senči šos vārdus izlasīja uz savu slepeno tempļu sienām. Mēs tiem pievērsām uzmanību, taču noslēpums joprojām nav atminēts. Atklājot to cilvēkiem, kas būvēs savus dzimtas mājokļus, viņa tādējādi radīs apstākļus, kuros jauno dzimtmāju ļaužu domāšanas ātrums būs lielāks nekā mūsējais. Šajos dzimtas mājokļos dzimušajiem bērniem mēs šķi- tīsim nesaprātīgi puišeļi. Savā domu shēmā viņa ir parādījusi mums vienīgi izeju - katram jāiekārto dzimtas mājvieta, par kuru viņa pavēstījusi visiem ļaudīm. Mēs tās celsim, mēs centīsimies tās uzbūvēt labākas, pilnīgākas nekā citiem, mums šim nolūkam ir vairāk iespēju.

Viņa atklāj esības noslēpumus visiem, un mēs par tiem uzzināsim, kad mums jau būs savas dzimtmājas, kamēr pārējie tikai ķersies klāt to būvei. Un atkal atšķirība domāšanas ātrumā ļaus mums paredzēt un tātad arī kontrolēt planētas dzīvi. Tā es domāju un gribu dzirdēt tavu viedokli, Moisej.

Mans tēvs atbildēja:

-   Tu gribi dzirdēt manas domas, tāpēc ka tevī mājo šaubas. Tu gribi uzminēt, kādu situāciju uzmodelēs Anastasija tādā gadījumā, ja priesteri un tu, kas sauc sevi par augstāko, sāksit pirmie izveidot dzimtas mājokli, kas tuvinātu jūs Dievišķajai esībai? Tu gribi zināt, vai viņas doma ir ņēmusi vērā šādu situāciju?

-   Esmu pārliecināts - ir ņēmusi vērā, - augstākais priesteris atbildēja tēvam, - viņa pat neslēpj, ka ir ņēmusi. Bet es gribu dzirdēt tavu viedokli: kāpēc viņa atklāti mūs provocē, dodot iespēju atkal atjaunot savu varu pār pasauli?

-   Viss ir tāpēc, - tēvs atbildēja augstākajam priesterim, - ka mazmeitiņa Anastasija negatavojas ar jums cīnīties. Kad savas dzimtmājas sāks ierīkot priesteri - zemes valdītāji, viņu nodomi mainīsies. Viņu dvēseles sāks izstarot gaismu.

-   Paldies tev, Moisej! Mūsu domas pilnīgi sakrīt. Un mani priecē apziņa - mūs gaida dzīve citā realitātē. Iespējams, tādā, kurā katrs varēs runāt ar Dievu.

Es noliecu galvu tavas mazmazmeitas domas priekšā, Moisej. Kaut nu Anastasija spētu sevī rast spēku, lai uzvarētu mūsu radīto sistēmu kā niknu zvēru vai zvēru baru. Ja vari, palīdzi viņai, Moisej!

-   Tu pats pacenties viņai palīdzēt. Es netieku līdzi jaunajai domai. Es viņas darbus uzskatīju par neloģiskiem.

-  Es arī netieku līdzi, Moisej. Viņa ēd - kā elpo. Mēs piesārņojam savu miesu. Es nespēju pabarot garu tā, kā viņa to dara. Es tikai nojaušu, kas viņai palīdz.

* * *

Pirmsākumos ļaužu dzīvesveids atšķīrās no tagadējā. Viņi nevis tikai pazina dabu, bet arī valdīja pār to. Ai" dabas skaņu, debesu ķermeņu gaismas spēku palīdzību viņi spēja izmantot Visuma informatīvo bāti. Viņi saņēma informāciju ne tikai ar prātu, bet arī ar jūtām. Viņu domas ātrums daudzkārt pārsniedza pašreizējo.

Agrīnie priesteri saprata: viņu absolūtā vara pār cilvēci iespējama vienīgi tad, ja viņi spēs sasniegt ievērojami lielāku domāšanas ātrumu nekā pārējie ļaudis. Bet kā to panākt? Viens no senajiem priesteriem slepenā dialogā ar augstāko priesteri teica:

-   Mēs nespējam paātrināt savu domu tā, lai tā būtu ievērojami pārāka nekā visiem citiem cilvēkiem. Taču mēs varam ar speciāliem paņēmieniem nobremzēt visas cilvēces domu.

-   Tu sacīji - visas cilvēces, tātad arī savējo? - viņam atbildēja galvenais priesteris.

-  Jā, gala rezultātā - arī savējo, tomēr daudz mazākā mērā. Starpība būs milzīga. Pārsvars paliks mūsu pusē.

-Ja tu par to runā, tātad esi atradis paņēmienu, kas ļauj bremzēt visas cilvēces domu. Pastāsti, kāds tas ir.

-   Tas ir vienkāršs. Vajag apslēpt cilvēkiem esošo Dievišķo uztura izmantošanas veidu, piespiest viņus lietot nevis domu veicinošu, bet bremzējošu pārtiku. Tas ir galvenais nosacījums. Tālāk sāksies ķēdes reakcija. Domāšanas degradācija izraisīs daudzus faktorus, kas ietekmēs domas ātrumu. Visi cilvēki salīdzinājumā ar mums būs nepilnvērtīgi.

-   Kā var apslēpt to, ko katram sniedz Dievs?

-   Paziņot, ka ir nepieciešams pateikties Dievam par to, ko Viņš devis.

-   Es sapratu. Tu esi izdomājis ko briesmīgu, taču • nepārspējamu. Cilvēki piekritīs pateikties Radītājam un nesaskatīs tur nekā slikta. Mēs izdomāsim > rituālus, kas novērsīs cilvēkus no īstajiem Dieva darbiem.

Viņi uzskatīs, ka pateicas Dievam. Bet, jo vairāk laika tērēs pateicībai, pulcējoties ap mūsu izdomātajiem tēliem, jo mazāk būs saskarsmē ar Dieva radīto. Jo vairāk attālināsies no informācijas, kas nāk tieši no Dieva.

Viņi saņems no mums nākušo informāciju, bet domās, ka tā gribējis Dievs. Viņu doma ies maldu ceļu. Mēs to vedīsim pa maldu ceļu.

* * *

Gāja gadsimti, un ļaudis aizvien vairāk laika tērēja priesteru izgudrotajiem rituāliem, domādami, ka tādējādi izrāda cieņu Dievam. Turklāt viņi aizvien mazāk bija kontaktā ar tiešajiem Radītāja gara ražojumiem un līdz ar to nespēja uzņemt visā pilnībā Visuma informāciju. Viņa informāciju. Viņi nodarīja

Dievam sāpes un ciešanas, bet uzskatīja, ka nes prieku.

Pa to laiku priesteri sāka stāstīt cilvēkiem, kādai barībai dodama priekšroka. Vienlaikus viņi radīja slepenu zinātni par uzturu. Tā priesteriem bija vajadzīga tādēļ, lai uzturētu savas smadzenes, savu garu, savu fizisko kondīciju un tātad arī savas domas darbspējas labākā stāvoklī nekā pārējiem cilvēkiem.

Tā nu viņi rosināja cilvēkus sēt vienus augus, bet paši uzturā lietoja citus. Precīzāk, viņu pārtika bija daudzveidīgāka nekā pārējiem. Sākās drausmīga cilvēku apziņas degradācija.

Cilvēkus piemeklēja miesas un gara slimības. Intuitīvi viņi apjauta uztura nozīmi un gadu tūkstošu gaitā mēģināja tikt skaidrībā par šo jautājumu.

Uzradās gudrie, kas centās dot padomus, kādi produkti ir visveselīgākie.

Parādījās ļoti daudz mācību par uzturu. Arī tev zināmajās grāmatās - Bībelē, Korānā - šis jautājums nav apiets. Lūk, kas teikts par pārtiku Vecajā Derībā:

"No visiem dzīvniekiem, kas ir virs zemes, šie ir tie dzīvnieki, ko jūs varat ēst: ikvienu dzīvnieku ar šķeltiem nagiem, kam nagi ir šķelti divos gabalos un kuri atgremo; tos dzīvniekus jūs ēdiet. Bet (..) neēdiet šos: kamieli, (..) klinšu āpsi, (..)zaki (..); tas lai jums ir nešķīsts; un cūku, jo tai gan ir šķelti nagi, un tie ir pat ar plaisu, kas ieplēsta nagos, bet tā barību neatgremo; tāpēc lai tā ir jums nešķīsta. Viņu galu neēdiet un pie beigta dzīvnieka nepieska- rieties(..). Bet no dzīvniekiem, kādi ir ūdeņos, jūs varat ēst šos: visus, kam ir spuras un zvīņas (..). Bet (..) ikvienu, kuram nav spuru un zvīņu ūdenī, - to turiet par nešķīstu (…) un neēdiet: ērgli un jūras ērgli un melno ērgli, un maitas ērgli, vanagu un kliju pēc to kārtām, un ikvienu kraukli ar tā pasugām, un tuksneša iemītnieku strausu, un bezdelīgu, kaiju un vēja vanagu pēc to kārtām, un apogu, pūci un ūpi, un jūras kraukli, un dumpi, un maitas vanagu, un stārki, zivju gārni ar to pasugām, un badadzeguzi, un sikspārni. Visi spārnainie, līdēji, kas iet uz četrām kājām, lai tie jums ir negantība"

(Trešā Mozus grāmata, 11., 2. -20.).

* * *

Gadu tūkstošu gaitā ir uzrakstītas dažādas grāmatas, kas iesaka ļaudīm, ko un kā lietot uzturā, lai būtu vesels. Tomēr nevienā grāmatā, nevienam gudrajam un visiem zinātniekiem, kopā ņemtiem, nav izdevies apgaismot'šo jautājumu pilnīgi izsmeļoši. Pierādījums tam - arvien lielāks cilvēka miesas un gara slimību skaits.

Sāk iznākt ļoti daudz grāmatu, kas iesaka, kā slimības ārstēt. Un tagad ir tāda zinātne - medicīna. Tev apgalvo: tā pastāvīgi pilnveidojoties. Taču vienlaikus tu vari vērot, ka palielinās slimu cilvēku skaits.

Tad ko gan pilnveido medicīnas zinātne? Rezultāts apliecina - tā pilnveido slimības.

Es redzu: tev tāds secinājums šķiet dīvains. Taču padomā pats: kāpēc dzīvnieki dabiskos dzīves apstākļos pārsvarā neslimo, bet cilvēks, kas uzskata sevi par augsti attīstītu būtni, nekādi nespēj tikt galā ar savām kaitēm?

Jūsu zinātne, kuras uzdevums ir ārstēt, savas pastāvēšanas laikā tā arī ne reizi nav pieskārusies visu slimību pirmcēlonim. Tā vienmēr pievērsusi uzmanību sekām. Saslimušajiem, protams, ir vajadzīgi ārsti. Bet pašreizējās pasaules iekārtas apstākļos ārstiem ne mazāk ir vajadzīgi slimi cilvēki…

Taču arī pašiem priesteriem domas ātrums samazinājās. Kaut arī ne tik ļoti kā visiem pārējiem cilvēkiem, tomēr tas kļuva mazāks. Šis apstāklis priesterus uztrauca visvairāk. Viņi veltīja aizvien lielāku uzmanību Dievišķā uztura noslēpumiem, tomēr nespēja tos atminēt.

Viens no priesteriem, kuram bija uzdots nodarboties ar zinātni par uzturu, iespējams, kaut ko tomēr bija apjēdzis un uz sienas slepenajā pazemes telpā, kurā neviens, izņemot dažus galvenos priesterus, nedrīkstēja ieiet, uzrakstījis: "Est vajag tā, kā elpo."

Uzrakstījis šīs frāzes pēdējo burtu, pareizāk sakot, līdz galam nepabeidzis rakstīt pēdējo burtu, vecais priesteris nomira. Viņš nepaspēja izskaidrot šā teikuma nozīmi savam pēctecim - darba turpinātājam un nevienam citam priesterim.

Frāzi "Ēst vajag tā, kā elpo" priesteri pastiprināti centās izprast visus nākamos gadu tūkstošus. Viņi baidījās, ka par šo frāzi uzzinās vēl kāds un tās noslēpumu atminēs pirms viņiem.

Viņi nodzēsa, izcirta to no sava tempļa sienas, taču mutiski pateica savu sekotāju paaudzēm, cerēdami uz šo vārdu atšifrējumu nākotnē.

Ar uztura problēmām tūkstošiem gadu velti nodarbojās pie valdniekiem mītošie zvaigžņu pētnieki, vārdotāji un gudrajie. Atminējums nevienam nedevās rokā.

Ja kādam no valdnieku padomdevējiem būtu izdevies saprast, kāds uzturs jālieto cilvēkam, valdnieki, kas sevi uzskatīja par visvarenākajiem pasaulē, pārstātu slimot, pagarinātos viņu mūžs.

Ja kāds no zemes valdniekiem zinātu, kas viņam jālieto uzturā, viņš varētu kļūt par vienīgo valdītāju zemes virsū. Domāšanas ātruma ziņā viņš pārspētu priesterus.

Taču visi valdnieki uz zemes slimo un mirst. Viņu mūžs nav garāks kā vienkāršajiem cilvēkiem, lai gan viņiem blakus atrodas labākie dziednieki un gudrajie.

Cilvēku sabiedrības degradēšanās turpinās.

Anastasija it kā starp citu tavā klātbūtnē noteica: "Ēst vajag tā, kā elpo." Tu publicēji to grāmatā. Tu to publicēji notikumu kontekstā un nepievērsi šim teikumam uzmanību.

Bet mūsdienās dzīvojošie priesteri ārkārtīgi satraucās, ka frāze, kas bija izdzēsta no viņu tempļa sienām pirms vairāk nekā pieciem tūkstošiem gadu, kļuvusi zināma visiem.

Viņi vairākas reizes vērīgi pārlasīja grāmatas ar Anastasijas izteikumiem un saprata: viņai ne vien ir zinām^ šī frāze, bet viņa arī pilnībā pārzina visu par Dievišķo uzturu.

Cilvēks, kam ir tādas zināšanas, gluži dabiski, ievērojami pārspēs domāšanas ātruma ziņā uzreiz visus priesterus, bet tātad spēs pārvaldīt visu cilvēci, priesterus ieskaitot. Taču, lai varētu pārvaldīt, nepieciešams noslēpt informāciju, bet viņa - tieši otrādi - atklāj to visiem. Tātad viņa padara ļaudis neatkarīgus no priesteriem, tādējādi tuvinot viņus tiešai saskarsmei ar Dieva domām.

Priesteri to saprata, redzēdami, kā savos tekstos viņa bārsta informāciju par Ādama uzturu. Tu pieminēji savā grāmatā "Radīšana" Anastasijas vārdus par to, ko ēda pirmie cilvēki:

"Visapkārt bija daudz pēc garšas atšķirīgu augļu, ogu un ēšanai derīgu zālīšu, taču pirmajās dienās Ādams nejuta izsalkumu. Viņš guva sātu no gaisa…

Ar to gaisu, ko tagad elpo cilvēks, patiesi nevar remdēt izsalkumu. Tagadējais gaiss ir nedzīvs un dažkārt mēdz būt pat kaitīgs miesai un dvēselei. Tu minēji sakāmvārdu, ka no gaisa paēdis nebūsi, bet ir vēl cits sakāmvārds: "Es remdēju izsalkumu vienīgi ar gaisu" - un tas atbilst tam, kas cilvēkam tika dots pašā sākumā. Ādams piedzima brīnišķīgā dārzā, un apkārt esošajā gaisā nebija neviena kaitīga puteklīša. Tajā gaisā bija ziedputekšņi un tīi'as J-asas pilieni.

-   Ziedputekšņi? Kādi?

-    Puķu un zāļu putekšņi, ēteri, kas nāca no kokiem un augļiem. Gan no tiem, kuri atradās tuvumā, gan tiem, kuru putekšņus no tālienes atnesa vēji. Toreiz pārtikas ieguves problēmas nenovērsa cilvēku no diženiem darbiem. Visa apkārtne viņu baroja ar gaisa starpniecību. Radītājs sākotnēji bija iekārtojis tā, ka viss dzīvais, kas bija uz Zemes, ar dedzīgu mīlestību tiecās cilvēkam pakalpot - dzīvinošs bija gan gaiss, gan ūdens, gan vējiņš …"

Protams, Dievišķā pirmsākuma cilvēku uztura sastāvā ietilpa ne tikai dzīvinošais gaiss, viņi ēda arī daudz ko citu, taču gaiss un ūdens baroja viņu miesu un garu lielā mērā.

Tu uzrakstīji Anastasijas vārdus par uzturu, bet priesteri sastinga izbrīnā: kā šī tik vienkāršā patiesība viņiem pašiem nevarēja ienākt prātā? Un saprata, kāpēc nevarēja.

Paslēpušies savos tempļos, viņi nevarēja elpot pu- tekšņu pilno gaisu. Pulcējot ļaudis uz rituāliem, kur pūlis tikai sacēla putekļus, viņi elpoja savu iedomu putekļus.

Priesteri saprata uztura nozīmi: viņu ēdienkartē bija daudzu ārstniecības augu novārījumi, dažnedažādi dārzeņi un augļi. Cita starpā viņi lielu nozīmi piešķīra arī ciedru eļļai, kuru viņu kalpi piegādāja no tālām zemēm. Vēl viņu uzturā bija medus, ziedu putekšņi, kurus vāca bites. Taču Anastasija parādīja, ka ar to vien nebūt nepietiek. Tie bija dažādi putekšņi. Bišu savāktie un medus kāru šūnās sablietētie putekšņi, protams, deva lielu labumu, taču ievērojami atšķīrās no tās daudzveidības, kas varētu būt dzimtas mājvietas teritorijas gaisā.

Bites taču vāc putekšņus no salīdzinoši neliela ziedu daudzuma. Bet gaisā atrodas visa to daudzveidība, un šie putekšņi atšķiras no bišu savāktajiem ar to, ka ir viegli un ātri asimilējami.

Gaisā esošie putekšņi ir dzīvi un apaugļotspējīgi. Ar katru elpas vilcienu tie iekļuva un izšķīda cilvēkā, barojot viņa miesu, smadzenes ieskaitot.

Kad priesteri redzēja, ka Anastasija runā par dzimtmājām, par dzimtas zemes hektāru, viņi saprata: Anastasija atgriež cilvēkus pie pirmsākumu dzīvesveida.

Viņi uzreiz saprata: dzimtas mājvietas spēj dot ļaudīm ne tikai materiālu labklājību, galvenais ir kas cits. Anastasijas domu kontekstā ļaudis var izveidot telpu, kas spēj pabarot viņu miesu, dvēseli un garu. Īstenībā parādīt visiem cilvēkiem Dievišķās pasaules patiesības.

Veidojas situācija, kurā cilvēce var atrasties vienlaikus divās pasaulēs. Tai būs iespēja izmantot gan tehnokrātiskās, mākslīgās pasaules sasniegumus, gan arī Dievišķos pirmsākumus. Salīdzinot abas pasaules ne tikai pēc nostāstiem, bet gan izmantojot iespēju spriest pēc sevis, savas pašsajūtas, cilvēki varēs izdarīt izvēli vai radīt jaunu pasauli, veidot savu brīnišķīgo Dievišķo nākotni.

Anastasija ir parādījusi cilvēkiem ne tikai Dievišķā uztura nozīmi un būtību, bet arī to, kā nonākt līdz tam. Viņas dzimtas mājvietas…

Iztēlojies rītu, Vladimir. Cilvēks pamostas rītausmā un iziet no mājas savas dzimtas dārzā, kur aug vairāk nekā trīssimt viņam vajadzīgo augu sugu.

Viņam izveidojas paradums ik rītu apstaigāt savu īpašumu.

Cilvēks iet pa taku, un viņa acis priecē dzīvā zālīšu, koku un ziedu daudzveidība. Noteikti priecē, raisa patīkamas emocijas.

Nekas nespēj dot lielāku emocionālo lādiņu, lielāku enerģiju kā dzīvā dzimtā telpa.

Ir pagājuši daudzi gadsimti. Katrā gadsimtā cilvēci centās aizraut ar visdažādākajām vērtībām.

Cilvēks ir priecājies par lielu māju, jaunu apģērbu, jaunu mašīnu vai vēl par kādu mantu. Cilvēks ir priecājies par naudu un savu stāvokli sabiedrībā. Taču visi šie prieki ir relatīvi un ātri pārejoši, tie izraisa labsajūtu un līksmi tikai sākumā, bet jau pēc neilga laika, kļuvuši par ikdienu, sagādā rūpes, reizēm pat sāk kaitināt.

Māja, kas noveco un brūk ar katru mirkli, sāk prasīt remontu. Un auto iziet no ierindas. Apģērbs nonēsājas.

Cilvēks intuitīvi vienmēr ir jutis mūžīgā patieso skaistumu un pilnību, un tāpēc pat caram, kas dzīvoja greznībā un kam piederēja pilis, vienmēr bija vajadzīgs dārzs. Lūk, patiesība, kas palikusi nesatricināma cilvēka zemes dzīves gadu miljonos.

īstu baudu un sirdsmieru var iegūt tikai savā dzimtas mājvietā.

Cilvēks no rīta iet pa savu sētu, un katra zālīte priecājas par viņu, reaģē uz cilvēka klātbūtni.

Un neiet postā, bet aug plašumā viņa dārzs ar katru svētīgās dzīves mirkli.

Cilvēks saprot, ka viņa iecerētā programma - izraudzītie un savām rokām iestādītie koki, krūmi, ogulāji nevis iznīks, bet dzīvos gadu simtos. Tie var dzīvot mūžīgi, ja cilvēkam neiegribēsies ko mainīt.

Cilvēks iet no rīta pa savu dzimtas zemi, elpo tās gaisu, un ar katru elpas vilcienu viņā ieplūst mazas neredzamas daļiņas - augu putekšņi, gaiss ir pilns ar tiem, tie - dzīvi - ienāk cilvēkā, izšķīst viņā bez atlikuma, barojot miesu ar visu nepieciešamo. Ne tikai cilvēka miesu baro savas zemes gaiss. Ar ēteriem tas spēcina arī garu un paātrina domu.

Cilvēks no rīta iet pa savu dzimtas īpašumu un pēkšņi apstājas, norauj no krūma trīs odziņas un apēd tās. Kāpēc viņš apstājas tieši pie upeņu krūma? Kāpēc norauj tieši trīs odziņas? Vai kādā gudrā grāmatā ir izlasījis, ka tieši šodien no rīta viņam nepieciešamas šīs trīs odziņas?

Bet tās viņam patiesi ir nepieciešamas. Nepieciešamas tieši šodien, šajā mirklī un tieši tādā daudzumā.

Pēc tam cilvēks pasper vēl dažus soļus, pieliecas un paosta puķīti. Kāpēc viņš to dara? Kas viņam pateicis priekšā, ka vajag ieelpot tieši šā ziediņa smaržu - ēteru?

Viņš vēl paiet uz priekšu un noplūc…

Cilvēks no rīta staigāja pa savu dzimtas īpašumu, smaidīja, aizdomājies par kaut ko, un vienlaikus baudīja augļus, nedomājot par tiem, bet jūtot tos. Cilvēks ēda kā elpoja.

Tad kurš gan ar ārkārtīgu precizitāti ir izskaitļojis cilvēkam viņa uzturu? Kur ir ierakstīta visa informācija katram uz zemes piedzimušajam cilvēkam?

Bet tici, Vladimir, un saproti, ka šī informācija ir ikvienā uz zemes dzimušajā Cilvēkā. Skaties.

Jebkurā cilvēkā ir mehānisms, es nevaru izgudrot citu vārdu. Jebkurā cilvēkā ir mehānisms, kas spēj radīt izsalkuma sajūtu, kura signalizē, ka miesai vai garam vajag kaut ko no Visuma vielām. Nerunāsim, ko tieši, kādās attiecībās, cik daudz, - ar prātu nevienam to noteikt nav pa spēkam. Un vienīgi tavs organisms to zina un no visas daudzveidības izvēlas tikai trīs upeņu odziņas.

Taču, lai dotu tavam organismam pareizās izvēles iespēju, tam jāzina par šīm vielām visa informācija. Un vienīgi dzimtas mājvieta var viņam to sniegt.

Iedomājies, ka tu esi atnācis uz veikalu, kur izlikti daudzi un dažādi augļi. Tu gr ibi ābolu. Tu redzi daudzu šķirņu ābolus. Kuru no tām izvēlēsies? Bet precīza izvēle nav iespējama. Jo tavam organismam, kas spēj izvēlēties precīzi, trūkst informācijas par šiem āboliem. Tas nav šos augļus baudījis. Nezina to garšu un vielu savstarpējās attiecības. Un to, kad tie novākti, bet tas arī ir ļoti svarīgi.

Tādējādi āboli, kurus tu iegādāsies, varbūt arī izrādīsies derīgi, taču ne tik ļoti, kā būtu tad, ja tavs organisms precīzi zinātu visu informāciju par produktu, kuru tu esi licis tam sevī pārstrādāt.

Bet produkts, kuru tu esi licis tam uzņemt sevī, var pat izrādīties kaitīgs. Rezultātā rodas slimība. Kaut kas tāds dzimtas mājvietā nav iespējams. Jo tu skaidri zini, kurai no dārzā augošajām ābelītēm āboli ir skābāki vai saldāki, kad tie ir gatavi tev. Tavs organisms iegūst informāciju par visiem tava dzimtīpašuma augļiem.

Tas ir saņēmis šo informāciju jau tad, kad tu atradies mātes miesās. Vēlāk, kad sūci pienu no māmiņas krūts. Jo ari tava māte baudīja šos pašus augļus. Un viņas pienu arī tie veidoja.

Tagad jau kā pieaudzis cilvēks …

Cilvēks iet pa savas ģimenes ligzdas teritoriju, baudīdams augļus un ogas - visu to, kas veidoja viņa mātes pienu.

Vēl jums ir tāda saprašana - cilvēkam uzturā ir veselīgi lietot svaigus produktus. Bet ko nozīmē svai gi produkti?

Ne saldēti, ne kaltēti, ne burkās vai mucās ieslēgti, kā tu nodomāji, bet tie, kas tiek uzņemti dabīgā veidā. Un jūs esat selekcionējuši lielu skaitu hibrīdu šķirņu, kas daudzas dienas saglabā it kā svaiga produkta izskatu. Tie ir kaitīgi ar savu mākslīgo svaigumu, tici man.

Tagad tu zini - manis teikto vari pats pārbaudīt.

Gandrīz visas ogas var uzskatīt par svaigām tikai dažas minūtes. Saldos ķiršus, ķiršus, ābolus - ne ilgāk par stundu. Bet ar katru mirklīti tie tik un tā mainās, pārvēršas.

Ja noplūksi ķiršogu, atstāsi to uz vienu nakti un tad pieiesi pie ķiršu koka, apēdīsi šo ogu un tūlīt no zariņa norausi citu, - tu jutīsi atšķirību pat ar aizvērtām acīm, varēsi pateikt, kura ķiršoga ir svaigāka un garšīgāka.

Aveni vari tā pēc stundas noteikt, kaut ko citu - pēc diennakts. Un tu redzēsi, tu sapratīsi: tas, kuram nav dzimtas mājas, lai cik varens un bagāts viņš būtu, nevar uzturā izmantot svaigus produktus, bet kā sekas - nespēj ātri domāt.

Jau senajos traktātos gudrajie centās izklāstīt savu viedokli, kādā gadalaikā, kādu produktu veselīgāk cilvēkam ēst. Un tas ir ļoti svarīgi. Tomēr starp daudzajiem nemaldīgs ir tikai viens traktāts. Tas, kuru Dievs uzrakstījis katram cilvēkam.

Pavēro pats, cik pakāpeniski, sākot ar pavasari, agrās šķirnes nobriedina augļus. Pēc tam nāk citas -jau vasaras sākumā un beigās, bet rudenī ir kārta pārējiem.

Ko tur rakstīt, kad uzskatāmi noteikts, ko un kad vajag ēst. Un ne pa mēnešiem vai gadalaikiem. Priekšā pateikts ik minūtei. Tu tikai padomā un saproti, Vladimir. Mūsu Radītājs it kā no karotītes ar savu roku gatavs barot katru cilvēku.

Tu tikai iedziļinies, cik pilnīga un precīza ir Viņa programma.

Ir gadalaiks, kad auglis nogatavojas. Šajā laikā planētas ir nostājušās noteiktā kārtībā. Un šis laiks ir vislabvēlīgākais, lai cilvēks augli izmantotu.

Un tieši piemērotākajā brīdī, kuru iezīmējis Dievs, cilvēks paņēma augli - tā viņa organismam pēkšņi iegribējās. Un cilvēks turklāt neveica nekādus aprēķinus. Viņu neapgrūtināja problēma - kad un no kā pārtikt. Viņš gluži vienkārši ēda. Eda tāpēc, ka sagribējās. Un šajā laikā viņu bija aizrāvusi doma par kopīgu radīšanu.

Tā traucās uz priekšu, ar to, ko Tēvs izdomājis, vairs nenodarbojās, tā gribēja radīt ko vairāk, lai visiem būtu prieks, jaunradīto uzlūkojot.

Un Tēvs līksmoja: "Mans dēls ir radītājs!" - un baroja Savu bērnu ar Savām veltēm.

VAI ŠIZOFRĒNIKU SABIEDRĪBA?

Klausoties Anastasijas vectētiņa stāstījumu, kā un kas jāēd cilvēkam, es neviļus salīdzināju to ar uzturu, kādu lieto mūsdienu cilvēks - pat bagāts un civilizētā valstī dzīvojošs. Izveidojās visai mīklaina situācija. Galu galā kopīgi mēģināsim to noskaidrot.

Tātad mēs visi zinām, ka cilvēkam ir veselīgi pārtikā izmantot svaigus, ekoloģiski tīrus produktus.

Mēs visi zinām, ka dabā ir augi, kas spēj izārstēt jebkuru cilvēka miesas kaiti. Stop, te jāizsakās precīzāk: dabā ir augi, kas spēj nepieļaut, lai cilvēkam piemestos slimības. Tad kāpēc to nav mums līdzās? Kādēļ, kā ietekmē mēs izvēlamies tādu dzīvesveidu, kas iznīcina mūsu miesu un garu? Kāds mūs gluži vienkārši izsmej, liekot mums šādu dzīvesveidu saukt par civilizētu.

Ja lietojam terminus "civilizēta zeme", "civilizēta valsts", ar to saprotot cilvēku sabiedrību, kas sasniegusi noteiktu un, protams, pareizu attīstības līmeni, tad šai attīstības pakāpei cita starpā jābūt atspoguļotai arī uztura jautājumos. Pat ne cita starpā, bet pirmām kārtām.

Tagad kopīgi apmeklēsim supermārketu, latviski - lielveikalu mūsdienu tā dēvētajā civilizētajā valstī. Tie, kas nav bijuši Rietumvalstīs, var iet arī uz mūsējo. Lielās pilsētās preču sortiments tajos pārāk neatšķiras.

Mēs redzēsim, ka vairums produktu ir glīti iesaiņoti un ar ilgu glabāšanas termiņu. Mēs redzēsim ļoti daudz žāvētu, saldētu un koncentrētu produktu. Visu šo sortimentu nevar saukt par svaigiem produktiem.

Vēl supermārketā mēs varam ieraudzīt tā sauktos svaigos augļus - skaista paskata tomātus, gurķus un citus. Taču šobrīd ir vispārzināms, ka tie ir hibrīdi - speciāli selekcionētas šķirnes, kas spēj ilgu laiku saglabāt glītu ārējo izskatu, tomēr kvalitātes ziņā ievērojami atpaliek no normāliem, dabiskiem augļiem.

Eiropas valstīs par to ir informēts gandrīz vai katrs pieaugušais iedzīvotājs. Tur jau ir izveidojies veikalu tīkls, kuru izkārtnēs norādīts, ka preces tajos ir ekoloģiski tīras, un to cenas ir apmēram piecreiz augstākas nekā parastajos veikalos. Tātad sabiedrība ir atzinusi, ka pārējos veikalos, kuru ir daudz vairāk, produkti nav ekoloģiski tīri.

Taču sauksim lietas īstajos vārdos. Sabiedrība ir atzinusi, ka pārsvarā lieto uzturā veselībai kaitīgus produktus.

Stop! Bet kā tad ir ar terminu "civilizēta valsts"? Vai "civilizētā valstī" cilvēki drīkst lietot nekvalitatīvu, veselībai kaitīgu barību?

Tādas valsts precīzāks nosaukums būtu "padumja valsts" vai "valsts ar apmuļķotiem iedzīvotājiem".

"Padumjās valstīs", kurām tik dedzīgi cenšas līdzināties Krievija, skaidri iezīmējas noteikta iedzīvotāju apmuļķošanas sistēma.

Paskatieties, kas notiek. Cilvēks lieto uzturā nekvalitatīvus produktus un sāk slimot.

Saslimušais cilvēks nonāk tās sistēmas rokās, kura saucas "veselības aizsardzība". Šajā sistēmā ir milzīgs skaits ārstniecisku preparātu, slimnīcu, zinātnisku centru. Tā ir maksas sistēma. Tajā apgrozās ļoti daudz naudas.

Mums stāsta, ka tā nemitīgi pilnveidojas.

Taču pievērsiet uzmanību: statistikas dati liecina, ka ar katru gadu palielinās slimo cilvēku skaits. Turklāt parādās jaunas slimības, kuras cilvēce agrāk nepazina. Uzradušās daudzas psihiskās kaites, parādījusies tāda moderna profesija kā psihoterapeits.

Saprātīgi būtu uzdot jautājumu: kāds ir cēlonis tam, ka "civilizētajās valstīs" iedzīvotāju veselība pasliktinās? Vai pie šīs pasliktināšanās nav līdzvainīga pati veselības aizsardzība?

Tas, ka cilvēka fiziskās veselības stāvoklis kļūst sliktāks, ir fakts, par kuru, ja vēlas, var pārliecināties ikviens, salīdzinot dažādu avotu datus.

Mēs runājam par fizisko stāvokli, bet vēl bīstamāks faktors ir psihe.

Vajag tikai abstrahēties no uzmācīgās, vienveidīgās informācijas, kas neļauj cilvēkam iedziļināties notiekošā būtībā, un var, maigi izsakoties, sākt šaubīties, vai tā sauktajās "civilizētajās valstīs" vairums iedzīvotāju ir normāli. Novērtēt sabiedrības izraudzīto dzīvesveidu kā šizofrēniskas saslimšanas sekas. Spriediet paši.

Cilvēkam, kas dzīvo savā dzimtmājā, sagribējās apēst, teiksim, ābolu. Ko viņš dara? Ieiet dārzā, norauj svaigu augli un apēd to. Tagad paskatīsimies, kā rīkojas cilvēks, kas dzīvo attīstītas valsts pilsētas dzīvoklī. Viņam arī sagribējies apēst ābolu. Cilvēks ņem naudu, iet uz veikalu, nopērk ābolu, taču vairs ne svaigu. Viņš nopērk ābolu, kuru kāds ir izaudzējis, pēc tam iesaiņojis. Kāds šo ābolu ir transportējis ar auto vai lidmašīnu. Pēc tam cits, uzcēlis veikalu, izliek šo ābolu vitrīnā. Visas darbības, sākot no izaudzēšanas un beidzot ar nopirkšanu, fiksē speciāli cilvēki, tiek rakstīti uzskaites akti, aprēķināti nodokļi, muitas nodevas un citādi uzrēķini.

Tādējādi tiek iedarbināta vesela ķēdīte, kurā cilvēki it kā ir aizņemti ar darbu: dod iespēju sev līdzīgajiem nobaudīt augli no ābeles. Bet tam, kurš šo augli bauda, pirms savas vēlmes apmierināšanas vajag kaut kur strādāt, lai vispirms saņemtu papī- rīšus - naudu un apmaksātu visu šo kāda izgudroto ķēdīti starp ābeles zaru un cilvēku.

Un sabiedrība šādu parādību uzskata par normālu. Apmuļķotā sabiedrība nenojauš: kādam ļoti gribas novirzīt cilvēkus no viņu patiesās misijas un likt nodarboties ar bezjēdzīgo.

Līdz tādam absurdam ļaudis tika novesti pakāpeniski. Ātri nedrīkstēja. Ja būtu ātri, tad pat vāji attīstīts cilvēks spētu saskatīt, kādi murgi notiek.

Jūs tikai iedomājieties šādu paradoksālu situāciju: kādā jaukā dienā kā parasti esat nolēmis pieiet pie savas ābeles un noplūkt augli. Jūs sperat soli no savas mājas lieveņa uz ābeles pusi un ieraugāt ļaužu rindu.

-        Kas tu tāds esi? - jūs jautājat cilvēkam, kurš stāv jums vistuvāk.

-    Esmu ābolu pārdevējs, - cilvēks atbild.

-       Un kas ir tie - aiz tevis? - jūs turpināt brīnīties un saņemat atbildi:

-       Aiz manis stāv cilvēks, kurš ved ābolus uz manu veikalu, aiz viņa - tas, kurš novāc tos no koka, bet mums apkārt tu redzi cilvēkus tīros uzvalciņos - viņi ir tie, kas pieraksta, cik ābolu stundas laikā iziet cauri.

-       Veči, jukuši esat, vai? - jūs sašutis sakāt. - Kāpēc ar tādām bezjēdzībām nodarbojaties? Kurš jums teiks paldies par darbu, kam nav jēgas?

Un jums atbild:

-       Tu teiksi paldies, maksāsi mums visiem naudu, bet mēs par šo naudu arī sev pirksim ābolus.

-   Kur es ķeršu tik daudz naudas?

-       Tu aizej pie kaimiņa, pie bumbieres - tur ir brīva uzskaitveža vieta. Kļūsti par uzskaitvedi, saņemsi naudu, maksāsi mums un ēdīsi ābolus, kad vien iegribēsies.

Pilnīgs absurds, jūs teiksit, šizofrēnija. Protams, absurds, protams, šizofrēnija. Bet kaut kas līdzīgs ar mums arī notiek.

Pilnīgi acīm redzamus nosacījumus veselīgai dzīvei nākas izklāstīt traktāta veidā. Nu ko, te jums būs neliels traktāts.

Pirmais

Katram cilvēkam, kas dzīvo uz zemes, lai nodrošinātu savu organismu ar kvalitatīvu uzturu, jābūt savai dzimtas mājvietai, savai telpai.

Otrais

Savā telpā cilvēkam, vēlams pašrocīgi, jāiestāda tādi augi, kas dod augļus. Tādi augi, kuri, pēc viņa domām, būs veselīgi un garšīgi. Piemēram, ja cilvēks jau iepriekš zina, ka viņam negaršo jāņogas, tad tās nevajag daudz stādīt. Kopumā dzimtas īpašumā jābūt iestādītiem ne mazāk kā trim simtiem daudzgadīgu augu. Neatkārtošos par neparastajiem stādīšanas paņēmieniem un kontaktēšanos ar augiem, tas viss aprakstīts jau pirmajā grāmatā, kad Anastasija stāstīja par vasarniekiem. Protams, kaut ko tādu nevar īstenot vienā gadā, bet, teiksim, divos vai trijos. Taču ir pilnīgi iespējami, un bērniem būs faktiski ideāls uztura avots.

Trešais

Katru rītu pēc pamošanās cilvēkam jāpastaigājas pa savas dzimtas mājvietas teritoriju un, ja rodas vēlēšanās, jāapēd tobrīd ienācies auglis vai oga, vai zaļumiņš. Tas jādara vienīgi tad, ja pašam tā gribas, nevis pēc kāda dietologa - pat ar akadēmiķa grādu - ieteikuma. Jūsu organisms, iepazinies ar visām jūsu mājvietas augu garšas īpašībām, pats sastādīs jums

ideālu diētu gan uztura kvalitātes, gan daudzuma, gan izmantošanas laika ziņā. Pa savas dzimtmājas teritoriju vajag pastaigāt ne tikai no rīta vai stingri noteiktās ēšanas laika stundās, bet arī tad, kad jums radusies vēlēšanās paēst.

Mūsdienu apstākļos daudzi cilvēki nevar pastāvīgi dzīvot dzimtas mājvietās, pat ja viņiem tāda ir. Taču vēlams aizbraukt turp kaut reizi nedēļā.

Bet, ja esat apslimis, pirms sākat lietot zāles, vislabāk ir uz dažām dienām aizbraukt uz savu dzimtas mājvietu, pabūt tur.

Ja jūs jau esat izveidojuši savu telpu, ja jūsu organismam ir informācija par šajā telpā esošajiem augiem, tad tas ar absolūtu precizitāti pats spēs izvēlēties, kas nepieciešams, lai atveseļotos.

Anastasija apgalvo, ka nav tādas cilvēka miesas kaites, kurn nespētu uzveikt jūsu radītā Mīlestības telpa.

Protams, šeit domāta nevis pilsētas dzīvokļa telpa, bet gan mājvieta, kas iekārtota pēc viņas izklāstītajiem principiem.

* * *

Es formulēju šos noteikumus savā bloknotā, nolasīju priekšā Anastasijas vectētiņam un pajautāju:

-   Vai neesmu kaut ko izlaidis?

Viņš atbildēja:

-        Ja īsi, tad sākumam var arī tā. Taču noteikti vajag pateikt arī par kaimiņiem.

-        Bet kāds tam sakars kaimiņiem? - es sākumā nesapratu.

-         Kā - "kāds sakars"? - vectētiņš izbrīnījās par jautājumu. - Padomā pats: ja aiz tavas dzimtmājas žoga turpat blakus atrodas rūpnīca, kas kvēpina

nāvējošu dvaku, un vējš šo smirdoņu atpūš uz tavas mājvietas teritoriju, ko tu elposi?

- Neviens jau necels dzimtmāju līdzās rūpnīcai, - es iebildu un apklusu.

Atcerējos. Novosibirskā tikai piecsimt metru attālumā no alvas rūpnīcas atrodas vasarnīcu dārziņi. Bet Vācijā lauksaimnieciskās platības ir līdzās automaģistrālēm ar astoņām kustības joslām.

Nodomāju: redz kā, tik vienkārša lieta kā lauksaimnieciskās produkcijas audzēšana cilvēka uzturam iespējama tikai ekoloģiski tīrā vietā, vēlams tālāk no lielām pilsētām… Tāda vienkārša lieta nekādi "nepieleo" cilvēkiem. Patiešām - vajag pierakstīt vēl vienu punktu.

Ceturtais

Jūsu dzimtmājai jāatrodas ekoloģiski tīrā zonā. Tai apkārt jābūt mājokļiem, kas pieder domubiedriem dzimtas paradīzes oāžu veidošanā. Vējiņš aiznesīs dzīvinošos putekšņus no jūsu mājām uz kaimiņiem, bet arī no viņiem cits vējiņš atpūtīs dzīvinošo gaisu jums.

PRETSPĒKI

Par to, ka pastāv pretestība harmoniskam, fiziski un garīgi veselīgam dzīvesveidi un, ir varējuši pārliecināties jau ļoti daudzi "Skanošā ciedra" sērijas lasītāji.

* * *

Es jau ne reizi vien esmu rakstījis, ka mani ir sasniegušas ziņas: Krievijas Pareizticīgā Baznīca uzstājoties pret Anastasiju. Un ka tieši ar baznīckungu svētību administratīvajās iestādēs izplatoties baumas, ka visi grāmatu sērijas "Skanošais ciedrs" lasītāji esot sektanti.

Es uzreiz nespēju noticēt, ka šīs ziņas ir nopietni ņemamas. Taču drīz vien Novosibirskas lasītāju kluba biedri pastāstīja, ka uz kultūras nama direkciju esot atnākuši baznīcas pārstāvji un lūguši direkcijai nepieļaut lasītāju konferenci.

Pēc tam man parādīja, kā vienā no interneta pareizticīgo mājas lapām cilvēks, kurš sevi sauc par "teoloģijas doktoru", visādi noķengā Anastasiju, turklāt lietojot galīgi neteoloģiskus izteicienus. Polemikā ar viņu iesaistījās lasītāji, centās paskaidrot, ka Anastasijas idejas ir pozitīvas. Taču "teoloģijas doktors" acīmredzot nebija spējīgs apspriest šo tematu, daudz vairāk viņu nodarbināja diskusija, vai mans uzvārds ir īsts vai tikai literārs pseidonīms.

Tad no reģioniem sāka sūtīt avīžu rakstus, kas bija nodrukāti kā caur koppapīru: pēc izklāsta stila, standartveidīgajiem izteicieniem un ļaunprātīgajiem izdomājumiem viegli varēja noteikt, ka auto- rības avots ir viens un tas pats.

Visbeidzot - jau pilnīgi ārkārtējs fakts: Sanktpē- terburgas teātris "Vstreča" ("Satikšanās") pēc grāmatu sērijas "Skanošais ciedrs" motīviem bija uzvedis izrādi ar nosaukumu "Anastasija". 2002. gada 23. jūlijā teātra trupa atbrauca uz Vladimiru un izrādīja lugu Taņejeva koncertzālē.

25. jūlijā izrādes prezentācijas svētkiem bija jānotiek Tulā. 24. jūlijā Tulas laikraksta pirmajā lappusē parādījās aicinājums tautai, kuru bija parakstījusi Tulas eparhijas misionāru nodaļa. Tajā ļaudis tika aicināti neiet uz izrādi, tika apgalvots arī, ka grāmatas un luga aicina cilvēkus atgriezties pie pagānisma. ..

Vispār ļaudis centās iebiedēt ar kaut ko šausmīgu. Tomēr izrāde Tulā notika, un zāle bija pilna. Bet, kad teātra " Vstreča" direktors atveda un parādīja šo publikāciju, man un arī citiem to izlasījušajiem cilvēkiem uzreiz radās vienādi jautājumi Tulas eparhijas misionāru nodaļai.

Kā var kritizēt izrādi, kura nav redzēta? Vienīgais uzvedums bija noticis Vladimirā tikai pirms divām dienām. Faktiski Tulā bija pirmizrāde.

Bet, rau, Sanktpēterburgā garīdznieki bija atnākuši uz izrādi un pēc tam pateicās aktieriem par uzveduma augsto garīgumu. Sacīja: "Kaut tādu būtu vairāk!"

Pats par sevi rodas secinājums. Tādu parādību kā Anastasija cieši vēro kāds viņai pretējs spēks. Šis spēks var atrasties kā Krievijas teritorijā, tā ari aiz tās robežām, tam ir sazarots tīkls, kas spēj reaģēt uz ļaužu masās notiekošajiem procesiem, - pēc saviem ieskatiem tos attīstīt vai bremzēt.

Anastasijas un viņas vectētiņa stāsti par priesteriem iegūst arvien reālākas un konkrētākas aprises. Tie sākuši izpausties konkrētā šodienas rīcībā.

Vectēvs teica, ka augstākais priesteris, kas formē ideoloģiju veselām tautām, ir atteicies no opozīcijas Anastasijai, taču pretdarbosies priesteru gadsimtiem ilgi veidotā sistēma. Arī tas apstiprinās.

❖ ❖ *

Dedzīgie pretdarbības īstenotāji daudzviet izrādījušies nespējīgi iedziļināties notiekošā būtībā. Viņi rīkojas, it kā būtu iepriekš ieprogrammēti, vienprātīgi apsūdzot Anastasiju viņai pilnīgi neraksturīgās darbībās. Tā, piemēram, uz jautājumu: "Vai visiem iet uz mežu dzīvot?" - Anastasija atbild: "Mežos iet nevajag. Tur, kur piegružoji, vispirms satīri."

Tomēr presē parādās apgalvojumi, ka Anastasija aicinot cilvēkus pamest pilsētas dzīvokļus, bērnus un iet dzīvot mežos.

* * *

Tādējādi var izdarīt secinājumu, ka kaut kādas struktūras aktīvi cenšas pretoties Anastasijas ideju popularizēšanai, konkrēti - idejai par zemes hektāra iegūšanu ikvienai Krievijas ģimenei, lai tur

iekārtotu savu ģimenes ligzdu.

* * *

Protams, Anastasijas oponenti cenšas nepieminēt šo galveno ideju un vairāk biedē cilvēkus ar saviem melīgajiem izdomājumiem.

Protams, man gribējās aizstāvēt gan pašu ideju, gan grāmatu lasītājus pret apmelojumiem un citiem šķēršļiem ceļā uz mērķi. Aizstāvēt? Bet kā? Un tieši no kā konkrēti? Jo arī apmelotājiem ir konkrēti vārdi, uzvārdi, saimnieki un, protams, arī savas intereses. Bet ir Anastasijas ideju piekritēju analītiskais centrs. Es nebūt nepazīstu personiski visus tajā darbojošos cilvēkus. Taču viņu vērtējumi un secinājumi ir diezgan interesanti. Piemēram, šāds:

"Pretdarbība tiek vērsta nevis tieši pret Anastasiju, bet gan pret nacionālo ideju, kas dzimusi Krievijā. Pretdarbība nāk no viena starppunkta. Kā pēc signāla to uztver savā starpā nekontaktējoši adepti dažādās vietās. Tie pieder pie dažādiem sociālajiem slāņiem, arī pie garīdzniecības.

Paņēmiens ir primitīvs: apmelojumi, apzināti nepatiesu baumu izplatīšana. Nepieciešamības gadījumā - provokācija, uzņemoties kustības vadīšanu un tās diskreditēšanu."

❖ ❖

No analītiskā centra paziņoja, kas konkrēti nozadzis datoru ar manuskriptu, kāds bijis mājas lapas nolaupīšanas plāns. Kā un kas bija gribējis aizstāt Anastasijas grāmatas ar citām, it kā līdzīgām, bet patiesībā nemanāmi novirzošām no idejas?

Man stāstīja arī par to, ka vieni un tie paši spēki organizēja vajāšanu, kas vienā un tajā pašā veidā bija vērsta pret Anastasiju, pret akadēmiķa Sčeti- ņina skolu un pret dziedātāju Baskovu. Kāds te sakars ar Baskovu? - lasītājs brīnīsies. Patīkams jauns cilvēks, spēcīga un skaista balss. Bet tieši tas jau viņus tracina. Iedomājieties, ka šis jaunais krievze- mietis savā brīnišķīgajā balsī pēkšņi dziedās:

Skanošā ciedra zarus gaiši saullēkti paijā.

Ar tīru staru zemes šķīsto klēpi tie glāsta.

Sarkstošā debess par mīlu tai lieglaimē stāsta.

Maigi zvaigžņu vēji kā sapņu stabules aijā.

Ikkatrā graudā spēks visvarens iedzimst.

Ikkatrā bērnā ieaužas liktenis liels.

Baltā starā mūsu Krievija atdzims.

Anastasija, Krievija, palīdzi, Dievs.

(Atdzejojis Jānis Saule)

Šo dziesmu dziedāja bērnu koris grāmatas "Kas mēs esam?" atvēršanas svētkos Sanktpēterburgas koncertzālē "Oktjabrjskij".

Jūs varējāt dzirdēt šo dziesmu bardu izpildījumā un videofilmā "Cilvēki, atdodiet sev savu Dzimteni". To sacerējis skolotājs no Baltkrievijas, un tā, šķiet, jau kļūst par tautas dziesmu. Varbūt ari citas patriotiskas dziesmas par Krieviju dziedās Baskovs, un tās sauks sev līdzi krievzemiešus… Tāpēc kādam liekas bīstamas Krievijas ierosmes, Krievijas atdzimšana.

Mani lūdza neuztraukties, nerunāt par notiekošo, apgalvoja, ka pirmoreiz radusies iespēja izpētīt ideoloģisko diversiju mehānismu un nosaukt tos, kas konkrēti vēršas pret jebkādiem pozitīviem strāvojumiem Krievijā.

Un es arī nerunātu. Lai ar to nodarbojas kompetentas iestādes. Tomēr, izlūdzos piedošanu, par vienu nespēju nepateikt, kaut arī esmu devis vārdu. Ja par to noklusētu, tad zaudētu cieņu pats pret sevi uz visu mūžu.

Nav vairs iespējams klusēt par uzbrukumiem akadēmiķa Ščetiņina skolai, tās pedagogiem, vispār pedagogiem novatoriem un, galvenais, bērniem.

Ščetiņina skolas audzēkņi kopā ar pasniedzējiem nolēma uzcelt vēl vienu skolu Belgorodas apgabalā. Sāka remontēt pēc saskaņošanas ar vietējo organizāciju piešķirtās telpas. Pieraduši strādāt, mācēdami projektēt un celt, viņi ātri tika galā ar izvirzīto uzdevumu. Viņi gribēja, lai arī citi bērni varētu mācīties normālā skolā… Taču viņiem nācās atstāt izremontētās telpas. Kāpēc? Tāpēc, ka provokatori nesnauž…

No tā paša punkta, kas organizēja baumu izplatīšanu par to, ka visi, kuri lasa grāmatas par Anastasiju, esot sektanti, tika izplatīti tieši tādi paši apvainojumi: "Sčetiņina skola - tā ir totalitāra sekta."

Tāpat kā gadījumā ar Anastasiju, gluži kā pēc signāla kaut kādi it kā pareizticīgie tēvi sāka apstiprināt teikto. Un atkal skanēja standartfrāzes, vispārīgi, ar faktiem neapstiprināti apvainojumi.

Kāds tēvs Aleksejs raksta, ka Sčetiņina skolas audzēkņiem neesot "… nekādas pieredzes saskarsmē ar naudu". Melojat, vīri, ir gan pieredze. Tikai viņi uz naudu nav ieciklējušies kā jūs.

"Sčetiņina skolā tiek lietota tā sauktā priekšā ņemšanas metode, kad vainīgais nokļūst visas pret viņu negatīvi noskaņotās grupas priekšā un saņem tās nosodījumu."

Tad nu gan apsūdzība! Bet vai kazaki nogrēkojušos nesauca priekšā? Sauca - tikai nevis lai izteiktu nosodījumu, bet arī ar pletnēm noslānīja. Un vai tad mūsu demokrātiskās un komunistiskās partijas nesauca savā priekšā vainīgos? Un vai tad Baznīca nesauc priekšā savus nogrēkojušos un neatlaiž tos no amata? Baznīca ir rīkojusies arī bargāk - sadedzinājusi uz sārta. Bet te - nosodījums…

Varbūt tas, kurš par šādu faktu rakstīja kā par negatīvu, domā, ka saukt priekšā drīkstētu tikai viņš viens pats? Taču tad jau tas būtu patiešām īsts totalitārisms.

Vēl dažādos rakstos kā negatīvs tiek minēts fakts, ka Sčetiņina skolu apsargā kazaki un tās teritorijā ne vienmēr var iekļūt bez ierobežojuma.

Bet, kungi, tagad daudzas skolas tiek apsargātas. Turklāt ne tikai mūsu valstī. Un kas gan jums meklējams Ščetiņina skolā? Pasarg Dievs! Pasaudzējiet savu veselību. Jūs taču pārņem šausmas, kad redzat, ka šīs skolas bērni nedzer, nesmēķē, paši ceļ jaunus korpusus un labi mācās. Šķiet, jūs "slīgstat svētlaimē", kad skolās ir narkotikas, atskan rupjas lamas.

Es neuzskaitīšu visus murgus, kas uzrakstīti par brīnišķīgo skolu. Tos, kuri rakstīja, nosodījuši pat viņu kolēģi.

Lūk, ko savā rakstā stāsta Aleksandrs Adamskis. Es citēšu fragmentus no tā:

"Sestdien, pirmajā aprīlī, autortelevīzijā (ATV) notika raidījuma "Preses klubs" ieraksts. Raidījums bija veltīts neviennozīmīgām, kā tagad pieņemts sacīt, publikācijām presē par Mihaila Ščetiņina skolu Tekosas ciematā Krasnodaras novadā. "Preses kluba " organizētāji nolēma sapulcināt par skolas tematiem rakstošos žurnālistus un pedagogus, lai visu apspriestu.

Profesionālajā un pasaules uzskata veidošanas ziņā Ščetiņina sistēma kā mūsdienu izglītības unikāla parādība, protams, izraisa diskusijas. Bet "pedagoģisko killeru" (Aleksandra Radova izteiciens) argumenti atšķiras no tiem, kam ar Ščetiņinu ir domstarpības pēc būtības.

Killeri nestrīdas, viņi cenšas iznīcināt.

Kopš pastāv, kopš sevi atminas pedagoģija, jau Sokrātā laikos spilgtus skolotājus filozofus pūlis piekāva par to, ka vifii mulsina jaunatni un māca, atkāpjoties no standartiem.

Tā ka kārtējais mēģinājums sagraut Ščetiņinu nav nejaušs. Kā "Preses kluba" sēdē sacīja Aleksandrs

Radovs, agrāk ar grautiņu organizēšanu nodarbojās ierēdņi, bet tagad to dara gluži mīlīgi žurnālisti. Mīlīgi puisīši un meitenes, saskārušies ar to, kas neatbilst viņu pierastajiem priekšstatiem, ar to, kas galīgi nesaskan ar viņu domām, kādai jābūt skolai vai kādam jābūt pedagogam, vai kā jābūt organizētai izglītības sistēmai, izrādās nespējīgi sadzīvot ar šo nesaprotamo un viņu apziņai nepieņemamo. Tam, ko es nesaprotu, nav tiesību pastāvēt - lūk, kāda ir viņu vienkāršā un iznīcinošā loģika.

Šādi vecā pasaule izgāž to, kas sakrājies tās dibenā, pēdējo, biezas totalitārisma nosēdas, agresīvas un nelokāmas savā naidā pret citu, citādo, atšķirīgo. Vecā pasaule, kurā nav vietas iecietībai, kur bērniem jābūt vienādiem, bet skolotājiem jāmāca viens un tas pats. Raksturīgs bija "Preses kluba" diskusijas sākums. Viens no tiem, kas publicē uzbrukumus Ščetiņinam, sacīja, ka viņam ir pamats apsūdzībai, taču vispirms viņš gribētu dzirdēt argumentus "par". Apbrīnojami, cik dzīvīga irstali- niskā loģika, ka jebkuram cilvēkam jau sākotnēji jāmetas aizstāvēties, bet tikai pēc tam apsūdzētāji izlems, cik lielā mērā ir vainīgs tas, kurš aizstāvas. Ka vainīgs, šaubu nav, jautājums tikai, cik lielā mērā un kādam jābūt sodam.

Ar publikāciju autoriem strīdēties nav nozīmes, nosaukt šo cilvēku vārdus - tā būtu tikai viņu reklamēšana un godkāres apmierināšana, pēc kā viņi arī tiecas - kļūt pamanītiem. Viņus vajag pārciest, saprotot, ka ar viņu muti runā vecā, savu laiku nodzīvojusī pasaule, viņu roku vada pilnīgs kultūras trūkums un niknums. Un, nopietni runājot, viņi paši nemaz nav vainīgi - kā nav vainīgs bērns, kas, rotaļādamies ar sērkociņiem, aizdedzinājis māju, kurā pats dzīvojis. Bet kas notiks ar skolu, ar mūsu izglītības nākotni1 ?

Pēc mūsu domām, Ščetiņins izdarījis lielu atklājumu izglītībā, bet tas, protams, palicis nepamanīts tā grāvējiem. Viņš ir atklājis izglītībai jaunu saturu. Viņš savā skolā, savā pedagoģiskajā salā, izveidojis tādu dzīves struktūru, ka pati tā ir kļuvusi par izglītības saturu . Šeit, protams, ir programma, ir mācību priekšmeti, bērni apgūst gan matemātiku, gan bioloģiju. Taču tā ir mācību viela, bet par mācību saturu kļuvusi Tekosas dzīves struktūra. Māju celtniecība, pārtikas sagāde, mājokļa aizsargāšana, māksla, savstai^pējasaskarsme. Un vēl- visi runā, ka bērni ir dažādi un viņiem ir ne tikai dažāds mācīšanās ritms, bet dažādas ir arī jomas, kurās vispilnīgāk atklājas viņu spējas. Tomēr pagaidām tikai Ščetiņins varējis panākt, ka dažādi bērni mācībās virzās uz priekšu savā, izteikti individuālā tempā. Un tāpēc Ščetiņina skolnieks fizikā var mācīties 9. klasē, bet arhitektūru apgūt pēc augstskolas programmas. Tā arī ir nepārtrauktā izglītība.

Kurš ir spējis kaut ko tādu sasniegt?

To grūti pat iztēloties, kur nu vēl izdomāt un īstenot dzīvē.

Ščetiņins, protams, ir ģēnijs. Protams, viņš ir mākslinieks, domātājs, izcils mūsu kultūras darbinieks.

Bet tieši tāpēc ne viņu pašu, ne viņa jaunradi nevar ielikt iepriekš sagatavotos rāmjos un klišejās - ne cildinošās, ne nopeļošās. Ar Ščetiņinu var un vajag strīdēties, no viņa var mācīties, viņu ir taisni nepieciešams slavēt - mākslinieks bez uzslavas, bez atzinības nespēj dzīvot.

Bet Ščetiņinu nedrīkst blamēt.

Vispār ne pret vienu nedrīkst izturēties bezkaunīgi. Un nevienu nedrīkst iznīcināt. Tāpēc ka agri vai vēlu būs kauns. Tikai bandāpašapliecinās, citus iznīcinot, bet normālā sabiedrībā pašapliecinās, izrādot cieņu un mīlestību ne tikai pret sevi, bet arī pret citiem."

Ideoloģiskie killeri tika nosodīti, taču kas gan viņiem nosodījums? Viņiem tas ir apbalvojums. Viņu saimnieki visu kompensēs. Un viņi centīsies vēl vairāk. Vienmēr paliekot nesodīti. Bet kā lai soda? Cilvēki tikai izteikuši savu viedokli. Viņi gluži vienkārši ir kļūdījušies, bet par kļūdainām domām sods nav paredzēts. Tomēr viņi nav nosaukuši skolu par totalitāru sektu kļūdas dēļ, tādējādi viņi tiecās uz noteiktu mērķi - distancēt administratīvās iestādes no atbalsta sniegšanas jaunai, skaistai ierosmei Krievijā. Ierēdņi taču nebrauks iepazīties ar patieso situāciju. Taču katrā ziņā pacentīsies norobežoties no jel kādiem kontaktiem. Un ja nu skolā patiešām ir kaut kas nelabs? Tādējādi skola kļūst neaizsargāta, tā faktiski tiek atdota saplosīšanai, un te nu killeri metodiski, cik vien spēj, cenšas izdarīt savus triecienus.

Un ko mēs? Mūsu acu priekšā taču ne tikai pedagogus, bet arī bērnus… Saprotiet, vairāk nekā trīs simti krievu bērnu tiek iemīti dubļos, nomelnoti, aizskarti jau divu gadu garumā.

Es neticu, ka to dara krievzemieši. Tas nav krieviem raksturīgi. Taču mēs vērojam šo vajāšanu. Vēro augsti ierēdņi un vienkāršie cilvēki. Vērojam acīm redzamu bezkaunību un bērnu morālu šaustīšanu. Kurš to dara?…

Lai to pasaka krievu virsnieki. Bet lai Dievs nedod, ka viņiem būs jāstāsta saviem mazdēliem: "Mēs dzīvojām tajā laikā, kad vēl pastāvēja akadēmiķa Sčetiņina skola Tekošā un tajā mācījās trīssimt bērnu, kas sapņoja par brīnišķīgu Krieviju."

Mums būtu jāsaka saviem bērniem, kuri dzīvos Krievijas dzimtu mājvietās: "Bet skola, kuru tu ar prieku apmeklē, sākās mūsu laikā. Mēs to nosargājām."

Tas viss būs vēlāk. Bet tagad.

Mihail Petrovič, Tekosas pasniedzēji, novatori pedagogi! Jums ir grūti, taču jūs zināt… Jūs lieliski zināt, ka "līdz patiesībai mums nenokļūt rāpus". Un vēl bērni! Tekosas skolas bērni. Piedodiet man, jaunie krievzemieši, ja neizdarīšu visu, kas man būtu jāvar. Bet es spēšu. Un daudzi citi cilvēki spēs. Pie jums laikam šobrīd ir silti? Labi, ja ir silti. Lai biežāk pār jums staro saule, sasildot ikvienu jūsu sapni.

* * *

Cerībā saņemt padomu, kā rīkoties, es izstāstīju par radušos situāciju Anastasijas vectētiņam. Vecais vīrs stāvēja, atspiedies uz kūjiņas, ko bija mantojis no tēva, un uzmanīgi klausījās. Kad beidzu un lūdzu dot padomu, ko darīt šajā situācijā, viņš kādu brīdi klusēja. Viņam bija koncentrēta sejas izteiksme. Pēc tam vecais vīrs pacēla galvu uz augšu, piemiedza acis, it kā skenēdams telpu, un iesāka:

- Tas skaidrs nebija nevienam, ne man, ne tēvam un arī augstākajam priesterim, kā lielo noslēpumu atklāt spēs mūsu mazmeitiņa Anastasija. Un kā spēs atbildēt uz jautājumu, kāpēc gan Zeme par tādu smirdoņu pārtapt sākusi. Miesas ciešanas un dvēs- les šaubas ar savu rīcību cilvēks bija izraisījis.

Ja gudrākās no civilizācijām uz Zemes bija agrīnās, tad kāpēc tās nesaglabāja saviem bērniem laimi dzīvesveidā?

Var tagad visu pārvērst atkal Dieva radītajā pirmatnējā pasaulē. Bet kā saglabāt to, neatkārtot senās kļūdas, nevienam nebija skaidrības. Un, lūdzu, viņa viena ar savām domām neparastu kombināciju radīja un tūlīt pat dzīvē ieviesa. Uz visiem jautājumiem tiks sniegtas atbildes.

Vienā gadsimtā Anastasija ir iespiedusi tūkstošgadu gaitu. Visus tos notikumus viņa atkārto. Nu savas zemes, valsts vēsturi katrs pats uz savas ādas izjūt. Pats novērtēs un izdarīs secinājumu, pats ierakstīs to dzimtas grāmatā. Caur sevi, savām jūtām, dvēseli cilvēks spēs saprast tūkstošgadu notikumus.

Lūk, tieši tāpat, kā tagad tiek apmelota Anastasija, tika apmeloti tavi senči, kad Krievzemes kultūra, viņu kultūra reiz tika iznīcināta.

Senās Krievzemes pagānisms, vēdisms par briesmīgu barbarismu, par neizteiksmīgu kultūru tika nosaukts. Kā likt sajust, saprast, kas toreiz bija īstenībā?

Mazmeitiņa caur sevi parādīja Krievzemes senču mērķus, un tagad pati saņem triecienus no tādu ļaužu pēctečiem, kuri senčus apmeloja mūsu laika priekšā, mazbērnu un bērnu priekšā.

Kā izrādē, kā vēsturiskā lugā viņa visiem ļaudīm, kas uz Zemes tagad dzīvo, piedāvāja sev lomu izvēlēties. Pēc tam šo paša izraudzīto lomu nospēlēt un novērtēt situāciju no malas. Pat tie, kas tikai kā skatītāji visu vēros, būs skatītāju lomā iejutušies un notiekošo vērtēs, pārdzīvos un paši tieksies darboties.

Es esmu pasteidzies. Tu dzirdēt gribēji par tiem, kas apsūdzēt un šķēršļus radīt naski. Es atbildēšu, priesterim nav grūti to izdarīt.

Visiem tiem, kas sapratuši, kas mazmeitiņas Anastasijas idejas ar kaismi pieņēmuši, šķēršļus ceļā liek cilvēki. Bet tie nav parasti cilvēki. Šie ļaudis ir bioroboti, tos vada maza sekta, kas radusies jau sen, turklāt ne Krievijā.

-   Bet man ir avīžu izgriezumi, tur ir šo rakstu autoru paraksti, un vienā konkrēti teikts, ka pret Anastasiju vērsusies Tulas eparhijas misionāru nodaļa. Ir cilvēku vēstules no dažādiem reģioniem, un tajās stāstīts par atsevišķu kristiešu draudžu negatīvo attieksmi. Vai tad tur arī ir, kā jūs sakāt, bioroboti, kas pakļaujas kaut kādai sektai?

-   Cilvēki bioroboti paši nezina par savu pakļautību. Viņos ir ievadīta jau sen izstrādāta programma, un šajā programmā nebija paredzēta Anastasijas parādīšanās, tāpēc tajā radies liels sajukums. Tā sevi nolēmusi iznīcināt.

-   Es nespēju aptvert tādu informāciju. Kas to apstiprina?

-Ja nespēj aptvert, tad lēnām izspried visu loģiski, un katrs, kas spējīgs domāt, šai loģikā spēs atrast argumentus.

-   Izvērtēt loģiski?

-  Jā. Vienkāršus un visiem zināmus faktus. Lūk, skaties, kā var spriest, vien tikai pamatojoties uz faktiem.

-Kā?

-   Tev vispirms skaidri jādefinē, ko visiem ieteic darīt Anastasija.

-    Nu, viņa ierosināja visiem paņemt ne mazāk par hektāru zemes un uzbūvēt uz tās viensētu savai ģimenei un savai nākamajai dzimtai. Kā viņa saka, ja katra ģimene sev iekārtos paradīzes stūrīti, tad visa Zeme pārvērtīsies paradīzē. Vēl viņa pastāstīja, kā var stādīt ēdamus augus, lai tie cīnītos ar cilvēku slimībām. Vēl viņa runāja par veselīgu dzīvesveidu, par bērnu audzināšanu, par saudzīgu attieksmi pret dabu, apgalvoja, ka dabā ir iemiesotas Dieva domas. Vispār izveidoja modeli, pēc kura Krievija var kļūt par plaukstošu valsti, kurā dzīvos laimīgas ģimenes.

-   Pastāstot par dzimtmājām, Anastasija patiesībā ir atklājusi ļaudīm Dieva esības lielāko noslēpumu. Parādījusi cilvēkam ceļu atpakaļ uz paradīzi. Tas kļūst skaidrs, ja apkopo visus viņas izteikumus, kas izkliedēti vairākās grāmatās.

Viņa atklāja noslēpumu, kuru gadu tūkstošiem bija slēpuši tumsas spēki. Viņi bija iznīcinājuši visu, kas varētu palīdzēt ļaudīm uzzināt par to.

Tā saucamās jūsu ēras otrajā gadsimtā tika iznīcināta pēdējā grāmata - vēl rūnu rakstā. Šajā grāmatā bija stāstīts par cilvēka Dievišķo dzīvesveidu. Tajā bija vēstīts arī par Visuma apgūšanas iespējām, harmoniski apsaimniekojot savas dzimtas zemes nogabalu, pēc tam visu planētu vārdā Zeme.

Cilvēkam, kas pilnībā būtu apguvis Zemi, pavērtos iespēja apgūt citas Visuma planētas. Šis citu planētu apgūšanas veids nav tehnokrātisks, tas ir psi- hotelepātisks.

-   Bet vai tad neviens no dižajiem viedajiem ne reizi nav runājis par zemi tā, kā runā viņa?

-   Nevienā no pašreiz esošajiem traktātiem tu neatradīsi atklājumus, kurus cilvēku labā izdarījusi

Anastasija. Vēl vairāk - sešus tūkstošus gadu ļaudis intensīvi tika virzīti prom no zemes izprašanas. Viņiem tiek piedāvātas dažnedažādas mācības ar apgalvojumiem, ka tajās ir izklāstīta patiesība.

Kad vienu mācību cilvēks ir izzinājis, viņš drīz vien redz: nav tajā patiesības, tad viņam noliek priekšā citu - viņš apgūst to un vēl trešo… Tā paiet mūžs, bet dzīves jēgu cilvēks nav sapratis, pat nomirdams.

Taču intuitīvi cilvēks tomēr tiecas pie zemes, grib dziļāk to izprast. Apjautuši, ka šo tieksmi nav iespējams no cilvēku sirdīm izraut ar saknēm, tumsas spēki nolēma sakompromitēt zemes pievilkšanas spēku.

Vispār gadsimtu gaitā ir bijis daudz viltību. Taču pēdējos sešus tūkstošus gadu neviens apzināti nav nodarbojies ar zemi.

-  Apzināti - tas ir tā, kā saka Anastasija?

-   Jā, tā, kā saka, un tā, kā ļaudis viņu saprot.

Anastasija ir pievērsusi visu cilvēku sabiedrību brīnišķīgam ceļam. Un nevienam tagad neizdosies viņai likt šķēršļus. Viņas sapni savās sirdīs lolo jau ļoti daudzi.

-   Bet liek taču tos šķēršļus, apmelo gan lasītājus, gan Anastasiju. Ja saprastu, ka neizdosies aizšķērsot ceļu, tad taču neslavu neceltu.

-   Tagad, Vladimir, ar apmelotāju pūliņiem augstākie hierarhi cenšas nepieļaut jaunās ēras sākšanos tieši Krievijā. Bet nedaudz vēlāk viņi citā valstī ideju sāks klāstīt izkropļotā veidā. Un pacentīsies to nomelnot.

To visu Anastasija jau iepriekš bija spējusi paredzēt. Un viņas laikus izdomātais gājiens arī pārsteidza augstāko priesteri. Anastasija saprata: pēc tam, kad viņa būs atklājusi cilvēka un zemes būtību, daļa ļaužu nespēs atturēties no tūlītējas mijiedarbības ar zemi. Steiga var kaitēt, jo katrā ziņā vispirms ir domās sava telpa jārada.

Krievijā neslavas cēlāji tagad liek cilvēkiem šķēršļus, bet viņi tomēr sapni nenodod un domās nelokāmi veido šo savu telpu.

Protams, sistēma ir varena, bet nedrīkst vainot uzreiz visus cilvēkus. Starp baznīcās kalpojošajiem par Anastasiju ir dažādas domas.

-    Es to zinu, vairākkārt esmu ticies ar garīdzniekiem, kas saprot un atbalsta Anastasiju.

-    Tev, taviem lasītājiem ir jāsaprot, kam šodien nav izdevīga informācija, kas parādījusies Krievijā.

-    Domāju, ka daudzām valstīm, kas uzskata sevi par attīstītām, negribētos pēkšņi ieraudzīt citu vairāk attīstītu valsti.

-     Loģiski. Taču katrā valstī dzīvo daudz ļaužu, un kā, tavuprāt, ir: vai viņi visi neatlaidīgi seko notikumiem Krievijā, analizē tos?

-    Protams, ne visi. Taču ir konkrēti ieinteresēti cilvēki.

-   Piemēram, kuri?

-    Kuri? Nu, piemēram, tie, kas tirgojas ar zālēm, piegādā tās Krievijai lielos daudzumos, viņiem nav izdevīgi, ja Krievijas iedzīvotāji pārstās slimot.

-Vēl?

-     Vēl… Mums no ārzemēm tiek piegādāts ļoti daudz pārtikas produktu, bet pēc Anastasijas plāna īstenošanas notiks tieši otrādi - Krievija sāks importēt pārtiku uz daudzām valstīm. Un šajā ziņā tā būs ārpus konkurences.

-    Tātad Anastasijas plāns ir neizdevīgs nevis dažādu valstu iedzīvotājiem, bet atsevišķai personu

kategorijai, turklāt tās var atrasties jebkurā valstī, arī pašā Krievijā? Vai tā?

-   Jā. Vispār tā varētu būt.

-        Tagad pasaki, vai šai personu kategorijai, kam pieder lieli kapitāli, varētu būt savi dienesti, kas seko pasaules attīstības tendencēm?

-        Protams, visām lielajām sabiedrībām ir tādi dienesti. Citādi tās izputēs. Ir pat mācību iestādes, kas gatavo šādus darbiniekus.

-       Labi. Tātad lielajām sabiedrībām ir dienesti, kas nodarbojas ar savas nozares attīstību dažādās valstīs. Un spēj ietekmēt sev labvēlīgu apstākļu izveidošanos.

-Jā.

-        Tu piekriti. Labi. Tad tālākā loģiskā ķēdīte arī aizvedīs tevi pie tā, ka līdzīgi dienesti varētu būt pat veselu valstu valdībām. Vēsturē ir daudz tādu piemēru, un pats nozīmīgākais no visiem tieši attiecas uz pavisam nel ielu ebreju grupu , ar kuras palīdzību šodien tiek pārvaldīta Amerika, Eiropa un Krievija. Kaut arī viņi bija tikai instruments priesteru rokās.

-        Kāda saistība ir starp kristiešu eparhijām, kas vēršas pret Anastasiju, un šo grupu?

-       Es taču jau teicu, ka tie, kas uzstājās kā bioroboti, ir tāds cilvēku tips. Tas ir izveidots priesteru pro-

; grammas un nelielās ebreju grupiņas iedarbības re- \ zultātā.

-         Kur atrast pierādījumus šādiem apgalvojumiem?

-        Vēstures faktos. Paskaties uz tiem vērīgi un objektīvi.

PAR JŪDAISTIEM, KRISTIEŠIEM UN NE TIKAI VIŅIEM

Vēršoties pie jūdaistiem un kristiešiem, es ceru, ka mani sapratīs kaut daļa šo divu savstarpēji nesavienojamo ideoloģiju piekritēju. Man ir skaidrs, ka nejau visi apzinās, kāpēc man nācās pieskarties šim tematam.

Tiklīdz savā iepriekšējā grāmatā biju pieminējis ebrejus un kristiešus, tā sākās dažādas apvainošanās.

Lai gan Anastasijas sacītajam bija tikai viens vie- nīgs mērķis - noskaidrot tautu savstarpējo konfliktu) cēloņus. Konfliktu, kas ilgst jau piecus tūkstošus ^ gadu.

Kad rakstīju šo grāmatu, veselais saprāts man teica priekšā, ka labāk ebreju tematam un kristietībai nepieskarties. Kāpēc kaitināt daļu lasītāju un - vēl vairāk - noskaņot viņus pret sevi? Un tomēr, tā kā manā rīcībā ir noteikta informācija, uzskatu, ka man nav tiesību to slēpt, lai cik nepatīkama tā kādam liktos.

Stāstot par ebreju grautiņiem, kas ilgst ne vienu vien gadu tūkstoti, es minēju tikai vēstures faktus, centos nekomentēt aprakstītos apstākļus un nedot tiem subjektīvu vērtējumu.

Vienīgais mērķis bija mēģinājums novērst ; kārtējo liela mēroga ebreju grautiņu uzreiz , vairākās valstīs.

Apmēru ziņā šis grautiņš var kļūt ievērojami lielāks nekā tas, kas notika hitleriskās Vācijas laikā. Tas ir gandrīz neizbēgams. To novērst var tikai vienīgi tad, ja pietiekami labi saprot iepriekšējo grautiņu cēloņus un attiecīgi rīkojas, lai šos cēloņus likvidētu.

Es centīšos nepieminēt Sibīrijas taigas vientuļnieku - Anastasijas un viņas vectētiņa - apgalvojumus, lai gan man pašam tie ar katru gadu šķiet aizvien nozīmīgāki.

Citiem tie var likties tikai izdomājumi. Es pacentīšos sakopot pierādījumus no visiem zināmajiem faktiem vai tādiem, par kuru esamību var pārliecināties ikviens, ja vien ir vēlēšanās.

Tātad, kā zināms no vēstures avotiem, ebreju grautiņi sākās Ēģiptes faraonu laikos. Pēdējā tūkstošgadē tie notika periodiski apmēram vienu reizi simt gados. Grautiņi izcēlās dažādās tolaik jau kristietību pieņēmušās valstīs. Un ar katru gadsimtu kļuva aizvien vērienīgāki. Pēdējo liela mēroga akciju ebreju iznīcināšanā veica hitleriskā Vācija laikā no 1939. gada līdz 1945. gadam. Ebrejus dedzināja koncentrācijas nometņu krāsnīs, šāva, indēja gāzes kamerās. Dažādi avoti liecina, ka šajā periodā tika nogalināti apmēram seši miljoni ebreju.

Tas, ka jau gadu tūkstošiem ilgi periodiski atkārtojas notikumi, kas saistīti ar ebreju iznīcināšanu dažādās valstīs, skaidri un pārliecinoši parāda, ka pastāv kaut kādi cēloņi, kas izraisa šos notikumus. Taču tieši īstos cēloņus kāds cenšas rūpīgi nomaskēt.

Plašsaziņas līdzekļi - prese, radio un televīzija - vairās skart šo ļoti aso tematu. Pat tikai mājiens par šādu tematu tajos tiek vērtēts kā nacionālā naida kurināšana.

Patiesībā nacionālā naida kurināšanai drīzāk var kalpot asu un sabiedrību satraucošu jautājumu noklusēšana.

Bet par to, ka sabiedrību satrauc ebreju jautājums, liecina milzums faktu.

Daudziem ir zināma Krievijas ģenerāļa, Valsts Domes deputāta publiskā uzstāšanās, kurā viņš no mītiņa tribīnes paziņoja, īsi sakot, šādi: "Visus ebrejus - ārā no Krievijas!"

Vairāki Valsts Domes deputāti ģenerāli nosodīja. Dabiski, presē viņam vārds netika dots. Neviens ar viņu polemizēt nesāka. Kāpēc? Varbūt šis ģenerālis visā Krievijā ir vienīgais, kuram ir šāds viedoklis, un vai vērts tērēt dārgo ētera laiku veselas sabiedrības domstarpībām ar vienu cilvēku?

Uzdrošinos apgalvot, ka nav vienīgais. Tādu ir daudz gan ģenerāļu, gan ierēdņu, gan jaunatnes vidū.

To cilvēku skaits, kuri uzskata, ka visas nelaimes ceļas no ebrejiem, palielinās ar katru dienu. Preses klusēšana dod iespēju uzkrāties kritiskajai masai. Es nosaukšu skaitļus, kas to apliecina vairāk nekā daiļrunīgi.

Sākot ar 1992. gadu, Krievijā dažādas izdevniecības laidušas klajā vairāk nekā piecdesmit grāmatas, kurās atmaskoti ebreji. Šajā visai nopietnajā skaitlī nav ietilpināti simtiem pašizdotu materiālu, daudzas avīzes un žurnāli.

Šie iespieddarbi neieguļas veikalu plauktos, ne- apput grāmatu noliktavās. Daudzi iet no rokas rokā, tiek lasīti un pārlasīti. Šie izdevumi ir pieprasīti. Bet to, ka jautājums, kas satrauc daudzus, netiek apspriests presē, šie cilvēki vērtē vienkārši: "Visa prese ir ebreju rokās." Viņu argumenti ir tādi, ka nesagatavotam cilvēkam tos apstrīdēt ir grūti.

* * *

Kad braucu no Sanktpēterburgas uz Maskavu, vilciena kupejā ienāca divi vīrieši un jauna sieviete.

Vīrieši bija ģērbušies melnos kreklos, apjozušies ar platām virsnieku siksnām. Kā varēja redzēt, noguruši no kaut kādiem vētrainiem notikumiem, viņi apgūlās uz augšējiem plauktiem atpūsties.

Ar meiteni, kas arī bija atturīgi ģērbusies, es sāku sarunāties. Noskaidrojās: visi trīs brauc mājās, kā viņa izteicās, no "Krievijas patriotisko spēku" kongresa.

-Un kādi uzdevumi tika izvirzīti jūsu kongresā?

-   Cīņa ar pasaules ebreju kundzību, - viņa lepni atbildēja.

-  Kā, būdami Krievijā, jūs varat ar kādu cīnīties, piemēram, Eiropā, Amerikā?

-   Mums ir piekritēji gan Eiropā, gan Amerikā. Ne ar visiem ir nodibināts kontakts, bet mēs zinām daudzas kustības, kurās darbojas mūsu domubiedri. Drīz pret pasaules ebreju kundzību apvienosies dažādu valstu patrioti.

Meitene bija runīga, izteicās droši, viņa vai nu izpildīja uzdevumu, vai pēc pašas iniciatīvas bija uzņēmusies aģitatores lomu savā, kā bija pārliecināta, "patriotiskajā kustībā".

Es jautāju meitenei:

-   Sakiet, bet vai ebreji ir kaut kā kaitējuši jums personiski?

-  Protams, ir kaitējuši. Viņu dēļ esmu spiesta dzīvot nabadzīgā un netīrā valstī, kas lien uz vēdera Rietumu priekšā, pārtiek no tā, kas Rietumiem paliek pāri.

-   Bet kāpēc par neveiksmju cēloņiem valstī jūs uzskatāt ebrejus?

-  Tāpēc, ka viņiem ir tāda īpaša rīcības programma. Apmānīt, apzagt vienu valsti, pēc tam otru, trešo. Bet, kad pirmā nostāsies uz kājām, atkal to aptīrīt. Viņi taču mūs par cilvēkiem netur. Paskatieties, kas te rakstīts. Tie ir citāti no Talmuda.

Viņa pasniedza man plānu brošūriņu, atvērusi to noteiktā vietā, un es sāku lasīt.

Necitēšu šo tekstu, tāpēc ka toreiz, sarunas laikā, man bija grūti spriest, cik lielā mērā tas atbilst Tal- mudā sacītajam. Taču tas, ka saskaņā ar Veco Derību ebreji paraduši uzskatīt sevi par izredzēto tautu, man bija zināms. Svarīgi bija kas cits. Pārsteigts par jaunās "patriotes" nikno agresivitāti, es nodomāju, ka vajag taču galu galā paskatīties patiesībai acīs.

Cēlonis nemitīgajiem konfliktiem daudzās valstīs ir tas, ka vienā un tajā pašā sabiedrībā vienlaikus pastāv divas savstarpēji viena otru izslēdzošas reliģijas - ideoloģijas.

Padomāsim: kas ir reliģija? Vispirmām kārtām tā ir ideoloģija, kas veido noteiktu cilvēka tipu, iekļaujot viņu noteiktā darbības programmā.

Šajā gadījumā ebreju tautas reliģija nosaka, ka šī tauta ir vienīgā Dieva izredzētā, un pat konkretizē, reglamentē tās attieksmi pret citām tautām.

Kristietībā ir noteikts: cilvēks kristietis ir vergs un tikai pēc zemes dzīves daži varēs atpūsties paradīzē. Bagātajiem paradīzē ir grūti nokļūt. Vajag iemīlēt savu tuvāko un dalīties ar viņu tajā, kas tev pieder.

Talmudā teikts: "Viss'ir tavs." Bībelē: "Visu atdod." Laba kombinācija. Šīs divas viena otru izslēdzošās ideoloģijas, kā zinām, nākušas no viena punkta - no Izraēlas. Taču tas nenozīmē, ka tās izstrādājuši tieši ebreji. Svarīgs ir pavisam kas cits - konflikta neizbē- gamība.

Tam, ka divu ideoloģiju piekritēju starpā konflikts ir neizbēgams, labi var izsekot, pavērojot mazu bērnu

uzvedību. Ja mēs vienam bērnam pateiksim, ka visas rotaļlietas, kuras viņš redz, pieder tikai viņam, bet otram iedvesīsim, ka viņam jāatdod savas rotaļlietas, ja kādam tās ievajadzēsies, kas notiks?

Bērns varbīit arī vienu vai divas reizes piekritīs atdot savas mantiņas, bet mīlestību jau nu gan viņš neizjutīs pret to, kurš tās paņems. Pēc tam viņš gribēs atdabūt sev kaut vai ko, pastieps rociņu, taču viņam neko neatdos. Un tad viņš sāks raudāt vai centīsies likt lietā spēku.

Iznāk, ka ar divu dažādu ideoloģiju palīdzību tiek iepriekš ieprogrammēts konflikts pat starp bērniem, kuri nākotnē vēl tikai piedzims.

Tautībai šajā gadījumā nav gluži nekādas nozīmes.

Ja padarītu visus ebrejus par kristiešiem, bet visas slāvu tautas par jūdaistiem, notiks tie paši konflikti.

Nevis dažādas tautības pastāvīgi karo savā starpā, bet gan dažādas ideoloģijas, kas "izmanto" tautības!

Mums ne reizi vien ir nācies dzirdēt pat no ļoti kulturāliem un izglītotiem cilvēkiem par nepieciešamību iecietīgi izturēties pret dažādām ticībām. Valsts Dome ir pieņēmusi likumu, saskaņā ar kuru tiek sodīti nacionālā un reliģiskā naida kurinātāji. Televīzijas pārraidēs mēs redzam, kā dažādu garīgo konfesiju līderi kopā piedalās valdības rīkotajās laicīgajās pieņemšanās.

Varētu likties - viss ir labi, viss notiek inteliģenti un pareizi. Tomēr ekstrēmisms tāpēc nebūt nemazinās. Un mums rāda mīnētus plakātus ar saukli: "Sitiet viņus!", un mēs dzirdam informāciju par sprādzieniem pie sabiedrisko organizāciju mītnēm…

Kas par lietu? Viss ir ļoti vienkārši. Ar skaistiem vārdiem un aicinājumiem vien situāciju uzlabot nav iespējams. No tiem stāvoklis tikai pasliktinās, turklāt tas prasmīgi tiek maskēts ar šiem vārdiem. Maskēts, lai "x" stundā uzspridzinātu, iznīcinātu valsti.

* # *

"Izturēsimies iecietīgi pret visām ticībām!" Nu, izturēsimies. Piemēram, es un, domāju, arī daudzi citi cilvēki nav pret iecietīgu izturēšanos.

Bet kas tajā laikā notiek ar pašām ticībām? Lūk, kas. Katra no tām visiem spēkiem cenšas pēc iespējas ātrāk kļūt stiprāka, piesaistīt savā pusē pēc iespējas vairāk piekritēju. Rezultātā, uzskatīdamas, ka iekarojušas pietiekami stabilas pozīcijas, divas ideoloģijas noteikti sāk cīņu. To skaidri apliecina nebeidzamo konfliktu vēsture. Tomēr cilvēce, gluži kā" iekodēta, daudzu gadsimtu garumā turpina kāpt uz viena un tā paša grābekļa.

Vai par to zināja priesteri - divu ideoloģiju radītāji? Zināja. Nevarēja nezināt tie, kas spēj psiholoģiski ietekmēt miljoniem ļaužu dažādās valstīs. Tie, kas spēj šādi iekodēt cilvēkus.

Vai viņi patiešām gribēja aplaimot ebreju tautu, runādami par tās izredzētību? Vēsture rāda, ka mērķis bija pavisam cits. Gadsimtu gaitā ebreju tauta tika izmantota kā pēdējais trumpis, kā grēkāzis, kā vairogs, kas neļauj cilvēkiem pievērst uzmanību tiem, kuri "spēlē savu spēli", izmantojot gan jūdaistus, gan kristiešus kā bandiniekus viegli uzvaramā partijā. Gan vieniem, gan otriem šī kodēšana nes tikai ciešanas.

Spriediet paši, uz ko viss tagad virzās. Pasaulē uzkrājas arvien vairāk agresīvās enerģijas. Turpinās

konflikts starp Izraēlu un Palestīnu. Izmantojot ASV atbalstu un kara tehniku, Izraēla var okupēt Palestīnu un piespiest tās iedzīvotājus pakļauties savām prasībām. Tomēr tas nebūt nenozīmēs, ka divas kaimiņos dzīvojošās tautas sāks savstarpēji cienīt viena otru. Viss būs tieši otrādi - krasi pieaugs agresīvās enerģijas daudzums visā musulmaņu pasaulē. Šī enerģija noteikti izpaudīsies - arī kā nemitīgi terora akti Izraēlas, ASV teritorijā. Taču galvenais ir ne tikai tiešais Izraēlas un Palestīnas konflikts.

Daudziem uz planētas dzīvojošajiem cilvēkiem aizvien skaidrāks kļūst tas, ka Zemes civilizācijas attīstība ieiet strupceļā.

AIDS, narkomānija, noziedzība, tehnogēnas katastrofas iznīcina cilvēkus. Daudziem planētas iedzīvotājiem ir atņemta iespēja lietot uzturu, kas nekaitē veselībai, dzert tīru, nevis piesārņotu ūdeni, elpot svaigu, nevis piesārņotu gaisu.

Un ko tad, ja šīs masas uzzinās par sociālo un tehnogēno kataklizmu īsto cēloni? Ja radīsies līderi, kas viņiem norādīs īstos vainīgos draudīgajā planētas situācijā, atšifrēs viņu spēli, mērķus, uzdevumus?

No tā, tieši no tā baidās pasaules ideologi. Tāpēc, cenzdamies nepieļaut, ka visu tautu naids vērstos pret viņiem, izmet atkal to pašu pārbaudīto kārti - ebrejus. Sak, viņi pie visa vainīgi - meties viņiem virsū. Masas niknumā uzbrūk visiem ebrejiem bez izņēmuma. Tā ir bijis ne reizi vien gadsimtu gaitā. Brūk virsū, domādamas, ka likvidē ļaunumu. Bet patiesībā tikai "nolaiž tvaiku".

VēSTURES DZĪLES

Anastasijas vectētiņa stāstītais mani pārsteidza ar savu neparastumu un neparastā pierādījumu vienkāršību.

Vēlāk es salīdzināju viņa secinājumus ar citiem avotiem un biju pārsteigts par faktu sakritību. Faktu, kuri loģisko domāšanu aizveduši pie konkrētiem secinājumiem. Un savā turpmākajā stāstījumā centīšos apvienot Anastasijas vectētiņa secinājumus ar citiem avotiem.

Mūsu ēras 30. - 100. gadā sīkas ticīgo ebreju un neticīgo grupas, kas dzīvoja gan Izraēlā (Palestīnā), gan arī Romas impērijas teritorijā, sāka apvienoties patstāvīgā virzienā jūdaisma iekšienē - radās neliela kristiešu kopiena no cilvēkiem, kas svēti ticēja Jēzum Kristum un Viņa augšāmcelšanās brīdim.

Šo faktu apstiprina daudzas vēsturiskas monogrāfijas, ieskaitot arī pašu Bībeli.

Vārdu sakot, tas, ka varenā kristietības mācība sākās ar mazas ebreju kopienas sanāksmēm, ir apstiprināts fakts.

Bet tagad mēģināsim noteikt, kādā veidā šīs mazās kopienas mācība pēkšņi ieviesās Romas impērijā, tagadējā Eiropā un Krievijā?

Kā vispār par to uzzināja daudzās valstīs, ja pašā Izraēlā tā bija zināma nedaudziem?

Pēc Anastasijas vectētiņa vārdiem, priesteri, kas vadīja tā laika jūdus, atskārta, ka pēc attiecīgas pie- strādāšanas vai, precīzāk, pārstrādāšanas kristīgā mācība var veidot verga tipa cilvēkus, kurus var viegli pārvaldīt. Šis tips daļēji vai gandrīz pilnīgi atslēdz savu loģisko domāšanu, un cilvēks sāk ticēt tam, ko viņam saka garīdznieki vai vēl kāds. Vēl precīzāk - izveidojas cilvēks biorobots, kas pakļaujas viņā ievadītajai programmai.

(Cilvēks biorobots - tas ir cilvēks, kas piekritis, protams, ne gluži brīvprātīgi, bet speciālas okultās programmas iedarbības rezultātā, ticēt nereālajai pasaulei. Bet, tā kā nereālo pasauli kāds būvē ar noteiktu mērķi, tad šis "kāds" apgalvo, ka viņš zina nereālās pasaules likumus, un liek cilvēkam tiem pakļauties. Bet faktiski pakļauj cilvēku personiski sev.)

Tālāk-jūdaisma priesteri, kuriem tolaik jau bija ne tikai zināšanas, bet arī praktiskā pieredze, kā ieviest masās viņiem vajadzīgos mācību tipus, bija sagatavojuši simtiem sludinātāju no kristiešu vidus. Viņi tika apgādāti ar naudu un aizsūtīti uz dažādām valstīm, lai tur izplatītu priesteriem vajadzīgo mācību.

Kā šā fakta netiešs pierādījums kalpo, lūk, kas.

Mūsu ēras otrā gadsimta beigās ebreju kristiešu kopienas pēkšņi izvērsa ļoti plašu misionāru darbību dažādās valstīs. Bet pirms šīs darbības notika pastiprināta evaņģelizācija (kristiešu ebreju Bībeles izdošana un tiražēšana).

Visiem ir ļoti labi zināms, ka grāmatu izdošana arī tagad prasa naudu. Senajos laikos katras grāmatas tapšanai vajadzēja nevis vienkārši naudu, bet lielu naudu. Ne mazums līdzekļu prasīja arī ceļošana uz citām zemēm. Šādus ceļojumus varēja atļauties tirgotāji un bagāti augstmaņi.

Tad kādā veidā tādu lielus līdzekļus prasošu un plaša mēroga operāciju īstenoja kopiena, kurā pārsvarā bija lauku iedzīvotāji?

Protams, viņi bija kvalificēti sagatavoti teorētiskajā ziņā un saņēmuši labu finansējumu. Priesteru uzmanība, morālais un materiālais atbalsts padarīja parastu ticīgu zemnieku par fanātiķi.

Tikai iztēlojieties Izraēlas ciema iedzīvotāju, kuram pēkšņi saka: "Mēs redzam tevī lielu misionāru un sludinātāju. Tu mazliet pamācīsies, saņemsi naudu un mācīsi tautu, bet… Bet tikai ne mūsu zemē. Tev vajadzēs iet uz citām valstīm."

Un viņi pamācījās, saņēma naudu un gāja. Gāja uz citām zemēm. Un kāds bija rezultāts? Vai tika gūti panākumi? Nebūt ne. Visās zemēs iedzīvotāji noraidīja ebreju sludinātājus. Un nevis tā vienkārši noraidīja - viņus vispirms noklausījās, pēc tam lūdza iet prom, īpaši uzmācīgos sita, uzrīdīja viņiem suņus.

Par to liecina daudzi tā laika Romas impērijas vēstures fakti, bet turp bija nosūtīti sludinātāju galvenie spēki.

Plašās akcijas rezultāts bija tikai dažās Romas impērijas vietās noorganizēts kristiešu kopienu tīkls. Taču tās nekādi neietekmēja tradicionālo ticību pamatus.

Senā Roma kā bija, tā arī palika pagāniska. Šīs sektas nekādu iespaidu neatstāja ne uz impērijas politisko dzīvi, ne jauna tipa cilvēka - verga bioro- bota - izveidošanu, par ko sapņoja priesteri.

Pirmā viļņa sludinātāji izpelnījās Romas imperatoru nežēlastību.

Imperators Nerons, kas mierīgi izturējās pret dažādiem pagānu reliģiskajiem ticējumiem, nesaudzēja tikai kristiešus. Kristiešus no savām teritorijām dzina prom imperators Dionīss (249 - 251), Dio- kletiāns (284 - 285) un Galērijs (305 - 311) - viens no viņu galvenajiem vajātājiem.

Panākumus guva tikai otrā viļņa sludinātāji. Otrā viļņa sludinātāji vairs nebija ticības fanātiķi.

Priesteri viņus bija sagatavojuši tā, ka, no vienas puses, šie cilvēki prata skaisti runāt par ticību, no otras, - viņiem bija psihologu zināšanas, kas ļāva iedarboties uz cilvēku, izmantojot viņa centienus saviem mērķiem.

Otrā viļņa sludinātāju uzdevums it sevišķi bija valdnieku ietekmēšana. Valdnieka pārliecināšana, ka kristīgā ticība nostiprinās viņa varu, valsts būs pilnīgi pārvaldāma, kontrolējama un plaukstoša.

Ar šo mērķi arī tika ieviestas doktrīnas: "Jebkura vara nāk no Dieva" un "Valdnieks ir Dieva vietnieks zemes virsū."

Grēksūdze ļāva kontrolēt katra valsts locekļa domas, centienus un rīcību. Vārdu sakot, valdniekus sāka pārliecināt, ka valsts kristianizācija radīs visizdevīgākos apstākļus valdīšanai.

Ārēji tas tiešām tā izskatījās, bet tikai ārēji. Valdnieki, kas bija krituši par upuri šai viltībai, nenojauta, ka viņi būtībā paši nokļuvuši citu spēku pakļautībā.

Kristietība Romas impērijā jūtami nostiprinājās kopš 312. gada, kad viņiem izdevās pārliecināt imperatoru Konstantīnu, cik izdevīga viņam ir kristiešu baznīcu pastāvēšana valstī.

Konstantīns piekrita ņemt viņus savā aizbildnībā, tomēr atbalstīja arī romiešu dievu tempļus.

Rezultātā kristietības stāvoklis Romas impērijā ievērojami uzlabojās, bagātība vairojās, bet nākamās kristiešu bīskapu paaudzes ieguva Romas senatoru varenību.

Šis un daudzi citi turpmākie fakti liecina par to, ka šī mācība nebija spējīga attīstīties un kaut cik nopietni ietekmēt sabiedrību bez laicīgo valdnieku atbalsta. Tās līderi arī paši vienmēr ir tiekušies pēc varas.

Romas Baznīca ir ļoti varena arī tagad, tikai, raug, nav vairs Romas impērijas. Vai tā ir nejaušība? Izņēmums likumā vai likumsakarība? Uz šo jautājumu spēj atbildēt valstu vēsture turpmākajos gadsimtos līdz pat mūsdienām.

Nav iespējams nosaukt uz mūsu planētas nevienu valsti, kas būtu piedzīvojusi uzplaukumu līdz ar kristietības atnākšanu. Un, tieši pretēji, var minēt virkni valstu, kuras piemeklējis Romas impērijas bēdīgais liktenis.

Un vēl viens interesants vēstures fakts. Pilnīgi visās valstīs, kas bija pieņēmušas kristietību, drīz vien parādījās ebreji, kuriem bija nekristiāniska ticība, un izvērsa visai neparastu darbību. Viņi ārkārtīgi viegli tika pie bagātības.

Viņu darbošanās visās kristietības valstīs kļuva tik vērienīga, ka nevarēja palikt nepamanīta ne to valstu tautām, ne valdībām.

Kad kādā valstī tā sasniedza kulminācijas punktu, tauta sāka ebrejus sist. Valdība - dzīt ārā no valsts.

Jau kopš mūsu ēras otrās tūkstošgades sākuma ir zināmi daudzi fakti par ebreju grautiņiem dažādās kristīgās ticības valstīs.

Tika izraidītas un sagrautas desmitiem ebreju kopienu pie Reinas 1096. gadā. 1290. gadā ebrejus izraidīja no Anglijas. XIV gadsimta beigās Spānijā tika iznīcināti vairāk nekā simt tūkstoši ebreju. (Tiesa, pēc kāda laika ebreji atkal pamazītēm atgriezās šajās^ valstīs.)

Šo vēstures faktu sarakstu varētu ievērojami papildināt. Taču kādēļ? Arī tāpat ir absolūti skaidrs, ka situācijas, kas pastāvīgi atkārtojas jau daudzu gadsimtu gaitā un līdzinās cita citai, ir ieprogrammētas.

Bet, tā kā zaudējumus cieš kristīgās pasaules pārstāvji un paši ebreji, tad jābūt trešajam spēkam, kas zaudējumus necieš. Šim trešajam spēkam gan kristīgās pasaules cilvēka, gan ebreja jūdaista tips ir tikai biorobots, ar kuru var ļoti viegli manipulēt.

Kas ir šis trešais spēks? Vēstures pētnieki, kas cenšas aizrakties līdz pasaulē notiekošo, jau tūkstošiem gadu nebeidzamo bakhanāliju būtībai, tās saknei, vienmēr norāda tikai uz ebrejiem.

Sak, viņi pie visa vainīgi. Taču, ja pastāv trešais spēks, tad ebreji, tāpat kā kristieši, ir tikai marionetes - bioroboti šā trešā spēka rokās.

Bet vai tagad ir iespējams konstatēt un pierādīt tā pastāvēšanu? Protams, ir iespējams. Ar kā palīdzību? Ar vēstures faktu un loģiskās domāšanas palīdzību. Spriediet paši.

* * *

Ebreju sabiedrībā ir kāda šķira, kārta, nacionalitāte, kasta - varat saukt, kā vēlaties, būtība taču nav nosaukumā, - īsuma labad dēvēsim to par Ievītiem.

Ir vēstures liecības, ka Ievītu ciltstēvi bija ēģiptiešu priesteri. Balstoties uz daudziem cilvēkiem vairāk zināmiem avotiem - un konkrēti uz Veco Derību, mēs varam redzēt, ka Ievītiem bija īpašs stāvoklis.

Tā, piemēram, saskaņā ar Izraēlas likumiem viņi nepiedalījās karagājienos. Viņiem nevienam nevajadzēja maksāt nekādus nodokļus un nodevas. Kad Izraēlā notika tautas skaitīšana, kas pieminēta Vecajā Derībā, Ievītiem tautas skaitīšanā nebija jāpiedalās.

Pārgājienu laikā izveidojot apmetnes, izraēliešu dzimtas, kurās bija no piecdesmit līdz simt piecdesmit tūkstošiem cilvēku, izvietojās apli. Katrai iepriekš bija noteikta vieta. Tika norādīts, vai savu nometni iekārtot apmešanās vietas dienvidos, ziemeļos, rietumos vai austrumos un kur izlikt apsardzi. Levītu nometnes vieta vienmēr bija centrā. Faktiski visu izraēliešu dzimtu pienākumos ietilpa Ievītu apsargāšana.

Un ar ko tad nodarbojās šīs Ievītu kārtas pārstāvji?

Viņu pienākumos ietilpa norīkot no sava vidus saiešanas telts kalpotājus, raudzīties, lai tiktu ievēroti ebrejiem noteiktie likumi. Turklāt šie likumi reglamentēja, ko ēst, kā izturēties pret neticīgajiem, kurp iet.

Reglamentācija bija stingra, konkrēta, tā aptvēra visu nomoda laiku - no rīta līdz vakaram, kā arī norādīja, kur, kādās zemēs kuram atrasties. Ar ko karot.

Tādējādi Ievīti bija ebreju tautas faktiskie pārvaldītāji. Un, pēc visa spriežot, visai kvalificēti pārvaldītāji.

Grūti pateikt, vai paši Ievīti bija ebreji. Nebūt ne visi likumi, kas bija jāievēro katram ebrejam, attiecās uz Ievītiem. Tā, piemēram, atšķirībā no likuma, kas visiem ebrejiem bija obligāts, viņiem nepienācās izdarīt apgraizīšanu astotajā dienā pēc piedzimšanas.

Tādējādi, zinādami ēģiptiešu priesteru slepenās zinības, būdami brīvi no karaklausības un citiem darbiem, kas pārējiem bija obligāti, viņi varēja nodarboties ar eksperimentiem un novērot, un pārdomāt, no paaudzes paaudzē pilnveidojot savas zināšanas līdz pat mūsdienām.

Kā nu tā - "līdz pat mūsdienām", dažs sāks šaubīties, mēs kaut kā neesam dzirdējuši par tādu tautību vai kārtu - Ievīti. Angļus, krievus, frančus daudzi pazīst, bet nez kāpēc par pašiem gudrākajiem un turklāt vēl valdošajiem levītiem maz kurš zina.

Tas tāpēc, ka viņiem, tāpat kā ēģiptiešu priesteriem, jāpaliek ēnā. Ja kas, visas pretenzijas lai ir pret ebrejiem - viņu gribas izpildītājiem.

Tad nu arī rīko ebreju grautiņus jau tūkstošiem gadu dažādās pasaules valstīs. Kāpēc? Tāpēc, ka ebreji visvisādos veidos cenšas iegūt pēc iespējas vairāk naudas. Un daudziem tas arī izdodas.

Nu, bet kāds tam sakars ar Ievītiem? Kāds viņiem labums vai interese, ja ebreji Anglijā, Spānijā vai Krievijā īstenos savu politiku un nozīmīgu daļu valsts vai privāto līdzekļu pārskaitīs savā bankā? īsāk sakot, piesavināsies? Tās vai citas valsts tauta, vadītāji ieraudzīs nepievilcīgos darbus, sāks ebrejus sist, slikti pret viņiem izturēties. Tā taču arī Ievītiem var tikt klāt. Vispār var likties, ka viedo Ievītu rīcībai trūkst loģikas. Un viņiem nav iemesla palīdzēt ebrejiem ar gudriem padomiem, izdomāt viņiem viltīgas kombinācijas. Manipulēt ar veselām valstīm.

Izrādās, ir gan. Ir tieša, vienkārša un konkrēta interese. Nauda! Pārtikušajiem ebrejiem, lai kādā zemē viņi atrastos, ir jāmaksā daļa savas peļņas Ievītiem. Pierādījumi? Lūdzu! Saskaņā ar Veco Derību izraēliešiem savu ienākumu desmitā daļa jāatdod Ievītiem. Precīzi tas skan šādi:

"Visus svētos paceļamos upurus, ko Israēla bērni tam kungam pienes, tos Es tev nododu un arī taviem dēliem un tavām meitām, kuras pie tevis, - tāds lai ir mūžīgs nolikums. Šī ir mūžīgā sāls derība tā Kunga priekšā tiklab tev, kā arī taviem pēcnācējiem kopā ar tevi!"

Un tas Kungs sacīja Aronam: "Viņu zemē tev nebūs īpašuma, un viņu vidū lai tev nav īpašas tiesas; bet Es esmu tavs īpašums un tava daļa Israēla vidū! Bet, redzi, Levija bērniem Es esmu nodevis Israēlā visas desmitās daļas tiesas par īpašumu un par viņu īpašo tiesu to darbu dēļ, ar ko tie kalpo, apkopdami saiešanas telti. Bet Israēla bērni paši nedrīkst tuvoties saiešanas teltij, lai tie neuzņemtos grēku un nemirtu. Bet Ievītiem ir jāveic saiešanas telts apkopšanas darbi, un tiem ir jānes atbildība; tāds ir mūžīgs nolikums uz jūsu cilšu ciltīm. Bet Israēla vidū tiem nav mantojama īpašuma, jo desmitās daļas no Israēla bērniem, ko tie upurē tam Kungam par paceļamo upuri, Es estnu devis Ievītiem par iegūstamu īpašumu, tādēļ Es esmu uz tiem sacījis: "Israēla bērnu vidū neiegūstiet mantojamu īpašumu."

Un tas Kungs sacīja Mozum, teikdams: "Bet Ievītiem saki, tiem teikdams: Kad nu jūs būsit saņēmuši no Israēla bērniem desmito tiesu, ko Es jums esmu novēlējis par daļu no viņiem, tad no tās desmitās, kas ir kļuvusi jūsu īpašums, paceliet no desmitā desmito daļu tam Kungam pretim par paceļamo upuri no sevis. Un tas upuris tiks jums pieskaitīts par paceļamo upuri, itin kā jūs būtu devuši upuri - labību no sava klona vai it kā pāri plūstošu vīnu no saviem vīna spaidiem. Un tādā kārtā arī jūs būsit pacēluši paceļamo upuri tam Kungam no visām jūsu desmitām tiesām, ko jūs būsit saņēmuši no Israēla bērniem, un jūs no tām būsit devuši paceļamo upuri tam Kungam ar priestera Ārona palīdzību. Un no visām savām dāvanām paceliet paceļamo upuri tam Kungam, no vislabākā to labāko, kā svētītu tiesu no jums.

Vēl saki viņiem: "Kad nu jūs visu to labāko no savām devām upurējat, tad tas tiks pieskaitīts Ievītiem, it kā tie paši būtu nodevuši ražu no klona un iegūto sulu no vīna spaidiem. Un ēdiet to ikvienā vietā, jūs un jūsu ģimenes, jo tā ir jūsu alga, tā ir jūsu īpaša tiesa par jūsu kalpošanu saiešanas teltī" (Ceturtā Mozus grāmata, 18., 19. -31.).

Dažs nodomās: kāds sakars vairāk nekā divus tūkstošus gadu senajai Vecajai Derībai ar mūsdienām? Uz to var atbildēt. Bet vai tad mūsdienās ebreju vidū nav ticīgo, svētnīcu kalpotāju un rabīnu institūcijas? Protams, ir! Un, protams, vairums ebreju ievēro reliģiskos kanonus. Bet, ja tas tā, pamēģiniet iztēloties, kāds kolosāls dažādu valstu bankās koncentrēts kapitāls pieder Ievītiem.

Turklāt viņiem nebūt nav jāuztraucas par savu kapitālu drošību un vairošanu. Daudzi baņķieri dažādās valstīs ir ebreji, un tas ir viņu uzdevums. īstajā brīdī Ievīti, protams, var pateikt priekšā, kur labāk ieguldīt naudu. Kādus režīmus, grupējumus, pastāvošās valdības opozīcijas atbalstīt vai, tieši otrādi, iznīcināt ar finanšu intrigu palīdzību.

Par Anastasijas informāciju, ka cilvēku sabiedrību visā pasaulē pārvalda tikai nedaudzi priesteri, varēja šaubīties. Bet tagad, kad izveidojusies loģiska ķēdīte, šaubu nevar būt cilvēkam, kurš vēl spēj loģiski domāt. Fanātiķi neskaitās.

Bet loģika ir, lūk, kāda.

No Ēģiptes, priesteru vadīti, aiziet apmēram miljons ebreju. Priesteru tuvākie palīgi ir Ievīti, kuriem uzdots izveidot no ebrejiem noteiktu cilvēka individualitātes tipu. Šajā nolūkā ir radīta speciāla ideoloģiska reliģija, kas rekomendē virkni rituālu un īpašu dzīvesveidu.

Levītiem izdodas īstenot viņiem izvirzīto uzdevumu. Pirms vairākiem tūkstošiem gadu radītā ideoloģija ietekmē ebrejus arī mūsdienās. Tā atšķir viņus no daudzu uz zemes dzīvojošu tautību cilvēkiem.

Viens no šīs ideoloģijas pamatpostulātiem ir apgalvojums, ka visu citu zemi apdzīvojošo tautu vidū Dievs par izredzēto tautu izvēlējies tikai ebrejus.

Tātad arī mūsdienās ideoloģija pastāv, ebreji ir, konflikti turpinās, par tiem dzirdējuši daudzi. Bet kur tad ir Ievīti? Vai mēs daudz dzirdam par viņiem? Gandrīz neko. Un tā ir viņu viltība vai gudrība - sauciet, kā gribat, taču viņi ir.

Tagad iedomājieties: uz zemes pastāv neliela cilvēku kopa, kuriem vairāk nekā visiem pārējiem ļaudīm pieejamas ezoteriskās zināšanas, kuri gadu tūkstošu gaitā uzkrāj aizvien lielāku pieredzi, kā praktiski iedarboties uz masām.

Vai ar viņiem var mēroties kādas valsts institūts, kas nodarbojas ar savas valsts attīstības problēmām, ideoloģijas izstrādāšanu?

Tas nav iespējams vairāku iemeslu pēc. Galvenie no tiem ir šādi.

Levīti nodeva saviem pēctečiem ezoteriskās zināšanas mantojumā un dara to arī tagad.

Mūsdienu zinātne ezoteriskās zināšanas noliedz. Un līdz ar to pētījumus šajā jomā - vismaz nopietni - neveic.

Tādas absurdas situācijas izveidošanās nav nejauša. Kāpēc absurdas? Spriediet paši.

No vienas puses, valsts oficiāli atzīst dažas reliģijas, bet tā taču arī ir visīstākā ezoterija. Valsts pat paredz atvieglotus noteikumus to materiālajai eksistencei. No otras puses, valsts savai zinātnei nerada apstākļus ezoterisko virzienu izpētei. Līdz ar to šādas valsts teritorijā ir legalizētas struktūras, kas spēj ietekmēt iedzīvotāju psihi. Bet laicīgajai valdībai ir ļoti neskaidrs priekšstats par to, kāds ir šīs ietekmes rezultāts reālajā dzīvē. Tad kurš gan un ko pārvalda?

Un vēl - gan valdībai, gan visiem valstī domājošajiem cilvēkiem vajadzētu mācīties no vēstures. Vēsture ir ļoti laba dzīves skola. Bet, lai to varētu darīt, vēsture ir jāzina. To lieliski zina tie, kas pārvalda pasauli. Taču lielākā daļa iedzīvotāju, valdības ieskaitot, savas valsts vēsturi nezina, vēl vairāk - zina to izkropļotā veidā. To var labi redzēt, ja par piemēru ņem Krieviju.

* * *

Pavisam nesen skolās, institūtos, mākslā, īpaši literatūrā, un vispār itin visur tika apgalvots, cik briesmīga bijusi mūsu vecmāmiņu un vectētiņu dzīve cariskajā Krievijā. Vairākums tam svēti ticēja. Vairākums ne tikai ticēja, bet arī bija sajūsmā par tiem, kuri atbrīvoja mūs no carisma šausmām. Daudziem par varoņiem, elkiem kļuva komisāri ādas jakās. Par tumsonības simbolu - popi.

Un pēkšņi mūsu acu priekšā, ievērojiet - ne pēc divām trim paaudzēm vai gadsimta, bet tieši mūsu acu priekšā - vēsture izmainījās.

Komisāri ādas jakās, izrādās, bija bandīti, tauta bija pakļauta genocīdam. Un mēs pēc carisma dzīvojām visbriesmīgākajā, vistotalitārākajā valstī pasaulē. Un atkal vairākums tam noticēja. Un atkal vairākums sajūsminājās par tiem, kas bija atbrīvojuši viņus no totalitārās valsts jūga.

Es negrasos vērtēt, kurš no režīmiem ir sliktāks, kurš labāks. Taču gribētos, lai mēs visi kopā sāktu domāt par šo fenomenu - par izmaiņām, polārām izmaiņām mūsu apziņā visai īsā laika posmā. Vai esat domājuši, kāpēc tā šādi mainās? Vai izmaiņas notiek pašas no sevis vai kāda ietekmē?

Un te nav grūti apjaust: mūsu apziņa jau sen un bez grūtībām ir ietekmēta, to ietekmē arī tagad. Mēs esam kā izmēģinājuma trusīši kādās rokās.

Savā starpā sacenšas vienīgi ietekmēšanas meistari. Viņi arī padara mūs nespējīgus uztvert vēsturisko īstenību.

Taču kaut vai pamēģināsim uzzināt, kāda šī īstenība ir patiesībā. Pamēģināsim konstatēt vēsturisko īstenību nevis pēc kāda vārdiem, bet paši savu pārdomu gaitā.

Pievērsiet uzmanību: televīzija katru dienu demonstrē vairākus šovus, kuros redzam, cik vīri smalki krāpj sievas, un otrādi. Mums piedāvā apspriest daudzas nebūtiskas problēmas, bet, nedod Dievs, kādam no politiķiem, žurnālistiem vai rakstniekiem skart nopietnu tematu. Tas var pazibēt un tūlīt pat pazust tenku, šaujošu seriālu, psihotropas reklāmas un melu jūklī.

Nepieciešams nopietni izanalizēt pagātni, kritiski novērtēt cilvēku pašreizējo dzīvi uz planētas un izstrādāt nākotnes plānu. Nepieciešama jauna ideoloģija. Ideoloģija, kas tautas nevis sarīda, bet gan apvieno.

Taču, ja tūkstoš reižu sacīsim, ka tā nepieciešama, pat ja tūkstoš reižu to izkliegsim, šāda ideoloģija tomēr neradīsies. Ja savāktu kopā visus pasaules labākos zinātniekus un viņi apsēstos to izstrādāt, ari nekas nesanāktu. Būtu tikai nebeidzami strīdi.

Ja zinātne spētu izstrādāt tādu ideoloģiju, tas jau sen būtu izdarīts kaut vai vienas valsts mērogā.

Anastasija. Tagad vairs nav svarīgi, kas viņa ir. Svarīgs ir kas cits.

Uz notiekošo bakhanāliju fona Anastasija ir uzdāvinājusi pasaulei dzimtmāju ideju. Tagad jau kļūst skaidrs, ka vienkāršos vārdos viņa ir izklāstījusi filozofiju, jaunu ideoloģiju, kas ir bijusi un paliek cilvēku sirdīs nesatricināma kopš pasaules radīšanas.

Imperators un nabags, kristietis un jūds, musulmanis un sintoists, krievs, ķīnietis vai amerikānis vislielāko sirdsmieru un svētlaimi vienmēr ir atraduši pie Dievišķās dabas krūts.

Anastasijas filozofija - tā ir apvienošanas filozofija nevis vārdos, bet gan dažādu tautu interešu īstenošanas darbos. Kā parādījusi dzīve, to labprāt pieņem dažādu nacionalitāšu cilvēki, arī ebreji. Man par to ir dokumentāras liecības.

Un es piedāvāju apspriest viņas idejas, viņas filozofiskos centienus ebreju analītiķiem, kristiešiem un patriotisko kustību ideologiem. Lielu un mazu konfesiju līderiem un ierindas locekļiem. Jau pati apspriešana ir radošs process, kas var aizvest pie pretstatu vienības. Kas var aizvest pie kopīgas radīšanas un prieka visiem, to vērojot, kā to gribēja Dievs.

NONEMIET JĒZU KRISTU NO KRUSTA

Uzreiz sacīšu, ka nevajag jaukt Jēzus Kristus mācību, krievu baznīcas mūku askētu darbību ar to okulto rituālu komplektu, ar kuru mēs tagad saskaramies.

Visbrīnišķīgāko mācību var neitralizēt ar okultiem paņēmieniem.

Kā jūs paši saprotat, Jēzum Kristum ar tiem nav nekāda sakara.

Vēl vairāk - Viņš Pats vēl joprojām ir krustā sists, pateicoties okultistu pūliņiem un mūsu nesapratnei.

Tā nav nejaušība, ka es vairākas nodaļas veltīju cilvēka domas enerģijas spēkam, ar kura palīdzību cilvēki spēj veidot tēlus. Ja tas ir skaidrs, tad pasakiet: kāds visspilgtākais Jēzus Kristus tēls ir jūsu domās, ticīgo vairākuma domās? Aptaujā noskaidrots, ka tas ir krustā sistais Jēzus Kristus.

Krustā sisto Jēzu jūs ieraudzīsit ikvienā pareiz- I icīgo, katoļu dievnamā. Kurš un ar kādu mērķi ir izdomājis šādu okulto paņēmienu? Vai pats Jēzus Kristus gribēja, lai tieši šis tēls būtu galvenais, visus pārējos aizēnojošais? Protams, ne!

Taču mēs, tieši mēs ar savu domu spēku turpinām projicēt krustā sišanu, ievērojiet - ne augšāmcelšanos, bet sišanu krustā. Un mēs skūpstām nevis augšāmcēlušos, bet krustā sisto Kristu. Tādējādi mēs turam Viņu krustā. _

Šis ļoti vienkāršais okultais paņēmiens izmanto cilvēku kolektīvās domas enerģiju tēla veidošanai.

Un Jēzus Kristus paliks krustā sists tik ilgi, kamēr mēs nesapratīsim un nenoņemsim Viņu no tā ar savām domām. Kamēr nebeigsim pakļauties okultajām viltībām.

Jau sākotnēji, formējot reliģijas, priesteri centās katrā no tām ietvert savus okultos rituālus un doktrīnas.

Jebkura, pat visgaišākā reliģija, kas aicina uz labo un cildeno, pēc priesteru nianšu ieviešanas kļuva viņiem par ļoti spēcīgu ieroci - mehānismu. Ar šā mehānisma palīdzību viņi neierobežoti pakļāva veselas tautas, uzkūdīja tās citu citai, novedot pat līdz pilnīgai pašiznīcināšanai. Tā bija, un tā ir vēl joprojām. Daudzās reliģijās arī mūsdienās ir okultie rituāli un doktrīnas, kuru jēga, iedarbības spēks uz cilvēci zināms tikai priesteriem.

Jēzus Kristus krustā sišanas projicēšana ar daudzu cilvēku domām notiek okultā rituāla ietekmē.

Bet arī paši cilvēki, pareizāk sakot, viņu dvēseles būs sistas krustā tik ilgi, kamēr viņi projicēs krustā sišanu.

Kolektīvā doma par sišanu krustā ir tik stipra, ka tā iekļūst pat mūsdienu cilvēku miesā. Jēzus Kristus asiņojošās brūces periodiski parādās uz dažu ticīgo ķermeņa, tās sauc par "stigmu mīklu". Daudzi zinātnieki uzskata, ka stigmas - asiņojošās rētas - ir psihiskas slimības sekas. Es te vēl piebilstu, ka tā ir ne tikai atsevišķa cilvēka, bet sabiedrības daļas saslimšana, un tās pirmcēlonis ir priesteru ieviestais okultais rituāls.

Tomēr uzņēmīgi ļaudis nevis cenšas tikt skaidrībā par šo parādību, bet gan taisa uz tās balstītu savu biznesu.

Tā, piemēram, Argentīnas pilsētā Sannikolasā dzīvo stigmatiķe Gledisa Mota. Bet ap viņas māju notiek rosīga tirgošanās ar visu, kas tieši vai netieši

ir saistīts ar vinu.

»

Sibīrijas sirmgalvis teica:

- Tas, ka cilvēki slepkavo cits citu, un tas, ko jūs saucat par terorismu, ir daudzās lielās un mazās reliģiskajās konfesijās priesteru ieviesto doktrīnu sekas.

Tie bija viņi, kas izgudroja doktrīnu, ka cilvēka īstā Dievišķā dzīve ir nevis uz Zemes, bet kaut kur citā dimensijā. Tie bija viņi, kas izdomāja paradīzes tēlu ārpus Dieva radītās Zemes. Šīs doktrīnas dēļ daudziem reliģiskajiem fanātiķiem rodas nicinājums pret zemes dzīvi, pēc pavisam nelielas iedarbības uz viņu psihi šie cilvēki ir gatavi nogalināt sevi un citus.

Ar daudzām sentencēm, dažādiem vārdiem Anastasija cenšas darīt zināmu šo informāciju. Ne jau visi sapratīs Anastasijas teikto. Ne jau visi apjēgs manus vārdus. Tev, Vladimir, un taviem lasītājiem vajag uzmanīgi pārdomāt teikto, atrast savus piemērus un argumentus. Dažādas valodas, saplūstot vienā, spēs atbrīvot cilvēkus.

Uzmanīgi paraugieties uz karu un terorisma izpausmju izcelsmi mūsdienās, un jūs skaidri saredzēsit drausmīgās doktrīnas ietekmi.

* * *

Sibīrijas sirmgalvis vēl kādu laiku runāja par šo tematu. Kā man likās, viņš mazliet uztraucās, reizēm uz brīdi apklusa, ātrām kustībām glaudīja sev uz krūtīm pakārto ciedra gabaliņu un tad atkal atgriezās pie tā, ka mums pašiem jāsaredz, jāsajūt okulto rituālu un doktrīnu izpausmes.

- Nekādi garīgie skolotāji nespēs atsvabināt no tiem cilvēkus, ja viņi paši nesāks domāt un neiemācīsies tos atšķirt, - vectētiņš sacīja.

Man liekas, es sapratu viņa vārdu nozīmību, un nolēmu paskatīties uz terorismu mūsu dzīvē. Mums turpmāk jābūt skaidrībā par šo parādību. Es tikai iesākšu.

TERORS

Tātad - pēdējos gados daudzas valstis pāršalcis teroristisku aktu vilnis. Uz zemes mītošo ļaužu atmiņā vēl joprojām ir dzīvi 2001. gada 11. septembra notikumi Amerikā. Briesmīgs terora akts pavisam nesen noticis Krievijā: 2002. gada 23. - 26.oktobrī teroristi bija sagrābuši vairāk nekā 800 cilvēku, kas bija atnākuši uz mūziklu "Nord-Ost" Maskavas Teātra centrā Dubrovkā.

Šo divu liela mēroga terora aktu starplaikā notikuši mazāk "iespaidīgi" dažādās zemes malās, paņemot cilvēku dzīvību.

Ikreiz dažādu valstu valdības nikni nosoda teroristus. Speciālie dienesti apliecina, ka vainīgie nenovēršami saņems sodu, un aizvien vairāk pastiprina aizsardzības pasākumus.

Jau ir izveidota starptautiska koalīcija cīņai ar terorismu. Tomēr terors neiet mazumā. Tieši otrādi - tas kļūst aizvien izsmalcinātāks un vērienīgāks. Rodas iespaids, ka gan daudzu valstu valdības, gan specdienestus kāds visu laiku veikli novirza uz nepareizām pēdām.

Daudzu pasaulē notiekošo terora aktu īstais avots un galvenais organizators Krievijā tika mazliet pieminēts samērā nesen.

Ķīlnieku sagrābšanas laikā 23. - 26.oktobrī vadošie televīzijas kanāli parādīja ļoti daudzus komentārus un intervijas.

Cita starpā tika sniegta informācija no ārkārtējās rīcības štāba. Uzstājās arī Krievijas iekšlietu ministra vietnieks. Sirmais brašais vīrs runāja pārliecināti, gandrīz militāri kodolīgi. Viņa runā nebija para- zītvārdu, tādu vārdu - skaņu kā, piemēram, "ē-ē-ē".

Frāzes bija pārdomātas, izjustas, un tas nozīmēja, ka viņa doma strādā pietiekami ātri un precīzi. Tieši viņš bija viens no pirmajiem, kas pateica: "Mums ir darīšana ar reliģiskajiem fanātiķiem." Iespējams, daudzi šai frāzei pat nepievērsa uzmanību. Nedaudzajiem, sapratušajiem, tā bija kā pērkons no skaidrām debesīm. Pirmoreiz, turklāt vēl no iekšlietu ministra vietnieka mutes, tika nosaukts īstajā vārdā viens no terorisma pamatu pamatiem.

Pēc terora akta tika publiskota vēl viena doma. "Islāma fundamentālisms". Atskanēja balsis, ka is- lāma fundamentālisti pieteikuši karu kristiešiem un jūdiem, bet konkrēti - Izraēlai, Krievijai un ASV.

Rodas jautājums: kā cīnīties ar reliģisko fanātismu? Es iesaku nomierināties un pamatīgi izanalizēt situāciju.

Vispirms precizēsim: vai reliģiskais fanātisms raksturīgs vienīgi islāmam vai arī piemīt citām re- liģijām? Protams, piemīt. Atcerēsimies vēsturi. Atcerēsimies daudzos kristiešu krusta karus. Atcerēsimies gleznu "Bajāriene Morozova". Atcerēsimies daudzos mocekļus, kuri kaut kādu reliģijas dogmu dēļ bija gatavi ziedot dzīvību. Pēc nāves viņi tika iecelti svēto kārtā.

Pilnīgi acīm redzams kļūst fakts, ka ne pati reliģija kopumā, bet gan atsevišķas dogmas, kas ieviestas dažādās reliģijās, liek cilvēkiem nežēlot pašiem savu dzīvību. Reliģiskais fanātiķis - nāvinieks ir pārliecināts, ka viņš nevis zaudē savu dzīvību, bet tieši otrādi - nokļūst īstajā dzīvē.

Kā tas notiek? Starp ticīgajiem, vienalga, musulmaņiem vai kristiešiem, vienmēr izceļas grupas, kas ir visdedzīgākās jebkuru dogmu piekritējas. Ar okultu rituālu palīdzību var vēl vairāk pastiprināt viņu ticību, novest to līdz fanātismam. Tādējādi iegūst biorobotus, kas tic tam, ko paši redzēt nevar, loģiski apjēgt nespēj.

Tālāk tāds, kurš zina psihes likumus, lieliski saprot, kādas pogas biorobotā var nospiest, un nospiež. Protams, nejau ar pirkstu. Viņš tikai nosauc objektu, kuru nepieciešams iznīcināt gaišas dzīves vārdā. Bioroboti paši sāk izstrādāt iznīcināšanas operāciju un to realizēt. Personiskajai dzīvei zemes virsū viņu acīs vairs nav nozīmes. Jo viņi ir pārliecināti, ka paši nokļūs labākā, viņpasaules dzīvē.

Un, kamēr pastāv doktrīna par laimi nevis uz Zemes, bet kaut kur citur, nekādi specdienesti un armijas teroristus nāviniekus nespēs likvidēt.

Iedomāsimies šādu situāciju. Lielo valstu specdienesti ir apvienojušies un kopīgiem spēkiem iznīcinājuši visus teroristus līdz pēdējam. Un ko tas dos? Piedzims jauni. Jo pastāv tos ražojošā doktrīna.

Kur tad ir izeja? Protams, tradicionālie aizsardzības pasākumi ir nepieciešami. Taču vienlaikus vajag arī saprast postošo ietekmi un likvidēt doktrīnu, kas rada arvien jaunus teroristus nāviniekus.

Saprast! Tas pašlaik ir vissvarīgākais! Citādi cīņa ar terorismu kļūs anekdotiska.

Iztēlojieties šādu situāciju. Reliģiskais fanātiķis, terorists nāvinieks, sagrābj lidmašīnu un vada to uz kādu nozīmīgu objektu blīvi apdzīvotā pilsētā. Ar teroristu notiek pārrunas, viņam ziņo, ka ir gatavi izpildīt noteiktas viņa prasības. Bet sarunu vedēji nespēj pat iedomāties, ka reliģiskā fanātiķa prasības nav viņa mērķis. Viņa mērķis ir iet bojā un pārcelties uz savu iedomāto viņpasaules paradīzi.

Dogmats par paradīzi, kas neatrodas Zemes virsū, ietekmē arī neticīgus cilvēkus. Šo dogmatu projicē dažādu ticību cilvēku kolektīvā doma. Tas ļoti postoši iedarbojas uz visu cilvēku sabiedrību vairākus tūkstošus gadu.

* *

Tas, ko es tūlīt sacīšu, var likties neīstenojami, pat fantastiski. Tomēr vienīgā iespēja problēmu atrisināt bez asinīm ir šāda.

Patriarhiem, muftijiem, reliģisko virzienu vecākajiem un pirmām kārtām kristiešiem - katoļiem un musulmaņiem vajag nekavējo- I ies sapulcēties koncilā, rūpīgi novērtēt pasaulē izveidojušos situāciju un savu reliģiju mācībās grozīt dzīvību iznīcinošās doktrīnas. Jāpalīdz reliģiskajiem fanātiķiem no jauna iegūt cilvēcisku pasaules izjūtu, jāpaziņo: "Šeit, uz Zemes, nevis kaut kur, Tēvs."

Ret ja garīgie līderi nesapulcēsies? Ja nesniegs šādu paziņojumu?

Tur nav nekā briesmīga.

Tas jau ir izdarīts!

Garīgo konfesiju līderu aicinājumi: "Dzīvosim draudzīgi!" vairs nevienu neietekmē. Paziņojumiem, ka mums nav nekādas saistības ar teroru, t agad maz kurš tic, vajadzīgs kardinālāks solis.

Es teicu, ka šāds koncils un tā paziņojums varētu tikt novērtēts kā nereāls. Bet tad padomāsim, kāpēc tāda vienkārša un reāla darbība šķiet nereāla.

Kāpēc mēs neticam, ka augstas garīgās raudzes cilvēki, kuriem uzticēti svarīgi amati, nespētu viegli vienoties savā starpā?

Ja jau viņi nespēj vienoties, ko tad gaidīt no vienkāršajiem ticīgajiem?!

Ja viņi nespēs vienoties paši, tad vajag viņiem palīdzēt ar saprātīgi domājošas sabiedrības un valdību atbalstu.

Jāpanāk, lai vienojas! Ja tas nenotiks, sāks "runāt" bumbas.

Tad labāk lai taču runā cilvēku saprāts. Dieva bērnu saprāts.

Pirmajā mirklī var likties, ka pozitīvas pārmaiņas Krievijā un arī citās zemēs Anastasijas ideju ietekmē var notikt tikai pēc ilgāka laika, ka cilvēka apziņa mainās pakāpeniski. Tomēr prakse ir parādījusi, ka daudziem lasītājiem tā mainās acumirklī.

Paskatīsimies, kas būtu noticis ar Cečeniju, ja Krievijas valdība, Valsts Dome būtu izskatījusi un pieņēmusi likumu par zemes hektāra piešķiršanu katrai ģimenei, kas to vēlas, lai tajā iekārtotu savu dzimtas mājvietu. Tādu, par kādu stāstīja Anasta- sija.

Tad kas butu noticis ar Cečeniju? Lūk, kas.

Divdesmit tūkstoši bēgļu, kas jau trīs gadus ar ģimenēm dzīvo teltīs, būtu saņēmuši savas mājvietas.

Triju gadu laikā tās pašas teltis, kas tagad uzceltas netīrās telšu pilsētiņās, tagad jau stāvētu brīnišķīgos dārzos. Bet kāds pat māju būtu paspējis uzbūvēt.

Kas traucē kaut ko tādu īstenot jau tagad? Tas, kuram ir izdevīgs nevis miers, bet gan kas cits. Tas, kurš cenšas nepieļaut nekādas pozitīvas pārmaiņas Krievijā.

Velti pūlaties, puiši! Diez vai kādam nojums ir kaut miglains priekšstats par to, kas ir Anastasija, kādus spēkus viņa personificē.

Vienu gan pateikšu: viņa ne tikai radīs to, ko nodomājusi, viņa jau ir radījusi iecerēto. Tagad notiek materializācija, jūsu pretdarbība to apstiprina. Gruzi mēdz būt katrā jaunceltnē, taču tos vēlāk noteikti novāc un iestāda puķes.

PAGĀNI

Galvenā Anastasijai adresētā apsūdzība pamatojas uz to, ka viņa esot pagāniete. Bez jebkādiem pierādījumiem vai taigas vientuļnieces izvirzīto ideju analīzes. Lai gan Anastasija skaidri un gaiši ir nosaukusi sevi par vēdrusieti.

Un kas tad būtu, ja pagāniete? Japāna arī pašlaik i r gandrīz pagāniska valsts. Romas impērija sava uzplaukuma periodā arī bijapagāniska. Mūsu tēvi un mātes tāpat bija pagāni. Ēģiptes valsts un Romas impērijas uzplaukuma posmā Krievijā vēl bija saglabājusies vēdiskā kultūra.

Kā tad ir - vai mums jālepojas ar savu pagānisko vēsturi, savu izcelšanos vai arī jākaunas par to?

Mums iegalvo, ka esot jākaunas par savu izcelsmi.

Vārdi "pagānisms", "pagāns" ir pārvērsti par simboliem. Par kaut kā slikta, briesmīga simboliem. Arī vārds "kristietis" ir kļuvis par simbolu. Taču tas simbolizē garīgumu, krietnumu, prāta gaišumu, tuvību Dievam.

Nu mēs varam novērot kristīgā cilvēka tipu. Pēc viņa darbības augļiem spriest par viņa īpašībām.

Pēc sava šodienas dzīvesveida varam spriest… Nē, nevaram mēs ne par ko spriest! Mēs nevaram to salīdzināt ar tik bieži pelto mūsu senču pagānu dzīvi! No mums to slēpj.

Stāstot par mūsu valsts vēsturi, mums ir iedvests, lūk, kas.

Mūsu senci esot bijuši kaut kādi briesmīgi tum- soņas, taču tad atnākuši apgaismotāji, atnesuši Izraēlā izstrādātu ideoloģiju - kristietību.

Krievu kņazs Vladimirs ņēmis un nokristījis visu Krievzemi.

Nesen mēs nosvinējām tūkstošgadi, kopš Krievzemē ieviesta kristīgā ticība. Bet kas tas ir - tūkstoš gadu? Mirklis uz gadu miljardu fona. Iztēlosimies sev nevis mirkli, bet gan vienu dienu. Tas ir ļoti svarīgi - mācēt saspiest laiku. Tūlīt redzēsit, kas no tā iznāk.

Brīnišķīgā saulainā rītā jūs pamostaties un redzat ciemiņus uz savas mājas sliekšņa. Viesi jums stāsta, ka jūsu vecāki esot slikti, šausmīgi, pagāni, bet esot jābūt kristiešiem un nevis jādzīvojot saskarsmē ar dabu, bet jānolūdzoties par saviem grēkiem, tāpēc ka jūsu vecāki esot tā sagrēkojušies, ka arī uz jums pārgājuši viņu grēki.

Un jūs tūlīt pat piekrītat atnācēju apgalvojumiem, ejat viņiem līdzi uz dievnamu, skūpstāt viņiem rokas. Lūdzat viņu svētību un cenšaties pat nedomāt par saviem vecākiem. Izdzēšat tos no savas atmiņas, atstājot tikai jēdzienu - "šausmīgi pagāni".

Lūk, tāda aina izveidojas, iztēlē saspiežot laiku.

Tūkstoš aizgājušajos gados mūsu uzmanību pievērš milzum daudziem dažādiem notikumiem: tiek stāstīts, kas ar ko karojis, cik lieliskas būves celtas, kurš kņazs vai cars ar ko apprecējies, kā ieguvis varu. Taču salīdzinājumā ar attieksmi pret saviem vecākiem, viņu kultūru tam nav būtiskas nozīmes. Visi pārējie notikumi, kataklizmas un likstas būs tikai sekas galvenajam - savu vecāku nodošanai.

Kāds sacīs: "Bet mēs taču nenodevām vecākus, notikumi risinājās pirms vairāk nekā tūkstoš gadiem, tajā laikā dzīvoja pavisam citi cilvēki."

Nu ko, es varu pārfrāzēt, paplašināt laiku. Taču būtība tik un tā nemainīsies, ja tā pateiks.

Jūsu tālā, ļoti tālā vecvecmāmiņa bija pagāniete. Viņa mīlēja un saprata dabu. Viņa pazina Visumu un zināja uzlecošās saulītes nozīmi. Viņa jūs dzemdēja… Jūs - senu, senu - dzemdēja brīnišķīgā dārzā. Un jūsu vecvecmāmiņa - skaistule priecājās par jums, un jūsu tēvs bija laimīgs par jūsu ierašanos.

Un viņi - jūsu vecvecāki - gribēja, lai jūs, tik tāls, tāls no jums - tagadējā, savu skaisto telpu padarītu vēl skaistāku. Izdarītu tā, lai šī brīnišķīgā telpa nonāktu līdz jums - tagadējam, lai atnāktu, topot skaistāka no paaudzes uz paaudzi, un jūs, šodienē- jais, varētu dzīvot uz Zemes, kas pārvērsta par Dievišķīgu paradīzes planētu. Viņi to darīja tieši jūsu dēļ.

Viņi bija pagāni, viņi ar dabas starpniecību spēja saprast Dieva domas. Jūsu tālie, ļoti tālie māmiņa un tētis zināja, kā padarīt jūs laimīgu. Viņi zināja, jo bija - pagāni.

Jūsu tēvs krita nevienlīdzīgā kaujā ar svešzemju algotņiem, cīnoties par jūsu nākotni.

Jūsu māti sadedzināja sārtā par to, ka viņa negribēja apmainīt jūsu brīnišķīgo nākotni pret šodienu.

Taču šodiena ir atnākusi…

Un pagānu pēcnācēji nu metas ceļos un bučo rokas to pēctečiem, kuri dedzināja viņu mātes un nogalināja tēvus.

Bučo un sacer dziesmas par nepakļāvīgo Krieviju. Dzied dziesmas par krievu garu, verdziski rāpojot uz ceļiem jau otro gadu tūkstoti.

Kāda brīvība? Atjēdzieties, tūkstošgadu jūgā nomāktie, kā ar narkotikām svešzemju ideoloģijas apdullinātie!

Atjēdzieties, kas spēj, un padomājiet. Kā varēja notikt, ka Anastasija - Sibīrijas vientuļniece, kriev- zemiete, pasacījusi dažus vārdus par Krievijas vēsturi, uzreiz sadūrās ar pretsparu, turklāt ne jau kaut kur citur, bet tieši Krievijā?!

Ja šo valsti, kā mēs uzskatām, nav sagrābuši aizjūras ideologi, kas tad izrāda pr etestību? Iznāk, ka paši krievzemieši pretojas pat savas pagātnes, savu vecāku pieminēšanai. It kā viņi - krievi jau būtu galīgi sajukuši.

Nē taču, ne galīgi, un par to liecina daudzās vēstules, dziesmas un dzejoļi, grāmatas ar Anastasijas izteikumiem miljoniem lielās tirāžās.

Krievzemiešu sirdis sāk sisties vienotā ritmā ar savu tālo un tuvo vecāku sirdīm, vecāku, kuri sapņoja par savu bērnu laimi. Pretdarbību provocē algotņi un viņu atbalstītāji. Kādi algotņi? Kādi algotņu atbalstītāji?

Bet vai tad jūs nopietni domājat, ka visas krievu tautas dzīvesveidu pēc savas gribas vienā rāvienā mainīja kāds krievu kņazs, vārdā Vladimirs? Turklāt tāds, kurš ne visai stingri turējās savā kņaza tronī. Šitā sēdēja, sēdēja un pēkšņi sacīja: "Es, bērni, domāju, jums visiem vajag aizmirst savu vecāku kultūru un pievērsties kristietībai."

Un tauta ar sajūsmu atbildēja: "Jā, protams, mums ir apnikusi mūsu senču kultūra, kņaz, ņem un nokristī mūs."

Absurds? Protams, absurds. Patiesībā kņazs Vladimirs sākumā centās pastiprināt savu varu, grozot seno slāvu reliģisko pasaules uzskatu, šim mērķim izveidojot pagānu dievu panteonu. Tomēr pagāniskie ticējumi nevarēja piedot svētumu sociālajām attiecībām, kādas bija izveidojušās: attaisnot īpašuma un sociālo nevienlīdzību, cilvēku ekspluatāciju, kņaza varas "dievišķo izcelsmi". Tas piespieda kņazu Vladimiru savu politisko ambīciju apmierināšanai izvēlēties krievu tautai svešu reliģiju. Un nav jau nekāds noslēpums, ka izvēle krita uz kristietības Bizantijas variantu, jo tas paredzēja garīdzniecības faktisku pakļautību kņaza varai, kaut arī juridiski garīdzniecība bija padota Konstantinopoles patriarham. Bet mums tika apgalvots, ka Vladimirs to izdarījis Krievzemes apgaismības un labklājības vārdā.

Mēs visi zinām, ka pārmaiņas ideoloģijā izraisa sociālas kataklizmas un asinsizliešanu. Taču šeit bija notikusi nejau tikai ideoloģijas nomaiņa, krasi mainījās reliģija, kultūra un dzīvesveids, sociālā iekārta.

Ja salīdzinām tajos laikos notikušo ar septiņpadsmitā gada revolūciju, varam teikt, ka tā bija "revolūcija kvadrātā". Ja arī notika pēc šīs revolūcijas asiņains pilsoņu karš, tas bija "pilsoņu karš kvadrātā".

Taču pilsoņu kara tajos tālajos laikos nebija. Nebija gluži vienkārši tāpēc, ka pagāniskajā Krievijā dzīvoja tikai pagāni. Mums stāsta par Krievzemes kristiešu un pagānu cīņu. Bet, ja visa Krievzeme bija pagāniska, tad kā gan tajā uzradās kristieši? Viņi atnāca kopā ar algotņiem no ārienes. Kņazs Vladimirs tolaik nepavisam nebija tas visvarenākais valdnieks. Protams, kņazs uzturēja savu karadrau- dzi. Taču no vēstures mums ir zināms: kaut cik nopietnai karadarbībai ar šo družīnu nepietika. Vienmēr bija nepieciešams tautas atbalsts. Senajā Krievzemē galvenais militārais spēks allaž bija tautas zemessardze.

Bet par kādu tautas zemessardzi var runāt, ja visa tauta bija pret kristīšanos?

Ārzemju algotņi? Protams! Taču diezin vai kņaza valsts kasē bija tik daudz līdzekļu, lai noalgotu veselu armiju un apmaksātu tās darbu. Protams, nebija! Taču viņš tos saņēma. No kā?

No tolaik jau pietiekami bagātajiem Romas un citu kristianizēto valstu patriarhiem.

Tādējādi pirms tūkstoš gadiem puskrieviskais kņazs Vladimirs apmaiņā pret savas varas nostiprināšanu atļāva Krievzemē ārzemju emisāriem nodarboties ar propagandu, rīkot provokācijas un intrigas. Bet pēc tam arī izdarīt fizisku vardarbību pret krievu tautu.

Krievzeme izrādījās grūtāk pakļaujama nekā Romas impērija un propagandai pārāk nepadevās. Lūk, tad arī kņaza karadraudze tika pastiprināta ar algotņiem un ar viņu palīdzību iznīcināta daļa nepakļāvīgo iedzīvotāju.

Tā ir tikai versija, - var iebilst oponenti. Nē, ideologu kungi, tā ir vēsturiska objektivitāte. To var pierādīt arī bez Anastasijas fenomenālajām spējām, bez viņas zināšanām vēsturē. Tagad to jums pierādīt spēju arī es, parasts cilvēks, un tātad ļoti daudzi parasti cilvēki tāpat spēs to saprast.

Sakiet, okulto ideoloģiju atbalstītāju kungi, cik miljonus Krievijas tēvu un māšu jūs dzīvus sadedzinājāt sārtos? Nosauciet savu skaitli, kaut samazinātu. Vai varbūt teiksit, ka tā nebija - nededzinājāt? Bija! Tas arī jūsu avotos tiek pieminēts. Atcerieties.

Vēl XV gadsimtā Aizvolgas mūku koncilā izvirzījās jautājums par nāvessoda atcelšanu ķeceriem. Ievērojiet, bija pagājuši jau piecsimt gadi kopš kristīšanas, bet rusiči vēl joprojām pretojās. Sodu neatcēla, un Aizvolgas mūkus piemeklēja neapskaužams liktenis.

Taču, ja jūs gribat manis teikto uzskatīt vienīgi par versiju, - lūdzu.

Tikai tad izskatīsim kā versiju arī jūsu apgalvojumus un salīdzināsim šīs abas versijas.

Salīdzinot uzreiz kļūst redzams, ka jūsējā nepakļaujas nekādai loģikai: tā balstīta tikai uz apgalvojumiem, kurus jūs pieprasāt uztvert kā patiesību. Turklāt nespējat uzrādīt pilnīgi nekādus dokumentus, kas apstiprinātu, piemēram, to, ka Krievzemes pagāni upurējuši cilvēkus.

Parādiet tautai arheoloģiskus pierādījumus, atlociet upurēšanas vietas. Nekas neiznāks, jo to nebija.

Parādiet pagānu grāmatas, kurās viņi ir izklāstījuši savu pasaules uzskatu. Lai cilvēki paši salīdzina abu civilizāciju kultūru.

Nerādīsit? Kāpēc? Laikam jau tāpēc, ka, iepazinušies ar šiem tekstiem, cilvēki sapratīs, cik murgains ir viņu pašreizējais dzīvesveids.

Tātad pierādījumu jūsu utopiskajai versijai jums nav, tāpēc arī pieprasāt - tici, un viss. Tici mums, bet, ja negribēsi, iegūsi neticīga cilvēka slavu, kuram trūkst garīguma.

Apstiprinājumi tam, ka Krievzeme tika paverdzināta ar intrigu un spēka palīdzību, ir. Es te nenosaukšu visu garo sarakstu, piemēra pēc pastāstīšu tikai par vienu.

Kopš tiem laikiem un līdz mūsdienām Krievzemi var uzskatīt par paverdzinātu. Arī tagad Krievzemē valda ārzemju ideoloģija. Arī tagad Krievzeme maksā meslus. Tikai samaksas forma ir cita - kapitāla pārsūknēšana, dabas bagātību pārdošana, ārzemju neveselīgo pārtikas produktu pārsvars. Arī tagad ļoti rūpīgi tiek uzmanīts ideoloģiskais komponents.

Tikai senās Krievzemes kultūras pieminēšana vien iedarbina opozīcijas mehānismu. Un nebeidzas intrigas un uzbrukumi Anastasijai.

Runājat par vārda brīvību, bet kāpēc tad tik ļoti baidāties no viņas vārdiem? Kāpēc cenšaties apmelot un neļaujat tautai iepazīties ar savas valsts kultūru? Lūk, kāpēc.

Mūsu senču kultūra ir lieliska, priekpilna un dziļi balstīta garīgumā.

* * *

Savā iepriekšējā grāmatā, kas saucas "Dzimtas grāmata", es atstāstīju, ko Anastasija pavēstīja par divu iemīlējušos laulāšanas rituālu. Tikai pirms diviem tūkstošiem gadu šāda ceremonija Krievzemē pastāvēja. Šai publikācijai sekoja zinātnieku, pētnieku secinājumi. Es jau sacīju: pēdējā laikā Anastasijas izteikumus pēta dažādu zinātnes virzienu pārstāvji, vieni to dara atklāti un pat cenšas publicēt savus darbus, citi tikai atsūta tos uz Fondu, lai iepazīstamies. Lai arī viņus nepakļautu uzbrukumiem, es te nenosaukšu uzvārdus, izklāstīšu tikai vērtējumu būtību.

* * *

"Anastasijas sniegtā informācija par laulāšanas rituālu, kas pastāvēja Senās Krievzemes kultūrā, ir unikāls, nenovērtējams dokuments, kas liecina par seno krievzemiešu augsto zināšanu līmeni. Visa ceremonija balstās nevis uz ticējumiem pārdabiskajam, bet tieši uz zināšanām par to, ko mēs tagad dēvējam par pārdabisko.

Atsevišķus šā rituāla elementus pie dažām tautām var redzēt arī tagad. Bet mūsdienu interpretācijā šiem elementiem ir vienīgi rituāls, neapzināts un nepilnīgs raksturs, tādēļ tie neveicina divu iemīlējušos cilvēku savienības nostiprināšanu tādā pakāpē, kādā iedarbojās, kad tika pielietoti apzināti.

Mūsdienu izpildījumā daži no tiem liekas bezjēdzīgi, kaut kādā māņticībā balstīti un labākajā gadījumā ieskaitāmi tā dēvēto ezoterisko darbību kārtā. Anastasijas izklāstītais rituāls aizved neapjēgto līdz ārkārtīgi racionālai apjēgšanai un stāsta ne tikai par zināšanām, bet arī par nepārspēto garīguma līmeni tajās slāvu paaudzēs, kuras dzīvoja pirms mūsējām.

* * *

Salīdzinoši analizējot šodienas kāzu izdarības un Anastasijas aprakstīto rituālu, rodas sajūta, ka mūsdienu ceremonijas drīzāk raksturīgas neattīstītai pirmatnējai sabiedrībai, bet senkrievu - visos aspektos ļoti augstai civilizācijai. Lūk, piemērs.

Vairākām tautām, krievus ieskaitot, ir rituāls - apkaisīt ar graudiem jauno salaulāto vai sareģistrēto pāri. Viena no jaunlaulāto mātēm, vecmāmiņām vai kāds no radiniekiem izkaisa graudus pirms jaunā pāra ieiešanas mājā vai arī met graudus tieši viņiem virsū, jo šāda darbība iecerēta nākamās ģimenes labklājības nodrošināšanai.

Šādas mūsdienu izdarības var pieskaitīt pie māņticības vai ezoterikas. Cita izskaidrojuma tām nevar atrast. Kā lai vērtē tās par saprātīgām, ja, nokritušas uz grīdas, asfalta vai celiņa pie ieejas mājā, sēklas tūlīt tiks samīdītas?

Rituālā, par kuru vēstī Anastasija, arī notiek darbošanās ar graudiem. Taču tai ir uzreiz vairāki skaidri apjēgti racionāli mērķi. Visi, kas atnākuši uz jaunā pāra laulībām - radinieki, paziņas un draugi, atnes labāko augu sēklas un katrs ar savu roku iesēj atnesto sēkliņu jaunlaulāto norādītajā vietā.

Ja runā par materiālo labklājību, tad tā nevis tiek paredzēta, bet faktiski arī tiek sasniegta ar šādu rīcību. Visai īsā laikā - stundā vai divās - jaunais pāris iegūst gan nākamo augļu dārzu, kurā augs labākie augļu un ogu stādījumi, gan sakņu dārzu, gan apstādījumus, kas apjozīs viņu mājvietu.

* * *

Ne mazāk svarīgs ir šādas rīcības otrs - psiholoģiskais aspekts. Daudzi no mums zina, ka, izejot dabā, uzlabojas mūsu psihiskais stāvoklis. Patīkamās sajūtas pastiprinās, kad saskaries nevis ar kāda cita stādītiem, bet tieši ar tiem augiem, kas pieder tev. Cik lielam gan jābūt tāda cilvēka gara spēkam, augstam emocionālajam stāvoklim, kas ieiet dārzā, kurā ikkatrs kociņš, krūmiņš, zālīte ir tapuši kā dāvana tieši tev no taviem vecākiem, radiem, draugiem, - to mēs šodien varam tikai iedomāties, tāpēc ka diezin vai kādam no pašlaik uz zemes dzīvojošajiem cilvēkiem ir šāda mājvieta.

Un acīmredzot ne tikai materiālā labklājība, bet tieši iekšējās pozitīvās emocijas, kuras izraisīja šī darbošanās, spēlēja galveno lomu.

Mūsdienu ezoteriskajā literatūrā daudz tiek runāts par Kundalinī enerģiju, par čakrām. Piedāvātā informācija pārsvarā tikai pievērš uzmanību čakru esamības iespējamībai. Par to, ka pastāv mīlestības enerģija, dzimumtieksmes enerģija vīrietim pret sievieti un otrādi, maz kurš šaubās.

Lielākā cilvēku daļa ir izjutusi šīs enerģijas iedarbību. Tomēr ne pagātnes teorētiķi, ne mūsdienu zinātne nenorāda uz cilvēka iespēju pārvaldīt šo enerģiju.

Anastasijas aprakstītajā rituālā pirmoreiz parādīts, ka cilvēks var vadīt, transformēt un saglabāt šo enerģiju.

* * *

Iemīlējies jaunais pāris faktiski materializē pār viņiem nolaidušos jeb viņos ienākušo mīlestības enerģiju. Ar šīs enerģijas palīdzību abi veido redzamo un taustāmo telpu ap sevi. Viņi atstāj sev līdzās šo cildeno enerģiju uz visiem laikiem.

Kāpēc viņiem tas bija iespējams, bet mūsu dzīves īstenībā ne? Salīdzināsim divu mīlošu pāru - pagātnes un mūsdienīgā - rīcību.

Vidējais statistiskais mūsdienu iemīlējies pāris pavada laiku, apmeklējot izklaides iestādes, divvien- tulībā dodas pastaigās vai uzturas mājās, bieži vien pirms precēšanās stājas dzimumattiecībās.

* * *

Vairumam iemīlējušos galvenais mērķis ir savu attiecību oficiāla reģistrācija valsts iestādē vai baznīcā.

Kā rāda pētījumi, īsti skaidru un konkrētu nākamās dzīves plānu mīlētājiem nav. Ja kāds arī cenšas konkretizēt tālākās kopīgās darbības pēc apprecēšanās, tās tomēr tiek raksturotas visai abstrakti. Kā atzīmē psihologi, katrs cer, ka pēc apvienošanās viņa dzīvi uzlabos partneris vai partnere.

Katrs cer, ka cildenā, dzīvi piepildošā mīlestība saglabāsies arī pēc apprecēšanās. Tomēr mīlestība pāriet. Apkārtējā vide kļūst ikdienišķa un ne tikai neatgādina par iemīlēšanās stāvokli, bet pat sāk kaitināt ar savu parastību un primitīvismu.

Sapīkums ieviešas arī attiecībās vienam pret otru. Maz kurš nojauš, ka šis sapīkums nav iemīlējušos rīcības cēlonis pēc apprecēšanās. Neapmierinātība rodas no neprasmes izmantot mīlestības stāvokli.

* * *

Kā parādījusi prakse, saglabāt mīlestību vai pat cieņpilnu attieksmi vienam pret otru nespēj nekādi laicīgie likumi un nekāda reliģioza iebiedēšana.

Tagad paskatīsimies uz abu iemīlējušos rīcību, kāda tā ir Anastasijas stāstījumā, un pacentīsimies dot tai loģisku, zinātnisku izskaidrojumu.

Vispirms jau pārsteidz pati atzīšanās mīlestībā:

"Kopā ar tevi, skaistā dieviete, es spētu radīt Mīlestības telpu uz laiku laikiem," viņš teica savai izredzētajai. Un, ja meitenes sirds mīlestībai atsaucās, atbilde skanēja: "Mans dievs, esmu gatava tev palīdzēt tavā diženajā radīšanā."

Salīdzināsim šos vārdus ar atzīšanos mīlestībā, kuru rāda izcils dzejnieks un kura visprecīzāk un būtiskāk raksturo mūsdienu attieksmi pret mīlestības enerģiju: "Es mīlu jūs, ko gan vēl vairāk, ko varētu es vēl jums teikt…"

Kā redzam, pirmā atzīšanās uzreiz paredz skaidri noteiktu dižu darbību - mīlestības telpas veidošanu. Faktiski - zinātnisku mīlestības materializāciju.

Otrā atzīšanās konstatē faktu: "es mīlu jūs", bet tālāk netiek paredzēta darbība. Viņš, viņa gluži vienkārši nezina, kā un kam izmantot mīlestības enerģiju.

# # ^

Iemīlējušies no Anastasijas stāsta, saņēmuši viens otra piekrišanu, stājas pie mīlestības telpas veidošanas sev un savām nākamajām paaudzēm.

Viņi nošķiras no citiem, var pat nakšņot teltī, kas uzcelta viņu izraudzītajā zemes gabalā, bet dzimumattiecībās nestājas. Kas tas ir - rituāla atturība?

* * *

Daudzu tautu reliģiskajos ticējumos līdzīga atturība ir sastopama. Tā ir arī laicīgajā ētikā. Jaunie mīlētāji nedrīkst stāties dzimumattiecībās līdz laulības reģistrācijai vai pirms laulāšanās baznīcā. Tomēr lielākā daļa iemīlējušos neievēro reliģiskos brīdinājumus un sabiedrisko nosodījumu, stājoties dzimumattiecībās pirms laulības noslēgšanas laicīgā iestādē vai baznīcā. Kāpēc? Visticamākā atbilde varētu būt loģikas trūkums sabiedrības un reliģijas prasībās. Saprotama izskaidrojuma trūkums, bet vēl precīzāk - zināšanu trūkums par mīlestības enerģijas būtību.

Mīlestības enerģija aktivizē visu cilvēka jūtu kompleksu, paātrina domāšanas procesus. Un šo enerģiju var salīdzināt ar augstāko iedvesmas punktu, kas paredz tālāku darbošanos.

Senās Krievzemes iemīlējušies, pateicoties augstajai cilvēku savstarpējo attiecību kultūrai, zināšanām, dabiskā veidā novirzīja mīlestības un dzimumtieksmes enerģiju uz nākamās kopīgās dzīves mājvietas radīšanas darbiem."

* * *

"Diezin vai ir iespējams divu mīlētāju radīto pārspēt ar zinātnisko meklējumu palīdzību. Tādu pieņēmumu apstiprina arī šāds Anastasijas apgalvojums: "Nav zinātnieku spēkos radīt ko līdzīgu šīm brīnišķīgajām ģimenes ligzdām arī tāpēc, ka valda Visuma likums. Viens Radītājs, mīlestības apgarots, ir spēcīgāks par zinātni, kam mīlestība sveša.""

"Loģika, racionālisms, augsts garīgums un dzīves kultūra caurstrāvo visas notikuma dalībnieku darbības, kas atspoguļotas Anastasijas stāstījumā par kāzu rituālu. Un cik nožēlojamas salīdzinājumā ar to ir mūsdienu kāzas, kurās galvenais ir klātie galdi, nesātīga ēšana un alkohola lietošana."

"Anastasijas sniegtās līdzības, senie pagāniskie vai, Anastasijas vārdiem runājot, vēdiskās Krievzemes rituāli ar savu emocionālo, jēdzienisko, informatīvo piesātinājumu pārspēj visas mums agrāk zināmās teiksmas, kas raksturo vēsturisko pagātni. Salīdzinājumā ar tām nobāl pat plaši pazīstamā "Teiksma par Igora kauju"."

"Ar saviem vēstījumiem par vēdisko Krievzemi Anastasija patiesībā atklāj mums agrāk nezināmas civilizācijas augsti garīgo kultūru. Pašos pamatos maina zinātnē valdošo priekšstatu ne tikai par mūsu valsts, bet arī visas cilvēces vēsturi.

Tik negaidīts un būtisks pavērsiens, vienkāršība, ar kādu tas izdalīts, izraisījusi apjukumu daudzos mūsdienu zinātnes spīdekļos. Un, lai kaut kā noturētos sasniegtā zinātniskā stāvokļa ietvaros, daudzi cenšas izlikties, ka nekas nav noticis, ka šī informācija viņiem nav zināma.

Viņi līdzinās strausam, kas slēpj galvu smiltīs. Informācija eksistē, tā patiesi ir nenovērtējama un sensacionāla, un to aizvien vairāk pieprasa sabiedrība."

Es te, godātie lasītāji, citēju dažu zinātnieku pētnieku izteikumus. Kā redzat, viņi apstiprina Anastasijas stāstījuma svarīgo informatīvo nozīmību. Tāpat apliecina apjukumu zinātnes pasaulē.

Taču apjukums ir viena lieta. Pavisam cita - pretdarbība, centieni nepieļaut, ka izplatās šī informācija, kas vieš skaidrību par mūsu valsts, mūsu tautas vēsturi.

Kādu ļoti baida, ka mēs varētu saskarties ar mūsu senču kultūru un zināšanām. Kuru? Kas izdara spiedienu, un pēc kādas programmas arī tagad darbojas tie, kuri sauc mūsu vecvecākus par barbariskiem pagāniem, kas ir pārvērtis diženo vārdu "pagāni" par kaut ko briesmīgu, atpalikušu apzīmējošu?

Un vai tad mūsu vēsturnieki ir piekrituši šādam apzīmējumam? Piekrituši, tikai tad tie nav mūsu vēsturnieki.

Un vai vispār tie ir vēsturnieki? Ja līdz šim neko sakarīgu nav varējuši pateikt vien par tūkstoš gadu senu vēsturi, tomēr apsūdz šo senatni vai piekrīt tās apmelojumiem, tad tie nav Krievijas vēsturnieki, tie ir nodevēji vai algotņi, kas darbojas kāda labā.

Un mums vairs nevajag uz viņiem cerēt. Vajag pašiem kopīgiem spēkiem pa kripatiņai, pēc analoģijām restaurēt savu vēsturi un reabilitēt savus vecvecākus, sevi. Un ja mēs to neizdarīsim …

* * *

Daudzi grāmatu sērijas "Skanošais ciedrs" lasītāji jau sākuši rakstīt bērniem savu dzimtas grāmatu. Kādam gribēsies izteikt savu viedokli arī par Senās Krievzemes vēsturi. Pastāstīt saviem bērniem, no kā esam cēlušies. Bet ko var uzrakstīt par savu pagātni? Vai tiešām mēs rakstīsim tos murgus, kas mums ir iedvesti?!

Varbūt neko nerakstīt par pagātni, it kā tās nebūtu bijis? Neiznāks. Tad kāds cits mūsu bērniem to atkal un atkal pasniegs tā, kā viņam tīk, kā ir izdevīgi.

Dažs nodomās: "Kā tad mēs, vienkārši cilvēki, nevis zinātnieki vēsturnieki, spēsim restaurēt divus tri- jus gadu tūkstošus senu vēsturi?" Spēsim! Jo mēs to darīsim nevis pēc pasūtījuma, bet pēc prāta un sirds aicinājuma. Es pacentīšos iesākt, bet tad visi kopā vāksim teiksmas, faktus un līdzības, kādas kurš var atrast, un sāksim veidot savas dzimtas vēsturi.

Sāksim visi kopā domāt un spriest. Un, es atkārtoju, pat pēc analoģijas varēs atveidot daudz ko. Re, kā tas tiek darīts pēc analoģijas. Skatieties.

* * *

Pirms vairāk nekā diviem tūkstošiem gadu pastāvēja varenā Romas impērija. Bija Romas tiesības, senāts, imperatori. Impērijas pilsētas greznoja laikmetīgas celtnes, un galvaspilsētā jau bija ūdensvads. Bija bibliotēkas, un attīstījās mākslas nozares. Romas impērija iesaistījās daudzos karos.

Uz pirmskristiānisma laikmeta attīstīto valstu fona gandrīz nemaz nav informācijas par Krievijas valsti. Par tās valsts iekārtu, teritorijām, kultūru.

Varbūt tā nepastāvēja? Protams, pastāvēja, no vēstures avotiem ir zināms, ka kristīšanas laikā Krievzemē jau bija pilsētas, kņazistes. Un kņazs Vladimirs, kura valdīšanas posmā Krievzeme tika kristīta, ne tuvu nav pirmais kņazs. Tie paši avoti stāsta arī par viņa tēvu kņazu Svjatoslavu.

Tātad Krievzeme pastāvēja Romas impērijas laikos. Tajā bija pilsētas un daudzas bagātas apmetnes. Tieši ļoti bagātas, jo Senās Krievzemes pilsētas veidojās ne tikai kā kņazistu galvaspilsētas, bet arī kā amatniecības, tirdzniecības centri, kas apkalpoja daudzas apmetnes, kuras bija izveidojušās ap tām.

Blakus nabadzīgām apmetnēm nav iespējama pilsētas dzimšana. Tās celtniecību gluži vienkārši nebūtu kam finansēt un turpmāk nebūtu kam patērēt pilsētā saražoto.

Bet tagad pamēģināsim noteikt: stipra vai vāja valsts bija Krievzeme pirms kristietības ieviešanas? Pieņemsim, ka ļoti, ļoti vāja. Turklāt vēsturnieki apgalvo, ka Krievzeme bijusi sadalīta sīkās dalienu kņazistēs, kas savā starpā pastāvīgi karojušas.

Un atkal rodas jautājums: ja pirmskristietības laika Krievzeme bija vāja, iekšēju konfliktu plosīta valsts, tad kāpēc to nepacentās iekarot varenākas lielvalstis?

Vājāku salīdzinājumā ar citām, nemaz nerunājot par pašu Romas impēriju, krievu valsti nebūtu bijis grūti iekarot, pārvērst par koloniju un saņemt no tās meslus. Taču, lūk, te arī sākas noslēpumainība un mīklas.

Ne Romas impērijas, ne citu tā laika varenāko valstisko veidojumu vēstures dokumentos nav fiksēts fakts par uzbrukšanu Krievzemei.

Kā mums pašiem zināms, kristīšanas laikā Krievzeme bija patstāvīga, neviena neiekarota valsts.

Tad kāpēc gan pagānisko Krievzemi neviens necentās iekarot?

Varbūt tai bija milzīga labi organizēta un ekipēta armija? Nē, nebija. Pat kņazu laikā bija tikai kara- draudzes, kas skaita ziņā ievērojami atpalika no romiešu leģioniem.

Mēs nekad neuzzināsim vēsturisko patiesību, ja sākotnēji par pamatu ņemsim melīgo izdomājumu par pagānisko un vēl jo vairāk vēdisko Krievzemi.

Un - tieši otrādi - viss nostāsies savās vietās, ja pieņemsim un sapratīsim pretējo.

Vēdiskā, pirmskņazu Krievzeme bija augsti organizēta dziļi garīga civilizācija. Tieši tā uz Zemes "zaudētā" civilizācija, par kuru vēlāk tiks stāstītas leģendas.

Es ar nodomu nosaucu Seno Krievzemi nevis par valsti, bet par civilizāciju tāpēc, ka par tā laika valstiskuma etalonu tiek uzskatītas Ēģipte, Roma, kurās valdīja augstākie valdnieki, priesteri un uz vergu rēķina bagātību ieguvusī aristokrātija.

Krievzemes sabiedriskā iekārta bija pilnvērtīgāka un civilizētāka nekā Ēģiptē un Romā.

* * *

Tā laika Krievzemē verdzības vispār nebija. Nebija arī savā starpā karojošu dalienu kņazistu. Krievzemi veidoja brīnišķīgas dzimtu mājvietas. Lēmumi tika pieņemti večē - tautas sapulcēs. Informāciju iznēsāja volhvi.

Taču skatieties, kā samainīti jēdzieni, izkropļojot vārda "civilizācija" būtību. Ēģipte, kur visu tautu pārvaldīja priesteri un faraoni, tiek saukta par stipru, augsti attīstītu, civilizētu valsti, bet tā laika Krievzeme - par atpalikušu, necivilizētu, vāju, bez sava valstiskuma. Re, cik vareni! Ja nebija verdzības, valdnieku - despotu, tātad nebija valsts, tātad tas ir necivilizēti?

Un atkal tas pats jautājums.

Bet kāpēc tādā gadījumā neviens neiekaroja Krievzemi?

Mēģinājumi iekarot vēdrusiešus, protams, bija. Taču tie, kas to bija gribējuši darīt, vienmēr centās pat no savas atmiņas izdzēst šo mēģinājumu rezultātu.

Lūk, ko pastāstīja Anastasija par vienu no šādiem vairāk nekā divus tūkstošus gadu seniem mēģinājumiem.

KAUJA

- Tajos laikos Krievzemē vēdiskā dzīvesveida kultūra vēl nebija guvusi pārsvaru. Vēdrusiešiem tad vēl nebija pilsētu. Bet Krievzemi veidoja liels daudzums ciemu ar bagātīgu neparastu pārtiku un dzimtas mājvietās dzīvojošiem priecīgiem un gaišiem cilvēkiem. Un tajos laikos arī citas valstis bija, tās lepojās ar pilsētām, pār ļaužu centieniem tur aizvien vairāk naudas varai bija spēks. Un bija lielas armijas, ai- tām valdnieki centās sev pakļaut visu pasauli. Un daudzas valstis tumšo spēku priekšā liecās.

Uz Krievzemi tika nosūtīts romiešu izlases leģions. Pieci tūkstoši karavīru pienāca pie pirmā ciema robežas. Un nostiprinājās draudīgā nometnē netālu no tā.

Karavadoņi pie sevis izsauca vecākos. Tie atnāca bez bailēm no bargā spēka. Tad karavadoņi vecākajiem paskaidroja, ka viņi ir no pašas varenākās valsts un tāpēc visam ciemam būs tagad viņiem meslus maksāt. To, kurš atteiksies, padarīs par vergu.

Un nelielā ciema vecākie tad viņiem atbildēja, ka savu barību nav labi atdot sliktiem un tādējādi barot milzu tumšos spēkus.

No visiem karavadoņiem pats galvenais viscienījamākajam no ciema vecajiem tad teica:

-   Es zināju par jūsu barbarismu un neparasto dzīvesveidu. Jūsu prāts ir par vāju, lai pat spēku samēru spētu novērtēt. Ja tāds jums prāts, tad attīstītā impērijā brīvi nebūsit nekad. Jūs būsit vergi vai arī jūsu nebūs vispār.

Vēdrusu ciema vecākais viņam atbildēja:

-   Nebūs tā, kurš nespēj Dievišķo caur pārtiku sev izmantot. Skaties.

To teikdams, vecais vēdrusietis divus vienād- skaistus un svaigus ābolus no kabatas izvilka un rokās paņēma. Viņš pārlaida acis pār bruņās tērptajiem karavadoņiem, bet skatiens apstājās pie jauna ierindnieka. Viņš piegāja pie kareivja un sniedza tam vienu ābolu, teikdams:

-   Ņem, dēliņ, lai ābols šis ir tavai sirdij tīkams.

Un jaunais Romas karavīrs šo augli paņēma un

citu acu priekšā tajā iekoda. Viņam sejā iemirdzējās svētlaime, kas citiem lika viņu apskaust.

Bet vecākais, kam rokā bija otrs skaistais ābols, pret karavadoni nu atkal pagriezās, pie viņa piegāja un teica:

-   Man negribētos tev šo brīnišķīgo augli dot. Ko tas nozīmē, centies pats saprast.

Un vecais vēdrusietis otro ābolu tam pie kājām nolika.

-   Kā tu, veci, uzdrīksties lekt acīs karavadonim, kuru rotā kaujās iemantota slava? - bargi uzbrēca vēdrusietim zemāks virsnieks, aši paķēra ābolu un pārsteigts ievaidējās.

Augstie virsnieki un viņu adjutanti gluži vai sastinga no tā, ko ieraudzīja… Viņu acu priekšā skaistais ābols virsnieka rokās sāka pūt. Un viņu acu priekšā šim auglim pūstošajam knišļi uzmetās un sāka to ēst. Bet vecais vēdrusietis turpināja:

-   Neviens nespēs par zeltu nopirkt vai ar varu paņemt augļu Dievišķo svētību. Tu vari sevi saukt par valdītāju, pats šķitīsi sev liels un domāsi, ka uzveic valstis, bet tikai puvekļus vien baudīsi.

* * *

-   Tā nav mistika, Vladimir, jel saproti, ka augļi, kas ar mīlestību audzēti, spēj atdot savu labumu tikai tam, kurš mīlestību tajos ielicis, un tam, kam audzētājs tos dod no laba prāta. Tā Visumā ir iekārtots, un, lai tam noticētu, uzmanīgi dzīvē ieskaties. Ar nolemtību ļaudis bauda augļus, sen zaudējušus svaigumu.

-   Bet bagātie? Un tie, kas pārvalda pasauli?

-   Ar uzturu viņiem problēmu vēl vairāk. No saindē- I iem augļiem un smalkiem ēdieniem šie cilvēki baidās. un liek, pirms pašiem ēst, tos nobaudīt saviem ļaudīm. Liek sargāt produktus, šādam nolūkam ir pat speciāli dienesti, bet viss velti… Daudz valdītāju no saindētiem našķiem ir mokās nomiruši. Rau, tagad daudzi cenšas ražot veselīgo ciedru eļļu. Bet tā nav vienlīdz dziednieciska, jo nav vienādi ražotāju mērķi.

Un nebija jau mistiķis tas vecais vēdruss, viņš tikai pateica to, kas Vēdiskajā Krievzemē katram bērnam bija zināms.

* * *

Bet viņu sagrāba, jo romiešus viņš bija saniknojis. Un būrī ielika, lai varētu vecais vīrs vērot, kā dega mājas un dārzi viņa ciemā. Kā, ķēdēs sakalti, gar būri gāja vīri, sievas, bērni.

Karavadonis viņam ļauni teica:

-   Nu, skaties, vecais. Re, tagad cilvēki no tavas cilts ir vergi. Tu svītas priekšā par mani slikti pajokoji, man doto augli mirklī sapūdēji. Nu tavi ciltsbrāļi būs vergi un nāves bailēs audzēs nepūstošus augļus.

-    Nāves bailēs var tikai nāvi nesošs izaugt, lai cik jauks tas arī ārēji izskatītos. Tu esi primitīvs. Un manu valsti pakļaut tev neizdosies. Es dūju palaidu, lai nes par tevi vēsti. Volhvi, kas redzēs dūjiņu, to stāstīs tālāk…

Romas karavadonis deva pavēli. Vēdrusu vēstneši uz visiem ciemiem steidzās pavēli šo nogādāt. Ar pavēli bija uzdots, lai no katra ciema šurp atnāk godājami ļaudis paskatīties, cik stipri, karam gatavi un labi apgādāti ir viņa pulki. Kā no zemes virsas tie noslaucīt spēj ciemus spītīgus un aizvest verdzībā gan sievietes, gan bērnus. Lai visi meslus nes bargajiem karotājiem. Un turpmāk rudeņos lai

vāc meslus viņa valstij un paši uz lielvalsti tos nogādā.

Tai dienā, kas pavēlē bija noteikta, rīta ausmā pie lielās kara nometnes klāt bija deviņdesmit vēdru- siešu jaunekļu.

Visiem priekšgalā bija Radomirs, viņu tu jau pazīsti. Mugurā - Ļubomiras ar mīlestību šūdinātais krekls. Aiz viņa gaišos kreklos stāvēja puišu pulks.

Gaišās galvas nesedza dzelzs bruņucepures. No zāļu stiebriņiem pītās lentītes vien saturēja gaiš- brūnos matus. Un arī vairogu viņiem nebija, lai sargātos no cirtieniem, kas atnes nāvi. Tikai pie jostas divi zobeni katram karājās. Jaunekļi klusēdami stāvēja un zirgus turēja aiz iemauktiem, bet daudzi rumaki nebija segloti.

Karavadoņi, kas komandēja piectūkstoš vīru lielo apmācīto pulku, uz kara apspriedi bija kopā sanākuši un deviņdesmit jaunekļus uzlūkoja. Galvenais karavadonis piegāja pie būra, kurā nodedzinātā ciema vēdrusietis bija iesprostots, un jautāja:

-   Ko nozīmē šie zeņķi? Es liku atnākt šurp visu ciemu vecākajiem, lai pateiktu viņiem, ko manas valsts imperators licis.

Un vēdrusietis būrī atbildēja:

-   Ciemu vecajie jau zina, ko gribi viņiem pavēstīt. Viņiem netīk tavas runas. Uz netīkamo viņi tad arī nenāca. Ir tavu pulku priekšā kaimiņciema deviņdesmit zēni. Pie jostas zobeni - varbūt viņi ir gatavi cīnīties.

"Ak stulbie barbari," klusībā nodomāja karavadonis, "protams, nebūtu jau grūti raidīt pret viņiem kaujā daļu karavīru un visus nogalēt. Tikai kāda jēga no beigtiem ķermeņiem? Vai nebūtu labāk viņiem visu izskaidrot un valdniekam atvest dzīvus vergus?"

-   Klausies, vecais, - karavadonis viņam teica, - tie jaunie taču tevi bijā. Tu paskaidro viņiem, ka cīnīties pret pārspēku nav jēgas. Lai labāk padodas. Es atstāšu viņus dzīvus. Protams, gūstā saņemšu un padarīšu par vergiem. Bet viņi nedzīvos barbariskā valstī, dabūs ēst, dabūs apģērbu, ja vien būs paklausīgi. Tu, vecais, paskaidro viņiem, cik asiņaina un bezjēdzīga būs šī nevienlīdzīgā kauja.

Vēdrusietis atbildēja:

-   Lai notiek, mēģināšu paskaidrot. Pats redzu, ka asinis jau kūsāt kūsā šiem jaunajiem vēdrusie- šiem.

-   Tad runā, vecais.

Būrī ieslodzītais vēdrusietis ierunājās skaļi, lai visi jaunie vēdrusi pie nometnes viņu sadzirdētu:

-   Mani dēli, es redzu, ka katram nojums pie jostas ir divi zobeni. Jums blakus dīdās straujie ru- maki. Jūs turat tos aiz iemauktiem, taupāt to spēkus kaujai, virsū nesēžaties. Jūs gribat uzsākt cīņu, un vadonis būs viedais Radomirs. Atbildiet man.

Karavadoņi un karavīri ieraudzīja, kā priekšā iznāca un dziļi paklanījās pret veco vīru Radomirs, tādējādi viņa vārdus apstiprinādams.

-    Tā jau es domāju, - teica vecais vēdrusietis un turpināja: - Tu esi virsaitis, tu saproti, es ticu, ka spēks, kas ir pret tevi, tavam spēkam nelīdzinās, Radomir.

Un, apstiprinot vecā vīra teikto, atkal galvu piekrītoši nolieca Radomirs.

Karavadoņi bija apmierināti ar dialogu. Bet tālākais gan viņus gauži izbrīnīja. Vecais vēdrusietis turpināja:

-   Radomir, tu esi jauns, tava doma ātri traucas, tak atstāj tomēr atnācējus dzīvus. Nenogalini viņus visus. Liec viņiem projām iet un nolikt nāves rīkus, ar ieročiem nekad lai vairāk nespēlējas.

Vispirms pretinieki gandrīz vai mēmi kļuva no neparastajiem vecā vīra vārdiem. Tad galvenais no viņiem saērcināts uzkliedza:

-  Tu esi jucis! Galīgi bez prāta, vecais! Nesaproti, kurš kuram dzīvību te saglabāt var. Tu visus savus ciltsbrāļus nu esi lēmis nāvei. Es tūlīt došu pavēli…

-  Tu esi nokavējis. Skaties - bija domās iegrimis Radomirs, tak nu viņš maniem vārdiem palocījās, bet tātad saprata un atstās jūs dzīvus.

Nākamajā mirklī karakungi ieraudzīja, kā nometnes priekšā stāvošie deviņdesmit jaunekļi uzlēca zirgiem mugurā un aiztraucās nometnes virzienā. Karavadonis paspēja dot pavēli daļai piesteigušos loka šāvēju sagatavoties, lai sagaidītu vēdrusiešu jātniekus ar bultu krusu.

Taču jātnieki, nokļuvuši tādā attālumā, ka viņus spēja sasniegt bultas, pēkšņi nolēca no saviem zirgiem un sāka skriet tiem līdzās.

Nonākuši cieši blakus romiešu karaspēkam, jaunie vēdrusieši izveidoja ovālu, kura iekšpusē atradās puse vienības un zirgi, bet otra puse ietriecās romiešu rindās, kas kārtojās kaujai, un uzsāka cīņu.

Katrā rokā vēdrusiešu karavīrs turēja zobenu. Viņi vienlīdz veikli darbojās kā ar labo, tā ar kreiso roku. Tomēr ienaidniekus negrāva pavisam, tikai izsita ieroci no rokām un viegli ievainoja, nesacērtot līdz nāvei.

Ievainotie un atbruņotie romiešu leģionāri nedeva iespēju uzreiz pienākt un viņus nomainīt jauniem karavīriem.

Nelielā vēdrusiešu vienība strauji izlauza sev ceļu uz galvenā karavadoņa telti.

Radomirs ar zobenu pārcirta aizbīdni būrim, kurā atradās vecais vēdrusietis, paklanījās viņam, pēc tam saņēma viņu rokās un viegli uzcēla zirgā.

Divi jauni karavīri no Radomira vienības satvēra galveno karakungu, uzmeta viņu otram zirgam uz krustiem un nogādāja sava ovāla vidū.

Pārgalvīgā vienība strauji lauza sev ceļu, tikai nevis atpakaļ, bet gan uz priekšu, un drīz vien jaunie karotāji bija ārā no romiešu karapulku drūzmas, uzlēca savos zirgos un aizauļoja, taču pēc brīža apstājās nelielā uzkalniņā, nolēca no zirgiem, gandrīz visi apgūlās zālē, rokas izpletuši, un gluži kā pamira.

Sagūstītais romiešu karavadonis pārsteigts ieraudzīja: zālē gulošie vēdrusieši bija cieši aizmiguši. Viņiem sejās staroja laimīgs smaids, blakus katram gulošajam mierīgi plūca zāli viņu zirgi. Tikai divi sargi vēroja, ko dara romieši.

Bez karavadoņa palikušie romiešu virsnieki kādu laiku strīdējās, vainojot cits citu notikušajā, pēc tam strīdējās par to, kuram tagad jāuzņemas komandēšana un kā būtu jārīkojas.

Beigu beigās nolēma, ka vēdrusiešu vienība jāvajā tūkstoš jātniekiem, gandrīz visai romiešu kavalērijai. Pārējiem jāseko pakaļdzīšanās virzienā, lai varētu palīdzēt, ja notikumi pēkšņi pavērstos negaidīti vai vēdrusiešu vienība tiktu papildināta ar jauniem spēkiem. Tomēr galvenais šā lēmuma iemesls bija bailes.

Tūkstoš labi apbruņoto jātnieku metās pakaļ jaunekļiem. Tiklīdz romiešu kavalēristi atstāja nometni, viens no Radomira vienības karavīriem, kas sēdēja zirgā, sāka pūst ragu.

Zemē gulošie tūlīt pielēca kājās, paņēma zirgus aiz iemauktiem un nesās skriet. Pēc kaujas atpūtušies, vēdrusieši skrēja ļoti ātri, taču aiz viņiem auļojošie romiešu jātnieki lēni, ļoti lēni, bet tomēr tuvojās bēgošajiem.

Jau sajuzdams veiksmes garšu, kavalērijas komandieris deva pavēli taurēt, ka jājāj ātrāk, lai bēgošos noķertu. Taurētājs sāka pūst tauri.

Tūkstotim jau tā putās nodzīto zirgu sānos iespieda piešus, lai liktu vēl paātrināt ārprātīgo auli, samazinot attālumu līdz bēgošajiem vēdrusiešiem. Tie bija jau pavisam tuvu…

Iekarsušais komandieris vēlreiz lika paātrināt skrējienu. Un atkal pūta taurētājs… Daži trakajā auļošanā nodzītie romiešu zirgi nogāzās gar zemi. Neviens tiem nepievērsa uzmanību, romiešu jātnieki jau vilka laukā zobenus no makstīm, lai cirstu bēgošajiem, un pēkšņi…

Atskanot raga aicinājumam, visi skrejošie vēdru- sieši uzlēca savos zirgos un… Attālums starp viņiem un sekotājiem sāka palielināties.

Sagūstītais romiešu karavadonis saprata: vēdru- sieši saglabājuši spēkus saviem kumeļiem - un tagad viņus nenoķert. Viņi arī vecajam vēdrusietim un viņam pašam bija nomainījuši zirgu. Vēl romietis ieraudzīja, ka vēdrusieši nevis sēž, bet gan guļ savu zirgu mugurā un, krēpēs ieķērušies, atkal aizmiguši.

Romietis nodomāja: "Kādēļ gan viņiem tagad savus spēkus taupīt?" Un tikai vēlāk visu saprata…

Pakaļdzīšanās azartā romieši nežēlīgi sita savus zirgus, tie paklupa zem viņiem, taču arī visizturīgākie, kas auļojot nesa mugurā smagos, bruņās tērptos jātniekus, nespēja panākt nenogurušos vēdrusiešu kumeļus.

Kad kavalērijas priekšnieks beidzot spēja apjēgt, ka neizdosies panākt vēdrusiešu vienību, viņš lika visiem apstāties un nokāpt no zirgiem. Taču bija par vēlu, daudzi zirgi jau bija nodzīti un krita no kājām.

"Visiem atpūsties," romiešu jātnieku priekšnieks deva komandu. Un te no piekusušajiem zirgiem nokāpušie karavīri ieraudzīja, ka tieši viņiem virsū kā viesulis brāžas vēdrusiešu vienība.

Jaunie jātnieki turēja gatavībā katrā rokā pa zobenam. Viņi traucās garām zemē nokāpušajiem romiešiem un ievainoja tos, izsita no rokām ieročus.

Un romiešu leģionu pārņēma šausmas. Viņi metās skriet pretī papildspēkiem, kas nāca aiz viņiem. Bet bēgošajiem sekoja vēdrusiešu vienība zirgos, tomēr nez kāpēc necentās panākt. Aiz noguruma pakritušos romiešu karavīrus vēdrusieši neaiztika.

Jau nevis bēgošo, bet grīļīgi, smagi soļojošo pār- gurušo karavīru pūlis uzreiz apstājās, ieraugot sev priekšā Radomiru ar diviem zobeniem un jātniekus aiz viņa - spēkpilnus un mierīgus.

Romieši nometās zemē un, ja kādam vēl bija ierocis, nolika to sev priekšā. Un bezspēcīgi sāka gaidīt vēdrusiešu izrēķināšanos.

Radomirs ar biedriem iegāja zālē sēdošo karavīru pulkā. Vēdrusieši neizņēma zobenus no makstīm. Radomirs, viņa biedri runājās ar karavīriem par dzīvi. Un, noņēmuši ap galvu apsietās lentītes, kas pītas no zālēm, deva ievainotajiem Romas leģionāriem pielikt pie brūcēm dzīvinošās zālītes.

Tās apturēja asinis, kas sūcās no brūcēm, un mazināja sāpes. Un galvenais karavadonis tika atdots Romas leģionam atpakaļ.

* * *

Romā staltās rindās iesoļoja karaspēks, kas atgriezās no karagājiena uz vēdisko Krievzemi.

Jau vēstneši bija paziņojuši imperatoram par dīvainībām Romas leģiona izlases vīru vidū. Kad valdnieks pats ieraudzīja savus kareivjus un viņu komandierus, apjukums to nepameta nedēļām ilgi.

Pēc tam viņš izdeva slepenu pavēli: visas vienības, kas bija gājušas uz vēdisko Krievzemi, visus zaldātus, visus komandierus no armijas aizvākt. Un visās impērijas nomalēs izmitināt. Un stingri aizliegt tiem pat draugu, pat tuvu radu lokā par toreizējo karagājienu ko stāstīt.

Pats imperators vairs nekad uz Krievzemi savus pulkus karā nesūtīja. Un saviem pēctečiem slepenajā grāmatā vēl deva šādu padomu: "Ja impēriju gribat saglabāt, pret vēdrusiešiem karot ir nedomājiet."

Tas imperators nebija muļķis. Kad savus karavīrus ieraudzīja pārnākam, saprata: kaut pulki atgriezušies sveiki un veseli, tak nav tiem guvuma un sejās naida nav, trūkst vēlēšanās par karavīriem būt. Ja tādus atstāj impērijas karapulkos, kas zina, varbūt pret karošanu var visā armijā tie nepatiku izraisīt.

* * *

Bet tas, kurš nāca pēc šā valdītāja, tomēr sadūšojās vēdrusiešus iekarot. Daudz uzzināja par viņu taktiku no tiem, kas agrāk bijuši ar viņiem saskarē. Uz Krievzemi viņš desmittūkstoš vīru karot nosūtīja. Un atkal karavīri pienāca pie maza vēdrusiešu ciema un nometni tur ierīkoja, ātri nocietinājās. Aizsūtīja vēstnešus, lai vecākos šurp atsauc.

Bet noteiktajā stundā karapulku vadītāji ieraudzīja: uz viņu bargo nometni no vēdrusiešu ciema nāk tikai desmit gadus veca meitenīte un piecgadīgs puisēns. Tiem karavīri deva ceļu, un bērni, strīdēdamies savā starpā, ienāca nometnes centrā. Puika, raustīdams māsu aiz svārkiem, lūdza:

-Ja, māsiņ Palašiņ, tu neļausi man sarunas vadīt, es domāšu par tevi sliktu.

-       Ko gan tu, palaidni, par mani nodomāsi? - māsa pajautāja.

-        Es, māsiņ Palašiņ, tā padomāšu, ka briesmīgi nejauka tu esi piedzimusi.

-   Nav labi domāt tā.

-        Ja labi nav, tad ļauj ar ienaidniekiem sarunas vest man.

-   Kad piekritīšu, kā tad tu domāsi par mani?

-        Es domāšu: par visām skaistāka un gudrāka, un labāka ir mana māsiņa Palaša.

-        Brālīt, sarunas sāc tu. Man neklājas ar tukš- paurainiem sarunāties.

Un bērni droši stājās karavadoņu priekšā, un mazais brālis teica viņiem bez bailēm:

-       Mans tētiņš visiem lika paziņot, ka mūsu ciema templī notiek svētki. Tos katru gadu mēs tur svinam. Un katru gadu ļaudis līksmo templī. Neģeld - tā teica tētis mans - neģeld no svētkiem viņam atrauties, pa tukšo melst ar jums. Viņš mani sūtīja, re, māsa arī līdzi atnāca.

Zēna nekaunība galveno karavadoni tā saniknoja, ka viņš vai iespiedzās, tad nobālēja, zobenu jau tvēra:

-        Tu, nekaunīgais izdzimteni, kā uzdrīksties ar mani tā runāt? Līdz sirmam vecumam tu būsi vergs pie maniem zirgiem.. .Tava māsa…

-   Ak tēvocīt, - māsa metās starpā, - ak tēvocīt,

ātrāk sviediet projām savas paijas - šķēpus, zobenus un vairogus. Un mūciet žigli mājās. Mūciet, cik tik spēka. Re, mākonītis tuvojas, tas ar atnācējiem vispār nerunās. Tas var bez sarunām kauju iesākt.

Un meitēns atraisīja sainīti, kas līdzi bija paņemts, šķipsnu kaut kādu putekšņu tur pagrāba un brāli apkaisīja, tad ņēma vēl un atlikušo sev virsū uzbēra.

Bet mākonītis ātri pār zemi jo zemu laidās un dūkdams auga lielāks. Un visu Romas karavīru nometni pārklāja. Drīz vien viņu bruņas, šķēpi, vairogi un zobeni jau bija nomesti zemē. Bija tukšas karavadoņu un karavīru teltis. Romas leģiona mantu vidū brālītis un māsa stāvēja, un brāļuks teica savai māsai:

-  Tu tomēr, māsiņ Palašiņ, man neļāvi ar ienaidniekiem izrunāties. Es viņiem nepateicu visu to, ko gribēju.

-  Bet tu tak sāki. Nedusmo, ka mazliet patraucēju tevi, dzimtās zemes sargu, vēdrusiešu karavīru.

-  Nu, labi. Es tomēr domāšu, ka man nav nejauka, bet laba, skaista māsa.

Starp nomestajām bruņām līkumojot, uz savu ciemu gāja māsa skaistule un viņas brālis.

Mazs šķita promslīdošais mākonītis. Pavisam mazs, bet tajā desmittūkstoš labāko Romas karavīru šausmās mājup bēga. Un krita, atkal cēlās, atkal šausmās bēga.

Tu, Vladimir, tikai nedomā, ka tā ir kāda mistika. Vēdrusieši tā bija izlēmuši. Katrā dzimtas mītnē, bet ciemā to bija vairāk nekā divi simti… Ikviens savā dzimtas dārzā attaisīja desmit bišu dores. Katrā dorē bija ap piecpadsmit tūkstošiem bišu. Saskaiti pats, cik pavisam bišu mākonītī sanāca. No daudziem bišu dzēlieniem cilvēkam sākumā rodas stipra nieze, sāpes. Pēc tam cilvēks var aizmigt, un viņa miegs būs nāvīgs.

* * *

Tā turpināja laimē dzīvot vēdrusieši, par kariem nezinādami un bēdas nepazīdami. Gadu simtiem viņus neapdraudēja nekādi ārējie ienaidnieki. Un tomēr Krievzeme tika apspiesta. Kad, viltus trikiem padevusies, tā pati pret sevi vērstu spēku izaudzēja.

* * *

Tātad Anastasija ir iepazīstinājusi ar vairākām līdzībām, pastāstot par vēdiskās Krievzemes dzīvi. Varbūt vēl kādam ir informācija par tā laika cilvēku dzīvi senu teiksmu veidā. Nav ko cerēt uz rakstveida avotiem, jo, kā zinām no vēstures, tie tika rūpīgi iznīcināti. Tos dedzināja Itālijā, Anglijā, Francijā un īpaši centīgi Krievijā. Tomēr tiem, kas nežēlīgi iznīcināja mūsu vecvecāku kultūru, neizdevās to izdedzināt no ļaužu sirds dziļumiem.

Mums ir jāzina sava vēsture. Jāzina un jāciena. Taču mums arī jāsaprot: vēdisms, pagānisms, kristietība - tie visi ir mūsu vēstures posmi. Nevienu no šiem posmiem mēs nedrīkstam noniecināt. Vēršoties pret kādu no tiem, mēs atkal vērsīsimies paši pret sevi. Arī pret kristietību mums ir jāizturas ar izpratni un cieņu. Un tāpat pret citām ticībām. Tikai tad visi mūsu vēstures posmi kļūs par stingru pamatu brīnišķīgai nākotnei. Taču tas var notikt, ja zina un saprot. Ja mūsu vēstures posmus vērtē kā mācībstundas nākotnes celšanai. Citādi dzīvosim absurda pasaulē.

Vairākās valstīs valdības un likumdevēji cīnās ar terorismu. Izdod likumus, kas aizliedz kurināt naidu starp rasēm un reliģijām. Un vienlaikus šajās pašās valstīs oficiāli ir atļautas un atbalstītas ticības, kurās it kā Dieva vārdā notiek plaša mēroga teroristiski akti politisku mērķu sasniegšanai.

SKAISTIE VĒDRUSU SVĒTKI

Par vēdisko kultūru mēs zināmā vērā varam spriest pēc dažiem svētkiem, kas saglabājušies pat līdz mūsdienām. Arī tagad tautā tie ir paši iemīļotākie un populārākie, kaut gan no tiem palikuši tikai pirmatnējo ritu elementi. Kas tie ir par svētkiem? Jaunais gads, Meteņi un Vasarsvētki. No lielā skaita es šeit minēšu tikai vispazīstamāko piemēru. Vislielākās pārmaiņas piedzīvojuši Vasarsvētki.

Šie svētki tiek svinēti jūnija sākumā. Kā jūs zināt, tagad Vasarsvētkos krievu cilvēki iet uz kapsētu pie savu tuvinieku kapiņiem.

Atnākuši uz kapsētu, uzkopj kapiņus, sakārto dzīvžogus. Ļoti daudzi ņem līdzi degvīnu, iedzer pie kapa, glāzīti ar maizes gabaliņu atstājot arī aizgājējam. Savā starpā runājas, pieminot nomirušā cilvēka dzīvi. Daudzi uzskata, ka pie kapiņa jāparaud. Par to, ka šie gluži pagāniskie svētki ir kļuvuši pavisam citādi, liecina šādi fakti.

Vēdisma, bet vēlāk arī pagānisma laikos nebija sērīgu, skumju svētku. Katri svētki deva ļaudīm pozitīvās enerģijas lādiņu, jaunieši pārņēma senču zināšanas.

Ari piemiņas diena vēdisma laikos ievērojami atšķīrās no tagadējās.

Nebija gājienu uz kapsētu, vaimanāšanas pie nomirušo kapiem.

Vēdiskajos laikos vispār nebija kapsētu. Mirušos apglabāja dzimtas zemē, turklāt neatzīmējot apbedīšanas vietu ar kapa plāksnēm un kapličām. Tika izveidots neliels uzkalniņš, kas laika gaitā nolīdzinājās ar zemi.

Vēdrusieši uzskatīja, ka labākā piemiņa cilvēkam ir viņa dzīves laikā padarītie darbi.

Zināšanas par dabu, cilvēka domas spēka izpratne aizveda vēdrusiešus pie atzinuma - ja visi radinieki domās modelēs nāvi, tad viņu doma neļaus nelaiķa dvēselei iegūt miesu.

Senču piemiņas dienā visvecākajā dzimtas mājoklī no rīta sapulcējās visi ģimenes locekļi. Viņu klātbūtnē pats vecākais - parasti tas bija vectēvs vai vecvectēvs - piegāja pie jaunākās paaudzes, pie bērniem. Uzrunāja viņus apmēram šādi:

- Kad tavs tētis bija tikpat liels kā tu tagad, - vectētiņš teica, vērsdamies pie sešgadīgā mazdēla, - viņš iestādīja, lūk, tādu mazu stādiņu. Pagāja laiks, un no tā ir izaugusi, re, šī lielā ābele, kas nes augļus. - Vectētiņš pieveda mazdēlu pie ābeles, pats tai pieskārās, un mazdēls noglāstīja ābeli.

Tad vectēvs piegāja pie citiem stādījumiem un pastāstīja, kas iedēstīja tos. Visi ģimenes locekļi varēja papildināt vectētiņa teikto ar savām atmiņām, turklāt atceroties jautrus atgadījumus vai runājot par savām toreizējām izjūtām.

Beigu beigās dzimtas locekļi piegāja pie paša galvenā - dzimtas koka - ciedra vai ozola.

- Bet, rau, šo koku iestādīja mana vecvectēva vecvectēvs, - savu stāstījumu turpināja dzimtas vecākais.

Pēc tam sākās kopīga spriešana: kāpēc tika izraudzīta šī, nevis cita šķirne. Kāpēc tālais sencis iestādījis koku tieši šajā vietā, nevis pa labi vai pa kreisi no tās. Vieni uzdeva jautājumus, citi uz tiem atbildēja. Dažreiz sākās strīds. Un bieži gadījās tā, ka strīda karstumā pēkšņi kāds no bērniem, pats to neievērodams, izteica dīvainu frāzi: "Nu, kā gan jūs nesaprotat, es iestādīju šo koku tieši te, tāpēc ka…"

Pieaugušie ģimenes locekļi uzreiz saprata, ka viņu mazulī ir gan tālā senča dvēsele, gan jūtas, gan zināšanas. Un lepojās ar to, ka viņa dvēsele neklīst Visuma plašumos. Nav izkliedējusies sīkās daļiņās, bet turpina dzīvot pilnībā, dzīvot mūžīgi.

Pagānismu un vēl jo vairāk vēdismu ir grūti nosaukt par reliģiju. Pareizāk būtu teikt: dzīvesveida kultūra. Uz Zemes dzīvojušās augsti garīgas civilizācijas diža kultūra. Šai civilizācijai nevajadzēja ticēt Dievam.

Šīs civilizācijas ļaudis pazina Dievu.

Šīs civilizācijas ļaudis kontaktējās ar Dievu, saprata Radītāja domas.

Šīs civilizācijas ļaudis zināja zālītes, knišļa un planētu sūtību.

Šīs civilizācijas ļaudis arī tagad mīt mūsu sirdīs. Viņi noteikti pamodīsies. Jautrie, dzīvespriecīgie brīnišķīgās planētas veidotāji, Dieva bērni - vēdrusieši.

Tie nav tukši vārdi. Pierādījumu ir cik uziet. Viens no tiem - Japāna.

Kā zināms, XVI gadsimtā kristieši sāka pastiprināti sludināt savu ideoloģiju Japānā. Tomēr, pavērojis kriestiešu misionāru darbošanās rezultātus, tā laika Japānas valdnieks Iejasu Tokugava kristietību aizliedza.

Japāna arī tagad ir pagānismam vistuvāk stāvoša valsts ar savu nacionālo reliģiju - sintoismu.

Sintoisms tulkojumā nozīmē "dievu ceļš". Saskaņā ar sintoismu cilvēka mērķis ir dzīvot harmonijā ar dabu.

Un kā tad ir? Vai japāņu dzīvesveids ir briesmīgs, necivilizēts? Tieši tā tiek traktēta pagāniskā perioda cilvēka dzīve. Meli! Viss ir gluži otrādi.

Daudzi japāņi raksta dzeju, viņus dziļi saviļņo daba. Tieši japāņu ikebana sajūsmina visu pasauli, bet aizraušanās ar šo smalko mākslu taču nav tikai Japānas profesionālajiem māksliniekiem floristiem vien lemta. Ikebanu var ieraudzīt gandrīz vai ikkatrā japāņu mājoklī. īpaša attieksme japāņiem ir pret saviem bērniem. Pieaugušie velta maksimāli daudz pūliņu, lai nodrošinātu bērnam pilnīgu brīvību.

Varētu likties - dzejnieki, mākslinieki… Taču japāņu radīto tehnoloģiju līmenis pārspēj pat visattīstītākās valstis. Ar viņiem grūti konkurēt gan elektronikas jomā, gan automobiļu būvniecības nozarē. Raksturojot mūsdienu pagānisku valsti - tādu kā Japāna, mēs runājam tikai par pagānisma elementiem. Kāds cilvēka tips gan varētu būt, ja pagāniskā kultūra valdītu pilnībā?

Skaidrs ir tikai viens - zināšanu, garīguma līmeņa ziņā tas ievērojami pārspētu mūsdienu cilvēka tipu. Taču kādam ļoti vajadzēja mūs muļķot, iedvešot tieši pretējo.

Japāna nav izņēmums un nav vienīgais piemērs. No tūkstošgadu dzīlēm līdz mums atnākuši tādu ģeniālu dzejnieku, domātāju un zinātnieku vārdi kā Arhimeds, Sokrāts, Dēmokrits, Heraklīts, Platons, Aristotelis. Viņi dzīvoja divsimt līdz sešsimt gadu pirms Kristus dzimšanas. Kur dzīvoja? Grieķijā - tajos laikos arī vēl pagāniskā valstī.

Japāna, Grieķija, Roma, Ēģipte, to senās tempļu celtnes, antīkā māksla, svētki un tradīcijas arī mūsdienās skaidri liecina par šo tautu kultūras līmeni.

Bet ko mūsu vēsturnieki var pavēstīt par tā laika Krievzemi? Neko.

Kā atrast redzamus pierādījumus tam, ka vēdis- kajā Krievzemē dzīvoja cilvēki - mākslinieki, dzejnieki, slaveni karavīri, kas nekad nevienam neuzbruka, bet prasmīgi rīkojās ar ieročiem?

Es teicu Anastasijai:

-Ja netiks atrasti skaidri apliecinājumi vēdiskās Krievzemes kultūrai, tad tai neviens nenoticēs. Tavus stāstus par to uztvers kā leģendas. Skaistas, protams, un tomēr leģendas. Esmu pārliecinājies, ka vēsturnieku darbos meklēt nav nozīmes. Esi palikusi tikai tu. Vai tu spēsi norādīt uz redzamām liecībām, Anastasij?

-   Jā, spēšu. Jo pierādījumu ir ļoti daudz.

-Tad pasaki, kurā vietā veicami izrakumi?

-   Kāpēc tad uzreiz izrakumi? Par vēdrusiešu kultūras pierādījumu kalpo daudzi cilvēku mitekļi.

-   Kādi mitekļi? Ko tu ar to domā?

-   Pievērs uzmanību mūsdienās būvētajiem ļaužu namiem, Vladimir, un salīdzini tos ar mājām, kas uzceltas sādžā, kurā tu tagad dzīvo. Gandrīz visas šīs sādžas vecās mājas grezno kokgriezumi. Tu esi redzējis arī vēl senākas mājas, kad biji Suzdaļā - pilsētā muzejā.

-          Jā, un tās visas rotātas ar vēl labākiem kokgriezumiem. Turklāt ne tikai mājas - arī vārti, lieveņi ir kā mākslas darbi.

- Tātad, jo tālāk tu ieej savas valsts tautas vēsturē, jo skaistāk noformētu redzi cilvēka mājokli. Vēl muzejos tu vari apskatīt ar glītiem izgriezumiem rotātu vārpstiņu, ūdenskrūzīti un citus saimniecības piederumus, kurus tauta lietoja sadzīvē pirms trīssimt un piecsimt gadiem. Kā pats redzi, Vladimir, jo tālāk gadsimtu dzīlēs, jo meistaru māksla ir aizvien krāšņāka.

Nevienā pasaules valstī daudzu gadsimtu gaitā nevar redzēt tik masveidīgu tautas daiļradi. Ņem vērā, Vladimir, ne atsevišķu mākslinieku, kas izpilda bagātu augstmaņu pasūtījumus, bet pilnīgi visas tautas daiļradi. Spried pats: ja tu redzi muzejā parastu vārpstiņu, tad redzi nevis cara, carienes vai kāda bajāra mantu. Tu redzi priekšmetu, kas atradās ikvienā mājā. Ar mīlestību visas mājas tika izrotātas ar kokgriezumu mežģīnēm, ieskaitot sētu, tika izrakstīti visi mājsaimniecības piederumi, izrotāti apģērbi. To darīja nevis speciāli mākslinieki meistari, tad viņu būtu vajadzējis neiedomājami daudz. Katra vēdrusiešu ģimene to darīja patstāvīgi.

Visa tauta nodarbojās ar jaunradi. Un tas liecina par to, ka visa tauta dzīvoja pārticībā. Lai tērētu daudzas stundas daiļradei, ir vajadzīgs laiks. Nav taisnība mūsu vēsturniekiem, ka senatnē cilvēki to vien darījuši kā, neatliekdami muguru, strādājuši savos zemes gabalos. Ja tas atbilstu patiesībai, viņiem nebūtu laika daiļradei. Bet tas viņiem bija. Kas attiecas uz prasmi rīkoties ar ieročiem, tad spried pats: ja viņi ar cirvi mācēja uzcirst tik skaistas mājas, tad droši vien ar to rīkojās kā mākslinieks ar otu.

Vai zini kādu izklaidēšanos - sacensības viņi bija izdomājuši Meteņos? Ieraka zemē divus garus baļķus triju metru attālumā vienu no otra. Divi vīri, kas mērojās prasmē, piegāja pie šiem baļķiem. Katrā rokā viņiem bija cirvis. Vīriešiem aizsēja acis. Un viņi strādāja ar abām rokām vienlaikus, sacentās, kurš ātrāk nocirtīs baļķi. Bet tas vēl nebija viss, viii iem šo baļķi vajadzēja nocirst tā, lai tas nokristu tieši virsū blakus stāvošajam un nogāztu to.

NOZĪMĪGĀS GRĀMATAS

Reiz es pajautāju Anastasijas vectēvam, vai viņam ir nācies lasīt kādas garīgas vai zinātniskas grāmatas. Atbilde bija visai dīvaina:

-   Tā, ka būtu ņēmis rokā, pāršķīris lappuses un lasījis grāmatās ierakstītos vārdus, tikai vienreiz ir gadījies. Taču viss nozīmīgās grāmatās rakstītais inan ir zināms.

-   Kādā veidā ir zināms? Un kas ir nozīmīgās grāmatas? Ja ir nozīmīgās, tad ir arī nenozīmīgās?

-   Ir. Bet kādēļ tev vajag ar to visu piebāzt galvu?

-   Kā tad tā - kādēļ? Kulturālam, inteliģentam cilvēkam ir jābūt daudz lasījušam. Kad es uzstājos lasītāju konferencēs, gadās, ka man jautā, vai esmu lasījis to vai citu grāmatu. Bet es savā mūžā esmu maz grāmatu izlasījis. Tāpēc gribētos zināt, kuras grāmatas lasīt pirmām kārtām. Lai izlasītu visas, viena mūža nepietiks, pat ja no rīta līdz vakaram lasīšanai vien nodotos. Tāpēc man arī jāzina par nozīmīgajām grāmatām, lai neizskatītos pēc galīga nejēgas.

-   Vladimir, kad tev lasītāju konferencēs jautās, kādas grāmatas esi izlasījis, atbildi cilvēkiem, ka zini visas grāmatas.

-  Tā atbildēt nedrīkst, ja es visas grāmatas neesmu izlasījis. Man var pajautāt, ko savā grāmatā teicis kāds konkrēts autors. Ja viņa grāmatu neesmu pat rokās turējis, tad arī atbildēt neko nespēšu.

-   Atbildi vienkārši: "Šis autors neko būtisku nav pateicis." Lai tas, kurš pievērsis tavu uzmanību kādai grāmatai, tad pierāda pretējo. Saproti, Vladimir, tā tikai šķiet, ka skaitliski grāmatu ir daudz. Patiesi nozīmīgas pat vienu desmitu nesavāksi.

-   Bet kā noteikt grāmatas nozīmību?

-   Ar klasifikatora palīdzību.

-   Vai jūs varat man iedot šo klasifikatoru? Kaut uz laiku?

-   Protams, varu iedot. Gan tev, gan visiem taviem lasītājiem. Lieta tāda, ka par grāmatas nozīmības klasifikatoru kalpo cilvēku dzīvesveids.

-   Kā to saprast - dzīvesveids? Kāds ar to sakars?

-   Cilvēki dzīvo dažādās zemes malās. Cilvēku sabiedrība nosaka valstu atšķirības. Dažādu valstu tautu kultūras atšķiras cita no citas. Atšķiras arī dzīvesveids, mūža ilgums. Dažādu tautību kultūra, cita starpā, veidojas arī nozīmīgo grāmatu iespaidā. Parasti grāmata, kas nosaka tautas filozofiju, formē reliģijas tipu un tātad arī dzīvesveidu.

Tā, piemēram, Ķīnā par svarīgu tiek uzskatīta Konfūcija mācība. Kopš seniem laikiem Ķīnā ir attīstījies īpašs skatiens uz pasauli - īsi sakot, tas traktē pasauli kā dzīvu sistēmu.

Šīs kosmiskās sistēmas sastāvdaļa ir priekšstati par "iņ" un "jan". Ja tevi interesē ķīniešu tautas dzīvesveids, ja saskati tajā paraugu visai cilvēcei, tad iepazīsties ar Konfūcija sarakstīto grāmatu. Ja tevi saista japāņu pasaules uzskats, viņu dzīves sasniegumi, tad izlasi grāmatu, kas stāsta par šīs valsts tradicionālo reliģiju - sintoismu. Daudzējādā ziņā tā ir noteikusi japāņu tautas dzīvesveidu.

Ja tev liksies, ka vislaimīgākie ļaudis dzīvo kristiešu pasaulē, tad lasi Bībeli. Nozīmīgās grāmatas - tās ir grāmatas, kas veido kādas cilvēku sabiedrības daļas tādu vai citādu dzīvesveidu. -

-   Bet kristietībā bez pašas Bībeles taču ir vēl ļoti daudz garīgās literatūras.

-   Jā, daudz. Tomēr tajā nav pilnīgi nekā jauna. Parasti katrā nozīmīgajā grāmatā ir viena vai divas pamatdomas vai filozofiski secinājumi. Visas pārējās grāmatas par to pašu tematu tikai atkārto šo domu un neko jaunu tavā pasaules uzskatā neienesīs.

Piemēram, Bībelē viena no pamatdomām ir tā, ka Dievu vajag pielūgt vai pildīt Viņa baušļus. Pēc tam ir uzradies liels skaits grāmatu, kas stāsta par to, kā to labāk izdarīt. Vienās tiek runāts par nepieciešamību krustīties ar diviem pirkstiem, citās - ar trim. Kādas formas dievnamus labāk celt. Tiek nosaukti simtiem pielūgšanas piemēru, kuras savā mūža izkopuši dažādi pielūgšanas piekritēji. Tiek pavēstīts par kariem un strīdiem pielūgšanas paņēmienu sakarībā.

Cilvēki iestieg šajos strīdos, zaudē spēju noteikt pamatdomu.

Cilvēki pārstāj salīdzināt pamatdomu ar citām. Iznāk, ka, lasīdami ļoti daudz grāmatu par vienu un to pašu, viņi nesaņem jaunu informāciju, bet tikai bremzē savas analītiskās spējas. Un pat necenšas noteikt - vai patiešām Dievs no cilvēka gaida pielūgsmi? Bet varbūt Dievs grib pavisam ko citu?

Kā redzi, divu tūkstošu gadu gaitā simtiem tūkstošu "gaingo" grāmatu faktiski nmā par vienu un to pašu.

Ja radusies jauna pamatota doma par Dieva un cilvēka savstarpējām attiecībām, tas nozīmē, ka pirmo reizi divu tūkstošgadu laikā ir tapusi jauna nozīmīgā grāmata. Kad tā uzradās, tad iepriekšējā nozīmīgā no šīs grupas pārgāja uz vēsturisko grāmatu kategoriju.

-Jūs runājat par jaunas nozīmīgās grāmatas parādīšanos? Kā tā saucas?

-   "Radīšana". Tajā ir jaunas domas. Un tās ir pamatotas. Šīs grāmatas galvenā doma skaidri un argumentēti pasaka, ko Dievs grib no cilvēka, kāda ir cilvēka misija… Tu rakstīji šo grāmatu pēc Anastasijas vārdiem, un atceries, Vladimir, ko Dievs atbildēja uz Izplatījuma būtību jautājumu: "Ko tu tik dedzīgi vēlies?" Sava sapņa spārnots, tas atbildēja: "Kopīgu radīšanu un kopīgu prieku, šo procesu vērojot."

-   Bet kur ir pierādījumi, ka šī frāze izsaka tieši Dieva vēlēšanos?

-Pierādījumi ir visur. Pašā šajā frāzē. Cilvēka sirdī un dvēselē. Domāšanas loģikā. Spried pats: ja par pamatu ņem to, ka Dievs radījis zemi un cilvēku, tad Dieva turpmākās jūtas līdzināsies cilvēka - radītāja jūtām pret saviem bērniem. Jebkurš mīlošs vecāks vēlas kopīgu jauncelsmi, radīšanu ar saviem bērniem.

Otrā frāzes daļa stāsta par to, tieši kādu radīšanu vēlas Dievs: "…un kopīgu prieku, šo procesu vērojot." Nu, saki, kāda radīšana var sagādāt prieku pilnīgi visiem?

-   Uz šo jautājumu ir grūti atbildēt. Vieniem prieku sagādā labs automobilis, citi pret mašīnām ir vienaldzīgi. Vieniem patīk mieloties ar gaļu, citi vispār to neēd. Tautā ir pat sakāmvārds: "Vienam patīk māte, otram meita, trešam kleita." Diezin vai var atrast lietas, kas varētu patikt visiem.

-   Un tomēr - var. Piemēram, gaiss, ūdens, ziedi…

-  Nu, tas taču jau ir radīts, bet runa ir par kopīgu radīšanu.

-Jā, gaiss, ūdens, augi ir jau radīti. Taču tie mēdz būt dažādi. Cilvēks spēj izdarīt tā, ka gaiss būs pilns ar putekļiem, dūmiem, nāvi nesošām gāzēm, un tas pats cilvēks var piepildīt gaisu ar ēteriem, aromātiem, ziedputekšņiem. Arī ūdens ir dažāds. Var, piemēram, lietot ūdeni, kas ož pēc hlora, bet var dzert dzīvinošu ūdeni. Un augu daudzveidībā var radīt atkritumu haosu, bet var arī radīt neparasti skaistas dzīvas gleznas, kas priecē acis un saista pie sevis. Par to grāmatā "Radīšana" ir teikts.

-Ja grāmata "Radīšana", kā jūs sakāt, ir nozīmīga, tad arī tai ir jāizmaina sabiedrības dzīve vai kaut kā tā jāietekmē?

-   Jā, tāds ir likums. Jauna doma noteikti iemiesosies jaunā sabiedrības dzīvesveidā.

-  Bet kad tas notiks? Kopš grāmatas iznākšanas jau divi gadi ir pagājuši.

-   Precīzāk sakot, nevis jau, bet vēl tikai. Taču pat šajā salīdzinoši neilgajā laikā tā jau ir daudz ko paveikusi. Tu taču pats sacīji, ka daudzi cilvēki jau mēģina veidot jaunu savas dzīves tēlu. Rada pat valsts labiekārtošanas programmas.

-Jā, teicu, tādas tendences patiešām vērojamas.

-   Nu redzi. Lai dzīvē parādītos kristietības ideoloģijas izpausmes, bija vajadzīgi trīs simti gadu, bet te tikai divi gadi. Anastasijas domas materializējas daudzu tautu reālajā dzīvesveidā, apvieno to centienus vienotā radošā vispārējas jaunrades tieksmē.

Viņa izvirda izplatījumā jaunu domāšanu, un tas ir notikums Visuma mērogā. Tātad atbilstošu novērtējumu gūs arī grāmata, kurā šīs domas pirmoreiz tika paustas.

-  Tad jau es ari būšu viens no nozīmīgajiem rakstniekiem?

-   Tu būsi nevis viens no… Tu būsi pats nozīmīgākais, Vladimir. Mazmeita mīļotajam piešķirt otrā plāna lomas pat nedomā.

-   Tā gluži nav, populārajā avīzē "Argumenti i fakti" ir publicēts grāmatu reitings, tajā "Dzimtas grāmata" Krievijā ieņem otro vietu.

-   Paies laiks, lielum liels ļaužu skaits apzināsies tavu grāmatu nozīmību. Un tad šīm grāmatām pat ar pirmo vietu būs par maz. Pagājuši tikai seši gadi, kopš tu pirmo grāmatiņu uzrakstīji, neviens tevi nepazina, bet nu tu esi ne tikai pazīstams. Es dzirdēju, ka tev ir piešķirts tautas akadēmiķa nosaukums un diploms.

-Jā. Taču tas nav no tradicionālās, bet no sabiedriskās akadēmijas.

-  Tieši tā, sabiedriskās. Lepojies ar šo nosaukumu, tas ir augstāks par tradicionālo. Savu vārdu ir teikusi tauta. Tie, kas apzinājušies tavās grāmatās sacītā nozīmību un noteikuši tavu nozīmību, faktiski ir sapratuši Anastasijas domas, novērtējuši tās. To spēja izdarīt nejau parasti ļaudis, viņi spēs arī iemiesot, saprast un materializēt domas. Tā būs. Tikai nekļūsti iedomīgs, līdz zināmam laikam iztiec bez lepnības.

-  Pacentīšos. Vēlreiz pārlasīšu Anastasijas teikto. Detektīvus, visādu beletristiku, pašam skaidrs, nelasīšu. Tur patiešām īpašu domu nav. Tā, tukša izklaide. Tikai viens jautājums gan man nav skaidrs. Noteikt, vai grāmata ir vai nav nozīmīga, var tikai pēc tam, kad tā ir izlasīta. Taču grāmatu sarakstīts milzum daudz, ieej bibliotēkā, bet tur plauktos stāv desmitiem tūkstošu grāmatu. Daudzām ir pretenciozi nosaukumi, pat tādi kā "Saruna ar Dievu", "Patiesības atklāšana", "Visi dzīves noslēpumi". Bet īstenībā lasi, lasi, taču nekādu jaunu domu tajās nav. Starp desmit tūkstošiem varbūt viena ir arī nozīmīga, taču varbūtība, ka es tai uzduršos, ir viens pret desmittūkstoš. Ko darīt?

-   Es taču tev saku: pirms sāc lasīt, palūkojies uz planētas dzīvi, izvēlies sev pašam tīkamas situācijas no tautu dzīves un lasi viņu grāmatu, domā.

-   Bet ja man nekas neiepatīkas? Visām tautām ir līdzīgas nelaimes. Atšķirības, protams, ir, taču kopumā… Piemēram, ekoloģija uz Zemes pasliktinās visur…

-   Nu, ja nekas neiepatiksies, tad arī domā, kā celt dzīvi tīkamāku. Kad izlemsi, tad pats grāmatu uzrakstīsi.

-  Pats? Neko nelasot?

-   Nu ko tu sev galvu jauc, Vladimir? Pats saki, ka nevari atrast labas grāmatas. Aiz uzkrītošiem virsrakstiem tik vārdu virknējums bez satura, bez jaunas domas. Un tajā pašā laikā šaubies, uzskati - nav iespējams būt gudram, ja neesi izlasījis blēņas. Bet es tev teikšu, ka katrs cilvēks kopš dzimšanas cenšas lasīt galveno grāmatu. Tās valoda atšķiras no iespiestajiem burtiem, tu atceries: "Tai valodai gan smaržas ir, gan krāsas…"

-Es sapratu.

-   To tad arī lasi un domā.

TELEPORTĀCIJAS VINGRINĀJUMI

-   Jā, Vladimir, tev taisnība - ar tagadējo apziņu vairākumam ļaužu tas, ko dara Anastasija, liekas neticami.

Taču tad, kad viņi sasniegs pirmsākumu cilvēkiem piemitušo apziņu un izjūtu, viņiem arī pašiem liksies smieklīgs šobrīdējais izbrīns.

Es pastāstīšu tev tikai par vienu vingrinājumu, ar kura palīdzību tu viegli spēsi teleportēt savu otro "Es". Pārvietot sevi uz kaimiņpilsētu vai citu valsti, vai citu laikmetu. To spēs katrs, kam nebūs slinkums.

Reiz tu redzēji, kā pēc tava lūguma Anastasija savu ķermeni vienā mirklī pārcēla no viena ezera krasta uz otru. Pēc tam pārvietoja to atpakaļ. Un neslēpa, kā to pašu var panākt ikviens cilvēks. Vajag iztēloties visas ķermeņa šūniņas, ieskaitot vissīkākās, kuras pat ar mikroskopu nav saskatāmas, un domās izsmidzināt tās telpā, tad ar domas spēku savākt atkal visas kopā, bet citā vietā. Šis skats ir tik efektīgs, ka pārsteidz iztēli.

To pašu var izdarīt cilvēks, kura domas ātrums ļauj vienā acumirklī detalizēti iztēloties savu ķermeni. Pietiek mikroskopiskas kļūdas, lai izsmidzi- nājies tu vairs nespētu savākties atkal kopā.

Es savā mūžā to esmu darījis tikai trīs reizes, turklāt ikreiz gatavojos ne mazāk par gadu. Tagad vairs nespētu kaut ko tādu paveikt. Esmu kļuvis mazliet vecāks vai slinkumā palaidies. Taču pat mazmeita, kas bez grūtībām nodemonstrēja tev savu pārvietošanos, sacīja, ka nevajadzētu to darīt, ja nav ārkārtīgi nepieciešams. Un paskaidroja, kāpēc.

Tomēr viņa tev ne reizi vien pavēra iespēju nokļūt dažādos laikmetos un pilsētās. Tu redzēji dažādas ainas un juties, kā tajos notikumos iesaistīts. Vai es pareizi runāju?

- Jā, pareizi. Kad es aprakstīju, kā viņa pārnesa uz citu planētu mani un sevi bez ķermeņiem, kuri palika uz Zemes, daudzi nenoticēja, ka to ir iespējams izdarīt.

-  Noticēs, kad paši spēs to paveikt. Tūlīt es iemācīšu. Tikai uzmanīgāk klausies un mēģini apjēgt, ko teikšu.

Cilvēks sastāv no daudzām viņa būtību veidojošām enerģijām. Jūtas, doma, iztēle - tas arī ir cilvēks. Taču šīs enerģijas nav saredzamas. Nerunāsim par to, vai šīs ķermeņa daļas ir vai nav materiālas. Šajā gadījumā nav tik svarīga to materializācijas pakāpes izpratne. Svarīgāks ir cits - tās ir, un arī tās veido tevi, cilvēku.

Materiālais ķermenis ir viena no daudzajām cilvēka sastāvdaļām. Cilvēks spēj dzīvot arī bez materiālā ķermeņa, taču tad viņš būtu jāsauc kādā citā vārdā. Materiālais ķermenis dod redzamu iespēju noteikt, cik harmoniski līdzsvarojas visas pārējās enerģijas.

Tagad iztēlojies, ka tu vai kāds cits cilvēks pēc savas gribas visas savas enerģijas, visu to kompleksu ir ņēmis un atdalījis no ķermeņa un pārvietojis citā telpā.

-   Bet vai tad to spēj katrs?

-   Spēj. Daļēji ar ikvienu tā notiek miegā. Bet tu nenovirzies, klausies tālāk. Es teicu: ar savu gribu visu jūtu kompleksu spēj cilvēks pārvietot.

Lai to izdarītu, vajag tikai mazliet patrenēties. Lūk, vingrinājums treniņam.

Treniņam vajag izvēlēties vietu, kur tevi neviens netraucēs. Tā var būt arī parasta istaba, gulta. Un šajā istabā nedrīkst iekļūt skaņas, kas tevi atrautu no vingrināšanās. Apgulies gultā un atslābini savu ķermeni. Pārbaudi, lai rokas, kājas, galva svabadi un ērti būtu novietotas atstatus. Pēc tam nekustoties, tikai ar gribas piepūli vien, pamēģini uz vienas rokas plaukstu nosūtīt vairāk asins plūsmas nekā uz citām ķermeņa daļām. Uzreiz neizdosies, atkārto, līdz sajutīsi vieglu durstīšanu tās rokas pirkstu galos, uz kuru novirzīji vairāk savu asiņu, enerģiju. Šādus mēģinājumus vajag veikt ne ilgāk kā trīsdesmit minūtes dienā, bet darboties tikmēr, kamēr spēsi pēc paša vēlēšanās brīvi aizvadīt enerģijas, asiņu plūsmu uz vienas, uz otras rokas plaukstu, uz kāju pēdām. Kad sasniegsi vēlamo rezultātu, tad spēsi noraidīt enerģiju arī uz smadzenēm.

Tas, kurš to māk, savai veselībai gūst lielu labumu. Piemēram, spēj pūtīti, vāti uz rokas, kājas vai citas ķermeņa daļas likvidēt un izkrītošos matus piebarot. Bet galvenais - viņš spēj dot papildu enerģiju savām smadzenēm. Vēl jāpasaka: lai to varētu sasniegt, vairākas dienas pirms vingrinājuma uzsākšanas nedrīkst ēst gaļu. Uzturam jābūt daudzveidīgam, viegli sagremojamam un svaigam, ar ēteriem. Tādos apstākļos, kādos tu dzīvo, šādu barību ir grūti sagādāt. Taču daudz ko no trūkstošā tev aizstās, lūk, kādi produkti: no rīta izdzer apmēram desmit gramus ciedru eļļas, pēc tam apēd gramus divdesmit medus un piecus gramus ziedputekšņu. To pašu vajag atkārtot trīs stundas pirms gulētiešanas.

Kad apgūsi vingrinājuma pirmo daļu, vari pāriet arī pie otrās. Šim nolūkam pasaki: ko visbiežāk cilvēks ik dienas dara savās mājās?

-   Droši vien visbiežāk gatavo ēdienu. Protams, katru dienu lielākā daļa taisa ēst. Piemēram, mizo kartupeļus.

-  Tad nu arī izvēlies kādu darbību, kas atkārtojas visbiežāk. Nav svarīgi, kādu, galvenais, lai tā tev būtu ļoti labi zināma. Tu nosauci kartupeļu mizošanu.

Varbūt kādam tā ir vislabāk zināmā, dažs izvēlēsies ko citu.

Tad nu paskaties uz pulksteni un, sākot darbu, uzņem laiku. Strādājot centies ne par ko citu nedomāt, iegaumē visus sīkumus un savas izjūtas. Piemēram, ja tu mizo kartupeļus, paturi prātā, kā turēji nazi, kur liki mizas, kā tos mazgāji, kādas bija sajūtas, kad iegremdēji rokas ūdenī. Iegaumē, kā liki kartupeļus katliņā un novietoji to uz uguns, paturi prātā, kā pēc darba savāci atkritumus.

Kad nolemsi, ka tavs darbs ir pabeigts, paskaties pulkstenī, iegaumē vai pieraksti, cik minūšu esi patērējis savām darbībām. Piemēram, pavisam ir aizritējušas divdesmit minūtes. Paņem modinātājpulksteni, uzliec, lai tas zvanītu tieši pēc divdesmit minūtēm. Aizej uz otru istabu, kur, gultā gulēdams, tu apguvi vingrinājuma pirmo daļu. Liecies gultā, atslābinies, aizver acis un iztēlojies, ka esi tajā telpā, kurā mizoji kartupeļus.

Vissīkākajās detaļās visu vajag iztēloties. Ja pareizi, secīgi un detalizēti visu iedomāsies, modinātājs iezvanīsies tad, kad beigsies viss tevis iztēlotais.

Ja būsi slinks, daudzus sīkumus izlaidīsi, tad iz- tēlošanos domās būsi pabeidzis, bet pulkstenis nezvanīs.

Ja būsi laisks, gauss domās un savā iztēlē, pulkstenis iezvanīsies agrāk.

Kāds šādos treniņos pavadīs gadu, citam būs vajadzīgi divi, bet dažs arī mēneša laikā spēs iemācīties. Tas, kurš būs to apguvis, kura laiks iztēlē sakritīs ar reālo, būs gandrīz pietuvojies teleportācijai. Viņš var ķerties pie vingrinājuma trešās daļas.

Trešajā vingrinājuma posmā vajag domās pāriet citā savas mājas istabā un veikt darbības, kuras tu dari ļoti reti. Tagad tev būs jāfiksē savu iedomāto darbību laiks. Piemēram, ieej istabā, ielej kādā traukā ūdeni un aplaisti puķes. Kad domās būsi aplaistījis puķes un piecelsies, paskaties uz pulksteņa ciparnīcu un iegaumē vai pieraksti, cik minūšu prasījusi šī tava darbošanās iztēlē.

Ieej istabā, kurā nesen domās jau biji, un reāli atkārto puķu laistīšanu. Laikam jāsakrīt līdz minūtei. Nesakritība atkal liecinās par to, ka tev jāpatrenējas. Bet, kad laiks sakritīs, tu daudz ko spēsi paveikt ar savu otro "Es", atrasties ne tikai citā sava dzīvokļa istabā, bet arī kaimiņu mājā un valstī. Šim nolūkam tev būs vajadzīgas tikai neapšaubāmas detaļas. Tās izanalizējis, tu spēsi visu iekārtojumu un apstākļus visos sīkumos atveidot un tur pabūt.

Ne katrs iespēs to, bet droši varu sacīt: ja esi svešā zemē reiz jau bijis kādā tālā pilsētā, tad otro, trešo reizi vari pabūt tur, vien savu otro "Es" uz turieni pārvietojot.

Tam, kurš to būs panācis, vienas briesmas prātā jāpatur - savu otro "Es" no ķermeņa viņš nedrīkst pārāk ilgi palaist projām…

Šeit izdarīšu atkāpi un sīkāk pastāstīšu par šīm briesmām.

Intereses pēc izpildīju šo vingrinājumu un, guvis sekmes, par kurām stāstīja Anastasijas vectēvs, es pamēģināju pārvietot jeb teleportēt savu otro "Es" uz Kipru, Pafas pilsētiņu, kuru bija gadījies apmeklēt.

Apgūlos uz dīvāna savā kabinetā, atslābinājos, iztēlojos, kā gatavojos ceļam, pēc tam braucu uz lidostu, iekāpju lidmašīnā, atlidoju Larnakas lidostā, apmetos sev pazīstamā viesnīcā. Pēc tam, noskalojies dušā, eju pastaigā uz jūru.

Vakars kafejnīcā, vietējā mūzika, no rīta liedags, peldēšanās jūrā…

Es atgriezos vai atjēdzos - nezinu, kā te precīzāk būtu sacīt, - pēc trim dienām. Un tik tikko spēju piecelties no gultas, ķermenis, maigi izsakoties, jau sen gribēja uz tualeti, bet neviens to uz turieni neveda. Vēl tas gribēja ēst, bet neviens to nebija pabarojis. Es ar pūlēm piecēlos, paskatījos uz sevi spogulī. Atspulgs spogulī man nepatika. Seja bija noaugusi ar triju dienu veciem bārdas rugājiem, un tās izteiksme bija aizvainota, bēdīga. Man kļuva ļoti žēl sava ķermeņa, kurš bija atstāts pamestībā trīs dienas. No visa notikušā es secināju, ka cilvēka ķermenis ir absolūti bezpalīdzīga miesa bez cilvēka otrā, bet varbūt pirmā "Es" enerģijām. Kaut arī bezpalīdzīgs, tas tomēr ir pats tuvākais, un nevajag to pamest, pat lai paceļotu pa ārzemju kūrortu. Un vēl: kad ceļo bez ķermeņa, sajūtas ir it kā pilnvērtīgas - gan jūras ūdeni sajutu, gan saules staru siltumu, bet ķermenis nebija nosauļots.

Sākumā man bija žēl treniņos iztērētā laika. Bet pēc tam izdevās lietderīgi izmantot iespēju ar sava otrā "Es" palīdzību ieraudzīt vēl nenotikušas situācijas. Tādā veidā es uzrakstīju dažus sižetus, ar kuriem jūs šeit iepazīstināšu.

DODIET BĒRNIEM DZIMTENI

Ukrainā ir pilsēta Harkova. Šajā pilsētā ir bērnunams. Labs bērnunams: mājīgas telpas, skaists akvārijs, liels baseins. Pacentās vietējās varas iestādes, arī uzņēmēji palīdzēja. Pilsētas Tautas izglītības nodaļas vadītājs izrādīja telpas un pastāstīja, ka šā bērnunama audzēkņi mācās parastajā skolā. Es skatījos ārā pa logu. Bērni pulciņos atgriezās no skolas. Tikai kāda maza meitenīte gāja viena, nomaļus no citiem.

-  Tā ir Soņa. Viņa mācās pirmajā klasē, - direktors man pastāstīja. - Viņa allaž turas viena. Meitene uzskata, ka drīz viņu adoptēs ebreju ģimene.

-  Kāpēc ebreju? Viņa nav līdzīga ebreju bērniem - gaišmataina, drīzāk jau viņa ir ukrainiete.

-   Kāds skolā viņai esot pateicis, ka Soņa ir ebreju vārds, tātad viņa esot ebrejiete. Soņa piekrita šai versijai un tūlīt nosprieda, ka viņu katrā ziņā adoptēs ebreju ģimene. Viņa visu laiku staigā viena tāpēc, ka uzskata: ja turēsies bariņā, tad nākamie vecāki var viņu nepamanīt.

Labs ir bērnunams Harkovā. Arī citās pilsētās Ukrainā, Baltkrievijā, Krievijā ir bērnunami. Tajos dzīvo bērni. Un neatkarīgi no tā, cik mājīgas ir šo iestāžu telpas, bērni sapņo, lai viņiem būtu vecāki, ģimene.

Bet pa asfaltēto pagalmu, nošķīrusies no vienaudžu pulciņa, pelēkās kurpītēs lietišķi soļoja mazā, sīciņā pirmklasniece Soņa. Un sapņoja bērnunama Soņa…

Pagāja viena diena, otra, pēc tam mēneši. Soņa vēl nezināja, ka bērnu patversmes jau ir daudzās valstīs un ne visus bērnus adoptē ģimenes. Ka vairākumam no viņiem lemts dzīvot bez vecākiem. Neviens nepaņēma arī Soņu.

Tomēr viņas dzīve ievirzījās neparasti. Tolaik grupa ļaužu, Harkovas pilsētas iedzīvotāji, nolēma netālu no pilsētas uzcelt ciematu. Viņiem izdevās dabūt 150 hektārus zemes, un 120 ģimenes, katra paņēmusi pa hektāram, nolēma likt pamatus savām dzimtas mājām.

Viens malējais gabals palika bez saimnieka, to nolēma atdot kādam no bērnunama audzēkņiem. Tā gadījās, ka izvēle krita uz mazo Soņu. Meitenīti automašīnā kopā ar audzinātāju atveda uz viņas zemes gabalu. Audzinātāja sāka bērnam skaidrot:

-   Redzi, Soņa, te ir iedzīti mietiņi un starp tiem novilkta aukliņa. Aiz šīs aukliņas atrodas tava zeme - vesels hektārs. To tev uzdāvināja cilvēki, kas blakus ari ir paņēmuši sev pa zemes hektāram un stādīs tajā dārzus, būvēs mājas. Kad paaugsies, arī tu varēsi uzcelt māju un iestādīt dārzu. Tava zeme tevi gaidīs.

Meitenīte piegāja pie aukliņas, bikli paraustīja to un pārjautāja audzinātājai:

-   Tātad aiz šīs aukliņas ir mana zeme un es aiz aukliņas varu darīt visu, ko pati gribu?

-  Jā, bērniņ, tā ir tava zeme, un tikai tu vienīgā drīksti rīkoties ar visu, kas uz tās izaugs.

-   Bet kas uz tās izaugs?

-  Nu, pagaidām, kā redzi, tur aug dažādas zālītes. Taču paskaties - blakus gabalos cilvēki jau ir iestādījuši ābelītes, bumbieres un daudzus citus augļu kokus, drīz viņiem uzziedēs dārzi. Arī tu, kad paaugsies, izlemsi, ko un kur stādīt savā zemītē, lai tev, tāpat kā citiem, būtu skaisti.

Soņa pieliecās un aukliņai pa apakšu ielīda savā zemes gabalā, pagājās dažus soļus gar aukliņu, uzmanīgi pētot zāli un visu, kas tajā tekalēja un sisināja. Viņa piegāja pie savā lauciņā augoša sīka bērziņa, maigi pieskārās vēl tievajam kociņa stumbram. Pagriezās uz audzinātājas pusi un nez kāpēc mazliet satraukti pajautāja:

-   Bet kociņš? Bērziņš? Tas arī ir vienīgi mans?

-  Jā, Soņa, arī bērziņš tagad ir tikai tavs, ja reiz tas aug uz tavas zemes. Kad izaugsi, tu varēsi vēl citus kokus šeit iestādīt, bet tagad mums ir laiks braukt, drīz būs pusdienas, un man jābūt pie grupas.

Meitenīte pagriezās pret savu zemes gabalu un klusēdama sāka skatīties uz to.

* * *

Tie, kuriem ir bērni, zina, ka rotaļājoties viņi bieži ar dažādām mantām nožogo sev improvizētas istabas vai laukos uzceļ būdiņas un tur spēlējas. Nezin kāpēc katrā bērnā mīt vajadzība nošķirt no lielās pasaules savu mazo, radīt savu telpu. Bērnunama bērniem ir kopēja telpa; šī kopējā telpa, pat ja tā ir labi iekārtota, uz viņiem iedarbojas nomācoši.

Soņai, tāpat kā citiem bērnunama iemītniekiem, nekad nebija bijis sava, kaut niecīga, stūrīša.

Un nu meitene stāvēja viņpus aukliņas, kur viss piederēja tikai viņai. Gan zāle, gan tajā dzīvojošie sienāzīši, gan mazais bērziņš. Vājiņā meitenīte palūkojās uz audzinātāju. Viņa ierunājās. Bērna balsī skanēja vienlaikus lūgums un apņēmība:

-        Lūdzu jūs, ļoti, ļoti lūdzu, atļaujiet man palikt. Jūs brauciet projām, es pārnākšu pati.

-   Kā tad tu noiesi trīsdesmit kilometrus?

-       Noiešu, - Soņa apņēmīgi sacīja. - Iešu un noiešu. Varbūt braukšu ar autobusu. Lūdzu, atļaujiet man pabūt uz savas zemes vienai.

Žiguļa vadītājs - viņš bija arī Soņas zemes blakus- gabala īpašnieks - izdzirdēja sarunu un ierosināja:

-       Lai meitenīte te paliek līdz vakaram. Es jūs aizvedīšu, bet vakarā arī viņu nogādāšu mājās.

Audzinātāja padomāja un piekrita. Viņa nespētu nepiekrist, jo bija ieskatījusies sejiņā aiz aukliņas stāvošajai meitenei, kas gaidīja viņas lēmumu.

-   Labi, Soņa, padzīvojies te līdz vakaram, pusdienas es tev atsūtīšu ar autovadītāju.

-  Nav nekādas vajadzības sūtīt. Mēs padalīsimies pusdienās ar kaimiņieni, - žiguļa vadītājs nopietni sacīja, ar cieņu izrunājot vārdu "kaimiņiene".

-  Paklausies, Kļava, - viņš uzsauca sievai, kas gatavoja pusdienas jaunceļamā nama verandā, - taisi ēdienu četriem cilvēkiem - šodien pie mums atnāks kaimiņiene.

-  Labi, - sieviete atbildēja, - pietiks visiem. - Un piebilda: - Tu, Soņa, prasi droši, ja ko vajag.

-   Paldies, - atbildēja aplaimotā meitene.

Kad žigulis bija aizbraucis, Soņa nosoļoja gar aukliņu, kas bija nostiepta starp mietiņiem. Viņa gāja lēnām, reizēm apstājās, pietupās, ar rokām kaut kam pieskārās zālē, tad gāja tālāk. Tā pa perimetru viņa apstaigāja apkārt visam savam zemes gabalam.

Pēc tam apstājās hektāra vidū un pārlaida skatienu tā robežām visās četrās malās. Un piepeši izpleta rociņas un sāka skriet, palēkdamās un griezdamās riņķī.

Pēc pusdienām Kļava, redzēdama, cik nogurusi ir pa savu lauciņu izskraidījusies meitenīte, piedāvāja viņai atlaisties saliekamajā gultā. Taču piekususi Soņa atbildēja:

-  Ja drīkst, iedodiet man kādas vecas drēbes, ko paklāt. Es gulēšu uz savas zemītes, zem bērziņa.

Nikolajs nolika saliekamo gultu ar matraci un segu pie bērziņa Soņas gabalā. Meitenīte apgūlās un tūlīt pat cieši aizmiga. Tas viņai bija pirmais miedziņš uz sava zemes gabala.

Bērnunamā bija radusies, kā sākumā visiem šķita, neatrisināma problēma. Soņa ik dienu lūdza audzinātājiem atļauju aizbraukt uz savas zemes hektāru.

Nelīdzēja paskaidrojumi, ka viņa vēl ir par mazu, lai viena pati braukātu ar autobusiem, audzinātāji nevar viņu vadāt, tāpēc ka nedrīkst atstāt citus bērnus.

Soņa aizgāja pie bērnunama direktora un paskaidroja, ka viņai katrā ziņā jābraucot uz savu zemi. Katrā ziņā, tādēļ ka blakus gabalos cilvēki jau stādot kokus un viņiem drīz saplaukšot dārzi. Bet viņas zeme būšot tāda kā pamesta. Uz tās nekas neziedēšot.

Galu galā bērnunama direktors atrada Soņai pieņemamu risinājumu, teikdams:

- Pašlaik, Soņa, tevi vadāt uz tavu zemi nav iespējams, jo bez visa pārējā tev vēl arī pusmēnesi ir jāmācās. Pēc tam sāksies brīvdienas, es aprunāšos ar taviem kaimiņiem, un, ja viņi piekritīs tevi pieskatīt, tad brīvdienās uz kādu laiku mēs nogādāsim tevi uz turieni. Uz nedēļu vai varbūt ilgāk. Starp citu, šo pusmēnesi tu varētu pavadīt tā, lai tavai zemei būtu labums. Še tev divas grāmatas, palasi tās. Vienā stāstīts, kā ierīkot dobes, otrā - kādi ir ārstniecības augi. Ja labi uzvedīsies, es tev arī visādas sēklas līdz brīvdienām sagādāšu.

Soņa uzvedās labi. Cītīgi izpildīja mājasdarbus, bet visu, pilnīgi visu brīvo laiku pavadīja, lasot direktora dāvinātās brošūriņas. Kad vakaros apgūlās, iztēlojās, sapņoja, cik skaisti viņas zemes gabalā zels dažādi augi. Nakts auklīte reiz ievēroja, ka tad, kad visi bērni gulēja, Soņa pa logu iespīdējušā mēness gaismā zīmēja kokus un puķes.

Kaimiņi piekrita pieskatīt meitenīti, un, kad pienāca vasaras brīvlaiks, pats direktors palīdzēja ielikt žigulī sauso uzturu divām nedēļām, lāpstiņu, grābeklīti, sainīti ar sēklām…

Nikolajs negribēja ņemt sauso uzturu no bērnunama, taču direktors viņam sacīja, ka Soņa ir neatkarīga meitene, nekad negrib kļūt kādam par apgrūtinājumu un būs labāk, ja viņa redzēs, ka ir pašai savi produkti.

Un vēl viņai iedeva līdzi jaunu guļammaisu, lai gan kaimiņa Nikolaja ģimene bija sagatavojusi bērnunama meitenītei nelielu istabiņu ar gultu jau uzceltajā viņu mājas pirmajā stāvā.

Kad Soņa sēdās mašīnā, viņu pavadīt iznāca ne tikai todien strādājošie bērnunama darbinieki, bet arī daudzi citi cilvēki, kas speciāli bija atnākuši paskatīties uz laimē starojošo meiteni.

Pirmās trīs naktis Soņa gulēja viņai ierādītajā istabā kaimiņa mājā, bet augu dienu pavadīja savā zemes gabalā.

Trešajā dienā Nikolajam bija dzimšanas diena. Sabrauca daudz ciemiņu. Kāds jauns pāris bija ieradies ar savu telti. Nākamajā dienā viesi aizbrauca, bet telti atstāja.

-  Tā ir dāvana tev, - jaunais pāris sacīja Nikolajam.

Soņa piegāja pie Nikolaja un lūdza atļauju pagulēt teltī. Nikolajs atļāva:

-       Protams, guli, ja gribi. Vai tad tev istabā ir par karstu?

-        Istabā ir labi, - meitene atbildēja, - bet visi cilvēki guļ uz savas zemes, tikai manējā viena naktī paliek. Daudzos nogabalos uguntiņas spīd, bet manā ir tumšs.

-   Tad tu gribi, lai es telti uz tavas zemes uzceļu?

-       Ļoti gribu, tēvoci Koļa, blakus bērziņam. Ja jums būs laiks, ja nav grūti…

Visas turpmākās naktis Soņa gulēja teltī, kas bija uzcelta pie bērziņa uz viņas zemes.

Agri no rīta pamodusies, meitene uzreiz gāja pie ūdensspaiņa, kas stāvēja pie telts, ar krūzi pasmēla ūdeni un, paņēmusi mutē, tievā strūkliņā lēja to uz pastieptajām plaukstām, nomazgājās.

Pēc tam ņēma zīmēšanas bloknotu, kurā pati bija uzzīmējusi nogabala plānu, pētīja to. Un tad devās ierīkot puķu un dārzeņu dobes.

Lai gan nelielā sapieru lāpstiņa, kuru Soņai uzdāvināja bērnunama direktors, bija asa, tomēr viņai nekādi neizdevās to iedurt zemē līdz galam, viņa ar pūlēm iedabūja to tikai līdz pusei. Tomēr dobes tik un tā viņai iznāca labas.

Kaimiņš Nikolajs piedāvāja Soņai vietas, ko viņa norādīs, uzart ar motobloku, taču Soņa kategoriski atteicās. Vispār viņa ļoti tramīgi reaģēja uz jebkuru ielaušanos savā teritorijā. Cilvēki to juta un centās bez meitenes ziņas nepārkāpt robežu, ko veidoja mietiņi un starp tiem nostieptā aukliņa. Pat kaimiņš Nikolajs, kad, no rīta pamodies, nāca saukt Soņu brokastīs, piegāja tikai līdz aukliņai un no turienes uzrunāja meiteni.

Mazās meitenes gluži neparastā tieksme pēc patstāvības vai bailes būt par apgrūtinājumu neļāva viņai neko lūgt, un pat tad, kad dažs labs no ciemata iedzīvotājiem centās bērnam piedāvāt te apģērbu, te konfektes, te kādu darbarīku, viņa pieklājīgi pateicās, taču pieņemt kategoriski atsacījās.

Divu nedēļu laikā Soņa uz savas zemes bija uzrakuši un ierīkojusi trīs dobes, iekaisījusi tajās sēklas un vidū iekārtojusi paprāvu puķu dārziņu.

Pēc divām nedēļām, pēdējās dienas rītā, ko Soņa varēja pavadīt uz savas zemes, Nikolajs kā parasti pienāca pie viņas gabala robežas, lai pasauktu brokastīs.

Meitenīte stāvēja pie puķu dobes, kurā vēl nekas nebija sadīdzis, skatījās uz to un, nepagriezusies uz Nikolaja pusi, atbildēja:

-   Tēvoci Kola, nevajag mani šodien saukt ēst, es šodien negribu.

Nikolajs stāstīja, ka meitenītes balss bijusi kā aizlauzta, tajā jautās aizturētas asaras. Viņš nesāka skaidrot, kas noticis. Atgriezās savās mājās un sāka vērot Soņu ar binokli.

Meitenīte staigāja pa lauciņu, noglaudīja augus, kaut ko pielaboja dobēs. Pēc tam piegāja pie sava bērziņa, ar rociņām apskāva to, un viņas pleciņi ietrīcējās.

Ap pusdienlaiku Soņai pakaļ atbrauca vecais bērnunama mikroautobuss. Šoferis apstājās pie iebrauktuves Nikolaja zemes gabalā un signalizēja. Nikolajs stāstīja:

-  Kad es binoklī ieraudzīju, kā viņa vāc kopā savas nedaudzās mantas, lāpstiņu un grābeklīti un, galvu nokārusi, dodas uz mūsu pusi, kad binoklī redzēju viņas seju, neizturēju, paķēru mobilo telefonu. Labi, ka uzreiz izdevās sazvanīt bērnunama direktoru. Es viņam sacīju, ka parakstīšu jebkurus papīrus, uzņemoties atbildību par bērnu, paņemšu atvaļinājumu, visu laiku būšu ciematā, lai tikai meitenīte varētu palikt uz savas zemes hektāra līdz brīvlaika beigām.

Direktors vispirms sāka skaidrot, ka visiem viņu bērnunama audzēkņiem jābrauc ārstēties un atpūsties vasaras nometnē pie jūras. Ka viņi jau sen to gribējuši panākt un nu brauc, pateicoties sponsoriem. Es direktoram kaut ko atcirtu pa vīru modei, taču viņš neapvainojās, arī atbildēja man asi. Un tūlīt piebilda: "Iedodiet šoferim telefonu, bet rīt es pats atbraukšu."

Es izskrēju, pasniedzu šoferim telefonu, bet pats viņam sacīju:

-   Nu, draugs, žigli brauc projām.

Šoferis aizbrauca. Bet pienākusī Soņa jautāja:

-   Tēvoci Kola, vai mūsu autobuss bija atbraucis pēc manis? Bet kāpēc tad aizbrauca?

Taču es nez kādēļ biju stipri satraucies pēc pārrunām ar direktoru, aizsmēķēju, rokas trīcēja. Tad viņai atbildēju:

-   Tā jau nu pēc tevis. Tāpat vien bija atbraucis, pajautāt, vai tev nevajag produktus vai vēl kaut ko, bet es viņam sacīju, ka iztiksim.

Soņa vērīgi palūkojās manī, likās, viņa kaut ko saprata, klusām pateica:

-    Paldies, tēvoci Koļa. - Un vispirms soļos, bet pēc tam teciņus metās uz savu zemi.

Bērnunama direktors atbrauca no rīta, bet es viņu jau gaidīju. Tikai viņš nevis pie manis, bet tūlīt devās uz telti. Es nepaguvu viņu pabrīdināt, lai bez uzaicinājuma nepārkāpj aukliņu. Taču viņš, malacis, pats iedomājās - un vēl malacis tāpēc, ka, acīmredzot lai netraumētu bērnu, tiklīdz meitenīte iznāca viņam pretī, uzreiz iesāka:

-   Labdien, Soņa, es atbraucu, tikai lai pajautātu: mēs dodamies uz jūru, ko tu darīsi - paliksi šeit vai kopā ar mums brauksi uz jūru?

-   Šeit, - nevis pateica, bet nokliedza Soņa.

-   Tā jau es domāju, - direktors atbildēja, - tāpēc arī atvedu tev kā sauso uzturu…

-  Nevajag raizēties, laiku tērēt. Man neko nevajag.

-   Nevajag? Un ko tad man ieteiksi darīt? Valsts katram audzēknim piešķir naudu. Bet tu te pati sevi audzināsi, pati iztiksi. Saki, kā lai šādā situācijā es atskaitos par valsts naudu? Nu nē, pieņem gan, esi tik laba. Aleksej, krauj laukā. Atļauj man ieiet, Sona. Varbūt parādīsi savu saimniecību?

Soņa bridi nopētīja direktoru, līdz galam apdomājot situāciju. Pēc tam ieraudzīja, ka mikroautobusa šoferis izkrauj kaut kādas smagas somas, un, pa īstam aptvērusi, ka paliks uz savas zemes līdz brīvlaika beigām, priecīgi iesaucās:

-Ai, kā tad es tā… Ienāciet, re, šeit taču ir vārtiņi, te aukliņas nav. Lūdzu, paciemojieties. Es jums parādīšu savu saimniecību. Ari jūs, tēvoci Kola, ienāciet.

Viņa pieveda mūs pie savas telts un uzreiz piedāvāja padzerties no ūdensspaiņa, kas stāvēja turpat līdzās.

-   Re, ūdens, es to nesu no avota, tas ir garšīgs, labāks nekā no krāna. Lūdzu, padzerieties.

-   Neatteikšos, - atbildēja direktors un, iesmēlis puskrūzes, ar baudu izdzēra. - Labs gan.

Arī es padzēros un šoferis, un Soņai par lielu prieku paslavējām viņas ūdeni. Laikam pirmo reizi mūžā Soņai piederēja kaut kas savs. Lai arī tikai ūdens, bet savs, un šo savu viņa pirmoreiz varēja piedāvāt pieaugušajiem. Soņa sāka izjust savu piederību pasaulei. Pēc tam mēs kādu pusotru stundu, bet varbūt divas, klausījāmies Soņas aizrautīgo stāstījumu par to, ko viņa jau iesējusi, ko vēl gatavojas stādīt. Viņa rādīja sava nākamā dzimtas īpašuma zīmējumus. Mājiņas gan šajos plānos nebija.

-    Mums laiks braukt, - direktors Soņai teica. - Tu pati izsaiņo mantas. Es tev arī lukturi ar akumulatoru atvedu. Ar to var tālu izgaismot telpu, bet, ja pārslēdz uz dienasgaismas spuldzi, tad var arī lasīt. Un lasīt tev būs ko. Es atvedu žurnālu par apkārtnes dizainu, grāmatas gan par dažādu augu audzēšanu, gan par tautas medicīnu.

-   Ai, kā tad man atkal piemirsās, - Soņa sasita plaukstas. - Es tūlīt atnākšu.

Viņa pavēra telts aizkaru, un mēs ieraudzījām, ka uz teltī nostieptas aukliņas karājas dažādu zāļu pušķīši. Viņa noņēma dažus no tiem un sniedza direktoram.

-   Tās ir strutenes. Tāds augs. Tas derēs Katjai no mūsu grupas, viņai tos vajag novārīt un dzert. Viņa bieži slimo. Es tajā brošūriņā, ko jūs man iedevāt, izlasīju… Sažāvēju.

-Paldies…

Vispār tas direktors ir lāga cilvēks un mīl bērnus. Pēc tam es ar viņu parunājos, viņš man jautāja, kā Soņa uzvedas, deva dažādus vērtīgus padomus.

Bet Soņa visu vasaru tā arī nodzīvoja uz savas zemes hektāra. Centrā brīnišķīgos ziedos saplauka viņas puķu dārziņš. Dobēs izauga sīpoli un redīsi, un viss pārējais.

Vakaros, kad dienas kļuva īsākas, bieži varēja vērot, kā teltī zem bērziņa mirgo luktura gaisma. Soņa katru vakaru lasīja grāmatas par tautas medicīnu un bloknotā daudz zīmēja savas zemes nākotni.

Kad vasaras beigās viņai pakaļ atbrauca vecais bērnunama mikroautobuss, es palīdzēju iekraut So- ņas krājumus. Bet to bija diezgan. Zālītes vien viņa bija sažāvējusi kādus divsimt saišķīšus. Maiss ar kartupeļiem, trīs ķirbji - mikroautobuss bija pilns. Es jautāju Soņai:

-   Nu, ko darīsi nākamgad? Tavu telti paglabāt?

-   Es noteikti atbraukšu nākamajā brīvlaikā. Pirmajā dienā tūliņ pat būšu klāt. Jūs esat labs kaimiņš, tēvoci Kola. Paldies jums par to!

Un gluži kā pieaugusi padeva man roku, tā bija kļuvusi stingra. Un arī pati Soņa pa vasaru bija ne tikai iedegusi, bet arī atspirgusi, kļuvusi pārliecinātāka par sevi.

Nākamajā gadā viņa atbrauca ar augļu koku stādiem, ai- kaut kādiem dēstiem un tūlīt ķērās pie darba.

Mūsu ciemata ļaudis sapulcē nolēma Soņai uzcelt mazu mājiņu.

Bet Zina, tā uzņēmēja sieva, kurš cēla vislielāko kotedžu, uzstāja, lai nebūtu maza.

-       Kauns cilvēkiem acīs skatīties. Visi ciematā būvē namus kā pilis, bet viens vienīgais bērns dzīvo teltī. Atbrauc ciemiņi, nodomā par mums nezin ko.

Pazīstot meitenes raksturu, viņas slimīgo attieksmi pret visāda veida dāvinājumiem, man uzdeva ar viņu aprunāties par mājas celšanu.

Es ierados pie viņas un teicu:

-       Soņa, ciemata ļaudis nolēmuši uzcelt tev nelielu mājiņu, tu tikai parādi vietu, kur būvēt.

Bet viņa man tā piesardzīgi pajautāja:

-  Tēvoci Kola, cik maksās neliela mājiņa?

Neko nenojauzdams, es atbildēju:

-        Kādus divsimt tūkstošus, nu, vispār pa diviem tūkstošiem no katras ģimenes.

-         Pa diviem tūkstošiem? Bet tā taču ir milzīga nauda. Tātad cilvēki kaut ko nopirks mazāk saviem bērniem. Manā labā tērēsies. Tēvoci Kola, ļoti jūs lūdzu: pasakiet cilvēkiem, ka pagaidām man nevajag mājiņas. Es jau arī vietu tai vēl neesmu izvēlējusies. Lūdzu jūs, tēvoci Kola, lūdzu, paskaidrojiet cilvēkiem…

Viņa bija uztraukusies, un es sapratu, kāpēc. Saņēmusi savu hektāru, Soņa pirmo reizi mūžā jutās neatkarīga. Zeme viņai aizstāja vecākus, tai bija vajadzīga viņa, bet viņai bija nepieciešama zeme. Kaut kāda iekšēja izjūta vai iztēle meitenei sacīja, ka viņas zeme nevēlas, lai tai pieskartos kāds svešs.

Un, nedod Dievs, ja kāds pēc mājas uzcelšanas So- ņai vēlāk pārmetīs, kaut vai bez vārdiem, klusēdams. Par pašas māju viņai bija dārgāka pašas neatkarība.

Es sāku visus pārliecināt, ka nevajag ar varu meitenei neko dāvināt. Taču drīz notika kaut kas negaidīts. Gar Soņas lauciņu no ezera skrēja bērni, un visiem pa priekšu uz superīga velosipēda nesās uzņēmēja dēls Ediks. Viņš visu laiku ķircināja Soņu, saukāja par knīpu, kaut arī pats bija tikai trīs gadus vecāks.

-        Ei, knīpa, - viņš uzsauca Soņai, - joprojām ar ainavas dizainu nodarbojies, kā tev neapnīk? Nāc labāk mums līdzi izrādi skatīties.

-   Kādu izrādi? - Soņa nesaprata.

-        Mans tētis tūlīt pagaidu tenderi dedzinās. Redzi? Pie mums katram gadījumam pat ugunsdzēsēju mašīna ir piebraukusi.

-   Kāpēc tad to dedzinās?

-   Tāpēc, ka skatu bojā.

-       Bet pēc tam, kad tas sadegs, tur zemē ilgi nekas neaugs.

-   Kāpēc tad neaugs?

-       Tāpēc ka visi derīgie tārpiņi, visas vabolītes sadegs. Rau, es pie telts ugunskuru kurināju, un, redzi, šajā vietā tagad nekas nav izaudzis.

-       Paskat, cik tu esi vērīga, knīpa. Tad izglāb mūsu tārpiņus. Pievāc veco vagoniņu, citādi tētis nezina, kur to grūst.

-   Kā tad es to paņemšu, tas taču ir smags?

-        Kā, kā? Ar autoceltni, protams. Parīt pie mums atbrauks celtnis. Vēja dzinēju uzstādīs. Vispār - pievāc, vai arī tūlīt būs grandiozs ugunskurs.

-   Labi, Edik, esmu ar mieru ņemt jūsu vagoniņu.

-Tad ejam.

Pieaugušie kaimiņi un bars bērnu bija sapulcējušies pie Edika vecāku mājas. Ugunsdzēsēju komanda stāvēja gatavībā. Te pēkšņi Ediks piegāja pie tēva, kurš ar benzīna kannu devās uz tendera pusi, un sacīja par lielu nepatiku bērniem un priecīgu pārsteigumu pieaugušajiem:

-   Tēt, nevajag dedzināt šito vagonu.

-   Ko nozīmē - nevajag? Kāpēc?

-   Tāpēc ka es to uzdāvināju.

-Kam?

-   Knīpai.

-   Kādai knīpai?

-   Nu, Soņai no malējā gabala.

-   Un kā? Viņa piekrita? Piekrita pieņemt no tevis?

-   Tēti, ja tu man netici, tad pats viņai pajautā.

Ediks paņēma aiz rokas bērnu barā stāvošo Soņu

un pieveda pie tēva.

-   Pasaki, ka esi ar mieru pievākt šo būdu. Runā.

-   Es esmu ar mieru, - Soņa klusi sacīja.

Uzņēmējs nespēja noslēpt, ka vai plīst aiz lepnuma par dēlu. Re, kā, ne no viena neko ņemt negribēja, bet no viņa Edika ietiepīgā Soņa nolēmusi dāvanu pieņemt.

Kad bērni izklīda, uzņēmējs sasauca brigādi, kas strādāja pie viņa kotedžas apdares, un teica brigadierim:

-        Nu tā, vīri. Ņemiet jebkurus materiālus, strādājiet dienu un nakti, maksāšu dubultīgi, bet lai pēc divām dienām šā tendera iekšienē būtu eirodzīvoklis. Ārpuse lai paliek, kāda tā ir. Bet iekšā…

Pēc divām dienām Sonas lauciņā blakus bērziņam, tajā vietā, kur stāvēja viņas telts, uz ķieģeļu pamatnes tika novietots apbružāts celtnieku vago- niņš. Apskrāpēts, bet jau strādnieku sagatavots krāsošanai, Somijas krāsa un otas atradās tā iekšienē.

Soņa vēlāk pati to nokrāsoja - mūžā pirmo savu pašas mājiņu, kas bija uzbūvēta uz pašas zemes. Šī mājiņa nākamajā gadā pārvērtās par pasakainu namiņu - apvīta ar efejām un savvaļas vīnogām, puķu dobju ieskauta.

* * *

Pagāja desmit gadu. Soņa pabeidza skolu un jau gadu dzīvoja savā dzimtmājā. Ciematā, slīgstot zaļumos un ziedošos dārzos, dižojās kotedžas. Taču pati labākā, pati skaistākā sēta bija Soņai. Kad viņas vienaudži atstāja bērnunamu, lai dotos nezināmajā dzīvē, cenzdamies iestāties, vienalga, kādā mācību iestādē, lai tikai būtu kopmītne, atrast jebkādu darbu, ka tikai pietiktu iztikai, - Soņa jau bija patstāvīgs cilvēks. Ciemata iedzīvotāji nodeva uzpircējam augļu un dārzeņu pārpalikumus. Par ģimenes ligzdās izaudzēto maksāja samērā augstu cenu. Produkti tika eksportēti uz Eirosavienības valstīm, uz speciāliem veikaliem, kuros tirgo ekoloģiski tīras preces. Savā hektārā izaudzēto sagādniekam nodeva arī Soņa. Kaut gan lielāko viņas produkcijas daļu nopirka taisnā ceļā pie viņas atbraukušie pilsētnieki, kas bija padzirdējuši par neparasto meiteni un viņas brīnumaino zemes gabalu.

Un vēl Soņa vāca ārstniecības augus un palīdzēja daudziem cilvēkiem tikt vaļā no slimībām.

Reiz pie vecākiem, kuri tagad jau pastāvīgi dzīvoja savā dzimtas mītnē, atbrauca Ediks. Viņš jau trīs gadus mācījās izslavētā amerikāņu universitātē. Viņam bija paredzēta sarežģīta medicīniska operācija. Laikam no aizokeāna ūdens un uztura bija sākušas streikot aknas un nieres. Pirms operācijas Ediks bija nolēmis nedēļu paciemoties pie vecākiem. Zinaida, Edika māte, viņam ieteica:

-   Dēliņ, varbūt aiziesim pie mūsu vietējās dziednieces. Ja nu pēkšņi paliek labāk?

-   Nu ko tu, mamm, kurā gadsimtā tad mēs dzīvojam? Tur, Rietumos, medicīna sen ir visaugstākajā līmenī. Ko vajag, izgriezīs un apmainīs. Neuztraucies. Es taču neiešu pie visādām večām - pūšļotājām. Tas jau ir aizpagājušais gadsimts.

-   Es taču tev nesaku iet pie večām. Vai atceries mazo meitenīti no bērnunama? Viņa mūsu ciemata malā visiem par brīnumu viena pati uzdāvināto zemes hektāru apstrādāja?

-   Ā, to knīpu? Mazliet atceros.

-   Tagad, dēliņ, Soņa nav nekāda knīpa, viņa ir ļoti cienījams cilvēks. Par to, ko viņa savām rokām izaudzējusi, menedžeri gatavi maksāt divkāršu cenu. Bet pēc viņas vāktajām ārstnieciskajām zālītēm brauc pat no tālienes. Kaut arī viņa sevi nekādi nereklamē.

-   No kurienes tad knīpai tādas zināšanas?

-  Viņa taču kopš pirmās klases katru vasaru savā zemes gabalā dzīvoja, bet katru ziemu ik dienas lasīja dažādas grāmatas par dārzkopību un tautas medicīnu. Bērnam prāts ir ass, visu labi uztver. No grāmatām viņa, protams, ir daudz guvusi. Tikai cilvēki stāsta, ka vairāk pati sapratusi. Vēl runā, ka augi viņu saprot. Viņa ar tiem sarunājas.

-   Ir nu gan knīpa! Cik tad naudas viņa ņem par ārstēšanu?

-   Reizēm ņem, taču gadās, ka arī bez maksas pa- ārstē. Es pērnruden viņu satiku pie dīķa. Viņa paskatījās man acīs un sacīja: "Zinas tant, jums acu baltumi tādi nespodri, ņemiet šīs zālītes, uztaisiet novārījumu, padzeriet, gan pāries." Un pārgāja. Bet acu baltumi man patiešām bija izmainījušies, jo sāpēja aknas. Tagad nesāp. Iesim, dēliņ, parādīsimies, varbūt arī tavām aknām palīdzēs.

- Man taču, mammu, ne tikai aknas vien nav veselas. Jau ir uzstādīta diagnoze - man izoperēs nieri. Un tur nekādi novārījumi nederēs. Vispār jau varam aiziet, interesanti būs palūkoties uz knīpas mājokli. Stāsta, ka tas līdzinoties paradīzei.

* * *

Jā! Forši gan viņa iekārtojusies, - Ediks neslēpa sajūsmu, kad viņi ar māti pienāca pie Soņas zemes gabala. - Kamēr ciemata ļaudis visus spēkus veltīja kotedžu un mūra sētu būvēšanai, viņa patiešām ir izveidojusi paradīzi. Tu paskaties, mammu, kādu dzīvžogu izaudzējusi!

-  Ja tu redzētu viņas dārzu, tad jūsmotu vēl vairāk. Taču savā dārzā viņa ielaiž tikai reto, - Zinaida piebilda.

Pavērusi vārtiņus, viņa skaļi uzsauca:

-   Soņa, ja esi mājās, tad iznāc. Soņa, vai tu esi mājās?

Mājiņas - bijušā celtnieku vagoniņa - durvis atvērās, un uz lieveņa iznāca meitene. Ar vijīgu rokas kustību pārlika aiz muguras cieši sapīto gaiši brūno bizi. Ieraudzīja Zinaidu dēla pavadībā, un viņas vaigi koši pietvīka. Viņa aizpogāja augšējo podziņu blūzei, kas sedza vingrās krūtis, līganā, vieglā un reizē graciozā gaitā jaunā skai stule nokāpa no lieveņa un pa celiņu devās uz vārtiņiem, kur stāvēja Zinaida un Ediks.'

-        Labdien, Zinas tante! Apsveicu ar atgriešanos, Eduard! Ja vēlaties, ienāciet manā mājā un dārzā.

-        Paldies par uzaicinājumu, ar prieku ieiesim, - Zinaida atbildēja.

Bet Ediks nesacīja nekā un pat nesasveicinājās.

-        Tu zini, Soņa, - Zinaida turpināja, iedama uz dārzu, - manam dēlam ir nelaime, viņam būs jātaisa operācija. Kaut arī operēs Amerikā, tomēr man, mātei, tāds nemierīgs prāts.

Soņa apstājās, pagriezās un pajautāja Edikam:

-   Kas tad jums sāp, Eduard?

-   Sirds, - aizžņaugtā balsī Ediks atbildēja.

-        Kā - sirds? - Zinaida iesaucās. - Tu taču sacīji: aknas, niere. Tātad meloji, centies nomierināt?

-        Nemeloju. Taču tagad, mammu, sirds dauzās, palūk, kā sit, - un, saņēmis mātes roku, piespieda to sev pie krūtīm. - Dzirdi, tūlīt izlēks un pārplīsīs, ja tu nepierunāsi šo skaisto meiteni nekavējoties kļūt man par sievu.

-        Ir nu gan jokdaris, - Zinaida iesmējās, - māti gandrīz līdz nāvei pārbiedēji.

-        Es nemaz nejokoju, māmiņ, - Ediks nopietni atbildēja.

-        Nu, ja nejoko, - Zinaida jautri turpināja, - tad zini: pie Soņas jau puse ciemata sūtījusi preciniekus savu dēlu vārdā. Bet bez panākumiem - viņa negrib precēties. Nu, pats pajautā, kāpēc negrib, bet māti te nejauc iekšā.

Ediks piegāja pie Soņas un klusi pajautāja:

-        Soņa, kāpēc jūs ne ar vienu neesat apprecējusies?

Soņa klusiņām atbildēja:

-   Tāpēc, ka es gaidīju tevi, Edik.

-   Nu gan jokupēteri, ko jūs māti nesat cauri?

-   Dod mums, māmiņ, savu svētību tūliņ pat, es nejokoju, - stingri sacīja Ediks un saņēma Soņas roku.

-   Arī es nejokoju, Zinas tante, - nopietni sacīja Soņa.

-   Nejokojat… Tātad tu, Soņa… Nedzeniet jokus… Nu, ja nejoko, tad kāpēc sauc par tanti, nevis par mammu?

-   Labi, saukšu par mammu, - Soņa atbildēja drebošā balsī un, paspērusi soli uz Zinaidas pusi, neziņā apstājās.

Zinaida uzreiz nespēja apjēgt, kas noticis, - māžošanās, joks? Viņa pētoši skatījās sejā Soņai, tad dēlam un atkal… Kādā brīdī viņa saprata, ka jauniešu nodomi ir nopietni, un sapratusi metās pie Soņas, apskāva viņu un sāka raudāt:

-   Soņa, meitiņ, man skaidrs - jūs to sakāt nopietni.

Arī Soņai, kas bija pieglaudušies Zinaidai, iedrebējās pleci, un viņa atkārtoja:

-Jā, māmiņ, nopietni.

Pēc tam jaunie, rokās sadevušies, lēnām un nevienu neievērodami, gāja pa ciemata ielu uz Edika dzimtas īpašuma pusi. Bet pa priekšu steidzās Zi- naida. Viņa smējās un raudāja vienlaikus, un nepārtraukti vidžināja, pieskriedama pie katra pretimnācēja:

-   Mēs atnācām… Bet viņi - ņēma un iemīlējās viens otrā… Un es devu svētību… Sākumā nodomāju - joko. Bet viņi man - kāzas, māmiņ, šodien. Ļautiņi mīļie, vai tad tā drīkst? Vajag taču sagatavoties, vajag taču oficiāli. Tā tak nedrīkst.

Kad apmēram tādu pašu saraustītu stāstu no viņas izdzirdēja pretī iznākušais vīrs, uzņēmējs, Edika tēvs, viņš paskatījās uz jauno pāri un sacīja:

-  Tu, Zinaida, kā allaž tarkšķi. Un ko tas nozīmē - kāzas šodien sarīkot nav iespējams? Paskaties taču uz šo jauno pāri. Nevis šodien vajag taisīt kāzas, bet tūlīt.

Ediks piegāja pie tēva un apskāva viņu.

-   Paldies, tēt.

-  Nu, ko tur… Paldies. Nu, ko tur apskauties. Vajag saukt: rūgts!

-Rūgts! Rūgts! - iesaucās apkārt sanākušie cilvēki.

Ediks un Soņa ciemata ļaužu acu priekšā pinno reizi saskūpstījās. Uz kāzām ieradās visi tobrīd mājās esošie ciemata iedzīvotāji. Improvizēto galdu ārā klāja visi kopā. Nevis "dūca", kā tas notiek krievu iedzeršanās, bet gan dziedāja kāzas līdz vēlai naktij.

Lai kā centās pierunāt vecāki, jaunais pāris apmetās nevis pilij līdzīgajā kotedžā, bet gan nelielajā Soņas mājiņā.

-   Saproti, tēvs, - Ediks sacīja, - mēs te esam uzcēluši pili ar dažādām piebūvēm pushektāra platībā. Bet tāda skaistuma un tāda gaisa kā pie Soņas mums nav. Puse būtu jānojauc.

Uzņēmējs pēc tam dzēra veselu nedēļu. Bet visiem par brīnumu sāka jaukt nost piebūves, atkārtodams:

-  Sacēlām te muļķa prātā, mazbērni negribēs apmesties tādās katakombās.

Soņas un Edika laimīgā dzīve…

Stop! Nu jau esmu sācis stāstīt par tālu nākotni. Un tā noteikti būs skaista. Bet tagadne? Tagadnē Harkovas pilsētā ir labs bērnunams. Un tajā mīt meitenīte Soņa. Viņa jau iet trešajā klasē, bet sava zemes hektāra viņai nav, tāpat kā nav Taņai, Serjo- žam, Katjai… un citiem simtiem tūkstošu bērnu, kas dzīvo bērnunamos. Ukrainas Rada vēl nav pat iekļāvusi darba kārtībā jautājumu par to, vai piešķirt mūža lietošanā savas valsts pilsoņiem, bērnus bāreņus ieskaitot, zemes hektāru, lai viņi tajā iekārtotu savu ģimenes ligzdu. Arī Baltkrievijas Dome nav iekļāvusi, arī Krievijas… Vai bērni tām piedos? Vai šodienas deputāti paši sev spēs to piedot?

NĀKOTNES ZONA

Stingra režīma labošanas darbu kolonijas vai vienkārši - cietuma priekšnieks Nikolajs Ivanovičs jau piekto vakaru neaizgāja no sava kabineta laikus. Kad beidzās darbadiena, viņš atslēdza tālruņus un staigāja pa kabinetu turp un atpakaļ, iegrimis pārdomās. Palaikam viņš apsēdās pie galda, paņēma zaļo mapi un jau kuro reizi pārlasīja tās saturu.

Grupa ieslodzīto, kuri 26. kamerā izcieta sodu pēc Krievijas Federācijas kriminālkodeksa 93.1 panta, vērsās pie viņa ar pirmajā acu uzmetienā neiedomājamu priekšlikumu. Notiesātais Hodakovs ierosināja kolonijai paņemt simt hektārus pamestas vai neizmantojamas aramzemes. Šo zemi apvilkt ar dzeloņdrātīm, stūros ierīkot novērošanas torņus, vispār izdarīt visu vajadzīgo bēgšanas mēģinājumu novēršanai. Šajos simt iežogotajos hektāros deviņdesmit ieslodzītie nodarbotos ar lauksaimniecību. Tajā pašā mapē atradās gribētāju iesniegumi.

Šie ieslodzītie savos pieteikumos apņēmās paēdināt ar dārzeņiem visu koloniju, šai vajadzībai atdodot pusi ražas. Otru pusi viņi lūdza nodot savām ģimenēm.

Tas vēl nebija nekas neiespējams. Daudzās kolonijās ieslodzītie strādā ražošanā. Dažviet meistaro kaut ko vienkāršu kokapstrādes cehos, citur ir organizētas šūšanas darbnīcas, ieslodzītie šuj parastus vateņus, sporta bikses, par darbu saņem nelielu samaksu. Samaksa ir neliela ari tāpēc, ka viņu darbs ir mazražīgs.

Šajā mapē atradās priekšlikums - ieslodzītie gribēja nodarboties ar lauksaimniecību. Varbūt arī varētu to darīt. Puse no ražas kā samaksa tāpat ir iespējama, nevajadzēs noņemties ar noietu, nodot produkciju realizācijai un tad mēnešiem gaidīt, līdz pārskaitīs naudu. Bet turpmākais…

Ieslodzītais Hodakovs pārējo notiesāto vārdā lūdza, lai šos simt hektārus sadala zemes gabalos pa vienam hektāram un katru gabalu piešķir konkrētam ieslodzītajam.

Tālāk tika ieteikts dot iespēju katram ieslodzītajam viņam iedalītajā zemes gabalā uzcelt vieninieka kameru.

Tālāk tika lūgts, lai tiem, kuri pēc soda izciešanas vēlētos palikt savā zemes gabalā, tāda iespēja tiktu dota. Un tad nevis atsavinātu, bet gan pirktu no viņiem ražas pārpalikumu, turklāt ļautu paplašināt savas kameras.

Zaļā mape ar minētajiem priekšlikumiem Nikolajam Ivanovičam bija nodota pirms pusgada. Bez deviņdesmit iesniegumiem un priekšlikumu teksta mapē atradās ar krāsainiem zīmuļiem glīti uzzīmēts nākamo zemes gabalu plāns. Zīmējumos bija attēloti gan sargtorņi, gan dzeloņdrātis, gan kontroles un caurlaides punkts.

Pirmoreiz izlasījis, Nikolajs Ivanovičs ielika mapi galda apakšējā atvilktnē, laiku pa laikam domās atgriezās pie tās satura, bet nekādu atbildi ieslodzītajiem nedeva.

Taču kāds apstāklis piespieda kolonijas priekšnieku nu jau piecus vakarus pēc kārtas intensīvi pārdomāt ieslodzīto priekšlikumu.

Apstāklis bija šāds. No pārvaldes pienāca pavēle ar nākamo gadu ķerties pie kolonijas paplašināšanas, uzcelt papildu kameras un būt gatavībā gada beigās uzņemt vēl simt piecdesmit notiesātu pilsoņu. Reizē ar pavēli pienāca piebūvju projekts un ziņas par finansēšanas termiņiem. Ieteica celtniecībā izmantot ieslodzīto darbaspēku.

Nikolajs Ivanovičs sprieda tā: "Finansēšana kavēsies kā parasti, būs problēmas ar lētiem materiāliem. Tāmē būvmateriālu cenas ir vienas, sāksi celtniecību, - tās būs pavisam citas. Ieslodzīto darbs ir mazražīgs. Pavēle, skaidri redzams, nav izpildāma. Taču neizpildīt to arī nedrīkst. Līdz dienesta beigām atlikuši pieci gadi. Uzdienējis līdz pulkvedim. Divdesmit gadus ir kolonijas priekšnieks, nav bijis neviena disciplinārsoda. Un še tev tāda pavēle.

Taču nejau šie apstākļi bija pulkveža pārdomu galvenais iemesls. Zaļā mape! Ieslodzītais Hodakovs savā iesniegumā apgalvoja, ka, īstenojot dzīvē viņa projektu, tiks izpildīts šāda tipa iestādījumu galvenais uzdevums - noziedznieku pāraudzināšana.

To, ka mūsdienu labošanas iestādēs noziedznieki nepāraug, bet, gluži otrādi, iegūst lielāku pieredzi, Nikolajs Ivanovičs zināja labi. Citādi viņi nesaņemtu otro vai trešo termiņu. Tieši tas ļoti nomāca Nikolaju Ivanoviču, kurš šim dienestam bija atdevis tik daudz laika un spēka.

Dzīve paiet, dienests tuvojas beigām, bet kas paveikts? Sanāk, ka noziedzniekus audzinājis.

Zaļā mape! īsta sērga. Būtu jel radusies stingra pārliecība, ka tajā izklāstītais ir pilnīgi nepieņemams, bet nē - kaut kas dziļi iekšienē neļauj to noraidīt. Taču arī pilnībā pieņemt trūkst spēka. Nestandarta priekšlikums, neparasts.

Nākamās dienas rītā pulkvedis pirmām kārtām pavēlēja atvest uz savu kabinetu ieslodzīto Hoda- kovu no 26. kameras.

-  Varat apsēsties, pilsoni Hodakov! - Nikolajs Iva- novičs norādīja konvoja atvestajam ieslodzītajam uz krēslu. - Es te pāršķirstīju jūsu mapīti. Radās konkrēts jautājums.

-   Klausos, pilsoni priekšniek! - celdamies kājās, ātri atbildēja ieslodzītais.

-   Sēdēt! - nokomandēja konvojnieks.

-   Sēdi, ko tu lēkā kā tiesā, - mierīgi noteica kolonijas priekšnieks un, vēršoties pie konvojnieka, piebilda: - Tu pagaidām paliec aiz durvīm.

-   Tātad jūs, Sergej Hodakov, iesniedzat tādu dīvainu priekšlikumu?

-  Tas tikai pirmajā acu uzmetienā liekas dīvains. Īstenībā priekšlikums ir visai racionāls.

-   Tad sakiet uzreiz, tieši, kādu viltību esat sadomājis? Gribat radīt apstākļus masveida bēgšanai? Jūsu deviņdesmit pieteiktajiem katram jāatsēž no pieciem līdz pat deviņiem gadiem. Tātad brīvību pietuvināt sagribējās?

-   Ja šajā priekšlikumā arī ir kāda viltība, tad tā nav saistīta ar bēgšanu, pilsoni priekšniek, - ieslodzītais atkal piecēlās un satraukts ātri turpināja -Jūs mani pārpratāt…

-Sēdi nu mierīgi. Un iztiksim bez "pilsoņa priekšnieka". Sauc mani par Nikolaju Ivanoviču. Tu esi Sergejs Jurjevičs, no lietas zinu. Biji psihologs. Disertāciju aizstāvēji, tad sāki nodarboties ar biznesu. Termiņu par laupīšanu sevišķi lielos apmēros dabūji. Vai tā?

-Termiņu dabūju… Nikolaj Ivanovič, pats zināt, kā bija pārbūves sākumā. Nepaspēji pierast pie vieniem likumiem, kad iznāk jau citi…

-   Nu labi, runa šobrīd nav par to. Izskaidro savu ieceri par šo lauksaimniecības zonu aiz dzeloņdrātīm vai kā to vēl varētu nosaukt?

-  Es pacentīšos izskaidrot, Nikolaj Ivanovič. Tikai man būs grūti to izdarīt viena apstākļa dēļ.

-Kāda?

-    Saprotiet, mēs izlasījām grāmatiņu, saucas "Anastasija". Pēc tam vēl vienu grāmatiņu, turpinājumu. Vispār grāmatiņā rakstīts par cilvēka sūtību. Par to, ka tad, ja katrs cilvēks uz Zemes paņems pa vienam hektāram un tajā radīs paradīzes stūrīti, visa zemeslode paradīzē pārvērtīsies. Grāmatiņā par to pastāstīts vienkārši un pārliecinoši.

-   Kur nu vēl vienkāršāk. Ja ikviens paņems un radīs, tad, protams, visa zeme pārvērtīsies… Tikai kāds jums ar to sakars?

-   Bet es taču saku: šajās grāmatiņās viss ir pārliecinoši izklāstīts. Iespējams, kāds tās pavirši izlasa, nesaprot visu. Mums laika diezgan, mēs lasījām, apspriedām un sapratām.

-   Nu un tad?

-   Daudzi cilvēki pēc šo grāmatu izlasīšanas gribēs paņemt zemi un radīt paradīzes oāzi savā dzimtas īpašumā. Viņi ir brīvībā, viņi to varēs. Tad nu mēs nolēmām - kaut aiz dzeloņdrātīm, taču arī paņemt pa hektāram, strādāt tajā, labiekārtot… Un par sodu pusi vai pat lielāko produkcijas daļu kolonijas vai sabiedrības vajadzībām atdot. Bet mums ir lūgums: lai tad, kad atsēdēsim savu termiņu, neatņem zemi tiem, kuri vēlēsies palikt savā gabalā.

-   Tā arī savu dzīvi nodzīvosit aiz dzeloņdrātīm, zem konvoja stobriem?

-  Kad visiem termiņš beigsies, varat dzeloņdrātis noņemt un kopā ar sargtorņiem pārcelt uz citu vietu.

Jaunajā vietā citi ieslodzītie, kuri to gribēs, varēs iekārtot savas mājvietas, bet mēs paliksim savējās.

-   Ahā! Pēc tam, kad arī tie savu laiku atsēdēs, drātis un torņus atkal uz jaunu vietu, bet viņi paliks. Vai tā?

-  Jā, tā.

-   Kaut kāda fantasmagorija! Tātad sanāk, ka es, kolonijas priekšnieks, ieslodzītajiem paradīzes oāzes radīšu? Vai jūs ticat, ka kaut kas tāds var notikt?

-    Esmu absolūti pārliecināts par izdošanos. Kā psihologs pārliecināts. Un ar sirdi arī jūtu. Padomājiet pats, Nikolaj Ivanovič. Atsēž cilvēks savus deviņus gadus, iznāk brīvībā. Draugu nav. Viņa draugi ir zonā. Turklāt vēl kamerās. Ģimenei viņš nav vajadzīgs. Sabiedrībai arī ne. Kurš gribēs bijušo zeķu pieņemt labā darbā? Tāpat pietiek bezdarbnieku dažādās profesijās, arī ar lieliskām biogrāfijām stāv rindās darba biržās… Bijušajam zekam sabiedrībā nekas nespīd. Atliek viens - ķerties pie vecā. Un ķeras, un atkal pie jums nonāk.

-    Zinu šo situāciju… Ko tu man acīmredzamo klāsti? Labāk pasaki kā psihologs: kāpēc zeķi, izlasījuši tās grāmatiņas, pēkšņi pārmainījās, nolēma ķerties pie zemes pat aiz dzeloņdrātīm?

-   Mūžības perspektīva katram atklājās. Skaitās, ka cilvēks it kā dzīvo, kaut arī kamerā. Īstenībā viņa nav. Miris. Tāpēc, ka nav viņam dzīves perspektīvas.

-   Kas tā vēl par tādu mūžības perspektīvu?

-  Es jau teicu, ka man grūti visu tā uzreiz izklāstīt, kas tajās grāmatiņās…

-   Labi, izlasīšu tās grāmatiņas, tikšu skaidrībā, kas jūs uz tādu liriku pamudinājis. Pēc tam aprunāsimies. Konvoj, aizvest!

Ieslodzītais Hodakovs piecēlās, aizlika rokas aiz muguras un palūdza:

-   Atļaujiet vēl vienu jautājumu?

-   Runā, - piekrita pulkvedis.

-       Izstrādājot šīs zonas projektu, mēs ņēmām vērā pastāvošās instrukcijas ieslodzīto turēšanai. Nekādu instrukciju pārkāpumu projektā nav.

-        Saki man viens, ņēmām vērā… Instrukcijas… Pārkāpumu nav… Es pārbaudīšu. - Un pavēlēja konvojam: - Aizvediet viņu!

Pēc tam izsauca juristu, nodeva mapi viņam:

-        Ņem. Iepazīsties un noskaidro, kādi te ir ieslodzīto turēšanas instrukciju pārkāpumi. Dodu divas dienas.

Pēc divām dienām jurists sēdēja kolonijas priekšnieka kabinetā. Savu ziņojumu viņš sāka ar juristam neraksturīgiem aplinkus formulējumiem:

-        Lieta tāda, Nikolaj Ivanovič, ka no likuma un pilsoņu turēšanu tā saucamajās brīvības atņemšanas vietās reglamentējošo instrukciju viedokļa šo projektu nevar traktēt viennozīmīgi.

-        Ko tu man te izlokies, Vasilij, gluži kā advokāts tiesā! Mēs ar tevi piecpadsmit gadus pazīstam viens otru, - Nikolajs Ivanovičs piecēlās kājās. Nez kāpēc viņš mazliet uztraucās. Pastaigājis pa kabinetu, atkal apsēdās:

-        Runā konkrēti, kā te pārkāpts likums un instrukcijas.

-   Konkrēti… Nu, ja konkrēti, tad visu pēc kārtas.

-Sāc.

-        Mēs ceļam zonu. Projektā paredzēta teritorijas izolēšana no apkārtējās pasaules. Divas dzeloņdrāšu rindas iežogo simt hektāru lielu zonu. Tāpat projektā paredzēti sargtorņi. Vispār zonas teritorijas nožogošana pilnībā atbilst instrukcijām. Tālāk projektā ieteikts sadalīt zonu atsevišķos gabalos pa vienam hektāram un katru gabalu nodot viena ieslodzītā pārziņā. Ko tur lai saka? Saskaņā ar instrukciju mums jāpieradina neapzinīgie pilsoņi pie darba, jāceļ cehi vienkāršas produkcijas ražošanai, kā arī jāierīko palīgsaimniecības un jāpāriet uz daļēju paš- fīnansēšanos. Likums atļauj veidot uzņēmumus, kas līdzīgi mūsējam, ar īpašiem saimnieciskās darbības apstākļiem un daudzpusīgu mežu fonda izmantošanu. Mūsu gadījumā projekts paredz palīg- saimniecību, kas nodrošinās mūsu aizbilstamos ar dārzeņiem un, iespējams, vēl būs ko pārdot. Pagaidām mēs turamies likuma rāmjos.

-  Nevelc garumā, stāsti tālāk. Kur mēs izejam ārpus rāmjiem?

-   Tālāk ieteikts uz katra gabala uzcelt atsevišķu kameru, kurā dzīvos tas ieslodzītais, kura pārziņā

nodota vina darbavieta - hektārs zemes. >

-  Tieši tā, katram atsevišķa kamera uz viņa hektāra. Līdzekļu nepietiek pat normālām gultām. Bet viņi grib atsevišķu kameru ar visām ērtībām un mēbelēm. Utopija!

-    Tu, Nikolaj, laikam pavirši iepazinies ar projektu.

-   Ko nozīmē "pavirši"? Es to no galvas zinu.

-   Nezinu, nezinu…Te taču pievienots, tā teikt, šīs atsevišķās kameras iekšējā interjera rasējums un apraksts. Viss stingri pēc instrukcijas. Gulta, klozetpods, galds, krēsls, plauktiņš grāmatām, skapītis. Metāla durvis ar actiņu un aizbīdni no ārpuses, pie logiem restes. Kas attiecas uz finansējumu, tad te skaidri pateikts, ka katrs ieslodzītais pats finansē savas kameras celtniecību.

-   Nekā tāda projektā nebija, kad es to pārlūkoju.

-Nezinu, nezinu… Skaties, ir. Gan zīmējums, gan

darba rasējumi, gan apraksts.

-        Ko nozīmē "ir"? Kad nodevu mapi tev, tā tur nebija. Precīzi atminos, ka nebija. Es šo mapi reizes desmit pārlūkoju. Tātad tu… divās dienās…

-         Es, Kola. Es. Tikai ne jau divās dienās. Tādu pašu mapi viņi man iesniedza jau pirms trim mēnešiem. Nesen izdarīju savas korekcijas, papildinājumus, viņi tiem piekrita.

-   Kāpēc tad tu man par to neko nestāstīji?

-       Tu pats jau arī tikai pirms divām dienām palūdzi manu vērtējumu.

-   Lai nu paliek. Saki, ko tu par to visu domā?

-       Tā arī domāju, Nikolaj. Ja šo projektu īstenotu, tad valstī cietumi un nometnes ietu mazumā, arī noziedzība samazinātos. Un tu, Nikolaj Ivanovič, ieietu pasaules vēsturē kā ģeniālākais reformators.

-       Liec mierā vēsturi. Runā par būtisko. Par likumību, - Nikolajs Ivanovičs atkal piecēlās un atsāka soļot pa kabinetu.

Jurists pagriezās pret pārdomās iegrimušo kolonijas priekšnieku un apvaicājās:

-   Kāpēc tu, Nikolaj, tā uztraucies?

-        Uztraucos? Kādēļ lai es uztrauktos? Tomēr… Tev taisnība, Vasilij. Es uztraucos gan. Tādēļ, ka nezinu, kā lai īsā raportā par šo projektu ziņoju ģenerālim.

-        Skat, kā. Tātad esi nolēmis to virzīt. Ja jau pie ģenerāļa taisies iet.

-       Taisos. Biju domājis, ka tu projektu nokritizēsi un pārliecināsi mani to nedarīt. Noveltos kā nasta no pleciem. Bet tu, rādās, to atbalsti.

-Atbalstu gan.

-   Skaidrs, nāksies iet, - kaut kā priecīgi secināja Nikolajs Ivanovičs, itin kā būtu baidījies, ka draugs nokritizēs zaļās mapes saturu. Kolonijas priekšnieks piegāja pie skapja, sadabūja pudeli konjaka, citronu, divas glāzītes:

-  Iedzersim, Vasilij, par veiksmi. Kopš kura brīža tevi tā aizrāva šī zaļā mape?

-   Ne uzreiz.

-   Arī mani ne uzreiz.

-   Mana meita institūtā juristos mācās. Pašreiz diplomdarbu raksta. Tā temats - "Kā noziedzīgo darbību izskaušanu ietekmē pilsoņu turēšana ieslodzījuma vietās". Viņa iedeva man palasīt. Izlasīju, bet tur rakstīts: "Deviņdesmit procenti pilsoņu, kas izcietuši sodu ieslodzījuma vietās, atkārtoti izdara noziedzīgas darbības. Šīs nomācošās likumpārkāpumu statistikas galvenie cēloņi ir:

•  cilvēka audzināšana, kas novedusi viņu pie likumpārkāpuma;

•   grūtības adaptēties sabiedrībā pēc atrašanās ieslodzījuma vietā;

•  noziedzīga pasaules uzskata veidošanās, cilvēkam atrodoties noziedznieku vidē."

Vai tu apjaut, ko viņa uzrakstījusi, Nikolaj? Iznāk, ka mēs ar tevi, godīgi pildot savu dienestu, veidojam noziedzīgu pasaules uzskatu?

-   Neko mēs neveidojam. Mēs rīkojamies pēc reglamenta, likuma un instrukcijām. Lai gan, zini, arī manī ir kaut kāda neapmierinātība. Dzinu to prom no sevis. Domāju - tur mans prāts par īsu. Bet tad uzradās šī zaļā mape… Pusgadu prātoju. Tagad esmu nolēmis, ka došos pie ģenerāļa. Tikai jau vairākkārt piesēdos, lai raportu saprotamāk, skaidrāk uzrakstītu, bet nekādi nesanāk.

-   Pamēģināsim kopā. Manuprāt, galvenais ir ne- nobiedēt priekšniecību ar projekta oriģinalitāti un neparastumu. Vajag kaut kā vienkāršāk.

-   Piekrītu, vajag vienkāršāk. Bet kā? Ja viņi lūdz, lai katram ieslodzītajam, kurš atstrādājis savu termiņu viņam uzticētajā hektārā, pēc atbrīvošanas šo zemi atstāj mūžīgā lietošanā.

-   Jā. Šis punkts pagaidām nav izpildāms. Mūsu valstī vēl nav likuma par zemes nodošanu lietošanā uz mūžu. Esmu domājis par šo punktu. Vajag to viņiem godīgi pateikt. Jautājums par zemes gabala nodošanu atbrīvotajiem pēc soda termiņa izciešanas tiks izskatīts saskaņā ar tobrīd spēkā esošo zemes likumdošanu. Manuprāt, viņi to sapratīs. Visiem skaidrs - likumam nepārkāpsi. Nejau mēs likumus saceram. Bet arī par tendencēm jāpastāsta. Viss norāda uz to, ka būs likums par zemes īpašumu.

-   Dod Dievs, - Nikolajs Ivanovičs atkal piepildīja glāzītes. - Vēl pa vienai uz veiksmi.

Abi saskandināja, bet Nikolajs Ivanovičs pēkšņi nolika savējo uz galda un atkal sāka staigāt pa kabinetu.

-   Atkal uztraucies? - apjautājās jurists.

-    Saproti, Vasilij, - neapstādamies bažīgi sacīja Nikolajs Ivanovičs, - mēs ar tevi te sasapņojāmies gluži kā puišeļi par augstām matērijām… Sasapņojāmies un piemirsām, ka mums ir darīšana ar noziedzniekiem. Ir, protams, viņu vidū arī tādi, kam tikai kāja paslīdējusi. Viņi varbūt tiešām grib nokārtot savu dzīvi likuma ietvaros. Bet galvenais kontingents ir nelieši. Tie nu domā pavisam par ko citu, un kāda viltība viņiem padomā?

-   Es arī par to prātoju, Nikolaj. Klau, pārbaudīsim viņus, bet pēc tam tu izlemsi, iet ar raportu pie ģenerāļa vai neiet.

-   Kā mēs viņus lai pārbaudām?

-   Rau, kā. Kad īsti tev to zaļo mapi iedeva?

-Apmēram pirms pusgada.

-   Tātad vairāk nekā pusgads pagājis, kad viņi apsprieda šo projektu, zīmēja, rasēja. Tad visu to skaisti noformēja mapītē un deviņdesmit iesniegumus pievienoja. Tagad mēs bez brīdinājuma, negaidīti tos, kuri uzrakstījuši iesniegumus, sapulcināsim aktu zālē. Uzaicināsim speciālistus, nu, agronomus, dārzkopjus, lai tie viņus noeksaminē. Lai pajautā, kas, kā un kad jāstāda, bet mēs paskatīsimies, cik būs to, kuri gribēs atbildēt. Ja viņiem tas ir nopietni, ja idejā nav lamatu, ja tas ir viņu sapnis, tad viņi gluži vienkārši nevarēja sēdēt un pusgadu gaidīt atbildi uz savu priekšlikumu. Tad viņiem katrā ziņā vajadzēja apgūt agrotehnoloģiju.

-   Nu gan esi izprātojis, Vasilij! Lai rūdīti nelieši pusgadu mācītos, kā puķītes un gurķīšus stādīt… Negribas ticēt. Varbūt kāds, kas nāk no laukiem, arī atbildēs. Bet lai šie…

-   Es taču to arī saku! Pārbaudīsim, pirms izlemsim, doties pie ģenerāļa vai ne.

Aktu zālē sēdēja nevis deviņdesmit, bet divi simti ieslodzīto. Līdz brīdim, kad kolonijas priekšnieks ataicināja agrotehnoloģijas nozaru speciālistus - divus lauksaimniecības institūta pasniedzējus un vienu no tehnikuma, to skaits, kuri vēlējās apmesties jaunajā zonā, bija pieaudzis līdz divsimt cilvēkiem.

Ieslodzītie sasēdās zālē, nenojaušot, ka tūlīt viņiem būs jāiztur eksāmens. Viņi redzēja, ka uz skatuves pie galda sēž trīs cilvēki, taču nenojauta, kas tie tādi. Kolonijas priekšnieks iznāca uz skatuves un paziņoja:

-         Sakarā ar to, ka esam iecerējuši organizēt palīgsaimniecību, mums ir nepieciešami cilvēki, kuri pārzina lauksaimniecību. Iepazīstieties ar šīs nozares mācību iestāžu pasniedzējiem. Viņi uzdos jums jautājumus, pēc tam lemsim, kuram var uzticēt zemes gabalu…

Nikolajs Ivanovičs pēc kārtas stādīja priekšā pasniedzējus un lūdza, lai viņi uzdod jautājumus klātesošajiem. Pirmais savu jautājumu izteica labajā pusē sēdošais lauksaimniecības tehnikuma pasniedzējs:

-   Kurš nojums, cienītie, man pateiks, kad jāiesēj tomātu sēklas stādu audzēšanai? Kad stādiņi jāizstāda? Un, ja zināt tādu vārdu kā piķēšana, tad pasakiet, lūdzu, kādas pazīmes liecina par tās nepieciešamību?

"Skat, kā pajautāja," nodomāja Nikolajs Ivanovičs, "vienā jautājumā uzreiz vairāki, uz tiem pat mana sieva, aizrautīga vasarniece, no galvas neatbildēs. Pirms ko stādīt, viņa vienmēr grāmatiņās ielūkojas. Arī zālē klusums, visi sēž, pat nepakustas."

Klusums zālē Nikolaju Ivanoviču sarūgtināja. Slepenībā viņš vēlējās, lai zaļajā mapē ieliktais projekts tiktu realizēts. Tik piekasīgi pret projektu viņš izturējās nejau tāpēc, lai to noraidītu. Nikolajam Ivanovičam gribējās laikus novērst visus tā trūkumus un nepilnības. Zālē valdošais klusums liecināja par pašu galveno - šā projekta dalībnieku nenopietno attieksmi pret to, bet tas nozīmēja, ka zaļajā mapē izklāstīto nav iespējams realizēt dzīvē.

"Te nu bija, klusē, vai tiešām nav neviena laucinieka? Kaut gan arī laukos ne jau vīrišķi, bet sievietes pa dobēm noņemas."

Lai jel kā aizpildītu ieilgušo pauzi, Nikolajs Ivanovičs piecēlās un stingri noprasīja:

-   Nesapratāt jautājumu?

-Sapratām, - viņam atbildēja jauniņš ieslodzītais no pirmās rindas.

-Ja jau sapratāt, tad atbildiet.

-   Kuram jāatbild? Jūs nevienu pie tāfeles neizsaucāt.

-   Kā - "kuram"? Kāda tāfele? Kurš zina atbildi, lai paceļ roku.

Vienā mirklī uzšāvās augšā visu divsimt zālē sēdošo rokas. Pasniedzēji pārtrauca sarunāties un sastinga. Nikolaju Ivanoviču pārņēma dalītas jūtas. Bija gan lepnums par saviem aizbilstamajiem, gan atgriezās cerība īstenot projektu, gan bažas: vai kāds spēs pietiekami pareizi atbildēt uz jautājumu?

-   Atbildi tu, - viņš norādīja uz to pašu pirmajā rindā sēdošo runīgo puisi.

Jaunais cilvēks piecēlās. Ar tetovēto roku noglauda skūto galvu un sāka bez aizķeršanās ātri runāt:

-   Tomātu sēklu sēšana stādu audzēšanai nevar notikt vienā un tai pašā dienā katru gadu. Tas atkarīgs no tā, kad iestājas pastāvīgs laiks bez salnām. Ik gadu tas mainās. Ņemot vērā, ka stādiņi jāiestāda augsnē līdz ziedēšanai, un zinot veģetācijas periodu, varam aprēķināt izsējas laiku siltumnīcās vai uz palodzēm.

-   Pietiek, jaunais cilvēk, - ieslodzīto pārtrauca tehnikuma pasniedzējs. - Paceliet roku tie, kuri grib turpināt.

Atkal pacēla visi zālē sēdošie. Pasniedzējs norādīja uz padzīvojušu ieslodzīto, pēc skata nelabojamu noziedznieku ar zelta plati mutē. Pavecais vīrs veicīgi piecēlās un nosvērti sāka klāstīt:

-   Jābūt normālai augsnei, nevis kādai tur draņķī- bai. Jāņem melnzeme vai kūdra. Tikai kūdrzemē vien sēkliņas sēt nedrīkst. Tās ātri pieradīs pie kūdras, pēc tam pārstādīsi dārzā - paliks bez jēgas, tur zeme būs citāda. Tāpēc kūdrai jāpievieno druscītiņ smiltiņas un jāsamaisa ne mazāk kā uz pusēm ar dārza zemi. Un jāsasilda zemes ligzdiņa līdz kādiem divdesmit pieciem grādiem; pirms sēkliņas tajā likt…

-   Diezgan, - pasniedzējs viņu pārtrauca, - jūs principā visu pareizi pateicāt. Lai turpina nākamais, - un norādīja uz trešajā rindā sēdošo inteliģenta izskata ieslodzīto ar brillēm uz acīm.

-  Tātad iepriekšējais runātājs palika pie tā, ka tomātu sēkliņas, pirms tās iesēj sagatavotā augsnē, nepieciešams… kas ir nepieciešams?

Ieslodzītais piecēlās, sakārtoja brilles un turpināja:

-   Pirms iesēšanas sagatavotajā vietā sēkliņas vajag paņemt mutē un turēt savās siekalās zem mēles ne mazāk kā deviņas minūtes.

Pie galda sēdošie eksaminētāji un kolonijas priekšnieks pārsteigumā sastinga, blenžot uz briļļaino ieslodzīto. Institūta pasniedzējs pēc nelielas pauzes pārjautāja:

-   Jūs gribējāt teikt, ka pirms izsēšanas sēkliņas jāizmērcē ūdenī?

-  Nekādā gadījumā, it sevišķi jau hlorētā vai vārītā, kur iznīcinātas visas dzīvās baktērijas. Sēkliņas jāmērcē savās siekalās, lai tās piepildītu ar informāciju par sevi. Cilvēka mutē, viņa siekalās trīsdesmit sešu grādu temperatūrā, kas raksturīga cilvēka ķermenim, sēkliņa pēc deviņām minūtēm pamodīsies un uzreiz sapratīs, kas tai darāms. Kam augļi jāaudzē. Ja cilvēkam ir kādas kaites vai novirzes, sēkliņa pacentīsies izaudzēt augli, kas novērsīs visas novirzes no normas.

Pie galda sēdošie pasniedzēji dzīvi apspriedās, tad visi trīs pagriezās pret Nikolaju Ivanoviču, bet tehnikuma pasniedzējs jautāja:

-   Kas jūsu aizbilstamajiem vadīja nodarbības, no kuras iestādes pieaicinājāt speciālistus?

Kolonijas priekšnieks pat pēc vairākām dienām nespēja apjēgt, kāpēc viņš tā sagvelza:

-   No kurienes tieši, neatceros, es ar to pats nenodarbojos, tikai zinu, ka no galvaspilsētas. Tāds slavens profesors atbrauca.

Zālē sēdošie ieslodzītie tūdaļ novērtēja kolonijas priekšnieka melus. Saprata, ka viņš tos aizstāv, neļauj pasmieties par runātāju, un bez vārdiem pateicīgi atbalstīja viņu. Bet jauniņais ieslodzītais no pirmās rindas, kurš pirmais arī atbildēja uz jautājumu, piebalsoja:

-   Bet mēs domājām, ka viņš ir akadēmiķis, nevis profesors. Viņš daudz zina arī par Sibīrijas taigu, par dzīvi.

-  Jā, - piebilda blakussēdētājs, - tāds gudrs vīrs, varen mācīts.

No visām zāles malām atskanēja atzinīgi izsaucieni, veltīti galvaspilsētas profesoram, kuru neviens pat acīs nebija redzējis.

Institūta pasniedzējs, kas visu šo laiku bija nosēdējis klusuciešot, pēkšņi ierunājās, sataisījis gudru ģīmi:

-Jā, kolēģi, es šo teoriju pavirši pārskatīju, tiesa, neatminos, kādā izdevumā. Zinātne šobrīd šai virzienā strādā. Manuprāt, tajā ir šis tas intriģējošs: trīsdesmit seši grādi, dzīvas cilvēka siekalas, piesātinātas ar dzīvām baktērijām…Kaut kas tajā ir…

-   Jā jā. Arī man nāk prātā, - domīgi un tāpat ar gudru seju noteica tehnikuma pasniedzējs, it kā arī viņš būtu ko dzirdējis. - Tas ir viens no jaunākajiem virzieniem dārzeņkopībā. Teorijā, protams, tas ir zinātniski pamatots, tomēr praksē vēl jāpaskatās…

Zālē sēdošie ieslodzītie bez aizķeršanās atbildēja uz veselu lērumu jautājumu par agrotehniku. Ne gluži visas atbildes saskanēja ai- pieņemtajiem standartiem. Taču pieaicinātie eksaminētāji vairs nesteidzās tās apstrīdēt, gluži otrādi, klausījās ar interesi.

Kad kolonijas priekšnieka vietnieks devās pavadīt pasniedzējus, Nikolajs Ivanovičs viens palika sēžam pieklusušās zāles priekšā. Viņš šķirstīja zaļo mapi, bet zālē tikmēr valdīja kapa klusums. Tad kolonijas priekšnieks pacēla galvu, pārlaida zālei skatienu un ierunājās:

-    Lūk, ko jums teikšu,vīri. Ne līdz galam man skaidrs jūsu iecerētais… Jā, ne līdz galam… Tāpēc arī izlēmu…Vispār nezinu, kā tur vēl sanāks. Pamēģināšu par to parunāties ar priekšniecību.

Pieklususī zāle kā pēc komandas pēkšņi piecēlās. Nodārdēja aplausi. Negaidījis tādu reakciju, Nikolajs Ivanovičs arī piecēlās. Viņš nez kāpēc samulsa, ap sirdi bija tīkami un priecīgi. Cenzdamies nezaudēt stingra un pat barga priekšnieka tēlu, uzsauca:

-   Kas par troksni? Visi vietās! - Tad pats sajuta, ka šajā situācijā pārliekā stingrība ir neiederīga, un piebilda: - Bet profesoru no galvaspilsētas tomēr jums vajadzētu uzaicināt.

Labošanas iestāžu pārvaldes priekšnieks ģenerālis Posoškovs pieņēma Nikolaju Ivanoviču un tūlīt sāka runāt konkrēti par lietu:

-   Ne tikai tev vienam, arī citiem nāksies paplašināt savas iestādes: dažam par piecām līdz desmit, dažam - par simt piecdesmit vienībām. Un jau pēc gada gatavojieties uzņemt papildu kontingentu. Visi ziņo, ka tas ir sarežģīti, nereāli, ka tāpat jau cietumi pārpildīti. Ko pavēlēsi man darīt? Man ir ministra pavēle: nodrošināt iespēju papildus uzņemt sešus tūkstošus ieslodzīto. Bet tu mani iepriecināji, Ni- kolaj īvanovič. Tātad būsi gatavs tieši laikā?

-       Jā. Būšu gatavs. Tikai projektu vajadzēs mainīt, es raportā visu izklāstīju.

-        Lasīju, lasīju. Tikai man tavā raportā ne viss ir skaidrs. Tātad ar lauksaimniecību gribi nodarboties. Slavējami. Katram ieslodzītajam atsevišķu zemes gabalu ierādīt… Bet kas tad tevi traucē, kāpēc vajag manu piekrišanu? Taču tas, ka tu gribi katrā gabalā vienvietīgas kameras būvēt, izskatās kaut kā dīvaini, neracionāli. Cel kopēju baraku, nu varbūt divas. Rītos konvoja apsardzībā uz darbu. Arī izdevumu mazāk. Atsevišķām kamerām tev nebūs papildu finansējuma.

-   Es arī nelūdzu papildu finansējumu.

-   Ko tad tu lūdz?

-        Lūdzu apstiprināt projektu ar vieninieku kamerām katrā gabalā un vispārīgo plānojumu.

-  Kur ņemsi naudu šo vieninieku kameru celšanai?

-   Sponsori palīdzēs.

-        Dīvaini tev tie sponsori. Lai notiek, man nav laika iedziļināties. Rakstu uz tava projekta: "Izpētīt un izstrādāt līdz galam." Pats viņiem piezvanīšu, pateikšu, lai izpēta kā nākas un izstrādā līdz galam…bez vilcināšanās. Vai viss?

-   Ir vēl kāda problēma.

-Kāda?

-   Man nav zemes palīgsaimniecībai.

-   Nu tad dodies pie gubernatora un lūdz.

-  Pie vietnieka biju. Risina, pagaidām tikai risina.

-   Lai notiek, palīdzēšu. Piezvanīšu…Viss?

-   Tieši tā.

-   Darbojies. Paliec sveiks.

Zemi, divsimt hektārus, Nikolaja Ivanoviča iestāde saņēma rudens pusē. Patālāk no apdzīvotajām vietām iedalītajā zemes gabalā līdz šķīdonim paspēja savest dzeloņdrātis un piecmetrīgus stabus nožogojumam. Nikolajs Ivanovičs saprata: ja rudenī to neierīkos, pavasara darbus uzsākt nevarēs. Bet kā lai to izdara, ja pat grantētais lauku ceļš izbeidzas divus kilometrus pirms iedalītā zemes gabala? Ne iekārtas bedru urbšanai, lai ieraktu stabus, nedz darbaspēku turp nevar nogādāt.

Par problēmu uzzināja ieslodzītie. Un vērsās pie kolonijas priekšnieka ar ierosinājumu: bedres stabiem izrakt ar rokām, bet tos divus kilometrus pieveikt kājām konvoja apsargātā kolonnā.

Pat saltajā rudens lietū, uzmetuši plecos paštaisītus no celofāna salīmētus lietusmēteļus, piecdesmit ieslodzīto liela kolonna ik dienu steidzās uz piešķirto zemes gabalu. Gribētāju bija vairāk, bet konvojnieku trūkuma dēļ uz darbu katru dienu veda piecdesmit cilvēkus. Nākamie zemes saimnieki strādāja ar pilnu atdevi. Līdz salam bija uzstādīti visi stabi un uzcelti sargtorņi, apvilktas dzeloņdrātis. Zonā arī uzcirta guļbūvi kontroles un caurlaides punktam.

Rudenī tika pasūtītas mājiņas - vienvietīgas kameras ieslodzītajiem. Katras vērtība bija 30 tūkstoši. Naudas to iegādei nepalika. Ieslodzītie paši, kā nu kurš varēdams, meklēja līdzekļus to izgatavošanai. Dažam, protams, brīvībā bija palikuši ietaupījumi, citam izlīdzēja radinieki, bet atradās arī tādi, kam nebija kur ņemt šādu summu. Viņi paziņoja kolonijas priekšniekam, ka ir gatavi dzīvot teltīs. Taču tas neatbilda instrukcijām, un viņiem atteica.

Simt astoņdesmit mājiņas uz jauno zonu atveda pa ziemas ceļu un uzstādīja uz rudenī sagatavotajiem stabiņiem. Simt astoņdesmit ieslodzītie agrā pavasarī apmetās šajās primitīvajās mājiņās ar aizrestotajiem logiem.

Saulainā pavasara dienā kolonijas priekšnieks no sargtorņa vēroja neparastu ainu. Divsimt hektāru lielajā ar dzeloņdrātīm iežogotajā teritorijā bija iezīmēti simt astoņdesmit zemes gabali. Citu no cita tos atdalīja koku zari, mietiņi, dažviet robežu iezīmēja novilkta stieple.

-   Tie ir turīgie, - nosprieda kolonijas priekšnieks, - viņiem radinieki naudu ne vien kamerai, bet arī iežogojumam piemeta.

Starp gabaliem atradās pārejas - ieliņas, zonas centrā atstāta pulcēšanās vieta. Šur tur ieplakās vēl nenokusis sniegs. Bet augstākās vietās jau zaļoja pirmā zālīte. Gandrīz vai katrā gabalā melnēja vientuļas cilvēku figūras. Siltajos cietuma vateņos, audekla ausainēs un raupjajos kirzas zābakos tās šķita vienādas un bezpersoniskas.

Ko spēj izdarīt šīs figūriņas tukšajā zemē? Kāpēc negrib tupēt kamerā? Kolonijas priekšnieks pacēla pie acīm binokli un sāka vērot vienu no šīm bezpersoniskajām figūrām. Ieslodzītais Hodakovs, durot lāpstu vēl pilnīgi neatkusušajā zemē, raka bedrīti. Nikolajs Ivanovičs, skatīdamies binoklī, saskaitīja sasalušajā augsnē pa gabala perimetru jau deviņpadsmit izraktas bedrītes.

Citos gabalos tumšajos vateņos tērptās figūriņas darīja to pašu - pa sava gabala perimetru raka bedrītes.

-   Kāpēc viņi rok tik daudz bedrīšu? - ierunājās kolonijas priekšnieks.

-   Krūmāju stādīšanai, lai izveidotu zaļo žogu ap katru gabalu, - paskaidroja sargs.

-  Skaidrs. Varēja pagaidīt pāris nedēļas, zeme atlaistos, būtu vieglāk rakt.

-  Es viņiem to pašu teicu, tak negrib gaidīt. Baidās nepaspēt. Nav joka lieta katram iestādīt četrsimt metrus zaļā žoga. Kad atkusīs zeme, vajadzēs ar dobēm noņemties.

Kolonijas priekšnieks vēl ilgi vēroja, cik aizrautīgi un pat ar azartu strādā viņa aizbilstamie, un prātoja:

"Acīmredzot pastāv kāda kosmiska saikne starp cilvēka dvēseli un Zemes dvēseli. Ja šī saikne ir, cilvēks dzīvo harmonijā ar planētu. Ja nav šīs saiknes, nav arī harmonijas. Sākas perversitātes, pieaug noziedzība.

Protams, šī grāmatiņa - "Anastasija" - ir kaut kāda dīvaina. Izlasīja to zeķi - un viņiem dvēselēs iedegās kaut kas neizskaidrojams. Arī es pats izlasīju un sāku raudzīties uz dzīvi pavisam citādām acīm. Bez šaubām, grāmatiņa nospēlēja savu lomu, to tagad visās zonās lasa. Tur jau arī slēpjas grāmatiņas spēks, ka tā norāda uz cilvēka saistību ar zemi. Tātad galvenais ir šī saikne, to nedrīkst saraut. Un visas tās runas par augstu morāli un garīgumu ir tikai tukša muldēšana bez šīs noslēpumainās, vēl līdz galam neizzinātās saistības!"

* * *

Rudenī visus jaunās zonas (tā to iedēvēja paši ieslodzītie) zemes gabalus "ierāmēja" pagaidām vēl nelieli ābeļu, bumbieru, pīlādžu, bērzu un citi stādiņi, kas ar savu lapiņu rudenīgo daudzkrāsainību radīja acij tīkamu ainu.

Katrā hektārā aptuveni piecpadsmit līdz divdesmit simtdaļas aizņēma meža stādījumi. Jau pirmajā rudenī no sargtorņa labi pārskatāmā divsimt hektāru lielā zonas teritorija krasi atšķīrās no pavasarī vērotās tukšās, melnās zemes ainavas. Bija skaidri redzams, ka aiz dzeloņdrāšu rindām top neparasta zaļa oāze.

Un visu vasaru no zonas cietuma ēdnīcā nonāca svaigi zaļumi, vēlāk ari gurķi, tomāti, bietes.

Rudenī katrs ieslodzītais no sev uzticētā zemes gabala nodeva pa pieciem maisiem kartupeļu, vairākus desmitus aizvākotu burku ar sālītiem gurķiem un tomātiem. Cietuma ēdināšanas bloks visu ziemu bija nodrošināts ar bietēm, burkāniem, rāceņiem…

Neparastu skatu rudenī varēja vērot pie jaunās zonas kontroles un caurlaides punkta. Atšķirībā no visas pasaules cietumiem, kur caurlaides punktos pieņem pienesumus ieslodzītajiem pilsoņiem, jaunajā zonā tika izsniegti sūtījumi no cietuma.

Sanākušajiem ieslodzīto radiniekiem sargkareivji izdalīja konservētu dārzeņu burkas. Daudzi atbrauca ar mašīnām un aizveda bagātīgu ražu.

Tie ieslodzītie, kuriem tuvumā nebija radinieku, savu ražas daļu ar sargkareivju starpniecību nodeva uzpircējiem, gūstot labu peļņu.

Pie ieslodzītā Hodakova neieradās neviens, viņam nebija tuvinieku. Viņš nāca no bērnunama un savu ražas daļu lūdza atdot tuvākajam bērnunamam.

Nikolajs Ivanovičs saņēma pārvaldes pateicību par sekmīgu pavēles izpildi. Viņš vienīgais spēja nodrošināt simt astoņdesmit ieslodzīto papildu uzņemšanu bez apstākļu pasliktināšanās pārējiem.

Visu nokalpoto divdesmit gadu laikā aizvadītais gads Nikolajam Ivanovičam bija pats rosīgākais.

Līdztekus parastajām rūpēm viņam nācās "izsist" jaunajai zonai te augļu koku un ogulāju stādus, te sēklas. Taču ikreiz, kad piebrauca līdz pat augšai ar mazajiem stādiņiem piekrautais vecais cietuma ZILs, viņš priecājās.

* * *

Aizritēja vēl pieci gadi. Saulainā jūlija dienā virs jaunās zonas uzradās un sāka riņķot helikopters. Nikolajs Ivanovičs stāvēja pie kontroles un caurlaides punkta, raudzīdamies, kā helikopters aplido teritoriju. Viņš zināja, ka tajā atrodas ģenerālis Po- soškovs un Tieslietu ministrijas komisijas locekļi. Vai nu kāds uzrakstījis sūdzību par kolonijas priekšnieku, vai gluži vienkārši izplatījušās valodas par noziedznieku neparasto turēšanu.

Helikopters nosēdās laukumiņā pie kontroles un caurlaides punkta, un augsto ierēdņu komisija izkāpa no tā. Bet Nikolajs Ivanovičs stāvēja kā stāvējis un domāja vienīgi par zonas iežogojumu:

"Jā, te man inkriminēs acīmredzamu pārkāpumu. Kāpēc gan es ļāvu zonas nožogošanai stādīt šīs ložņājošās daudzgadīgās puķes? Tās apvijušas visas dzeloņdrātis triju metru augstumā, radies zaļš žogs, turklāt vēl tāds, ka zem dažādiem ziediem dzeloņdrātis vispār nav redzamas.

Viņiem, redz, drātis ainavu bojā, neestētisks skats esot. Arī sargtorņus ar savām vijīgajām puķēm apstādījuši. Līdz pat sarga būdai puķītes ložņā. Vairs nemaz pēc zonas neizskatās, gluži kā paradīzes oāze nezālēm aizaugušu lauku vidū."

- Lūdzu, te jums būs pirmais pārkāpums, - teica ģenerālis no ministrijas. - Kas tas par zonas iežogojumu? Pār šādu liānām apvītu žogu katrs pārlīdīs, - ģenerālis vērsās pie pārvaldes priekšnieka Po- soškova, - to jums ikviens kareivis apliecinās. Vai man nav taisnība? - ministrijas pārstāvis uzrunāja leitnantu, kurš dežurēja pie ieejas zonā.

-        Atļausit atbildēt, biedri ģenerāli? - dežurējošais leitnants ieņēma miera stāju.

-Atbildiet, ja jautā. Vai te ir instrukciju pārkāpums?

-       Nebūt ne, biedri ģenerāli. Šajā gadījumā jūs redzat taktiski pilnveidotu tādas zonas nožogojumu, kurā tiek turēti noziedznieki.

-        Ko, ko? - izbrīnījās ministrijas komisijas loceklis. - Kas tā par taktisku pilnveidošanu? Ko jūs te gvelžat?

Visi komisijas locekļi sastājās ap miera stājā sastingušo leitnantu.

"Ir gan jokdaris," pagalam noskaities, nodomāja Nikolajs Ivanovičs, "mūždien šis leitnants Proho- rovs palaiž kādu jociņu. Kaut jel komisijas priekšā nebūtu ākstījies. Tagad jau nu pilnīgi skaidrs, ka man to nepiedos. Bet viņš tik stāv miera stājā un pat nenosarkst par savu nekaunību."

Leitnants kā skaldīt noskaldīja:

-   Atļausit atbildēt pilnveidošanas jautājumā!

-        Atbildiet, ja varat, - pavēlēja ministrijas ģenerālis. - Jūsu puķītes tātad ir taktiski pilnveidojumi?

-        Tieši tā, biedri ģenerāli. Noziedznieks, kurš vēlēsies bēgt un nolems pārlīst pāri šim puķēm apvītajam dzeloņdrāšu žogam, varbūt arī pārlīdīs, taču tālu gan neaizies.

-   Kāpēc tad tā? - izbrīnījās ģenerālis.

-       Kamēr viņš pārvarēs ar smaržīgiem ziediem apvīto nožogojumu, tikmēr tā piesūksies ar to smaržu, ka pat maz apmācīts suns viņu viegli sadzīs pa pēdām un atvedīs atpakaļ.

-   Tātad piesūksies… - iesmējās ģenerālis, bet reizē ar viņu sāka smieties ari visi komisijas locekļi, - un suns tātad pēc ziedu smaržas… Malacis leitnant, attapīgs esi. Un cik tad bēgļu jūsu suņi tādā veidā jau pārveduši atpakaļ? - caur smiekliem apjautājās ģenerālis.

-   Nevienu, - atbildēja leitnants un ļoti nopietni tui-pināja: - Noziedznieki, sapratuši visu žoga šķērsošanas bezjēdzīgumu, piecu gadu laikā ne reizi nav mēģinājuši bēgt.

Leitnanta nopietnais izskats un paziņojums komisijas locekļus uzjautrināja vēl vairāk.

-   Tātad piecu gadu laikā no šīs zonas nav bijis neviena bēgšanas mēģinājuma? - komisijas priekšsēdētājs jautāja pārvaldes priekšniekam.

-   Jā, neviena, - atbildēja Posoškovs.

Komisijas locekļiem acīm redzami iepatikās leitnanta asprātīgās atbildes, un viņam tika uzdots nākamais jautājums:

-Sakiet, leitnant, ja reiz noziedznieki pat nemēģina bēgt no šīs zonas, kādēļ tad vajadzīgi sargtorņi ar bruņotiem kareivjiem?

-   Lai aizsargātu zonu no ārpasaules, - atbildēja leitnants.

-   Ko tas nozīmē - aizsargātu no ārpasaules? Vai tad kāds mēģina iekļūt šajā zonā?

-   Tieši tā, - paziņoja leitnants. - Daudzu ieslodzīto sievas pauž vēlēšanos dzīvot kopā ar saviem vīriem viņu kamerās. Dažas lūdz atļauju kamerā pavadīt vasaru kopā ar bērniem. Bet mūsu kolonijas stingrais priekšnieks strikti ievēro ieslodzīto turēšanas instrukcijas un nepieļauj tamlīdzīgas nejēdzības. Tomēr dažas neapzinīgas sievas kopā ar saviem bērniem pūlas izlīst cauri zaļajam žogam vai mēģina parakties zem tā. Taču zonas varonīgā sardze novērš tādus nekaunīgus mēģinājumus.

Nesaprazdams, vai leitnants joko vai runā nopietni par ieslodzīto sievu un bērnu mēģinājumiem iekļūt zonā, komisijas priekšsēdētājs jautāja Nikolajam Ivanovičam:

-   Vai tādi gadījumi patiešām ir bijuši?

-Jā, - atbildēja Nikolajs Ivanovičs, - bija divi mēģinājumi. Man ir ienākuši deviņdesmit seši iesniegumi no ieslodzīto sievām, kuras lūdz atļauju kopā ar bērniem pavadīt vasaru viņu vīru zemes gabalos. Taču bez instrukcijās paredzētās satikšanās neko tamlīdzīgu mēs nevaram atļaut.

-   Kas tad viņas tā velk uz zonu, turklāt vēl kopā ar bērniem? - vaicāja komisijas priekšsēdētājs un piebilda: - Vispār, kungi, pastaigāsimies pa teritoriju un palūkosimies.

-  Atvērt vārtus! - Nikolajs Ivanovičs deva komandu leitnantam.

Kokgriezumiem rotātie vārti ātri tika atvērti, un komisijas locekļi iegāja zonas teritorijā, paspēra pāris soļu un pēkšņi, gluži kā sarunājuši, apstājās. Pa helikoptera iluminatoriem zona izskatījās kā skaista zaļa oāze. Taču šeit bija ne vien glīti nopļautas zāles celiņi, ne tikai dzīvie daudzkrāsainie žogi pārsteidza komisijas locekļus. Vasaras ziedu un augu smalkais aromāts svētīgi ieskāva pie kabinetu un galvaspilsētas ielu smakām pieradušos cilvēkus. Klusumu pārtrauca vienīgi putnu dziesmas un kukaiņu dūkšana. Šīs skaņas nekaitināja, tās glāstīja dzirdi.

-   Jāaiziet uz zemes gabaliem, - nez kāpēc klusi, it kā baidīdamies kādu iztraucēt, ierunājās komisijas priekšsēdētājs.

Augstie ierēdņi soļoja pa pirmā gabala celiņu uz mājiņu - kameru. Nelielo koka namiņu apņēma metāla restes. Taču to varēja pamanīt tikai tiešā tuvumā. No tālienes tā līdzinājās zaļam uzkalniņam. Apvīta dažādiem augiem, puķu dobju vidū, tā harmoniski iekļāvās apkārtējā ainavā.

Ar muguru pret nācējiem pie mājiņas ieejas stāvēja cilvēks baltā sporta krekliņā. Ieslodzītais eļļoja metāla aizbīdni un enerģiski grūstīja to turp un atpakaļ. Aizbīdnis lāgā nepadevās, un ar darbu aizrāvies cilvēks uzreiz nepamanīja pienācējus.

-   Sveicināts, Harlamič, - uzsauca Nikolajs Iva- novičs. - Uzņem ciemiņus, stādies priekšā.

Cilvēks strauji pagriezās, ieraudzījis pienācējus, mazliet apmulsa, taču ātri saņēmās un stādījās priekšā:

-   Ieslodzītais Harlamičs, notiesāts pēc Krievijas Federācijas kriminālkodeksa 102. panta uz divpadsmit gadiem, sešus gadus soda izcietis kamerā. Piecus gadus atrodas jaunajā zonā.

-  Ko jūs šobrīd darījāt pie savām durvīm? - jautāja komisijas priekšsēdētājs.

-   Ieeļļoju ārējo aizbīdni, pilsoni priekšniek. Kļuvis grūti aizbīdīt, sākuši nekur nederīgu metālu ražot, ātri rūsē.

Komisijas priekšsēdētājs piegāja pie kameras durvīm, pievēra tās un pamēģināja aizšaut aizbīdni. Kaut ne ar pirmo reizi, viņam tas tomēr izdevās. Tad viņš pagriezās un, daudznozīmīgi paskatījies uz pārvaldes priekšnieku ģenerāli Po- soškovu, sacīja:

-  Tātad jūs apgalvojat, ka visas ieslodzīto turēšanas instrukcijas tiek ievērotas. Vai tas arī nozīmē, ka pēc darba visus ieslēdz kamerās?

Pārvaldes priekšnieks klusēja. Visiem bija skaidrs- metāla aizbīdnis sarūsējis un ar grūtībām aizverams tāpēc, ka gluži vienkārši sen nav lietots.

Ieslodzītais Harlamičs saprata, ka iegāzis savu priekšniecību. Viņa galvā riņķoja domas:

"Sen jau vajadzēja to nolāpīto aizbīdni noregulēt. Nu kā lai šiem ļaudīm ieskaidro, ka tas aizbīdnis vispār nav vajadzīgs? Nevienam pat prātā nenāk atstāt zonu, pamest savu gabalu. Kālab gan? Kurp doties? Šeit ir viņa, Harlamiča, dzimtā vieta, šeit ir viņa Dzimtene. Seit viņu rītos sagaida putnu balsis, paša stādīto koku zari ik rītu māj sveicienus. Kaziņu iegādājies - Nikitu, desmit dējējvistas un divus bišu stropus. Pārējiem arī viss savs, mazlietiņ citādāks, taču savs, teritorija kļuvusi par savu paša saimniecību. Bet viņš ar šo sasodīto aizbīdni nu iegāzis priekšnieku."

Harlamičs satraucās ne pa jokam, ierunājās ātri, uztraukti:

-   Esmu gan pēdīgais maita ar to aizbīdni, pilsoni priekšniek. Mūžam sev nepiedošu, ja būšu saviem biedriem piesaucis nelaimi…Tikai saprotiet, ļaujiet pēdējo vārdu bilst. Lūk… sacīšu tā. Visa dzīve pārmainījās… Ne vien pārmainījās, šeit dzīve tikai sākās. Šeit ir mana brīvība. Bet tur, viņpus vārtiem, - nebrīve, tur-gatavā elle. Raug, torņos kareivji stāv, viņi mums gluži kā eņģeļi. Lūdzamies, lai eņģeļi neļauj te iekļūt visādai riebeklībai…

Šaviļņojumā aizlūzusī ieslodzītā Harlamiča balss un visa sacītā jēga savdabīgi iespaidoja viņa priekšā stāvošos cilvēkus. Valsts Domes deputāte, kura arī bija iekļauta augstās komisijas sastāvā, pēkšņi, mazliet uztraukusies, izšāva:

-   Nu ko jūs tam nelaimīgajam aizbīdnim piesējāties?

Vai tad neredzat - naktī lietutiņš nolijis? Aizbīdnis izkaltis.

Komisijas priekšsēdētājs paraudzījās uz metāla aizbīdni, uz sievieti un izplūda smieklos:

-        Izkaltis? Kā es to agrāk neiedomājos? Lietutiņš tak bija, tas gan izkalta, gan sarūsēja… Bet torņos tātad eņģeļi stāv? - pagriezies pret ieslodzīto Harla- miču, pārjautāja komisijas priekšsēdētājs.

-   Eņģeļi gan, - atbildēja Harlamičs.

-   Kad beidzas termiņš?

-  Pēc vienpadsmit mēnešiem un septiņām dienām.

-   Kā dzīvosit tālāk?

-   Uzrakstīju iesniegumu, lai termiņu pagarina…

-   Ko? Kā tā - pagarina? Kāpēc?

-       Tāpēc, ka tur nav brīvības, nav kārtības tai brīvībā. Bez zemes nav brīvības.

-        Kas jums liedz pēc atbrīvošanas paņemt zemi un ierīkot tādu pašu saimniecību, tikai jau brīvībā? Nodibināt ģimeni?

-Ak pilsoni priekšniek, es arī pats to nesaprotu. Kas mums Krievijā neļauj katram iedzīvotājam piešķirt pa hektāram zemes? Nekādi nesaprotu. Vai Krievijas zeme pieder krieviem vai kādam citam?

-       Tagad saskaņā ar Valsts Domes pieņemto likumu zemi drīkst pirkt ikviens cilvēks, - paziņoja deputāte.

-       Ja man nav naudas, lai nopirktu tikai vienu vienīgu hektāru zemes, vai tas nozīmē, ka man arī Dzimtenes nav? Nav un nebūs? Bet, ja Krievija ir mana Dzimtene, no kā tad man tā jāpērk? Iznāk, ka kāds ir sagrābis visu manu Dzimteni, visu līdz pēdējam hektāram, un tagad no katra krieva paģēr izpirkumu. Bandītiski stiķi sanāk. Ne pēc likuma, ne saprotami. Rau, jūs, pilsoni priekšniek, - Harlamičs uzrunāja komisijas priekšsēdētāju, - esat ģenerālis, pēc uzšuvēm redzu. Tad atbrīvojiet mūsu Dzimteni no tā, kas to sagrābis un izpirkumu prasa. Vai arī jūs varbūt maksāsit izpirkumu par savu Dzimtenes gabaliņu?

-    Ieslodzītais Harlamič, pārtraukt sarunas, - iejaucās Nikolajs Ivanovičs.

Viņš redzēja, kā piesarkst rēta uz bijušā armijas ģenerāļa vaiga, kā sažņaudzas viņa dūres. Piegāja ģenerālis pie ieslodzītā, stāv abi un skatās viens otram acīs. Skatās un klusē. Pēc tam ģenerālis klusu teica:

-   Rādi savu saimniecību, krievzemiet, - un piebilda pavisam klusiņām, it kā pie sevis: - Savu Dzimtenes gabaliņu aiz dzeloņdrātīm.

Harlamičs komisijas locekļiem izrādīja jauno dārzu ar augļu aizmetņiem zaros, pacienāja ar upenēm un avenēm. Tomātu dobes, vairāk nekā divās simtdaļās iesētos gurķus, ar lāpstu izrakto dīķi parādīja. Līdzās dīķim akurāti sakrautās muciņas.

-   Lūk, arī galvenais Harlamiča "kroņa numurs", - komisijas locekļiem paskaidroja Nikolajs Ivanovičs, norādot uz muciņām. - Ik gadu iesāla simts piec- desmitlitrīgas muciņas gurķu. Sālījums viņam sanāk lielisks, nepārspējams. Arī oriģinālu glabātavu izdomājis. Muciņu piepilda ar gurķiem sālījumā, aizdrīvē un dīķī iekšā. Tā arī glabājas līdz pavasarim. Kad sabrauc iepircēji no Maskavas restorāniem, Harlamičs uzlauž ledu un stiepj muciņas uz kontrolpunktu, mēs pārdodam par piecsimt rubļiem gabalā. Divsimt piecdesmit pienākas Harlamičam, pārējais - cietuma vajadzībām.

-   Kādu peļņu jūsu iestādei dod katra saimniecība? - apjautājās viens no komisijas locekļiem.

-  Vidēji ap simt tūkstošiem gadā, - atbildēja Nikolajs īvanovičs, - bet puse, kā noteikts līgumā, paliek zemes gabalu apstrādātājiem.

-    Simt tūkstošus? - brīnījās komisijas loceklis. - Kopā jums ir simt astoņdesmit hektāru. Tātad no tiem ik gadu jūs saņemat deviņdesmit miljonus tīrās peļņas?

-Jā, saņemam.

-  Tātad arī ieslodzītajiem gadā sanāk pa piecdesmit tūkstošiem?

-Jā, tā iznāk.

-  Valstī vairāk nekā miljons pilsoņu tiek turēti ieslodzījuma vietās. Ja visi pārietu uz tādu samaksu… kādu peļņu tas dotu valstij un, spriežot pēc visa, arī noziedznieku skaits saruktu.

-  Ja pārietu visi? - sarunā iesaistījās cits komisijas loceklis. - Te ir pavisam cita problēma. Ka tikai neslēdz šo zonu. Kāpēc mūs uz šejieni atsūtīja? Lai tiktu skaidrībā. Kaut kā nelāgi iznāk - ieslodzītie dzīvo labākos apstākļos nekā brīvie cilvēki. Bet šie ieslodzītie, saki ko sacīdams, tomēr ir noziedznieki. Un ko jūs darīsit, Nikolaj īvanovič, kad šiem ļaudīm pienāks atbrīvošanas termiņš?

Kolonijas priekšnieks, pat nedomājot, atbildēja:

-   Būtu tas manā varā, es pēc atbrīvošanas visus atstātu savās saimniecībās. Dzeloņdrātis noņemtu, pārceltu uz jaunu vietu, sāktu iekārtot jaunu zonu.

Ministrijai komisijas locekļi ziņoja, ka nekādi ieslodzīto turēšanas instrukciju pārkāpumi nav atklāti.

-  Kā tad paliek ar to, ka noziedznieki dzīvo labākos apstākļos nekā daudzi brīvie pilsoņi? - jautāja ministrs.

-    Brīvo pilsoņu dzīvi vajag uzlabot, - noteica komisijas priekšsēdētājs, - cilvēkiem jādod zeme. Nevis vārdos, bet darbos.

-  Nu, tas nav mūsu kompetencē, - ministrs atvē- cinājās, - runājiet pēc būtības.

-   Ja pēc būtības, tad visām mums pakļautajām iestādēm jāpārņem šī pieredze, - stingri paziņoja komisijas priekšsēdētājs.

-   Arī es tam piekrītu, - priekšsēdētāju atbalstīja Valsts Domes deputāte un piebilda: - Esmu stingri nolēmusi iesniegt Domē izskatīšanai likumprojektu par viena hektāra zemes piešķiršanu mūžīgā lietošanā ikvienai ģimenei, kas vēlas iekārtot tajā savu dzimtas mājvietu.

* * *

Dome pieņēma likumu. Vienotā līksmā pacilātībā miljoniem Krievijas ģimeņu sāka stādīt dārzus un mežiņus savā dzimtas zemē. Un uzplauka Krievija…

Kurā gadā tas notika? Ko? Vēl nav noticis? Kādēļ? Kas traucē? Kas neļauj Krievijai uzplaukt?

LIKUMS TAUTAS IEVĒLĒTAJIEM DEPUTĀTIEM

Es sapratu, ka Anastasijas vectēvam piemīt ne vien fantastiskas psihoanalītiķa spējas, bet ir arī konkrēta informācija par dažādu valstu sociālo iekārtu. Bet cik konkrēti viņš varētu pārzināt valstiskos institūtus? Viņš taču dzīvo taigā; radio, telefona, televizora tur nav. Tad no kurienes līdz viņam var nonākt informācija, teiksim, par mūsu valsts varas iestādēm? Ne no kurienes. Tātad konkrētas informācijas viņam nav. Un tomēr es pajautāju:

-       Vai jūs zināt, ka mūsu valstī, Krievijā, ir Valsts Dome?

-   Zinu, - skanēja atbilde.

-   Bet to, kas un kā tajā strādā, arī zināt? -Jā.

-   Par katru deputātu zināt?

-Par katru.

-  Un kādus likumus viņi izdod, jums arī zināms?

-       Ne vien kādus likumus vini izdod, bet arī kādus vēl tikai izdos - tas ir iepriekš zināms. Nu ko tu atkal brīnies, Vladimir? Priesterim tas ir vienkāršs uzdevums un pat interesi neizraisa.

-       Brīnos tādēļ, ka nav saprotams, kā jūs varat zināt gan par katru deputātu, gan par to, kādus likumus Valsts Dome izdos tuvākajā laikā. Kaut kāda prātam neaptverama mistika.

-        Nav te nekādas mistikas, un uzdevums ir pats primitīvākais.

-        Bet vai jūs varat izskaidrot šo parādību? Nu, tādu informētību.

-        Protams, varu, viss ir gaužām vienkārši. Raugies. Jau pirms pieciem tūkstošiem gadu faraoniem bija padome. Romas impērijā - senāts. Cariem - bajāru dome. Ko vēl lai saku? Nosaukumi atšķirīgi, bet jēga vienmēr tā pati. Ne jau no nosaukuma likums būs atkarīgs, bet gan no tā, kādai ietekmei pakļauts deputāts. Kādos sadzīves apstākļos atradies un kādai perspektīvai nolemts. Bet visi apstākļi viņiem jau izsenis ieprogrammēti. Zinot šo programmu, nav grūti paredzēt jau iepriekš, ko un kā viņi spēs lemt.

-        Kāda te saistība likumam ar deputāta dzīves apstākļiem? Kā viņš var būt saistīts ar globālo programmu? Un ko jūs pats varat zināt par mūslaiku

deputāta dzīvesveidu?

-   Pavisam vienkārši. Protams, es nerunāšu par to, kur guļ, ko ēd un kā ģērbjas viens, otrs vai trešais deputāts. Man tas nav vajadzīgs un arī neinteresē. Bet par nozīmīgo pateikšu.

Tāpat kā agrāk, arī tagad, esmu pārliecināts, cilvēki kļūst par deputātiem, ne mazums intrigu pārvarot. Tas, pirmkārt. Kad viņi tiecas pēc varas, daudzi nonāk to pakļautībā, kuriem ir vara pār materiālo pasauli. Bet, arī izturējuši visus pārbaudījumus, viņi atrodas spīlēs. No nozīmīgas informācijas viņus cenšas norobežot programma, un tai arī izdodas to panākt.

Ko saņem deputāts? Domāju, tāpat kā agrāk, arī tagad viņš dabū atsevišķu kabinetu, jaunu dzīvokli, droši vien mašīnu. Divus trīs palīgus, bet dažs labs pat vairāk.

-   Jā, apmēram tā. Un tas viss atbilst pirms tūkstošiem gadu izstrādātajai programmai?

-   Protams, atbilst. Bet pagaidi, ļauj tālāk pateikt. Pārbaudi, vai nekļūdos par mūsdienām. Tālāk, domāju, deputātam jāstrādā katru dienu - kā vairums ļaužu strādā. Jāiet uz sēdēm, likumi jāizskata.

-  Jā, tā ir.

-   Un termiņš viņiem katram noteikts - četri gadi vai pieci…

-  Tagad četri.

-   Lai būtu četri. Kolīdz termiņš beidzies, viņš no jauna jāievēlē. Bet par atkārtotu ievēlēšanu katrs domā jau pirms tam.

-Jā, domā.

-   Pagaidi, pagaidi. Bet kā tu to zini? Tak brīnījies, kad sacīju, ka zinu, kādus likumus izdos. Bet pats, re, apgalvo, ka zinot, ko deputāti par savu nākotni domā.

Par gaišreģi esi kļuvis? Vai par pareģi ievērojamu?

-   Neesmu kļuvis ne par pareģi, nedz gaišreģi. Te pat muļķim viss skaidrs. Ja tuvojas pārvēlēšanas, tad katrs, kurš grib tikt no jauna ievēlēts, par to domās un attiecīgi arī rīkosies.

-   Tu tikai nesteidzies. Ievēro, tu sacīji: "Domās par pārvēlēšanām."

-   Jā, sacīju.

-Taču deputātam par jauniem likumiem jādomā.

-   Nu jā, viņš vienlaikus domā arī par likumiem.

-   Kad? Pa kuru laiku? Vispār, tici man, domāšanai programma viņiem laiku neatstāj. Nejau pirmo gadsimtu, tas arī tev zināms, tauta ievēlē deputātus, pēc tam gudrus likumus no viņiem gaida. Tauta nesaprot, ka programma, sensenis iecerēta, viņiem domāt neļauj.

Padomā par to pats kādreiz.

* * *

Vēlāk es ne reizi vien pārdomāju šo situāciju. Un tik tiešām - likumi par deputātu ievēlēšanu un pienākumiem sāka izskatīties pēc īstas abrakadabras.

Pamēģināsim izanalizēt pastāvošo praksi. Samērā gudrs cilvēks, pat mazliet gudrāks par citiem, ir nolēmis kļūt par Valsts Domes deputātu. Piedalīties gudru likumu izdošanā, tādu likumu, kuri palīdzētu veidot labu dzīvi.

Kamēr viņš iziet cauri vēlēšanu kampaņas dzirnakmeņiem, lielākā vai mazākā mērā nokļūst kapitāla atkarībā. Tas nebūt nenozīmē, ka ikvienam kandidātam kāds no šīspasaules bagātajiem sniedz finansiālu palīdzību uz nākamo pakalpojumu rēķina. Pietiek redzēt, kādas sviras var iedarbināt ar naudas palīdzību. Televīzijas ekrānos mums to rāda un presē stāsta par tā sauktajām netīrajām tehnoloģijām. Taču mēs vērojam situāciju ar malā stāvētāja acīm. Cilvēks, kurš piedalās vēlēšanu kampaņā, nav vērotājs no malas. Viņš izjūt melnā reklāmbiznesa uzbrukumus uz savas ādas. Ja kāds nav izjutis, var iedomāties, kādus ieročus pret viņu var izmantot ar naudas palīdzību. Un pilnīgi dabiska būs aizsarg- reakcija - lai tas maksātu ko maksādams, jānodrošina sev aizmugure. Bet aizmugure - tas ir pamatīgs kapitāls. Tātad "jāpiestāj kādā finanšu krastā". Jeb, kā tagad pieņemts sacīt, jātuvojas oligarhiem.

Vai arī nokļūst kādas partijas atkarībā. Nav svarīgi, kādas, svarīgi, ka pēc tam šī atkarība jāatpelna.

Bet kā tad gudrie likumi? Nu, tā. Gluži vienkārši nav radīti atbilstoši apstākļi to izdošanai.

Protams, deputātiem ir vesela rinda privilēģiju. Pat deputātu neaizskaramība tiesībsargājošo institūciju priekšā. Bet paliek jautājums. Ja vienā svaru kausā ievietotu deputātu priekšrocības, bet otrā - ar viņu darbību saistīto stresu, intrigas, darba intensitāti, vēl nav zināms, uz kuru pusi tie nosvērtos.

Ir vēl viens paradoksāls apstāklis. Cilvēces vēsturē nav zināma neviena personība, neviens ģēnijs, kurš spētu ik stundu, diendienā pieņemt tikai un vienīgi gudrus lēmumus. Pat izcili valdnieki un karavadoņi, kā zināms, pieļāva kļūdas.

Deputātu darbs izkārtots tā, ka viņiem katru dienu jāpiedalās sēdēs. Ievērojiet - ik dienu vairākas stundas. Katrā sēdē jāpieņem vairāki likumprojekti, turklāt attiecībā uz dažādām dzīves sfērām.

Ne teorētiski un, kā liecina vēsture, arī ne praktiski, pastāvot tādai slodzei, nav iespējams pieņemt gudrus likumus. Nav iespējams tāpēc, ka nepietiek laika pārdomām. Un tomēr tieši tāda absurda likumdevēju darba kārtība pastāv daudzās valstīs dažādos kontinentos. Kas to noteicis? Pati no sevis kaut kā radusies, - daudzi nodomās. Ne jau kaut kā un ne jau pati no sevis. Pārāk labi pārdomāta un mērķtiecīga tā ir. Turklāt nav arī kaut cik nopietni apspriežama.

Var pierādīt tās kaitīgumu, cik vien tīk. Var pamatot šo kaitīgumu zinātniski, ar psihoanalītiķu palīdzību. Tas, protams, ir svarīgi, bet nav galvenais. Galvenais - saprast, kāda ir alternatīva. Taču alternatīvas sakarā nekas prātā nenāk. Un kam gan ienāktu, ja šī prakse gluži kā ar likumu nostiprinājusies gandrīz vai visās pasaules valstīs.

Taču, ja Anastasijas vectēvs pirmais ierunājās par šo jautājumu, ja jau viņš pārzina mūsdienu likumdošanas institūcijām līdzīgu sapulču darbu tūkstošiem gadu garumā, iespējams, viņš varēs piedāvāt alternatīvu. Un es pajautāju:

-  Vai jūs varētu piedāvāt savu variantu vēlēšanām un tālākai likumdevēju darba organizēšanai?

Izdzirdēju šādu atbildi:

-   Par pašām vēlēšanām runāt nav jēgas, pirms netiks mainīti deputātu darba un sadzīves apstākļi.

-  Kādiem tad, pēc jūsu ieskatiem, jābūt viņu darba un sadzīves apstākļiem?

-  Vispirms vajag deputātus, kaut vai daļēji, izvest no mākslīgā informatīvā lauka. Apgādāt ar pārtiku, kas spētu nodrošināt smadzeņu pilnvērtīgu darbību. Radīt tēlu, kurš baudītu sabiedrības cieņu un spētu vest sev līdzi ikvienu.

-   Ko nozīmē - radīt tēlu?

-   Spriežot pēc tā, ko tu stāstīji par deputātiem, visas pazīmes liecina, ka tautā pastāv negatīvs ierēdņa vispār un daļēji arī deputāta tēls.

-Jā, vispār jau tautā pastāv negatīvs tēls.

-       Tas ir ļoti slikti. Cilvēki attiecībā uz deputātiem veido negatīvas domformas, tātad viņi tos faktiski arī padara negatīvus. Bet tēls - tā ir ārkārtīgi spēcīga, koncentrēta daudzu cilvēku domu enerģija.

-        Kādēļ gan cilvēkiem būtu par viņiem jādomā pozitīvi, ja dzīve neuzlabojas?

-        Re, nu, iznāca noslēgts aplis. Katru reizi jūs izvēlaties it kā pašus labākos cilvēkus, taču, kolīdz ievēlēti, viņi uzreiz par sliktākajiem pārvēršas.

-   Bet kā konkrēti iziet no šā apburtā loka?

-       Labāka veida par Anastasijas piedāvāto nav bijis aizvadītajos piecos tūkstošos gadu un nav paredzams tuvākajā nākotnē.

-   Ko jūs ar to domājat?

-   Zemi.

-       Bet viņa sacīja, ka katrai ģimenei, kura to vēlēsies, jādod ne mazāk kā viens hektārs zemes. Jādod mūžīgā lietošanā, lai iekārtotu savu dzimtas mājvietu. Par deputātiem viņa neko neteica.

-Jā, tā ir. Katrai ģimenei, kura to gribēs. Bet vai tad deputātiem nav ģimeņu?

-   Ir gan.

-   Tad varbūt arī sākt ar viņiem?

-        Tauta teiks, ka galīgi zaudējuši kaunu, vēl viņiem par maz privilēģiju.

-        Tautai vajag izskaidrot, kādēļ to dara. Tautai jāizskaidro, kādā gadījumā varēs rasties likumi, kurus tā gaida.

-        Bet kā viņiem jādod zeme - uz vispārējiem noteikumiem vai privilēģiju veidā?

-        Uz vispārējiem, bet ne gluži. Katram deputātam jāsaņem ne mazāk par simt piecdesmit hektāriem zemes, uz kuras jāizveido jauna tipa apmetne.

Balstoties uz tiem principiem, par kuriem runāja Anastasija. No simt piecdesmit hektāriem mūžīgā lietošanā deputātam var atstāt vienu hektāru, ja viņam ģimene ir neliela un tās pieaugums nav paredzams. Ja deputātu bērniem jau pašiem ir savas ģimenes un viņi vēlas iegūt savu mājvietu, tad arī tiem jāpiešķir pa hektāram zemes. Tādējādi deputāts var iegūt savā īpašumā vienu, trīs vai piecus hektārus atkarībā no ģimenes lieluma.

-   Kur tad paliek pārējie hektāri? Jūs taču runājāt par simt piecdesmit.

-    Trīsdesmit procentus pārējo viņš var izdalīt tiem, kuri gribēs. Atlikušajos jānometina ļaudis no dažādiem sabiedrības slāņiem - armijniekus, zinātniekus, māksliniekus, uzņēmējus. Katrā apmetnē noteikti viens vai divi hektāri jāierāda bērnunama bērniem un bēgļiem. Taču vienā apmetnē nedrīkst dot zemi diviem deputātiem.

-    Nu un tad? Ja katram deputātam būs sava dzimtas mājvieta, tad uzreiz uzlabosies likumi?

-   Protams, uzlabosies. Valstī parādīsies visgudrākie likumi pasaulē.

-   Uz kā rēķina?

-   Tagad deputāti lielāko daļu laika pavada savos kabinetos un sēdēs, tālu no tautas. Tagad viņi nesaņem pateicību par labiem likumiem vai nopēlumu par sliktiem. Tagad viņi, sekojot dabiskajai vēlmei, steidzas nodrošināt savas ģimenes materiālo labklājību. Kad beigsies viņu deputāta pilnvaru laiks, varēs mainīt dzīvesvietu, pārcelties uz citu pilsētu vai pat valsti, kur viņiem neviens nepārmetīs par kādu vispārpieņemtu normu pārkāpumiem un nevajās. Dzīvesvietas vai valsts maiņa neietekmēs viņu labklājību. Ja ir nauda, visur var iegādāties pajumti, pārtiku, apģērbu. Taču Dzimteni, dzimtas mājvietu par naudu neiegūsi. Tagad Dzimtenes jēdziens ir izkropļots. Par Dzimteni dēvē teritoriju, kuru kāds ar robežām noteicis. Bet Dzimtene taču vienmēr sākas ar dzimtas zemi un aptver tavai dvēselei radniecīgus ļaudis. Tie, kuri sāks iekārtot savas mājvietas, iegūs Dzimteni un mūžību. Dzimtas mājvietas zaudēšana - tā ir Dzimtenes un mūžības zaudēšana. Tā ir vislielākā traģēdija ģimenei. Ne likumi, ne morāle nepasargās deputātus no aplamiem lēmumiem, bet dzimtas mājvieta gan. Cilvēkiem, kuriem ir Dzimtene, arī nauda vairs nebūs pats svarīgākais. Tikai dzimtas mājvietā cilvēks var saņemt vajadzīgo pārtikas kompleksu, arī smadzeņu darbībai nepieciešamo. Bet tas ir ļoti svarīgi cilvēkiem, kuriem nākas daudz domāt. Valsts Domes sēdes drīkst sasaukt lielākais trīs reizes nedēļā. Pārējais laiks viņiem jāpavada savā dzimtas īpašumā. Tur viņi domās. Tur noritēs galvenais likumu radīšanas process. Deputātu sievas nedrīkst strādāt tādos darbos, kas nav saistīti ar viņu vīru - deputātu darbību. Dzimtas mājvieta kaut vai uz laiku norobežos deputātu no mākslīgās informācijas iedarbības. Palīdzēs domāšanas procesā. Dižo filozofu prātos dižas domas dzima vientulībā, nevis publiskas uzstāšanās laikā.

-   Bet ko tad, ja daļa deputātu nevēlēsies ņemt zemi un iekārtot uz tās dzimtas mājvietu?

-   Re, nu, tagad esam tikuši līdz tautas pārstāvju vēlēšanām. Ja kāds no deputātiem negribēs radīt dzimtas mājvietu, tauta viņu atkārtoti neievēlēs. Kaut arī viņam ir tās valsts pilsonība^ kurā viņu ievēlēja, patiesībā viņš ir ārzemnieks. Šī Dzimtene viņam nav vajadzīga. Un, lai cik labus vārdus par vinu arī neteiktu, nekādu labumu vina darbošanās nenesīs.

-   Bet, zinādami, ka vēlētāji priekšroku dos kandidātam, kuram pieder sava dzimtas mājvieta, atsevišķi deputāti paņems zemi, sacels tur sev pilis, tenisa kortus, ķieģeļu sētas, bet ne mežu, ne dārzu, kā teica Anastasija - dzīvo žogu nestādīs, ko tad?

-   Tad viņi parādīs savu būtību. Šai gadījumā cilvēki varēs izdarīt pareizo izvēli. Vai zini, kāpēc Krievzemē katru cilvēku uzrunā tēvvārdā? Agrāk Krievzemē, stādīdamies priekšā, cilvēks teica: es esmu Ivans no Ņikitas mājvietas. Un nosauca sava tēva vai vectēva - dzimtas mājvietas dibinātāja vārdu. Tātad mājvieta ar kaut ko izcēlās. To nosaucot, cilvēks gana daudz pateica par sevi, par savu raksturu un spējām. Tādu, kurš nevarēja ar lepnumu norādīt uz savu mājvietu, uzskatīja par cilvēku bez Dzimtenes.

Jo vairāk Anastasijas vectēvs runāja par dzimtas mājvietām, jo spilgtāk manā apziņā iezīmējās valsts nākamības iepriecinošā aina. Tikai iztēlojieties! Iztēlojieties! Trīssimt sešdesmit Valsts Domes deputāti katrs paņem pa simt piecdesmit hektāriem zemes un organizē trīssimt sešdesmit brīnišķīgas jauna tipa apmetnes. Katrs no viņiem ne tikai vārdos, bet arī darbos parāda, uz ko ir spējīgs.

Un radīsies Krievijā pirmās trīssimt sešdesmit oāzes, kurās krievu ļaudis sāks dzīvot cilvēcīgos apstākļos. Pēc tam šie deputāti izdos likumus. Un, dabiski, netiks pieņemts neviens likums, kas kaitētu ekoloģijai.

Viņi uzrakstīs likumus, kuri tik tiešām katram pilsonim garantēs tiesības iegūt savu mazo Dzimtenes gabaliņu. Viņi stāvēs šo tiesību sardzē tāpēc, ka arī viņiem būs sava Dzimtene.

MANU GRAMATU LASĪTAJIEM

Tomēr gribu dalīties dažos apsvērumos ar jums, īpaši ar tiem, kuri vēl tikai gatavojas publiski atbalstīt Anastasijas idejas.

Jums jāsaprot, ka pastāv pretdarbība šīm idejām. Tā ir plānveidīga un organizēta. Vēl līdz galam nav skaidrs, konkrēti kas un ar kādu sviru palīdzību noņemas ar apmelojumu izplatīšanu.

Jums tas jāzina, lai izlemtu, vai ir vērts atklāti aizstāvēt grāmatās izklāstītās idejas.

No pieredzes zinu, cik nepatīkami ir apmelojumi un provokācijas, bet man ir vēl daudzkārt smagāk, kad tie vēršas pret jums, maniem lasītājiem. Vēl jo vairāk, kad tie ir konkrēti un masveidīgi kā, piemēram, pret akadēmiķa Sčetiņina skolas bērniem un pedagogiem vērstie.

Negribētos, lai arī citi tiktu pakļauti līdzīgiem uzbrukumiem.

Esmu ne vien pārliecināts, bet tagad arī absolūti skaidri zinu, ka Anastasijas ideju spēks ir tāds, ka tās nav iespējams nomelnot. Protams, var uz laiku piebremzēt to materializāciju, taču tik un tā šīs idejas atdzims ļaužu sirdīs atkal ar jaunu spēku.

Manuprāt, šobrīd pats nepieciešamākais un svarīgākais ir, lūk kas.

Pirmkārt. Visur organizēt skolas, kursus, seminārus.

Vajag dzimtas mājvietu vispārīgos projektus pieskaņot konkrētajam apvidum.

Jāpēta to zālīšu un augu dziednieciskās īpašības, kuri aug tieši jūsu apvidū. Jāuzzina, kādi dārzeņi un augļi jūsu klimatā spēj augt dabiskos apstākļos.

Nepieciešams sagatavot līdz pēdējam sīkumam konkretizētus savu dzimtas mājvietu un apmetņu darba projektus.

Otrkārt. Krievijas valsts attīstības programmas radīšanas darbā nepieciešams iesaistīt zinātniekus, kuri izprot notiekošā būtību. Tai jābūt visaptverošai programmai, kurai līdz ar dzimtas mājvietu iekārtošanas ideju jāatrisina bārabērnu, bēgļu un maznodrošināto ģimeņu problēmas, kurai līdz ar katras ģimenes labklājību jānodrošina visas valsts labklājība kopumā.

Savu sapni vajag konkretizēt detaļās, tad tas noteikti iemiesosies.

Lai ikviens cilvēks atbilstoši savām spējām šajā virzienā izdara visu, ko var.

Lai rodas desmitiem un simtiem dzimtas mājvietu un apmetņu projektu. Atsevišķu reģionu un visas valsts ekonomiskās, ekoloģiskās un garīgās attīstības projektu.

Kad es pirmoreiz ieraudzīju Anastasiju, viņa stāvēja Sibīrijas upes Obas krastā. Anastasija bija ģērbusies garos apvalkātos svārkos un jaciņā, ietinusies lakatā un kailajās kājās uzvilkusi gumijas galošas. Rāma un visu aizmirsta toreiz šķita taigas vientuļniece.

Tagad ir tāda sajūta, ka tur, Sibīrijas dziļumos, gumijas galošas basajās kājās uzvilkusi, stāvēja mūsu

Krievija. Mūsu sapnis par nākamību vientuļi stāvēja Sibīrijas upes tuksnesīgajā krastā. Bet tagad tas plaukst mūsos!

Un noteikti pienāks laiks, kad krāšņā balles tērpā mūsu sapnis brīvi un atklāti aizies pa visu Krieviju, un ne tikai pa Krieviju.

Šajā sapnī ir pati dižākā enerģija -

DZĪVES ENERĢIJA!

Turpinājums sekos…

SATURS

Doma - radītāja…………………………………………………… 3

Angļu lorda līgava………………………………………………. 5

Tavs liktenis ir tevis paša radīts…………………………. 12

Doma atkritumu izgāztuvē…………………………………. 15

Sieva - dieviete………………………………………………….. 17

Bet ar ko tagad ir nodarbināta jūsu doma?………….. 23

Saruna ar Anastasijas vectēvu…………………………… 26

Paldies……………………………………………………………… 29

Dievišķā ticība………………………………………………….. 37

Domāšanas ātrums…………………………………………… 41

Domas trenēšana………………………………………………. 45

Visaizliegtākais temats………………………………………. 49

Dievišķais uzturs………………………………………………. 56

Vai šizofrēniķu sabiedrība?………………………………… 70

Pretspēki………………………………………………………….. 77

Par jūdaistiem, kristiešiem un ne tikai viņiem……… 95

Vēstures dzīlēs…………………………………………………. 103

Noņemiet Jēzu Kristu no krusta………………………… 116

Terors……………………………………………………………… 120

Pagāni…………………………………………………………….. 125

Kauja……………………………………………………………… 143

Skaistie vēdrusu svētki…………………………………….. 157

Nozīmīgās grāmatas…………………………………………. 163

Teleportācijas vingrinājumi……………………………….. 169

Dodiet bērniem Dzimteni…………………………………… 175

Nākotnes zona…………………………………………………. 195

Likums tautas ievēlētajiem deputātiem………………. 227

Manu grāmatu lasītājiem………………………………….. 237

aicinām Vladimira Megre grāmatu sērijas "SKANOŠAIS CIEDRS" lasītājus uz regulārām tikšanās reizēm, kurās apspriedīsim ekociemata un daudzu citu ekoideju realizācijas jautājumus! Interesentus lūdzam zvanīt: Artūram Polim 9656778; cicmats@inbox.lv Mārim Ķirsim 9594615; mariskirsis@inbox.lv Apmeklējiet arī mūsu interneta mājas lapu: Latvijas "Anastasijas " Portāls www. anastasia. times.lv

Formāts 84x108/32. Apgāds «Vieda», Rīgā, Lubānas ielā 6-4, LV 1019. Reģ. apl. Nr. 010300001.

Content

Megre Vladimirs Skanošais ciedrs-VII

DOMA - RADĪTAJA

ANGĻU LORDA LĪGAVA

TAVS LIKTENIS IR TEVIS PAŠA RADĪTS

DOMA ATKRITUMU IZGĀZTUVĒ

SIEVA - DIEVIETE

BET AR KO TAGAD IR NODARBINĀTA JŪSU DOMA?

SARUNA AR ANASTASIJAS VECTĒVU

PALDIES

DIEVIŠĶĀ TICĪBA

DOMĀŠANAS ĀTRUMS

DOMAS TRENĒŠANA

VISAIZLIEGTĀKAIS TEMATS

DIEVIŠĶAIS UZTURS

VAI ŠIZOFRĒNIKU SABIEDRĪBA?

PRETSPĒKI

PAR JŪDAISTIEM, KRISTIEŠIEM UN NE TIKAI VIŅIEM

VēSTURES DZĪLES

NONEMIET JĒZU KRISTU NO KRUSTA

TERORS

PAGĀNI

KAUJA

SKAISTIE VĒDRUSU SVĒTKI

NOZĪMĪGĀS GRĀMATAS

TELEPORTĀCIJAS VINGRINĀJUMI

DODIET BĒRNIEM DZIMTENI

NĀKOTNES ZONA

LIKUMS TAUTAS IEVĒLĒTAJIEM DEPUTĀTIEM

MANU GRAMATU LASĪTAJIEM

SATURS