Megre Vladimirs

Skanošais ciedrs-VIII 1. dala

Vladimirs Megre

Skanošais ciedrs-VIII

Jaunā civilizācija

1. dala

,

JŪTAS PIRMS RĪTAUSMAS

Anastasija vēl dusēja. Bet pirmsausmas debesis virs bezgalīgās Sibīrijas taigas pamazām kļuva gaišākas. Šoreiz es pamodos pirmais, taču turpināju gulēt līdzās uz sava guļammaisa, tīksminoties par viņas apskaidroto skaisto seju un auguma plūstošajām līnijām. Tās austošā rīta debesu maigajā gaismā kļuva arvien skaidrāk saskatāmas. Labi, ka šoreiz viņa iekārtoja naktsguļu zem klajām debesīm, droši vien zināja, ka gaidāma silta un rāma nakts, tāpēc arī klāja gultu nevis savā mājīgajā zemnīcā, bet gan pie ieejas tajā. Man nolika vēl iepriekšējās ciemošanās reizē uz taigu atvesto guļammaisu, bet līdzās iekārtoja sev jauku guļamvietu no sausas zāles un puķēm.

Smalkajā linu kleitā, kas sniedzās līdz ceļiem un ko es biju atvedis Anastasijai kā dāvanu no lasītājiem, viņa šajā taigas gultā izskatījās brīnišķīga. Varbūt viņa to apvilka tikai manā klātbūtnē, bet parasti gulēja kaila. Jo mežā aukstāks, jo vairāk sausas zāles var paklāt apakšā - bet siena gubā arī ziemā taču nav auksti. Pat vienkāršs cilvēks, kas nav norūdījies tādā mērā kā Anastasija, var gulēt sienā, neģērbies siltās drēbēs. Esmu izmēģinājis. Bet šoreiz es nakti pavadīju uz guļammaisa. Gulēju, skatījos uz dusošo Anastasiju un iztēlojos, kā šī aina izskatītos mākslas filmā.

…Neliela nora bezgalīgās Sibīrijas taigas dziļumā. Pirmsausmas klusumu vien reizi pa reizei pārtrauc tikko dzirdama ciedru zaru šalkoņa majestātisko milzeņu galotnēs. Un skaista sieviete rāmi dus no zālēm un puķēm veidotā guļasvietā. Viņas elpa ir ļoti rāma un tikko dzirdama, redzams vien tas, kā vieglītiņām, ieelpojot un izelpojot dziedinošo Sibīrijas taigas gaisu, kustas smalks zāles stiebriņš, kas pielipis pie augšlūpas…

Nekad agrāk man nebija gadījies redzēt Anastasiju guļam taigā, vienmēr viņa pamodās pirmā. Bet šoreiz…

Man patika noraudzīties viņā. Uzmanīgi mazliet paslējies uz augšu un atspiedies pret roku, aplūkoju viņas seju, aizdomājos un sāku runāt pats pie sevis:

"Tu aizvien vēl esi tikpat brīnumskaista, Anastasija. Drīz būs pagājuši desmit gadi, kopš mēs iepazināmies. Es, protams, pa šo laiku esmu kļuvis vecāks, bet tu gandrīz neesi mainījusies. Grumbiņas nav ievilkušās tavā sejā. Tikai zeltainajos matos parādījusies viena sirma šķipsna. Acīmredzot ar tevi ir noticis kaut kas neparasts. Spriežot pēc plašās kampaņas, kas izvērsta pret tevi un tavām idejām, pēc izteikumiem presē un ierēdnieciskajās struktūrās, tumšo nometnē kaut kas notiek. Iegriezt gan viņi cenšas man, taču kādu baudu viņi gūtu, ja tiktu klāt tev. Bet acīmredzot rokas nesniedzas…

Tomēr pirmā sirmā šķipsna tev jau ir parādījusies. Taču tā nemazina tavu neparasto skaistumu. Zini, tagad ir modē matu šķipsnas ietonēt dažādās krāsās. Mūsu jaunatne uzskata, ka šādi izceltas šķipsnas - tas ir moderni un skaisti. Bet tev pat frizētavu nevajag apmeklēt: tā pati ir uzradusies. Un rētiņa no tev raidītās lodes ir gandrīz pazudusi.

Pirmsausmas debesis kļuva vēl gaišākas, bet rētiņa uz deniņiem, pat no neliela attāluma skatoties, tikpat kā vairs nebija pamanāma, drīz tā nebūs redzama nemaz.

Lūk, tu mierīgi guli šeit, svaigā gaisā, savā taigas pasaulē, bet tur, mūsu pasaulē, risinās ļoti svarīgi notikumi. Pētnieki tos sauc par "informācijas revolūciju". Varbūt tevis ietekmēti, varbūt paklausot savas dvēseles pavēlei, mūsu tehnokrātiskās pasaules cilvēki sāk radīt savas dzimtas mājvietas, izdaiļot zemi. Viņi ar visu sirdi ir pieņēmuši tavu tēlu, Anastasija, brīnišķīgo savas ģimenes, valsts, bet varbūt pat visas pasaules nākotnes tēlu. Viņi ir sapratuši tevi un paši veido šo lielisko nākotni.

Un arī es cenšos saprast. Cenšos, kā vien spēju. Pagaidām neesmu līdz galam sapratis, ko tu man nozīmē. Tu iemācīji man grāmatas rakstīt, padarīji slavenu, dēlu laidi pasaulē, palīdzēji atgūt meitas cieņu - daudz ko esi izdarījusi. Bet nejau tas ir galvenais. Galvenais ir kas cits. Varbūt kaut kur iekšienē slēpjas.

Tu zini, Anastasija, ka es nekad neesmu runājis par savu attieksmi pret tevi, ne tev par to stāstījis, ne sev. Un vispār savā mūžā nevienai sievietei neesmu teicis: es tevi mīlu.

Neesmu teicis nejau tāpēc, ka būtu pilnīgi bezjūtīgs, bet gan tāpēc, ka par dīvainiem un bezjēdzīgiem uzskatu šos vārdus. Ja viens cilvēks mīl otru, tad šīm jūtām pret mīļoto jāizpaužas viņa rīcībā. Ja nākas izrunāt vārdus, tātad nav īstas, redzamas rīcības. Bet rīcība taču ir svarīgāka par vārdiem."

…Anastasija mazliet sakustējās, dziļi ieelpoja, bet nepamodās. Un es turpināju domās sarunāties ar viņu:

"Es nekad neesmu tev teicis vārdus par mīlestību, Anastasija. Bet, ja tu palūgtu nonest no debesīm zvaigzni, tad cs uzkāptu paša augstākā koka galotnē un, atspēries no augstākā zara, lēktu pēc šīs zvaigznes. Ja kristu lejā, tad krītot pieķertos pie zariem - un atkal rāptos augšup, un atkal lēktu pēc zvaigznes.

Tu man neesi lūgusi nonest zvaigzni no debesīm, Anastasija. Tu tikai lūdzi, lai es grāmatiņu uzrakstu. Es tās rakstu. Ne vienmēr izdodas labi. Reizēm krītu lejā. Bet es taču tās vēl neesmu pabeidzis. Vēl neesmu uzrakstījis savu pēdējo grāmatu. Centīšos, lai tā tev patiktu."

…Anastasijas skropstas notrīsēja, vaigos parādījās viegls sārtums, un viņa atvēra acis. Maigais zilganpelēko acu skatiens… Ak Dievs, kādu siltumu vienmēr izstaro šīs acis, it sevišķi, kad tik tuvu tās ir. Anastasija klusējot skatījās manī, un viņas acis mirdzēja - it kā būtu valgmes pilnas.

-    Labrīt, Anastasija! Tu droši vien pirmo reizi tik ilgi gulēji, agrāk vienmēr pamodies pirmā, - es teicu.

-    Arī tev labu rītu un lielisku dienu, Vladimir, - klusi, gandrīz čukstus atbildēja Anastasija. - Bet man vēl mazliet gribas pagulēt.

-    Vai tad tu vēl neesi izgulējusies?

-   Esmu izgulējusies, turklāt ļoti labi. Bet sapnis… Tik patīkams bija pirmsausmas sapnis…

-   Kāds sapnis? Par ko tas bija?

-   Es redzēju, kā tu sarunājies ar mani. Par augstu koku un zvaigzni, par krišanu lejup un tiekšanos atkal augšup. Vārdi par koku un zvaigzni, taču pateikti it kā par mīlestību tie bija.

-   Sapņos bieži mēdz būt daudz neskaidrību. Kāds var būt kokam ar mīlestību sakars?

-    Sakars var būt visam un jēga liela. Te būtiskākas ir jūtas, nevis vārdi. Līdz ar rītausmu diena man brīnumainas jūtas atnesa. Iešu sasveicināties un apskaušu to.

-   Ko gan?

-    Brīnišķīgo dienu, neparasto dāvanu atnesušo.

Anastasija lēnītēm piecēlās, pagāja pāris soļu no

zemnīcas durvīm un… Viņa vienmēr tā no rītiem darīja, tādu savdabīgu rīta vingrošanu veica. Un arī tagad - atvēza rokas sānis un nedaudz pacēla uz augšu. Pāris mirkļus skatījās debesīs un pēkšņi sāka griezties. Pēc tam ieskrējās un izpildīja savu brīnumaino salto. Atkal griezās. Bet es, guļot uz sava guļammaisa pie ieejas zemnīcā, tīksminājos par Anastasijas mērķtiecīgajām kustībām un domāju: "Re kā! Nav taču vairs meitene, bet cik ātri, skaisti un enerģiski kustas, gluži kā jauna vingrotāja. Interesanti gan - kā viņa guļot sajuta, par ko es pats ar sevi sarunājos? Bet varbūt darīju nepareizi, ka neatzinos?"

Un iesaucos:

-   Anastasija, bet sapnis tev nerādījās tāpat vien.

Viņa uzreiz apstājās noras vidū, pēc tam strauji

apmeta gaisā pāris kūleņu, nokļuvusi līdzās, aši apsēdās zālē un dzīvespriecīgi ierunājās:

-        Nav parasts sapnis? Kāpēc tas nav parasts? Saki tūlīt pat. Jo sīki pastāsti.

-        Tad nu tā, es it kā domāju par to koku. Par zvaigzni runāju pats pie sevis.

-         Bet kur gan, teic, kur ņēmi šādus vārdus? Un kas rada tos - šos vārdus?

-   Varbūt tos rada jūtas?

Mūsu sarunu pārtrauca Anastasijas vectētiņa kliedziens:

-        Anastasija! Anastasija, nekavējoties sadzirdi mani, saproti!

Anastasija pielēca kājās, un ari es aši piecēlos.

UZVARA PĀR RADIACIJU

-Atkal Volodja kaut ko neparastu izdarījis? - Anastasija jautāja pie mums pieskrējušajam vectētiņam. Uzmetis man acis un īsi pasveicinājis: "Sveiks, Vladimir", vectētiņš paskaidroja:

-         Viņš ir ezera krastā. Viņš ienira un tā dibenā atrada akmentiņu. Tagad stāv, iespiedis to savā rokā. Varu iedomāties - akmens viņam dedzina rociņu, bet viņš to neatlaiž. Un es nezinu, kādu padomu viņam dot.

Pēc tam vectētiņš pagriezās pret mani un stingri noteica:

-   Tur ir tavs dēls, tu esi tēvs… ko gaidi?

Ne visai saprazdams, kas notiek, es metos uz ezeru. Līdzās skrēja vectētiņš un skaidroja:

-         Šis akmentiņš ir radioaktīvs. Tas ir neliels, bet enerģijas tajā ir daudz. Šī enerģija līdzinās radiācijai.

-    Kā gan tas nokļuva ezera dibenā?

-        Sen tur ir. Jau mans tēvs zināja par šo akmentiņu. Taču neviens nespēja ienirt līdz tai vietai.

-    Bet kā Volodja ienira? Kā viņš uzzināja?

-    Nirt dzelmē viņam iemācīju es.

-    Kāpēc?

-        Viņš mani nokaitināja, visu laiku lūdzot to. Jums jau nav vaļas nodarboties ar bērnu, visu noveliet uz vecīšiem.

-   Bet kas viņam pastāstīja par akmeni?

-        Kurš gan cits bez manis viņam to stāstīs? Es izstāstīju.

-    Kādēļ?

-        Viņš vēlējās uzzināt, kāpēc ezers ziemā neaizsalst.

Kad mēs pieskrējām pie ezera, es ieraudzīju savu dēlu stāvam tā krastā. Viņa mati un krekls bija mitri, bet ūdens no tiem notecējis, tātad viņš jau ilgu laiku tā bija stāvējis, - es nospriedu.

Mans dēls Volodja stāvēja, izstiepis uz priekšu roku, sažņaudzis pirkstus dūrē, un, neatraujot acis, saspringti skatījās uz to. Bija skaidrs: viņa rokā ir tas pats nelaimīgais akmentiņš no ezera dibena. Es paspēru tikai divus soļus uz dēla pusi. Viņš strauji pagrieza pret mani galvu un teica:

-   Nenāc man klāt, tēti.

Un, kad es apstājos, piemetināja:

-         Lai tavas domas ir veselīgas, tēti. Taču atej nostāk, varbūt pat būtu labāk, ja jūs ar vectētiņu nogultos zemē, - tad es varētu mierīgi sakoncentrēties.

Vectētiņš tūlīt nogūlās zemē, un, pats nesaprazdams, kāpēc, es arī noslīgu viņam līdzās. Kādu brīdi mēs klusēdami skatījāmies uz ezera krastā stāvošo Volodju, pēc tam man ienāca prātā pavisam vienkārša doma, un es teicu:

-   Volodja, tu labāk met to projām, tā patālāk.

-         Kur? - dēls jautāja, nepagriezdamies uz manu pusi.

-   Zālē.

-         Zālē nedrīkst, tur daudz kas var aiziet bojā. Es jūtu, ka vēl nedrīkst to aizmest.

-        Vai tu tā stāvēsi dienu, divas? Un pēc tam? Stāvēsi nedēļu, mēnesi?

-         Es domāju, kā rīkoties, tēti. Paklusēsim brīdi, lai doma atrod izeju, nevajag to novērst.

Mēs ar vectētiņu, neko nerunājot, gulējām un skatījāmies uz Volodju. Un pēkšņi es ieraudzīju, ka no pretējās krasta puses situācijai neraksturīgi lēni, ļoti lēni tuvojas Anastasija. Kad līdz Volodjam bija palikuši apmēram pieci metri, viņa, it kā nekas īpašs nebūtu noticis, apsēdās ezera krastā, iegremdēja kājas ūdenī un kādu laiku tā sēdēja. Tad pavērsās pret dēlu un ļoti mierīgi pajautāja:

-   Vai tev dedzina roku, dēliņ?

-   Jā, māmiņ, - atbildēja Volodja.

-         Par ko tu domāji, kad sadabūji akmeni, un par ko domā pašlaik?

-        Akmens izstaro enerģiju, kas līdzīga radiācijai. Par to man stāstīja vectētiņš. Bet arī cilvēks izstaro enerģiju. Es to zinu. Un cilvēka enerģija vienmēr ir spēcīgāka, neviena cita nevar to uzveikt. Es dabūju akmeni un turu to. Visiem spēkiem cenšos savaldīt tā enerģiju. Iedzīt to atpakaļ, uz iekšu. Es gribu parādīt, ka cilvēks ir stiprāks par jebkuru radiāciju.

-         Un vai tev izdodas parādīt, ka no tevis nākošā enerģija ir pārāka?

-         Jā, māmiņ, izdodas. Taču akmens kļūst arvien karstāks. Tas nedaudz dedzina manus pirkstus un plaukstu.

-    Kāpēc tu to nemet prom?

-   Es jūtu, ka tā nedrīkst darīt.

-    Kāpēc?

-   Es to jūtu.

-    Kāpēc?

-        Tas… Tas uzsprāgs, māmiņ. Uzsprāgs, tiklīdz es atliekšu savas rokas pirkstus. Sprādziens būs spēcīgs.

-   Pareizi, tas uzsprāgs. Akmens izstaro tajā ieslēgto enerģiju. Ar savu enerģiju tu esi apslāpējis tās plūsmu un novirzījis to uz iekšieni, domās akmens iekšienē izveidojis kodolu, un tur tagad koncentrējas gan tava, gan paša akmens enerģija. Tā nevar koncentrēties bezgalīgi ilgi. Šī enerģija jau atrodas kodola iekšienē, kuru tu radīji domās, kūsā un kļūst aizvien karstāka, un akmens dedzina tavu rociņu.

-   Es jau sapratu to, tāpēc arī nelaižu vaļā pirkstus.

Ārēji Anastasija bija pilnīgi mierīga, viņas kustības

bija lēnas un plūstošas, un runāja viņa noteiktā ritmā, ievērojot pauzes, bet es jutu, ka Anastasija ir ļoti koncentrējusies un viņas doma droši vien darbojas neparasti ātri. Viņa piecēlās, visai gurdeni iztaisnojās un mierīgi teica:

-    Tātad tu saprati, Volodja, ka tad, ja pēkšņi atkailināsi akmeni, var notikt sprādziens?

-   Jā, māmin.

-   Tātad no akmens enerģijas jāatbrīvojas palēnām. -Kā?

-   Pavisam mierīgi, sākumā nedaudz atlaižot īkšķi un rādītājpirkstu, tu atkailināsi daļu akmens - un tūlīt pat domās iztēlojies, kā no tā augšup debesīs virzās tās enerģijas stars, kuru tu koncentrēji akmenī. Un tad tavai enerģijai sāks sekot akmens enerģija. Esi uzmanīgs - staram jāvirzās tikai uz augšu.

Volodja vērīgi skatījās uz cieši sažņaugto dūri, lēnītēm atlaida īkšķi un rādītājpirkstu. Rīts bija saulains, taču pat dienas gaismā bija saskatāms no akmens stīdzošais stars. Augstu gaisā putns ielidoja šajā starā un pārvērtās par dūmu mutuli. Mazs mākonītis, kuru skāra stars, gluži vai sašķīda garaiņos. Bet pēc dažām minūtēm stars kļuva gandrīz neredzams.

-   Vai, kā es te ar jums esmu aizsēdējusies, - sacīja Anastasija, - varbūt iešu un pagatavošu brokastis, kamēr jūs te izklaidējaties.

Arī projām viņa gāja ļoti lēnām. Paspērusi pāris soļus, nedaudz sagrīļojās, piegāja pie ūdens un nomazgāja seju. Droši vien aiz ārējā mierīguma viņa slēpa neiedomājami lielu saspringumu. Slēpa to, lai nenobiedētu dēlu un nekaitētu tam, ko viņš darīja.

-    Kā tu zināji, kā vajag rīkoties, māmiņ? - Anastasijai aizejot, iesaucās Volodja.

-   Kā? - ķircināja prieku atguvušais vectētiņš, kas bija jau piecēlies no zemes. - Kā gan? Tava māmiņa skolā fiziku mācījās tikai uz piecniekiem. - Un sāka smieties.

Anastasija pagriezās pret mums, arī iesmējās un atbildēja:

-   Es to agrāk nezināju, dēliņ. Taču, lai kas arī notiktu, vienmēr jāmeklē risinājums. Bailes nedrīkst sastindzināt domu.

Kad gaismas stars kļuva pavisam neredzams, Volodja atlaida pirkstus. Viņa plaukstā mierīgi gulēja neliels iegarens akmentiņš. Viņš kādu laiku skatījās uz to, purpinot pie sevis: "Tevī ieslēgtais nav stiprāks par cilvēku." Pēc tam atkal savilka pirkstus dūrē, ieskrējās un ar visu kreklu ienira ezerā. Kādas trīs minūtes viņš nebija redzams, bet, kad iznira, tūlīt peldēja uz krastu.

-    Es viņam iemācīju, kā taupīgi izlietot gaisu, - teica vectētiņš.

Kad Volodja izkāpa krastā, palēkāja, lai nopurinātu ūdeni, un pienāca pie mums, es nenoturējos un teicu:

-   Vai tu vispār zini, kas ir radiācija, dēliņ? Nezini. Būtu zinājis, neietu un nenirtu pēc šā akmens. Vai tad tev nav nekā cita, ar ko nodarboties?

-    Es zinu, kas ir radiācija, tēt. Vectētiņš man stāstīja, kādas katastrofas notiek pie jums atomelektrostacijās, kādi ieroči ir un kādas problēmas tagad rada radioaktīvo atkritumu uzglabāšana, - atbildēja Vo- lodja.

-    Kāds tam sakars ar ezera dibenā gulošo akmeni? Kāds?

-     Patiešām, kāds? - sarunā iesaistījās vectētiņš. - Pamāci vinu te kādu brīdi, Vladimir. Bet es iešu mazliet atpūsties. Pēdējā laikā tavs dēls man izvirza pārāk daudz prasību.

Vectētiņš aizgāja, un mēs ar dēlu palikām divatā.

Mans dēls slapjā kreklā stāvēja man tieši pretī. Viņš šķita sarūgtināts, jo bija licis visiem uztraukties. Es vairāk negribēju viņu bārt. Es gluži vienkārši stāvēju un klusēju, jo nezināju, par ko lai runā. Vo- lodja pirmais uzsāka sarunu:

-     Saproti, tēt, vectētiņš man teica, ka tās radioaktīvo atkritumu glabātavas ir ļoti bīstamas. Saskaņā ar varbūtības teoriju tās var nodarīt nelabojamu kaitējumu daudzām valstīm un cilvēkiem, kas tajās dzīvo. Un pat visai mūsu planētai.

-   Protams, ka var, bet kāda tev par to daļa?

-     Ja cilvēki uzskata, ka ir atrisinājuši problēmu, taču briesmas vēl joprojām pastāv, tas nozīmē, ka problēma nav atrisināta pareizi.

-   Nu un tad, ka nepareizi?

-     Vectētiņš teica, ka man ir jāatrod pareizais risinājums.

-   Un kā tev veicās? Vai atradi?

-   Tagad jā, tēt.

Viņš stāvēja manā priekšā - mans deviņgadīgais dēls, slapjš, ar savainotu rociņu, bet pārliecināts par sevi. Un mierīgā un pārliecības pilnā balsī runāja par radioaktīvo atkritumu glabāšanas problēmas risinājumu. Tas bija diezgan dīvaini. Viņš taču nebija ne zinātnieks, ne atomfiziķis un pat nemācījās parastā skolā. Ļoti dīvaini. Stāv taigas ezera krastā slapjš bērns un spriež par radioaktīvo atkritumu uzglabāšanas drošumu. Necerot no viņa sagaidīt kaut cik efektīvu šīs problēmas risinājumu, bet tikai tādēļ, lai uzturētu sarunu, es pajautāju:

-    Un kā tieši tu esi ticis galā ar šo neatrisināmo problēmu?

-   No daudziem variantiem man vispiemērotākais šķiet to izkliedēšana.

-    Nesapratu. Kā izkliedēšana?

-   Atkritumu, tēt.

-    Kā tas iespējams?

-   Esmu sapratis, tēt: nelielās devās radiācija nepavisam nav bīstama. Nelielā daudzumā tā ir visur: mūsos pašos, augos, ūdenī, mākoņos. Bet, ja to sakoncentrē vienā vietā, rodas reālas briesmas. Radioaktīvo atkritumu glabātavās, par kurām stāstīja vectētiņš, vienā vietā tiek mākslīgi sakoncentrēti radioaktīvi priekšmeti.

-   To taču zina visi. Radioaktīvie atkritumi tiek vesti uz īpaši tam izbūvētām glabātavām, kuras rūpīgi apsargā no teroristiem. Speciāli apmācīts personāls raugās, lai netiktu pārkāpta to uzglabāšanas tehnoloģija.

-   Tas tā ir, tēt. Bet briesmas tomēr pastāv. Un katastrofa ir neizbēgama, tās cēlonis - kāda cilvēka speciāla doma, citiem uzspiests nepareizs risinājums.

-    Ar šo problēmu, dēliņ, noņemas zinātniskas iestādes, kurās strādā cilvēki ar augstiem zinātniskajiem grādiem. Tu neesi zinātnieks, zinātni nepārzini, tāpēc nevari risināt tādu svarīgu problēmu. Ar to jānodarbojas mūsdienu zinātnei.

-        Bet rezultāts, tēt? Tieši mūsdienu zinātnes rastie risinājumi ari pakļauj cilvēci lielām briesmām. Es, protams, nemācos skolā, neesmu apguvis to zinātni, par kuru tu runā, bet…

Viņš apklusa un nodūra galvu.

-   Ko nozīmē tavs "bet"? Kāpēc tu apklusi, Volodja?

-        Es negribu, tēt, mācīties tādā skolā un apgūt zinātni, to, par kuru tu runāji.

-    Kāpēc negribi?

-   Tāpēc, tēt, ka šī zinātne novedīs līdz katastrofai.

-   Bet citas zinātnes taču nav.

-        Ir. "Īstenība jādefinē tikai pašam," - saka māmiņa Anastasija. Esmu sapratis, ko tas nozīmē, un pats apgūstu jeb definēju. Pagaidām nezinu, kā lai to precīzāk pasaka.

"Skat tik, cik viņš pārliecināts par saviem uzskatiem," es nodomāju un pajautāju:

-         Bet cik liela, pēc tavām domām, ir katastrofas iespējamība?

-    Simtprocentīga.

-    Vai esi par to pārliecināts?

-        Saskaņā ar varbūtības teoriju un faktu par nepre- tošanos postošai domai katastrofa ir neizbēgama. Lielu radioaktīvo atkritumu glabātavu būvēšanu var salīdzināt ar lielu bumbu būvēšanu.

-         Bet tava doma tātad uzsāka pretdarboties postošajam.

-        Jā, es raidīju izplatījumā savu domu. Un tā uzvarēs.

-        Un kā tieši tava doma atrisināja jautājumu par radioaktīvo atkritumu drošu uzglabāšanu?

-        Visus radioaktīvos atkritumus, kas koncentrēti lielās glabātavās, vajag izkliedēt - tāda ir mana doma.

-    Izkliedēt - tas nozīmē sadalīt tūkstošos un pat miljonos nelielu gabaliņu?

-   Jā, tēt.

-   Vienkāršs risinājums. Taču paliek pats svarīgākais jautājums: kur glabāt šos nelielos gabaliņus?

-    Dzimtas mājvietās, tēt.

No piedāvātā risinājuma radītā pārsteiguma es kādu brīdi nezināju, ko lai atbild. Pēc tam gandrīz vai iekliedzos:

-   Murgi! Tu esi izdomājis galīgus murgus, Volodja.

Tad, brīdi padomājis, jau mierīgākā balsī teicu:

-    Protams, ja radioaktīvo atkritumu daļiņas tiks izkliedētas pa dažādām vietām, no globālas katastrofas var izvaii'īties. Bet briesmām tiks pakļautas miljoniem ģimeņu, kuras nolēmušas dzīvot šajās mājās. Un visi cilvēki taču vēlas dzīvot ekoloģiski tīrā vidē.

-    Jā, tēt, visi cilvēki vēlas dzīvot ekoloģiski tīrā vidē. Bet tādu vietu uz zemes gandrīz vairs nav.

-   Un šeit, taigā, arī nav ekoloģiski tīra vide?

-   Šeit ir salīdzinoši tīra vieta. Tomēr ne ideāla, ne pirmatnēja. Ideālu vietu nekur vairs nav. Mēdz būt, ka mākoņi no citām vietām arī uz šejieni atnes skābos lietus. Zāle, koki, krūmi pagaidām vēl neitralizē tos, taču piesārņotās vietas ar katru dienu kļūst arvien netīrākas. Un ar katru dienu tādu vietu rodas aizvien vairāk. Lūk, tāpēc tagad nedrīkst atkāpties no piesārņotā, bet gan jāuzbrūk tam.

"Pašiem jārada tīras vietas," - saka māmiņa.

No daudziem iespējamiem variantiem mana doma izvēlējās vienu, tai nav cita varianta. Izkliedēt, piejaucēt, atrast pielietojumu dzīvē, glabāt dzimtas mājvietās nelielu gabaliņu - tas ir nekaitīgāk, saka mana doma.

-   Bet kur to lai glabā? Pieliekamajā? Seifā? Varbūt šo kapsulu ar radioaktīvo saturu nolikt pagrabā? To tava doma vēl nav pateikusi priekšā?

-   Kapsula jāglabā ierakta zemē ne mazāk kā deviņu metru dziļumā.

Es apsvēru pirmajā mirklī tik neparasto dēla piedāvājumu un arvien vairāk sāku sliekties uz domu, ka tajā tomēr ir zināms racionāls kodols. Viņa piedāvātais radioaktīvo atkritumu glabāšanas variants patiešām izslēdz lielas katastrofas iespēju. Bet no piesārņojuma katrā konkrētajā dzimtas mājvietā iespējams izvairīties, pat zināmu labumu gūt. Varbūt zinātnieki izdomās kaut ko līdzīgu nelielam atomreaktoram. Vai kaut ko citu.

Pēkšņi arī man prātā iešāvās doma. Skat tik! Ir vēl viens iemesls, kas izskaidro nepieciešamību izkliedēt radioaktīvo atkritumu glabātavas. Nauda! Citas valstis maksā milzīgu naudu par šo atkritumu uzglabāšanu. Par šo naudu arī tiek būvētas glabātavas, uzturēts apkalpojošais personāls un pat apsardzības pārvaldes. Daļa naudas, kā jau parasts, pazūd nezin kur. Bet lai šo naudu maksā katrai dzimtas mājvietai, kur tiek uzglabātas kapsulas ar radioaktīvajiem atkritumiem. Lieliski! Un drošība, ka vide netiks piesārņota, būs garantēta, turklāt vēl cilvēki saņems naudu.

Pašlaik neviens nevar garantēt drošību pat tiem, kuri dzīvo tālu no glabātavām. Kad notika avārija Černobiļas atomelektrostacijā Ukrainā, piesārņota tika ne tikai daļa Ukrainas, bet arī daļa Krievijas, Baltkrievijas teritorijas. Mākoņi varēja aiznest piesārņojumu simtiem un pat tūkstošiem kilometru tālu.

Tātad dēla priekšlikums, pagaidām gan tikai konceptuālā veidā, kas prasa detalizāciju, tomēr pelna pasaules zinātnieku un valstu valdību, bet galvenais - sabiedrības - vislielāko uzmanību.

Pastaigājoties gar ezera krastu, biju savās domās tā iegrimis, ka par dēlu pavisam aizmirsu. Bet viņš, mani vērodams, joprojām stāvēja turpat. Viņš bija tā audzināts, ka neuzdrošinājās pirmais mani uzrunāt. Šeit par nepieļaujamu tika uzskatīts pārtraukt pārdomās ieslīguša cilvēka domu.

Es nolēmu novirzīt sarunu uz citu tematu.

-   Tātad tu, Volodja, visu laiku domā par dažādām problēmām, bet vai tev ir arī kādi pienākumi? Vai tev uztic veikt kādu darbu?

-   Darbu?… Uztic?… Es vienmēr daru to, ko gribu. Darbu? Ko tu domā ar vārdu "darbs", tēt?

-   Darbs - tas ir tad, kad tu kaut ko dari un tev par to maksā naudu. Vai arī tu dari kaut ko tādu, kas nes labumu tavai ģimenei. Man, piemēram, kad es biju tavā vecumā, vecāki uzticēja rūpes par trušiem. Un es rūpējos par tiem. Plūcu zāli, baroju, tīrīju būrus. Bet truši mūsu ģimenei bija ienākumu avots.

Volodja, uzklausījis mani, pēkšņi nedaudz satraukts teica:

-   Tēti, es tev tūlīt pastāstīšu par kādu pienākumu, kuru es pats sev esmu uzlicis. Šis pienākums man sagādā prieku. Tikai tu pats noteiksi, vai to var saukt par darbu vai ne.

-   Stāsti.

-   Tad iesim, es parādīšu tev kādu vietu.

"ZOSIS, ZOSIS!" - "GA, GA, GA!" JEB SUPERZINĀŠANAS, KURAS MĒS ZAUDĒJAM

Mēs ar dēlu attālinājāmies no ezera. Volodja gāja pa priekšu. Viņš bija izmainījies: no saprātīga un koncentrēta kļuvis priecīgi satraukts. Reizēm ejot apgriezās, palēcās un ātri stāstīja:

-  Par trušiem es neesmu rūpējies, tēt. Esmu darījis ko citu. Kā lai to nosauc? Dzemdēju… tas neder. Radīju? Arī īsti neder. Ak, atcerējos. Pie jums to sauc par olu perēšanu. Tas nozīmē, ka esmu perējis olas.

-   Kā to saprast - esi perējis? Olas perē perētāj- vista vai kāds cits putns.

-   Jā, es zinu. Bet man vajadzēja pašam tās izperēt.

-   Kāpēc? Pastāsti par to visu pēc kārtas.

-   Pēc kārtas. Labi, viss notika tā.

Es palūdzu vectētiņu, lai atrod man pāris meža zosu olas. Vectētiņš sākumā nedaudz paburkšķēja, bet pēc trim dienām atnesa man četras lielas zosu un piecas mazākas - pīļu olas.

Tālāk viss notika tā: es izraku nelielu bedri, ieliku tās dibenā briežu mēslus, sajauktus ar zāli, noklāju to visu ar sausu zāli un virsū uzliku vectētiņa atnestās olas.

-    Kāpēc bija vajadzīgi mēsli?

-   Tie dod siltumu. Olām nepieciešams siltums, lai no tām izšķiltos putnēni. Un arī no augšpuses tiem vajadzīgs siltums. Reizēm es pats apgūlos virs tām, aizsedzot bedri ar savu vēderu. Kad bija vēss vai lija lietus, virs bedres liku gulēt lācim.

-    Un kā lācis nesaspieda olas?

-   Lācis taču ir liels, bet bedre ar olām mazina. Viņš gulēja virs bedres, bet olas tās dibenā. Es gan vilcenei uzticēju apsargāt olas, gan arī pats gulēju līdzās, līdz no tām sāka šķilties putnēni. Tas sagādā prieku - skatīties, kā tie šķiļas. Tikai ne visas bija izperētas. No deviņām olām iznāca divi zoslēni un trīs pīlēni. Es baroju tos ar zāļu sēkliņām, saberztiem riekstiem un pats dzirdīju ar ūdeni. Vienmēr, kad tos baroju, pieaicināju dažādus dzīvniekus, kuri dzīvo mūsu teritorijā.

-    Kāpēc?

-    Lai tie redzētu, kā es rūpējos, un saprastu, ka nedrīkst tos aiztikt, tieši pretēji - jāapsargā. Arī gulēju blakus bedrei, kurā piedzima pīlēni un zoslēni, bet, kad bija aukstas naktis vai lija lietus, lācim liku gulēt līdzās. Putnēni slēpās viņa siltajā vilnā, un tiem bija labi.

Ja stāsta tālāk visu pēc kārtas… Ap bedri es sadūru mietiņus un nopinu žogu no zariņiem, arī ligzdu no augšas aizklāju ar zariņiem. Zoslēni un pīlēni paaugās un iemācījās izrāpties no savas bedres. Bet es staigāju ap bedri un, lūk, tā aprauti svilpoju: "Tū-tū-tū." Tie uzreiz rāpās laukā un skrēja man pakaļ. Mēģināja skriet pakaļ arī lācim, taču es putnēnus no tā atradināju. Lācis var aizstaigāt tālu, bet mazuļi var aiziet bojā.

Tomēr nekas ar tiem nenotika. Paaugās, parādījās spalvas, putni iemācījās lidot. Es metu tos gaisā, lai palīdzētu apgūt šo prasmi. Pēc tam tie sāka lidot kaut kur prom, taču allaž atgriezās savā ligzdā.

Kad iestājās rudens un dažādi putni sāka pulcēties baros un gatavoties lidojumam uz dienvidiem, manas nu jau pieaugušās pīles pievienojās pīļu, savukārt zosis - zosu. baram un visi aizlidoja uz siltajām zemēm. Bet es domāju un biju gandrīz pārliecināts: pavasarī tās atlidos atpakaļ. Un tā arī notika. Ak tēt, tas bija tik lieliski! Kad putni atlidoja, es izdzirdēju to priecīgās klaigas: "Gā, gā, gā." Skrēju pie ligzdas un arī sāku saukt: "Tū-tū-tū." Baroju putnus ar zāļu sēkliņām un jau iepriekš sagatavotiem sasmalcinātiem riekstu kodoliņiem. Tie ņēma barību no rokas. Es priecājos, un arī vietējie dzīvnieki, kas atskrēja, izdzirdējuši saucienus, bija priecīgi. Skaties, tēt, mēs esam atnākuši. Skaties!

Nomaļā vietā starp diviem jāņogu krūmiem es ieraudzīju dēla savīto ligzdu. Bet tuvumā neviena nebija.

-   Tu saki, ka putni atgriezušies, bet te neviena nav.

-   Tagad nav, tie ir kaut kur aizlidojuši - pastaigāties, baroties. Tāpēc arī to te nav, bet skaties, tēt.

Volodja pašķīra zarus, paplašinot ieeju, un es ieraudzīju bedrē trīs ligzdas. Vienā gulēja piecas nelielas olas, droši vien pīļu. Otrā - viena lielāka - zosu.

-   Tātad atgriezušies un dēj olas… Tikai tā pamaz.

-    Jā! - sajūsmināts iesaucās Volodja. - Tie ir atgriezušies un dēj olas. Tie var arī vairāk izdēt, ja no ligzdām daļu olu paņem projām un ja biežāk piebaro dējējas.

Es skatījos dēla laimīgajā sejā, bet nespēju līdz galam izprast viņa līksmā satraukuma cēloni. Pajautāju:

-    Kāpēc tu tā priecājies, Volodja? Es zinu, ka neviens no jums, ne vectētiņš, ne māmiņa, ne tu olas neēdat, tātad tavu rīcību nevar nosaukt par darbu, tāpēc ka no tā nav nekāda praktiska labuma.

-   Tiešām? Bet citi cilvēki taču ēd putnu olas. Māmiņa teic, ka drīkst ēst visu, ko dzīvnieki paši atdod cilvēkam. It sevišķi jau tie cilvēki, kuri pieraduši pārtikt ne tikai no augu barības.

-    Un kāds tam sakars ar cilvēkiem un to, ko tu dari?

-    Es nolēmu izdarīt tā, lai cilvēkiem, kuri dzīvo dzimtas mājvietās, nebūtu sevi jāapgrūtina ar rūpēm par saimniecību. Vai gandrīz nebūtu jāapgrūtina. Lai viņiem būtu laiks pārdomām. Tas ir iespējams. Ja izprot to, ko iecerējis Dievs, kas radīja mūsu pasauli. Man patīk Viņa domu iepazīšanas zinātne. Tā ir pati diženākā zinātne, un to nepieciešams iepazīt, piemēram, izprast, kāpēc Viņš izdarīja tā, ka putni rudenī lido uz dienvidiem, taču nepaliek siltajās zemēs un atkal atgriežas? Esmu daudz par to domājis un secinājis, ka Viņš tā rīkojies, lai ziemā neapgrūtinātu cilvēku. Ziemā putni nespēj paši sev atrast barību un aizlido. Tomēr nepaliek dienvidos, tie atgriežas, lai būtu noderīgi cilvēkam. Tā ir iecerējis Dievs. Cilvēkam jāsaprot daudz kas no tā, ko izdarīja mūsu Radītājs.

-   Tātad tu, Volodja, domā, ka katrā dzimtas mājvietā vai daudzās no tām var dzīvot pīles, zosis, dēt olas, pašas baroties, bet rudenī aizlidot uz dienvidiem un pavasarī atgriezties?

-   Jā, to iespējams panākt. Man taču izdevās.

-    Piekrītu, tev izdevās. Taču ir kāds apstāklis… Es droši vien sarūgtināšu tevi, tomēr man jāsaka tev patiesība. Lai tu sava piedāvājuma dēļ neizskatītos smieklīgs.

-    Saki man patiesību, tēt.

-         Ir tāda zinātne - ekonomika. Zinātnieki ekonomisti izskaitļo, kā racionālāk rīkoties, lai ražotu dažādas preces, šajā gadījumā - olas. Mūsu pasaulē ir uzceltas daudzas putnu fermas. Tur vienuviet tiek turēts ļoti daudz vistu. Tās dēj olas, kuras pēc tam nonāk veikalos. Cilvēki iet uz veikalu un mierīgi nopērk sev nepieciešamo daudzumu olu. Viss ir izdarīts tā, lai vienas olas ražošanai darba un laika izlietojums būtu pēc iespējas mazāks.

-   Kas ir darba izlietojums, tēt?

-         Tie ir ieguldītie līdzekļi un laiks, lai saražotu vienu olu. Uzmanīgi jāizskaitļo, kā darboties efektīvāk, tas ir, labāk.

-    Labi, es centīšos izskaitļot, tēt.

-        Kad saskaitīsi visu, pats sapratīsi. Taču, lai rēķinātu, nepieciešami visi dati par izdevumiem. Es pacentīšos tos dabūt no kāda ekonomista.

-    Bet es varu visu tūlīt pat izskaitļot, tēt.

Volodja mazliet sarauca pieri vai sasprindzināja

uzmanību un pēc kādas minūtes teica:

-   Mīnus divi uz bezgalības pusi.

-   Kas tā par formulu? Kas tajā teikts?

-         Dievišķās ekonomikas efektivitāte izsakāma ar bezgalīgu skaitļu rindu. Mūsdienu cilvēku zinātniskā ekonomika no nulles punkta atkāpjas uz leju par divām vienībām.

-        Tev gan ir dīvaina, neizprotama aprēķinu metodika. Vai tu vari paskaidrot, kā to darīji?

-        Iztēlojies izejas punktu, kas šajā konkrētajā gadījumā ir nulle. Visi putnu fabrikas tēriņi, kas saistīti ar tās celšanu, uzturēšanu un olu nogādāšanu uz veikaliem, izsakāmi ar skaitli mīnus viens.

-        Kāpēc mīnus viens? Šie tēriņi jāizsaka rubļos un kapeikās.

-    Naudas vienības vienmēr ir atšķirīgas un nosacītas, tāpēc šajā metodikā tām nav īpašas nozīmes, tās visas kopā var apzīmēt ar nosacītu nosaukumu "mīnus viens". Ja jau ir tēriņi, tas nozīmē, ka no vietas, kur atzīmēta nulle, tos var izteikt kā mīnus viens.

-    Bet no kurienes radās otra mīnus vienība?

-    Tā ir kvalitāte. Tā nevar būt laba. Nedabiskie turēšanas apstākļi, daudzveidīgas barības trūkums nenoliedzami pazemina olu kvalitāti, un uzrodas vēl viens skaitlis - mīnus viens. Rezultātā iznāk mīnus divi.

-    Labi, lai tā būtu. Bet arī tavā gadījumā iznāk milzīgi laika tēriņi. Tu pats, Volodja, pasaki: cik daudz laika patērēji, kamēr, kā pats izteicies, perēji olas, pēc tam baroji savus zoslēnus un pīlēnus, apsargāji tos?

-    Deviņdesmit dienas un naktis.

-    Tātad deviņdesmit diennaktis. Un tas viss tādēļ, lai pēc gada iegūtu kādas pārdesmit olas. Cilvēkiem, kuri dzīvo dzimtas mājvietās, daudz racionālāk būs iegādāties tirgū cālēnus vai ari pašiem tos ziemā izperēt elektriskajā inkubatorā, pēc četriem pieciem mēnešiem tie sāks dēt olas. Otrajā gadā pirms ziemas iestāšanās putnus parasti nokauj, jo trešajā gadā samazinās izdēto olu skaits. Lūk, tāpēc arī vecās vistas nokauj un to vietā ņem jaunas. Tāda ir tehnoloģija.

-    Tā ir mūžīgi atkārtojošos rūpju tehnoloģija, tēt. Vistas katru dienu jābaro, jāgatavo tām barība ziemai, bet pēc gada vēl arī jaunas jāaudzē.

-    Jā, jābaro un jaunas jāaudzē, tomēr ar mūsdienu tehnoloģiju tas nav tik darbietilpīgs process kā tavējais.

-    Bet deviņdesmit dienas - tas ir laiks, kurā tiek palaista mūžīga programma. Kad putni atgriezīsies, tie paši jau audzēs savus pēcnācējus, mācīs tos kontaktēties ar cilvēkiem un atgriezties dzimtenē. Tā tie rīkosies tūkstošiem gadu. Cilvēks, kurš būs palaidis šo programmu, uzdāvinās to savām nākamajām paaudzēm… Atdos tām nelielu Dievišķās ekonomikas daļiņu. Deviņdesmit dienu tēriņi aprēķinā, cik maksās viena ola pēc simt gadiem, būs mērāmi minūtēs un samazināsies ar katru gadu.

-   Tomēr tēriņi ir, bet tu tos savā aprēķinā neiekļāvi.

-   Tēriņiem ir liels pretsvars, tas nav mazāk nozīmīgs kā produkts, kuru rada putni.

-    Kāds pretsvars?

-    Kad pavasarī no tālām zemēm dzimtajos mežos un laukos atkal atgriežas putni, cilvēki par tiem priecājas. Svētīgās prieka enerģijas ietekmē no cilvēka atkāpjas daudzas slimības. Taču šī enerģija būs deviņdesmit reizes spēcīgāka tad, kad tie ne tikai atgriezīsies no dienvidiem, bet atgriezīsies tieši pie tevis un ar priecīgām klaigām vai dziedāšanu sveicinās dzimtas mājvietā dzīvojošo cilvēku. To dziedāšana darīs prieku un dos spēku ne tikai cilvēkam, bet visai apkārtējai telpai.

Volodja runāja ar iedvesmu un pārliecināti. Tālākais strīds ar viņu izskatītos visai muļķīgs. Es izlikos, ka domāju vai kaut ko klusībā skaitu. Kļuva mazliet nepatīkami, ka nevaru dēlam neko pateikt priekšā vai iemācīt.

Un kas gan tā te par audzināšanu jeb savdabīgu apmācību. Mans dēls stāv manā priekšā, bet šķiet, ka viņš ir no citas planētas vai citas civilizācijas bērns.

Viņam ir cits priekšstats par dzīvi, cita filozofija un domas ātrums. Aprēķinus veic momentāni. Un ir skaidrs, jo viss kļuva saprotams, kaut vai gadu ar datoru rēķini, bet viņa aprēķini būs precīzāki. Viņā viss šķiet tā kā apgriezts otrādi. Varbūt tomēr pareizāk būtu teikt: cik lielā mērā mēs esam sabojājuši savu dzīvi? Tās jēdzienus un jēgu. Un šo izkropļojumu

dēl izceļas visas katastrofas.

> »

Tas viss tā ir, un tomēr. Tik ļoti gribas būt dēlam kaut kādā ziņā noderīgam. Bet kā? Vairs jau ne uz ko necerot, es viņam tā pavirši, mierīgi pajautāju:

-    Es padomāšu par tavu ekonomiku. Varbūt tev ir taisnība… Taču saki man, dēliņ. Tu šeit risini dažādus uzdevumus, spēlējies. Bet vai tev ir arī kāda problēma?

Volodja dziļi un tā kā skumīgi nopūtās, mirkli klusēja, tad atbildēja:

-    Jā, tēt, man ir kāda liela problēma. Un tikai tu vari man palīdzēt to atrisināt.

Volodja bija noskumis, bet es, tieši otrādi, nopriecājos, ka viņam nepieciešama mana palīdzība.

-    Kāda tad ir tā tava lielā problēma?

Lielā problēma

-    Vai atceries, tēt, ka tad, kad tu iepriekšējo reizi biji atbraucis, es teicu, ka gatavojos doties uz jūsu pasauli, kad paaugšos?

-    Jā, atceros. Tu teici, ka nāksi uz mūsu pasauli, atradīsi tur meiteni-visumu, lai darītu viņu laimīgu. Kopā ar viņu iekārtosi dzimtas mājvietu, audzināsi bērnus. Es atceros, ko tu sacīji. Vai tik neesi atteicies no šīs idejas?

-    Neesmu atteicies. Un bieži domāju par nākotni, par meiteni un par dzimtas mājvietu. Visos sīkumos iztēlojos, kā mēs abi dzīvosim. Un kā jūs ar mammu atbrauksit pie mums ciemos, ieraudzīsit, kā mani un šīs meitenes kopīgi radītie sapņi ir pārvērtušies īstenībā.

-   Bet kur gan slēpjas problēma? Vai tu baidies neatrast savu meiteni?

-    Nē, protams. Meiteni es meklēšu un atradīšu. Iesim, es tev parādīšu vēl vienu nelielu noriņu. Un tu pats visu sapratīsi, sajutīsi, kāda ir mana problēma.

Mēs ar dēlu aizgājām uz nelielu noriņu, kas atradās gandrīz līdzās Anastasijas noriņai . Kad apstājāmies tās vidū, Volodja ieteica man apsēsties, bet pats, salicis rokas kā ruporā, skaļi un ilgstoši nokliedzās: "A-ā-ā." Vispirms sauca, uz vienu pusi pagriezies, pēc tam uz otro un trešo. Burtiski pēc pāris minūtēm ap noriņu augošo koku lapotnē sākās kustība: no zara uz zaru veikli lēkāja vāveres. Tās lielā skaitā sapulcējās vienā ciedrā. Dažas apsēdās uz kāda no zariem un skatījās uz mums, citas, laikam pašas kustīgākās, turpināja lēkāt no zara uz zaru.

Vēl pēc dažām minūtēm no krūmiem izskrēja trīs vilki, apsēdās noras malā un ari sāka skatīties uz mūsu pusi.

Drīz vien kādu triju metru attālumā no vilkiem apgūlās sabulis. Parādījās divas kazas, tās stāvēja nomaļus un noraudzījās uz mums. Tad no taigas iznāca arī briedis. Pats pēdējais ar troksni no krūmiem izlīda milzīgs lācis. Tas uzreiz apsēdās noras malā, turpinot strauji elpot, un no viņa mēles tecēja siekalas - laikam jau bija patālu aizklīdis un viņam nācies ilgi skriet.

Volodja visu laiku stāvēja man aiz muguras, uzlicis rokas man uz pleciem. Pēc tam viņš pāris soļus atkāpās no manis, norāva dažus zāļu stiebriņus un atgriezies sacīja:

-   Atver muti, tēt, es tev iedošu dažas zālītes, lai viņi redz, ka es tevi baroju, un neuztraucas, ieraudzījuši nepazīstamu cilvēku.

Es paņēmu mutē zāles stiebrus un sāku tos košļāt.

Volodja piesēdās līdzās, uzlika galvu man uz krūtīm un teica:

-   Paglāsti man galvu, tēt, lai viņi pilnīgi nomierinātos.

Es ar prieku glāstīju dēla rudos matus. Pēc tam viņš apsēdās man blakus un sāka stāstīt.

-   Esmu sapratis, tēt: Dievs radīja visu pasauli kā šūpuli savam dēlam - cilvēkam. Augi, gaiss, ūdens un mākoņi - tas viss domāts viņam. Un arī dzīvnieki ar lielu prieku gatavi pakalpot cilvēkam. Taču mēs esam aizmirsuši, un tagad mums jāatceras, kā dzīvnieki var mums kalpot, kāds ir viņu aicinājums un sūtība. Pašlaik vēl daudziem cilvēkiem ir skaidrs: sunim jāsargā saimnieka māja vai jāmeklē nozaudēta lieta, vai jāuzrauga kārtība saimniecībā. Kaķim jāķer peles, ja tās sāk zagt no krājumiem. Zirgam jāvadā cilvēks. Bet arī visiem citiem dzīvniekiem ir dots kāds uzdevums. Tikai tas ir jāsaprot. Es sāku meklēt un noskaidrot visu šo dzīvnieku sūtību. Tie pašlaik sēž un gaida manu komandu. Rit jau trešais gads, kopš es nodarbojos ar tiem, lai noskaidrotu, kāds katram dots uzdevums. Lūk, piemēram, lācis. Tam ir lielas un spēcīgas ķepas. Tas var izrakt bedri pagrabam, noglabāt krājumus bedrē, pēc tam atrakt. Medu no dobuma dabūt.

-   Jā, es zinu, Volodja, man Anastasija stāstīja, ka agrāk cilvēki saimniecībā izmantoja lāčus kā darbaspēku.

-   Man arī māmiņa par to stāstīja. Bet palūkojies, ko es lācim esmu iemācījis.

Volodja piecēlās, izstiepa labo roku uz lāča pusi. Tas acumirklī saspringa, gandrīz vai elpot pārtrauca, bet, kad Volodja ar roku uzsita sev pa kāju, lielais lācis ar dažiem straujiem lēcieniem bija klāt un apgūlās pie dēla kājām. Volodja pietupās līdzās milzīgajam dzīvniekam un papliķēja tam pa galvu, pakasīja aiz auss. Lācis labpatikā ņurdēja. Volodja piecēlās, un tūlīt pat kājās pielēca ari lācis, uzmanīgi vērojot dēlu.

Volodja devās uz noras malu, atrada sausu zariņu un apmēram desmit metrus no tās vietas, kur es sēdēju, iedūra to zemē. Pēc tam atkal atgriezās noras malā, piegāja pie neliela, aptuveni metru gara cied- riņa, pieskārās tam un divas reizes sasita plaukstas. Lācis tūlīt pat pieskrēja pie ciedra un apostīja to. Bet tālāk notika kas pilnīgi neticams.

Kopā ar dēlu, kurš apsēdās man līdzās zālē, mēs sākām vērot šādu ainu.

Lācis kādu brīdi apostīja mazo ciedriņu, te atgāja nost no tā, it kā samērodams ar kaut ko, te atkal skrēja uz turieni, kur rēgojās Volodjas iedurtais sausais zars. Un pēkšņi tur, kur no zemes rēgojās šis zars, tas sāka ar ķepām rakt zemi.

Darbojoties ar savām milzīgajām ķepām, tas dažu minūšu laikā bija izracis bedri apmēram astoņdesmit centimetrus diametrā un pusmetra dziļumā. Tad aplūkoja savu darbu, pat iebāza bedrē galvu, droši vien apostīja to.

Pēc tam lācis pieskrēja pie ciedra, uz kuru bija norādījis Volodja, un sāka rakt zemi ap to. Kad izveidojās kaut kas līdzīgs tranšejai, lācis apsēdās līdzās ciedram uz pakaļķepām, priekšķepas iebāza tranšejā un izcēla ārā ciedru kopā ar lielu piku zemes. Tad viņš izslējās uz pakaļķepām, priekšējās turot šo piku, un devās uz iepriekš izrakto bedri. Piegāja klāt, uzmanīgi pietupās un ielika ciedru bedrē. Tā izrādījās par kādiem piecpadsmit centimetriem lielāka nekā vajadzēja. Lācis atkāpās un aplūkoja savu darbu. Pēc tam izvilka ciedru, nolika to malā, iebēra bedrē zemi, atkal iestādīja ciedru. Tagad viss bija kā nākas.

Lācis atgāja nost, atkal aplūkoja savu veikumu. Acīmredzot tas viņu apmierināja. Tāpēc ka viņš, pienācis pie iestādītā ciedra, sāka bērt ciet izveidojušos spraugu starp zemes piku, kurā auga ciedrs, un izraktās bedres malām. Lācis grāba zemi, stūma to iekšā šķirbā un plikšķināja ar ķepu, sablietējot augsni ap tikko iestādīto koku.

Bija diezgan interesanti vērot notiekošo, taču jau agrāk man bija nācies nolūkoties, kā vāveres nesa Anastasijai izžāvētas sēnes un riekstus. Vai kā ar Anastasiju spēlējās vilki, kā aizsargāja viņu no nikniem suņiem, j

Arī daudziem cilvēkiem ir bijusi iespēja vērot visneparastākos trikus ar dažādiem zvēriem, apmeklējot cirka izrādes. Pie manis dzīvojošais suns vārdā Kedra tāpat labprāt izpildīja daudzas komandas.

Notiekošais taigas norā ārēji arī līdzinājās cirka izrādei, taču tā tika demonstrēta nevis arēnā, kas norobežota ar augstu sietu, bet gan dabiskos apstākļos. Un dalībnieki bija nevis šauros būros dzīvojoši dzīvnieki, bet brīvie, mežonīgie, kā mēs tos saucam, taigas iemītnieki. Mums viņi ir mežonīgi, taču dēlam - draugi un palīgi. Gluži kā mūsu mājdzīvnieki.

Tomēr kāda noslēpumaina un neparasta atšķirība bija.

Mājdzīvnieku uzticību var izskaidrot ar to, ka cilvēks viņus baro, dzirdina, dod pajumti. Tie cilvēki, kuri apmeklē cirka izrādes ar dzīvnieku piedalīšanos, arī var novērot, kā pēc katra veiksmīgi izpildīta lauvas vai tīģera trika dresētājs tos apbalvo - izņem gardumus no somiņas, kas piekārta viņam pie jostas, un dod tos dzīvniekiem.

Cirka dzīvnieki, kuri savu mūžu pavada krātiņos, paši nespēj iegūt barību. Viņi ir pilnīgi atkarīgi no cilvēka. Bet šeit, taigā, dzīvnieki ir brīvi, paši atrod sev barību un pajumti. Un tomēr nāk. Ne tikai vienkārši nāk, bet steigšus vien atsaucas uz cilvēka aicinājumu un izpilda viņa komandas. Izpilda ar lielu degsmi un pat padevību. Kāpēc? Un ko saņem pretī? Volodja nekādu barību lācim nedeva. Un tomēr lāča prieks bija daudz lielāks nekā cirka dzīvniekiem, saņemot kāroto gabaliņu.

Lācis, iestādījis pēc Volodjas norādījuma kociņu un mīņādamies no vienas ķepas uz otru, uzmanīgi skatījās uz viņu, it kā gribētu atkārtot tikko paveikto darbu vai izpildīt vēl kādu uzdevumu. Dīvaini, bet lielais taigas zvērs ļoti grib vēl kaut ko paveikt cilvēka, turklāt vēl bērna labā.

Volodja vairs nelika lācim neko paveikt. Viņš ar rokas mājienu pasauca dzīvnieku pie sevis, satvēra spalvas pie viņa purna, vieglītiņām sabužināja tās, tad paglaudīja lāča purnu un teica: "Malacis tu man esi, ne tāds kā kaziņas." Lācis labpatikā ņurdēja. Šķita, ka šis milzīgais dzīvnieks izjūt vislielāko svētlaimi.

Anastasija savulaik stāstīja: "No cilvēka var plūst nepieredzēta svētīga enerģija. Visam dzīvajam uz zemes tā nepieciešama kā gaiss, saule un ūdens. Un pat saules gaisma ir tikai šīs varenās, no cilvēkiem plūstošās enerģijas atspulgs."

Mūsu zinātne ir atklājusi daudzas enerģijas un pat iemācījusies patstāvīgi ražot elektroenerģiju, sašķelt atomu un izgatavot bumbas. Bet cik tālu tikusi mūsu zinātne daudz nozīmīgākajā, pašā svarīgākajā jomā - cilvēka izstarotās enerģijas izpētē? Vai vispār pastāv zinātnes novirziens, kas pēta šo enerģiju, tās noslēpumainās iespējas? Cilvēka iespējas kopumā un viņa sūtību mūsu pasaulē un Visumā?

Varbūt kāds visiem pieejamiem līdzekļiem cenšas likt šķēršļus tam, lai cilvēks pats sevi iepazītu. Tieši likt šķēršļus.

Nevar taču, nekādi nevar būt tā, ka cilvēkam lemts gadiem ilgi sēdēt kazino vai bārā pie degvīna glāzītes. Gadiem ilgi sēdēt veikalā pie kases aparāta vai kā menedžerim birojā. Un pat topmodele vai prezidents, vai estrādes dziedātājs ne tuvu nav tam, kas ir cilvēka galvenā sūtība.

Bet tieši tās, modernās profesijas, naudas pelnīšanu visdažādākajos veidos "kaut kas" izcel kā svarīgāko cilvēka dzīvē. Par tām runā lielākajā daļā filmu un televīzijas raidījumu… Tikai trūkst pārdomu par cilvēka dzīves būtību. Cilvēks tiek pārvērsts par muļķi.

Vai ne tādēļ notiek karš gan te, gan tur. Un zeme kļūst aizvien netīrāka. Un apjukuši, neredzot dzīves jēgu, cilvēki dzer degvīnu un lieto narkotikas.

Kam būtu jāaptur šī bakhanālija, kas notiek ar zemi? Zinātnei? Bet tā klusē. Reliģijai? Kurai? Kur rezultāts? Varbūt katram vajag apdomāt visu? Pašam. Apdomāt! Lai apdomātu, nepieciešams domāt. Bet kur? Kad? Mūsu dzīvē taču valda nemitīga kņada.

Pat centieniem parunāt par cilvēka dzīves jēgu tūlīt pat tiek darīts gals. Pārdot žurnālu ar puskailiem rupji jutekliskiem ķermeņiem - lūdzu. Baudīt seksuālas izvirtības - lūdzu. Rādīt un stāstīt par izvirtušu maniaku zvērībām - lūdzu. Aprakstīt un ēterā spriedelēt par prostitūtām - lūdzu.

Bet tai pašā laikā arvien retāk tiek runāts par cilvēka dzīves jēgu un viņa sūtību. To arvien vairāk aizliedz.

Es pārtraucu savas pārdomas un palūkojos uz dēlu. Viņš sēdējā līdzās zālē, uzmanīgi mani vērodams. Droši vien gribēja vēl kaut ko parādīt, es nodomāju. Pajautāju:

-    Bet ko tu lācim teici par kazām, Volodja?

-     Es nekādi nespēju konstatēt, kāds ir to uzdevums.

-    Bet kāpēc tas būtu jādara? Visiem taču ir skaidrs kazu uzdevums - dot cilvēkam pienu.

-   Jā, pienu. Bet varbūt tām var vēl kaut ko iemācīt.

-    Ko gan vēl? Kāpēc?

-     Es tās novēroju. Kazas no kokiem un celmiem var noplēst mizu. Un zariņus apgrauzt krūmiem. Ielaidīsi kazas dzimtas mājvietā, tās var augiem nodarīt ļaunumu. Bet, lai tā nenotiktu, es cenšos tām iemācīt apgriezt zaļo žogu ap mājām.

-   Apgriezt?

-     Jā, tēt, apgriezt. Jo cilvēki taču skaistuma dēļ apgriež krūmus, dažs veido līdzenu sienu, dažs izveido figūras. Man vectētiņš stāstīja. Pie jums to dēvē par ainavas dizainu. Taču kaziņas nekādi nespēj saprast, ko es no tām gribu.

-   Bet kā tu tās māci?

-    Tūlīt parādīšu.

Volodja paņēma apmēram trīs metrus garu no nātru šķiedrām sapītu auklu, vienu tās galu piesēja pie neliela koka un nostiepa virvi pār krūmiem. Pēc tam ar žestu pasauca divas kaziņas, paglaudīja katru, ar roku pataustīja krūmus un pat nokoda nelielu zariņu. Kaut ko pateica kaziņām, un tās temperamentīgi ķērās nolīdzināt krūmu zariņus. Tiklīdz kaziņas tuvojās auklas apzīmētajai robežai, Volodja pāris reizes paraustīja auklu un izdvesa neapmierinātības pilnas skaņas. Kazas apstājās uz kādu brīdi, izstiepušas purniņus, jautājoši skatījās uz dēlu, bet drīz vien atkal sāka plūkāt krūmu zariņus, nepievēršot virvei nekādu uzmanību.

-     Redzi, tēt, neizdodas. Tās nesaprot, ka krūmi jāapgrauž līdzeni gar virvi.

-   Jā, redzu. Un tad tā ir tava problēma?

-   Tā nav svarīgākā problēma, tēt. Galvenais slēpjas citur.

-    Kur?

-   Vai tu pievērsi uzmanību tam, ar kādu prieku uz manu saucienu saskrēja dažādi dzīvnieki?

-Jā.

-    Es ar tiem nodarbojos ne vienu vien gadu, tie ir pieraduši saskarsmei ar mani, tikai ar mani. Dzīvnieki gaida tikšanos, alkst glāstu. Un, kad es aiziešu uz tavu pasauli, tie skums. Tādēļ, ka pie tiem neatnāks cilvēks, neaicinās vairs pie sevis, neko nepalūgs. Esmu sajutis - saskarsme ar cilvēku un kalpošana cilvēkam ir kļuvusi tiem par dzīves galveno jēgu.

-   Bet vai ar Anastasiju tie nevarētu kontaktēties?

-   Māmiņai ir savs pulks, savi dzīvnieki, ar kuriem viņa draudzējas. Turklāt viņa ir aizņemta, viņai nepietiek laika visiem. Bet šos, - Volodja norādīja uz noras malā vēl joprojām sēdošajiem dzīvniekiem, - es pats izvēlējos un tikai pats nodarbojos ar tiem vairāku gadu garumā. Jau trīs mēneši pagājuši, kopš es lūdzu vectētiņam, lai viņš pastāvīgi ir klāt manās nodarbībās. Kaut arī vectētiņš purpina, tomēr vienmēr ir bijis līdzās, taču nesen izteicās, ka nevarēs aizvietot mani.

-    Kāpēc?

- "Mani dresūra neinteresē tā kā tevi," - pateica vectētiņš. Un vēl purpināja, ka man nevajadzēja tik daudz ar tiem atsevišķi nodarboties. Un daudz glāstīt nevajadzēja. Un vēl šie dzīvnieki ne tikai uzskata mani par savu vadoni, bet arī par bērnu, tāpēc ka vecākie no tiem redzēja mani mazu un auklēja mani. Droši vien kaut kādu kļūdu esmu pieļāvis, tagad to vajag labot. Tikai viens pats es vairs nespēšu to izdarīt.

Es skatījos uz dzīvniekiem, kuri aizvien vēl sēdēja norā un, kā šķiet, gaidīja no Volodjas kādus norādījumus vai nodarbības ar tiem. Iztēlojos, kā viņi skums. Kā skumst mans suns Kedra, kad es uz pāris dienām vai nedēļām dodos projām no savas ārpilsētas mājas. Gan būda Kedrai silta, turklāt es suni nepiesienu, tas var pastaigāties pa laukiem, mežu vai ciematu. Un kaimiņš baro to katru dienu. Vāra putru, dod kaulus. Taču kaimiņš saka: "Suns skumst pēc jums, Vladimir. Bieži sēž pie vārtiņiem un skatās uz ceļu, pa kuru jūs atgriežaties, un reizēm gaudo." Kad es pār- rodos, Kedra pa galvu pa kaklu skrien man klāt, trinas ap kājām, reizēm no jūtu pārpilnības lēkā un cenšas nolaizīt seju, ar ķepām nosmērējot manas drēbes. Un es nekādi nespēju iemācīt to daudz atturīgāk izpaust savas emocijas.

Bet šie norā sēdošie dzīvnieki… Tie ārēji savaldīgi visu laiku, kamēr mēs sarunājāmies, skatījās uz mums ar dēlu. Ko viņi vēlas? Neviens taču neliek viņiem tā sēdēt un gaidīt kaut kādu cilvēka komandu… Ak Dievs… Pazibēja spilgta doma, kas lika iesmelgties sirdij. Ne tikai šiem taigas norā sēdošajiem dzīvniekiem… Bet visiem dzīvniekiem zemes virsū ir sava sūtība, un tie gaida saskarsmi ar planētas augstāko radību - cilvēku. Tie radīti tādēļ, lai palīdzētu cilvēkam izpildīt savu cildeno misiju. Tos, tāpat kā visu dzīvo uz planētas, Dievs radīja kā palīgus cilvēkam viņa diženās sūtības izpildīšanai… Bet cilvēks…

Es skatījos uz šiem taigas norā sēdošajiem dzīvniekiem un sāku saprast: dēlam patiešām radusies nopietna problēma, viņš nevarēs tā gluži vienkārši pamest tos un nevarēs šķirties no sava sapņa par meiteni, ar kuru kopā cels dzimtas mājvietu.

-Jā, Volodja, tā patiešām ir problēma. Un to, šķiet, nav iespējams atrisināt. Izejas nav, - es teicu dēlam.

-   Ir kāda izeja, tēt, taču tā nav atkarīga no manis.

-   Bet no kā gan?

-    Tikai tu vari atrisināt šo problēmu, tēt.

-    Es? Un kādā veidā? Te es nekā nespēju darīt, dēliņ.

Izeja ir

-        Es domāju, ka tu, ja vien gribēsi, varēsi man palīdzēt, tēt, - klusītiņām sacīja Volodja.

-        Tu tā domā? Taču es nezinu, kas man jādara, vai saproti? Tu tā domā, bet es nezinu.

Es sēdēju zālē. Mans dēls stāvēja manā priekšā un lūkojās man acīs ar tādu kā lūdzošu skatienu, viņa lūpas kaut ko čukstēja bez skaņas. Spriežot pēc lūpu kustībām, viņš ļoti klusu izrunāja kādu vārdu. Pēc tam skaidri, nenovēršot skatienu, teica:

-        Māsiņu. Es tevi ļoti lūdzu, tēt, - radiet ar māmiņu man māsiņu. Es pats vinu izauklēšu un audzināšu. Šie dzīvnieki man palīdzēs. Mēs neatrausim tevi un māmiņu no jūsu darbiem. Kad māsiņa paaugsies, es viņai šo to iemācīšu. Pastāstīšu. Viņa paliks manā telpā ar maniem dzīvniekiem. Radiet ar māmiņu man māsiņu, tēt. Protams, ja tu neesi slims… vai noguris. Ja vari, protams. Vectētiņš man teica, ka dzīvesveida, necilvēcīga gaisa, slikta ūdens dēļ vīrieši jūsu pasaulē bieži slimo, ātri noveco. Tev, tēt, ir nedaudz pāri piecdesmit gadiem. Bet ja tu esi noguris… Ja esi iztērējis daudz spēka. Tad trīs dienas. Tikai trīs dienas. Es sagatavošu visu, un tevī atgriezīsies daudz spēka.

Dēls uztraucās, un es viņu pārtraucu.

-   Pagaidi, Volodja, nomierinies. Pi'otams, esmu nedaudz noguris. Bet domāju, ka spēki atradīsies. Taču ne jau tā ir problēma. Vispār es neesmu pret to, lai tev būtu māsiņa, tomēr, lai radītu bērnus, nepieciešama abu vecāku vēlme.

-   Esmu pārliecināts, tēt. Es skaidri zinu - radīšanā māmiņa tev neatteiks. Ja tu esi ar mieru, lai netērētu laiku, tūlīt pat sāksim gatavoties māsiņas radīšanai. Es esmu visu apguvis. Man vectētiņš daudzējādā ziņā palīdzēja. Esmu visu aprēķinājis, visu sagatavojis. Trīs dienas un trīs naktis tu būsi kopā ar mani, nekur neiesi prom, nekam neļausi novērst savu uzmanību, tēt. Tev nāks klāt enerģija un spēks.

-   Kāpēc tu domā, ka man to ir nepietiekami daudz, Volodja?

-    Es domāju, ka ir pietiekami daudz, bet būs vēl vairāk.

-   Labi, es būšu tikai kopā ar tevi visas trīs dienas, vienīgi jāpabrīdina māmiņa.

-    Es pats, tēt, viņai paskaidrošu. Pateikšu, ka mums ir kopīgas darīšanas. Viņa nesāks izprašņāt un neiebildīs.

-   Labi, tad sāksim.

Man kļuva pat interesanti, ko gan dēls tādu sagatavojis, ka cilvēks tikai triju dienu laikā var atgūt daudz spēka un enerģijas. Un uzreiz pateikšu, ka viņa sagatavotās procedūras var šķist nedaudz dīvainas, bet pēc trim dienām to rezultātā sajūta bija tāda, ka ne ar vārdiem, ne spalvaskātu to nav iespējams aprakstīt. Nederēs arī izteiciens, ka cilvēks kļūst par desmit vai divdesmit gadiem jaunāks. Ārēji, iespējams, tikai par pieciem gadiem kļūsti jaunāks. Bet iekšēji… Iekšā viss gluži citādi sāka darboties. Gan spēki jauni, gan pasaule ap tevi kļuva nedaudz citāda.

ATGRIEŠANĀS JAUNĪBĀ

Pirmā eksekūcija

Tiklīdz es piekritu dēla izdomātajām procedūrām, viņš saviem dzīvniekiem deva zīmi "iet prom". Saņēma mani aiz rokas, un mēs skriešus metāmies pie ezera. Pa ceļam pāris reizes apstājāmies. Volodja dažādās vietās plūca zālītes, mīcīja tās, vēla bumbiņā. Kad bumbiņa bija gatava, deva man to apēst. Es apēdu. Un jau pēc dažām minūtēm notika, lūk, kas: man straumēm tecēja puņķi un sākās vemšana. Vemšana bija tik stipra, ka šķita - visa kuņģa sula no tā iznāca ārā. Es vemju, neesmu spējīgs neko pateikt, bet Volodja skaidro:

- Tas ir labi, tēt, tu nebaidies. Tas ir labi. Lai viss nevajadzīgais iznāk ārā no tevis. Paliks tikai tīrība. Tā dara saindēšanās gadījumā.

Es fiziski nebiju spējīgs viņam ko atbildēt, bet pie sevis nodomāju: "Patiešām, saindēšanās gadījumā dzer tabletes, no kurām paliek slikta dūša un nāk vēmiens, un ir arī caurejas līdzekļi, piemēram, rīcineļļa. Tikai kāpēc man vajadzīga šī eksekūcija? Es taču neesmu saindējies?"

It kā sadzirdējis manu jautājumu, Volodja paskaidroja:

-   Tu, protams, neesi saindējies, tēt, bet lietoji tādu pārtiku, ka esi uz saindēšanās robežas. Lai no tevis iznāk ārā viss nevajadzīgais.

Pēc vemšanas, gļotu izdalīšanās no deguna un bagātīgas asaru tecēšanas no acīm man aktivizējās zarnu trakta darbība, un es reizes piecas skrēju uz krūmiem. Tas viss ilga divas trīs stundas. Pēc tam kļuva vieglāk.

-   Tagad tev ir vieglāk, tēt? Vieglāk nekā bija? Vai tā?

-   Jā, - es apstiprināju.

Otrā eksekūcija

Volodja atkal saņēma mani pie rokas, un mēs skrējām. Ezera krastā dēls man ieteica nomazgāties un nedaudz papeldēt. Kad iznācu no ūdens, ieraudzīju, ka viņš ceļ ārā no zemes pusotra litra tilpuma māla krūku.

-    Tagad, tēt, tev jāizdzer šis ūdens. To sauc par nedzīvo ūdeni. Tāpēc ka tajā ir ļoti maz mikrobu. Tādu ūdeni nedrīkst dzert, ja ir piesārņots gaiss. Bet šeit gaiss ir tīrs, un šeit var dzert nedzīvo ūdeni. Tas izmazgās tavus iekšējos orgānus, attīrīs tos, daudzus mikrobus un baktērijas izskalos no organisma. Tu to iedzer tik daudz, cik vari, tēt. Kad izdzersi visu, es iedošu vēl vienu krūku ar nedzīvo ūdeni. Kad arī to būsi izdzēris, es tev iedošu trešo krūku - ar dzīvo ūdeni. Un visi noderīgie mikrobi un baktērijas tev atjaunosies vajadzīgajā daudzumā.

Uzreiz paskaidrošu, ka par nedzīvo ūdeni viņi uzskata to, kurš atrodas dziļi zemē un satur loti maz ' baktēriju. Domāju, ka mūsu gāzētais ūdens pudelēs arī ir nedzīvais ūdens. Un vispār, man šķiet, mēs

dzeram tikai nedzīvo ūdeni, tāpēc arī mūsu bērni slimo ar disbakteriozi, it īpaši jaundzimušie.

Par dzīvo ūdeni tiek uzskatīts virszemes ūdens no tīra strauta vai ūdenskrātuves.

Tādi strauti un ūdenskrātuves Sibīrijas taigas dziļumos vēl ir saglabājušies.

Vēlētos pievērst īpašu uzmanību, lūk, kam. Vectētiņš pēcāk paskaidroja, ka avota ūdens tajā brīdī, kad to dzer no avota, netiek uzskatīts par dzīvo ūdeni. Lai tas kļūtu dzīvs, to vajag apmēram trīs stundas paturēt koka vai māla traukā ar platu kakliņu. "Dzīvajam ūdenim ir jāuzsūc sevī saules gaisma. Tad tajā rodas cilvēka dzīvībai nepieciešamie organismi. Jūs tos dēvējat par mikrobiem un baktērijām."

Pēc tam ne mazāk kā trīs stundas ūdenim jāatrodas ēnā. Tad to var dzert kā dzīvo ūdeni.

Treša eksekūcija

- Tu, tēt, dzer ūdeni, kad vēlēsies padzerties, bet tagad mēs ķersimies pie nākamās procedūras. Vispār deviņpadsmit dienas, bet labāk trīsdesmit trīs, visas procedūras jāveic cilvēkiem, kurus piesārņojusi ārējā pasaule, tā teica vectētiņš. Taču tev tik daudz laika nav, tāpēc esmu visu saīsinājis uz trim dienām, un mēs tiksim galā. Nāc man līdzi uz citu vietu, es tur esmu sameistarojis kādu ierīci.

Mēs attālinājāmies no ezera kādus simt metrus, un tur starp kokiem es ieraudzīju sagatavotu lāviņu no sausas zāles. Līdzās atradās četras no nātrēm un liniem savītas virves.

Vienā katras virves galā bija cilpa, bet otrs gals bija piesiets pie koka. Kad es apgūlos uz šīs lāviņas,

Volodja manas rokas un kājas ielika šajās virvju cilpās, viegli tās pievilka un, paņēmis palīgā nūjiņas, kas atradās katras virves vidusdaļā, nostiepa tās. Nedaudz nostiepis un līdz ar to it kā sadalījis manu ķermeni četrās daļās, viņš paraustīja katru roku un kāju. Locītavās bija dzirdami knikšķi. Pēc tam viņš vēl mazliet nostiepa virves. Un teica:

- Tēt, tev nepieciešams tā pagulēt kaut vai stundu uz vēdera un stundu uz muguras, bet, lai tev nebūtu garlaicīgi tā gulēt un būtu lielāks labums, es tev izdarīšu atveseļojošo masāžu. Bet tu, ja vēlies, vari arī pagulēt, atslābināties.

Šo procedūru mēs ar dēlu veicām divas stundas dienā visas trīs dienas.

Kā pēc tam uzzināju no vectētiņa, ar šīs procedūras palīdzību uzlabojas visu locītavu ieeļļošana. Tas ir ļoti svarīgi padzīvojušiem cilvēkiem. Ar tās palīdzību var pat pagarināt augumu, jo tiek iztaisnots mugurkauls. Bet galvenais ir tas, ka uzlabojas locītavu ieeļļošana. Spriediet paši: kad mēs staigājam, skrienam, nodarbojamies trenažieru zālē, uzpumpējot muskuļus, visi vingrojumi ir saistīti ar locītavu paaugstinātu noslogojumu. Bet te - tieši otrādi, tas tiek noņemts.

Stiepšanas procedūras laikā Volodja katru reizi izdarīja masāžu. Otrajā dienā viņš iezieda manu ķermeni ar kaut kādu saldenu sulu vai uzlējumu, un pa mani sāka rāpot liels daudzums kukaiņu. Jau agrāk no Anastasijas biju uzzinājis, ka tie iztīra ādas poras. Mūsu apstākļos ādas poras var iztīrīt ar krievu pirts un slotas palīdzību. Kad cilvēks tvaicējas un svīst, arī poras iztīrās. Starp procedūrām ar nosacītu nosaukumu "stiepšana" mēs izpildījām vienkāršus vingrinājumus: skrējām, peldējāmies, pievilkāmies pie koka zara gluži kā pie stieņa. Reizes trīs dienā Volodja rosināja mani pastāvēt uz rokām ar galvu lejup - cik ilgi vien spēšu. Un es stāvēju, atbalstījis kājas pret koka stumbru. Šī procedūra arī ir diezgan interesanta, tās laikā sejai pieplūst daudz asiņu, tā saspringst un izlīdzinās grumbas.

Visas trīs dienas mēs pārtikām no ciedru piena, ziedputekšņiem, ciedru riekstu eļļas, ogām, kaltētām sēnēm (tas viss pilnīgi iespējams arī mūsu apstākļos). Vispār, izpildot katru dēla piedāvāto procedūru, es domās pielāgoju to mūsu dzīves apstākļiem un nācu pie atzinuma, ka tās visas var efektīvi praktizēt arī mājās. Organisma attīrīšanai nepieciešamos līdzekļus var iegādāties aptiekā. Var badoties, izmantot urīnu dzenošus līdzekļus. Arī nedzīvo ūdeni dabūt nav grūti, tas viss pudelēs tagad ir nedzīvs. Dzīvo arī var dabūt, ja kaut kur ir zināms tīrs avots.

Atveseļošanās efekts noteikti būs.

Mīklainā procedūra

Bet dēla piedāvātajā kompleksā ietilpa arī kāda mīklaina procedūra, kuru mūsu apstākļos izpildīt būtu diezgan problemātiski. Aprakstīšu to visos sīkumos. Varbūt kāds atskārtis un pateiks priekšā, kā to realizēt mūsu apstākļos. Procedūra ir šāda: trīs reizes dienā - no rīta, pirms pusdienām un kādu brītiņu pēc trijiem dienā - Volodja lika man dzert paša sagatavotu uzlējumu.

Katru reizi, kad bija laiks to darīt, Volodja skrēja uz savu slēptuvi, izņēma no bedres krūku ar šo uzlējumu un piedāvāja man iedzert, taču ne vairāk par vienu malku. Dodot uzlējumu pirmo reizi, viņš teica:

-    Iedzer, tēt, šo uzlējumu un ielāgo, cik lielu malku tu noriji. Tiklīdz iedzersi, apgulies zālē, es klausīšos, kas notiek ar tavu sirdi.

Es iedzēru un atlaidos zālē, Volodja uzlika savu rociņu man uz krūtīm un sastinga. Jau pēc pāris mirkļiem dažādās ķermeņa vietās es sajutu gan siltumu, gan durstīšanu. Sirds sāka sisties stiprāk. Tā nepukstēja biežāk, taču radās sajūta, ka sirds muskulis paplašinās kā parasti, bet saraujas daudz straujāk, ar spēku izstumjot asinis.

Kā man pēc tam skaidroja speciālisti, ja asinis straujāk plūst vietās, kur kapilāri daļēji aizsprosto- jušies, var rasties siltuma vai durstīšanas sajūta.

Volodja dažas minūtes klausījās manas sirds pukstos, pēc tam teica:

-    Viss ir kārtībā, tēt, tava sirds var izturēt arī lielu malku. Bet labāk neriskēt. Nākamreiz iedzer mazāku malciņu.

Kad es jautāju dēlam, kāpēc viņš liek man dzert šo uzlējumu un kāds ir tā sastāvs, Volodja atbildēja šādi:

-     Šis uzlējums, tēt, dos tev daudz spēka, palīdzēs atveseļoties no slimībām, ja tādas tev ir. Taču pats svarīgākais - atjaunosies tavs spēks un radīsies enerģija, kas nepieciešama manas māsiņas radīšanai.

-   Vai tad tu uzskati, ka man to ir par maz?

-    Varbūt ir pietiekami. Bet tagad tev patiešām ir daudz spēka, un visas enerģijas tevī būs vajadzīgajā samērā.

-     Vai būs vienmēr? Varbūt es tās iztērēšu viena bērna radīšanai?

-    Lai radītu nākamos bērnus, tev atkal būs jādzer šis uzlējums. Tie taču tā dara katru reizi.

-    Kādi tie?

-    Sabuļi un citi dzīvnieki. Esmu novērojis tikai sabulus. Vectētiņš man ieteica, kad, kādā laikā un tieši cik dienas tie jānovēro.

-   Bet kā viņš to visu zina?

-    Mūsu vectētiņam, tēt, taču ir visas tās zināša- nas, kas piemita diženajiem gudrajiem - priesteriem. Un pat tās, kuras mūsdienu priesteri ir aizmirsuši. Un vēl tās, kuras pirms daudziem tūkstošiem gadu bija noslēpums. Šo uzlējumu priesteri lietoja pirms bērnu radīšanas un pirms nāves, lai paliktu nemirstīgi.

-   Ko tas nozīmē - "pirms nāves, lai paliktu nemirstīgi"?

-   Lai visi domātu, ka viņi ir nomiruši. Bet patiesībā viņi tikai ķermeņus mainīja un nekavējoties iemiesojās, un saglabāja visas zināšanas, visu informāciju. Ir arī citi līdzekļi, lai panāktu ātru atkaliemiesošanos, taču ļoti maz veidu, kā saglabāt sevī informāciju. Lūk, tāpēc atkal un atkal dzimst cilvēki, un viņiem jāizzina dzīve, viss jāapgūst no jauna, bet mūsdienu pasauli viņi nevar salīdzināt ar pagātni. Un tāpēc pinas savā dzīvē, jo viņiem nav zināšanu par dzīvi un jūtu, kas ļautu sajust Dievu.

-    Bet vectētiņā tātad ir saglabājusies visa informācija par pagātni?

-    Jā, tēt. Mūsu vectētiņš ir dižens priesteris un gudrais. Pašlaik uz zemes dzīvo tikai viens cilvēks, kas spēka ziņā daudzkārt pārspēj viņu.

-   Kur viņš tagad dzīvo, šis pats stiprākais un gudrākais, vai tu to zini? Tas droši vien ir galvenais priesteris?

-   Tā ir mūsu māmiņa Anastasija, tēt.

-   Anastasija? Bet kā gan viņā var būt vairāk informācijas un zināšanu nekā vectētiņam?

-   Vectētiņš teic, ka pārāk liels informācijas apjoms viņam traucē. Un viņš var kaut ko aizmirst. Bet māmiņai tas nemaz netraucē, tāpēc ka viņā nav informācijas.

-    Kā to lai saprot? Te vairāk zina, te vispār nav informācijas?

-    Es nepareizi izteicos, tēt. Māmiņā Anastasijā ir visa informācija… Vispār… Viņai tās ir daudz vairāk, tikai par jūtām pārvērsta. Un, kad vajadzīgs, viņa vienā mirklī ir spējīga apjaust to, par ko vectētiņam jādomā dienu vai divas, bet varbūt pat ilgāku laiku.

-    Tu nepateici visu saprotami, taču interesanti gan. Pastāsti vēl. Bet kā tu pats? Tevī tātad nav informācijas par pagātni, ja jau tu prasi padomu vectētiņam?

-   Tātad nav, ja jau prasu padomu.

-   Bet kāpēc nav? Vai tad tu garīgajā ziņā esi mazāk spējīgs nekā viņi? Vecvectēvi un vectēvi. Un kā tev to izskaidro? Droši vien vectētiņš teic, ka tajā vainojams esmu es?

-    Man vectētiņš neko tādu nav teicis.

-    Bet māmiņa? Vai vina ir ko teikusi?

-    Es jautāju māmiņai, kāpēc es zinu mazāk nekā mani vecvectēvi. Un mazāk nekā vina un tu, tēt. Vina man atbildēja: "Visas Visuma patiesības, dēliņ, visa informācija ir iegūstama no pirmavotiem, tā brīvi pieejama katram cilvēkam. To nespēj saprast un apgūt visi cilvēki, tāpēc ka viņu dzīves mērķis un dvēseles centieni neatbilst Visuma centieniem. Cilvēkam ir brīva izvēle visās lietās, un ne jau Visuma, bet savu ceļu viņš var izvēlēties. Taču arī Dievam ir brīvība, kad, kam un kā dot mājienu. Tu neskumsti par to, ka kādu zināšanu tev nav. Meklē savu sapni un tici, tev viss tiks dots pārpārēm, ja radīšanas cienīgs būs tevī dzimušais sapnis."

-   Jā… Un ko gan tu, Volodja, saprati no tā, ko teica māmiņa?

-    Kad mans sapnis un dzīves mērķis būs radīti pilnībā, visas zināšanas, lai tos iemiesotu dzīvē, dzims manī pašā.

-   Bet pagaidām tātad vectētiņam padomu prasīsi?

-   Jā, vectētiņam un māmiņai, un tev, un pats centīšos padomāt.

-   Tātad par šā neparastā uzlējuma recepti, kuru tu man visas trīs dienas devi dzert, jājautā vectētiņam?

-   Par to, tēt, arī es varu tev visu pastāstīt.

-   Tad stāsti.

-    Šīs receptes sastāvā ir taigas zālītes. Lai uzzinātu, kādas zālītes un kādās proporcijās nepieciešamas, es trīs dienas un naktis izsekoju sabuli. Sabuli, kurš arī gribēja kļūt par tēti. Vectētiņš man pastāstīja, ka sabuliene neļauj sev tuvoties sabulim, ja viņš nav sevi pienācīgi sagatavojis. Un es izsekoju, kādas zālītes viņš šajās dienās ēd, kādā laikā tās noplūc. Un tas bija ļoti svarīgi. Visas zālītes, kuras viņš ēda, es savācu, tikai man nācās vairāk zālīšu savākt, jo tu, tēt, taču sver vairāk nekā sabulis.

Visas pa daļām savāktās zālītes es liku piestā un stampāju, līdz parādījās sula. Tajā laikā domāju tikai par patīkamo un labo: par tevi, tēt, par māmiņu, par savu nākamo māsiņu. Pēc tam iegūto putriņu ieliku māla krūkā. Visu tās saturu aplēju ar ūdeni, pievienoju ciedru eļļu, lai tā virsū izveidotu plēvīti. Kad tu, tēt, iedzēri malciņu un tava sirds sāka sisties nedaudz ātrāk, es sapratu, ka uzlējums ir izdevies labs.

Es noklausījos dēla teikto un nodomāju: "Nav daudz tādu, kuriem būtu iespēja novērot sabuli dabiskos apstākļos. Bet varbūt iespējams novērot, kādas zālītes ēd, piemēram, kaķis vai suns.

Tālab nepieciešams tos aiznest vai aizvest uz mežu un pavērot šo dzīvnieku uzvedību, un, ja tas iespējams, noteikt, kādas zālītes tie ēd."

Mani ļoti ieinteresēja dēla pagatavotā uzlējuma recepte, jo tikai no triju dienu tā lietošanas bija jūtams manāms efekts. Bet visam atveseļošanās kursam taču jāilgst 19 vai 33 dienas. Tas nozīmē, ka pēc pilna kursa komplektā ar pārējiem vingrinājumiem cilvēks patiešām var izārstēties no daudzām kaitēm, apturēt organisma novecošanu vai zināmā mērā padarīt to jaunāku. Vēlos uzsvērt: pat triju dienu ilga praktizēšana dod šādu efektu.

Ir vēl arī tautas gudrība un zinātnisks pamatojums.

Cilvēki, protams, redz aptiekās zālīšu maisījumus, kurus daudzu slimību ārstēšanai piedāvā mūsu farmācija. Tas, ka dabā netrūkst ārstniecības augu, zināms daudziem. Bet ne visi zina, ka īstu ārstnieciski profilaktisku vai atveseļojošu efektu iespējams panākt, tikai lietojot augus, kas ievākti noteiktā dienā vai stundā.

Kas attiecas uz zāļu maisījumiem, tad līdztekus visam citam jāņem vērā, kādās attiecībās ņemti ārstniecības augi. Kā redzams, lai pagatavotu šādu augu maisījumu, jāpazīst ļoti daudzi komponenti. Un diezin vai mūsdienās kāds zāļu vācējs visus tos zina.

Šoreiz man ļoti gribējās atvest saviem lasītājiem kā dāvanu agrāk nekur pasaulē nepublicētu organisma atveseļošanas recepti, turklāt lai tā nebūtu tik sarežģīta, kāda bija manam dēlam, bet viegli pieejama lielākajai daļai cilvēku.

Tiklīdz bija beidzies dēla izstrādātais triju dienu atveseļošanās kurss un viņš man paziņoja, ka vēlas agrāk doties gulēt (izrādās, ka visas trīs naktis viņš bija gulējis ne vairāk kā divas trīs stundas), un aizmiga, es tūlīt gāju uz Anastasijas noru. Mani vairāk par visu interesēja divi jautājumi: kāpēc mūsu dēlam nepiemīt zināšanas par pagātni kā vectētiņam? Un otrais - vai iespējams vienkāršot tā uzlējuma recepti, kuru viņš bija pagatavojis man?

Vīzija

Tomēr doma par uzturu pamazām atvirzījās otrā plānā. Es sāku domāt par meitu. No vienas puses, nebūtu slikti, ja Anastasija dzemdētu man ari meitu. Bet, no otras, meita paaugsies, viņai izveidosies sava telpa vai arī viņa mantos to telpu, kuru izveidojis mans dēls, un saskarsies ar tām pašām problēmām, ar kurām tagad noņemas Volodja. Turklāt ar ko gan viņa šeit, taigā, varēs apprecēties?

Ienākt mūsu pasaulē ari nebūs vienkārši. Ienākt - tas nozīmē pamest savu telpu, savus uzticīgos draugus dzīvniekus. Diezin vai kāds no jaunajiem vīriešiem piekritīs kopā ar viņu dzīvot taigā - šajā nomaļajā vietā cilvēkam, kurš ieradies no citurienes, dzīves apstākļi nav visai komfortabli. Patiesību sakot, ari man šeit nav diez cik komfortabli. Ar Anastasiju kontaktēties ir interesanti, viņa pat it kā pievelk sev klāt: kad atrodies līdzās viņai, dvēsele kļūst mierīga un tajā iemājo prieks. Bet, kad paliec viens, kad viņas nav līdzās, - kļūst nepatīkami un pat mazliet baisi.

Dzīvnieki pret Anastasiju, dēlu un mani izturas pilnīgi atšķirīgi. Protams, viņi man neuzbrūk, bet skatās saspringti, kad satiekamies. Kad bija klāt Anastasija, es mēģināju dot komandu vāverītēm, lai viņas atnes man ciedru riekstus. Izmantoju tādus pašus žestus kā Anastasija, taču vāverītes nereaģēja uz tiem. Reiz centos pasaukt vilcēni. Tāpat kā Anastasija, es izstiepu roku uz tās pusi, bet pēc tam uzsitu ar to pa kāju. Bet vilcene tā vietā, lai pieskrietu pie manis, palika stāvam uz vietas, agresīvi sabozusi savas spalvas. Un man vairs negribējās kontaktēties ar šiem dzīvniekiem. Es sapratu: uz visiem laikiem tie spēj būt uzticīgi tikai vienam konkrētam cilvēkam.

Un var gadīties tā: atnāks pie meitas kāds jauneklis, bet nejutīsies komfortabli viņas telpā. Volodja nav padomājis par savas māsas nākotni. Dzīvnieku viņam ir žēl, bet māsas, izrādās, nav žēl. Un es arī par to nepadomāju, pārsteidzīgi iedvesu viņam cerības.

Tā prātodams, es pat nepamanīju, kā biju nonācis līdz Anastasijas norai. Paspēris dažus soļus pazīstamās zemnīcas virzienā, es ieraudzīju pret sevi puspa- griezušos Anastasiju sukājam matus un apstājos - viņa nebija līdzīga tai sievietei, kuru es pazinu jau desmit gadus. Un, kad viņa pagriezās uz manu pusi, manas kājas kļuva ļenganas, sirds sāka sisties ātrāk, un es sapratu, ka nespēju izkustēties no vietas.

Desmit, piecpadsmit soļu attālumā no manis stāvēja sieviete, gluži kā vīzija no pasakas. Viņa bija tērpusies garā, smalkā un gaišā, tādā kā balles kleitā, kas sniedzās līdz pat potītēm, ap tievo vidukli bija apsieta jostiņa. Galvu kā diadēma rotāja no zālītēm un puķēm pīts vainags. Zeltainie mati viļņiem krita pār pleciem. Bet nejau tas bija galvenais. Viņas staltais augums un seja bija tik brīnišķīgi, ka tos nav iespējams aprakstīt.

Es stāvēju, baidīdamies pat pakustēties. Nemirkšķinot acis, skatījos uz Anastasiju, un šķita: ja es novērsīšu skatienu, tad zaudēšu samaņu. Man sāka reibt galva, bet es, acis nenovērsdams, turpināju skatīties uz viņu. No visa spēka iespiedis nagus rokās, lai sāpes mani izrautu no neparastā stāvokļa. Bet sāpes gandrīz nebija jūtamas. Un, kad neticami skaistā sieviete lēni un graciozi tuvojās man, es vairs nejutu ne sāpes, ne vispār savu ķermeni. Viņa lēnām pienāca man pavisam klāt, es atceros, kā jutu viņas ķermeņa valdzinošo aromātu, jutu viņas vieglo elpu un… zaudēju samaņu.

Es atguvos guļam zālē. Anastasija masēja man deniņus un virsdeguni. Diadēmas vainaga galvā viņai vairs nebija, viļņainie mati bija sasieti ar zāles stiebriņu. Es gandrīz nomierinājos, skatoties viņas maigajās zilganpelēkajās acīs, kas man bija kļuvušas tik mīļas. Un pavisam atjēdzos, izdzirdējis viņas balsi:

-   Kas ar tevi notika, Vladimir? Vai tu pārpūlējies, varbūt tevi satrauca mūsu dēls?

-    Dēls. Gluži otrādi - viņš visas šīs trīs dienas ārstēja mani. Mēs veicām dažādas procedūras.

-    Un pārpūlējāties?

-    Valodja pārpūlējās. Iemiga. Bet es sāku justies ļoti labi.

-    Tad kāpēc tu zaudēji samaņu? Tava sirds sitās pārāk ātri un arī tagad nav īsti norimusi.

-    Tāpēc… Bet kāpēc tu, Anastasija, esi tik neparasti tērpusies? Matus savādāk sakārtojusi… Un gaita, kad tu pienāci man klāt, arī neparasta bija.

-    Gribēju, lai tev būtu patīkami, Vladimir. Tu esi pieradis skatīties uz glīti tērptām sievietēm. Domāju, ka varētu divatā ar tevi pastaigāties pa taigu vai aiziet līdz ezei'am. Bet tu te guli. Ja vēlies atpūsties, iesim uz zemnīcu, pagulēsi.

-    Sākumā iesim pastaigāties, kā tu gribēji, - es teicu pieceldamies. - Tikai tu, Anastasija, nāc, lūdzu, aiz manis.

-    Kāpēc?

-        Tāpēc. Kaut arī, protams, esmu pieradis skatīties uz glīti tērptām sievietēm. Bet tev labāk nevajadzēja tā uzposties un veidot tādu frizūru, un izgreznoties tā nevajag.

-        Tev nepatika, Vladimir? - jautāja aiz manis ejošā Anastasija.

-         Ne jau par to ir runa. Man patika. Tikai nākamreiz visu dari pakāpeniski. Sākumā, piemēram, tikai frizūru. Un pastaigā tā kādu laiku. Pēc tam uzliec galvā diadēmai līdzīgo vainagu, pēc dienas vai divām - uzvelc kleitu, bet bez jostas, pēc tam apliec jostu. Ja to visu redz uzreiz, tas šķiet kaut kā nepierasti. Iznāk neparasti.

-    Neparasti? Tātad tu mani nepazini, Vladimir?

-         Pazinu. Bet… Es apstulbu no tava skaistuma, Anastasija.

-        Ak tā, atzinies. Atzinies. Tātad tu uzskati mani par skaistu? Vai tā?

Es jutu, kā viņa uzliek rokas man uz pleciem, un apstājos. Pēc tam aizvēru acis, pagriezos un atbildēju:

-   Tu, Anastasija, esi ne vien skaista. Tu…

Viņa pieglaudās man, uzlika galvu uz pleca.

-        Mūsu dēls, Anastasija, vēlas, lai viņam būtu māsiņa, - es čukstus turpināju.

-        Un es vēlos, lai mums ar tevi būtu meita, - klusu atbildēja Anastasija.

-   Lai viņa būtu līdzīga tev, Anastasija.

-   Un lai tev līdzīga būtu mūsu meita…

* *

Es neaprakstīšu to nakti. Un arī rītu ne. To nav iespējams aprakstīt. Bet vienu gan man gribētos pateikt vīriešiem: ja kaut vienam izdosies ieraudzīt

pazīstamā sievietē dievieti, dievišķīga būs gan nakts, gan diena, gan daudzas jo daudzas dienas un naktis. To priekšā izbālēs visas iepriekšējās likstas. Un debesis nekad neaptumšos mākoņi. Runa nav ne par sentimentiem, ne skaistiem vārdiem. Runa ir par…

Taču lai katrs tiek skaidrībā pats, ja ir spējīgs vai vēlas saprast.

DIEVIŠĶAIS UZTURS

Tikai pēc dažām dienām es atcerējos, ka gribēju no Anastasijas uzzināt ārstnieciskā uzlējuma recepti un vispār par pareizu uzturu vai diētu, lai darītu to zināmu lasītājiem. Un labi bija, ka atcerējos. Šķiet, Anastasija zināja par kādu diezgan neparastu un unikālu uztura veidu, kuru var izmantot pat pilsētas apstākļos.

Man par izbrīnu, tā vietā, lai uzreiz iedotu uzlējuma recepti, Anastasija sāka runāt par cilvēka spējām, par slimniekiem un dziedniekiem. Mēs jau ne reizi vien bijām runājuši ar viņu par to, bet tas, ko viņa pastāstīja šoreiz, bija ļoti interesanti.

-    Īstenība, Vladimir, tikai pašam jādefinē. Redzēt cilvēku dzīvi iepriekšējos gadu tūkstošos un ieskatīties nākotnē, un savu dzīvi veidot ir spējīgs katrs uz Zemes mītošais cilvēks. Katram ir dota šāda spēja, to nepieciešams apjēgt, un tad nekas no patiesības tevi nenovērsīs. Starp cilvēkiem nodibināsies saskaņa, un izbeigsies mūžīgie kari.

Daudz pūļu ir pielikts, lai sagrozītu pagājības realitāti. Iespēja izkropļot rodas tad, kad priekšstatu par pagātni cilvēks veido, nevis balstoties uz saviem secinājumiem, bet gan uz kāda cita atzinumiem un vārdiem!

-   Nav gluži skaidrs, Anastasija, kā katrs uz zemes mītošais cilvēks var pats uzzināt par cilvēku dzīvi iepriekšējos gadu simtos, kur nu vēl gadu tūkstošos. Ir vesela zinātnes nozare, kas pēta cilvēces vēsturi. Bet vēl joprojām zinātnieki strīdas par cilvēka izcelšanos, par viņa sūtību. Dažādi tiek traktēti vēsturiskie notikumi.

-        Dažādi - tas nozīmē, ka pastāv nepareizs un pareizs traktējums? Bet varbūt katrā no tiem ir kļūdas attiecībā uz pagātni? Parasti neprecizitātes tiek ieviestas kādam par labu. Taču, kad pats, tikai pats sevī radīsi pagājības ainas, tu ieraudzīsi patiesību, savu sūtību, un noteiksi savu atrašanās vietu Visumā.

-        Bet kā, piemēram, es varu ieraudzīt aizritējušo tālo gadsimtu vēsturiskās ainas?

-Tev tās ir jāiztēlojas, loģiski domājot. Un pat vēd- rusu civilizācijas dzīve nostāsies tavā priekšā.

-   Par ko būtu loģiski jādomā?

-         Par cilvēku veidoliem, kurus savas dzīves pusgadsimta laikā esi redzējis, par to, kādas pārmaiņas viņos notikušas.

-   Nav visai skaidrs, kā man tas jādara.

-        Sapratīsi, ja nebūs slinkums padomāt. Sāksim, Vladimir, kopā, turpināsi pats, un katrs cilvēks varēs no pagātnes izsaukt ainas, lai labāko iemiesotu nākotnē.

-   Labi, tikai tu pirmā sāc.

-        Sākšu. Skaties, ja varēsi, pats pievieno detaļas, tās ir ļoti svarīgas. Šodien tu redzi daudzas slimnīcas, aptiekas ar medikamentiem pret tūkstošiem slimību.

-   Jā, to redz katrs. Nu un tad?

-        Atceries, vai pirms trīsdesmit gadiem to bija mazāk?

-   Jā, protams.

-   Cik to bija pirms simt, divsimt gadiem?

-        Vēl mazāk. Visiem zināms, ka mūsdienu medicīnas zinātnei ir tikai nedaudz vairāk par divsimt gadiem.

-     Lūk, tava loģika izdarīja pareizu secinājumu: nesenā pagātnē slimnīcu nebija. Tagad padomā, atceries: kas cilvēkus ārstēja, ja viņi savārga?

-Kas?

-     Tu taču dzīvoji laukos un redzēji, kā tava vecmāmiņa deva dzert tavam tēvam un mātei zālīšu novārījumu.

-     Tajā ciemā ne tikai mana vecmāmiņa spēja ārstēt, bija arī citi tādi cilvēki.

-     Un katrā ļaužu apmešanās vietā bija cilvēki, kuri vāca un uzglabāja ārstniecības augus. Un ikviens cilvēks varēja nekavējoties saņemt palīdzību, ja uznāca viegls savārgums vai nopietna slimība. Un maksa par palīdzību bija niecīga, bet bieži par samaksu kalpoja vārds "paldies".

-     Protams, viņi visi taču bija kaimiņi. Un apkārt bija daudz dažādu augu.

-     Jā, bija daudz dažādu derīgu augu. Un daudzi cilvēki zināja, kādas ir šo augu īpašības.

-     Protams, zināja. Es arī šo to zināju, taču tagad esmu aizmirsis.

-     Tu aizmirsi, un arī daudzi citi cilvēki aizmirsa. Ja tagad cilvēks mazliet savainos savu ķermeni, ko viņš darīs?

-     Dosies uz aptieku, nopirks marles saiti vai bak- tericīdo leikoplāksteri un uzliks to uz brūces.

-     Tērēs laiku, lai nokļūtu līdz aptiekai, un naudu izdos. Taču pagātnē katrs bērns zināja: ja uz brūces uzliks ceļmallapu, tad brūce ātri sadzīs un inficēšanās nenotiks.

-     Es ari to zinu, taču tagad daudzās vietās ir netīra zāle. Visur ir mašīnu izplūdes gāzes, putekļi, skābi saturoši nokrišņi.

-    Jā, tā ir. Bet būtība slēpjas kur citur. Mēs runājam par pagājības tēlu, un tu pats vari secināt: pagātnes cilvēka zināšanas ārstniecībā bija pārākas par mūsdienu cilvēku zināšanām.

-   Šķiet, ka tas tā ir.

-    Tavā balsī saklausāma neticība vai nedrošība, Vladimir. Tādā veidā tu tēlu neieraudzīsi. Jābūt absolūtai ticībai. Vai arī absolūtam noliegumam. Domās turpini sekot loģikai.

-    Saproti, Anastasija, loģika saka priekšā to, ka tautas medicīnas jomā pagātnes cilvēkam zināšanu bija vairāk nekā mūsdienu cilvēkiem. Var pat teikt, ka daudz vairāk. Iznāk, ka medicīniskā aprūpe, balstīta uz šīm zināšanām, bija daudz pilnīgāka nekā mūsdienās. Bet grūti tā uzreiz apzināties, ka visas šīs modernās slimnīcas, aptiekas, zinātniskās iestādes nav vajadzīgas. Redz, kāda situācija veidojas! Vēdrusu civilizācijas cilvēks, mūsu sencis, kad bija savārdzis, ieēda zālīti vai dzēra uzlējumu - un kaite pārgāja. Mūsu civilizācijas cilvēks, kad saslimst, dodas uz slimnīcu, maksā naudu par vizīti pie ārsta, tas izraksta viņam kaut kādas tabletes vai injekcijas, cilvēks atkal maksā naudu par medikamentiem, dažkārt pat lielu. Turklāt daudzos gadījumos medikamenti izrādās viltoti. Ministrijas ierēdņi saka: aptiekās pārdod līdz trīsdesmit procentiem viltotu medikamentu. Parādās arī dažādas neārstējamas slimības. It kā kāds speciāli būtu iznīcinājis pilnīgās zināšanas, aizstājot tās ar iluzorām vai mazāk efektīvām. Starp citu, oficiālā medicīna vēl joprojām pret tautas dziedniekiem izturas visai piesardzīgi, varbūt tāpēc, ka tie ir konkurenti. Bet kāpēc valsts, sabiedrība nesaprot: ja simtiem un tūkstošiem gadu ilgi cilvēce ir efektīvi dziedinājusies ar tautas medicīnas līdzekļiem, šajā laikā uzkrājusi milzīgu pieredzi, tad to vajag attīstīt, pētīt? Un šīs zināšanas varētu mācīt skolās.

Bet tad visa mūsdienu medicīnas uzņēmējdarbība sagrūtu… Neticami! Anastasija! Tas ir neticami! Es, šķiet, sāku saprast: mūsdienu medicīna ne tik daudz ārstē cilvēku, cik nodarbojas ar parastu uzņēmējdarbību. Bet, ja jau tā ir uzņēmējdarbība, tad tiem koncerniem, kuri ražo tabletes, ir izdevīgi, lai cilvēki slimotu. Jo vairāk slimo, jo lielāki ienākumi. Saskaņā ar uzņēmējdarbības likumiem tādā situācijā slimo cilvēku skaits pastāvīgi palielināsies. Tā ir aplama sistēma. Es sāku saprast: veselības aizsardzība tālā senatnē bija daudz racionālāka un efektīvāka. Tikai daži vēsturiski fakti traucē būt pilnīgi pārliecinātam par to.

-    Kādi fakti?

-    Piemēram, no vēstures zinām par mēra, baku, lepras epidēmiju uzliesmojumiem. Dažās mācību grāmatās stāstīts, kā izmira veseli ciemati. Vai tā bija?

-   Jā, tā bija.

-   Bet tagad ar mūsdienu medicīnas līdzekļiem mēris, holera un bakas ir uzveiktas. Visi tiek potēti pret bakām - un viss. Tātad pagātnē tautas dziednieki nespēja cīnīties ar šīm slimībām, bet mūsdienu medicīna spēj.

-   Tas tā nav, Vladimir. Tu pats ar savām acīm paskaties uz to laiku un salīdzini vienkāršus faktus. Epidēmiju uzliesmojumi, par kuriem tu runā, sākās tad, kad tika vajāti dziednieki. Daudziem pat izpildīja nāvessodu. Okultajos gadsimtos viņi kļuva varai neizdevīgi. Gan agrāk tika, gan tagad tiek uzskatīts, ka pagāni pielūdza dabu un nebija garīgi cilvēki. Tas tā nav, pagāni ar cieņu izturējās pret dabu kā Dieva radītu. Un zināja daudzas Dievišķas radības, par kurām tagad cilvēki neko nezina.

-   Viss, Anastasija, manī vairs nav šaubu. Modernā medicīnas zinātne vēl ir ļoti tālu no tautas medicīnas

zinātnes. Esmu par to pārliecināts. Bet kāpēc tu tā centies, lai es par to pārliecinātos?

-        Ne tikai tu, gribēju, lai arī tavi lasītāji, salīdzinot faktus, spētu saprast.

-    Bet kālab?

-         Kad viens fakts kļūst neapstrīdams, tam seko neapstrīdami secinājumi. Tie šķitīs neticami, taču, lūdzu, pārsteidzīgi nebrīnies, Vladimir.

-    Kādi, piemēram, neticamie secinājumi?

-         Vispirms atbildi uz jautājumu. Saki, kā cilvēki, lielākā daļa cilvēku domā: kāpēc senatnē cilvēcei bija tik kolosālas zināšanas par dabu?

-         Kāpēc? Ja tu ar to domā tautas medicīnas receptes, tad visiem ir skaidrs, ka tās tika nodotas no paaudzes paaudzei.

-        Lai tā būtu, vēlāk tika nodotas. Bet piekriti tam, ka katrai no tūkstošiem recepšu ir savs sākotnējais autors.

-        Loģiski spriežot, protams, jābūt, taču tagad nav iespējams noteikt šo recepšu autorus.

-        Ir iespējams! Visas lielās radīšanas zināšanas visiem cilvēkiem bez izņēmuma ir devis Radītājs. Es tev un visiem cilvēkiem to pierādīšu, Vladimir. Nesteidzies manis teikto tūlīt pat nosaukt par neticamu.

-    Pamēģināšu. Runā!

-        Tiek uzskatīts, ka sākotnēji cilvēks bija krietni dumjāks nekā tagad. Tas tā nav, Vladimir. Cilvēku zināšanu pirmavots jau kopš paša sākuma bija Dievišķs.

-        Bet kā tad tā, Anastasija? Vai tad Dievs dažādas receptes pats sarakstīja? Vēsturnieki apgalvo, ka cilvēce gadsimtiem ilgi ir krājusi savas zināšanas.

-        Ja līdz galam spriež loģiski, tad no šāda apgalvojuma jāizriet citam secinājumam.

-   Kādam?

-   No tā jāizriet, ka cilvēks nebūt nav pati pilnīgākā Dieva radība, bet gan vismazāk attīstītā no visām Dieva radībām, kas dzīvo uz Zemes.

-   No kā tas izriet?

-    Spried pats. Tavs suns zina, kādu zālīti nepieciešams apēst, kad tas ir saslimis. Un kaķis zina: skrien uz mežu, lai atrastu vajadzīgo zālīti. Bet neviens viņiem nav izrakstījis recepti. Bite zina, kā no zieda iegūt nektāru. Kā šūnas veidot, medu tajās uzglabāt, ziedputekšņus savākt. Un kā pēctečus audzināt. Ja izrautu kaut vienu posmu no zināšanu ķēdes, kas dotas bišu saimei, - saime ietu bojā.

Bet bites dzīvo vēl joprojām. Tas nozīmē vienīgi to, ka visas zināšanas jau sākotnēji, radīšanas brīdī tām ir devis Radītājs. Un tāpēc bites nav gājušas bojā, tās dzīvo jau miljoniem gadu un, gluži kā radīšanas brīdī, arī tagad veido savas unikālās kāres. Skudras tāpat būvē savus mājokļus. Ari puķe rītausmā, gluži kā pirmajā radīšanas dienā, atver savas ziedlapiņas. Un ābelīte un ķirsītis, un bumbiere precīzi zina, kāda zemes sula nepieciešama, lai izaudzētu savus augļus. Visas zināšanas jau sākotnēji ir dotas radīšanas brīdī. Un cilvēks šajā ziņā nav izņēmums.

-    Jā… Neticami. Visa loģika patiešām vedina uz tādu secinājumu. Un tas nozīmē… Pag, bet kur gan šīs zināšanas ir pašlaik?

-   Tās ir katrā cilvēkā. Arī no zālītēm pagatavojamā dziedinošā uzlējuma recepti var sastādīt katrs cilvēks sev pats.

-   Bet kā?

-   Vladimir, sākotnēji taču Dievs to cilvēkam bija devis. Daudzas slimības tā spēj izārstēt un pagarināt mūžu. Tā ir pavisam vienkārša, taču reizē arī sarežģīta. Tā cilvēkam savā prātā jāapcer. Es sākšu ar senāko vēsturi.

***

Vēdrusu civilizācijas laikā visi cilvēki dzīvoja vairāk par simt gadiem. Un nekādu slimību nepazina viņu miesa. Viņi pārtika pēc Dieva receptes. Ne jau velti, nejau tāpat vien, bet ar visdziļāko jēgu Radītājs speciāli bija izdarījis tā, ka zālītes, dārzeņi un ogas, un augļi nobrieda nevis vienlaikus, bet stingrā secībā cits pēc cita.

Kāds agrā pavasarī, citi vasarā vai vēlā rudenī. To nogatavošanās laiku noteica tas brīdis, kad cilvēkam attiecīgais produkts varētu dot vislielāko labumu. Cilvēks, kas dzīvoja savā dzimtas mājvietā un pārtika pēc Dieva dotās receptes, nevarēja slimot. Dievs bija noteicis cilvēkam ēšanas laiku un pārtikas veidu. Uztura daudzumu noteica pats cilvēks, taču ne jau ar prātu, viņš ēda tik, cik gribēja. Un viņa organisms ar precizitāti līdz gramam noteica nepieciešamo pārtikas daudzumu.

Katra ģimene rudenī veidoja uzkrājumus no ogām, sakņaugiem, zālītēm, riekstiem un sēnēm. Ziemā katrā mājā uz galda stāvēja bļoda. Tajā bija pa drusciņai no visiem vasarā sagatavotajiem krājumiem. Katrs ģimenes loceklis bija aizņemts ar saviem darbiem un, kad sagribējās ēst vai dzert, piegāja pie galda un, daudz nedomājot, izvēlējās sev nepieciešamo produktu. Ievēro, Vladimir, nedomājot paņēma. Viņa organisms skaidri zināja, kāds produkts nepieciešams, kādā daudzumā, šī spēja katram bija Dieva dota. Un šo spēju var atdzīvināt ari tagad, tikai tam nepieciešama informācija.

Esmu adaptējusi mūsdienu cilvēkiem vēdrusu laikā lietoto uzturu. Tu izmēģini, citi ari lai izmēģina. Tas ir tāds.

Mūsdienīgā dzīvoklī mītošam cilvēkam jāiegādājas nelielā daudzumā, kādus simt vai divsimt gramus, visi tie dārzeņi, augļi un ēdamās zāles, kas aug tajā reģionā, kur šis cilvēks dzīvo.

Pirms šo produktu lietošanas veselu dienu nevajag neko ēst. Jādzer avota ūdens, bet pusdienas laikā jāizdzer glāze sarkano biešu sulas. Pēc biešu sulas izdzeršanas ieteicams neiziet no mājām. Kuņģis un zarnu trakts sāks intensīvi attīrīties.

Nākamajā dienā, no rīta pamostoties un sajūtot vēlmi paēst, jāpaņem jebkurš dārzenis, auglis vai zālīte, jāuzliek uz šķīvja, jāapsēžas pie galda un uzmanīgi jāaplūko šis produkts, tad tas jāaposta, jāaplaiza un, nesteidzīgi sakošļājot, jāapēd. Šajā laikā vēlams istabā būt vienam pašam un izolēties no mākslīgās pasaules skaņām.

Pēc šā viena veida produkta notiesāšanas bada sajūta nepazudīs vai ari radīsies no jauna pēc neliela laika sprīža. Un tad jāpaņem jebkurš cits produkts, jāapēd tāpat kā pirmais.

Visi sagādātie produkti cilvēkam jānobauda jebkādā secībā, ievērojot nelielu laika intervālu.

Kārtējā produkta ēšanas laiks būs tad, kad radīsies bada sajūta.

Ēšana jāuzsāk no rīta.

Dienas gaitā cilvēks nogaršos visus produktus, kas aug reģionā, kurā viņš dzīvo. Ja produktu daudzveidība būs liela un ar vienu dienu būs par maz, lai to izdarītu, tādā pašā veidā jāturpina ēst ari nākamajā dienā.

Šī procedūra ir ļoti svarīga. Tā dos iespēju daudzu cilvēku organismam varbūt pat pirmo reizi mūžā iepazīties ar produkta garšas īpašībām un īpatnībām. Noteikt, cik lielā mērā un kādā daudzumā tas cilvēkam konkrētajā brīdī nepieciešams.

Pēc tam kad organisms būs iepazinies ar visiem produktiem, jāpaņem liels šķīvis, jāsagriež mazos gabaliņos katrs dārzenis un jāsaliek tajā. Šajā pašā vai citā šķīvī tāpat jāsaliek mazi zaļumu pušķīši un ogas. Ātri bojājošies produkti jāaplej ar avota ūdeni.

Vēl uz galda jāuzliek medus, ziedputekšņi, ciedru eļļa, avota ūdens. Cilvēks var darīt savus darbus. Kad viņam sagribēsies ēst, viņš var pieiet pie galda un ar roku vai koka karoti paņemt un apēst to produktu, kas pašam iepaticies.

Var gadīties, ka daži produkti tiks apēsti, bet citi paliks neskarti. Tas nozīmē, ka tavs iekšējais viedais ārsts, dietologs, kuru tev devis Radītājs, tavs organisms, izvēlējies tev pašu nepieciešamāko konkrētajā brīdī, bet nevajadzīgo pagaidām atstājis neskartu.

Nākamajā dienā neapēsto uz galda var nelikt. Bet pēc trim dienām uz galda atkal jābūt visam produktu sortimentam. Iespējams, ka tagad organismam būs nepieciešams kas cits.

Pamazām cilvēks spēs noteikt, kādus produktus var uz laiku vispār nelietot uzturā, lai velti neapgrūtinātu sevi ar to iegādi. Bet pēc kāda laika arī tie var kļūt organismam vajadzīgi, tāpēc laiku pa laikam uz galda der uzlikt visus iespējamos produktus.

Es zinu: cilvēkam, kas dzīvo jūsu pasaulē, bieži nākas pamest savu mājokli, bet arī šai situācijai var pielāgoties. Tā, piemēram, var iegādāties vai pašam pagatavot tāšu vācelīti un ielikt tajā daļu ēdiena, kas atrodas uz galda. Organisms pats izvēlēsies sev nepieciešamo.

Ja nākas aizbraukt uz ilgu laiku, tad ari jaunajā vietā organisms jāsāk iepazīstināt ar šajā teritorijā augošajiem produktiem, jo, kaut arī nosaukumi ir vienādi, tiem var būt atšķirīga garša.

Šādi ēdot, galvenais ir saprast, Vladimir. Ne tikai visiem dzīvniekiem dotas spējas noteikt, kādi produkti organismam ir visnoderīgākie, kādā daudzumā un kad tie nepieciešami. Tādas zināšanas ir ieliktas katrā cilvēkā.

Mūsu dēls pareizi bija izdomājis: lai pagatavotu tev dziedinošu uzlējumu no taigas zālītēm, viņš sāka novērot sabuli. Bet, ja tu pats zinātu katras zālītes garšu, tad tavs organisms precīzāk nekā sabulis varētu atlasīt nepieciešamos augus. Kad tu atgriezīsies savā dzīvoklī, tad ļauj tam iepazīt visu to produktu garšu, kurus iespējams brīvi iegādāties. Nejauc tos kopā un nekaisi klāt sāli, jo tad tavs organisms nespēs noteikt produktu labās īpašības un nozīmīgumu.

Veids, kādā katrs cilvēks spēj pats sev sastādīt diētu vai recepti ārstnieciskam uzturam, man šķita visai oriģināls un loģisks. Protams, dažādiem cilvēkiem organisma vajadzības gan produktu daudzuma, gan asortimenta ziņā nevar būt vienādas. Tātad visiem nevar būt viena standartdiēta vai recepte. Izmantojot Anastasijas piedāvāto metodi, katrs cilvēks var sastādīt sev maksimāli precīzu un noderīgu individuālo diētu. Šķiet, ka cilvēces izdomātās receptes ne vienmēr ir derīgas veselībai. Tās drīzāk ir tehnoloģiskas un izdevīgas ražotājiem un mūsdienu uztura industrijas organizatoriem. Piemēram, Makdonalds - viena no varenākajām un ietekmīgākajām, kā arī visvairāk pazīstamajām korporācijām - visu pasauli ir pieradinājis pie vienādiem hamburgeriem un čīzbur- geriem ar ceptiem kartupeļiem paciņās, visus cilvēkus pieradinot pie vienāda standarta. Nenoliedzami - ražotājam tāda sistēma ir ļoti izdevīga: vieni un tie paši produkti, viens un tas pats aprīkojums un viena un tā pati pagatavošanas tehnoloģija. Bet cik tāla no dabiskā uztura un kaitīga ir šī vienādība. Arvien vairāk cilvēku visā pasaulē sāk to apjaust. 2002. gada 16. oktobris kļuva par oficiālu ikgadējo protesta dienu pret Makdonaldu (ANO Vispasaules uztura diena) - par protestu pret ēšanai nederīgo atlikumu izmantošanu uzturā, pret agresīvu, uz bērniem orientētu reklāmu, strādnieku nežēlīgu ekspluatāciju, neētisku attieksmi pret dzīvniekiem, apkārtējās vides graušanu un vispasaules korporāciju kundzību pār mūsu dzīvi.

Arvien lielāks skaits protestējošo visā pasaulē sāk uzskatīt Makdonaldu par mūsdienu kapitālisma simbolu. Visā pasaulē cits pēc cita notiek tiesas procesi pret amerikāņu korporācijām, kuras tirgo "produktus, kas pagatavoti no neēdamiem atkritumiem", tādām kā Makdonalds, Kentaki Fraids Čikens, Burgers Kings un Vendiss. Protestē miljoniem pircēju, kurus maldinājusi metodiska un neētiska veselībai kaitīgu pārtikas produktu reklamēšana, kā rezultātā viņi sirgst ar aptaukošanos, sirds slimībām un cieš no dažādām citām nopietnām veselības problēmām. Visā Eiropā un ASV pieaug raizes par draudiem cilvēku veselībai, kurus rada liellopu saslimstība (piemēram, ar govju trakumsērgu) un ģenētiski modificētas dzīvnieku barības izmantošana, kā arī ģenētiski modificētie pārtikas produkti (kartupeļi, kukurūza) un to izmantošana citu produktu sastāvā (šokolāde, konditorejas izstrādājumi).

Bet vai tikai uztura sistēma tiek veidota tā, lai kādam nestu peļņu? Kas notiek ar mūsdienu valstiskajiem veidojumiem?

Tā, piemēram, mūsdienu demokrātiskā sabiedrība - vai tā patiešām ir tik ideāla cilvēku dzīvei? Man ļoti interesēja, ko par to domā Anastasija.

-    Saki, Anastasija, ja kāds sava labuma dēļ, kaitējot daudziem cilvēkiem, spējis radīt uztura sistēmu, vai tāpat kāds nav varējis izdomāt arī sabiedrisko iekārtu?

-   Protams, ka varēja. Spried pats, Vladimir: aizrit gadu simteņi, mainās sabiedrisko formējumu nosaukumi, bet būtība - cilvēku ekspluatācija - saglabājas.

-   Nu, nejau pilnīgi vienādi tie ir. Piemēram, agrāk pastāvēja verdzības iekārta, bet tagad - demokrātija. Domāju, ka demokrātijas apstākļos ekspluatācijas ir daudz mazāk nekā verdzības laikā.

-   Gribi, Vladimir, es tev parādīšu ainu no pagātnes un izstāstīšu līdzību.

-   Gribu.

-   Tad skaties.

DEMONS KRATIJS

Vergi lēnām gāja cits aiz cita, un katrs nesa noslīpētu akmeni. Četras rindas, katru pusotra kilometra garumā, no akmeņkaļiem līdz vietai, kur sākās nocietinātas pilsētas celtniecība, apsargāja uzraugi. Uz katriem desmit vergiem bija viens bruņots karavīrs uzraugs. Sāņus no ejošajiem vergiem, trīspadsmit metru augstā, cilvēku roku veidota slīpētu akmeņu kalna virsotnē sēdēja Krātijs - viens no augstākajiem priesteriem; jau četrus mēnešus viņš klusēdams vēroja notiekošo. Viņu neviens netraucēja, neviens pat ar skatienu neuzdrošinājās pārtraukt viņa pārdomas. Vergi un sargi mākslīgi veidoto kalnu ar troni tā virsotnē uzskatīja par neatņemamu ainavas sastāvdaļu. Un neviens vairs nepievērsa uzmanību cilvēkam, kurš te sēdēja tronī, te pastaigājās pa kalna virsotnē izveidoto laukumiņu. Krātijs bija izvirzījis sev uzdevumu pārveidot valsti, lai uz tūkstoš gadiem nostiprinātu priesteru varu, pakļaujot viņiem visus Zemes cilvēkus, padarot viņus visus, arī valstu vadītājus, par priesteru vergiem.

***

Kādudien Krātijs nokāpa lejā, atstādams tronī savu dubultnieku. Priesteris uzvilka citas drēbes, noņēma parūku. Sardzes priekšniekam pavēlēja, lai viņu iekaļ važās kā vienkāršu vergu un nostāda rindā aiz jaunā un spēcīgā verga Narda.

Ielūkojoties vergu sejās, Krātijs bija ievērojis, ka šā jaunā cilvēka skatiens ir zinātkārs un vērtējošs, nevis apkārtklīstošs un atsvešināts kā daudziem citiem. Narda seja brīžiem bija domīgi saspringta, brīžiem satraukta. "Tātad viņš kaļ kādu plānu," saprata priesteris, taču vēlējās pārliecināties, cik pareizs ir viņa novērojums.

Divas dienas Krātijs vēroja Nardu, ne vārda neteikdams, nesa akmeņus, sēdēja viņam līdzās maltītes laikā un gulēja blakus uz lāvas. Trešajā naktī, tiklīdz bija dota komanda "Gulēt", Krātijs pagriezās pret jauno vergu un čukstus ar rūgtumu un izmisumu balsī izrunāja nezin kam adresētu jautājumu: "Vai tiešām tā turpināsies visu atlikušo mūžu?"

Priesteris ieraudzīja, ka jaunais vergs nodrebēja un uzreiz pagriezās ar seju pret viņu, Narda acis mirdzēja. To spīdums bija redzams pat vārgajā lielās barakas apgaismojumā.

-   Ilgi vairs tā neturpināsies. Es jau apceru plānu. Un tu, tētiņ, arī vari tajā piedalīties, - čukstēja jaunais vergs.

Kādu plānu? - vienaldzīgi nopūzdamies, jautāja priesteris.

Nards kaismīgi un pārliecināti sāka skaidrot:

-   Gan tu, tētiņ, gan es, gan visi mēs drīz būsim brīvi cilvēki, nevis vergi. Saskaiti, tētiņ: uz katriem desmit vergiem ir viens uzraugs. Un viens uzraugs pieskata piecpadsmit verdzenes, kuras gatavo ēdienu, šuj apģērbu. Ja norunātā brīdī mēs visi metīsimies virsū uzraugiem, tad uzvarēsim viņus. Tas nekas, ka uzraugi ir apbruņoti, bet mēs iekalti važās. Mēs esam desmit pret vienu, un arī ķēdes var izmantot kā ieročus, pavēršot tās pret zobena cirtienu. Mēs atbruņosim visus uzraugus, sasiesim viņus un iegūsim ieročus.

-   Ak jaunekli, - atkal nopūtās Krātijs un it vienaldzīgi noteica: - Tavs plāns nav līdz galam izdomāts: var atbruņot sargus, kuri pieskata mūs, bet drīz vien valdnieks atsūtīs jaunus, vai'būt pat veselu armiju, un nogalinās sacēlušos vergus.

-    Es arī par to esmu padomājis, tētiņ. Jāizraugās tāds laiks, kad armijas tuvumā nebūs. Un tāds laiks drīz pienāks. Mēs visi redzam, ka armija tiek gatavota karagājienam. Tiek uzkrāta pārtika trim ceļā pavadāmiem mēnešiem. Tātad pēc trim mēnešiem armija būs nonākusi attiecīgajā vietā un iesaistīsies cīņā. Kaujā tā kļūs vājāka, bet uzvarēs, sagrābs daudz jaunu vergu. Viņiem jau tiek būvētas jaunas barakas. Mums jāsāk uzraugu atbruņošana, tiklīdz mūsu valdnieka armija uzsāks cīņu ar citu armiju. Vēstnešiem būs vajadzīgs vismaz mēnesis, lai nogādātu ziņu, ka nekavējoties jāatgriežas. Novājinātajai armijai atpakaļceļam būs vajadzīgi vismaz trīs mēneši. Četru mēnešu laikā mēs būsim sagatavojušies to sagaidīt. Mūsu skaits nebūs mazāks par karavīru skaitu armijā. Sagrābtie vergi gribēs būt ar mums, kad ieraudzīs, kas noticis. Es visu esmu aplēsis precīzi, tētiņ.

-Jā, jaunekli, tev ir plāns, domas, kā atbruņot sardzes vīrus un uzveikt armiju, - šoreiz jau uzmundrinoši teica priesteris un piemetināja: - Bet ko pēc tam darīs vergi, un kas notiks ar valdniekiem, sardzes vīriem un karavīriem?

-   Esmu nedaudz par to domājis. Un pagaidām esmu izdomājis tikai to, ka visi, kas bija vergi, vairs vergi nebūs. Visi, kuri pašlaik nav vergi, kļūs par vergiem, - it kā skaļi domājot, taču ne visai pārliecināti atbildēja Nards.

-    Bet priesteri? Saki, jaunekli, vai pēc savas uzvaras viņus padarīsi par vergiem?

-    Priesterus? Ari par to es neesmu domājis. Bet pašlaik šķiet tā: lai priesteri paliek, kā ir. Viņiem paklausa gan vergi, gan valdnieki. Kaut arī reizēm ir grūti viņus saprast, tomēr domāju, ka viņi nav bīstami. Lai stāsta par dieviem, bet mēs paši zinām, kā labāk dzīvot.

-    Kā labāk - tas ir lieliski, - atbildēja priesteris un izlikās, ka viņam ļoti nāk miegs.

Bet Krātijs negulēja šo nakti. Viņš prātoja. "Protams," domāja Krātijs, "visvienkāršāk būtu, ja par sazvērestību pastāstītu valdniekam. Jaunekli, kas acīmredzot ir galvenais pārējo vergu iedvesmotājs, saņemtu ciet. Taču tas neatrisinātu problēmu. Vergi vienmēr vēlēsies atbrīvoties no verdzības. Radīsies jauni vadoņi, tiks kaldināti jauni plāni, tātad galvenās briesmas valstij vienmēr pastāvēs pašā valstī."

Krātija uzdevums bija - izstrādāt visas pasaules paverdzināšanas plānu. Viņš saprata: mērķa sasniegšanai nepietiks tikai ar fizisku spēku, ar vardarbību. Uz katru cilvēku, uz veselām tautām jāiedarbojas psiholoģiski. Jātransformē cilvēka doma, katram jāiedveš: verdzība ir vislielākais labums. Jāievieš dzīvē programma, kas pati attīstītos un veselas tautas dezorientētu telpā, laikā un jēdzienos. Bet pats galvenais ir adekvāta īstenības uztvere. Krātija doma kļuva arvien intensīvāka, viņš vairs nejuta savu ķermeni, smagās važas uz rokām un kājām. Un pēkšņi, gluži kā zibens uzliesmojums, radās programma. Vēl detaļās neizstrādāta un neizskaidrojama, bet jau noteikta un vērienīguma ziņā pārsteidzoša. Un Krātijs sajutās kā pasaules vienīgais valdnieks.

Priesteris gulēja uz lāvas, iekalts važās, un sajūsminājās pats par sevi: "Rīt no rīta, kad visus vedīs uz darbu, es parādīšu norunāto zīmi, un apsardzes priekšnieks dos pavēli izvest mani no vergu rindas un noņemt man važas. Es precizēšu savu programmu, pateikšu dažus vārdus - un pasaulē sāksies pārmaiņas. Neticami! Tikai daži vārdi - un visa pasaule pakļausies man, manai domai. Dievs patiešām ir devis cilvēkam spēku, kam nav līdzīga Visumā, šis spēks ir cilvēka doma. Tā rada vārdus un maina vēstures gaitu.

Ir izveidojusies patiešām neparasti izdevīga situācija. Vergi izstrādājuši sacelšanās plānu. Šis plāns ir racionāls un, nenoliedzami, var nodrošināt viņiem veiksmi šajā starpposmā. Taču es, pasakot pāris frāzes, ne tikai viņus, bet arī šo vergu pēctečus un pasaulīgos valdniekus uz nākamajiem tūkstoš gadiem padarīšu par vergiem."

No rīta pēc norunātās zīmes parādīšanas apsardzes priekšnieks noņēma Krātijam važas. Un jau nākamajā dienā uz viņa skatlaukumu tika uzaicināti pieci pārējie priesteri un faraons. Krātijs uzrunāja viņus:

- Neviens nedrīkst pierakstīt vai atstāstīt to, ko jūs tagad dzirdēsit. Ap mums nav sienu, un manus vārdus nedzirdēs neviens cits, tikai jūs. Esmu izdomājis, kā visus cilvēkus, kas dzīvo uz Zemes, padarīt par mūsu faraona vergiem. To nav iespējams panākt pat ar lielu armiju un ilgstošiem kariem. Bet es to paveikšu ar pāris frāzēm. Paies tikai divas dienas pēc to izteikšanas, un jūs pārliecināsities, kā pasaule sākusi mainīties. Skatieties: lejā, garās rindās iedami, ķēdēs iekaltie vergi nes pa vienam akmenim. Viņus apsargā daudz kareivju. Jo vairāk vergu, jo valstij labāk - tā mēs vienmēr esam uzskatījuši. Bet, jo lielāks skaits vergu, jo vairāk jābaidās no viņu sacelšanās.

Mēs palielinām apsardzi. Esam spiesti labi ēdināt savus vergus, citādi viņi nespēs veikt smago fizisko darbu. Taču viņi tik un tā ir slinki un dumpīgi noskaņoti. Skatieties, cik lēnām viņi kustas, bet slinkie apsargi viņus nepamudina ar pletnēm un nesit pat veselos un spēcīgos vergus. Taču viņi kustēsies daudz ātrāk. Viņiem nebūs vajadzīga apsardze. Arī apsargi kļūs par vergiem. To var panākt šādi. Lai šodien pirms saules rieta ziņneši pavēsta faraona pavēli, kurā būs teikts tā: "Ar nākamās dienas rītausmu visiem vergiem tiek dāvāta pilnīga brīvība. Par katru akmeni, kas tiks nogādāts uz pilsētu, brīvais cilvēks saņems vienu monētu. Monētas varēs samainīt pret ēdienu, apģērbu, dzīvesvietu, pili pilsētā un pašu pilsētu. Turpmāk jūs būsit brīvi cilvēki."

Kad priesteri aptvēra Krātija teikto, viens no viņiem, pats vecākais, teica:

-    Tu esi dēmons, Krātij. Tas, ko tu esi iecerējis, daudzas zemes tautas pakļaus dēmonismam.

-   Lai tad es esmu dēmons un nākotnē tautas manu

ieceri sauc par demokrātiju.

***

Saules rieta laikā pavēle tika paziņota vergiem, viņi bija pārsteigti, un daudzi naktī negulēja, domājot par savu gaidāmo laimīgo dzīvi.

Nākamās dienas rītā priesteri un faraons atkal sapulcējās mākslīgā kalna virsotnē izveidotajā laukumā. Viņiem pavērās iztēli pārsteidzoša aina. Tūkstošiem cilvēku, bijušie vergi, sacenzdamies cits ar citu, stiepa tos pašus akmeņus, kurus bija stiepuši agrāk. Sviedriem noplūduši, daudzi nesa divus akmeņus. Savukārt tie, kuri bija paņēmuši pa vienam akmenim, putekļus saceldami, skrēja. Arī daži apsargi nesa akmeņus.

Cilvēki, kuri nu uzskatīja sevi par brīviem, jo viņiem vairs nebija važu, centās nopelnīt pēc iespējas vairāk kāroto monētu, lai veidotu savu laimīgo dzīvi.

Krātijs vēl dažus mēnešus pavadīja kalna virsotnē, ar prieku vērodams lejā notiekošo. Bet izmaiņas bija apbrīnojamas. Daļa vergu apvienojās nelielās grupās, sameistaroja ratus un, līdz augšai piekrāvuši tos ar akmeņiem, mirkstot sviedros, stūma šos ratus.

"Viņi vēl daudz ierīču izgudros," apmierināts domāja Krātijs. "Lūk, jau uzradušies dažādu pakalpojumu sniedzēji: ūdens un pārtikas iznēsātāji. Daļa vergu ēda ejot, jo nevēlējās tērēt laiku ceļam uz baraku, lai paēstu tur, un maksāja pārtikas piegādātājiem saņemtās monētas. Skat, arī dakterētāji ir klāt: darba gaitā viņi sniedz palīdzību savainotajiem un ari saņem monētas. Pat satiksmes regulētāji izraudzīti. Drīz vien iecels sev priekšniekus, tiesnešus. Lai tik ieceļ: viņi taču uzskata, ka ir brīvi, bet būtība mainījusies nav, viņi, tāpat kā iepriekš, stiepj akmeņus…"

Tā viņi skrien tūkstošiem gadu ilgi - putekļos, sviedriem noplūduši, stiepjot smagos akmeņus. Un tagad šo vergu pēcteči turpina savu bezjēdzīgo skrējienu…

***

-   Tu droši vien runā par parastajiem strādniekiem, Anastasija? Tam, šķiet, var piekrist. Bet pie vergu kategorijas nedrīkst pieskaitīt uzņēmumu vadītājus, ierēdņus, uzņēmējus.

-   Ja tu viņos saskati kādu atšķirību, Vladimir, tad formulē, kāda tā ir!

-   Atšķirība ir tā, ka vieni strādā, nes akmeņus kā vergi. Citi vada nešanas procesu, mūsdienīgi izsakoties, - ražošanas procesu.

-   Bet vadīšana taču arī ir darbs, turklāt reizēm pat sarežģītāks par akmeņu nešanu, ko veic vergi.

-   Vispār jau tā ir, uzņēmējiem ir daudz vairāk jādomā. Viņu doma ir nodarbināta no rīta līdz vakaram. Tad jau iznāk, ka faraons, prezidents un kanclers arī ir vergi?

-    Jā, tas tā ir. Par vergiem kļuvuši arī priesteri, kas īstenoja liktenīgo pavērsienu.

-   Bet, ja jau ir vergi, tad jābūt arī vergturiem. Kas viņi ir? Ja pat priesterus tu par tādiem neuzskati?

-   Vergturis ir mākslīgā pasaule, kuru radījuši cilvēki. Bet apsargi mitinās lielākās daļas cilvēku dvēselē un pātago viņus ar pletnēm, un liek pelnīt monētas.

-    Aina ir visai bēdīga un bezcerīga. Tūkstošiem gadu laikā ir radušās un izzudušas veselas impērijas, mainījušās reliģijas, likumi, bet galvenajā nekas nav mainījies: cilvēks kā bija, tā arī ir palicis vergs. Vai tiešām nav iespējams labot šo stāvokli?

-    Ir iespējams.

-    Kā? Un kas to spējīgs paveikt?

-   Tēls.

-    Ko tas nozīmē? Kāds tēls?

-   Tāds tēls, kas cilvēkiem parādīs citādu situāciju. Spried pats, Vladimir: tie, kas ar naudas palīdzību pašlaik valda pār pasauli, uzskata, ka cilvēkam laimi var sniegt tikai vara un nauda. Un lielākā daļa cilvēku, kas cenšas nopelnīt monētas, viņus pārliecina, ka tas tā patiešām ir. Bet bieži, ļoti bieži šīs bezjēdzīgās sacīkstes uzvarētāji izrādās cietēji. Viņi sasniedz iluzorus augstumus un asāk par citiem izjūt visu savas dzīves bezjēdzību. Es tev parādīšu ainu no nākotnes dzīves, tu to apraksti, lai tā kļūtu par īstenību.

MILJARDIERIS

Miljardieris Džons Haicmans mira sava ofisa četrdesmit otrajā stāvā. Visu šo stāvu aizņēma viņa apartamenti. Divas guļamistabas, trenažieru zāle, baseins, viesistaba, divi darba kabineti pēdējo triju gadu laikā bija kļuvuši par viņa patvēruma vietu. Pa šiem gadiem viņš ne reizes nebija izgājis no saviem apartamentiem. Ne reizes nebija nobraucis lejā ar ātrgaitas liftu uz telpām, kur strādāja viņa finanšu un ražošanas impērijas dienesti. Ne reizes nebija uzkāpis uz jumta, kur atradās viņa helikopters un pastāvīgi dežurēja apkalpe, gatava jebkurā brīdī izpildīt saimnieka norādījumus, taču saimnieks pēdējo triju gadu laikā ne reizes nebija tur parādījies.

Džons Haicmans trīs reizes nedēļā vienā no saviem darba kabinetiem pieņēma četrus savus tuvākos palīgus. īsās, ne vairāk par četrdesmit minūtēm ilgstošās apspriedēs viņš bez īpašas intereses noklausījās šo cilvēku ziņojumus, reizēm izteica īsus norādījumus. Miljardiera rīkojumi netika apspriesti, tie tika negrozāmi un ātri izpildīti. Džonam Haicmanam vienpersoniski piederošās impērijas peļņa katru gadu pieauga par 16,5 procentiem. Un tā nesamazinājās pat pēdējā pusgadā, kad Haicmans vairs nesasauca nekādas apspriedes. Viņa radītais un noslīpētais mehānisms strādāja nekļūdīgi.

Neviens nezināja par miljardiera patieso stāvokli. Viņa uzvārds presē tikpat kā netika pieminēts. Haic- mans stingri ievēroja likumu: "Naudai nepatīk kņada."

Jau tēvs jaunajam Haicmanam bija mācījis: "Lai tie izlēcēji politikā grozās televizoru ekrānos un avīžu lappusēs. Lai prezidenti un gubernatori runā ar tautu, solot laimīgu dzīvi. Lai publiskie miljardieri, apsardzes pavadīti, braukā ar augstākās klases automašīnām. Tev, Džonij, tas viss nav jādara. Tev vienmēr jāpaliek ēnā un ar savas varas, naudas varas palīdzību jāvalda pār valdībām un prezidentiem, dažādu valstu miljardieriem un nabagajiem. Bet viņi nedrīkst noskārst, kas pār viņiem valda.

Shēma ir loti vienkārša. Es esmu tas, kas radīja valūtas fondu, tajā ir daudz noguldītāju. Kaut arī noguldīts uz svešiem vārdiem, patiesībā tur septiņdesmit procentu kapitāla pieder man. Muļķīgajam pūlim tiek iestāstīts, ka fonds radīts jaunattīstības valstu atbalstam. Patiesībā es to esmu izveidojis kā mehānismu, lai ievāktu nodevas no visām valstīm.

Te arī piemērs. Sākas bruņots konflikts starp divām valstīm; vienai no tām, bet visbiežāk abām, nepieciešams finansiāls atbalsts. Lai jau ņem naudu, atdos ar procentiem. Kādā valstī notiek sociāli satricinājumi, un atkal nepieciešama nauda - lai jau ņem, atdot vajadzēs ar procentiem. Divi politiskie spēki uzsāk cīņu par varu, viens no tiem ar mūsu aģentu starpniecību saņems finansējumu un, protams, atdos ar procentiem. Viena pati Krievija katru gadu mums maksā trīs miljardus dolāru."

Jaunajam Džonam Haicmanam divdesmit gadu vecumā īpaši patika kontaktēties ar tēvu. Agrāk vienmēr stingrais un nekomunikablais tēvs reiz uzaicināja viņu pie sevis uz kabinetu, piedāvāja apsēsties krēslā pie kamīna, pats ielēja Džonam viņa iecienīto kafiju ar krējumu un ar neviltotu interesi pajautāja:

-    Vai tev patīk mācīties universitātē, Džon?

-   Ne vienmēr man tas ir interesanti, tēt. Man šķiet, ka profesori ne visai saprotami izskaidro ekonomikas likumus, - godīgi atbildēja Džons.

-   Labi. Pareizi esi ievērojis. Bet vēl precīzāk būtu teikt tā: mūsdienu profesori nespēj izskaidrot ekonomikas likumus, jo viņiem nav ne nojausmas par tiem. Vini domā, ka ekonomika ir ekonomistu zinā.

Taču tas tā nav. Pasaules ekonomiku pārvalda psihologi, filozofi un spēlmaņi.

Kad man palika divdesmit gadu, mans tēvs un tavs vectētiņš, Džon, uzticēja man pārvaldīšanas procesa noslēpumus. Tev jau ir divdesmit, Džon, un es uzskatu tevi par cienīgu šo zināšanu pārņēmēju.

-   Paldies, tēt, - atbildēja Džons. Tā sarunas laikā pie kamīna sākās to ekonomikas likumu apgūšana, kurus nemāca universitātē. Tēvs apmācīja dēlu, izmantojot savdabīgas metodes. Visa mācīšana notika kā savstarpējas uzticēšanās un labvēlības pilnas sarunas, ar piemēriem un spēles elementiem. Informācija, kuru Džonam atklāja tēvs, bija neticama, un, protams, tādu viņš nevienā, pat visprestižākajā pasaules universitātē nespētu iegūt.

-   Saki, Džon, - jautāja tēvs, - vai tu zini, cik bagātu cilvēku ir mūsu valstī? Vai pasaulē?

-Viņu vārdi, sakārtoti pēc īpašumā esošo bagātību lieluma, tiek publicēti biznesa žurnālos, - mierīgi atbildēja Džons.

-   Un kuru vietu šajā sarakstā ieņemam mēs?

Pirmo reizi tēvs teica nevis "es", bet "mēs". Tas nozīmēja, ka viņš nu arī Džonu uzskata par īpašnieku.

Lai gan negribējās sarūgtināt tēvu, Džons tomēr atbildēja:

-   Tēvs, tava vārda šajos sarakstos nav.

-   Jā, tev taisnība. Nav. Kaut arī mūsu gada peļņa ir lielāka par daudzu šajā sarakstā iekļauto cilvēku bagātību. Bet mūsu vārda šajos sarakstos nav tāpēc, ka naudas maks nedrīkst būt caurspīdīgs. Daudzi šajā sarakstā esošie tieši vai pastarpināti strādā mūsu - tavas un manas, dēliņ, - impērijas labā.

-    Tēt, tu droši vien esi ekonomikas ģēnijs. Grūti pat aptvert, kā bez militāra spēka tādu milzīgu impēriju varēja piespiest katru gadu maksāt mums nodevas. Tev ir izdevies izstrādāt tik plašu ekonomisko operāciju.

Haicmans vecākais paņēma kamīna knaibles, sabikstīja pagales, pēc tam klusēdams ielēja sev un dēlam vieglu vīnu. Iedzēra nelielu malciņu un tikai pēc tam pabeidza:

-   Es vispār neesmu izstrādājis nevienu operāciju. Kapitāls, kuru es kontrolēju, dod iespēju tikai pavēlēt, - izpilda citi. Daudzu valstu valdību analītiķi un ģēniji, un prezidenti būtu izbrīnīti, uzzinot, ka stāvoklis, kādā ir viņu valstis, atkarīgs nevis no viņu darbības, bet gan no manas vēlmes.

Politisko tehnoloģiju centri, ekonomikas institūti, analītiskie institūti, daudzu valstu valdības struktūras neapzinās, ka viņu darbības virzienus izstrādājušas manas nodaļas. Turklāt skaitliski nelielas. Tā, piemēram, visu Krievijas sociālekonomisko politiku, militāro doktrīnu nosaka un kontrolē viena nodaļa, kurā ir četri psihologi. Katram no viņiem ir četri sekretāri. Neviens no viņiem nezina par pārējo darbību.

Es parādīšu tev, kā notiek pārvaldīšana, tā ir diezgan vienkārša. Bet vispirms tev, Džon, ir jāizprot īstās ekonomikas likumi, par kuriem tev nekad nepastāstīs neviens no universitātes profesoriem. Viņi gluži vienkārši nezina par to pastāvēšanu. Likums ir tāds: demokrātiskas sabiedrības apstākļos visu valstu prezidenti, valdības, bankas, lielie un sīkie uzņēmēji strādā tikai vienam uzņēmējam, kurš atrodas ekonomiskās piramīdas virsotnē. Viņi strādāja mana tēva, tagad manā un drīz strādās tavā labā.

Džons Haicmans skatījās uz savu tēvu un nevarēja līdz galam izprast viņa teikto. Jā, viņš zināja, ka tēvs ir bagāts. Bet šajā gadījumā runa bija nevis par bagātību, bet gan par supervaru, kuru mantos viņš, Džons. Fantastisko informāciju bija grūti izprast līdz galam. Kā gan brīvā, demokrātiskā sabiedrībā visi, sākot ar prezidentu un beidzot ar simtiem tūkstošiem lielu un mazu firmu, kas ir patstāvīgas juridiskās personas, patiesībā strādā viena cilvēka, viņa tēva labā?

- Kad es no tava vectēva uzzināju to, ko tagad pastāstīju tev, es nespēju uzreiz apjēgt dzirdēto. Domāju, ka arī tev, Džon, pašlaik viss nav skaidrs. Bet tev jāsaprot, lūk, kas, - turpināja Haicmans vecākais. - Pasaulē ir bagāti cilvēki. Un par katru bagāto kāds ir vēl bagātāks. Un ir viens - pats bagātākais. Šā visbagātākā labā strādā visi pārējie bagātnieki, tātad arī visi tie, kuri ir viņiem pakļauti. Tāds ir sistēmas, kurā mēs dzīvojam, likums.

Visas runas par nesavtīgu palīdzību jaunattīstības valstīm ir pilnīgs blefs. Jā, turīgās valstis caur starptautiskajiem fondiem dod tām kredītus, bet dod tikai tāpēc, lai saņemtu pieklājīgus procentus par kredīta izmantošanu, proti, ievāc nodevas.

Tā, piemēram, Krievija katru gadu Starptautiskajam Valūtas fondam maksā trīs miljardus dolāru, un šī summa ir tikai procenti par Krievijas paņemto kredītu. Daudzi ekonomisti zina: lielāko dalu SVF finanšu veido ASV kapitāls. Viņiem ir skaidrs, ka milzīgie procenti par kredīta izmantošanu tiek ASV. Bet kuram tieši - to nezina neviens. ASV kā valsts ir tikai izdevīgs aizsegs kapitālu spēlē. Un tā ir arī visvairāk atkarīga no kapitāla. Saki, Džon, vai tu zini, ka Amerikai ir valsts parāds?

-   Jā, tēt, zinu. Parāda summa ir astronomiska. Pagājušajā gadā tā bija… Parāda procenti, kurus izmaksāja, bija…

-   Tātad tev ir skaidrs, ka valsts, kura aizdod citām valstīm, pati aizņemas milzīgas summas? Bet no kā tā aizņemas? Vai tas tev ir skaidrs?

-   No valsts Centrālās bankas.

-   Un kam pieder šī Centrālā banka?

-   Tā… Tā…

Džons nekad agrāk nebija domājis par to, kam ir parādā Amerika, bet, atbildot uz tēva jautājumiem, saprata: šajā valstī katrs nodokļu maksātājs maksā Centrālajai bankai. Bet tā… Tā - ASV Centrālā banka - ir privāta banka. Un tātad visa Amerika katru gadu maksā simtiem miljardu dolāru kādām nezināmām privātpersonām… vai arī vienai personai…

Haicmans savu mūžu bija aizvadījis mierīgi. Piekopis, tā teikt, veselīgu dzīvesveidu, nebija ne dzēris, ne pīpējis, allaž ievērojis atveseļojošas diētas, katru dienu nodarbojies trenažieru zāli. Tikai pēdējo pusgadu bija pārtraucis apmeklēt šo zāli. Nu jau sešus mēnešus viņš gulēja vienā no savām plašajām guļamistabām, kas bija pieblīvēta ar vismodernāko medicīnas aparatūru. Nomainot cits citu, blakus istabā visu diennakti dežurēja ārsti. Bet Džons Haicmans mūsdienu medicīnas zinātnei neuzticējās. Ar ārstiem neuzskatīja par vajadzīgu pat sarunāties. Tikai vienu psiholoģijas profesoru reizēm aplaimoja ar īsām atbildēm. Haicmans pat neinteresējās, kā sauc ārstus, arī šo profesoru, tikai pie sevis nodomāja, ka viņš ir vispatiesākais un godīgākais. Profesors runāja daudz, un bieži vien viņa runās bija dzirdami ne tikai medicīniski apgalvojumi, bet arī prātojumi un vēlme konstatēt slimības cēloni. Reiz viņš atnāca nedaudz satraukts un jau uz sliekšņa ierunājās:

-    Esmu visu nakti un rītu domājis par jūsu stāvokli. Man šķiet, ka es atminēšu jūsu slimības cēloni, un tad, kad tas būs novērsts, varēs domāt par iespējami ātrāku atveseļošanos. Ak, piedodiet, Haicmana kungs, es pat aizmirsu sasveicināties. Labdien, Haicmana kungs. Prātojot par to visu, es nedaudz aizrāvos.

Miljardieris neatņēma profesora sveicienu, nepa- griezās uz viņa pusi, taču tā viņš izturējās pret visiem ārstiem. Reizēm gan ienākušajam ārstam parādīja zīmi, viegli pakustinot roku, un visi zināja - tas nozīmē "ejiet prom".

Profesoram viņš tādu zīmi nerādīja, tāpēc tas satraukts turpināja runāt:

-    Es nepiekrītu kolēģiem, ka jums būtu jāpārstāda aknas, nieres un sirds. Jā, pašlaik šie orgāni jums funkcionē nepietiekami. Jā. Nepietiekami! Tas ir fakts. Bet arī pārstādītie orgāni nedarbosies pietiekami efektīvi. To neefektivitātes cēlonis ir jūsu dziļā depresija. Jā, depresija. Es vairākas reizes pārlasīju jūsu medicīniskās novērošanas vēsturi. Un man šķiet, ka esmu veicis vērā ņemamu atklājumu. Jūsu ārstējošais ārsts ir malacis, viņš ir visu sīki pierakstījis. Viņš katru reizi raksturojis jūsu psihisko stāvokli. Jūsu iekšējo orgānu darbība pasliktinājās, tiklīdz ļāvāties depresijai. Jā. Stāvoklis… Tagad svarīgākais jautājums ir šāds: vai iekšējo orgānu darbības traucējumi izraisa depresiju vai - tieši otrādi - depresija izraisa traucējumus visa organisma darbībā? Esmu pārliecināts! Pilnīgi pārliecināts, ka pirmcēlonis ir depresija. Jūsu dziļā depresija. Stāvoklis, kad cilvēks pārtrauc tiekties uz kādu mērķi, zaudē interesi par notiekošo, neredz dzīves jēgu. Un tad smadzenes sāk raidīt vājus vai nepietiekami stiprus impulsus visam organismam. Visam! Jo stiprāka depresija, jo vājākas komandas, bet noteiktā depresijas līmenī smadzenes vispār var pārtraukt šo impulsu raidīšanu, un tad iestājas nāve.

Tātad pirmcēlonis ir depresija, taču mūsdienu medicīna nezina kā to pilnībā likvidēt. Es pievērsos tautas medicīnai. Un tagad esmu pārliecināts, ka jūsu dziļās depresijas cēlonis ir ļaunā acs. Jā, jā. Bet vēl precīzāk - jūs skārusi noskaušana, un es varu pierādīt to ar daudziem faktiem.

Miljardieris gribēja ar roku parādīt, lai profesors iet prom. Viņam nepatika dažādi mūsdienu ārsti ezo- teriķi, kas solīja atbrīvot no kaitēm, noskaušanas, izveidot aizsardzību, viņš tos uzskatīja par sīkiem biznesmeņiem vai krāpniekiem. Šķiet, ka arī profesors, saskāries ar mūsdienu medicīnas bezspēcīgu- mu, noslīdējis līdz šai tā dēvēto dziednieku kategorijai. Miljardieris nepaspēja parādīt zīmi "ejiet prom". Profesors viņu apsteidza - ar vārdiem, kas izraisīja vārgu, tomēr interesi:

- Es jūtu, ka jūs labprāt liktu man iet projām. Iespējams, uz visiem laikiem. Es lūdzu. Es ļoti lūdzu, dodiet man vēl kādas piecas minūtes. Iespējams, ka, sapratis to, ko es jums teikšu, jūs varēsit izveseļoties, bet es būšu izdarījis lielu atklājumu. Pareizāk sakot, es jau to esmu izdarījis, vajag tikai pilnīgi pārliecināties par to.

Miljardieris neizdarīja žestu, kas liktu profesoram aiziet.

Profesors, acis nepamirkšķinot, trīs sekundes skatījās uz nekustīgi gulošā cilvēka roku un, sapratis, ka var turpināt, atkal sāka ātri bērt:

- Cilvēki cits uz citu skatās loti dažādi: ar vienaldzību, ar mīlestību, naidu, skaudību, bailēm, cieņu. Bet ne jau acu izteiksmei ir galvenā loma. Ārējais var būt visparastākā maska - gluži kā viesmīļa vai pārdevēja samākslotais smaids. Svarīga ir patiesā attieksme, viena cilvēka patiesās jūtas pret otru. Jo vairāk pozitīvo emociju cilvēks raida vienam vai otram cilvēkam, jo vairāk pozitīvās enerģijas viņā koncentrējas. Un otrādi: ja ap cilvēku pārsvarā ir negatīvas emocijas, viņā uzkrājas negatīvais, graujošais.

Vienkāršā tauta to sauc par ļauno aci; balstoties uz šo parādību, darbojas pūšļotāji. Nejau visi viņi ir šarlatāni. Lieta tā, ka cilvēks, kurš no apkārtējiem saņēmis pārāk daudz negatīvās enerģijas, var arī pats to neitralizēt, citiem vārdiem sakot, līdzsvarot. Pūšļotāji, sakot, ka viņi ar kaut kādu darbību palīdzību atbrīvo no ļaunās acs ietekmes, palīdz cilvēkam noticēt, ka viņš ir attīrīts. Ja cilvēks tic pūšļotājam, viņš patiešām pats atjauno sevī pozitīvā un negatīvā līdzsvaru. Ja netic, nekas tāds nenotiks. Jūs neticat pūšļotājiem, un līdz ar to viņi jums nespēs palīdzēt. Bet tas nenozīmē, ka jūsos nav pārāk daudz negatīvās, jūsu organismu, psihi graujošās enerģijas. Kāpēc negatīvās? Tāpēc, ka uz cilvēku, kurš ieņem tādu sabiedrisko stāvokli kā jūs, visi apkārtējie var skatīties tikai ar skaudību, turklāt nepavisam ne baltu. Vēl var skatīties vai, pareizāk gan būtu teikt, izturēties pret jums naidīgi. Tie ir cilvēki, kurus jūs esat atlaidis vai kuriem nepaaugstināt algu. Daudzi, izjūtot jūsu varenību, baidās no jums. Kā redzat, tā visa ir negatīvā enerģija. Pretsvarā tai nepieciešama pozitīvā. To var sniegt ģimenes locekļi, radinieki, taču sievas jūs ir nodevušas, bērnu un draugu arī jums nav, ar radiniekiem jūs nekontaktējaties. Jums nav pozitīvās enerģijas avota. Pozitīvo enerģiju sev nepieciešamajā daudzumā spēj radīt arī pats cilvēks. Bet tam nepieciešams, lai viņam būtu ilgots sapnis, mērķis, kura pakāpeniska sasniegšana izraisīs pozitīvas emocijas. Jūs esat daudz sasniedzis, un tagad, šķiet, jums vairs nav ne sapņa, ne mērķa.

Bet tas ir ļoti svarīgi - lai būtu mērķis, tiekšanās to sasniegt. Esmu izanalizējis dažāda līmeņa biznesmeņu fizisko un psihisko stāvokli. Cilvēks, kas iejau- cis mīklu, izcepis pīrāgus un pārdevis tos, ir priecīgs, ka viņam ir iespēja iegādāties sev nepieciešamo preci, un sapņo par sava uzņēmuma attīstību. Jo tikai tādējādi viņš iegūst daudzus civilizācijas labumus. Liels baņķieris vai ienesīga koncerna īpašnieks arī tiecas attīstīt savu biznesu, palielināt ienākumus, bet bieži vien ar mazāku entuziasmu nekā tirgotājs vai pīrāgu cepējs. Paradoksāli, bet fakts - ar mazāku. Ar mazāku tāpēc, ka viņam ir daudz mazāk vilinošu labumu nekā pīrāgu tirgotājam. Lielākā daļa civilizācijas labumu viņam ir nevis labumi, bet ikdienišķa parādība. Ja ne visai turīgam cilvēkam rodas iespēja nopirkt mašīnu, šis pirkums viņā izraisīs apmierinātības sajūtu vai pat sajūsmu. Samērā bagāts cilvēks nepriecāsies par pašu jaunāko automašīnas modeli. Viņam tas būs sīkums. Paradoksāli, bet fakts, ka bagātiem cilvēkiem ir mazāk iemeslu priecāties nekā nabagākiem. Ir vēl kāds faktors, kas rada apmierinātību, - uzvara pār konkurentu. Bet jums, Haicmana kungs, šķiet, konkurentu nav.

Tāpēc uz jums iedarbojas tikai negatīvās enerģijas, un to ir daudz. Jā, vēl es aizmirsu piebilst, ka lielo daudzumu negatīvās enerģijas spēj uzvarēt tikai viena, taču neparasti spēcīga enerģija - mīlestības enerģija. Tas ir tad, kad jūs esat iemīlējies vai arī jūs kāds mīl. Bet diemžēl jums nav sievietes, un, liekas, jūs par viņām vispār neinteresējaties, turklāt savā vecumā un stāvoklī vairs arī neinteresēsities.

Maniem atzinumiem ir daudz pierādījumu. Esmu apkopojis statistikas datus par bagātu cilvēku, pazīstamu politiķu un prezidentu mūža ilgumu pēdējo simt gadu laikā. Secinājumi ir diezgan pārliecinoši. Šīspasaules vareno dzīves ilgums salīdzinājumā ar vienkāršajiem cilvēkiem ir neliels, reizēm tas ir pat mazāks.

Paradoksāli, bet fakts paliek fakts. Prezidenti un miljonāri, būdami pastāvīgā mediķu uzraudzībā, pastāvot iespējai izmantot pašus modernākos tehniskos līdzekļus un zāles, lietot uzturā tikai kvalitatīvu pārtiku, slimo un mirst tāpat kā citi. Šie fakti visai daiļrunīgi liecina, ka apkārt esošajai negatīvajai enerģijai ir kolosāls spēks un nekāda, pat vismodernākā medicīna nespēj tai pretoties.

Tātad izrādās, ka stāvoklis ir bezcerīgs, ka no tā nav izejas? Izeja ir, gan neliela, viena vienīga, tomēr ir! Jā. Ir. Atmiņas! Cienītais Džon Haicman, lūdzu, pacentieties atcerēties savas dzīves posmus. Tos posmus, kuri jums deva pozitīvas izjūtas.

Un pats galvenais: ja kādam esat devis nopietnus solījumus un neesat tos izpildījis, - pacentieties, ja vien iespējams, tos izpildīt. Lūdzu jūs sevis paša, zinātnes dēļ - kaut divas trīs dienas pacentieties atcerēties labo. Ierīces fiksē daudzu jūsu orgānu darbību. Fiksē katru mirkli. Ja sāksit darboties tā, kā es jūs lūdzu, ja ierīces sāks rādīt pozitīvus rezultātus,

radīsies cerība atrast ceļu uz izveseļošanos. Jā. Atrast! Es to noteikti atradīšu. Bet varbūt jūs atradīsit. Vai tas pats… Dzīve to atradīs, - profesors apklusa un atkal sāka lūkoties uz nekustīgi gulošā cilvēka roku. Pēc sekundes ierastais žests lika profesoram doties prom.

Džons Haicmans, tāpat kā daudzi cilvēki, atcerējās piedzīvoto. Kaut kādā mērā profesora teiktais viņam bija saprotams. Var pacensties atrast patīkamus brīžus aizritējušajā dzīvē, un, iespējams, tam būs pozitīva iedarbība, taču problēma bija faktā, ka viss kādreiz piedzīvotais tagad šķita nevis patīkams, bet gan neinteresants un pat bezjēdzīgs.

Haicmans atcerējās, kā viņš pēc tēva ieteikuma apprecējās ar miljardiera meitu, tādējādi papildinādams impērijas kapitālu. Laulība viņam nesniedza apmierinājumu, sieva izrādījās neauglīga, bet pēc 10 kopdzīves gadiem nomira no narkotiku pārdozēšanas. Pēc tam viņš apprecējās ar pazīstamu jaunu modeli, kura tēloja kaislīgi iemīlējušos sievu, bet jau pēc pusgada apsardzes dienests nolika viņa priekšā fotouzņēmumus, kuros sieva bija redzama izklaidējamies ar savu iepriekšējo mīļāko. Džons pat nevēlējās ar viņu runāt, tikai uzdeva apsardzei izdarīt tā, lai šī sieviete nekad vairs nerādītos viņam acīs un nebūtu redzams nekas, kas atgādinātu par viņu.

Haicmans nonāca savās atmiņās līdz laikam, kad sāka darboties tēva impērijā, un nevarēja atrast nevienu patīkamu brīdi, pie kura vēlētos pakavēties un gūt pozitīvas emocijas.

Bija tikai viens patīkams mirklis. Kad viņš pierādīja tēvam, ka nav nepieciešams kļūt par vienīgo valūtas fonda īpašnieku. Citi ieguldītāji, kas fondā ieguldījuši savu kapitālu un vēlas, lai tas pieaugtu, tērēs savu domu enerģiju, lai palielinātu visa fonda kapitālu, bet tas nozīmē, ka strādās viņu, Haicmanu labā.

Tēvs pāris dienas apdomājās, un tad pusdienu laikā, būdams cilvēks, kas reti izsaka uzslavas, teica:

- Es piekrītu tavam priekšlikumam par fondu, Džonij. Tas ir pareizs. Tu esi malacis. Apdomā arī citus darbības virzienus. Tev laiks ķerties pie vadības grožiem.

Vairākas dienas Džonam Haicmanam bija pacilāts garastāvoklis. Tā rezultātā viņš pieņēma vēl dažus lēmumus un palielināja finanšu impērijas ienākumus. Taču vairs neizjūta īpašu prieku.

Pārskati ar lielākiem cipariem par iepriekšējiem bija bezkaislīgi. Vairs nebija no kā gaidīt uzslavas. Tēvs nomira, bet padoto uzslavas prieku nerada. Pamazām savās atmiņās Džons Haicmans nonāca līdz bērnībai. Domās vārgi izgaismojās retās epizodes, kad viņš kontaktējās ar tēvu. Kā jau ierasts, stingrais tēvs deva norādījumus Džona aukļu un skolotāju klātbūtnē.

Un pēkšņi pār nekustīgi gulošā miljardiera ķermeni gluži kā vilnis pārskrēja siltums. Ķermenis notrīsēja patīkamās sajūtās. Haicmana atmiņā atausa spilgta un ļoti skaidra aina. Attāls dārza nostūris un akāciju ieskauts neliels, kādus divus metrus augsts namiņš ar vienu lodziņu.

Līdz galam neizprotamā gandrīz visiem bērniem piemītošā tieksme iekārtot sev nelielu namiņu, savu telpu. Šī tieksme nav atkarīga no tā, vai bērnam vecāku mājā ir atsevišķa istaba vai viņš dzīvo vienā istabā ar tēvu un māti. Vienmēr un gandrīz visiem iestājas periods, kad sākas sava stūrīša iekārtošana paša rokām. Acīmredzot cilvēkam ir gēns, kas glabā kādu senu informāciju un čukst viņam: "Tev pašam jāiekārto sava telpa." Cilvēks, bērns, sekojot aicinājumam, kas nāk no mūžības dzīlēm, sāk to iekārtot. Un, kaut arī uzbūvētais nav pilnīgs salīdzinājumā ar mūsdienīgu dzīvokli, tik un tā tajā, kas paša veidots, cilvēks jutīsies labāk nekā lepnos apartamentos.

Un deviņgadīgais Džons Haicmans, kura rīcībā bija nodotas divas plašas istabas villā, tomēr nolēma pats savām rokām uzbūvēt sev mazu mājiņu.

Viņš uzbūvēja to no dēstiem paredzētām plastmasas kastēm. Tās izrādījās noderīgs celtniecības materiāls. Kastes bija dažādā krāsā, un Džons izveidoja sienas no zilajām, bet apmali pa visu perimetru - no dzeltenajām. Kastes viņš lika citu uz citas tā, lai gropēs tās savienotos. Vienu sienu Džons izveidoja, liekot kastes citu virs citas ar sānu sieninām tā, lai kastes dibens būtu ārpusē, bet iekšpusē visas sienas garumā būtu daudz plauktiņu. Mājiņas pārsegumam Džons izmantoja dēļus, ko pēc tam pārklāja ar polietilēna plēvi, kuru pie dēļiem piestiprināja ar līmlenti.

Savu mājiņu viņš cēla veselu nedēļu, strādājot dienā trīs stundas, kas viņam bija atvēlētas pastaigām svaigā gaisā. Septītajā dienā, tiklīdz pienāca laiks pastaigai, Džonijs uzreiz devās pie sava veidojuma dārza tālākajā stūrī. Pašķīris akāciju zarus, viņš ieraudzīja paša būvēto namiņu un no pārsteiguma sastinga. Pie ieejas mājiņā stāvēja maza meitenīte un skatījās viņa veidojuma iekšienē. Meitenīte bija

tērpusies gaišzilos svārciņos, kas sniedzās pāri celim, un baltā jaciņā ar rišiņām. Kastaņbrūno matu sprogas krita pār viņas pleciem.

Sākumā Džoniju pārņēma greizsirdība, ka kāds nepiederošs atrodas pie viņa lolojuma, un zēns neapmierināts jautāja:

-    Ko tu te dari?

Meitenīte pavērsa uz Džonija pusi savu glīto sejiņu un atbildēja:

-    Priecājos.

-   Par ko?

-    Par šo brīnišķīgo un gudro mājiņu.

-   Par kādu? - pārjautāja pārsteigtais Džonijs.

-    Brīnišķīgo un gudro, - atkārtoja meitenīte.

-        Mājas var būt brīnišķīgas, bet ka tās būtu gudras - neesmu gan dzirdējis. Gudri var būt tikai cilvēki, - dziļdomīgi piebilda Džonijs.

-        Jā, protams, gudri var būt cilvēki. Bet, kad gudrs cilvēks ceļ mājiņu, tad arī mājiņa izdodas gudra, - iebilda meitenīte.

-   Un ko gudru tu saskati šajā mājiņā?

-        Iekšā ir ļoti gudra sieniņa. Tajā ir daudz plauktiņu. Uz plauktiņiem var salikt daudz nepieciešamu mantu un rotaļlietu.

Džonijam patika meitenītes prātošana, tā viņam glaimoja, bet varbūt arī meitenīte iepatikās.

"Skaista un gudri spriež," klusībā nodomāja Džonijs. Bet skaļi teica:

-   Šo mājiņu uzcēlu es.

Un tūlīt pat pajautāja:

-    Bet kā tevi sauc?

-        Es esmu Sallija, man ir septiņi gadi. Es dzīvoju kalpotāju mājā, tāpēc ka mans tētis šeit strādā par dārznieku. Viņš daudz zina par augiem un arī man to māca. Es jau arī zinu, kā jāaudzē puķes un kā jāpotē kokiem zariņi. Bet kā sauc tevi, un kur tu dzīvo?

-   Es dzīvoju villā. Mani sauc Džonijs.

-    Tātad tu esi mūsu saimnieka dēls?

-    Dēls.

-    Džonij, spēlēsimies kopā tavā mājiņā!

-    Kā spēlēsimies?

-        Spēlēsim tā, it kā mēs dzīvotu mājiņā, tā kā pieaugušie dzīvo. Tu būsi saimnieks, ja jau esi saimnieka dēls, bet es būšu tava kalpone, ja jau mans tētis ir kalpotājs.

-        Tā nekas neiznāks, - iebilda Džonijs, - kalponei jādzīvo kalpotāju mājā, villā var dzīvot tikai vīrs, sieva un vinu bērni.

-        Tad es būšu tava sieva, - spēra vaļā Sallija un pajautāja: - Vai es varu pabūt tava sieva, Džonij?

Džonijs neko neatbildēja, iegāja mājiņā, paraudzījās visapkārt, pēc tam pagriezās pret Salliju, kas stāvēja pie ieejas, un nevērīgi noteica:

-        Labi, nāc iekšā, it kā būtu sieva. Jāpadomā, kā te visu iekārtot.

Sallija ienāca mājiņā, maigi un sajūsmināti paskatījās Džonijam acīs un gandrīz čukstus pateica:

-    Paldies, Džonij. Es centīšos būt laba sieva.

Nejau katru dienu Džonijs apmeklēja savu mājiņu.

Pastaigām paredzētajā laikā viņam ne vienmēr atļāva spēlēties dārzā. Kopā ar apsardzi un guvernantēm viņš apmeklēja gan pilsētas parku, gan Disnejlendu vai arī izjāja ar zirgu.

Bet, kad zēnam izdevās aiziet līdz mājiņai, gandrīz vienmēr viņu tur gaidīja Sallija. Ikreiz, apmeklējot mājiņu, Džonijs ar interesi vēroja tajā notiekošās pārmaiņas. Vispirms uz grīdas uzradās Sallijas atnestais paklājiņš, tad aizkari pie logiem un virs ieejas.

Pēc tam - mazs apaļš bērnu galdiņš ar tukšu rāmīti fotogrāfijai. Tas bija nolikts uz galdiņa, un Sallija sacīja:

- Tu arvien retāk nāc uz mūsu mājiņu, Džonij. Es gaidu, bet tevis nav. Iedod man savu fotogrāfiju, es to ielikšu šajā rāmītī. Skatīšos uz fotogrāfiju, un man būs priecīgāks prāts, gaidot tevi.

Džonijs atstāja savu fotogrāfiju, kad ieradās atvadīties no mājiņas un Sallijas. Viņš ar vecākiem pārvācās uz citu villu.

* * *

Džons Haicmans, multimiljardieris, gulēja gultā savos apartamentos un smaidīja, atceroties arvien

vairāk detaļu no bērnu dienu saskarsmes ar mazo meitenīti Salliju. Tikai tagad viņš saprata: šī meitenīte viņu mīlēja. Mīlēja ar pirmo nelaimīgo un patieso mīlestību bez atbildes. Varbūt arī viņš Salliju mīlēja, varbūt viņa tikai patika. Bet Sallija viņu mīlēja tā, kā neviens vēlāk dzīvē vairs netika mīlējis, un tāpēc atmiņas, kas saistītas ar viņa uzcelto mājiņu dārzā un saskarsmi ar Salliju, radīja Džonā patīkamas un siltas jūtas. Tās it kā sasildīja viņa ķermeni, un viņš jutās labi.

Pēc vienpadsmit gadiem viņš Salliju satika vēlreiz. Bet šī tikšanās… Jaunas jūtas saviļņoja visu ķermeni. Džons Haicmans pat nedaudz pieslējās gultā. Viņa sirds spēcīgi sitās un sāka dzīt pa dzīslām asinis. Šī tikšanās… Viņš bija aizmirsis vinu. Viņš nekad neatcerējās… Bet tagad tieši viņa valdīja pār visām Džona domām un raisīja satraukumu.

Džons aizbrauca uz mājām, kur bija aizritējusi viņa bērnība, pēc vienpadsmit gadiem tikai uz vienu dienu. Ilgāk tur uzkavēties viņam nebija laika. Pēc pusdienām Džons izgāja dārzā, un it kā pats no sevis sanāca tā, ka devās uz dārza attālo nostūri, kur akāciju ielokā bērnībā bija būvējis savu mājiņu. Viņš pašķīra zarus, nokļuva nelielā klajumā un no pārsteiguma apmulsa. Viņa pirms vienpadsmit gadiem no plastmasas kastēm celtā mājiņa kā agrāk stāvēja tajā pašā vietā. Bet apkārt tai… Apkārt tai bija nelielas dobītes ar puķēm, uz ieeju veda celiņš, nokaisīts ar smiltīm, un pie ieejas stāvēja neliels soliņš. Arī pašu namiņu ieskāva puķes. Agrāk soliņa nebija, tagad ir, pie sevis nodomāja jau pieaugušais Džonijs, pavēra aizkaru, kas aizsedza ieeju, un pieliecies iegāja mājiņā. Viņš uzreiz sajuta, ka te nesen bijis cilvēks. Uz galdiņa joprojām stāvēja viņa bērnu dienu fotogrāfija. Uz plauktiņiem bija kārtīgi saliktas Sallijas tā laika rotaļlietas. Uz viena no plauktiņiem, līdzās galdiņam, nelielā traukā atradās svaigi augļi. Uz grīdas - piepūšamais matracis, pārklāts ar segu. Džons nostāvēja mājiņā minūtes divdesmit, atceroties patīkamās bērnības dienu izjūtas. Viņš domāja: "Kāpēc tā notiek?" Viņa ģimenei pieder daudzas lieliskas villas. Ir arī pils, taču ne villas, ne pils nesagādā patīkamās sajūtas, kādas rodas šeit, mājiņā no vienkāršām plastmasas kastēm, kas paredzētas stādiem.

Viņš ieraudzīja Salliju, kad izgāja no mājiņas. Viņa klusējot stāvēja pie ieejas, it kā nevēlēdamās pārtraukt Džonu pārņēmušās atmiņas. Džons paskatījās uz viņu, un Sallijas vaigos parādījās sārtums. Viņa kautrīgi nolaida acis un maigā, samtainā, neparasti mīļā un saviļņotā balsī teica:

- Labdien, Džonij!

Viņš neatbildēja meitenei uzreiz. Džons stāvēja un tīksminājās par neparasti skaisto pieaugušās Sallijas stāvu. Plānā kleita, kas ieskāva viņas augumu, viegli plīvoja vējā. Cauri kleitai bija redzamas ne vairs bērnišķīgas, bet gan jaunavīgi sievišķīgas un vingras figūras aprises.

-   Labdien, Sallij, - Džonijs pārtrauca ieilgušo pauzi. -Vai tā esi tu, kas joprojām rūpējas te par kārtību?

-Jā. Es taču tev apsolīju. Tur ir augļi, tie ir nomazgāti. Tu paēd. Tie ir tev.

-   Jā… Man… Tad iesim un kopā paēdīsim.

Džons atbīdīja aizkarus, palaižot pa priekšu Salliju. Viņa iegāja, pietupās, paņēma trauku ar augļiem un nolika to uz galdiņa līdzās ierāmētajai fotogrāfijai.

Krēslu mājiņā nebija, un Džons apsēdās uz paklāja, pastiepās pēc vīnogu ķekara un nejauši aizskāra Sallijas plecu. Viņa pagriezās, abu skatieni sastapās, un Sallija kaut kā strauji ievilka elpu. No tās attaisījās podziņa uz jaunās sievietes tvirtajām krūtīm. Džons saņēma Salliju aiz pleciem un pievilka sev klāt. Viņa nepretojās. Gluži otrādi - ar visu savu kaistošo ķermeni piekļāvās viņam. Sallija nepretojās arī tad, kad Džons lēnām un uzmanīgi noguldīja viņu uz paklājiņa, kad glāstīja un skūpstīja viņas lūpas, krūtis, kad…

Sallija bija nevainīga… Ne pirms, ne pēc tam Džonam vairs nebija intīmu attiecību ar nevainīgām meitenēm. Un tagad, pēc četrdesmit pieciem gadiem, kas bija aizritējuši kopš abu pēdējās tikšanās, Džons Haic- mans pēkšņi saprata, ka tā bija vienīgā patiešām lieliska, prātu aizmiglojoša tuvība ar sievieti… Pareizāk sakot, ar meiteni, kuru viņš padarīja par sievieti…

Pēc tam viņi uz kādu laiku iemiga. Kad pamodās, tad par kaut ko sarunājās. Par ko? Džons Haicmans sasprindzināja atmiņu. Viņam ļoti gribējās atcerēties kaut vai kādu sarunas daļu. Un viņš atcerējās.

Sallija stāstīja par to, cik skaista ir dzīve. Stāstīja, ka tēvs krājot naudu un nopirkšot viņai zemes gabalu, un, iespējams, ka uz šā zemes gabala, ja pietiks naudas, uzcelšot nelielu mājiņu. Bet Sallija pati izstrādās ainavas dizainu, iestādīs daudz dažādu augu un dzīvos laimīgi, audzinot savus bērnus.

Džons tad klusībā nolēma, ka palīdzēs Sallijai. "Re kā," toreiz viņš nodomāja, "tikai neliels zemes gabals un mājiņa nepieciešama šīs meitenes laimei. Kādi nieki. Nedrīkst aizmirst un jāpalīdz viņai iegādāties gan zemi, gan māju."

Bet Džons aizmirsa par savu vēlmi. Vispār aizmirsa Salliju. Dzīve viņu aizrāva ar saviem jaukumiem. Jauna jahta, sava paša lidmašīna pirmajās dienās pēc to parādīšanās sagādāja prieku. Ilgāku laiku aizrāva tikai finansiālo kombināciju spēle, aizrāva un par miljardiem palielināja tēva bagātību, kuru pēc tam mantoja viņš. Šī jūtas un nervus satraucošā aizraušanās turpinājās vairāk nekā divdesmit gadus. Tā dominēja pāri visam citam. It kā starp citu bija viena laulība, pēc tam otra. Sievas pēc sevis neatstāja nekādu pēdu. Pēc četrdesmit gadiem finansiālo kombināciju spēle vairs nesniedza prieku un sākās aizvien biežāki depresijas periodi, kas arī noveda pie dziļas depresīvas krīzes.

Bet šobrīd Džons Haicmans nebija depresijas varā. Atmiņas par Salliju viņu patīkami satrauca. Un vienlaikus radīja neapmierinātību: "Kā gan tas tā sanāca? Pats sev nosolījos palīdzēt Sallijai, meitenei, kura mīlēja mani, iegādāties zemes gabalu un māju un aizmirsu." Džons Haicmans, kas bija pieradis turēt doto vārdu, it īpaši sev pašam doto, nu saprata: viņa neapmierinātība ar sevi nepāries, kamēr… Viņš nospieda pogu, lai izsauktu sekretāru. Kad sekretārs ienāca, gultā sēdošais Džons Haicmans, ar grūtībām izrunājot vārdus, pirmo reizi pusgada laikā ierunājās:

-   Pirms vairāk nekā piecdesmit gadiem es dzīvoju villā. Precīzu adresi neatceros. Arhīvā tā ir. Šajā villā strādāja dārznieks. Uzvārdu neatceros, arhīvā, grāmatvedības dokumentos, tas ir. Dārzniekam bija meita. Viņu sauca Sallija. Noskaidro, kur pašlaik dzīvo Sallija. Informācija man nepieciešama ne vēlāk kā rītdien no rīta. Ja informācija būs dabūta agrāk, tad dariet man to zināmu jebkurā diennakts stundā. Izpildiet.

Sekretārs piezvanīja rītausmā. Kad viņš ienāca kabinetā, Džons Haicmans sēdēja ratiņkrēslā, kas stāvēja pie loga. Viņš bija ģērbies tumšzilā uzvalkā, safrizēts un noskūts.

-    Ser, dārznieku atlaida pirms 40 gadiem, un viņš drīz pēc tam nomira. Pirms nāves viņš paspēja nopirkt divus hektārus zemes pamestā rančo Teksasas štatā. Uz šā zemes gabala sāka būvēt māju, celtniecības laikā pārpūlējās un nomira. Viņa meita Sallija pabeidza mājas celšanu un tagad tajā dzīvo. Lūk, adrese. Pašlaik mums nekādas citas informācijas nav. Bet, ja pavēlēsit, mēs ievāksim visas nepieciešamās ziņas.

Džons Haicmans paņēma papīra lapu no sekretāra rokām, uzmanīgi izlasīja to, pēc tam rūpīgi salocīja, ielika žaketes iekšējā kabatā un teica:

-   Pēc trīsdesmit minūtēm helikopteram jābūt lidošanas gatavībā. Tam būs jānolaižas piecu līdz desmit kilometru attālumā no villas Teksasas štatā. Piezemēšanās vietā jābūt mašīnai. Parastai mašīnai, bez apsardzes, ar vienu vadītāju. Izpildiet.

***

Trijos dienā Džons Haicmans, lēnītēm pieklibojot un atbalstoties uz spieķa, gāja pa šķembām noblietētu ceļu uz nelielu zaļumos slīgstošu kotedžu. Vispirms viņš ieraudzīja viņu no mugurpuses. Padzīvojusi sieviete stāvēja uz stalažu kāpnēm un mazgāja logu. Džons Haicmans apstājās un sāka lūkoties uz sievieti ar skaistiem pelnu krāsas matiem. Viņa sajuta skatienu un pagriezās. Kādu brīdi uzmanīgi pētīja pagalmā stāvošo veco vīru, pēc tam pēkšņi nolēca no stalažām un skriešus metās pie viņa. Sieviete skrēja viegliem soļiem un nebūt neizskatījās veca. Viņa apstājās metra attālumā no Džona Haicmana un satrauktā balsī klusi sacīja:

-    Labdien, Džonij, - un uzreiz nolaida skatienu, ar abām rokām aizsedzot vaigos iemetušos sārtumu.

-   Labdien, Sallij, - teica Džons Haicmans un apklusa. Pareizāk sakot, viņš runāja, tikai pie sevis, nevis skaļi: "Cik tu esi brīnišķīga, Sallij, un cik skaistas ir tavas mirdzošās acis, un nelielās grumbiņas pie tām, tu esi tikpat jauka un laba." Bet skaļi pavēstīja:

-   Esmu te garāmbraucot, Sallij. Uzzināju, ka tu te dzīvo. Un nolēmu apciemot. Bet varbūt arī palikt pa nakti, ja neapgrūtināšu tevi.

-    Esmu ļoti pi'iecīga redzēt tevi, Džonij. Protams, tu vari pārnakšņot, es pašlaik esmu viena, tikai rīt pie manis atvedīs uz nedēļu paciemoties mazbērnus. Viņu ir divi: mazmeita - deviņus gadus veca un mazdēls - viņam jau divpadsmit. Iesim, Džonij, uz māju, es tev iedošu padzerties novārījumu. Es zinu, kāds novārījums tev ir vajadzīgs. Iesim.

-   Tātad tu biji precējusies, Sallij? Tu esi dzemdējusi bērnus.

-    Es arī tagad esmu precējusies, Džonij. Bet piedzima mums viens dēls. Taču mazbērni ir divi, - priecīgi atbildēja Sallija. - Ja gribi, apsēdies lapenē pie galdiņa, es atnesīšu tev novārījumu.

Džons Haicmans apsēdās uz plastmasas krēsla mājas verandā, bet, kad Sallija atnesa lielu glāzi ar kaut kādu novārījumu, pajautāja:

-    Kāpēc tu teici, ka zini, kāds novārījums man vajadzīgs, Sallij?

-   Mans tēvs taču tavam tēvam vāca augus, žāvēja, pēc tam gatavoja novārījumus, un tavam tēvam novārījums palīdzēja. Arī es iemācījos pazīt un vākt ārstniecības augus. Bet mans tētis stāstīja, ka tev, Džonij, ir tā pati iedzimtā slimība.

-   Un kā tu zināji, kad es atbraukšu?

-    Es nezināju, Džonij. Tāpat vien ievācu, varbūt noderēs. Kā izveidojusies tava dzīve, Džonij? Ar ko tu nodarbojies?

-   Dzīvē gājis visādi. Esmu nodarbojies ar dažādām lietām, bet pašlaik man negribas to atcerēties. Labi gan te pie tevis, Sallij, un skaisti, daudz puķu, dārzs.

-   Jā, labi, man ļoti patīk, tikai skaties - tur, labajā pusē, uzsākti būvdarbi, tā būs atkritumu pārstrādes rūpnīca, un arī otrā pusē grib kaut kādu rūpnīcu celt, mums piedāvā pārcelties. Bet tu droši vien esi noguris no tālā ceļa, Džonij. Es redzu, cik ļoti tu esi noguris, es saklāšu tev gultu pie atvērta loga, tu apgulies, atpūties. Tikai izdzer novārījumu.

Džons Haicmans izģērbās ar grūtībām. Viņš patiešām bija noguris. Pusgadu gulējušā ķermeņa atrofējušies muskuļi tik tikko turēja viņu uz kājām. Ar pūlēm uzvilcis sev virsū pledu, viņš mirklī aizmiga. Pēdējā laikā Džons vispār nespēja aizmigt bez miega zālēm. Bet te uzreiz…

Rītu viņš neredzēja, jo pamodās tikai dienas vidū. Nomazgājās dušā un izgāja verandā. Sallija gatavoja pusdienas vasaras virtuvē, un viņai palīdzēja puisēns un meitenīte.

-    Labdien, Džonij. Redzams, ka labi gulēji. Tu izskaties jaunāks. Lūk, iepazīsties ar mazbērniem: tā ir Emija, bet šo jaunekli sauc par Džordžu.

-   Es esmu Džons Haicmans. Labrīt! - viņš pastiepa roku puisēnam.

-   Nu esat iepazinušies; kamēr mēs ar Emiju gatavosim pusdienas, jūs, vīrieši, varētu pastaigāties pa dārzu, lai uzlabotu apetīti, - ieteica Sallija.

-    Es labprāt parādīšu jums dārzu, - paziņoja Džordžs Haicmanam.

Vecais vīrs un puisēns pastaigājās pa brīnišķīgu dārzu. Puisēns ar roku norādīja uz dažādiem augiem un bez apstājas stāstīja par to īpašībām. Haicmans domāja par savām lietām. Kad abi bija nonākuši līdz dārza viņam galam, puisēns pavēstīja:

-    Bet aiz šīs akācijas atrodas mani apartamenti, tos uzcēla vecmāmiņa.

Haicmans atlieca zaru un ieraudzīja… Nelielā pļaviņā aiz akācijas stāvēja viņa mājiņa. No tām pašām plastmasas kastēm. Tikai jumts bija veidots citādi. Un aizkars ieejas priekšā cits. Haicmans atbīdīja aizkaru un, mazliet pieliecies, iegāja mājiņā. Viss iekārtojums tajā bija agrākais, tikai uz galdiņa stāvēja no abām pusēm stikla plastikā ielodēta fotogrāfija. Tajā bija redzams Sallijas mazdēls. "Viss ir pareizi - tagad mājiņai ir cits saimnieks un cita fotogrāfija." Haicmans paņēma fotogrāfiju rokās un, lai kaut ko teiktu, sacīja:

-   Tu labi izskaties, Džordž.

-   Bet tā nav mana fotogrāfija, tēvoci Džon. Uz šīs fotogrāfijas redzams puisēns, ar kuru vecmāmiņa draudzējās bērnībā, viņš tikai ir līdzīgs man.

***

Džons Haicmans centās iet pa dārza celiņu pēc iespējas ātrāk, viņš kliboja, atspiedās uz nūjas un paklupa.

Piegājis pie Sallijas, ātri elpodams, nedaudz juceklīgi pajautāja:

-   Kur viņš tagad ir? Kur tagad ir tavs vīrs, Sallij? Kur?

-    Nomierinies, lūdzu, Džon, tu nedrīksti tik stipri satraukties. Apsēdies, lūdzu, - klusu noteica Sallija. - Tā iznāca, Džon, ka jau bērnībā es apsolīju kādam ļoti labam puisēnam būt viņa sieva…

-   Bet tā bija spēle, - gandrīz vai iekliedzās Džons Haicmans, pielēcis no krēsla, - bērnu spēle!

-   Lai tā būtu. Tātad uzskatīsim, ka es turpinu to spēlēt. Un cita stai-pā uzskatu tevi par savu vīru, - teica Sallija un klusi piebilda: - Par vīru un mīļoto.

-   Džordžs ir ļoti līdzīgs man bērnībā. Tātad tu pēc tās nakts dzemdēji, Sallij? Tu dzemdēji?

-   Jā, es dzemdēju mūsu dēlu, Džon, viņš ir līdzīgs man. Bet viņam ir ļoti spēcīgi tavi gēni, un mūsu mazdēls ir tava kopija.

Džons Haicmans skatījās te uz Salliju, te uz puisēnu un meitenīti, kas verandā klāja galdu, un nespēja vairs parunāt, viņa domās un jūtās valdīja juceklis. Pēc tam, pats nesaprazdams, kādēļ, viņš stingrā balsī noteica:

-    Man steidzīgi jādodas projām. Uz redzēšanos, Sallij.

Viņš paspēra divus soļus pa taciņu, tad pagriezās un piegāja pie Sallijas, kas stāvēja un klusēja. Džons Haicmans, stipri atspiezdamies pret spieķi, noslīga uz viena ceļa Sallijas priekšā, paņēma viņas roku un lēni to noskūpstīja:

-   Sallij, man ir ļoti steidzamas un svarīgas darīšanas. Man nekavējoties jādodas prom.

Sieviete uzlika roku uz viņa galvas, vieglītēm pabu- žināja matus:

-    Jā, protams, jāiet, ja jau ir svarīgas darīšanas, problēmas. Ja tev būs grūti, Džon, tad nāc uz mūsu māju. Mūsu dēls tagad vada mazu firmu ar skaistu nosaukumu "Lotoss", tā nodarbojas ar ainavu dizainu. Viņam nav speciālās izglītības, bet es pati viņu mācīju, un viņš izstrādā ļoti labus projektus, viņam gandrīz nekad netrūkst pasūtītāju. Viņš man finansiāli palīdz, apciemo katru mēnesi. Bet tev droši vien ir problēmas ar naudu? Un nedaudz arī ar veselību. Tu nāc ciemos, Džon. Es zinu, kā tevi apārstēt, un naudas mums pietiks.

-   Paldies, Sallij… Paldies… Man jāpaspēj! Jāpaspēj…

Viņš gāja pa celiņu uz izeju, iegrimis domās par savu plānu. Bet Sallija skatīja uz Džona stāvu, kas arvien vairāk attālinājās, un klusi čukstēja: "Atgriezies, mīļotais!" Viņa atkārtoja šo frāzi kā burvestības vārdus arī pēc stundas. Aizmirsusi par mazbērniem un neievērodama, ka jau vairāk nekā pusstundu virs viņas zemes gabala ar nelielo mājiņu un brīnišķīgo dārzu lido helikopters.

* **

Džona Haicmana helikopters vēl tikai nolaidās uz ofisa jumta, bet tuvākie palīgi un sekretāri jau atradās apspriežu zālē, drudžaini salīdzināja skaitļus, gatavojoties ziņot šefam. Šie cilvēki jau bija atradinājušies no sapulcēm ar viņa līdzdalību. Un tagad gaidīja šefu ar zināmu satraukumu un bailēm.

Džons Haicmans ienāca, visi piecēlās. Viņš sāka runāt, vēl neaizgājis līdz savam krēslam galda galā:

-    Sēdieties. Nekādu pārskatu. Klausieties uzmanīgi, es neko neatkārtošu. Laiks negaida. Un tā. Teksa- sas štatā ir villa, te ir tās adrese. Es pavēlu nopirkt visu zemi ap šo villu simt jūdžu rādiusā. Nopirkt visus uzņēmumus, kas atrodas uz šīs zemes, pat ja par tiem nāksies maksāt trīskāršu cenu. Tas, kurš ir atbildīgs par nekustamā īpašuma pirkšanu un pārdošanu, var pamest šo zāli un nekavējoties uzsākt operāciju. Ja būs nepieciešams, iesaistiet darbā visus savus aģentus. Šī operācija jāpaveic ne ilgāk kā nedēļas laikā.

Viens no palīgiem pielēca kājās un steigšus devās uz durvju pusi.

Džons Haicmans turpināja:

-    Visas ēkas, rūpnīcas un fabrikas, kas atrodas uz šīs zemes, jādemontē ne ilgāk kā mēneša laikā, pat ja tam būs jāpiesaista simtiem celtniecības firmu. To vietā jāiesēj zāle.

Pēdējam telpā palikušajam palīgam Džons Haicmans teica:

-   Teksasas štatā ir maza firma ar skaistu nosaukumu "Lotoss". Noslēdziet ar to līgumu uz pieciem gadiem. Uzdodiet šai firmai nodarboties ar mājokļu projektēšanu visā nopirktajā zemē ap villu Tek- sasā. Firmas nosaukto summu divkāršojiet. Izpildiet.

Pēc divām nedēļām Džons Haicmans uzstājās pusotru tūkstoti lielas auditorijas priekšā. Zālē sēdēja ar darbiekārtošanas aģentu palīdzību sapulcinātie ainavu dizaina speciālisti, botāniķi, agronomi. Visi gribēja tikt pie darba. Vēl jo vairāk tāpēc, ka reklāmā bija norādīta līguma summa, kas divas reizes pārsniedza vidēji statistisko.

Džons Haicmans izgāja uz skatuves un sāka runāt sev raksturīgajā kategoriskajā, nedaudz pat asajā manierē:

-    Saskaņā ar piedāvāto līgumu katram no jums tiks bez maksas mūža lietošanā piešķirts divus hektārus liels zemes gabals. Jums tiks piedāvāti vairāki saliekamo kotedžu projekti, pēc jūsu izvēles un uz kompānijas rēķina kotedžas tiks uzbūvētas uz katra zemes gabala jūsu norādītajā vietā. Piecus gadus kompānija katram pieaugušajam ģimenes loceklim izmaksās līgumā noteikto summu. Jūsu uzdevums ir iekārtot mūža lietošanā saņemto teritoriju. Iestādīt dārzus un puķes, ierīkot dīķus un celiņus. Visu padarīt skaistu un mīlīgu. Kompānija pēc jūsu pieteikuma segs stādu un jebkura sēklu materiāla izmaksas. Esmu visu pateicis. Ja nav jautājumu, tie, kuri vēlas, var parakstīt līgumu.

Bet pusotru tūkstoti lielajā zālē valdīja klusums. Neviens necēlās no savas vietas un nedevās pie galdiņiem, kur sēdēja sekretāri ar parakstīšanai sagatavotiem līgumiem. Pēc kāda brīža piecēlās padzīvojis cilvēks un pajautāja:

-    Sakiet, ser, vai šis apvidus, kurā jūs piedāvājat mums apmesties, ir dzīvībai bīstami saindēts?

-   Nē, - atbildēja viens no Haicmana palīgiem. - Šajā apvidū, tieši otrādi, ir ļoti tīra ekoloģija, viena no tīrākajām, un tajā ir pietiekami daudz auglīgas zemes.

-    Tad atbildiet mums godīgi: kādu eksperimentu jūs vēlaties veikt ar cilvēkiem? - kājās pielēca jauna sieviete. - Daudziem ir bērni, un es, piemēram, negribu iesaistīt savu bērnu nezin kādā eksperimentā.

Zālē sacēlās troksnis, bija dzirdami izsaucieni: "avantūristi", "necilvēcīgi", "necilvēki", daudzi cēlās augšā no savām vietām un cits pēc cita sāka pamest zāli. Haicmana palīgi kaut ko centās paskaidrot, atbildēt uz jautājumiem, bet veltīgi. Haicmans bezcerīgi skatījās uz zāli atstājošajiem cilvēkiem. Viņš saprata: līdz ar viņu aiziešanu sagrūst viņa, Haicmana, cerība. Vai pat vairāk… Viņš tik ļoti gribēja iepriecināt Salliju, savu dēlu un mazbērnus. Viņš gribēja, lai līdzās omulīgajai Sallijas villai nebūtu kūpošu dūmeņu. Lai visapkārt ziedētu dārzi un dzīvotu labi kaimiņi. Viņš bija nopircis zemi, pēc viņa rīkojuma tika nojauktas rūpnīcas un iesēta zāle. Taču zeme var kļūt labāka tikai tad, ja uz tās dzīvo labi cilvēki. Bet viņi dodas projām. Viņi nav sapratuši. Un kā gan lai saprot, kā lai notic? Stāt! Haicmanam pēkšņi kas iešāvās prātā. Viņi taču neko nezina, tāpēc arī netic! Bet kas notiks, ja pateiks patiesību… Džons Haicmans piecēlās un klusām, vēl nedroši, sāka runāt:

-    Cilvēki. Es esmu sapratis. Ir nepieciešams izskaidrot šādu kompānijas rīcību. Bet to izskaidrot nav iespējams. Nekādi nav iespējams. Tas ir tāpēc, ka es… Saprotiet, šai motivācijai… pareizāk sakot, visiem šiem līgumiem ir privāts raksturs. Vai, kā lai to pasaka…

Haicmans apjuka un nezināja, kā lai turpina. Bet cilvēki apstājās. Viņi stāvēja ejās, durvīs, kas veda ārā no zāles. Un vērīgi raudzījās uz Haicmanu. Viņi klusēja, savukārt viņš nezināja, ko lai tālāk saka. Un tad viņš saņēmās un turpināja:

-   Es bērnībā… Es jaunībā… iemīlēju kādu meiteni. Bet tad es nezināju, ka esmu iemīlējis. Esmu bijis divreiz precējies - ar citām sievietēm. Nodarbojos ar biznesu. Mēs ar šo meiteni neredzējāmies piecdesmit gadus. Es biju aizmirsis viņu. Nesen es viņu atcerējos. Sapratu, ka viņa ir vienīgais cilvēks, kas patiesi ir mani mīlējis. Un joprojām mīl. Bet es to nezināju. Es pat neatcerējos viņu. Un vēl es sapratu, ka vienīgi viņu varētu mīlēt. Es satikos ar šo meiteni. Protams, tagad viņai ir daudz gadu. Bet man viņa ir palikusi tāda pati, kāda bija. Viņai patīk dārzs. Viņa visu dara skaisti. Un man sagribējās, lai apkārt viņai būtu skaistums. Un labi kaimiņi. Ir taču jauki, ja līdzās dzīvo labestīgi un laimīgi cilvēki. Bet kā to panākt? Es nodarbojos ar biznesu un biju sakrājis zināmu naudas summu. Un es nopirku zemi, sadalīju to gabalos, izdomāju, lūk, šos te līgumus. Es to visu darīju savai mīļotajai par prieku. Bet varbūt sev? - pēdējo frāzi Džons Haicmans izrunāja, it kā jautādams pats sev, un turpmāk runāja, it kā neredzēdams savā priekšā stāvošos cilvēkus, it kā skaļi prātodams. - Mēs dzīvojam kaut kam - bet kam? Tiecamies pēc kaut kā - bet pēc kā? Es drīz nomiršu, un kas paliks pēc manis? Tikai pīšļi. Taču tagad es nenomiršu, kamēr nebūšu īstenojis savu projektu. Un atstāšu pēc sevis kaut ko mūžīgu, atstāšu dārzu savai mīļotajai. Atstāšu dārzus. Sākumā es gribēju gluži vienkārši pieņemt daudz strādnieku vai noslēgt līgumu ar lielu firmu, kas nodarbojas ar ainavas dizainu. Noslēgt līgumu, lai darbinieki rūpētos par augiem. Bet pēc tam es sapratu. Nerodas dzīvīgs skaistums, ja tas nepieder pašam. Un tāpēc nolēmu izdarīt tā, lai tas piederētu pašiem. Tāpēc ari atdodu jums zemes gabalus un mājas, bet pretī prasu tikai skaistumu apkārt savai mīļotajai. Jūs nenoticējāt līgumā piedāvāto noteikumu realitātei. Jūs nesapratāt, kāds mērķis ir pusei, kura piedāvā tādu līgumu. Tagad jūs to zināt.

Džons Haicmans apklusa. Klusēja arī zālē stāvošie cilvēki. Pirmā klusumu pārtrauca sieviete, kura pirms tam visskaļāk pauda savu neticību. Vispirms viņa ātri piegāja pie galdu rindas skatuves malā, palūdza vienam no sekretāriem ierakstīt viņas uzvārdu un parakstīja līgumu, pat nelasot to, pēc tam pagriezās pret zālē stāvošajiem cilvēkiem un teica:

-    Jā, es parakstīju. Pirmā parakstīju. Ar to arī ieiešu vēsturē. Tāpēc, ka pirmā. Jūs tikai padomājiet: neviens vīrietis, lai cik bagāts viņš arī būtu, nav pasniedzis savai mīļotajai lielāku dāvanu kā šis uz skatuves stāvošais cilvēks. Un vairāk arī nav iespējams paveikt.

-   Pat neko lielāku izdomāt neviens nav spējis. Visas pārskatāmās cilvēces vēstures laikā! - iesaucās cita sieviete.

-   Es jūs mīlu! - skaļi paziņoja trešā.

-   Gribu, lai mans gabals atrastos līdzās jūsu mīļotajai. Kā viņu sauc? - pajautāja ceturtā.

-   Viņu sauc… - sāka Haicmans un apklusa, tad turpināja: - Varbūt nevajag, lai viņa par to zinātu. Lai domā, ka liktenim tā labpatikās.

Cilvēki zālē vienotā straumē devās pie galdiem skatuves malā. Sastājās rindā. Visi jautri jokoja un sauca cits citu tikai par kaimiņu, kaimiņieni, bet lielākā dala, it sevišķi sievietes, mirdzošām acīm skatījās uz cilvēku, kas stāvēja uz skatuves.

Džons Haicmans pirmo reizi mūžā sajuta labestības, mīlestības un patiesas sajūsmas enerģiju, kas nāca no daudzu cilvēku dvēselēm. Visas kaites dziedinošu un visu uzvarošu enerģiju. No skatuves viņš nokāpa, jau vairs neklibodams. Un vairākus mēnešus pats aktīvi piedalījās uz nopirktās zemes esošo uzņēmumu demontēšanā, apsprieda ap Sallijas villu iecerēto kotedžu projekta detaļas, atsevišķu gabalu un visas infrastruktūras ainavas dizaina variantus.

Kad pēc gada viņš atkal piegāja pie Sallijas villas vārtiņiem, cik vien tālu sniedzās skatiens, cilvēki jau dēstīja nelielus stādiņus lielajos dārzos, arī pie Sallijas vārtiņiem atradās vairāki stādi ar rūpīgi apsegtu sakņu sistēmu. Sallija, šķiet, sajuta viņa ierašanos un izskrēja pretī.

-   Džon, cik labi, ka tu atbrauci! Cik labi! Sveicināts, Džon!

Sallija pieskrēja viņam klāt, aša un dedzīga, gluži kā meitene. Saņēma Džonu pie rokas, aizvilka dzert tēju un visu laiku bez apstājas priecīgi stāstīja:

-   Vai tu zini, Džon! Apkārt notiek kas brīnumains! Esmu tik laimīga! Neparasti laimīga. Tagad līdzās mūsu mājiņai nebūs kūpošu dūmeņu. Būs labi kaimiņi. Visapkārt kūsāt kūsā dzīve! Gluži vai verd! Ja tev ir kādas neveiksmes biznesā, nesatraucies par to, Džon. Uzspļauj tam visam un dzīvo šeit. Tagad mēs esam bagāti, mūsu dēls ir noslēdzis ļoti izdevīgu, pat neparasti izdevīgu līgumu. Tagad viņš šeit ir kopējā dizaina un plānošanas projekta vadītājs. Un mēs esam paņēmuši klāt vēl nedaudz zemes. Tur mūsu dēls būvēs sev jaunu māju. Bet mēs šeit ar tevi, ja gribēsi, varēsim dzīvot.

-    Gribēšu, - atbildēja Džons Haicmans un piebilda: - Paldies tev, Sallij, par uzaicinājumu.

-    Bet kāpēc jums būtu jādzīvo vecajā mājā? - kāds teica aiz Džona muguras. Viņš pagriezās un ieraudzīja savu dēlu. Viņš uzreiz saprata, ka tas ir viņa dēls. Bet jaunais vīrietis turpināja: - Man šķiet, ka jūs tak esat mans tēvs? Kad Džordžs pastāstīja, kā jūs mammas bērnības draugu fotogrāfijā noturējāt par viņu, tad es sapratu, kas ir bijis ciemos. Un arī mamma nav iemācījusies slēpt savas jūtas.

Es, protams, pagaidām nejūtu pret jums neko tādu, ko jūt mamma, bet savu laimīgo vecāku dēļ esmu gatavs finansēt arī jaunas kotedžas celtniecību.

-    Paldies, dēliņ, - aizžņaugtā balsī teica Džons Haicmans. Viņš gribēja pieiet un apskaut savu dēlu, bet nez kāpēc nespēja saņemties. Jaunais vīrietis pats spēra viņam pretī soli, pastiepa roku un stādījās priekšā: - Džons.

-   Nu re, cik jauki! Un lieliski, ka esat iepazinušies. Kad iepazīsit viens otru tuvāk, tad arī iepatiksities viens otram, bet tagad iesim dzert tēju, - aicināja Sallija.

Pie galda Sallija atkal bez apstājas līksmi stāstīja par neparastajiem notikumiem, kas risinājušies pēdējo mēnešu laikā.

-   Tu tikai iztēlojies, Džon. Tikai iztēlojies. Šeit tiek stāstīts tāds notikums, kas līdzinās visskaistākajai leģendai pasaulē. Leģendai, kura īstenojas mūsu acu priekšā. Iedomājies, Džon, cilvēki stāsta, ka visu apkārtējo zemi nopircis viens cilvēks. Pēc tam šis cilvēks uzaicinājis labākos dizainerus, agronomus un dārzniekus un katram bez maksas mūža lietošanā piešķīris dažus hektārus zemes. Viņš ir pateicis, ka viņiem savi zemes gabali jāpadara skaisti. Un visus stādus un sēklas viņi var saņemt bez maksas, turklāt vēl piecus gadus viņiem maksās par pašu zemes gabalu labiekārtošanu. Iedomājies - vēl maksās. Visu savu kapitālu līdz pat pēdējam centam cilvēks ieguldījis šajā projektā.

-   Varbūt ne visu, - iebilda Haicmans.

-   Bet cilvēki saka - visu. Un vai tu zini, kāpēc viņš to izdarījis?

-   Kāpēc? - mierīgi pajautāja Džons Haicmans.

-   Lūk, tieši šajā apstāklī arī slēpjas viss notiekošā skaistums. Viņš to izdarījis tāpēc, lai visa šā skaistuma vidū varētu dzīvot viņa iemīļotā. Stāsta, ka viņa arī nodarbojas ar ainavu dizainu. Un kaut kur tepat ari atradīsies viņas villa. Tikai neviens vēl nezina, kur un kas viņa ir. Vai tu spēj iedomāties, Džonij, kas būs, kad cilvēki uzzinās, kas vina ir?

-    Kas tad būs?

-    Kā - kas? Visi cilvēki uzreiz vēlēsies paskatīties uz viņu un pat pieskarties viņai kā dievietei. Es, piemēram, ļoti gribētu pieskarties. Viņa droši vien ir neparasta. Varbūt ārēji neparasta, bet varbūt iekšēji. "Neviena sieviete pasaulē nav spējīga iedvesmot vīrieti uz tādu neparastu un skaistu rīcību," - tā runā visapkārt. Un visi cilvēki gribēs viņu ieraudzīt un varbūt pat pieskarties tādam vīrietim un viņa neparastajai sievietei.

-    Droši vien gribēs, - piekrita Džons Haicmans un piebilda: - Bet ko lai mēs tagad darām, Sallij?

-   Mēs? - brīnījās Sallija.

-    Mēs, jo šī neparastā sieviete, kuras dēļ tas viss te notiek, esi tu, Sallij.

Sallija, acis nemirkšķinot, skatījās uz Džonu, cenzdamās apjēgt dzirdēto. Kaut ko sapratusi, viņa izlaida no rokām krūzīti, taču neviens nepievērsa tam uzmanību. Džons Haicmans pagriezās, izdzirdējis nokrītam krēslu, kad strauji no savas vietas pielēca kājās viņa dēls. Džons jaunākais piegāja pie tēva un maigā baritonā saviļņots teica:

-    Tēvs! Tēvs! Vai drīkstu tevi apskaut?

Džons Haicmans pirmais apskāva savu dēlu un sajuta, kā sitas viņa sirds. Džons jaunākais, apskaujot tēvu, sajūsmā čukstēja:

-    Pasaule vēl nav dzirdējusi tādu atzīšanos mīlestībā bez vārdiem. Es esmu lepns! Es apbrīnoju tevi, tēvs!

Kad tēvs un dēls pagriezās uz Sallijas pusi, viņa vēl joprojām centās aptvert notikušo. Pēkšņi viņas vaigi pielija ar sārtumu, grumbiņas izlīdzinājās. No acīm sāka ritēt asaras. Tās Salliju samulsināja, viņa ātri piegāja pie Džona vecākā, saņēma viņu aiz rokas un izveda ārā no verandas. Džons jaunākais vēroja, kā viņa vecāki, rokās sadevušies, sākumā lēnām gāja pa celiņu uz akācijas pusi, kur atradās bērnu namiņš, bet pēc tam pēkšņi metās skriet kā pusaudži.

Pēc desmit gadiem Džons Haicmans, kas tagad izskatījās jaunāks, sēdēja kluba kafejnīcā starp kotedžās dzīvojošajiem vīriešiem un smiedamies skaidroja:

-    Es nebalotēšos nekādās prezidenta vēlēšanās, nemaz necentieties pierunāt. Un tas nav vecuma dēļ. Valsti var pārvaldīt, arī nekļūstot par prezidentu. No sava paša dārza var vadīt valsti. Lūk, jūs paši ar savu paraugu esat parādījuši, kā jāveido īsta dzīve, un visa Amerika tagad kļūst par ziedošu dārzu. Ja tā turpināsies, varbūt mēs pat Krieviju panāksim.

-   Panāksim! Panāksim! - ienākdama apstiprināja Sallija. - Tikai tagad, lūdzu, iesim mājās, Džonij. Bērns bez tevis negrib aizmigt. - Pēc tam ausī iečukstēja: - Un es arī…

Pa ēnaino, smaržu pilno aleju viņi gāja mājās, rokās sadevušies, divi nepavisam ne veci cilvēki - Džons Haicmans un Sallija. Pavasarī viņiem vienmēr šķita, ka abu dzīve tikai sākas. Kā sākās īstā dzīve visā Amerikā.

***

-   Tavam stāstam ir ļoti skaistas beigas, - es teicu Anastasijai, kad viņa bija pabeigusi attēlot nākotni. - Un visi tavi stāsti raisa cerību. Bet vai arī īstenībā notiks kas līdzīgs? Realitātē?

-     Noteikti notiks, Vladimir. Tas nav izdomāts stāsts, tā ir nākotnes projekcija. Tajā nav svarīgi vārdi un vieta, kur tas notiks. Svarīga ir būtība, ideja un sapnis! Un, ja tevī mans stāsts izraisīja pozitīvas jūtas, tad cilvēki noteikti projicēs tādas nākotnes būtību, bet daudzu cilvēku papildinājumi piešķirs projektam dziļu jēgu un lielu izpratni.

-    Kā tas viss notiek?

-    Skaties, cik vienkārši. Vai tev stāsts patika?

-   Man? Jā!

-    Tu gribi, lai nākotnē tas īstenotos?

-    Protams, gribu.

-    Ja to pastāstīsi cilvēkiem, kā tu domā, vai vēl kāds gribēs redzēt īstenībā ko tamlīdzīgu?

-    Es domāju, ka gribēs.

-    Nu redzi, tas nozīmē, ka gribēs arī tie, kuri vēlas būt ne tikai vēstures gaitas vērotāji, bet arī dalībnieki. Un teiktais pārvērtīsies par īstenību.

-    Jā, šķiet, tas ir saprotami. Tikai mazliet žēl, ka tu tādas skaistas ainas iztēloji par ārzemju, nevis Krievijas uzņēmējiem.

-    Vladimir, Krievijas lieliskās, reālās ainas jau zīmē pati dzīve. Var pateikt precīzāk: daudzi no viņiem rada Dievišķo mūžību. Un tu pats varētu par to pastāstīt.

-    Pats? Nūja. Es patiešām pazīstu daudzus Krievijas uzņēmējus, kuri iegādājušies nevis vienu, bet vairākus hektārus zemes un būvē tur savas dzimtas mājas. Tādas, par kurām tu stāstīji. Tikai stāsti par viņiem nav tik romantiski.

-    Par katru, kurš apzināti saskāries ar zemi, vajag uzrakstīt diženas lappuses. Tas būs neizsmeļams stāstījums. Rau, tikai viens stāsts, saskati tajā sev pazīstamos cilvēkus.

ES DZEMDĒŠU TEVI, MANS EŅĢELI

Uzņēmējs Viktors Čadovs pamodās rītausmā. Platajā gultā līdzās saldi gulēja viņa jaunā mīļākā. Pārsega plānais audums iezīmēja smalki veidoto sievietes augumu.

Ikreiz, kad viņi kopā ieradās uz banketu vai grezna kūrorta restorānu, viņas auguma aprises piesaistīja te skaudīgus, te iekāres pilnus vīriešu skatienus.

Un vēl Ingai - tā sauca dusošo skaistuli - bija valdzinošs smaids, un uz apkārtējiem viņa atstāja gudras un erudītas sievietes iespaidu. Viktoram patika kontaktēties ar viņu, tāpēc viņš nopirka vēl vienu četristabu dzīvokli, iekārtoja to ar ļoti modernām mēbelēm, iedeva Ingai atslēgas un reizēm, kad to ļāva intensīvais bizness, palika pie viņas uz nakti vai divām. Viņš bija pateicīgs šai divdesmit piecus gadus vecajai sievietei par brīnišķīgajām naktīm un patīkamo saskarsmi, tomēr precēties negrasījās. Viņš pret Ingu nejuta nekādu īpašu mīlestību. Un vēl Viktors saprata: viņam ir 38, viņai - 25. Protams, paies daži gadi - un jaunajai sievietei sagribēsies atrast jaunāku mīļāko. Bet ar viņas ārieni un prātu tas nebūs grūti izdarāms. Un atradīs viņa sev jaunu un vēl bagātāku, un tas - pateicoties viņam. Jo, apprecējies ar Ingu, viņš ievedīs šo sievieti ietekmīgu biznesmeņu aprindās.

Inga pagriezās pret viņu, sapnī smaidīdama, noslīdējušais pārsegs nedaudz atkailināja sievietes kārdinošās, skaisti veidotās krūtis. Bet Viktors Cadovs nejuta parasto uzbudinājumu, redzot viņas puskailo ķermeni. Viņš uzmanīgi piesedza guļošo Ingu. Klusām, cenzdamies nepamodināt viņu, piecēlās no gultas un aizgāja uz virtuvi.

Viktors uzvārīja un izdzēra kafiju. Aizsmēķēja cigareti un, gluži kā aizsapņojies, sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ pa plašo virtuvi, kas vienlaikus bija arī ēdamistaba.

Sapnis! Viņa jūtas satrauca pagājušajā naktī redzētais neparastais sapnis. Tieši jūtas, nevis prātu. Viktoram rādījās, ka viņš iet pa kaut kādu ēnainu aleju un neatlaidīgi pārdomā kārtējā komercdarījuma lietderīgumu. Viņam priekšā un aizmugurē bija apsargi, kuru klātbūtne kaitināja un neļāva pilnā mērā koncentrēties. Un vēl sakopot domas traucēja nemitīgā dūkoņa, ko radīja mašīnas, kas traucās viņpus parka žoga. Pēkšņi pagaisa apsargi, noklusa mašīnu duna. Un viņš izdzirdēja putnu dziesmas, ieraudzīja, cik brīnišķīgas ir pavasarīgās koku lapas alejā un ziedošie krūmāji. Viktors apstājās, baudīdams jaukās sajūtas, kas viņu pārņēma. Un viņam bija labi - kā nekad agrāk dzīvē. Un tad viņš ieraudzīja: tālumā pa aleju viņam pretī skrien mazs puisēns. Saule spīdēja no aizmugures, veidojot ap viņa galvu oreolu, un šķita, ka viņam pretī pa aleju steidzas mazs eņģelītis.

Nākamajā mirklī pār Viktoru nāca apskaidrība: tur skrien viņa mazais dēliņš. Puisēns steidzās pie viņa, cītīgi kustinot mazās rociņas un kājiņas. Viktors pietupās, priekpilnas nojausmas pilns, plaši izpleta rokas apskāvienam, un viņa mazais dēliņš izstiepa rociņas viņam pretī. Pēkšņi mazulis, kad līdz

Viktoram vēl bija palikuši kādi trīs metri, apstājās. Smaids bērna sejā apdzisa, un viņa acu nopietnais skatiens lika Viktora sirdij pukstēt straujāk.

-   Nāc taču pie manis! Nāc, es tevi apskaušu, dēliņ.

Skumji smaidot, mazulis atbildēja:

-   Tu to nevarēsi izdarīt, tēt.

-    Kāpēc? - brīnījās Viktors.

-        Tāpēc, - sērīgā balsī atbildēja mazulis. - Tāpēc, tēt, tu nevarēsi mani apskaut, ka nav iespējams apskaut savu nedzimušo dēlu. Tu taču vēl neesi mani radījis.

-   Tad tu pienāc klāt un apskauj mani, dēliņ. Pienāc.

-   Nav iespējams apskaut tēvu, kas nav tevi radījis.

Mazulis mēģināja pasmaidīt caur asarām, bet pa

sārto vaidziņu lēnām noritēja asara. Pēc tam bērns pagriezās un, nolaidis galvu, lēnām aizgāja pa aleju.

Bet Viktors stāvēja uz ceļiem un nespēja ne izkustēties no vietas. Mazulis attālinājās. Un līdz ar viņu zuda patīkamā un jaukā sajūta. Gluži kā no tālienes atkal aizvien skaļāka kļuva mašīnu dūkoņa. Viktors nevarēja ne pakustēties, ne parunāt, tomēr, sakopojis pēdējos spēkus, iekliedzās:

-   Neaizej, kur gan tu dodies, dēliņ?

Mazulis pagriezās, un viņš redzēja noritam otru asariņu.

-        Es dodos uz nekurieni, tēt. Uz nekurieni bezgalībā. - Bērns nodūra galvu, apklusa, pēc tam piebilda: - Man ir skumji, tēt, ka nepiedzimis es nevarēšu radīt no jauna tevi.

Nolaidis galvu, mazais eņģelis attālinājās no viņa un drīz vien izzuda, it kā izšķīda saules staros…

Sapnis beidzās, bet atmiņas par brīnišķīgajām, tik ļoti jaukajām izjūtām saglabājās. Tās it kā mudināja kaut ko pasākt.

Viktors izsmēķēja trešo cigareti, strauji un izlēmīgi to nodzēsa un iegāja guļamistabā, ejot skaļi teica:

-    Mosties, Inga. Mosties.

-   Es nemaz neguļu. Tāpat gulšņāju. Laiskojos. Un domāju: kur tu esi pazudis? - atbildēja gultā gulošā skaistule.

-    Inga, es gribu, lai tu dzemdētu. Vai tu varētu dzemdēt man dēlu?

Viņa, nometusi pārsegu, pielēca no gultas. Pieskrēja klāt, apķērās viņam ap kaklu, piekļāvās ar visu savu skaisto un vingro ķermeni un kaislīgi nočukstēja:

-    Vispatīkamākā un skaistākā atzīšanās mīlestībā - tā ir tad, kad vīrietis lūdz sievieti dzemdēt viņam bērnu. Paldies, ja tas nav joks.

-    Nav joks, - viņš nopietni atbildēja.

Velkot mugurā rītakleitu, Inga sacīja:

-    Bet, ja tas nav joks, ja izteikts nopietni, tad tas ir neapdomāts lēmums. Pirmkārt, es gribu, lai manam bērnam būtu tēvs, bet tu esi precējies, mans dārgais un mīļotais.

-   Es šķiršos, - teica Viktors. Kaut arī viņš jau trešo mēnesi bija šķīries no sievas, taču vairāku iemeslu dēļ nebija darījis zināmu to Ingai.

-     Kad izšķirsies, tad arī parunāsim par bērnu. Bet es tev uzreiz varu pateikt, Viktor. Pat ja izšķirsies, vēl nav laiks domāt par bērniem. Pirmkārt, man vēl gads nepieciešams, lai pabeigtu aspirantūru. Otrkārt, man šī mācīšanās ir tā apnikusi, ka pēc beigšanas gribētos vienu otru gadu palaiskoties, aizbraukt uz kūrortiem, izklaidēties. Bet bērns… Bērni tam visam var pielikt punktu reizi par visām reizēm, - tā kā jokodama, tā kā nopietni spriedelēja Inga.

- Labi, es pajokoju, - Viktors pārtrauca viņas prātošanu. - Man jāiet, jādodas uz nopietnu tikšanos. Esmu jau izsaucis mašīnu. Atā.

Viņš aizgāja, taču nekādu mašīnu nebija izsaucis. Viktors lēnām soļoja pa trotuāru un nolūkojās pretim nākošajās sievietēs. Skatījās uz viņām ar jaunu, sev neierastu skatienu. Viņš izvēlējās sievieti, kura būtu cienīga dzemdēt viņam dēlu. No kuras viņš gribētu bērnu.

Uzreiz atkrita modernās, izkrāsojušās meičas, kuras agrāk piesaistīja viņa uzmanību. Viktors pilnīgi noraidīja visas puskailās un minibikini vai apspīlētās drēbēs tērptās, savus jaukumus demonstrējošās.

"Skaidrs, kāpēc viņas tā dara, kas viņām padomā. Un vēl cenšas sataisīt gudru sejas izteiksmi," viņš nodomāja. "Visādi cenšas pievilināt vīriešus, varbūt kāds arī uzķersies. Un uzķeras, protams, bet ne jau tam, lai radītu bērnus. Tā ir tēviņa, nevis radītāja ķeršana. Groziet vien savus dibentinus, mulkītes.

Bet es nepieļaušu, lai manu dēlu dzemdētu šāda grozītāja."

Divas meičas, kas nāca viņam pretī, ejot smēķēja, un viena turēja rokā attaisītu alus pudeli.

"Šīs vispār neder bērnu dzemdēšanai. Tikai idioti var gribēt no tādām bērnu."

Un vēl Viktors pievērsa uzmanību tam, ka starp pretim nākošajām sievietēm un meitenēm bija ļoti maz pilnīgu veselu. Vienas sakumpušas, citas ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņām būtu piemetušās kolikas, trešajām bija skaidri izteiktas aptaukošanās vai neveselīga kalsnuma pazīmes.

"Nē, tādas man nevarēs dzemdēt dēlu," domāja Viktors. "Paskat tikai, skaidri redzams, ka katra no šīm sievietēm sapņo, lai pie viņas ar baltu mersedesu piebrauc princis, bet pašu elementārāko šim princim izdarīt nevar. Viņas nespēs dzemdēt veselīgu bērnu, ja jau pašas nav veselas."

Viktors neizsauca savu šoferi un līdz ofisam aizbrauca ar trolejbusu, pa ceļam visu laiku pētot sievietes, cenšoties izvēlēties tādu, kas būtu cienīga dzemdēt viņam dēlu, bet viss velti.

Visu dienu un pusdienas pārtraukumā, palicis savā kabinetā viens, viņš nemitējās domāt par sievieti, kas dzemdēs viņam dēlu.

Reizēm Viktoram radās sajūta, ka viņš izvēlas sievieti, kura dzemdēs viņu pašu. Galu galā viņš secināja: ideālu māti savam dēlam nav iespējams atrast, viņu nepieciešams radīt. Tāpēc jāatrod vairāk vai mazāk veselīga jauna sieviete ar patīkamu vai vismaz ciešamu izskatu, labsirdīga pēc rakstura, jārada viņai apstākļi visdažādākajiem treniņiem un veselības uzlabošanai labākajās sanatorijās. Bet galvenais - jānosūta šī sieviete uz labāko mācību iestādi, kur viņa varētu iegūt zināšanas par sagatavošanos grūtniecībai, par bērna iznēsāšanu, pašām dzemdībām un pirmsskolas audzināšanu.

Darba dienas beigās viņš uzaicināja pie sevis firmas juristi Valentīnu, sievieti ar bagātu dzīves pieredzi.

Piedāvājis apsēsties, Viktors sarunu uzsāka aplinkus.

- Vēlos jums uzdot mazliet neparastu jautājumu. Tas ir it kā personisks, bet man ļoti nozīmīgs. Kāda mana radiniece lūdza uzzināt… Viņa grasās precēties, grib dzemdēt bērnu. Lūdza, lai es uzzinu, kur mūsu valstī ir laba mācību iestāde, kurā varētu iegūt zināšanas par to, kā pareizi jāiznēsā bērns grūtniecības laikā, kā viņš jādzemdē un jāaudzina pēc tam. Un kādai jābūt tēva rīcībai?

Valentīna uzmanīgi noklausījās, kādu brīdi klusēja, pēc tam teica:

-    Kā jūs jau zināt, man ir divi bērni, turklāt es vienmēr esmu interesējusies par literatūru, kurā stāstīts par dzemdībām un bērnu audzināšanu, bet par tādas mācību iestādes pastāvēšanu mūsu valstī vai kaut kur ārzemēs es pat neesmu dzirdējusi.

-   Dīvaini. Visu ko māca, bet šis, vissvarīgākais jautājums ne skolās, ne augstākajās mācību iestādēs netiek skarts? Kāpēc?

-   Jā, dīvaini… - piekrita Valentīna. - Es par to pat nebiju padomājusi, bet tagad arī man tas šķiet savādi. Jautājums par seksuālo izglītošanu skolā, liekas, Valsts Domē tika apspriests, bet jautājums par to, kā pareizi dzemdēt un audzināt bērnus, netiek izvirzīts.

-    Tas nozīmē, ka katram pārim ar savu bērnu ir jāeksperimentē?

-   Tā sanāk. Jāeksperimentē. Ir, protams, visdažādākie kursi, kuros māca, kā vecākiem jāizturas dzemdību laikā, kā apieties ar jaundzimušo, taču, tā kā nav šā procesa zinātniska pamatojuma, noteikt, kuri kursi patiešām ir noderīgi, bet kuri kaitē, faktiski nav iespējams, - atbildēja Valentīna.

-    Bet vai jūs esat apmeklējusi kursus?

-   Jaunāko meitu es nolēmu dzemdēt mājās, vannā, lūdzot palīgā vecmāti. Tagad daudzas tā dara. Tiek uzskatīts, ka bērnam mājas apstākļos un radinieku klātbūtnē ir vieglāk nākt šajā pasaulē. Runā, ka jaundzimušais jūt, kad pret viņu izturas ar mīlestību, bet kad vienaldzīgi, kā tas bieži gadās dzemdību namos. Tur taču ir konveijers.

Saruna ar Valentīnu Viktoram nedeva nekādas cerības, gluži pretēji - pēc tās viņš jutās visai nospiests. Divas nedēļas visu no darba brīvo laiku viņš domāja par bērnu dzemdēšanas problēmām. Divas nedēļas viņš, kad staigāja pa pilsētu kājām, apmeklēja elitārus restorānus, bārus, teātrus, visur vērtējoši ielūkojās sieviešu sejās. Pat aizbrauca uz laukiem, bet arī tur nevienu sev piemērotu neatrada.

Reiz viņš savā džipā piebrauca pie pedagoģiskās universitātes un caur automašīnas logu sāka vērot garāmejošās meitenes. Pēc trim stundām viņa uzmanību piesaistīja uz lieveņa iznākusī jaunā meitene ar īsu, bet biezu bizi, smuidru augumu un, kā viņam šķita, gluži saprātīgu seju. Kad viņa gāja uz autobusa pieturu garām džipam, Viktors atvēra logu un pajautāja:

-    Meitenīt, piedodiet, lūdzu, es te gaidīju savu draugu, taču nesagaidīju. Vai jūs nevarētu man parādīt, kā labāk nokļūt pilsētas centrā, bet es jūs pēc tam aizvedīšu mājās, ja vien vēlēsities.

Meitene vērtējoši noskatījās uz džipu un mierīgi atbildēja:

-    Kāpēc gan neparādīt. Parādīšu.

Kad viņa apsēdās līdzās vadītājam un abi iepazinās, Ļusja, norādot uz cigarešu paciņu, sacīja:

-   Jums ir labas cigaretes. Vai atļausit uzsmēķēt?

-   Jā, lūdzu, smēķējiet, - atbildēja Viktors un nopriecājās, izdzirdis mobilā telefona zvanu. Ziņojums nebija svarīgs, bet, beidzis runāt, Viktors savilka norūpējušos seju un kāri smēķējošajai Ļusjai paziņoja:

-    Apstākļi mainījušies. Man steidzīgi jābrauc uz lietišķu tikšanos. Ceru, ka piedosit.

Viņš izsēdināja pīpējošo Ļusju, nolēmis, ka neļaus indēt ar dūmiem savu dēlu.

Šīs divas nedēļas Viktors netikās ar savu mīļāko un nezvanīja viņai. Nolēma: ja jau viņa nevēlas dzemdēt, ja viņai gribas tikai izklaidēties, tad šī sieviete viņam vairs nav vajadzīga.

Protams, bija diezgan patīkami pavadīt laiku ar Ingu - skaistu un gudru, bet tagad viņa dzīves plāni bija nopietni mainījušies. "Atstāšu viņai dzīvokli: šī sieviete tomēr kādu laiku darīja tīkamāku manu dzīvi," nolēma Viktors un devās uz universitāti, kur mācījās Inga, lai atdotu viņai savu atslēgu komplektu. Brauciena laikā piezvanīja viņai pa mobilo tālruni:

-    Sveika, Inga.

-    Sveiks, - klausulē atbildēja pazīstamā balss. - Kur tu tagad esi?

-    Tuvojos tavai universitātei. Vai tu drīz atbrīvosies?

-    Es jau desmit dienas neeju uz universitāti un, kā šķiet, tuvākajā nākotnē arī neiešu.

-   Vai kas atgadījies? -Jā.

-    Kur tu tagad esi?

-Mājās.

Kad Viktors ar savām atslēgām atvēra durvis un iegāja dzīvoklī, Inga rītakleitā gulēja gultā un lasīja kaut kādu grāmatu. Viņa paskatījās uz Viktoru:

-   Kafija un sviestmaizes ir virtuvē, - nepieceļoties pateica un turpināja lasīt.

Viktors aizgāja uz virtuvi, iedzēra pāris malkus kafijas, uzsmēķēja, nolika uz galda atslēgas, pēc tam piegāja pie guļamistabas durvīm un paziņoja vēl joprojām lasošajai Ingai:

-   Es aizbraucu, iespējams, uz ilgu laiku vai pat uz visiem laikiem. Dzīvokli atstāju tev. Paliec sveika. Esi brīva un laimīga.

Un devās uz izeju. Inga viņu panāca pie pašām durvīm:

-   Nē jel, pagaidi, nelieti, - viņa teica bez niknuma un parāva Viktoru aiz piedurknes. -Tātad dodies prom. Visu manu dzīvi esi salauzis, bet tagad - paliec sveika?

-    Kā gan es esmu salauzis tavu dzīvi? - brīnījās Viktors. - Man ar tevi bija labi, un domāju, ka arī tev nebija slikti. Tagad tev būs pašai savs dzīvoklis, daudz tērpu. Dzīvo un priecājies, kā vēlējies. Vai varbūt arī naudu vēl gribi?

-   Tu patiešām esi nelietis. Tā iespļaut otram dvēselē. Dzīvoklis, tērpi, priecājies…

-   Labi jau labi. Neķīvēsimies - man ir svarīgākas lietas. Paliec sveika.

Viktors jau satvēra durvju rokturi. Bet Inga atkal apturēja viņu, saķerot aiz rokas:

-   Nē, mīļais, pagaidi. Parunāsim mazliet. Tu lūdzi, lai es tev dzemdēju bērnu? Lūdzi?

-    Lūdzu, bet tu atteicies.

-   Sākumā atteicos. Pēc tam domāju divas dienas un piekritu. Pārtraucu mācības aspirantūrā, atmetu smēķēšanu, no rītiem vingroju, un tad vēl grāmatas par dzīvi, par bērniem trāpījās, nespēju vairs atrauties: lasu, kā labāk dzemdēt, taču viņš - "paliec sveika". Bet es tikai tevi spēju iztēloties tēva lomā mūsu…

Apjēdzis dzirdēto, Viktors strauji apskāva Ingu, dziļi saviļņots, klusi čukstēja: "Inga, Inga…" Pēc tam pacēla viņu rokās un nesa uz guļamistabu. Uzmanīgi, kā vislielāko dārgumu, noguldīja gultā un sāka steidzīgi izģērbties. Ar agrāk nepieredzētu kaisli viņš apskāva Ingu, sāka skūpstīt viņas krūtis, plecus, centās novilkt rītakleitu, bet Inga pēkšņi sāka pretoties un grūda viņu projām:

-         Nomierinies, lūdzu. Runa ir par ko citu. Vienvārdsakot, nekāda seksa mums šodien nebūs. Un rīt, un pēc mēneša arī nebūs, - viņa paziņoja.

-   Kā - nebūs? Tu taču teici, ka esi ar mieru dzemdēt?

-   Teicu.

-   Bet kā gan tu varēsi dzemdēt bez seksa?

-        Seksam jābūt pavisam citādam. Principiāli citādam.

-    Kā tas jāsaprot?

-        Tā arī jāsaprot. Mans mīļotais, topošais mīlošais tēti, pasaki man: kāpēc tu gribi, lai piedzimtu tavs bērns?

-        Kā - kāpēc? - Viktors neizpratnē apsēdās uz gultas. - Visiem ir zināms, kāpēc. Un te nav nekādu variantu.

-        Tu izsakies skaidri. Bet tomēr precizēsim, ko tu gribi un kādu variantu izvēlēsies. Vai gribi, lai tavs bērns piedzimtu kā sekas, kā mūsu miesisko baudu blakus efekts? Vai arī tu vēlies sagaidīt viņu kā gribētu mūsu mīlestības augli?

-        Domāju, ka bērnam nav patīkami, ja viņš ir tikai blakus efekts.

-        Tātad kā mīlestības augli. Bet tu taču neesi manī iemīlējies. Es tev, protams, patīku, tomēr tā vēl nav mīlestība.

-   Jā. Inga, tu man ļoti patīc.

-        Lūk, redzi, arī tu man ļoti patīc, bet tā vēl nav mīlestība. Mums jānopelna vienam otra mīlestība.

-         Tu droši vien esi salasījusies kaut ko dīvainu, Inga? Mīlestība - tās ir tādas jūtas, kuras pašas atnāk nezin no kurienes. Un aiziet nezin kur. Nopelnīt var tikai cieņu, bet mīlestību…

-         Bet mums jāiegūst tieši vienam otra mīlestība, un šajā ziņā palīdzēs mūsu dēls.

-   Dēls! Tu jūti, ka mums būs dēls?

-    Kāpēc būs? Viņš jau ir.

-   Kā - ir? - Viktors pielēca kājās. - Tātad tev jau ir bērns? Un tu to slēpi. Un no kā viņš tev ir? Cik vecs?

-   No tevis. Un viņam vēl nav necik.

-   Tas nozīmē, ka vina vēl nav?

-Ir.

-   Paklau, Inga, es tevi nemaz nesaprotu. Tu runā kaut kādas dīvainības. Vai vari izteikties skaidrāk?

-   Pacentīšos. Lūk, tu, Viktor, vēlējies bērnu un sāki par viņu domāt. Pēc tam arī es sāku gribēt un arī sāku domāt par viņu. Tagad ir zināms: cilvēka doma ir materiāla. Un tas nozīmē: ja mēs domās iztēlosimies savu bērnu, tas nozīmē, ka viņš jau ir.

-   Un kur tad viņš tagad ir?

-   Es nezinu. Varbūt kādā citā, mums nezināmā dimensijā. Varbūt kādā Visuma galaktikā kailām kājiņām skraida pa zvaigznēm un skatās uz gaišzilo Zemi, kur viņam lemts fiziski iemiesoties. Varbūt tagad izvēlas vietu, kur piedzimt, kā arī noteiktus apstākļus un kaut kā vēlas mums par to pavēstīt. Vai tu nedzirdi, nesajūti viņa lūgumu?

Viktors skatījās uz Ingu plaši atplestām acīm, it kā redzētu šo sievieti pirmo reizi. Nekad viņa tā nebija runājusi. Bet frāze "varbūt tagad izvēlas vietu, kur piedzimt" lika padomāt.

Cilvēki piedzimst dažādās vietās: gadās, ka tas notiek lidmašīnā, uz kuģa vai automašīnā, daudzi nāk pasaulē dzemdību namos, daži mājās, vannā. Dzimst, kā nu iznāk, bet kur vēlētos dzimt bērni? Piemēram, viņš pats, Viktors, ja būtu izvēles iespēja, kur viņš gribētu piedzimt? Krievijā vai labākajā Anglijas, Amerikas dzemdību namā? Tomēr neviens no šiem variantiem viņam nešķita īpaši pievilcīgs.

Inga pārtrauca Viktora pārdomas:

-   Man ir sīki izstrādāts plāns, kā mēs kopīgi gatavosimies, lai tiktos ar mūsu dēlu.

-    Kas tas ir par plānu?

-    Klausies uzmanīgi, mans mīļais, - Inga runāja tik apņēmīgi kā vēl nekad agrāk, te apsēžoties krēslā, te staigājot pa istabu. - Vispirms mums jāsaved pilnīgā kārtībā savs fiziskais ķermenis. No šā brīža mēs nesmēķēsim, nelietosim alkoholu. Dzerot uzlējumus un ievērojot diētu, veiksim organisma attīrīšanu, pirmām kārtām nieru un aknu attīrīšanu. Esmu jau izvēlējusies nepieciešamo metodiku.

No šā brīža dzersim tikai avota ūdeni - tas ir ļoti svarīgi. Man jau katru dienu atved piecus litrus avota ūdens, tiesa, tas ir divas reizes dārgāks nekā veikalā, bet nekas, izturēsim.

Katru dienu mums jāveic fiziski vingrinājumi, lai nostiprinātos muskuļi un asinis intensīvāk plūstu pa dzīslām. Vēl nepieciešams svaigs gaiss un pozitīvas emocijas, bet to nav tik vienkārši panākt.

Viktoram patika Ingas apņēmība un viņas plāns, viņš, nenoklausījies līdz galam, paziņoja:

-    Mēs nopirksim labākos trenažierus fizisko vingrinājumu veikšanai, uzaicināsim labākos masierus. Es katru dienu sūtīšu vienu no saviem šoferiem pēc avota ūdens. Pēc gaisa uz mežu arī brauks šoferis, ar kompresoru iesūknēs balonos, pēc tam mēs to pamazām laidīsim ārā dzīvoklī. Vienīgi nezinu, kur dabūt vai nopirkt pozitīvas emocijas. Varbūt aizbrauksim tādā kā kāzu ceļojumā uz labiem kūrortiem? Tieši kāzu ceļojumā.

Viktora noskaņojums ar katru mirkli uzlabojās. Tas kļuva arvien labāks, pateicoties Ingas nopietnajai un apsvērtajai attieksmei pret bērna dzemdēšanu un tādēļ, ka viņa vēlas dzemdēt viņa, Viktora, bērnu. Turklāt sapnī redzēto dēlu viņam dzemdēs nevis kaut kāda merkantila vējgrābsle, bet Inga, kas pret to izturējās ar tādu nopietnību un atbildību. Un viņam tā sagribējās izdarīt kaut ko ļoti patīkamu Ingai, kuru viņš jau uzskatīja par sava topošā dēla māti! Viktors piecēlās, ātri uzģērba uzvalku, piegāja pie Ingas un svinīgi teica:

-   Inga, kļūsti mana sieva!

-   Jā, protams, - tādā pašā tonī atbildēja Inga, aizpogādama rītakleitu. - Mūsu dēlam ir vajadzīgi likumīgi vecāki. Tikai kāzu ceļojumā uz grezniem kūrortiem mums nav jābrauc, tas neatbilst manam plānam par to, kā sagatavoties bērna dzemdēšanai.

-   Bet kas tam atbilst? Kur gan citur lai mēs gūstam pozitīvas emocijas?

-     Mums jāpabraukā pa apkārtējiem ciemiem un jāatrod vieta, kas abiem patiktu. Tai jāpatīk gan tev, gan man, tātad arī mūsu dēlam, kad viņš to ieraudzīs. Mēs tur nopirksim hektāru zemes, un tu uzbūvēsi nelielu mājiņu, kurā notiks mūsu dēla ieņemšana.

Es tur dzīvošu visus deviņus mēnešus, varbūt tikai šad tad aizbraukšu. Mēs iestādīsim savā zemē jaunu dārzu. Mūsu dēlu es dzemdēšu nevis dzemdību namā, bet gan šajā namiņā mūsu dzimtas mājvietā.

Viktors nespēja noticēt, ka Inga - jauna, skaista sieviete, kurai tik ļoti patika apmeklēt elitārus klubus un populārus kūrortus, spējīga tik strauji mainīt savu dzīvesveidu. No vienas puses, viņam glaimoja Ingas ieceres, jo sieviete taču domāja par viņa bērnu, bet, no otras puses, vai tik šajās iecerēs nav kaut kas nenormāls? Viņš bija dzirdējis no kāda sava paziņas par tādām grāmatām, kurās klāstīts par neparastu gatavošanos bērna dzimšanai. Paziņa toreiz stāstīja, kāda nozīme ir vienam hektāram zemes katras ģimenes dzīvē, un uzdāvināja viņam zaļos vākos iesietu grāmatu ar nosaukumu "Dzimtas grāmata". Viņš vēl nebija to izlasījis, bet bija dzirdējis, ka šīs grāmatas sabiedrībā izraisa vētrainu reakciju. Tās izlasījušie cilvēki sāk mainīt savu dzīvesveidu.

Pēkšņi Viktora skatiens atdūrās pret zaļu grāmatiņu kaudzi uz skapīša pie gultas. Viņš piegāja klāt, izlasīja sērijas nosaukumu: "Skanošie ciedri". Starp tām bija arī "Dzimtas grāmata". Viktors saprata - visas neparastās idejas par to, kā sagatavoties bērna radīšanai, pašām dzemdībām, Inga bija pasmēlusies no šīm grāmatām un grasījās tās stingri ievērot. Viņš nespēja saprast, vai tas ir labi vai slikti.

Piesardzīgu darīja Ingas stingrā pārliecība. Šķita - kaut kas neredzams ir mainījis viņas domas par dzīvi, pasaulsuzskatu. Bet vai šīs grāmatas bija mainījušas Ingu uz labo pusi vai arī padarījušas nedaudz dīvainu? - Viktors atkal un atkal uzdeva sev šo jautājumu un sāka oponēt viņai:

-    Es zinu, Inga, tu šīs idejas esi paņēmusi no šīm grāmatām. Esmu par tām dzirdējis. Dažu tās sajūsmina, bet citi teic, ka tajās ir daudz pasakaina, nepierādāma. Varbūt nevajag akli ticēt visam, kas tajās rakstīts? Spried pati: kāpēc mums jāpērk zemes gabals, jāceļ uz tā neliela mājiņa un jāķēmojas, stādot kokus?

Man ir pietiekami daudz naudas, lai iegādātos kārtīgu kotedžu ar labiekārtotu teritoriju, baseinu, zālājiem, celiņiem un dārzu, ja tu tā vēlies.

-    Nopirkt, protams, var daudz ko, pat mīlestības imitāciju. Bet es gribu, lai dārzu stādītu mēs paši, - nez kāpēc ļoti satraukti teica Inga. - Tikai paši! Tāpēc, ka es gribu pateikt mūsu dēlam, kad viņš būs paaudzies: šo ābeli, dēliņ, un bumbieri, un ķirsīti es pati stādīju un audzēju, kad tu biji vēl pavisam maziņš. Es to darīju tev. Tu biji pavisam maziņš, un kociņi bija mazi. Tagad tu esi paaudzies, un arī tie ir paaugušies, tagad tie dod tev augļus. Un visu apkārtni ap tavu mazo dzimteni esmu centusies veidot patīkamu un skaistu.

Ingas dedzīgā atbilde bija pārliecinoša, un Viktoram tā patika. Viņam pat kļuva žēl, ka neviens dzīvē nevar ievest viņu tādā dārzā un pateikt: "So dārzu tev iestādīja un uzaudzēja tavi vecāki." Jā, protams, Ingai ir taisnība, taču kāpēc viņa runā tikai par sevi, it kā viņa nemaz nebūtu? - nodomāja Viktors un, mazliet apvainojies, pajautāja:

-    Bet kāpēc tu, Inga, tikai par sevi stāstīsi mūsu dēlam, kad viņš paaugsies?

-   Tu taču negribi stādīt dārzu, - mierīgi atbildēja Inga.

-   Ko tas nozīmē - "negribi"? Ļoti gribu, ja tas nepieciešams nākotnei.

-    Ja mēs stādīsim kopā, tad mūsu dēlam es tā ari pastāstīšu: lūk, šo dārzu mēs kopā ar tēti tev iestādījām.

-    Tieši tā, - nomierinājās Viktors.

***

Divus mēnešus visas brīvdienas viņi braukāja pa pilsētas apkaimi, meklējot vietu savas nākamās dzimtas mājvietas iekārtošanai. Tā bija aizraujoša nodarbe, un šajā brīdī Viktoram šķita, ka dzīvē nav nekā svarīgāka kā atrast vienīgo vietu pasaulē, kas ies viņam pie sirds, tātad - ari viņa gaidāmajam dēlam.

Un tā viņi reiz apstājās kāda pamesta ciema nomalē, trīsdesmit kilometrus no pilsētas.

-    Lūk, te tā ir, - klusi teica Inga, pirmā izkāpjot no mašīnas.

- Arī es šeit sajūtu kaut ko, - atbildēja Viktors.

Pēc tam viņi vēlreiz atbrauca uz šo vietu, pavadīja tur visu dienu, aplūkoja teritoriju, aprunājās ar vietējiem iedzīvotājiem. Uzzināja, ka augsne nav īpaši auglīga: šeit ir augsti gruntsūdeņi. Taču Viktoru tas nesamulsināja, viņu aizvien vairāk pārņēma sajūta, ka šī zeme, uz tās augošie nelielie bērziņi, debesis un mākoņi virs viņa galvas - tas viss ir viņam radniecīgs. Un viņa gaidāmajam dēlam. Viņa un Ingas mazbērniem un mazmazbērniem. Bet ne sevišķi auglīgā zeme nav liela problēma - viņš padarīs to auglīgu.

Dokumentu noformēšana divu hektāru zemes iegādei neprasīja daudz laika, un jau pēc četriem mēnešiem uz abu iecerētā zemes gabala stāvēja skaista, gandrīz pasakaina koka mājiņa.

Nelielajā mājiņā bija sauna, bioloģiskā tualete, aukstais un karstais ūdens, kas tika ņemts tieši no šajā zemes gabalā izraktas akas. Bet otrajā stāvā - ērta guļamistaba, pa kuras logu pavērās skats uz ezeru un mežu.

Visus mājas iekārtošanas darbus vadīja Inga, arī stādījumus plānoja viņa. Abi kopā viņi ap zemes gabalu iestādīja ciedrus, egles, priedes, nelielus augļu kociņus. Katru vakaru Viktors steidzās uz savu mā- jiņu, savu nākamo dzimtas mājvietu, kur saimniekoja viņa topošā bērna māte.

Visas sievietes, kuras Viktors agrāk pazina, ne vien atkāpās otrajā plānā, bet gluži vienkārši viņam vairs neeksistēja. Ingas neparastā pieeja bērna radīšanai viņā raisīja jaunas jūtas, gan vēl ne pilnīgi saprotamas, varbūt tās nebija līdzīgas parastai mīlestībai, taču Viktors skaidri zināja, ka nekad nespēs šķirties

no viņas un tikai vina…

Tikai kopā ar viņu iespējams veidot nākotni. Kopā abi brauca uz Maskavu, lai apmeklētu kursus par bērnu dzemdēšanu mājas apstākļos. Viena Ingas dīvainība Viktoru mulsināja: viņa kategoriski atteicās no intīmās tuvības ar viņu, sakot, ka viņu bērnam jāpiedzimst nevis miesisku baudu, bet gan nesalīdzināmi lielākas un stiprākas cilvēka vēlmes rezultātā.

Zaļo grāmatiņu autors nu gan ir pārcenties - iedomājies tik: nevis miesisku baudu rezultātā! Vai kas tāds vispār ir iespējams?

Bet reiz, kad viņš gulēja gultā līdzās Ingai un, jau vairs necerēdams uz seksuālajām attiecībām, domādams tikai par dēlu, pieskārās sievietes krūtīm, viņa pēkšņi pieglaudās Viktoram un apskāva viņu…

No rīta, kad Inga vēl gulēja, Viktors aizgāja uz ezeru, un pasaule visapkārt bija pavisam citāda: neparasta un priekpilna.

To, kas notika aizvadītajā naktī, viņš nekad agrāk nebija izjutis ne ar Ingu, ne ar citām sievietēm. Tas nebija parasts sekss. Tā bija iedvesmas pilna radīšana. Ir tā, ka cilvēki dzimst un mirst. Tomēr visas savas dzīves laikā viņi, neizjutuši neko tamlīdzīgu, iespējams, zaudē pašu galveno dzīvē. Bet viņš to nebija zaudējis, pateicoties Ingai. Un viņā radās jaunas - siltas, kvēles pilnas jūtas pret vienīgo sievieti savā dzīvē - pret Ingu.

❖ * *

Inga visus deviņus grūtniecības mēnešus pavadīja dzimtas mājvietā, tikai retumis aizbraucot uz pilsētu. Viņa prātoja par to, kur stāvēs ratiņi, gultiņa, un pat pierunāja Viktoru iekopt nelielu zālāju, pa kuru staigās viņu mazais dēls. Bet dzemdības sākās nedēļu agrāk, nekā tas bija plānots. Acīmredzot viņu dēls steidzās ierasties šai brīnišķīgajā zemes dzīves telpā.

Viktors kursos bija uzzinājis, kas jādara tēvam, palīdzot dzemdībās, bet vienīgais prātīgais darbs, ko viņš spēja izdarīt, bija pasaukt pazīstamu vecmāti un drošības pēc izsaukt ātro palīdzību. Ingai pašai bija jāpiepilda vanna ar ūdeni, jāsagatavo dvielis, jāmēra ūdens temperatūra, bet viņš tikai skraidīja pa istabu, cenšoties atcerēties, kas svarīgs vēl jāizdara, taču nekādi nespēja atsaukt to atmiņā.

Inga, necerot uz vīra palīdzību, pati iekāpa vannā. Dzemdību sāpes turpinājās, bet viņa, kārtējo reizi tās sajutusi, savā skaistajā balsī dziedāja priecīgas un svinīgas melodijas.

Beidzot Viktors atcerējās, ka kursos daudz tika stāstīts par pozitīvām emocijām. Viņš paskatījās uz palodzi un ieraudzīja, ka uzziedējusi Ingas iestādītā puķe. Viktors paķēra podiņu ar šo puķi, ieskrēja ar to vannasistabā, satraukti bez mitas atkārtojot:

-    Skaties, Inga, tava puķe ir uzziedējusi! Uzziedējusi tava puķe! Uzziedējusi, tu tik paskaties.

Tā ari viņš stāvēja ar šo puķi rokā, kad vannā parādījās viņa dēla mazais ķcrmenītis.

Vecmāte ieradās, kad Inga jau bija uzlikusi sev uz vēdera sīko ķermenīti. Ieraudzījusi ar puķu podiņu rokās stāvošo Viktoru, vecmāte pajautāja:

-   Ko jūs te darāt?

-    Palīdzu dzemdēt dēlu, - atbildēja Viktors.

-   Skaidrs… - vecmāte saprotoši piekrita. - Tad, lūdzu, nolieciet savu podiņu uz palodzes un atnesiet man…

'Visiem vīriešiem jāpasaka…" - Viktors domāja, jau kuro reizi skrienot apkārt mājiņai.

īsta un mūžīga mīlestība atnāk tikai tad, kad kopā ar mīļoto piedalies ilgi gaidītā bērniņa dzemdībās.

TADAS, RAU, IR TAS LIETAS

Tādas, rau, ir tās lietas! Dzīve paiet, bet mēs pat necenšamies izprast sabiedriskās iekārtas būtību. Taču tas ir viens no svarīgākajiem dzīves jautājumiem. Mani tas satrauca jau sen. Man gribējās, lai Anastasija ielūkotos manis atvestajos dokumentos par dzimtas mājvietu ierīkošanu, kā ari izlasītu manu aicinājumu Krievijas prezidentam un lasītāju sagatavotos likumprojektus.

Taču es padomāju un nolēmu Anastasijai tos nerādīt: negribējās viņu sarūgtināt. Iedomājos: ja Anastasija ir ieņēmusi bērnu, tad viņai nepieciešamas pozitīvas, nevis negatīvas emocijas.

Galu galā es visus atvestos dokumentus iedevu vectēvam un lūdzu vinu izteikt savu viedokli.

-        Oho, - teica vectētiņš, paņemot no manām rokām pasmago mapi, un piebilda: - Vai tu, Vladimir, gribi, lai es to visu izlasu?

-        Jā, gribu dzirdēt jūsu viedokli par radušos situāciju.

-    Bet kāpēc tev tas vajadzīgs?

-   Lai izlemtu, ko darīt tālāk.

-Tev pašam jāizlemj, ko tagad darīt, bez jebkādiem padomiem.

-   Tātad jūs negribat lasīt?

-   Labi jau labi, es izlasīšu, citādi tu vēl apvainosies.

-    Neapvainošos. Kāda gan jēga lasīt, ja tik ļoti negribas?

-    Jēga? Jēga ir apstāklī, ka nav vērts lieki tērēt laiku nevajadzīgām lietām.

Vectētiņš apsēdās zālē zem ciedra, atvēra mapi un sāka nesteidzīgi pāršķirstīt lapas. Dažbrīd viņa skatiens pakavējās pie kāda dokumenta. Reizēm viņš, ātri uzmetis acis, atšķīra nākamo lapu. Pēc kāda laika vectētiņš teica:

-   Vladimir, man viss uzmanīgi jāizskata, tu varētu pagaidām pastaigāties.

Es attālinājos no viņa kādus divdesmit metrus un sāku staigāt uz priekšu un atpakaļ, gaidot, kad vecais vīrs beigs lasīt atvestos dokumentus un almanaham sagatavotos rakstus. Ar šiem rakstiem es gribētu iepazīstināt arī jūs, cienījamie lasītāji.

Saruna ar prezidentiem

Sakiet, lūdzu, cienījamie kungi, prezidenti, premjeri un kancleri, kas patiesībā pārvalda jūsu valstis?

Pirmajā mirklī tāds jautājums šķiet dīvains, pat skolnieks, atbildot uz to, teiks: "Valsti pārvalda prezidents, valdība, dome."

Bet šāda atbilde liecina vienīgi par to, ka cilvēku masas nonākušas lielas ilūzijas varā, turklāt ne tikai mūsu valstī. Tai tic gan vienkāršie cilvēki, gan paši valdītāji. Ar loģiskas domāšanas palīdzību šo ilūziju iespējams kliedēt. Tie, kuri nespēs aptvert iluzorumu, piedzimuši uz zemes, nomirs, nenodzīvojuši savu dzīvi, tāpēc ka visa viņu tā dēvētā dzīve ir tikai ilūzija.

Tātad - kliedēt! Vispirms noskaidrosim, kas tas ir - "valsts pārvaldīšana". Galvenais - bet varbūt pat vienīgais - tā ir sociumā notiekošo sabiedrisko procesu un parādību vadīšana. Par svarīgāko cilvēku šajā lietā tiek uzskatīts prezidents.

Tāpēc pajautāsim:

-         Prezidenta kungs, sakiet, lūdzu, vai jūs vadāt narkomānijas izplatīšanos mūsu valstī?

-   Nē, - atbildēs prezidents, - es nevadu šo procesu.

-    Bet prostitūcijas straujo attīstību?

-    Nē, nevadu.

-    Un korupcijas attīstību, kukuļošanu?

-    Nē, nevadu.

-    Bet tautas izmiršanu?

-    Ko jūs! Es nevadu izmiršanas procesu.

Var uzdot ļoti daudz jautājumu, uz kuriem tiks saņemta atbilde: "Nē, nevadu." Citāda atbilde nemaz nav iespējama, jo tā liecinātu, ka valsts vadītājs ir noziedznieks.

Tātad iznāk, ka sabiedrībā noris dažādi plaši procesi, kas ietekmē katra cilvēka dzīvi, bet augstākajam valdītājam un veselai viņam pakļautu ierēdņu armijai ar to nav nekāda sakara. Bet ko gan viņi tādā gadījumā pārvalda?

Ja uzmanīgi ieskatīsimies, redzēsim, ka viņi neapzināti, paši pat to nenojauzdami, vada īsteno valdītāju piesegšanu, bet tiem, kā jūs saprotat, ir ko slēpt.

Turklāt ne teorētiski, ne praktiski neviens prezidents, kanclers vai premjers nevar būt valsts pārvaldītājs, viņi tikai pauž svešu gribu, pieņemot to par savu, un to zinātniski var pierādīt, piemēram, zinātnieki psihologi.

To varam saprast arī mēs ar jums, ja vērīgi izanalizēsim savu dzīvi.

Vai tad kāds neietekmē mūsu dzīvi bērnudārzā, skolā, institūtā? Ja gribēs, izaudzinās no mums

komunistus, ja gribēs, - fašistus vai demokrātus, kā tas notiek tagad.

Un ar šīs suģestējošās audzināšanas palīdzību tiek inspirēti attiecīgie sabiedriskie procesi.

"Realitāte jādefinē tikai pašam," teica Anastasija. Labi un pareizi vārdi. Bet, lai saprastu realitāti, nepieciešams domāt. Taču mūsdienu dzīvesveids nerosina domāšanu, tāpēc mēs arī izmantojam sev uzspiestu realitātes izpratni.

Bet valstu vadītājiem laika pārdomām ir daudz mazāk nekā vienkāršajiem cilvēkiem. Viņu diena ir izplānota pa stundām un minūtēm, un bieži vien to ir darījuši ne jau viņi paši.

Mums zināmais vēstures periods arī liecina par to, ka valsti pārvalda ne jau visiem redzamais tās vadītājs.

Nav noslēpums, ka Senajā Ēģiptē faraonu audzināja priesteri, un, gluži dabiski, viņiem jau iepriekš bija zināmi daudzi topošā faraona lēmumi. Bet arī valdīšanas periodā priesteri pastāvīgi deva viņam padomus. Faktiski faraons tikai pauda svešu gribu.

Austrumos valdniekiem galmā arī bija gudrajie, ar kuriem viņi apspriedās.

Gan Senās Ēģiptes priesteri, gan Austrumu galmu gudrajie, gan vēdrusu volhvi neapgrūtināja sevi ar valstiskām lietām. Viņu galvenais uzdevums bija analizēt un pārdomāt.

Tas, ka šādas iespējas nav mūsdienu valstu vadītājiem un parlamentāriešiem, liedz viņiem iespēju efektīvi ietekmēt sabiedrībā notiekošos procesus, atņem viņiem varu. i >

To man apstiprināja kāds labi pazīstams triju sasaukumu deputāts, ekonomisko zinātņu doktors, profesors. Taču apstiprināja tad, kad pēc savu deputāta pilnvaru nolikšanas guva iespēju to visu pārdomāt, analizēt.

To apstiprināja skandalozā situācija, kuru atspoguļoja prese, kad pašreizējās Domes deputāts vērsās Konstitucionālajā tiesā ar iesniegumu par to, ka prezidenta administrācijas vadītāja vietnieks deputātu grupai ieteicis nedomāt, bet gan darīt to, ko viņiem liek.

Lai cik paradoksāli, taču administrācijas vadītāja vietnieks, varbūt intuitīvi, bija vistuvāk patiesībai. Viņam ir vieglāk operatīvi un efektīvi pieņemt lēmumu pašam, nevis skatīties, kā ar lēmuma pieņemšanu noņemas bars deputātu, kuriem nav iespējas padomāt. Un to, ka tā patiešām ir, apstiprina fakts, ka pašreizējām Domē iekļuvušajām partijām nav skaidras, tautai kaut cik saprotamas programmas.

Situācija ap jau izpaustajām Anastasijas idejām un programmu skaidri parādīja pastāvošās sistēmas nespēju pieņemt patstāvīgus lēmumus.

Anastasijas programmu atbalstīja daudzi, un, kā parādīja analīze, lielākoties cilvēki, kuri nedzer un ir tendēti uz pārdomām. Ļoti daudzi cilvēki dažādos valsts reģionos, pārvarot grūtības, ķērušies pie tās īstenošanas. Taču valdībā, kā izrādījās, ir cilvēki, kas nav spējīgi pat aptvert notiekošo.

Turklāt vēl uzsākta pretdarbība, un tieši tā parādīja ārējo spēku ietekmi uz Krieviju, to, ka valsti nebūt nevada tās valdība.

Protams, šī nav pretdarbība priesteru līmenī, tie rada programmas gadu simtiem un tūkstošiem. Tā ir daudz vienkāršāka un konkrētāka un ir pašreizējās pasaules uzbūves sistēmas rezultāts, bet šajā sistēmā Krievijai atvēlēta loma būt par izejvielu piedēkli Rietumiem un nekvalitatīvu produktu tirgu.

Ar vārdu "Rietumi" nav jāsaprot Eiropas vai Amerikas iedzīvotāji. Tā ir transnacionālu kompāniju un finansistu grupa, kas ieinteresēta palielināt savu peļņu.

Kā mēs visi varējām pārliecināties, pēdējo gadu desmitu laikā viņu plāni tiek intensīvi īstenoti, un mūsu valdītāji, maigi izsakoties, šiem plāniem nav likuši šķēršļus. Tas ir vēl viens spilgts pierādījums tam, ka faktiskā vara nav viņu rokās.

Vienīgais veids, kā nepieļaut valsts sagraušanu un lielas tās iedzīvotāju daļas iznīcināšanu, ir Anastasijas programmas īstenošana.

"Bet," gluži pamatoti var jautāt lielākā daļa lasītāju, "kāpēc jūs turpināt vērsties pie tiem, kuriem nepieder vara un kuri nav spējīgi kaut ko mainīt?" Atbildu.

Pirmais. Cienījamie lasītāji, es taču vēršos ne tikai pie varas iestādēm, bet pirmām kārtām tieši pie jums cerībā, ka mēs kopīgiem pūliņiem spēsim izprast situāciju, kurā esam nokļuvuši. Cerībā, ka šī situācija tiks atspoguļota dzimtas grāmatās jūsu interpretācijā. Tas noteikti ir jāizdara. Citādi neapskaužama nākotne sagaida ne tikai mūs, bet arī mūsu bērnus.

Otrais. Es atceros Anastasijas jautājumu: "Kas ir vainīgs, ka netiek uztverta patiesība: tas, kurš to pauž, vai arī tas, kurš to neuztver?" Domāju tā ir arī mana vaina, ka valsts nesniedz pietiekamu atbalstu tiem, kuri sākuši būvēt savas dzimtas mājvietas. Es neesmu pratis izklāstīt ideju ierēdņiem saprotamos vārdos. It kā jau tā ir viena, krievu valoda, bet dažādi sabiedrības slāņi to izmanto atšķirīgi, vārdos ieliek katrs savu jēgu.

Tātad es neesmu apguvis ierēdņiem saprotamu valodu.

Prezidenta administrācijā, valdībā un Domē ir tādi paši cilvēki kā mēs ar jums. Arī viņiem ir bērni, sievas un mazbērni, kuriem viņi, kā jau visi vecāki, vēl gaišu nākotni. Un, ja viņi spēs saprast situāciju, tad iegūs patiesu varu un varēs būtiski ietekmēt pozitīvos procesus sabiedrībā. Bet kur, kā atrast vārdus, kas spētu apturēt niecības rosīšanos? Jāmeklē! Citādi nāks jauni politiķi, bet arī viņi nokļūs tajā pašā sistēmā, kas bloķē viņu domu. Tāpēc arī vēršos pie jums, mani lasītāji, ar lūgumu: meklēsim kopīgus vārdus, kurus saprot dažādi sabiedrības slāņi.

Tāpēc, kārtējo reizi aizstāvot savu pozīciju, es vēršos pie mūsu prezidenta un valdības.

KRIEVIJAS FEDERĀCIJAS PREZIDENTAM UN VALDĪBAI

Nenoliedzami, Jūs kā Krievijas valsts augstākais vadītājs vairāk par visiem esat ieinteresēts mūsu valsts uzplaukumā. Kā jebkuras valsts vadītājs, Jūs gribētu iemantot tautas atzinību un atstāt par savas valdīšanas laiku visgaišākās atmiņas kā par tādu periodu, kurā tika likti pamati tautas un valsts attīstībai.

Tā arī katra Krievijas ģimene vēlas iekārtot savu dzīvi, savu sadzīvi tādu, kas būtu cilvēka cienīga. Un katra māte, kas dzemdējusi bērnu, sapņo par viņa laimīgo nākotni, saprotot, ka tā iespējama tikai tajā gadījumā, ja valsts kopumā tieksies saprotamā un prognozējami labvēlīgā virzienā.

Jūs cenšaties tam noskaņot valsts institūtus, valdību, ministrijas, reģionālās varas iestādes. Taču, neraugoties uz Jūsu vēlmes patiesumu un valsts institūciju pūliņiem, valstī turpina pastāvēt korupcija, narkomānija, prostitūcija, bērnu noziedzība un daudzas citas negatīvas parādības.

Sarežģītāka kļūst ekoloģiskā un demogrāfiskā situācija. Izjūk ģimenes. Valsts iedzīvotāju skaits ar katru gadu samazinās. Tauta gluži vienkārši izmirst.

Viss, ko Jūs darāt, ir ļoti svarīgi: varas vertikāles pastiprināšana, valsts aparāta reorganizācija, armijas reforma, IKP divkāršošana ekonomikā. Visi rādītāji valstī ir ar plus zīmi, pozitīva dinamika, bet cilvēki to nejūt. Mūsu valsts iedzīvotājiem - kaimiņiem, līdzstrādniekiem, darba kolēģiem, radiniekiem, vecākiem un bērniem - ir arvien grūtāk saprast citam citu, atrast iejūtīgus un laipnus vārdus, veidot savas attiecības, balstot tās godīgumā, krietnumā un uzticībā. Bailes no rītdienas, bažas par savu bērnu nākotni nav mazinājušās. Vai gan tie nav svarīgākie rādītāji?

Cīņa ar negatīvām parādībām notiek arvien aktīvāk, taču negatīvais tomēr neiet mazumā. Kāpēc? Kāpēc tautas vēlmes, prezidenta centieni neatbilst realitātei?

Vai nav pēdējais laiks visiem paskatīties acīs patiesībai un konstatēt: cīna notiek tikai ar sekām, nevis ar cēloņiem, kas tās radījuši. Vai nav laiks Jums atklāti atzīt faktu, ka mūsu valstī pastāv sabiedrībai sveša ideoloģija, saprotot, ka daudzus negatīvos procesus pie mums inspirē noteikti spēki. Jūs kā profesionāls čekists taču nevarat to nezināt.

Šie spēki ir apmuļķojuši tautas līdz tādai pakāpei, ka tās sāk neadekvāti uztvert īstenību. Pats vienkāršākais piemērs: reklāma. Gan zinātnieki psihoanalītiķi, gan parastie cilvēki saprot: masveida reklāma nav nekas cits kā mehānisms, kas spēcīgi ietekmē cilvēka psihi. Ar šā mehānisma palīdzību var likt daudzu valstu tautām lietot uzturā veselīgai kaitīgus pārtikas produktus, valkāt neērtu apģērbu, balsot par noteiktiem politiķiem. Un šis kolosālas masu ietekmēšanas mehānisms atrodas it kā Jūsu rokās, valsts valdības rokās. Vai tas tā ir? Nepavisam ne! Tam ir citi saimnieki. Par centieniem ieviest kārtību šajā jautājumā uzreiz birst apsūdzības vārda brīvības pārkāpšanā. Šīs apsūdzības izvirza tie, kuri patiesībā nemaz nav paredzējuši tautai vārda brīvību. Plašsa- ziņas līdzekļi patiesībā ir naudas magnātu rokās.

Un tautām tiek iedvesti drausmīgi meli, slēpjoties aiz ciniskiem apgalvojumiem, ka reklāmdevēji apmaksā visas televīzijas darbu, visas interesantās pārraides, kuras "jums tā patīk skatīties". Bet nekādi reklāmdevēji neapmaksā televīzijas darbību. Viņi tikai nodod televīzijai daļu līdzekļu, kas savākti no tautas, pievienojot uzcenojumu savu preču cenām, lai varētu apmaksāt reklāmu televīzijā, radio, transportlīdzekļos un uz ielas. Tādā veidā visa tauta apmaksā televīzijas darbu, pērkot ķīmiskos pārtikas produktus un nekvalitatīvas plaša patēriņa preces. Apmaksā netalantīgas un pilnīgi banālas televīzijas programmas un seriālus, kas uzspiež maniakāli norūpējušās neandertālieša tēlu.

Tēlainības zinātne, un kā rokās ir valsts ideoloģija

Visos laikos valstu ideoloģija ir radīta ar tādu mehānismu palīdzību, kuri iedarbojas uz cilvēku sabiedrību caur tēliem, caur senajā tēlainības zinātnē paslēptajām zināšanām. Kāds no izglītotajiem vīriem varbūt teiks, ka tāda zinātne nepastāv. Tomēr tā ir. Un tās pastāvēšanu nosaka nevis zinātnieku griba, bet gan cilvēka daba. Cilvēks ir tā iekārtots, ka viņš domā, bet domas veido tēlu.

Pēdējā laikā tēlainības zinātnes pastāvēšanu bieži saista ar Seno Ēģipti. Vēsturē ir zināmi fakti, kā ar priesteru radīto tēlu palīdzību tika atbrīvotas valstis vai arī sagrābta vara pār veselām tautām.

Šādas zināšanas centās iemantot hitleriskās Vācijas specdienesti. Padomju periodā - Valsts drošības dienesta trīspadsmitā nodaļa.

Mūsdienu Rietumu, bet tagad jau arī mūsu polit- tehnologi intuitīvi izmanto šīs zinātnes elementus. Ar to saistīti tādi izteicieni kā "radīt imidžu", "dzīvesveids", "domāšanas veids", "kandidāta tēls".

Polittehnologiem nav svarīgi, kādi ir kandidāta iekšējie centieni, kāds viņš ir kā cilvēks, vai ir labs speciālists. Par naudu un ar plašsaziņas līdzekļu palīdzību polittehnologi rada tēlu, kuram jāiepatīkas tautai. Un vēlēšanās cilvēki balso ne tik daudz par cilvēku, cik par potlittehnologu radīto tēlu. Paies vēl kāds laiks - un mēs balsosim par gumijas deputātu un prezidentu, kas veidots no gutaperčas koka.

Daudz augstāka ranga polittehnologi savu meistarību demonstrē, radot valsts tēlu un veselu tautu tēlus.

Daudzu gadsimtu garajā cilvēces vēsturē netrūkst piemēru tam, kā valsts tika pārvaldīta ar tēlu palīdzību. Visspilgtākais un saprotamākais piemērs augsta līmeņa polittehnologu, "mūsdienu priesteru" darbībai ir tas, kas notika ar mūsu valsti un tās tautām pēdējā gadsimta laikā.

Sabruka Padomju Savienība - viena no varenākajām impērijām pasaulē. Bet kas notika pirms PSRS radīšanas un tai sekojošās tās sabrukšanas?

Pirms PSRS izveidošanas tika radīts pievilcīgs nākamās sociālistiskās, bet pēc tam arī komunistiskās valsts tēls. Muižniekus, fabrikantus darba tautai iztēloja par asinssūcējiem. Krievijā vēl valdīja cars. Monarhija šķita nesatricināma. Bet tai pašā laikā jau darbojās tēls, kurš piesaistīja sev piekritējus, un viņi atrada visus iespējamos ceļus monarhijas iznīcināšanai un jaunas valsts radīšanai. Pēc jauna tēla.

Pirms PSRS sabrukuma arī notika PSRS kā totalitāras valsts tēla radīšana un tika apspriesta ideja par jaunas - laimīgas, brīvas, demokrātiskas Rietumu parauga valsts radīšanu. Valdība, līderi tika iztēloti kā asinskāri tautas un brīvības apspiedēji. Sociālistiskā iekārta - kā nepieņemama un strupceļā vedoša. Komunistu tēli, kurus radīja režisori, aktieri un mākslinieki, ar kuriem bija audzinātas veselas paaudzes, tika atbīdīti malā. Bet kas nāca tā visa vietā?

Radušos vakuumu sāka aizpildīt veiksmīgu biznesmeņu, bandītu, prostitūtu, Holivudas skaistuļu tēli. Jaunatne centās atdarināt vinu ieradumus un tikumus. Par labklājības kritēriju bez ierunām tika uzskatīta materiālā pārticība. Nav svarīgi, kas un kādā veidā to ieguvis. Visai tautai tika paziņots par nepieciešamību celt attīstītu demokrātisku valsti, bet tajā pašā laikā tika noklusētas un vēl joprojām tiek noklusētas nepārvaramās problēmas, kas pastāv ārzemēs: narkomānija, milzīgā korupcija, ekoloģiskā stāvokļa pasliktināšanās, psiholoģiskā depresija, dzimstības samazināšanās un daudz kas cits.

Sievietes atsakās dzemdēt, ja neredz nākotni saviem bērniem.

Demokrātisko valstu tautas neredz skaidru nākotni, taču mūsdienu priesteru uzdevums ir parādīt pastāvošo demokrātiju kā cilvēku sabiedrībai vienīgo pieņemamo iekārtu. Kāpēc? Tāpēc, ka mūsdienu demokrātijas apstākļos ir visvieglāk valdīt. Viegli paslēpties aiz vārda brīvības, uzņēmējdarbības brīvības, izvēles brīvības un tautai atmest tikai to sliktāko. Un tas tiek darīts nevis nejauši, bet gan mērķtiecīgi un ar nodomu. Kāds tēls jums šķiet simpātisks, par tādu jūs arī paši kļūsit.

Šie polittehnologi zina, kas tālāk notiks ar veselu tautu. Nav grūti noteikt Krievijā notiekošo kataklizmu iniciatorus. Pietiek tikai pavērot, uz kurieni ikreiz aizplūst vērtīgie cilvēku un materiālie resursi.

Pēc 1917.gada revolūcijas lielais emigrācijas vilnis no Krievijas aiznesa uz Rietumiem solīdu kapitālu, vēsturiskas vērtības un tradīcijas, bet - pats galvenais - cilvēku resursus.

Pēc Padomju impērijas sabrukuma reformas un vilinošais civilizēto labklājības zemju tēls ir aiznesis un turpina nest prom mūsu materiālos un intelektuālos resursus.

Bet pats bēdīgākais ir mūsdienīgais tēls, kas radīts valstij, lai iznīcinātu šo valsti un tautas, kas tajā dzīvo. Tam nepavisam nav nepieciešama militāra intervence. Darbojas spēks, kas ir daudz nozīmīgāks par īstajiem ieročiem. Darbojas tēls. Ir izveidota kombinācija, kuru jau šodien varētu noteikt analītiķi. Tā ir pavisam vienkārša. Pamēģināsim to saprast.

Ko mēs tagad ceļam? Kurp ejam? Polittehnologi apgalvo: "Mēs ceļam attīstītu Rietumu parauga demokrātisku valsti. Un tad, kad būsim uzcēluši, visi būsim bagāti un laimīgi." - "Bet," pamatoti aizrāda miljoniem pilsoņu, "ja zemes virsū jau pastāv gan attīstītas, gan demokrātiskas, gan laimīgas valstis, vai tad nav vienkāršāk tūlīt pat braukt uz tām?" Un miljoniem ir devušies uz Vāciju, Izraēlu, Ameriku un turpina doties prom, piegādājot šīm valstīm intelektuālo un materiālo kapitālu. Un kļūst tur par vergiem. Tēls darbojas!

Bet ko lai dara tie, kuri palikuši Krievijā?

"Jāceļ attīstīta demokrātiska valsts un jākļūst bagātiem" - apgalvo tēls. Bet ko gan šai celtniecībai var dot valsts autoceļu inspektors? Pārdevējs veikalā? Ierēdnis administrācijā? Daudziem tas nav skaidrs. Kā kļūt bagātam, saņemot algā trīs līdz piecus tūkstošus rubļu, arī nav skaidrs. Tomēr daudzi jau tagad ir kaut kā pamanījušies iekārtoties, brauc ar dārgām mašīnām, ceļ greznas kotedžas, apmeklē dārgus kūrortus. Kaut kā pamanījušies…

Un sāk "pamanīties" visa valsts. Pārdevēji un pircēji, autoceļu inspektori un ierēdņi, virsnieki un karavīri, skolotāji un studenti. Bet tie, kuri pārzina tēlainības zinātni, tikai smejas par šādiem centieniem: "Ķeriet vien, ķeriet vilkaci ar uzplečiem, pēc tam būs jārada di^ošības dienests drošības dienesta iekšienē." Mēs cīnāmies nevis ar cēloņiem, bet ar sekām, tēls savu darbu jau ir paveicis. Tas ir spējīgs netraucēti iekļūt politiķu un ģenerāļu, augsta ranga ierēdņu un vienkāršu cilvēku prātos. Tas ir tēls, kurš nezina, kas ir robežsardze, slēgtas kabinetu durvis. Tas Krievijas meiteni no attāla ciemata aizvilinās uz aizjūras valsti, uz it kā laimīgu dzīvi un piespiedīs nodarboties ar prostitūciju Kiprā, Izraēlā vai Ņujorkā. Šīs it kā laimīgās dzīves vārdā liks ierēdņiem nemt kukuļus, bet miličiem - vienoties ar noziedzniekiem. Tam - šim tēlam - piemīt milzīga enerģija. Taču mūsu politiķi, nostiprinot valsti pazudinošo tēlu, kā papagaiļi maļ savu maļamo: "attīstītās demokrātijas valstis", "civilizētie Rietumi".

Cilvēki saprot: ar valsti notiek kaut kas slikts, tāpēc arī izturas ar izpratni, kad Jūs, Vladimir Vladi- mirovič, cenšaties ieviest kārtību, bet kā lai to izdara? Tikai ar varas vertikāles nostiprināšanu vien ir par maz. Jūs esat nostiprinājis varas vertikāli, bet līdz ar to Jūs nostiprināt ne tikai savu, bet arī tēlu varu.

Tūkstošiem ierēdņu ir ieguvuši vairāk varas, taču, atrodoties tēla ietekmē, viņi, paši to neapzinoties, darbosies tēla labā. To labā, kuri šo tēlu radījuši. Bet tēla radītāji jau domā, ka Krievijas liktenis ir izlemts. Viņu darbošanās kļuvusi neapvaldīta un atklāti nekaunīga. Savas varas nostiprināšanai, valsti graujošā imidža uzturēšanai Krievijā tiek iesūtīti īpaši sagatavoti speciālisti. Es oficiāli paziņoju, ka Krievijas teritorijā darbojas īpaši apmācīti cilvēki, kuru uzdevums ir uzraudzīt un, ja nepieciešams, koriģēt valsts ideoloģiju. Domāju, ka arī Jums tas ir zināms.

Padomāsim, kāpēc pēdējo gadu laikā mūsu valsts daiļliteratūrā, kinofilmās, televīzijas raidījumos ir tik maz pozitīvu tēlu? Tēlu, kas spētu aizraut cilvēkus, vest sev līdzi, palīdzētu celt brīnišķīgu nākotni saviem bērniem. Mēs jau vēl atceramies un dzīvojam ar tiem tēliem, bet mūsu bērni?

Mūs cenšas pārliecināt, ka tāds ir vairākuma pieprasījums: visi cilvēki vēlas redzēt tikai Holivudas skaistules, sižetus par noziedznieku izrēķināšanos, informāciju par asiņainiem notikumiem. Meli! Cilvēki to nevēlas! Mums saka: negribi - neskaties, nepatīk - neklausies. Sak, izvēles brīvība. Bet tas tā nav. Pareizāk sakot, tas nepavisam nav tā. Patiesībā izvēles nav! Ne bērniem, ne pieaugušajiem, par veciem cilvēkiem vispār nerunājot. Un, ja tu dzīvē nebūsi bezjūtīgs, cinisks, bezdvēselisks cilvēks, - ceļš uz iztēloto labklājību būs slēgts. Bet cita ceļa nav. Vai tad ap Jums tā nav? Vai ap mums? Visa šī bakhanā- lija tiek speciāli uzspiesta. Jau sen ir izstrādāti īpaši slepeni atlases mehānismi. Dzejnieki, pedagogi novatori, režisori, rakstnieki, kas iedrošinājušies radīt pozitīvus Krievijas tēlus, tiek nežēlīgi vajāti. Viņiem viss ir slēgts.

To dara arī Rietumu specdienesti, maskējoties ar cīņu pret sektantismu. Šādus paziņojumus var dzirdēt ne tikai no Krievijas specdienestu virsniekiem, bet arī no sabiedriskajiem un politiskajiem darbiniekiem.

No Krievijas Federācijas prezidenta administrācijas - Jūsu administrācijas augstākajiem ierēdņiem. Tā, piemēram, administrācijas vadītāja vietnieks Sur- kovs intervijā kādai avīzei saka:

"Tās aprindas Amerikā, Eiropā un Austrumos, kuras uzskata mūsu valsti par potenciālu ienaidnieku, īsteno pret Krieviju slepenu karu. Šīs aprindas uzskata par savu nopelnu gandrīz bez asinīm notikušo Padomju Savienības sabrukumu un cenšas attīstīt panākumus. Viņu mērķis ir Krievijas sagraušana un tās telpas piepildīšana ar daudziem rīkoties nespējīgiem kvazivalstiskiem veidojumiem."

Šāds apgalvojums ir pilnīgi loģisks kaut vai tāpēc, ka spēki, kuri sagrāva PSRS, pastāv un, gluži dabiski, uzvarējuši noteiktā posmā, nenomierināsies un katrā ziņā turpinās veiksmīgo uzbrukumu.

Tāpēc ir ļoti svarīgi ne tikai konstatēt faktu, bet arī izprast mehānismu, ar kura palīdzību notiek graujošā iedarbība.

Mēs jau zinām: PSRS sabrukums notika nejau militāra iebrukuma rezultātā, bet gan kā sekas iedzīvotāju ideoloģiskai ietekmēšanai. Ideoloģija - tas ir svarīgākais mehānisms, ar kura palīdzību iespējams iznīcināt vai nostiprināt jebkuru valsti. Bet jebkura ideoloģija var iedarboties uz masām, ja ir labi izstrādāta tās iedarbības struktūra. Tā ir un tā nav mūsu: ar tās starpniecību darbojas ne jau mūsu tēli. Bet kur ir palikuši mūsējie? Mēs tos esam iznīcinājuši!

Padomju Savienībā līdztekus ideoloģiskajiem institūtiem un translācijas centriem, PSKP CK, Kultūras ministrijai un presei pastāvēja milzīgs tīkls, kas sevī ietvēra kultūras pilis un namus, rajonu un lauku klubus.

Šīs iestādes deva iespēju miljoniem jauno pilsoņu bez maksas darboties mākslinieciskās pašdarbības pulciņos. Tur tika lasītas lekcijas, notika sanāksmes. Līdz masām nonāca un tika izskaidrota valstī pieņemtā ideoloģija.

Pārbūves sākumā, kad ideoloģija tika nomainīta, šo iestāžu tīklu likvidēja, pārtrauca to finansēšanu.

Grūti iztēloties, ka pa autotrasi braucošas automašīnas vadītājs, pēkšņi uzzinājis, ka dodas nepareizā virzienā, tā vietā, lai apgrieztos un brauktu pareizajā virzienā, sāk izjaukt mašīnu pa daļām. Bet tieši tas notika mūsu valstī. Kad sabiedrībā nolēma (ne jau bez noteiktu spēku palīdzības), ka braucam ne tur, kur vajag, tā vietā, lai apgrieztos un izmantotu jau pastāvošo mehānismu, to gluži vienkārši sagrāva. Un kas nāca tā vietā?

Galveno uzdevumu iedzīvotāju un pirmām kārtām jau jaunatnes garīgajā audzināšanā gribēja uzticēt Krievijas Pareizticīgajai baznīcai. Taču parādās arvien vairāk liecību tam, ka vispirms jāizglīto lielākā daļa pašu garīdznieku.

Krievijas Pareizticīgā baznīca kā garīguma institūts pilnīgi neattaisnoja uz to liktās cerības. Kāpēc?

Gluži vienkārši tāpēc, ka dažu gadu laikā, izmantojot valsts atbalstu, bija iespējams atvērt divdesmit tūkstošus baznīcu, bet, lai izglītotu divdesmit tūkstošus augsti garīgu priesteru, kuri patiešām spēj sniegt mierinājumu un audzināt cilvēkus, nepieciešami gadsimti un noteikti apstākļi.

Turklāt ne jau tādi apstākļi, kad valsts bārstās ar privilēģijām un naudu, kas tikai demoralizē, piesaista konjunktūristus un afēristus. Šādā situācijā vinnē ne jau garīgi pilnveidojušies draudzes gani, bet gan tie, kas ir bijuši veiklāki un tuvāk pie siles. Uzvar ne jau tā draudze, kuru vada augsti garīgs baznīcas pārzinis, bet tā, kura pratusi piesaistīt finansējumu.

Atnācēju piesaistīšana un viņu garīguma paaugstināšana taču ir ilgstošs process, kas turpinās garus gadus. Lūk, tāpēc savu garīdznieka tērpu lāpa lauku mācītājs, kurš nav spējīgs iegādāties jaunu, bet cits tajā pašā laikā brauc ar dārgu ārzemju markas mašīnu.

Par mantrausību un naudaskāri, kas jau pārņēmusi Krievijas Pareizticīgo baznīcu, runāja arī Maskavas un visas Krievzemes Svētais patriarhs Aleksijs II. 2004. gada 15. decembrī Kristus Pestītāja katedrāles Baznīcas sinodes zālē Maskavas pilsētas Eparhijas ikgadējā sapulcē Viņš teica:

"Tagad mums nākas vērot virkni negatīvu parādību - tas ir gan baznīcas ikdienas vispārējais statis- kums, gan dinamikas trūkums draudzes dzīvē, gan nelielais ticīgo skaits, kas apmeklē dievkalpojumus, gan reliģisko interešu trūkums jaunajai paaudzei."

"Satraucoša atmirstošās pareizticīgās apziņas, baznīcas nozīmes samazināšanās, garīgā akluma pazīme ir daudzu draudzes dzīves aspektu komercializēša- nās… Materiālā ieinteresētība arvien biežāk izvirzās pirmajā vietā, aizsedzot un nogalinot visu dzīvo un garīgo. Nereti baznīcas, līdzīgi komercfirmām, tirgojas ar "baznīcas pakalpojumiem"."

"Nekas tā neatgrūž cilvēkus no ticības kā garīdznieku un baznīcas kalpotāju savtīgums. Nejau velti nau- daskāre tiek dēvēta par zemisku, nāvējošu kaislību un par nodevību pret Dievu, par elles grēku."

Patriarhs aizliedza ņemt maksu par baznīcas sakramentu - dievgalda, laulību, iesvaidīšanas un apstāvēšanas rituāla veikšanu, kā arī pārdot baznīcas "pakalpojumus". Bet vai baznīcas kalpi pakļausies augstākā baznīcas hierahra aizliegumam, ja viņi jau ir pārkāpuši daudz augstākus - Dieva baušļus?

Krievijas Pareizticīgā baznīca, bet vai patiešām Krievijas?

Līdztekus visam citam uz Krievijas Pareizticīgo baznīcu visstiprāko graujošo ietekmi, šķiet, atstājuši Rietumu specdienesti. Un to bija iespējams paredzēt, protams, ja kādam tas būtu uzticēts. Mēs saprotam: pirms pārveidojumiem mūsu valstī vienmēr notiek ideoloģiska "apstrāde". Vai Rietumu specdienestu nodaļas, kas atbildīgas par to saimniekiem nepieciešamajām pārvērtībām Krievijā, varēja atstāt neievērotu tādu svarīgu institūtu kā Krievijas Pareizticīgā baznīca? Protams, ne! Citādi viņu darbs nebūtu profesionāls. Turklāt apstākļi ideoloģiskām diversijām Krievijā bija vairāk nekā labvēlīgi. Mūsu specdienesti nodarbojās ar iekšējo reorganizāciju un, maigi izsakoties, bija aizņemti ar iekšējo rēķinu kārtošanu, un tas, šķiet, turpinās vēl joprojām.

Nav iespējams spriest par visām Rietumu specdienestu operācijām, kuras tika īstenotas ar Krievijas

Pareizticīgās baznīcas struktūru starpniecību. Bet viena no tām ieguva rezonansi sabiedrībā. Tās kaitīgās sekas izjuta un turpina izjust miljoniem Krievijas iedzīvotāju, to skaitā arī baznīcas kalpi.

Es runāju par Krievijas Pareizticīgās baznīcas paspārnē radīto institūciju, kura nepatiesi apvaino dažādas laicīgās un reliģiskās organizācijas, tādējādi radot tajās nepatiku pret Krievijas Pareizticīgo baznīcu.

"Cīnītāji pret sektām" darbojās Baznīcas vārdā un pat, kā viņi to apgalvo, ar patriarha Aleksija II svētību. Kā atbilde uz šādu rīcību bija tas, ka daudzi cilvēki, kuri agrāk pret baznīcu izturējās lojāli vai pat apmeklēja to, jo bija kristīti, gluži vienkārši sāka raut nost sev kaklā pakārtos krustiņus.

Vēl viena "cīnītāju pret sektām" viltība: nodarbojoties ar pašu izdomāto "sektu" atmaskošanu, viņi faktiski kritizēja un izsmēja Krievijas Pareizticīgo baznīcu.

Tādējādi Baznīcai tika dots nopietns trieciens.

Pēc tam viņi nolēma vadīt arī Krievijas Federācijas augstākās valsts varas struktūras.

Ar sirdi un dvēseli uztvēruši ideju par Krievijas lielisko nākotni, kas attēlota grāmatās, cilvēki dažādos Krievijas reģionos vērsās un joprojām vēršas vietējās administrācijās ar lūgumu piešķirt viņu ģimenēm zemes gabalus dzimtas mājvietu izveidošanai.

Pārsteidzoši ir tas, ka pirmo reizi cilvēki lūdz nevis atlaides, nevis "pielikumu", bet nelielu daļiņu savas valsts dabas, kur paši radīs sev apstākļus dzīvei, nevis izdzīvošanai.

Varētu likties, ka šie ļaužu centieni būtu tikai apsveicami. Un tā nebūt nav acumirklīga iegriba. Pēdējie četri gadi liecina par to, ka šo cilvēku vēlme ir apsvērta un paliekoša. Ideja aizrauj dažādus iedzīvotāju slāņus: skolniekus, zinātniekus un uzņēmējus, skolotājus, ārstus un pensionārus, militāristus un politiķus, māksliniekus, dzejniekus un rakstniekus. Viņu vidū ir akadēmiķi un gubernatori, pat bijušo Padomju Savienības republiku prezidentu sievas.

Ar šo cilvēku palīdzību valstī var atrisināt daudzus sociālekonomiskos uzdevumus, strauji mainīt demogrāfisko situāciju, pārtikas drošuma problēmas, iedzīvotāju nodarbinātību, nācijas veselību. Bet pats svarīgākais - rosināt cilvēkos varenu enerģiju, lai, radot savu telpu, viņi nostiprina mīļoto zemi un valsti, kas pavērusi tādu iespēju.

Bet acīmredzot kādam ne visai patīk šie Krievijas ļaudis pārņēmušie pozitīvie centieni.

Okupanti darbībā

Krievijas Federācijas subjektu varas izpildinstitūcijas un pat municipālie veidojumi saņēma norādījumu uzskatīt manu grāmatu lasītājus par sektantiem un teroristiem, tātad - likt šķēršļus visam, ko viņi iecerējuši, un it sevišķi tiem, kuri vēlēsies iekārtot savu dzimtas mājvietu lauku apvidū.

Plašsaziņas līdzekļiem, draudot pat ar žurnālistu atlaišanu no darba, - nestāstīt par šīm ierosmēm. Bet, ja arī pieminēt, tad tikai kā par "aizlidojušajiem", visus uz mežu, atpakaļ pagātnē saucošajiem.

Kultūras iestāžu darbiniekiem - likt šķēršļus pasākumiem, kas saistīti ar grāmatām un tajās izklāstītajām idejām.

No lasītājiem pienākošās ziņas skaidri apliecina to, ka mūsu valsts teritorijā darbojas kaut kāda

apvienība, kurai ir savi aģenti valsts un baznīcas struktūrās un kura īsteno savu destruktīvo politiku.

Tas nav tikai mans apgalvojums. Par to runā arī profesionāli analītiķi, kuri ir iepazinušies ar manis savāktajiem materiāliem.

Ir radies pat termins "Anastasijas kults". Bet kas vai kurš ar šiem vārdiem tiek domāts? Es - kā rakstnieks? Mana grāmata ar nosaukumu "Anastasija"? Grāmatas varone, kuru sauc Anastasija? Miljoniem grāmatas lasītāju? Vai viņu centieni iemiesot dzīvē Anastasijas ideju par brīnišķīgo labklājības zemi Krieviju? Šķiet, ka visi un viss vienlaikus.

Ir skumji nolūkoties, kā aizjūras un pašmāju diakoni, kuri nepavisam nepieder pie kristīgās ticības, ir okupējuši Pareizticīgo baznīcu, ietekmē valsts aparāta ierēdņus. Kristietība viņiem ir tikai ērts aiz- ? >

segs, bet šo cilvēku rīcība skaidri liecina, ka viņi ir tālu no kristīgās morāles. Viņu metodes ir vecas. Ar tādām pašām melu un vardarbības metodēm tika iznīcināta Senās Krievzemes kultūra un iefiltrēta tautai sveša ideoloģija. Esmu par to rakstījis savās grāmatās. Mani uzreiz apsūdzēja pagānismā. Bet kas gan ir apsūdzība pagānismā? Nekas cits kā apsūdzība vēlmē uzzināt savas zemes vēsturi, iepazīt savu priekšteču kultūru.

Taču ir arī diezgan iepriecinoši, cerīgi notikumi. Dzīve aizvien biežāk rada situācijas, kurās šo cilvēku nekrietnā rīcība tiek izgaismota gluži kā ar neredzamu staru. Nostāda viņus, ja drīkst tā izteikties, anekdotes cienīgās situācijās. Spriediet paši.

"DZIMTAS GRĀMATA" UN "ĢIMENES HRONIKA"

2002. gadā izdevniecība "DIĻA" laiž klajā kārtējo sērijas "Skanošie ciedri" grāmatu ar nosaukumu "Dzimtas grāmata", kurā lasītājiem tiek pavēstīts: "Mūsu izdevniecībai kļuvusi tuva un saprotama ideja par "Dzimtas grāmatu". Nodevuši šo grāmatu drukāšanai, mēs tūlīt par ķērāmies pie "Dzimtas grāmatas" izlaides - lai katrs varētu fiksēt savas ģimenes vēsturi." Drīz vien pēc izdevniecības "DIĻA" 2003. gadā izdevniecība "Russkij Dom" izdod grāmatu "Ģimenes hronika", viens no tās sastādītājiem ir arhimandrīts Tihons (Ševkunovs).

Ievadvārdus grāmatai uzrakstīja Krievijas prezidents V. Putins, kā arī Maskavas un visas Krievzemes patriarhs Aleksijs II.

"Ģimenes hronika - tas ir nevis vienkārši stāstījums par vairāku cilvēku likteni vai pat veselu dzimtu, tas ir vēstījums par visas valsts vēsturi. Krievijas liktenis - tā ir ģimenes vēsture, kurā laika gaitā paaudzi nomaina paaudze."

"Tādas zināšanas nepieciešamas, lai katrs Krievijas pilsonis apzinātos savas saknes, savu piederību pie mūsu diženās Dzimtenes vēstures."

Krievijas prezidents V. Putins

"Ģimenes, mājas pavarda atmosfēra, attiecības ar tuviniekiem, atmiņas par saviem senčiem, un pēcnācēju audzināšana - tam visam ir milzīga nozīme personības, tātad arī valsts tikumiskajā stiprināšanā. Tā nav nejaušība, ka daudzas tautas mēdz teikt: mīlestība pret Dzimteni sākas ar mīlestību pret ģimeni."

Maskavas un visas Krievzemes patriarhs

Aleksijs II

Bet pirmā šai idejai lika izskanēt Anastasija:

"… Paies pavisam nedaudz dienu - un Dzimtas grāmatu sāks radīt, ar savu roku rakstīt, lappuses aizpildīt miljoniem tēvu un māšu dažādās Zemes malās. Un šo dzimtas grāmatu būs loti daudz. Un katrā būs rakstīta no sirds nākusi patiesība, un tā būs rakstīta pašu bērniem. Viltību šajās grāmatās nebūs. To priekšā vēstures meli sabruks."

Anastasija

Neiedziļināsimies sīkumos par to, kādā veidā un pateicoties kam izdevniecība "Russkij Dom" sekoja izdevniecības "DIĻA" paraugam. Svarīga ir pašas idejas realizācija. Tagad mēs redzam: šo ideju atbalsta Krievijas prezidents, patriarhs, Valsts Domes priekšsēdētājs, kas "Ģimenes hroniku" pasniedza skolēniem Zinību dienā.

Ko nu iesākt nelaimīgajiem apmelotājiem? Vai pieskaitīt pie sektantiem arī Krievijas prezidentu un patriarhu, un Valsts Domes priekšsēdētāju? Pie reizes ari bijušo Ukrainas prezidentu, kas parakstījis dekrētu "Par zemnieku saimniecību", saskaņā ar kuru ukraiņiem pienākas nevis viens, bet divi hektāri zemes.

Un vēl gubernatoru Ajackovu, kurš intervijā televīzijas kanālam NTV par anastasijiešiem teica, ka "viņos ir valsts nākotne", un aicināja sava aparāta ierēdņus ņemt zemi un būvēt dzimtas mājvietas.

Un Kemerovas apgabala gubernatoru Tuļejevu, kas piešķīra zemi dzimtas mājvietu ierīkošanai. Un Krievijas augstāko muftiju Talgatu Tadžudinu, kas uz studijas "Sotvoreņije" korespondenta jautājumu "Ko jūs domājat par grāmatu sēriju "Skanošie ciedri"?" - atbildēja:

"Es mīlu šīs grāmatas, lasu un daudz ko smeļos no tām. Es jūtu, ka, lasot šīs grāmatas, cilvēkā nostiprinās ticība Dievam. Jo ticība Dievam jāstiprina katru dienu. Lai tas notiktu, jābūt atvērtām ne tikai acīm, bet - pats svarīgākais - jābūt atvērtai sirdij. Sirds tādēļ arī ir dota, lai mīlētu, bet Vladimira Meg- re grāmatas palīdz mīlēt Dievu. Viņš šo patiesību dara zināmu caur Anastasijas vārdiem. Varbūt teologiem kādi jautājumi šķiet strīdīgi, varbūt kāds teiks, ka tā ir tikai hipotēze, taču ticība Dievam, vēl vairāk - mīlestība uz Dievu - tā sākumā tiek vākta pa kripatiņai, bet pēc tam kļūst neizmērojama. Un cilvēks vēl pirms nonākšanas citā pasaulē, jau šajā pasaulē kļūst laimīgs. Bet sērijas "Skanošie ciedri" grāmatas mums šajā ziņā palīdz."

Taču pirms šiem notikumiem, acīmredzot to pašu "cīnītāju pret sektām" intrigu un iebiedēšanas rezultātā, viens no pareizticīgajiem arhibīskapiem (nenosaukšu viņa vārdu, lai neierakstītu to vēsturē) parakstīja vēstuli, kurā draudēja izslēgt no baznīcas visus tos, kuri lasīs un izplatīs sērijas "Skanošie ciedri" grāmatas.

Tādējādi arhibīskaps "nošķir" no baznīcas arī pašu patriarhu, kas atbalsta ideju par "Ģimenes hronikas" radīšanu un kopā ar prezidentu parakstīja aicinājumu. Pieņemsim, ka patriarhs manas grāmatas nav pat rokās turējis, taču tas nav svarīgi, jo grāmatā ne jau papīrs ar iespiestajiem burtiem ir svarīgs, bet gan idejas, kas tajā izklāstītas. Viena no idejām ir atbalstīta, esmu pārliecināts, ka drīz valstiskā līmenī tiks atbalstītas arī citas. Taču pagaidām…

Varbūt tiesībsargājošajām iestādēm būtu laiks pievērst uzmanību tam, kas patiesībā ir tā sauktie "cīnītāji pret sektām". Kādas metodes, intrigas viņi izmanto, tik ērti iekārtojušies Krievijas Pareizticīgās baznīcas paspārnē. Skaidrs, ka tas darīts, ne jau lai lūgtos! Naida kurināšana starp reliģijām, valsts varas institūciju diskreditēšana - lūk, ar ko viņi nodarbojas.

Un būtu muļķīgi pat pieņemt, ka kāda grupa "cīnītāju pret sektām" būtu īpaši satraukusies par manu garīgo stāvokli. Visas darbības skaidri liecina, ka viņi izpilda pasūtījuma darbu, lai nepieļautu Krievijā nekādus pozitīvus pārkārtojumus. Viņu ideoloģiski kaitnieciskā darbība lieliski atklājas tālāk izklāstītajā piemērā.

Ebreju jautājums

Pēdējā laikā atkal, jau kuro reizi pēdējo tūkstoš gadu laikā, sakāpinās kaislības ap ebreju jautājumu.

Aizvien biežāk atskan runas, ka Eiropā un Krievijā pastiprinās ekstrēmistisks noskaņojums, arī pret ebrejiem. Ebreju kopienu kongress, kas notika Eiropā, šo situāciju saistīja ar to, ka Eiropas valstīs pieaug iedzīvotāju - musulmaņu skaits, bet viņi esot agresīvi noskaņoti pret ebrejiem. Tomēr daudzi konkrēti vēstures piemēri liecina par to, ka agresivitāti iespējams izprovocēt. Un ar to pašlaik visai aktīvi nodarbojas noteiktas aprindas. Provokatori var būt arī pašu ebreju vidū.

Rodas iespaids, ka saņemts pasūtījums organizēt grautiņus. Ebreju grautiņi kādam ir ļoti izdevīgi, arī materiālajā ziņā. Ekstrēmistiskajām organizācijām grautiņi materiālu labumu nevar dot, tām drīzāk būs tēriņi. Bet valstis, uz kurām, glābjoties no grautiņiem, kopā ar saviem kapitāliem metīsies daļa ebreju finansiālās oligarhijas, lai legalizētu savus daudzmiljonu ienākumus un iegūtu starptautisku neaizskaramību, iegūs jūtamu labumu.

Sava labuma dēļ viņi ir gatavi nolikt zem sitiena vienkāršos, ne pie kā nevainīgos ebrejus, kuri dzīvo Krievijā. Tā ne reizi vien ir noticis daudz cietušās ebreju tautas vēsturē.

Kādēļ nepieciešami grautiņi? Loģika ir vienkārša. Sabiedrībā pieaug neapmierinātība ar oligarhiem, finanšu dūžiem. Pēc Valsts statistikas komitejas datiem, apmēram 70 procenti Krievijas iedzīvotāju uzskata, ka bagātība viņiem nekavējoties jāatņem un paši jātiesā. Prezidents, valdība, Krievijas prokuratūra, pamatojoties uz likumu, cenšas izmeklēt vairāku oligarhu darbību. Pasludināts kurss uz cīņu ar korupciju, un tuvāko četru gadu laikā oligarhi var zaudēt savus kapitālus. Tādā situācijā viņi, protams, centīsies pamest Krieviju. Bet pastāv problēma, kā šo savu kapitālu legalizēt Rietumos. Visdrošākais paņēmiens - izprovocēt tādu grautiņu, lai nodrebētu visa pasaules sabiedrība. Tālāk viss ir ļoti vienkārši. Grautiņu laikā nokļuvuši kādā no Rietumu valstīm, finanšu magnāti pasludina sevi par politiskajiem bēgļiem un, protams, iegūst politisko patvērumu un kapitāla legalizēšanas iespēju, saglabājot kaut vai daļēju kontroli pār resursiem un rūpnīcām ar fiktīvu vai pilnvarotu personu palīdzību.

Tāpēc jāvēršas pie visiem Krievijas iedzīvotājiem, pirmām kārtām jau pie organizācijām, kuras uzskata sevi par patriotiskām. Nekādā gadījumā nepadodieties provokācijām un nenolaidieties līdz sinagogu grautiņu līmenim. Jūs tikai "nospēlēsit" pēc citu izstrādāta scenārija.

Nedrīkst apsūdzēt visus ebrejus intrigās un nosodāmā rīcībā. Starp ebrejiem, tāpat kā baltkrieviem, ukraiņiem un krieviem, ir dažādi cilvēki. Kā pierādījumu minēšu šādu notikumu. Uzstājoties lasītāju konferencē Kazaņā, kur zālē bija sapulcējušies dažādu tautību cilvēki, arī daudzi musulmaņi, es nolasīju nodaļu no ebreju rakstnieka Efima Kuš- nera grāmatas "Bezasiņu revolūcija". Pirms tam es pateicu, ka tas ir ebreju rakstnieks, kas dzīvo Izraēlā, taču raksta par Krieviju, par tās nākotni. Es nolasīju nodaļu, un, kad biju pabeidzis, zālē atskanēja skali aplausi.

Musulmaņi aplaudēja ebreju rakstniekam un dzejniekam.

Kāpēc notika kas tāds? Kāpēc par agresīviem uzskatītie musulmaņi no visas sirds aplaudēja ebreju rakstniekam?

Tāpēc, ka savā grāmatā viņš runā par Krievijas brīnišķīgo nākotni, saistot to ar idejām, kuras izklāstītas "Skanošo ciedru" grāmatās, aicina Krievijas varas institūcijas pieņemt programmu, kuras pamatā būtu šīs idejas.

Uzreiz pateikšu, ka viņš nav vienīgais ebrejs, kas ir pieņēmis un atbalsta šajās grāmatās izklāstīto Anastasijas koncepciju.

Izraēlā ir klubs, kurā apvienojušies cilvēki, kas lasa grāmatas par sibīrieti Anastasiju. Izraēlieši krievu valodā un ivritā sacer dziesmas par "Skanošo ciedru" sērijas grāmatu varoņiem. Man pat rodas iespaids, ka priekšgalā kustībai par šo ideju īstenošanu dzīvē galu galā nostāsies ebreji un vedīs sev līdzi citas tautas daudzās valstīs.

Manā rīcībā ir informācija, ka tieši Izraēlā jau atvēlēts daudz līdzekļu ekoloģiski tīru ciematu veidošanai. "Ak, viņi nu gan ir viltnieki. Pārķēruši Krievijas ideju," daudzi pēc tam teiks.

Viņi neko nepārķer, bet gan glābj. Sakiet, lūdzu, kurš tad traucē Krievijas varas iestādēm iemiesot grāmatās izklāstītās idejas? Bet tieši pie tām jau vairākus gadus ar kolektīvām un individuālām vēstulēm ir vērsušies un vēršas krievzemieši.

Rodas smieklīga situācija. Daudzi analītiķi runā par to, ka Krievijas tautā radusies nacionālā ideja. Bet pašreizējā situācijā to iemiesot vispirms nāksies Izraēlā. Kas pie tā vainīgs?

Kopumā tās publikācijas, kuras man izdevies lasīt par ebreju jautājumu, ir diezgan primitīvas. Gandrīz visi to autori nonāk līdz parastai faktu konstatācijai: "Ebreji ir sagrābuši dažādu valstu presi"; "Lielāko daļu finanšu plūsmu kontrolē ebreji."

Tas viss, nenoliedzami, tā ir, arī mūsdienu Krievijā. Bet tā ir tikai fakta konstatācija - un nekas vairāk. Daudz interesantāk būtu noskaidrot, kāpēc šāda situācija rodas dažādās valstīs, turklāt ar apskaužami lielu pastāvīgumu jau vairākus gadsimtus?

Uzreiz teikšu, lūk, ko. Ebrejiem gluži vienkārši tas ir jādara, bet mēs esam spiesti viņiem pakļauties, turklāt likumdošanas aktu līmenī.

Spriediet paši: Krievijas Valsts Dome pieņēma likumu, saskaņā ar kuru četras reliģijas mūsu valstī tiek uzskatītas par pamatreliģijām. Divas no tām ir kristietība un jūdaisms.

No kristīgās reliģijas koncepcijas izriet, ka kristīgais cilvēks ir Dieva vergs. Bagātība netiek uzskatīta par vēlamu. Sanktpēterburgā pa tās viesnīcas logu, kuras numurā es sēžu un rakstu šīs rindas, redzama plašā pareizticīgo Vladimiras Dievmātes katedrāle, uz kuras fasādes ar lieliem zelta burtiem rakstīts: "Pieņem, valdone, tava verga lūgšanas."

No jūdaisma koncepcijas izriet, ka ebrejs ir Dieva izredzētais, ka viņam pieder bagātības, zemes, ka augļošana ir apsveicama lieta.

Visiem zināms, cik milzīga ir reliģijas ietekme uz psihi, personības formēšanos, cilvēka dzīvesveidu.

Tad būsim taču konsekventi savas rīcības loģikā. Mūsu valsts augstākā likumdevēja institūcija ir pieņēmusi šīs divas koncepcijas, tādējādi nosakot, kuram jābūt vergam, kuram - valdītājam.

Un nejauksim cits citam prātu, ja jau esam likum- paklausīgi pilsoņi, saskaņā ar mūsu varas pasludināto likumu uzņemsim kā pašu par sevi saprotamu ebreju varu pār mums.

Kādu šis atzinums var neapmierināt. Kāds šo apgalvojumu uzskatīs par absurdu. Bet neaizvērsim acis dzīves īstenības priekšā, ir taču jāsaskata parādību cēloņi, nevis atkal un atkal truli jāskandina par sekām.

Ja kādam nepatīk esošā situācija, tad kopīgi meklēsim izeju no tās.

Tā var būt ideja, kuru ar vienādu sajūsmu uztvertu musulmaņi, kristieši, jūdaisti un citu konfesiju pārstāvji.

Tāda ideja jau pastāv. Tā izlabos stāvokli, tā noteiks nākotni. Par to liecina konkrēti fakti un dzīves situācijas.

Radīsim kopa

Krievijas Federācijas prezidents vēstījumā Federālajai Sapulcei runāja par uzdevumu desmit gadu laikā divkārt palielināt iekšzemes kopproduktu (IKP). Nu ko, uzdevums kā jau uzdevums. Un jāsāk rīkoties, lai to izpildītu. Un pirmām kārtām ir jāiedvesmo tauta. Jo tieši tai jāstrādā tā, lai IKP rādītāji divkāršotos. Bet kas notika pēc tam, kad šis uzdevums tika izvirzīts augstākajām mūsu valsts pašreizējām amatpersonām?

Sākās neticami notikumi.

Tā vietā, lai mēģinātu sasniegt attiecīgo mērķi, vieni augsti ierēdņi sāka runāt par neiespējamību to izdarīt, citi - par to, ka tomēr vajadzētu gan. Un viss! Vairāk nekas nenotika. Šīm runām tika tērēts laiks: galarezultātā 2004. gads noslēdzās nožēlojami: IKP pieaugums bija tikai 6,4 procenti.

Visu laiku kopš šā uzdevuma izvirzīšanas presē par to tika runāts ar diezgan interesantu zemtekstu - "izpildāms - neizpildāms", un atkal - nebija ne mazāko centienu kaut ko darīt.

Šī situācija tad arī parāda: Krievijā sākas pilnīgs varas sabrukums. Šādos apstākļos ierēdņus var gan ievēlēt, gan iecelt, - taču, izmantojot dažādus aizbildinājumus, uzdevums netiks izpildīts.

Iztēlojieties situāciju: virspavēlnieks dod pavēli "gatavoties uzbrukumam", bet viņa palīgi - ģenerāļi un pulkveži - tā vietā, lai izstrādātu uzbrukuma plānu, sāk apspriest, "vai tas ir iespējams vai ne". Galarezultātā sakāve nav izbēgama. Un tā arī notika.

Bet varbūt uzdevums, kuru izvirzīja prezidents, patiešām ir murgains? Mēs nevaram par to spriest, kamēr neesam pacentušies tikt skaidrībā. Bet, mazliet aizsteidzoties uz priekšu, teikšu: tas ir izpildāms!

Paredzu lasītāju neizpratni: kāds prezidenta izvirzītajam uzdevumam divkārt palielināt IKP sakars ar Krievijas Pareizticīgo baznīcu, ar "cīnītājiem pret sektām", Rietumu specdienestiem?

Padomāsim: kam ir izdevīgs IKP pieaugums? Protams, Krievijai. Kam tas nav izdevīgi? Protams, Rietumiem, kuri Krieviju uzskata par savu ne vienmēr kvalitatīvo produktu noieta tirgu.

Un Rietumu specdienesti kā vienmēr izrādījās sava uzdevuma augstumos, parādot kā nenopietnus gan Krievijas ierēdņus, gan tās prezidentu. Izsmēja viņus jau uzdevuma izvirzīšanas sākumstadijā. Taču aplūkosim visu pēc kārtas.

Lai divkārt palielinātu IKP, vajadzēja noteikt tās tautsaimniecības nozares, kurām krasi jāpalielina produkcijas izlaide, un tās, kurās produkcijas ražošanas pieaugums nav vēlams. Tā, piemēram, nedrīkst taču divkāršot alkoholisko dzērienu un tabakas izstrādājumu ražošanu: Krievija jau tā slīkst degvīnā un smok tabakas dūmos. Nedrīkst palielināt ieroču ražošanu, atvērt jaunus kazino un divkārt palielināt no valsts izvedamo izejvielu daudzumu.

Un, ja tā, tad visām pārējām tautsaimniecības nozarēm produkcijas ražošana jāpalielina nevis divas, bet gan trīs vai pat četras reizes. Šīs nozares nav konkretizētas, tātad arī nekādi uzdevumi tām nav izvirzīti.

Un kāpēc to darīt, kāds teiks, ja vēl joprojām turpinās strīdi par to, vai vispār iespējams divkāršot, bet te - četrkāršot? Četrkāršot nav iespējams.

Taču es saku, ka ir iespējams! Iespējams, turklāt bez papildu kapitālieguldījumiem.

Kā piemēru ņemsim lauksaimniecību, kas ar katru gadu ražo arvien mazāk produkcijas, un tas jau sāk apdraudēt nacionālo drošību. Par to runā pazīstami politiķi, Valsts Domes deputāti un daži valdības ierēdni.

Ne jau velti saka: tagad valstī no ārzemēm dažu veidu produktus ieved līdz pat 40 procentiem. Šāda situācija rada draudus nacionālajai drošībai. Un kas mūs sagaida? Lūk, kas.

Tiek prognozēts, ka 2005. gadā lauku iedzīvotāju skaits samazināsies par 25 procentiem, bet tas vēl vairāk saasinās problēmu. Precīzāk sakot, padarīs valsti pilnīgi atkarīgu. Tad valdībai apmaiņā pret pārtiku nāksies atdot ne tikai dabas resursus, bet arī raķetes, citādi iedzīvotāji to saplosīs gabalos.

Tas nozīmē, ka ir jāmaina stāvoklis agrorūpnieciskajā kompleksā: jādubulto, jātrīskāršo ražojamās produkcijas daudzums. Taču ar ierastajiem standartpaņē- mieniem, kad visi ieteikumi tie reducēti galvenokārt uz nepieciešamību pēc papildu subsīdijām, tas nav iespējams. Nav saprotams, kam grasās piešķirt šīs subsīdijas, ja darbspējīgo lauku iedzīvotāju kļūst aizvien mazāk un mazāk. Bet, ja tā, tad nekādas jaunākās tehnoloģijas, supermoderna tehnika nelīdzēs. Gluži vienkārši nebūs cilvēku, kas ar to varētu strādāt.

Līdz ar to pirmais uzdevums ir panākt, lai laukos uzrastos darbspējīgi cilvēki. Miljoniem cilvēku. Desmitiem miljonu. Un vēl - lai viņi ar mīlestību vēlētos pieskarties zemei. Bet, ja viņi neuzradīsies, tad par visu pārējo vispār nav jēgas runāt.

Taču daudziem ierēdņiem šo cilvēku uzrašanās šķiet kaut kas brīnumam līdzīgs. Viņi tam netic un neticēja pat tad, kad tas notika.

Jā, kungi, brīnums ir noticis!

Pateicoties tikai vienam cilvēkam - Sibīrijas vientuļniecei Anastasijai.

Lai arī kādam viņas vārdi liekas neticami un fantastiski, tie ir patiesi. Šie vārdi ir atmodinājuši cilvēku sirdis un prātus.

Desmitiem tūkstošu cilvēku dažādos valsts reģionos izteikuši vēlmi iekārtoties uz dzīvi lauku apvidū. Uzbūvēt tur savas dzimtas mājvietas un pārcelties uz pastāvīgu dzīvi. Šo cilvēku skaits ar katru gadu pieaug.

Viņi rada savas reģionālas sabiedriskās organizācijas un lūdz: DODIET ZEMI! Mēs esam gatavi to apbūvēt un apstrādāt.

Šie cilvēki ir apvienojušies Viskrievijas sabiedriskajā organizācijā, kas tika nodibināta 2004. gada 5. jūnija konferencē Vladimiras pilsētā.

Šī konference parādīja, ka pēcpadomju telpā pirmo reizi radies tautas spēks, kuram līdzīga patlaban nav. Zālē pietrūka vietas, jo bija sabraukuši daudzi cilvēki, kuri nebija delegāti, bet vēlējās paklausīties, būt notiekošā līdzdalībnieki.

Konferencē nolēma izveidot un izveidoja tautas kustību "Krievijas skanošie ciedri", kuras galvenais uzdevums ir atbalstīt dzimtas mājvietu ideju. Šī tautas kustība nav opozīcijā ne varas iestādēm, ne partijām. Tā, gluži otrādi, vēlas kontaktēties ar visiem un aicina: "Radīsim kopā."

Dzimusi tautas kustība, kurai ir precīza, skaidra, tautai saprotama un tautas atbalstīta programma.

Ko Krievijas valsts var iegūt, realizējot kaut vienu šīs programmas punktu? Ārēji ļoti vienkāršu punktu, kurā runāts par vienu hektāru zemes, bet galarezultātā:

•    būtiski tiek uzlabota ekoloģiskā situācija;

•    atjaunota augsnes auglība;

•     atrisināts jautājums par valsts iedzīvotāju nodrošināšanu ar augstas kvalitātes pārtikas produktiem;

•    tiek novērsta inflācija un panākts nozīmīgs - divas trīs reizes liels - algas palielinājums visās tautsaimniecības sfērās;

•     strauji uzlabojas demogrāfiskā situācija, sākas iedzīvotāju atveseļošanās un atjaunināšanās;

•    tiek atrisināts valsts aizsargspēju jautājums;

•    tiek darīts gals kapitāla aizplūšanai no valsts, gluži pretēji, tas plūst uz Krieviju; atgriežas intelektuālie resursi;

•    būtiski samazinās kukuļošana, korupcija, noziedzība un terorisms, izveidojas apstākļi šo parādību pilnīgai izskaušanai tuvākajos gados;

•    visas bijušā Varšavas līguma valstis - Polija, Čehija, Slovākija, Ungārija, Bulgārija - un visas Baltijas valstis apvienojas spēcīgā savienībā;

•    izbeidzas bruņošanās sacensība un izveidojas cieša sadarbība starp Krieviju, ASV, austrumu musulmaņu valstīm.

Tie ir ne tikai mani secinājumi, to savos diplomdarbos apliecina arī studenti (piemērs - topošās juristes Tatjanas Borodinas diplomdarbs). Par tiem savos darbos runā zinātnieki (piemēram, ekonomisko zinātņu doktors, triju Likumdošanas Sapulces sasaukumu deputāts, profesors Viktors Medikovs).

Par tiem pašu izdotajās brošūrās raksta profesionāli pētnieki un vienkārši cilvēki.

Es pacentīšos sniegt īsu pamatojumu dažiem punktiem.

Tātad iztēlosimies: valsts ir ķērusies pie Anastasijas piedāvātās programmas realizācijas.

Katrai ģimenei, kura to vēlas, bez maksas mūža lietošanā tiek piešķirts viens hektārs zemes ar tiesībām nodot to mantojumā, lai uz tā varētu iekārtot savu dzimtas mājvietu. Produkcija, ko izaudzē katra ģimene, kā arī pati zeme netiek aplikta ar nodokļiem.

Rezultāti būs šādi.

•   Būtiski tiks uzlabota ekoloģiskā situācija

Kā parādījusi prakse, cilvēki, kuri jau saņēmuši zemi dzimtas īpašumā, pirmām kārtām stāda savvaļas kokus - vidēji līdz 200 katra ģimene, košumkrūmus, zaļo žogu, ogulājus - vidēji līdz 2000, augļu kokus - vidēji 50.

Pēc analītiķu domām, pat vispieticīgākie aprēķini liecina: ja šī programma tiks pieņemta valsts līmenī, pareizi traktēta, to ģimeņu skaits, kuras vēlēsies iekārtot savas dzimtas mājvietas, Krievijā sākumposmā būs apmēram 10 miljoni.

Bet tas nozīmē, ka jau tuvāko pāris gadu laikā pēc programmas pieņemšanas bez jebkādām papildu subsīdijām tiks iestādīti 2 miljardi savvaļas koku, 20 miljardi košumkrūmu, 500 miljoni augļu koku. Un tas ir tikai procesa sākums.

•  Tiks atjaunota augsnes auglība

Kā zināms no prakses, pirmais, ko dara cilvēki, kas ieguvuši zemi nevis īslaicīgā, bet mūža lietošanā, ir augsnes auglības atjaunošana. Turklāt tas tiek panākts ne tikai ar organiskā mēslojuma palīdzību, bet arī ar daudz dabiskāku paņēmienu - pirmajos gados sējot augsni veidojošus augus.

•   Tiks atrisināts jautājums par valsts iedzīvotāju nodrošināšanu ar augstas kvalitātes pārtikas produktiem

Atsauciet atmiņā padomju periodā praktizēto "ciņu par ražu". Atcerieties, kā studentus, skolniekus, uzņēmumu darbiniekus veda uz ražas novākšanu kolhozos un padomju saimniecībās. Es ari piedalījos šādos masveida pasākumos: ravēju un novācu sīpolus piepilsētas padomju saimniecības laukos.

Taču kvalitatīvu produktu pārpilnība valstī nebija manāma. Vecākā paaudze, protams, atceras iepuvu- šus kartupeļus un ne visai laba izskata dārzetms, kas tika pārdoti veikalos.

Pēc tam sākās mazdārziņu kustība. Cilvēkiem piešķīra pa 600 kvadrātmetriem zemes. Un notika brīnums. Visiem ir zināmi statistikas dati. Valsts iedzīvotāji paši, bez jebkādu ministriju, resoru iejaukšanās izaudzēja sev 80 procentus nepieciešamo dārzeņu (diemžēl tagad mazdārziņu īpašniekiem radīti sarežģīti apstākļi: palielināta braukšanas maksa, uzlikts zemes nodoklis par mazdārziņu, dārgāka kļuvusi elektroenerģija). Un tas viss uz 600 kvadrātmetru liela pleķīša, kur nav iespējams radīt kaut cik efektīvus ekonomiskos apstākļus, iestādīt lielus kokus, kas uzlabo augsni, iekārtot ūdenskrātuvi.

Hektāru liels zemes gabals paver citas iespējas. Ja visu pareizi organizē, ieguldītais darbs, kas nepieciešams viena kvadrātmetra apstrādei, samazinās apmēram trīsdesmit reizes. Protams, ne jau uzreiz, es atkārtoju: ja ir pareiza darba organizācija. Tādējādi gan pastāvošā prakse, gan teorētiskie aprēķini liecina, ka piedāvātās programmas realizācija pilnīgi nodrošinās valsti ar visu nepieciešamo pārtiku.

Tagad par tās kvalitāti. Vai gan jāteic, ka cilvēks, kas savai ģimenei audzē lauksaimniecības produkciju, nemēslos augsni ar indīgām ķimikālijām, ķīmisko mēslojumu. Neaudzēs modificētus produktus. Visi šie draņķi tiek ievesti mūsu valstī un iedzīvotāji tos pērk tikai tāpēc, ka nepietiek pārtikas produktu. Ja tie būtu pietiekamā daudzumā, pirmajā vietā uzreiz izvirzītos kvalitāte. Ceru, ka izteicos pārliecinoši'?

• Tiks novērsta inflācija un panākts nozīmīgs - divas, trīs reizes liels - algas palielinājums visās tautsaimniecības sfērās, turklāt pazemināsies cena visu veidu precēm. Samazināsies sociālā spriedze.

Kāds var nodomāt: kāda gan var būt saistība starp programmas "Dzimtas mājas" īstenošanu un algas palielināšanos, piemēram, pārdevējam, trolejbusa vadītājam, medicīnas māsai vai skolotājam? Taču tāda pastāv! Turklāt nepastarpināta un ļoti tieša.

Spriediet paši. Lielākā daļa uzņēmumu tagad ir privatizēti, kļuvuši par atsevišķu personu īpašumu. Tiem, kurus mēs dēvējam par oligarhiem, ir pasakaini ienākumi. Bet uz kā rēķina? Galvenokārt uz to darbinieku rēķina, kuriem maksā minimālo algu. Taču kāda jēga palielināt šo algu, ja cilvēki tāpat stāv rindā, lai dabūtu darbu. Viņiem gluži vienkārši nav citas izejas.

Pavisam citāda situācija veidojas, kad ģimene, kurai ir pašai savs lauku īpašums, par darbu tajā vidēji mēnesī saņem desmit tūkstošus rubļu (tas ir reāli pierādīts dzīvē), turklāt ar minimāliem tēriņiem sadzīves vajadzībām. Nav jāapmaksā komunālie pakalpojumi, nav jātērē nauda ikdienas braucienam uz darbavietu un atpakaļ, kā arī ēdienreizēm pilsētas kafejnīcā. Lai cilvēku, kas dzīvo dzimtas mājvietā, piesaistītu darbam rūpnīcā vai citā privātā ražotnē, viņam būs jāpiedāvā alga, kas vismaz pusotras līdz divas reizes pārsniedz ienākumus, kurus viņš saņem no darba savā zemes gabalā, turklāt vēl jākompensē ceļa izdevumi un tēriņi pārtikai.

Pašlaik oligarhs, kas privatizējis rūpnīcu vai uzņēmumu, nodarbojas ar naftas iegūšanu, var dzīvot kaut vai Londonas pilī (un tā arī notiek) un saņemt ienākumus līdz miljonam dolāru mēnesī, bet tai pašā laikā strādnieki, kuri nodrošina viņam šos ienākumus, nesaņem ne tūkstošo daļu.

Šāds stāvoklis nevar turpināties bezgalīgi ilgi. Tas neizbēgami novedis līdz revolūcijai, uzņēmuma atņemšanai tā īpašniekam un valdības gāšanai, jo tā pieļāvusi šādu netaisnību. Izeja ir tikai viena: taisnīgi dalīties ar darbiniekiem. Oligarhs to labprātīgi nedarīs, bet, ja būs radušies attiecīgi apstākļi, būs spiests rīkoties taisnīgāk.

Mēs runājam par dzimtas mājvietas īpašnieka un rūpnīcas uzņēmuma īpašnieka savstarpējām attiecībām. Taču ari tiem cilvēkiem, kuri paliks dzīvot pilsētās, būs jāpalielina alga, lai noturētu viņus darba vietās. Viņiem taču arī radīsies izvēles iespēja: turpināt darbu, dzīvojot tikai pilsētas apstākļos, vai arī uzsākt jaunu dzīvesveidu.

Un pēdējais ar šo punktu saistītais jautājums. Kāpēc nebūs inflācijas, kāpēc nepaaugstināsies cenas?

Inflācija - tās vienmēr ir sekas, ko rada konkrēti, speciāli izraisīti procesi. Cenu paaugstināšanās ir tikai sekas. Cēlonis - cilvēka atraušana no dabiskā dzīvesveida. Ir viegli paaugstināt cenas benzīnam, pārtikas produktiem, ja cilvēkiem pašiem nepieder ne viens, ne otrs. Viņi ir pilnīgi atkarīgi. Bet pamēģiniet paaugstināt cenu āboliem tādiem cilvēkiem, kuriem pašiem ir savs dārzs. Absurds. Benzīns? Bet ari šeit ir zināma robeža. Tagad benzīns ir tik dārgs, ka divus trīs hektārus zemes daudz izdevīgāk apstrādāt ar savu zirgu, kas, starp citu, dod arī lielisku mēslojumu.

• Strauji uzlabosies demogrāfiskā situācija, sāksies iedzīvotāju atveseļošanās un atjaunināšanās

Kā zināms, demogrāfiskā situācija valstī ir katastrofāla. Pat šis vārds nav tai īsti atbilstošs. Ja valstī miera laikā iedzīvotāju skaits ik gadu samazinās gandrīz par miljons cilvēkiem, - tas ir drausmīgi! Šādas valsts pārvaldītājiem jāslēpj savs vārds no iedzīvotājiem un pēctečiem. Runas par nepieciešamību mainīt šo situāciju ir tikai nožēlojami šļupsti. No tā nekas nemainās. Protams, vajag palielināt bērna piedzimšanas pabalstu mātēm, bet arī materiālā palīdzība neko būtiski negroza.

Daudzus gadu tūkstošus garā vēsture rāda: sievietes vienmēr pārtrauc dzemdēt tad, kad neredz skaidru nākotni saviem bērniem. Vispirms precīzi un skaidri jāiezīmē visas sabiedrības un ģimenes kā tās pamatšūniņas attīstība nākotnē.

Vīadimiras fonds "Anastasija" aptaujāja ģimenes, kuras gatavojas iekārtot savas dzimtas mājvietas. No vairāk nekā diviem tūkstošiem aptaujāto 1995 atbildēja, ka grasās laist pasaulē bērnus. Gribētu, lai to būtu trīs vai vairāk.

Tie, kuriem veselības stāvokļa dēļ bērni nevar būt, gatavojas ņemt bērnus no bērnunama. Kāpēc tā notiek? Tāpēc, ka cilvēks, kas radījis brīnišķīgu dzīvu oāzi, saprot, ka rada mūžīgas vērtības, un vēlas, lai arī viņa bērni priecātos par dzīvi.

Kas attiecas uz nācijas atveseļošanu un atjaunināšanu, tad atkal jāpievēršas praksei. Paraugieties, kā atdzīvojas un kļūst jaunāki jūsu vectētiņi un vecmāmiņas, kad pavasarī dodas uz mazdārziņiem. Un diezin vai ir jāpierāda, ka grūtniece, kura uzturā lieto ekoloģiski tīrus produktus, dzer tīru ūdeni, ieelpo tīru gaisu, dzemdēs veselīgus bērnus. Nesalīdzināmi veselākus nekā tagad.

• Valsts aizsardzības spēju jautājuma risinājums. Ievērojams bruņojuma samazinājums un tuvākajos gados tam sekojoša pilnīga kukuļošanas, korupcijas, noziedzības un terorisma iznīdēšana

Tagadējo bruņoto spēku, tai skaitā iekšējā karaspēka un milicijas, kaujas spēja un morālais gars ir nokritis līdz mīnus zīmei. Nevienam nav noslēpums, cik problemātiski ir kara komisariātam izpildīt jauniešu iesaukšanas plānu militārajā dienestā. Izvairīšanās no karadienesta jaunatnes vidū tagad tiek uzskatīta nevis par apkaunojumu, bet gan par varonību. Kurš bagātāks, tas cenšas atpirkties, tie, kuri ir trūcīgāki, - "dreifēt", pat sakropļojot sevi.

Kaut kā jau ievelk armijā puišus no nabadzīgākajiem iedzīvotāju slāņiem. Pret stipru pretinieku tāda armija nevienu un neko nav spējīga aizsargāt. Vēl vairāk - tā ir potenciāli bīstama pašai valstij, kura to uztur.

Mēģināsim tikt skaidrībā, ko tad šodien ir aicināts aizsargāt Krievijas armijas karavīrs. Dzimteni - tāda būs standartatbilde. Bet pašlaik Dzimtenes jēdziens ir izplūdis un daudzi vispār ar grūtībām apjauš, kas tā tāda Dzimtene ir. Pavisam nesen Krievijas virsnieki un karavīri zvērēja uzticību PSRS, kas ari bija Dzimtene. Pēkšņi robežas mainījās - un daļa teritorijas vairs nepavisam nav dzimtene. Šajās teritorijās dislocētie militārie formējumi tiek saukti par iekarotājiem. Atliek tikai aizsargāt cilvēkus atlikušajā teritorijā, kuras nosaukums ir "Krievija". Bet kādus cilvēkus? Ierēdņus, kas ņem kukuļus, oligarhus? Savas ģimenes? Ja karavīrs vai virsnieks ir no nabadzīgas ģimenes, tad no kā gan viņam tā būtu jāsargā?

Propaganda valsts līmenī jau vairāk nekā desmit gadus apgalvo, ka mēs ceļam "Rietumu parauga civilizētu demokrātisku valsti". Tagad iztēlojieties, kā lai Krievijas karavīri cīnās pret NATO vai ASV spēkiem, ja viņiem iedvests, ka tie ir civilizēti, attīstīti, bet mēs tātad neattīstīti un necivilizēti? Absurds. Psiholoģiska abrakadabra vai apzināti pārdomāta taktika? Par brīnumlīdzekli, kas ļaus izkļūt no šā strupceļa, tiek uzskatīta profesionāla armija. Bet tas ir vēl lielāks absurds. Profesionāla armija, kā zināms, sastāv no algotņiem, kuri ņem rokās ieročus un šauj par maksu uz visiem, uz kuriem pavēlēts šaut. Pakļaujas to pavēlēm, kuri vairāk maksā.

Vēsturē ir zināmi daudzi fakti, kad valdības baidījās, ka valstī atgriezīsies armija, kas sastāv no algotņiem. Tā bija Senajā Romā, līdzīgas briesmas draud ASV. Lokālā mērogā tā jau ir arī Krievijā.

Profesionālai armijai nemitīgi jākaro, turklāt vēlams, lai tas notiktu ne jau tās valsts teritorijā, kura to uztur. Ja armija atgriežas savā valstī, tad neizbēgami pēc tās radīsies pieprasījums to spēku vidū, kuri ir pret pastāvošo varu, vai arī sadalīsies daudzās grupās, daļa no kurām kļūs par noziedzīgām bandām. Lielākā daļa bruņoto algotņu nemēdz būt bezdarbnieki. Ja viņiem nepiedāvā darbu, tad viņi to atrod paši, un parasti - saistītu ar savu specialitāti. Turklāt armiju, kas sastāv no cilvēkiem, kuri kalpo tikai par naudu, ir ļoti viegli uzpirkt.

Tad nu iztēlojieties ārvalstu militāro bāzi, kas atrodas Gruzijā, Turkmēnijā vai Ukrainā: kur karavīri mēnesī saņem trīs tūkstošus dolāru, bet mūsējie tikai piecsimt. Un ko tur daudz iztēloties! Ir jau konkrēti piemēri.

Paskatieties, cik daudz augsti kvalificētu, profesionāli sagatavotu VDK virsnieku pašlaik strādā komercstruktūru apsardzē, tai skaitā arī ārvalstu bankās.

Kur lai rod izeju? Tāda ir tikai viena. Jāpanāk, lai Krievijas karavīriem, virsniekiem un ģenerāļiem būtu ko aizsargāt.

• Katram Krievijas armijas, iekšējā karaspēka un milicijas leitnantam, saņemot leitnanta pakāpi, kopā ar mazo zvaigznīti, ko likt uz uzplečiem, jāpiešķir tiesības iegūt hektāru zemes savas nākamās dzimtas mājvietas iekārtošanai

Zeme jāpiešķir nevis kaut kādā nomalē, bet gan speciāli valsts noteiktās elitārās teritorijās, kas atvēlētas šim nolūkam. Attiecīgajā teritorijā virsnieks pats drīkst izvēlēties savu hektāru. Un, atbraucis viens pats vai kopā ar vecākiem, iestādīt jaunu dārzu, izrakt dīki, noteikt vietu kotedžas celšanai.

Tas nekas, ka pavēles liek viņam doties dienesta pienākumu pildīšanai uz dažādiem reģioniem un pat uz citām valstīm. Tas nekas, ka pašlaik viņš dzīvo virsnieku kopmītnē, kazarmā vai pat teltī lauka apstākļos. Katram Krievijas armijas virsniekam jāzina: tur, paša izraudzītajā vietā, pa vasarī zied viņa mazās dzimtenes dārzs, viņa dārzs. Un meitene, kurai viņš iepatiksies, paskatījusies uz mazo zvaigznīti uz viņa uzplečiem, zinās: viņas mīļotajam ir nākotne, ir Dzimtene, ir dzimtas ligzda viņu nākamajiem bērniem.

Tas nekas, ka pagaidām viņai kopā ar savu mīļoto būs jādzīvo grūtajos virsnieku sadzīves apstākļos, tik un tā kaut reizi gadā viņi varēs apciemot savu mazo dzimteni un pasapņot, izplānot nākamo mājvietu. Noteiks, kur jāizrok dikis, kur būs māja.

Tas nekas, ka sava atvaļinājuma mēnesi viņiem uz savas zemes nāksies pavadīt telti, tik un tā viņi izjutis ne ar ko nesalīdzināmu prieku, gara acim skatot savas dzimtas brīnišķīgo nākotni.

Tas nekas, ka topošā dārza kociņi ir pavisam maziņi un zaļais dzīvžogs ap mājvietu tik tikko saskatāms, taču tas viss jau ir un turpinās augt, un ziedēs, gaidot viņus - savus radītājus.

•  Ja virsnieka sieva paliks stāvoklī, valstij triju mēnešu laikā norādītajā vietā pēc topošo vecāku projekta uz viņu zemes jāuzceļ neliela kotedža ar visām ērtībām (modernās tehnoloģijas ļauj to paveikt)

Un Krievijas virsnieka sieva savas grūtniecības pēdējos mēnešus dzīvos pašu mājiņā. Varbūt šajā mājiņā dzīvos ari viņas vecāki. Varbūt viņa būs viena, bet kontaktēsies ar jaukiem kaimiņiem. Bet pats svarīgākais - viņai būs tik nepieciešamās pozitīvās emocijas. Jo viņu taču ieskaus mazās dzimtenes telpa. Viņas pašas un viņas mīļotā dzimtenes telpa.

Un viņa nebrauks dzemdēt bērnu uz aizjūras valsti un pat ne uz inkubatoru, kuru nez kāpēc dēvē par dzemdību namu. Virsnieka sieva dzemdēs bērnu savā mājokli, kā to jau dara daudzas sievietes. Kaut ari ārstu uzraudzībā, bet mājās, pierastajos labvēlīgajos apstākļos, nevis krēslā, kurš dzirdējis daudzu simtu dzemdētāju vaidus un kliedzienus.

•  Krievijas virsnieka bērnam jāpiedzimst tikai viņa paša dzimtas mājvietā

Tas nekas, ka šajā bridi jaunais leitnants atradīsies kaut kur tālumā, - viņš sadzirdēs, noteikti sadzirdēs, sajutis sava bērna pirmo priecīgo kliedzienu, un neviens ienaidnieks neiekļūs viņa lielajā Dzimtenē. Viņš - jaunais leitnants, Krievijas virsnieks, neielaidis ienaidnieku. Tāpēc ka viņa lielās Dzimtenes sirdi atrodas mazā, bet pali tuvākā un dārgākā dzimtene. Tur, kur viņa mīļotā ziedošā dārzā ved pie rokas viņa mazo dēlu, kas cenšas spert savā dzivē pirmos solīšus.

Sabiedrība! Mūsu sabiedrība! Šl sabiedrība, kas veido valsti, jau tagad var izdarīt tā, lai jaunā māmiņa - Krievijas virsnieka sieva - nedomātu, kā sagādāt uzturu savam bērnam. Viņai ir jābūt nodrošinātai. Lai ari ne tā kā oligarhu sievas. Un viņai ari nav nepieciešams īpaši izmeklēts, it kā dārgs auto. Viņai piederēs kas vairāk - mīlestība un nākotne. Viņa dara pašu nozīmīgāko - palīdz atdzimt Dzimtenei. Tas ir viņas svarīgākais darbs, galvenais uzdevums.

Un sabiedrības pienākums ir maksāt viņai tādu pašu algu kā vīram. Tas, protams, ir maz par lielo radīšanu, ko viņa veic, bet lai tas kļūst par pirmo soli, sākumu sabiedrības un valsts labas gribas paušanai.

Tāda iespēja pastāv jau tagad, tikai nevajag jaukt galvu ar augstākajiem ekonomiskajiem apsvērumiem.

Naftas caurule lej pār Krieviju dolāru lietu. Un kāpēc gan lai kāda pilīte no šā lietus netiktu arī Krievijas virsniekam, viņa sievai, bērnam, viņa mazajai dzimtenei?

Kurš ir izdomājis tādu kārtību, slēpjoties aiz pa- nacejas pret it kā visām nelaimēm - demokrātijas?

Vai tad tā ir demokrātija, kad mazturīgajiem Krievijas karavīriem un virsniekiem jāaizstāv turīgie, viņu savrupmājas pie Rubļovskas šosejas un daudzas tai līdzīgas vietas citos valsts reģionos? Tā ir nevis demokrātija, bet gan murgokrātija!

Un, ja šis murgs netiks novērsts, mums nebūs ne aizsardzības, ne apsardzības. Tās nebūs ne vienkāršam pilsonim, ne prezidentam un vēl jo vairāk mazākiem un lielākiem oligarhiem.

Korupcija, narkomānija, valsts autoceļu inspektors, kas visiem uz mēles, jo ņem kukuļus no autovadītājiem, izzudīs, ja šis murgs tiks likvidēts.

Sakiet, lūdzu, kāpēc VAI inspektoram jāstāv uz ceļa un jāieelpo savās plaušās ceļmalas putekļi un izplūdes gāzes no garām braucošo dārgo un ne tik dārgo automašīnu izplūdes caurulēm ? It kā viņi visi būtu tie gudrie, bet viņš - muļķis. Stāv un nodrošina viņiem drošību, saņemot par to nabaga cienīgu algu.

Ja viņš neņems kukuļus no šo automašīnu vadītājiem., par viņu smiesies viņa radinieki, sieva lamās, bērni novērsīsies no tēva, kurš nav spējīgs nopirkt viņiem pat ne īpaši modernus džinsus.

Arī paša drošība pienākumu veikšanas laikā viņam nav biedējoša. Atlaidīs no darba - liela nelaime nebūs. Šis darbs, ja strādā godīgi, nenodrošina dzīvi viņa ģimenei. Tātad jāmeklē cits. Bet kāds? Kāds, lai paliktu godīgs un spētu nodrošināt savu ģimeni?

Tad nu viņš stāv putekļos un ieelpo izplūdes gāzes, un ņem kukuļus. Un sabiedrība viņu ne visai nosoda, bet maksā. Ko lai dara, visi mēs kļūstam tādi, domā sabiedrība. Un tas ir briesmīgi! Tāpēc ka mēs pie tā sākam pierast! Pārstājam sapņot par citādiem apstākļiem.

Pierodam pie prostitūtu bariem, bērniem bezpajumtniekiem, noziedzniekiem. Pierodam pie izrādes ar nosaukumu "Vēlēšanas". Vai varbūt mūs pieradina?

Bet vēl nesen cilvēkam, kas dzīvoja Krievijas ciemā, visbriesmīgākais bija tā iedzīvotāju sabiedriskais nosodījums: "Viņa ir staigule", "Viņš ir slikts saimnieks."

Tad, lūk, šiem laikiem ir jāatgriežas. Noteikti atgriezīsies laiki, kad Krievijas iedzīvotājam vispatīkamākais būs šāds sabiedrības novērtējums: "Viņš ir labs cilvēks", "Viņam ir atsaucīgi un krietni bērni", "Viņa ?nājvieta ir lieliska." Lūk, tad arī nebūs nekādas noziedzības, korupcijas un narkomānijas. Tas katrā ziņā pienāks, šis laiks.

Uz soliņa ēnainā dārzā sēž pavecs vīrs ar sirmu galvu un maigi glāsta pie viņa krūtīm pieplakušās trīsgadīgās mazmeitiņas rudo galviņu. Bet vienpadsmit gadus vecais mazdēls, noņēmis no krēsla atzveltnes ģenerāļa formas svārkus, cenšas piemērīt tos. Divas lielas ģenerāļa zvaigznes redzamas uz formas svārku uzplečiem. Bet bija divas pavisam maziņas leitnanta zvaigznītes.

Taču ne jau tas ir galvenais, skatoties uz mazbērniem, domā sirmais ģenerālis. Galvenais ir tas, ka viņš radīja un nosargāja mazbērniem šo dārzu, dīķi un visu brīnišķīgo savu dzimtas mājvietas telpu, savu mazo dzimteni Krievijas sirdī. Un Tā plaukst! Viņa Dzimtene! Spirgtais vējiņš pa visu pasauli iznēsā viņa dārza smaržas. Un starpplanētu vēji pavēsta par Zemes uzplaukumu citām pasaulēm. Un zvaigznes debesīs kvēlo baltā skaudībā, un sapņo satikt ciemiņus no Zemes, gudrus un gaišus Dieva dēlus un meitas.

Tā būs! Bet pagaidām… Jūs dzirdat, leitnanti, kā satraukti sitas Krievzemes sirds?! Kā tā lūdz: paņemiet sev no manis nedaudz un iestādiet dārzus. Katram nojums es izaudzēšu paradīzes stūrīti un dāvāšu mūžību?!

Vai jūs dzirdat? Jūs noteikti sadzirdēsit!

• Tiks darīts gals kapitāla aizplūšanai no valsts un sāksies tā ieplūšana Krievijā. Atgriezīsies intelektuālie resursi

Teorētiski es varu pierādīt, ka tas notiks, ja pilnībā tiks pieņemta Anastasijas programma. Teorētiski to pierāda valstī pazīstami zinātnieki, studenti diplomandi.

Par šo jautājumu iespējama arī polemika. Neapstrīdamus pierādījumus var sniegt tikai prakse. Un tā šādus pierādījumus ir sagādājusi.

Uz jau topošajām apmetnēm, kurām vēl nav stingra juridiskā statusa, sākuši pārcelties cilvēki no tuvām un tālām ārvalstīm. Man, piemēram, ir zināms: tikai vienā apmetnē netālu no Vladimiras pilsētas māju būvē skolotājs no Turkmēnijas, jauns pāris no ASV. Līdzīga situācija vērojama arī citās apmetnēs Krievijas, Ukrainas teritorijā. Cilvēki, nesagaidījuši likumu par zemes piešķiršanu, cenšas pielāgoties pastāvošajiem likumiem un pērk zemi. Pērk savu dzimteni. Sabiedrības, valsts pienākums ir atdot viņiem šo naudu. Citādi nāks lāsts pār visiem, kuri iemanījušies no cilvēka, kas dzimis uz Zemes, ņemt atlīdzību par to, ka viņš sācis labiekārtot Zemi, uz kuras dzimis.

Un tomēr cilvēki atgriežas, kaut arī pagaidām vien nedaudzi. Kas notiks tad, kad apstākļi kļūs labvēlīgāki, proti, tiks pieņemts likums par zemes gabala piešķiršanu dzimtas mājvietas veidošanai katrai ģimenei, kura to vēlas, spriediet paši.

Vēstule Krievijas prezidentam no Vācijas

KRIEVIJAS FEDERĀCIJAS PREZIDENTA ADMINISTRĀCIJA Staraja ploščadj 4, 102132, Maskava

ANASTASIA e.V Shuetzlerbergerstr. 43 D-67468 Frankeneck

Tclefon: +49 6325 955 99 39 Fax: +49 6325 18 38 59 www.anastasia-de.com E-mail: info@anastasia-de.com ANASTASIA e.V

Cienījamais Krievijas prezident Vladimir Putin!

Ši ir vairs neesošas valsts - PSRS - bijušo pilsoņu vēstule. Dažādu iemeslu dēļ daudzi no mums nonāca ārzemēs. Vācija kļuvusi par mājvietu vairāk nekā trim miljoniem izceļotāju no PSRS. Devušies uz turieni un apguvuši Rietumu, "civilizēto paradīzi", daudzi tagad apzinās, ka vienlaikus ar to ir zaudējuši Dzimteni, bez kuras cilvēks nekad nespēs būt pilnīgi laimīgs.

Tagad Krievijā ir dzimusi pavisam jauna ideja, kas nodrošina cilvēka fizisko un garīgo veselību, ideja, kuru jau pieņēmuši dažādu tautību cilvēki, ari Rietumeiropas valstis. Pateicoties šai idejai, mēs esam sapratuši, ka tieši Krievijai pašlaik ir tas garīgais potenciāls, kas vajadzīgs harmoniska cilvēka atdzimšanai un harmoniskas valsts atjaunošanai.

Tuvāk ar šo ideju var iepazīties, lasot Vladimira Megre grāmatas no sērijas "Skanošie ciedri", kuru kopīgā tirāža ir gandrīz 6 miljoni. Ar V. Megre grāmatām Krievijas, NVS un citu valstu iedzīvotāji ir saņēmuši to jauno, brīnišķīgo atdzimšanas cerību, kas nepieciešama katram cilvēkam, ģimenei un valstij.

Idejas būtība ir šāda:

Katrai ģimenei vai pilsonim ir jābūt tiesīgam bez maksas iegūt vienu hektāru zemes, uz kura tiks radīta viņu mazā dzimtene, viņu dzimtas mājvieta, kuru varētu nodot mantojumā no paaudzes paaudzē. Cilvēks ir dzimis uz Zemes, tāpēc viņa īpašumā jābūt savam noteiktam Dzimtenes gabalam, kas paša rokām, vairāku savas dzimtas paaudžu rokām izveidots un labiekārtots.

Kādā no savām runām Jūs minējāt, ka Krievija ir dzimusi un ilgi dzīvojusi ciematos, ka tas ir šis valsts ceļš. Mēs tam piekritām! Nobaudījuši Rietumu civilizācijas priekus, mēs esam skaidri sapratuši, ka narkomānija, prostitūcija, bērni bezpajumtnieki, zādzības, slepkavības - tas viss ir šis pašas izdaudzinātās civilizācijas augļi. Mēs pat nerunājam par pašām sāpīgākajām Eiropas problēmām - ekoloģiju un demogrāfiju. Visu šo problēmu buķeti saņem ari Krievija, cenšoties pārkārtoties pēc Rietum u parauga. Tagad daudziem Rietumos kļūst skaidrs, ka ceļš, pa kuru iet Rietumu demokrātiskās valstis, ved uz bezizeju, varētu pat teikt, - uz pašiznicināšanos.

Krievija ir izgājusi cauri smagiem daudzus gadsimtus ilgiem pārbaudījumiem, kā rezultātā izveidojies īpašs tautas gars. Un, pateicoties tam, krievzemieši nežēlīgajā garīgās un ekoloģiskās krīzes laikmetā spēs apstāties bezdibeņa malā un, spītējot visam, radīt ne tikai jaunu nacionālo ideju - izveidot jaunu dzīvi, bet ari novērst visas cilvēces pašiznīcināšanās katastrofu.

Mēs, bijušie PSRS pilsoņi, pilnā mērā apzināmies vienkāršo jēdzienu - Dzimtene. Ieguvuši ārvalstu pavalstniecību vai saglabājuši iepriekšējo, daudzi ir sapratuši, ka dvēsele un sirds palikusi tajās vietās, kur esam nodzīvojuši lielāko sava mūža daļu.

Mēs gribētu atgriezties Krievijā, lai sāktu iekārtot savas dzimtas mājvietas, radot jauna veida apmetnes. Darbošanās, kas saistīta ar dzimtas mājvietas labiekārtošanu, aizvedis pie kvalitatīvām pārmaiņām lielas cilvēku sabiedrības dzīvē. Mēs saprotam, ka daudz kas ir atkarīgs no mums, no mūsu darba, prasmes un pieredzes. Daudzi no mums Eiropā ir apguvuši jaunas profesijas, iemācījušies svešvalodas, dažiem ir savs bizness. Nav mazums tādu, kuri sākuši apgūt Rietumu ekoloģisko apmetņu un netradicionālās zemkopības pieredzi.

Apmetnēs mēs celsim savas skolas, klubus, slimnīcas. īpašas valsts dotācijas var ari nebūt vajadzīgas, jo mūsu vidū ir dažādi speciālisti, līdzekļus un iespējas mēs esam gatavi meklēt un spējam atrast paši.

Šāda darbība kvalitatīvi mainīs daudzu cilvēku dzīvi. Zeme, kas līdz šim nav pieprasīta, ir pamesta, noplicināta, kļūs par auglīgiem dārziem, dzims jauna krievzemiešu paaudze, un tai būs jauna apziņa, pasaules izjūta, jauns pasaulsuzskats.

Turklāt mēs visi vēlamies palīdzēt saviem radiem un tuviniekiem, kas pašlaik dzīvo Krievijā un NVS, un arī tas palīdzēs atrisināt jaunatnes, darbiekārtošanās un mājokļa jautājumu. Mēs esam gatavi jau tūlīt likt lietā vairāku savu dzimtas paaudžu pūliņus, kā arī visas savas prasmes, pieredzi, zināšanas, finanses, lai kopīgi radītu varenu, diženu, lepnu Dzimteni - Krieviju.

Šīs idejas īstenošanai mēs lūdzam izskatīt šādus jautājumus:

1.   Katrai ģimenei vai vientuļam pilsonim, kas to vēlas, dzimtas mājvietas radīšanai piešķirt tiesības iegūt bez maksas 1 hektāru zemes mūža valdījumā ar tiesībām to mantot, bez pārdošanas tiesībām.

2.   Vienkāršot Krievijas pilsonības iegūšanas procedūras tiem cilvēkiem, kuri vēlas radīt savu mazo dzimteni un lielo Krieviju, kuri dzimuši KPFSR vai citu bijušās Padomju Savienības republiku teritorija un kuriem agrāk bija PSRS pilsonība.

Ar cerību un cienu

nākamie Krievijas pilsoņi.

Vācija, 160 paraksti.

***

Diemžēl uz šo vēstuli no Krievijas netika saņemta nekāda atbilde. Pat ne kāda ierēdņa vienkārša at- rakstīšanās nepienāca. Un tā krievvalodīgie kriev- zemieši, kas dzīvo Vācijā, glabā pasta kvīti, kas apliecina, ka Krievijas prezidenta administrācija ir saņēmusi viņu vēstuli. Nu ko, tā jau ir likumsakarība. Neatbild ne tikai jums, bet arī mums, kas dzīvojam šeit, Krievijā. Interneta mājas lapā jau ir vesela vēstuļu rubrika, tās rakstītas arī angļu valodā un daudzas adresētas Krievijas prezidentam. Piecus gadus cilvēki raksta par vienu un to pašu jautājumu - par dzimtas mājvietām, taču atbilde nav saņemta ne uz vienu no vēstulēm. Ne uz kolektīvajām, ne individuālajām vēstulēm.

Kā jūs drīz vien sapratīsit, citādi arī nevarēja būt, jo Krievijā ir spēki, kuri sevi nostādījuši augstāk par prezidentu un valdību. Viņi uzskata, ka stāv augstāk arī par tautu, tikai, manuprāt, velti viņi tā domā. Augstāk par dzērājtautu, protams, ir iespējams nostāties. Bet augstāk par tautu, kuras sirdī jau dzīvo sapnis par nākotni un kvēla vēlēšanās īstenot šo sapni, nav un nevar atrasties nekāds spēks.

Mēģināšu jums, dārgie bijušie līdzpilsoņi, atbildēt gan ierēdņu, gan prezidenta vietā.

Vispirms jau paldies jums, kas tagad dzīvojat Vācijā, Amerikā, Izraēlā, Polijā, Čehijā un Slovākijā,

Itālijā un Francijā, Gruzijā, Baltkrievijā un Kazah- stānā, Mongolijā. Pateicoties jūsu pūliņiem, ir pārtulkotas un jūsu pašreizējās mītnes zemēs izdotas grāmatiņas par Anastasiju. Es jūs nepazinu, tāpēc arī nevarēju lūgt to darīt. Taču zinu ko citu. Zinu, kā trīsēja jūsu sirdis un kā jūs devāties pie izdevējiem un tulkotājiem, bet, kad jūs nesaprata, centāties tulkot un izdot manas grāmatas paši. Kā, piemēram, Čehijā un Slovākijā, Kanādā un Amerikā.

Bet pēc tam jūs sāka saprast! Es pirmo reizi izjutu to Vācijā, uzstājoties Berlīnes un Stutgartes lasītāju priekšā.

Krievvalodīgie vācieši, kas emigrējuši no Krievijas uz Vāciju, un vietējie iedzīvotāji, kuri neprot krievu valodu, kopā sēdēja pārpildītajās zālēs. Viņu bija apmēram puse uz pusi. Es zinu: no Krievijas atbraukušie un valsti pametušie vācieši nav īpaši draudzīgi savā starpā. Bet te viņi sēdēja kopā un laipni centās cits citam izskaidrot droši vien ne vienmēr saprotamo tulkojumu no krievu valodas. Agrāk es uzskatīju vāciešus par pedantisku un ne īpaši emocionālu tautu. Bet dzīve parādīja ko citu. Tieši vācu fermeris, izlasījis grāmatiņu par Anastasiju, sēdās savā automašīnā un devās uz Sibīriju. Turklāt nezinot ne valodu, ne Krievijas ceļus, valsts autoceļu inspekciju un laikapstākļus. Viņš nokļuva galā. Viņš atgriezās atpakaļ mājās un atveda no Krievijas ciemakukuļus draugiem.

Protams, milzīgs paldies visiem tiem, kuri pēc pašu iniciatīvas, bet reizēm ari par saviem līdzekļiem tulkoja un izdeva grāmatiņas ārzemēs. Taču runa jau nav tikai par grāmatiņām. Galvenais ir kas cits. Paldies jums par to, ka izprotat un atbalstāt no Sibīrijas Krievzemes nākošo ideju un sapni. Tagad tas ir ne tikai Krievzemes sapnis. Tas tikpat lielā mērā ir arī jūsējais. Lai jums izdodas šo sapni saglabāt, iemiesot un nodot tālāk pilnīgošanai bērniem.

Nav zināms, kas paveicis visnozīmīgāko: Anastasija ar saviem dedzīgajiem vārdiem, grāmatas vai visi, kuri uztvēra ideju kā lāpu un nesa to tālāk.

"Savu Dvēseli es visu atdošu cilvēkiem, ar savu Dvēseli es izturēšu starp cilvēkiem. Gatavojies, ļaunais, ej prom no zemes," teica Anastasija.

Es toreiz domāju, ka tie ir tikai vārdi. Taču dzīve parādīja, ka tā tas nav.

Kā sīkas uguntiņas uzliesmoja viņas sapnis daudzu miljonu cilvēku dvēselēs, dažādās valstīs dzīvojošu, pie dažādām tautībām un ticībām piederošu cilvēku dvēselēs. Šis sapnis jau kļuvis ne tikai par Anastasijas sapni. Tas ir daudzu cilvēku ieguvums, un tas ir nepārejošs. Tas tagad pastāvēs gadsimtiem un mūžīgi!

HEKTĀRS - PLANĒTAS ZEME GABALIŅŠ

Reizēm man saka: "Kāpēc tu visu laiku noņemies ar to hektāru, - ir taču svarīgākas lietas." Bet es uzskatu, ka mūsu dzīvē pašlaik nav svarīgākas lietas kā atdot zemei tās sākotnējo plauksmi.

Un tāpēc arī runāju par dzimtas zemes hektāru, jo aiz tā stāv kas neizmērojami daudz nozīmīgāks. Ne vienmēr pietiek prāta, intelekta, bet varbūt arī temperamenta izskaidrot to, taču, kad kaut nedaudz izdodas un cilvēki saprot, - tā ir uzvara.

Ari toreiz. 2003. gads. Šveice. Cīrihe. Starptautisks forums. Mani uz to uzaicināja organizatori un deva iespēju uzstāties. Es sāku runāt par Krievijā dzimušo ideju, bet zāle to ne īpaši labi uztver.

Jautājums no zāles:

-   Kādā veidā jūs hektāru zemes saistāt ar cilvēka garīgo attīstību? Varbūt zemes apstrādes problēma ir svarīga Krievijā, bet Eiropā šie jautājumi jau sen ir atrisināti. Mēs te esam sapulcējušies, lai parunātu par garīgumu.

Nedaudz satraucies, es sāku atbildēt:

-    Es runāju par hektāru zemes, par dzimtas mājvietas iekārtošanu uz tā, un daži nodomās - tas ir primitīvi. Ir jārunā par diženām zinātnēm, par garīgumu, jo tāds ir šā prestižā Eiropas foruma temats. Es zinu, man organizatori teica, ka pašlaik šajā zālē manā priekšā sēž Eiropā pazīstami pedagogi novatori, filozofi, rakstnieki, kuru darbu tematika ir garīgums, un citi ne mazāk ievērojami cilvēki, kas domā par garīgumu. Bet tieši tāpēc, ka es apzinos, kas atrodas manā priekšā šajā zālē, es runāju par zemes hektāru.

Kungi, esmu pārliecināts, ka tādiem jēdzieniem kā mīlestība, garīgums noteikti jāiegūst materiāls iemiesojums.

Zemes hektārs, kuru es pieminēju un par kuru runā Anastasija, - tas nav parasts hektārs zemes. Tā ir telpa, kas jūs saistīs ar kosmosu. Uz šo telpu un tātad arī uz jums reaģēs visas Visuma planētas. Tās būs jūsu draugi, palīgi un līdzradītāji.

Palūkojieties, kas notiek saskaņā ar dabas likumiem: parasts ziediņš - margrietiņa - pat tas ir nesaraujami saistīts ar kosmosu, planētām, ar sauli. Zieds atver savas ziedlapiņas, kad lec saule, un aizver tās, kad saule riet. Tie ir vienoti savstarpējā harmonijā. Triljoniem kilometru un gaismas gadu nespēj tos šķirt. Tie ir kopā - diženā saule un mazais Zemes ziediņš. Tie zina, ka tikai kopā ir varenās pasauls- ēkas harmonijas radītāji.

Taču ne tikai uz sauli reaģē katra Zemes zālīte. Reaģē arī uz citām planētām, reaģē uz cilvēku, uz viņa jūtu enerģiju.

Zinātnieki veica šādu eksperimentu. Augam, istabas puķei, pieslēdza adapterus, ierīces bultiņas reģistrēja vismazākos enerģētiskos impulsus, kas nāca no auga. Pēc kārtas istabā ienāca vairāki cilvēki. Viens pagāja puķei garām, otrs pienāca klāt un aplēja puķi, trešais norāva tai lapiņu. Ierīce fiksēja, ka tad, kad istabā ienāk cilvēks, kas norauj lapiņu, augs sāk uztraukties un ierīces bultiņa sakustas.

Bieži var novērot arī šādu fenomenu: puķes novīst, kad saimnieks aizbrauc. Tas ir, mēs saprotam, ka visi augi reaģē uz cilvēku. Var cilvēku mīlēt, bet var arī nemīlēt. Un mīlestību vai tās trūkumu darīt zināmu savām planētām.

Un tagad iztēlojieties, ka jums ir zināma telpa - hektārs zemes. Nevis vienkāršs hektārs zemes, kurā iestādīti kartupeļi pārdošanai, bet zeme, uz kuras jūs esat sākuši radīt, būdami noteiktā apziņas attīstības līmenī, noteiktā garīguma līmenī.

Jums pieder sava teritorija ar daudziem pašu, nevis algotu strādnieku rokām stādītiem augiem. Katrs augs, katra zālīte izjūt pret jums mīlestību, un šie augi, šīs dzīvās būtnes, spēj savākt jums visas labākās Visuma enerģijas. Savākt un atdot jums. Augi pārtiek ne tikai no Zemes enerģijas. Jūs taču zināt, ka ir tādi augi, kuri var augt arī bez augsnes.

Pirms pieciem tūkstošiem gadu Senajā Ēģiptē dzīvoja priesteri, kas radīja daudzas reliģijas. Un šie priesteri vadīja veselas tautas. Šie priesteri bija paši bagātākie tā laika cilvēki. Viņu piļu pagrabos glabājās lādes ar zeltu un dārglietām, viņi pārzināja daudzas slepenas zinātnes, pēc zelta un naudas pie viņiem nāca faraons. Bet katram augstajam priesterim piederēja hektārs zemes, kurā viņš neļāva strādāt vergiem. Šie paši bagātākie cilvēki, kas orientējās daudzās zinātnēs, zināja zemes hektāra noslēpumu. Uz Ēģiptes seno tempļu sienām bija rakstīts: "Neņem pārtiku no sava verga." Tas ir viens piemērs.

Otrs piemērs. Senajā Romā senatori izdeva šādu pavēli: ja vergs prot apstrādāt zemi un viņam ir piešķirta zeme, pārdot šo vergu citam saimniekam drīkst tikai kopā ar zemi, lai nelaistu svešus cilvēkus klāt tam, kas aug uz šīs zemes. Bet kāpēc Romas senatori piešķīra dažiem vergiem zemi? Un vēl deva naudu, lai viņi tur uzceltu sev māju? Tikai viena vienīga iemesla dēļ - lai paņemtu no viņiem 10 procentus ražas, kuru to audzējušais cilvēks piesātinājis ar mīlestību un rūpēm. Tikai no šādas produkcijas var būt labums.

Ēģiptes priesteri un Senās Romas senatori zināja, kāda pārtika cilvēkam ir derīga. Produktus, kurus mēs tagad ēdam, nekādā gadījumā nedrīkst lietot uzturā: tā ir "nedzīva" pārtika. Ir ļoti liela atšķirība starp to ogu, kuru jūs noraujat no krūma un tūlīt apēdat, un ogu, kuru var nopirkt veikalā. Runa ir ne tikai par to, ka tā jau apvītuši. Galvenais, ka šajā ogā nav enerģijas. Tā nevar pabarot cilvēka dvēseli. Es pat nerunāju par to, ka mūsu tehnokrātiskā pasaule ir radījusi augus - mutantus.

Tādējādi, ja jums nepieder savs hektārs zemes, jūs nekur neatradīsit produktus, kas ir cilvēka cienīgi. Jūs varat paņemt naudu un iegādāties kaut kādus dārzeņus. Bet ziniet: šie dārzeņi nav auguši jums. Tie vispār nav auguši cilvēkam. Tie ir auguši naudai.

Nav tādas slimības, kuru nevarētu izārstēt Mīlestības telpa, tā telpa, kuru jūs esat radījuši ar savām rokām un dvēseli.

Cilvēki - tie ir Dieva bērni. Augu un dzīvnieku pasaule, gaiss un mūs ieskaujošā vide arī ir Dieva radīta. Bet viss kopā tas nav nekas cits kā Dieva gara materializācija. Ja kāds sevi dēvē par augsti garīgu cilvēku, tad lai viņš parāda sava garīguma materia- lizāciju.

Iztēlojieties, ka pašlaik no augšas uz jums noraugās Dievs. Viņš redz, ka kāds vada tramvaju, kāds no Viņa bērniem būvē celtnes, kāds stāv veikalā un tirgojas aiz letes - viņš ir pārdevējs. Tādas profesijas Dievs nav radījis. Tās ir vergu profesijas. Dievs negribēja, lai Viņa bērni būtu vergi. Viņš radīja brīnišķīgu pasauli un atdeva to savu bērnu rīcībā. Ņemiet to un lietojiet! Bet, lai to darītu, ir jāsaprot šī pasaule. Jāsaprot, kas ir Mēness, un jāsaprot, kas tad ir augs, kuru sauc par pelašķi.

Un kas tad ir zemes hektārs? Vai tā ir vieta, kurā cilvēkam jāstrādā vaiga sviedros? NĒ! Tā ir vieta, kurā cilvēkam vispār nav jāstrādā! Tā ir vieta, ar kuras starpniecību cilvēkam jāpārvalda pasaule. Sakiet, kurš ir vairāk pa prātam Dievam: cilvēks, kas vada tramvaju, vai cilvēks, kas kaut arī nelielu zemes gabaliņu, tomēr pārvērtis to par paradīzi? Protams, ka otrais.

Vai mūsdienu cilvēkiem drīkst atvērt ceļu uz kosmosu? Un iemācīt viņiem apgūt Marsu, Mēnesi? Nedrīkst! Tāpēc ka tur parādīsies ieroči, tur parādīsies netīrība, tur notiks tādi paši kari, kādi tagad notiek uz Zemes. Bet cilvēks taču ir radīts, lai apgūtu citas pasaules. Tomēr tas notiks tikai tad, kad cilvēks sapratīs un apgūs Zemi. Visuma planētu apgūšanas veids nepavisam nav tehnisks, tas ir psihotelepā- tisks.

Cilvēkam jāapjēdz, kas ir pasaules patiesais skaistums.

Jūsu pilsēta Cīrihe tiek uzskatīta par skaistu. Mēs varam tūkstoš reižu pateikt, ka tā ir skaista. Bet kas tieši tajā ir skaists? Jā, tā ir ļoti tīra, jā, te ir daudz no skata turīgu cilvēku. Taču vai ir skaista šī ar asfaltu pārklātā zeme? Vai ir labi, ka tikai dažās vietās redzamas zaļas saliņas? Vai ir labi, ka jūsu pilsētas centrā mirst lieliskais koks - ciedrs? To slāpē izplūdes gāzes. Mirst ne tikai šis koks, un slāpst ne tikai tas. Šajās gāzēs slāpst nost cilvēks, kurš staigā pa šo pilsētu.

Mums jāpadomā, ko mēs esam nodarījuši Zemei. Un labāk ir runāt pavisam vienkārši. Paņemsim katrs pa mazam zemes gabaliņam, saliksim kopā visus savus prātus un visu savu garīgumu un radīsim mazmazītiņu, taču reālu paradīzi. Pārvērtīsim mazu gabaliņu Zemes uz lielās planētas ziedošā dārzā, materializējot savu garīgumu, kā to izdarīja Dievs. Ja to izdarīs miljoniem cilvēku dažādās valstīs, tad visa Zeme kļūt par ziedošu dārzu, nebūs arī karu, tāpēc ka miljoniem cilvēki būs aizrāvušies ar diženo radīšanu. Un, ja krievi arī dosies uz Šveici vai Vāciju, tad tikai tādēļ, lai gūtu baudu, vērojot brīnišķīgās dzīvās oāzes, lai pārņemtu patiesa garīguma iemiesošanas pieredzi.

Diemžēl Krievija tiecas līdzināties Rietumiem, Krievijas politiķi, runājot par Rietumvalstīm, lieto tādus vārdus kā "attīstītas", "civilizētas", aicina cilvēkus panākt tās "attīstības" un "civilizētības" ziņā. Mūsu politiķi vēl nesaprot, ka var ne tikai ātri panākt, bet arī krietni apsteigt. Taču tas var notikt tikai tajā gadījumā, ja skries uz otru pusi.

Es nekādā gadījumā negribu piezemēt un aizskart jūsu Rietumu civilizāciju. Bet mēs taču runājam par garīgumu, mums jābūt patiesiem citam pret citu. Garīgumu nevar mērīt tikai ar materiālo nodrošinātību, tehniskajiem sasniegumiem. Tāds vienpusējs, tehno- krātisks cilvēces attīstības ceļš nenovēršami ved pretī bezdibenim. Jūs, kas esat šeit sapulcējušies, to, bez šaubām, atzīsit, taču tad jums ir jāatzīst arī tas, ka distancē uz bezdibeni jūs skrienat pirmie, bet mēs aiz jums. Mēģiniet apstāties, padomāt, kas notiks ar jūsu pasauli. Ja spēsit apjēgt, tad uzsauciet aiz jums skrejošajiem: "Stāviet, cilvēki, neskrieniet: te ir bezdibenis, un mēs jau esam tā malā. Meklējiet citu ceļu."

Mums kopā, ieklausoties savās sirdīs, no vārdiem par garīgumu jāpāriet pie tā materializācijas. Viens hektārs - tas ir tikai neliels punktiņš uz planētas Zeme. Bet miljoni tādu punktiņu pārvērtīs visu planētu par ziedošu dārzu. Triljoniem puķu ziedlapiņu, uztvērušas laimes pilnu vecu cilvēku un bērnu smaidu, pavēstīs Visumam:

-    Zemes cilvēki ir gatavi diženajai radīšanai.

-   Mēs gaidām tevi, cilvēk, - atbildēs Visuma planētas. - Mēs gaidām tevi, Dieva cienīgais dēls.

Sākumu lielajām pārmaiņām uz Zemes ir iezīmējusi mūsu tūkstošgade. Desmitiem tūkstošu Krievijas ģimeņu jau tiecas pēc sava hektāra. Māte un tēvs, kuri reāli rada Mīlestības telpu saviem bērniem, ir daudz garīgāki nekā paši pazīstamākie gudrajie, kuri tikai runā par garīgumu.

Lai no zemes izaug katra cilvēka gars kā brīnišķīga puķe, kā koks ar aromātiskiem augļiem, un lai tas notiek uz katra mūsu zemes hektāra.

Pēc šiem vārdiem zālē kādu brīdi valdīja pilnīgs klusums, pēc tam atskanēja skaļi aplausi.

Es uzstājos Cīrihē arī nākamajā dienā. Un atkal zāle bija pilna. Tur bija arī mūsu tautieši, bijušie PSRS iedzīvotāji.

Man šķiet, ka es runāju ne visai sakarīgi, turklāt manis teiktais tika tulkots. Taču cilvēki negāja prom, klausījās, tāpēc ka cilvēkus šajā zālē uzrunāju ne tikai es, bet arī milzīgs spēks. Ļoti vienkāršs un reāls, bet tajā pašā laikā neparasts, tūkstošiem gadu glabājies cilvēku dvēseles dziļumos - nostalģija pēc patiesa cilvēka radītāja - dzīvesveida.

Un tad es nodomāju: "Vai gan vajag kādam pierādīt, ka Krievijā noteikti atgriezīsies visi ļaunā vēja aiznestie tās dēli un meitas? Atgriezīsies!" Jūs atcerēsities Anastasijas vārdus:

"Uz Krieviju šai dienā atbrauks viesi. Visi tie, kurus Zeme par atlantiem ir radījusi. Atgriezīsies visi pazudušie dēli… Lai dziesminieki pagalmos un ielās spēlē ģitāras… Un sirmgalvji rakstīs vēstījumus bērniem. Un visi bērni - saviem vecākiem. Ari mēs ar tevi tad būsim jauni - kā cilvēki mēdz justies jauni pirmoreiz."

TAGTAS VARA

Un vēl kādu jautājumu es gribētu uzdot grāmatu sērijas "Skanošie ciedri" lasītājiem.

Pašlaik jūs nodarbojaties ar Krievijas valsts attīstības tautas programmas radīšanu. Daļa rakstu tiek publicēta almanahos, daļa ievietota internetā mājas lapā "Anastasija". Man šķiet, ka lielākā daļa materiālu ir ļoti interesanti. Taču viens jautājums - par varu - tiek atspoguļots par maz. Bet tas ir pietiekami svarīgs jautājums. Padomāsim par to visi kopā. Un vispirms es darīšu zināmus savus secinājumus.

Vara mainās bieži. Pēdējo simt gadu laikā cilvēki dzīvojuši cara, komunistu un vairāku demoki'ātisku valdītāju vadībā. Vara mainās, bet dzīve nekļūst labāka. Kāpēc? Vai pie varas visu laiku nāk slikti cilvēki? Apšaubāmi. Drīzāk jau sistēma, kas izveidojusies, visus politiķus, kuri nonākuši pie varas, padara par rīcībnespējīgiem ierēdņiem, kad risināmi jautājumi, kas saistīti ar reālu sabiedrības dzīves uzlabošanu.

Ņemsim pēdējos likumdevēju sasaukumus. Balsojam it kā par normāliem ģimenes cilvēkiem, bet viņu darbības rezultātā saņemam, maigi izsakoties, dīvainus likumprojektus. Kāpēc? Varbūt, tikuši pie varas, viņi nokļūst citā, no tautas atrautā pasaulē? Dzīvoklis deputātu mājā, mašīna ar signālierīci, kabinets, kur vienkāršiem ļautiņiem ieeja liegta, visdažādākās privilēģijas un nemitīga rosīšanās.

Anastasijas vectētiņš deputātiem piedāvāja interesantu likumprojektu. Viņiem visiem jāsaņem zeme un katrā ziņā jādzīvo uz šīs zemes izveidotajās apmetnēs, līdzās cilvēkiem no tautas. Ukrainas pilsone, juridiskās fakultātes absolvente Tatjana Borodina ir detalizēti izstrādājusi šo projektu, un, domāju, tas ir pelnījis uzmanību, tāpēc arī nolēmu publicēt tā galvenos pantus šajā grāmatā un lūgt lasītājus, lai piedāvā to visu līmeņu deputātiem savos reģionos.

Un vēl es aicinu lasītājus obligāti piedalīties reģionālajās un federālajās vēlēšanās, taču balsot tikai par tiem deputātu kandidātiem, kuri dzīvo savās dzimtas mājvietās.

Bet vai tikai zīmogs pasē liecina par tā vai cita pilsoņa piederību Krievijai? Ir daudz gadījumu, kad deputāta kandidātam ir Krievijas pilsonība, dzīvoklis ar pierakstu un lieliska māja, kas atrodas citā valstī. Vai tad viņš domās par krievzemiešu vajadzībām? Drīzāk jau viņa nodomi būs vērsti uz kaut ko citu.

Ja kandidātam ir sava mazā dzimtene - dzimtas mājvieta Krievijā - un viņš tur dzīvo citu Krievijas pilsoņu vidū, tad no viņa var gaidīt darbu šo pilsoņu un lielās Dzimtenes labā.

Tas kļūst skaidrs daudziem cilvēkiem. Studenti pat sāk rakstīt likumus, lai palīdzētu likumdevējiem.

Krievijas likums par dzimtas mājvietām un apmetnēm, kuras veido visu līmeņu Krievijas tautas deputāti (projekts)

Likums nosaka Krievijas tautas deputātu veidoto dzimtu apmetņu un dzimtas mājvietu radīšanas un funkcionēšanas tiesiskos, sociālos un ekonomiskos pamatus, kā arī nodrošina Krievijas Konstitūcijā pasludinātās pilsoņu tiesības uz zemi kā galveno nacionālo bagātību.

Likuma mērķis ir veicināt pilnvērtīgu apstākļu radīšana Krievijas tautas deputātu kvalitatīvam un auglīgam darbam Krievijas likumu izstrādāšanā, pilnveidošanā un pieņemšanā, kā arī nodrošināt maksimālu tuvumu vēlētājiem.

1.  pants. Galvenie termini un jēdzieni, kas izmantoti likumā

Šajā likumā termini tiek lietoti ar šādu nozīmi:

dzimtas mājvieta - zemes gabals 1 līdz 3 hektāru platībā, kas tiek nodots mūža lietošanā pilngadīgajiem Krievijas pilsoņiem ar tiesībām nodot to mantojumā un kas netiek aplikts ar zemes un ražas nodokli;

dzimtu apmetne - vietējās pašvaldības organizēta apdzīvota vieta, kas sastāv no dzimtas mājvietām un sociālajiem, kultūras un sabiedriskas nozīmes objektiem;

mūža lietošana - zemes gabala nodošana beztermiņa lietošanā bez atlīdzības, neizvirzot tā izmantošanas noteikumus;

dzīvžogs - koki un krūmi, kas iestādīti pa perimetru ap dzimtas mājvietu un dzimtu apmetni.

2. pants. Likumdošana par dzimtas mājvietām un dzimtu apmetnēm

Attiecības, kas saistītas ar zemes piešķiršanu Krievijas deputātam dzimtu apmetnes veidošanai, ar dzimtu apmetnes un dzimtas mājvietas tiesisko režīmu, to funkcionēšanu, regulē Krievijas Konstitūcija,

Krievijas Zemes kodekss, šis likums, Krievijas likums "Par dzimtas mājvietām un dzimtu apmetnēm Krievijā" un citi likumi.

3.       pants. Galvenie principi likumdošanā par dzimtu apmetnēm

Krievijas tautas deputāti, veidojot dzimtu apmetnes, vadās pēc šādiem pamatprincipiem:

1)   likumības ievērošana;

2)       tādu apstākļu radīšana, lai visi Krievijas pilsoņi varētu izmantot savas tiesības uz zemi kā galveno nacionālo bagātību;

3)       dzimtas mājvietas radīšanai piešķirtā zemes gabala beztermiņa lietošana bez atlīdzības, neizvirzot tā izmantošanas noteikumus;

4)        dzimtas mājvietu īpašnieku atbrīvošana no nodokļu nomaksas par pārdoto produkciju, kas izaudzēta un saražota dzimtas mājvietā;

5)       katra Krievijas tautas deputāta pienākums viena sasaukuma laikā izveidot vienu dzimtu apmetni;

6)   citi principi.

4.  pants. Likuma darbības sfēra

Sā likuma darbība attiecas uz visu līmeņu Krievijas tautas deputātiem, kuri ievēlēti saskaņā ar likumu par vēlēšanām, kā arī uz Krievijas pilngadīgajiem pilsoņiem, kuri izteikuši vēlmi dzīvot dzimtu apmetnē, kas organizēta, ievērojot šajā likumā izklāstītos principus.

5.       pants. Zemes piešķiršana Krievijas tautas deputātam dzimtu apmetnes radīšanai

1. Katram attiecīgā un nākamā sasaukuma Krievijas tautas deputātam gada laikā pēc viņa ievēlēšanas

tiek piešķirts ne mazāk par 150 hektāriem liels zemes gabals.

2.   Ievēlot Krievijas tautas deputātu pēc proporcionālās vēlēšanu sistēmas vispārējā valsts daudz- mandātu vēlēšanu apgabalā, pēc dažādu politisko partiju, politisko partiju bloku deputātu kandidātu vēlēšanu sarakstiem, zeme viņam tiek piešķirta kādā no Krievijas reģioniem pēc paša ieskatiem.

Ievēlot Krievijas tautas deputātu pēc mažoritārās vēlēšanu sistēmas vienmandāta vēlēšanu apgabalā, zeme viņam tiek piešķirta tajā apgabalā, no kura deputāts ievēlēts.

3.  Aizliegts izveidot vienu dzimtu apmetni diviem vai vairākiem Krievijas tautas deputātiem, kā arī diviem vai vairākiem attiecīgā sasaukuma Krievijas tautas deputātiem dzīvot vienā dzimtu apmetnē.

4.   Zeme tiek piešķirta vienā masīvā līdz ar tajā esošajām ūdenstilpēm no valsts vai komunālā īpašuma zemes. Zeme var tikt arī izņemta personām, kurām tā ir pastāvīgā lietošanā, un nodota Krievijas tautas deputātam dzimtu apmetnes radīšanai.

5.  Ja nepieciešams, zeme sabiedriskajām vajadzībām var tikt izpirkta no zemes gabalu īpašniekiem. Zemes gabala īpašniekam ne vēlāk kā gadu pirms paredzētās izpirkšanas jāsaņem rakstveida brīdinājums no tās institūcijas, kura pieņem lēmumu par zemes gabala izpirkšanu. Zemes gabala izpirkšana notiek, vienojoties ar tā īpašnieku. Cenu nosaka saskaņā ar finansiālu un ekspertu sniegtu zemes novērtējumu, ko veic pēc Krievijas Ministru kabineta apstiprinātas metodikas.

6.   Zemes gabalu, kuru paredzēts iekļaut Krievijas tautas deputāta veidotajā dzimtu apmetnes teritorijā, bet kurš atrodas fiziskās vai juridiskās personas īpašumā, vienojoties ar īpašnieku, var apmainīt pret citu, līdzvērtīgu zemes gabalu šajā pašā reģionā vai, ja īpašnieks vēlas, citā Krievijas reģionā.

7.   Krievijas pilsoņiem - dzimtu apmetnes teritorijai piegulošo zemes gabalu vai natūrā (dabā) ierādīto zemes daļu (paju) īpašniekiem ir tiesības bez atlīdzības nodot viņiem piederošos zemes gabalus Krievijas tautas deputātu veidotajām dzimtu apmetnēm un saņemt šādā apmetnē mūža lietošanā zemes gabalu dzimtas mājvietas iekārtošanai.

8.   Krievijas pilsonim, kuram pieder zemes daļa (paja), kas nav ierādīta natūrā (dabā), ir tiesības to pilnībā vai daļēji (ne mazāk par vienu hektāru) pievienot Krievijas tautas deputāta veidojamai dzimtu apmetnei un saņemt tajā mūža lietošanā zemes gabalu dzimtas mājvietas ierīkošanai.

6. pants. Zemju sastāvs dzimtu apmetnē

1.   Dzimtu apmetnes zemes sastāv no šāda veida zemes gabaliem:

1)   zemes gabali dzimtas mājvietas ierīkošanai;

2)   zemes gabali Krievijas tautas deputāta bērniem dzimtas mājvietas ierīkošanai (rezerves fonds) - ne vairāk kā divi gabali vienai dzimtu apmetnei.

2.  Zemes gabali sociālajiem, kultūras un sabiedriskas nozīmes objektiem tiek piešķirti saskaņā ar dzimtu apmetnes ģenerālplānu. Šie objekti nedrīkst aizņemt vairāk par 7 procentiem no dzimtu apmetnes kopējās teritorijas. Šī zeme ir katras dzimtu apmetnes teritoriālās padomes pārziņā.

3.  Pārējā zeme tiek sadalīta dzimtas mājvietu izveidošanai. Katra šāda zemes gabala platībai jābūt ne mazākai par vienu hektāru. Zemes gabala platību var palielināt līdz 1,3 hektāriem, ņemot vērā apkārtnes reljefa īpatnības un citus faktorus.

4.  Starp visu veidu zemes gabaliem obligāti jāveido ne mazāk kā 3 - 4 metrus platas ejas. Katru zemes gabalu, kas ierādīts dzimtas mājvietas iekārtošanai, tā īpašnieks pa perimetru drīkst apstādīt ar dzīvžogu.

5.  Uz zemes gabaliem, kuri paredzēti dzimtas mājvietām, Krievijas pilsoņiem ir tiesības stādīt gan kokus, gan krūmus (arī savvaļas), veidot mākslīgas ūdenstilpes, celt dzīvojamās mājas un būves, kā ari palīgceltnes un citus objektus, ievērojot labu kaimiņattiecību principu.

7. pants. Kārtība, kādā dzimtas mājvietu izveidošanai paredzētie zemes gabali tiek sadalīti starp Krievijas pilsoņiem

1.  Krievijas tautas deputāts ir tiesīgs pirmais pēc saviem ieskatiem saņemt zemes gabalu dzimtas mājvietas veidošanai topošajā dzimtu apmetnē mūža lietošanā ar tiesībām nodot to mantojumā.

2.   Katram Krievijas tautas deputāta bērnam, kuram ir pašam sava ģimene, ir tiesības saņemt mūža lietošanā zemes gabalu dzimtas mājvietas izveidošanai.

3.  Viens vai divi zemes gabali dzimtu apmetnē obligāti jāpiešķir bērniem - bērnunamu audzēkņiem, bēgļiem.

4.  Līdz 30 procentiem atlikušo zemes gabalu Krievijas tautas deputātam ir tiesības pēc saviem ieskatiem piešķirt Krievijas pilsoņiem dzimtas mājvietu ierīkošanai.

5.   Pārējie zemes gabali jāpiešķir Krievijas pilsoņiem, kuri pieder pie dažādiem sabiedrības slāņiem (uzņēmējiem, sociālās sfēras darbiniekiem, pensionāriem, radošās inteliģences pārstāvjiem, militārpersonām utt.). Zemes gabali Krievijas pilsoņiem tiek iedalīti, tos izlozējot kopējā atklātā topošās dzimtu apmetnes iedzīvotāju sapulcē.

8. pants. Dzimtu apmetnes teritoriālā padome

1.    Dzimtu apmetnes teritoriālajā padomē tiek ievēlēti tie iedzīvotāji, kuri pastāvīgi dzīvo dzimtu apmetnē, kas ir patstāvīga administratīvi teritoriāla vienība.

2.   Dzimtu apmetnes teritoriālajai padomei ir tiesības izveidot vietējās pašpārvaldes pārstāvības institūciju - dzimtu apmetnes padomi, kas sastāv tikai no šīs apmetnes iedzīvotājiem.

3.   Krievijas tautas deputātam ir aizliegts izvirzīt savu kandidatūru dzimtu apmetnes padomes vēlēšanām un tik ievēlētam tajā. Ja Krievijas tautas deputāts tiek ievēlēts dzimtu apmetnes padomē, vēlēšanas atzīstamas par nenotikušām.

4.    Lai regulētu vietējās pašpārvaldes attīstības īpatnības, dzimtu apmetnes teritoriālajai padomei ir tiesības sasaukt vietējās padomes sanāksmi vai arī vietējā referendumā pieņemt dzimtu apmetnes teritoriālās padomes statūtus. Statūti jāreģistrē rajona tieslietu pārvaldē.

9.  pants. Dzimtas mājvietas ierīkošanai paredzētā zemes gabala statuss

1. Zemes gabalu dzimtas mājvietas ierīkošanai piešķir mūža lietošanā ar tiesībām nodot to mantojumā tikai Krievijas pilsonim. Zemes gabalu dzimtas mājvietas ierīkošanai aizliegts nodot ārvalstu pilsoņiem un personām bez pilsonības, izņemot personas, kuras likumā noteiktajā kārtībā ieguvušas bēgļa statusu (taču ne vairāk kā divām ģimenēm viena dzimtu apmetne, kuru organizē Krievijas tauta deputāts). [1]

***

Es nezinu, cik ilgi biju pastaigājies, kamēr Anastasijas vectētiņš iepazinās ar manis atvestās dokumentu mapes saturu, kad pēkšņi izdzirdēju aizrautīgus skaļus un nepavisam ne vecišķus smieklus. Viņš joprojām vēl smējās, kad es ātri piegāju klāt.

-   Lieliski… Vai kā sasmīdināji… Paldies tev… Paldies, Vladimir. Bet es sākumā nemaz negribēju iedziļināties.

-    Ja tomēr iedziļinājāties, tad kāpēc smejaties? Situācija taču ir nopietna. Ļoti nopietna!

-    Kam tā ir ļoti nopietna? - pārjautāja vectētiņš.

-    Man, lasītājiem, kuri vēlas iekārtot tādas mājvietas, par kādām stāstīja Anastasija.

Iespējams, mans tonis bija nedaudz sakaitināts un aizvainots, kad es to teicu. Vectētiņš pārstāja smieties, vērīgi paskatījās uz mani un atbildēja mierīgi un nopietni:

-   Vēl joprojām nespēju saprast, kāpēc mazmeitiņa noņemas ar tevi un pat bērnus dzemdē. Tu tikai neapvainojies uz mani, večuku, Vladimir. Es nespēju saprast, tas nozīmē, ka arī citi nesapratīs, bet šajā neizpratnē, iespējams, ir liela jēga. Un tāpēc izturos pret tevi bez jebkādas nepatikas. Nenosodu mazmeitiņu, bet apbrīnoju to, ko viņa paveikusi.

-        Bet vai par uzrakstīto jūs varat kaut ko pateikt pēc būtības?

-   Es taču pateicu - esmu sajūsmā par paveikto.

-    Kā paveikto?

-    Mazmeitiņas.

-   Es jums jautāju par manis uzi-akstīto.

Vectētiņš paskatījās uz dokumentu mapi, pēc tam uz mani un pēc brīža atbildēja:

-         Es taču nezinu, cik nepieciešams ir tavs aicinājums sabiedrībai. Varbūt tas viņiem patiešām ir svarīgs. Tas, ko es izlasīju, tikai apstiprināja to, ko mazmeitiņa vēl pirms desmit gadiem paredzēja, visas peripetijas un visu, kas, tavuprāt, rodas kā pretdarbība, viņa to visu sen ir pavērsusi uz labu.

-        Kā gan par labu var uzskatīt apvainojumus, kas izteikti lasītājiem un man?

-        Bet vai tu esi sapratis, kas apvaino tevi un tavus lasītājus?

-         Kaut kāda struktūra, kas iemitinājusies Krievijas Pareizticīgās baznīcas paspārnē.

-    Un tevī ir radusies aizvainojuma sajūta? -Jā.

-         Tas ir labi. Tagad nevis ar prātu, bet ar jūtām, kas modušās tevī un daudzos cilvēkos, tu spēsi saprast, kā jūsu ciltstēvi viņu pēcteču acīs ir nomelnoti. Viņus nosauca par pagāniem un gadsimtiem ilgi viņiem piedēvēja sliktus darbus, kurus šie cilvēki nemaz nebija pastrādājuši. Ne tikai tu esi mēģinājis par to rakstīt. Gadsimtu gaitā ir bijis ne mazums vēsturnieku, kuri centās šos apmelojumus atspēkot. Bet velti.

Tagad ir izveidojusies situācija, kad tādā pašā veidā apmelo cilvēkus, kuri Dieva radītajam ir vēlējušies pieskarties. Tādu cilvēku pašlaik ir diezgan

daudz, un viņi uz savas ādas izjūt, kā tika apmeloti viņu ciltstēvi. Tie, kuri tagad tiek apmeloti, liks atgūt drosmi tālo ciltstēvu dvēselēm. Kā sargeņģeļi tālie senči sāks aizsargāt savus tagadējos bērnus. Nebūs labāka un gaišāka spēka par to, kas pašlaik dzimst pasaulē. Tici tam. Ja tagad tā notiek ar cilvēkiem… Ja neredzams pavediens spēs savienot mūsdienu dēlu ar viņa radītājiem, kuri dzīvoja pirms diviem tūkstošiem gadu. Un, ja arī turpmāk nesatrūks šis savienojošais pavediens, tad mūsdienu cilvēks savienosies ar Dievu, savu pirmo radītāju.

Bija skaidri redzams, ka vectētiņš, par to runājot, apvalda satraukumu. Bet man gribējās precizēt:

-   Varbūt tas, ko jūs teicāt, ir kas ļoti svarīgs. Taču aizķeršanās notiek ar dzimtas mājvietu izveidošanu.

-   Bet varbūt tā ir nepieciešama, lai apdomātu un radītu nākotnes projektu?

-   Varbūt. Un tomēr viss izvēršas kaut kā ļoti negaidīti. It kā ar vienkāršu darbību sākās pirmā grāmata, pēc tam sekoja otrā, lasītāju klubi, bet tagad - "Dzimtas grāmata" parādījusies un "Dzimtas hronika".

Izdzirdis šos vārdus, vectētiņš atkal iesmējās, taču uzreiz apklusa un, labsirdīgi smaidīdams, sacīja:

-   Ar "Dzimtas hroniku" mazmeitiņa, skaidra lieta, ir paspēlējusies. Varbūt tāpēc, lai jūs kaut kā nomierinātu. Skat tikai, radīja situāciju, kurā valsts augstākie vadītāji un patriarhs atbalstīja viņas ideju. Bet tikai vienu ideju. Viņas filozofiju noklusē vai vēl nesaprot to. Viņi mūžībā neieies, jo ir nekonsekventi, bailīgi.

Vēsturē un mūžībā ieies tie cilvēki, kuri tagad, kaut arī tikai domās, rada savas Dievam tīkamās mājvietas. Paši izvēlējās ideju vai viņus izvēlējās - tas nebūs svarīgi. Mūžība ir to cilvēku priekšā, kuri saviem bērniem rada nākotni. Saviem bērniem un sev. Pirmo reizi uz Zemes mūžībai dzimušais cilvēks atgriezīsies mūžībā.

Vladimir, es sāku izprast mazmeitiņas rīcību. Anastasijai, iespējams, ir atklāti daudzi eksistences noslēpumi. Bet ir kāds, kas līdz galam nav zināms pat augstākajiem priesteriem. Viņi vienmēr tikai zinājuši: cilvēka dzīve var būt mūžīga. Daļējas zināšanas viņiem arī lāva atkaliemiesoties. Taču vinu at- > ? >

kaliemiesošanās nebija pilnīga. Un tāpēc ne viņiem, ne cilvēcei darbošanās nenesa prieku. Tagad, esmu pārliecināts, tici, Anastasija zina pilnībā, kas darāms mūžības iegūšanai. Pajautā viņai par to un pacenties saprast. Un, ja viņai atradīsies vārdi, kurus sapratīs daudzi cilvēki, pavērsies pasaules, kas ir dievcilvēka cienīgas.

Ej, Vladimir, pie mazmeitiņas, parunā ar viņu. Pašlaik ezera krastā viņa sēž zem ciedra. Varbūt pasaulē notiks kas nozīmīgs, kad atradīsies prātam un jūtām saprotami vārdi par mūžību. Trauksies augšup atmodušās diženās civilizācijas centieni. Galaktika izjutīs šos cildenos centienus un ar trīsām satraukta gaidīs, kad tai pieskarsies cilvēki, kuri brīnišķīgu dzīvi spēj dot planētai. Ej, nekavējies.

Es paspēru pāris soļus, bet Anastasijas vectētiņa uzsauciens mani apstādināja:

-    Vladimir, vispār būtu jau laiks jums, anastasi- jiešiem, arī savu partiju izveidot.

-    Partiju? Kādu?

-   Es taču saku, tā arī nosauciet to - "Dzimtas partija".

JAUNA CIVILIZĀCIJĀ

Anastasija, gaiši pelēkā linu kleitā tērpusies, sēdēja zem ciedra. Ar rokām aptvērusi ceļus un nedaudz pieliekusi galvu, viņa skatījās uz ezera spo- guļgludo virsmu. Ne uzreiz es piegāju pie viņas. Kādu brīdi stāvēju un no attāluma vēroju klusiņām ezera krastā sēdošo vientuļnieci. Nē. Nepiestāv šis apzīmējums Anastasijai. Drīzāk jau par vientuļniekiem var nosaukt cilvēkus, kuri mitinās mūsdienu dzīvokļos.

Mitinās šādā dzīvoklī cilvēks un nepazīst pat tuvākos kaimiņus. Iet pa ielu tāds cilvēks, un viņam garāmejošie cilvēki ir vienaldzīgi. Gluži tāpat arī satiktajiem un līdzās ejošajiem cilvēkiem ir vienaldzīgs viņš pats.

Tātad nav nekas briesmīgs, ja cilvēks dzīvo viens. Daudz briesmīgāk, ja viņš ir vientuļš sev līdzīgo vidū.

Lūk, sēž Anastasija viena pati taigas ezera krastā, bet viņas sirds sitas unisonā ar miljoniem cilvēku siržu dažādās valstīs. Kāds viņu dēvē par draudzeni, kāds - par māsu, it kā būtu radinieki.

Bet viņas klusiņām izteiktie vārdi mierīgi izkļūst cauri nebeidzamajai informācijas plūsmai, kas dārd Mun kauc no televizoru ekrāniem un daudziem citiem avotiem. Viņas vārdi izkļūst cauri, un cilvēki tos uztver. Un, šos vārdus sadzirdējuši, atbild ar ģitāras stīgām un dziesmām, bet bieži arī ar darbiem. Veido savu dzīvu citādi. Un vectētiņš… Pirmo reizi viņš runāja tik dedzīgi, lūdza, lai es par mūžību parunāju ar Anastasiju.

Kad es apsēdos līdzās, viņa pagriezās pret mani. Pelēkzilo acu maigais skatiens iedarbojās nomierinoši. Kādu brīdi mēs tikai skatījāmies viens otrā.

Un tad es, it kā nekontrolējot sevi, saņēmu Anastasijas roku, aši noskūpstīju un noliku to atpakaļ uz viņas ceļiem. Anastasijai vaigos parādījās sārtums, viņas skropstas ietrīsējās. Un arī mani ne no šā, ne no tā pārņēma mulsums. Cik dīvaini ir mulst tās sievietes priekšā, kuru pazīsti desmit gadus! Un cik patīkami.

Un, lai pārvarētu samulsuma radīto neveiklību, es teicu:

-   Tikko runāju ar tavu vectētiņu, Anastasija. Viņš kaut kā neparasti, satraukti izteicās, ka nepieciešami kaut kādi vārdi par mūžību. Viņš sacīja, ka šiem vārdiem jābūt tādiem, lai cilvēks ne tikai ar prātu vai saprātu spētu saprast, bet arī ar jūtām. Vai tie ir patiešām nozīmīgi vārdi?

-    Jā, nozīmīgi, Vladimir. Bet ne jau paši vārdi - svarīga ir cilvēku apzināšanās. Lai tā rastos, protams, nepieciešami vārdi. Mūžīgās dzīves apzināšanās palīdzēs cilvēka dzīvesveidu padarīt pilnīgāku.

-    Bet kāds ir sakars starp cilvēka dzīvesveidu un mūžības apzināšanos?

-Vistiešākais. Mūsdienu cilvēki uzskata, ka var dzīvot tikai dažus gadu desmitus, pēc tam uz mūžīgiem laikiem pamet dzīvi, aiziet uz nekurieni. Bet cilvēka dzīve var būt mūžīga. Par to nepieciešams tā pastāstīt, lai to saprastu katrs vai lielākā daļa cilvēku.

-   Bet tu par to jau stāstīji. Un vairākās grāmatās esmu citējis tavus vārdus.

-    Jā, stāstīju, taču acīmredzot mans stāstījums nebija skaidrs vai arī pārāk stipri tūkstošiem gadu gaitā cilvēcei ir iedvesta iznīcības doma. Jāatrod jauni vārdi un argumenti.

-   Tad pamēģini tos atrast.

-   Pamēģināšu. Šie vārdi laikam gan jāmeklē kopā ar tiem, kuri sapratīs.

-    Bet tu vispirms pasaki savējos.

-   Labi. Varbūt tos tiešām vajag pateikt…

Lielākā daļa uz zemes dzīvojošo cilvēku uzskata,

ka paši plāno savu dzīvi. Izvēlas profesiju, izveido ģimeni, rada bērnus vai, tieši pretēji, atsakās radīt bērnus. Bet viņu lēmumi daudzējādā ziņā nav patstāvīgi. Cilvēkus stipri ietekmē sveša griba, kas iedarbojas kā sabiedrības viedoklis. Piemēram, jums ir tāds priekšmets. To sauc par drēbju pakaramo. Reiz kāds nolēma pilnveidot šo priekšmetu: par drēbju pakaramo izmantot pašu cilvēku. Un radās profesija, kuru sauc par "modeli". Šī profesija nav apskaužama, tā neatbilst cilvēka sūtībai.

Bet kāds nolēma padarīt to par pašu pievilcīgāko un tā ari izdarīja. Sāka rādīt dzīvas modeles dažādos krāsainos žurnālos un televīzijas pārraidēs, stāstīt par viņu it kā laimīgo dzīvi. Stāstīt, cik daudz naudas viņas saņem un cik bagāti cilvēki vēlas viņas apprecēt. Miljoniem jaunu meiteņu sāka sapņot par to, ka kļūs par pasaulē labāko modeli, tātad - par laimīgu sievieti.

Un miljoniem meiteņu dažādās valstīs sāka aktīvi darboties, lai sasniegtu slavas ilūziju. Viena no miljona kļūst par pazīstamu modeli, taču būtībā ir vien dzīvs drēbju pakaramais. Pārējās viļas dzīvē, jo viņu sapnis nav piepildījies.

Un tas notiek tāpēc, ka viņas nespēj pašas apzināties savu sūtību, bet veido savu dzīvi svešas gribas ietekmē.

Var minēt daudz līdzīgu piemēru, kad vīrieši, sievietes un pat bērni tiecas pēc iluzorām vērtībām, noniecinot tās, kas lemtas viņiem.

Kurp gan kopumā var tiekties no šādiem cilvēkiem sastāvoša sabiedrība? Kā tu domā, Vladimir?

-    Nekur tā netiecas, šī cilvēku sabiedrība. Rau, mūsu valstī, Krievijā, nevienai partijai un pat valstij kopumā nav nekādas nākotnes veidošanas programmas. No tevis teiktā, Anastasija, mani ieinteresēja cilvēka sūtības noteikšana. Kāda tā ir? Kā to noteikt?

-   Lai tava, Vladimir, un citu cilvēku doma mēģina iepazīt Dieva radīto, Viņa programmu, sapni.

-    Bet vai tas ir iespējams - iepazīt Dieva sapni?

-   Ir iespējams. Viņš taču neko nav slēpis un neslēpj no cilvēkiem - saviem bērniem. Nav rakstījis gudrus rakstus, visu parādījis ar piemēriem. Un pats pirmais ir - jāsaprot, jāsajūt katram, kādas darbības ved cilvēku pretī mūžībai. Padomā pats, Vladimir, kāpēc daudzveidīgo un dzīvo pasauli radījušais Dievs neradīja automobili, televizoru, raķetes to tagadējā veidolā?

-   Varbūt viņš gluži vienkārši nespēja tās radīt, bet cilvēks - spēja?…

-   Viņš radīja cilvēkam visu nepieciešamo: pārvietošanās līdzekļus, apveltīja viņu ar iztēli, ar kuras palīdzību dažādas ainas var redzēt labāk nekā televizora ekrānā tiek zīmētas. Arī Visuma planētas cilvēks var apgūt bez primitīvu mākslīgu ierīču palīdzības.

Viņš ir noteicis cilvēka sūtību un visa Visuma dzīves i

attīstības programmu. Lai saprastu Viņa programmu, nekas nav jāsagrauj, bet gan jāpēta, jānosaka, kāda misija paredzēta visam pasaulē esošajam.

Nemirstība

-   Dievs radīja cilvēku nemirstīgu, tikai jāievēro trīs noteikumi. Pirmais: jārada dzīva telpa, kas pievilktu pie sevis cilvēku un liktu viņam pēc tās tiekties.

Otrais: uz Zemes ir jābūt kaut vai vienam cilvēkam, kurš ar labestību un mīlestību domā par tevi.

Trešais: nekad nedrīkst sevī ielaist domas par to, ka tu mirsi, un tas ir ļoti svarīgi. Ja pat aizmiegošam cilvēkam iedvesīs, ka viņš mirst un viņš pats tam noticēs, tad šis cilvēks arī nomirs, pakļaujoties savai domai. Taču, ja pat pasaulīgajā izpratnē padzīvojis cilvēks būs nolietojis savu ķermeni un gulēs uz nāves gultas, tomēr par nāvi nedomās, bet iztēlosies savu dzīvi paša radītajā dzīvajā telpā, viņš no jauna atdzims, tāds ir Visuma likums. Tas nevar pieļaut, ka nomirtu doma, kas rada dzīvi.

Jūs lietojat tādu jēdzienu - dabiskā izlase. Lūk, arī Dieva programma atlasa visu labāko, lai tas no jauna iemiesotos. Taču izvēle nebija liela. Tagad tā daudzkārt pieaugusi. Kas ar mīlestību iekārtos dzimtas mājvietu, tas iemiesosies atkal un atkal.

Viss, kas šādiem cilvēkiem traucē, sāks uz mūžu izzust no Zemes, dodot vietu jaunai, dzimstošai civilizācijai.

-    Kāpēc jaunai civilizācijai: tie paši cilvēki, augi, tā pati planēta?

-Jaunajai civilizācijai, Vladimir, raksturīga jauna izpratne, jauna apkārtējās pasaules izjūta. Tā ir dižena sākotne, kas veidojas mūsdienu cilvēkā, parastajai redzei netverama, kamēr nepārveidos visas mūsu planētas veidolu. Tā ietekmēs visa Visuma dzīvi.

-    Bet kā Zemes veidola ietekmē var mainīties Visums?

-   Var, Vladimir. Mūsu planēta gan ir maza daļiņa, tomēr tā ļoti cieši mijiedarbojas ar citām Visuma daļām. Ja izmainās kaut maza daļiņa, tā ar savām pārmaiņām spēj ietekmēt visu Visuma daudzveidību.

-    Jā, interesanti, bet vai tu, Anastasija, nevarētu parādīt nākotnes ainu, kā Visums var mainīties?

-   Varētu gan, rau, skaties.

Mīlestība, kas rada pasaules

Uz Jalmezas planētas plauka pavasaris. Smaržoja Zemes zālēm līdzīgas zāles, koku un krūmu ziedi. Pa taciņu cauri pavasara krāšņumam uz simpoziju gāja Vladislavs. Viņam bija jānolasa referāts par dzīvības izcelšanos uz planētas Jalineza. Oponents būs viņa bērnības draugs Radomirs.

Savos deviņpadsmit gados Vladislavs bija apguvis pietiekami daudz informācijas, lai jebkura līmeņa zinātnieku padomi iepazīstinātu ar savu teoriju. Bet viņa drauga Radomira zināšanas nebija mazākas. Radomirs un viņa atbalsta grupa izmantos jebkuru vājāku vietu referātā vai nepietiekamu pagātnes notikumu argumentāciju. Simpozijā piedalīsies arī Ludmila. Ludmila… Tā nu bija sanācis, ka viņi abi jau no bērnības mīlēja šo meiteni. Mīlēja, taču neatzinās savā mīlestībā ne viens otram, ne meitenei, bet gaidīja kaut jel kādu zīmi no Ludmilas puses: kuram viņa dos priekšroku.

Vladislavs speciāli gāja pa garāko ceļu, lai vēlreiz pārdomātu savu uzstāšanos. Bet kaut kas traucēja viņam koncentrēties. Bija tāda sajūta, ka viņu novēro. Un, kad aiz muguras atskanēja čaboņa, Vladislavs strauji apgriezās. Kāds no takas metās krūmos un sastinga zālē. Vladislavs pagāja dažus soļus atpakaļ un ieraudzīja zālē zem krūmiem paslēpušos savu četrus gadus veco māsu Katju.

-   Tā, Katrīnīt, tu atkal man seko, - Vladislavs maigi sacīja māsai. - Man jāpiedalās nopietnā pasākumā. Vai tu nesaproti, ka vari traucēt? Saproti, protams, tāpēc arī slēpies zālē.

-    Es neslēpjos, es gluži vienkārši guļu. Dažādas puķītes, kukainīšus vēroju, - paziņoja mazā Katja un izlikās, ka patiešām viņu interesē maza puķīte.

-    Lūk, kā. Tad turpini vien gulēt un pētīt. Bet es iešu.

Katja uzreiz pielēca kājās, pieskrēja pie Vladislava un ātri ierunājās:

-    Ej vien, Vladiņ. Es klusiņām iešu aiz tevis, lai netraucētu tev domāt. Kad būsim nonākuši līdz vietai, kur pulcējas cilvēki, tu paņem mani pie rociņas, lai visi redzētu, kāds man skaists un gudrs brālītis.

-    Labi jau, labi. Nepielabinies. Dod savu rociņu. Taču atceries: kad es vai kāds cits uzstāsies, neiedomājies komentēt to, ko saka pieaugušie, kā darīji iepriekšējā reizē.

Apmierinātā Katerina satvēra Vladiku aiz rokas un apsolīja:

-   No visiem spēkiem, Vladiņ, centīšos nekomentēt.

***

Dabiskais amfiteātris bija pilns ar pavecākiem un jaunākiem dažādu Jalmezas reģionu pārstāvjiem. Nevienam nebija ne pildspalvas, ne bloknota vai kāda cita rakstāmpiederuma. Iedzimtā atmiņa ļāva atcerēties dzirdēto visos sīkumos. Nebija nekādu eksponātu arī auditorijas priekšā izgājušajam Vladislavam. Ar savas domas spēku viņš varēja radīt telpā hologrammas ar dažādām pagātnes ainām, atveidot sadzīves priekšmetus un pat jūtas.

Mazliet satraucies, Vladislavs sāka savu referātu:

- Planēta, uz kuras mēs dzīvojam, saucas Jalmeza. Tās vecums ir vairāk nekā deviņdesmit triljardi gadu. Bet dzīvība uz tās radās tikai pirms trīssimt gadiem. Par dzīvības rašanos mēs esam pateicību parādā diviem Zemes iedzīvotājiem, mūsu priekštečiem. Pareizāk sakot, dzīvība uz planētas Jalmeza parādījās divu planētas Zeme iedzīvotāju mīlestības enerģijas un sapņa ietekmē. Tāpēc es jūs iepazīstināšu ar vēsturisku informāciju par Zemes iedzīvotāju dzīvi.

Sākotnējais Zemes cilvēku dzīves periods, iespējams, bija tāds pats kā mūsu. Viņi labi pazina un izjuta savu planētu un Visuma sūtību.

Zemes iedzīvotāji noteica visu savas planētas dzīvo organismu sūtību un prasmīgi izmantoja tos.

Bet reiz notika katastrofa. Kāda Zemes iedzīvotāja apziņā iekļuva vīruss, kas sāka intensīvi izplatīties ari citu planētas iedzīvotāju vidū. Mūsu zinātnieki šo vīrusu apzīmējuši ar vārdu "nāve". Šā vīrusa ārējās pazīmes, kā liecina vēsturiskās ziņas, ir šādas. Ar to inficētie cilvēki sāk iznīcināt planētas dzīvo pilnīgo daudzveidību un tās vietā celt primitīvu mākslīgu pasauli. Šo periodu paši Zemes iedzīvotāji nosauca par tehnokrātisko.

Ar "nāves" vīrusu inficētie cilvēki no saprātīgām būtnēm sāka pārvērsties antisaprātīgās. Viņi lielā skaitā sapulcējās uz nelieliem zemes gabaliem un būvēja tur sev mājokļus, līdzīgus akmens kapličām, kas saliktas cita uz citas.

Iztēlojieties akmens kalnu ar daudzām alām tajā. Apmēram tādus akmens kalnus cilvēki cēla ar savām rokām un sauca tās par mājām. Kapličveidīgās alas mākslīgajā kalnā viņi sauca par dzīvokļiem. Lielu skaitu citu pie citas uzbūvēto mākslīgo akmens kalnu ar kapličām viņi dēvēja par pilsētām.

Tā saucamajās pilsētās bija elpošanai nederīgs gaiss un dzeršanai nederīgs ūdens, pārtika nebija svaiga. Vairāki cilvēka orgāni jau viņa dzīves laikā sāka pūt un sadalīties. Protams, ir grūti iztēloties kustīgu cilvēka ķermeni, kura iekšienē pūst un sadalās orgāni. Taču tā bija.

Vēstures avoti liecina par to, ka tehnokrātiskā perioda cilvēkiem pat bija zinātne, kuru sauca par medicīnu. Viņi uzskatīja par lielu šīs zinātnes sasniegumu iekšējo orgānu nomaiņu. Cilvēki nesaprata, ka jau pati šīs zinātnes pastāvēšana liecina par viņu apziņas nepilnību.

Bet cieta ne tikai cilvēku miesa, intensīvi degradējās arī viņu apziņa - prāts, palēninājās doma, viņi pat zaudēja spēju skaitīt - un izdomāja kalkulatoru, spēju veidot telpā hologrammas - un izdomāja televizoru, primitīvu ierīci, kas rādīja kaut ko līdzīgu hologrammām.

Zaudējuši spēju pārvietoties telpā, viņi sāka būvēt mākslīgas ierīces un nosauca tās par automobiļiem, lidmašīnām, raķetēm.

Laiku pa laikam vienas cilvēku grupas uzbruka citām un cilvēki nogalināja cits citu. Taču pats neticamākais - "nāves" vīruss iedvesa cilvēkiem, ka viņi nav mūžīgi, bet tikai laicīgi prātam aptveramajā telpā.

Tehnokrātiskā perioda cilvēku darbība arvien vairāk un vairāk pārvērta šo planētu par smirdīgu, nejaukas dvingas pilnu Visuma punktu. Tomēr Visuma Saprāts visu laiku kaut ko gaidīja, neiznīcināja šo postu nesošo vietu.

-   Apstājieties, lūdzu, uz brītiņu, - Vladislava referātu pārtrauca balss no oponentu grupas, ko vadīja viņa draugs Radomirs. - Jūsu turpmākā uzstāšanās ir bezjēdzīga. Nekas tāds uz Zemes nevarēja notikt.

-    Labi, es pārtraukšu savu uzstāšanos, ja jūs patiešām pierādīsit, ka runāju nepatiesību.

Oponentu grupā piecēlās jaunietis un teica:

-    Ir drošas ziņas par to, ka Zemes iedzīvotāju sabiedrībā pastāvēja reliģija. Reliģiskajos traktātos bija teikts, ka Zemi un visu uz tās augošo radījis Visuma Saprāts, viņi to sauca par Dievu. Pielūdza Viņu un par godu Viņam veica daudzus rituālus. Ceru, cienījamo referent, jūs nenoliegsit šādu faktu?

-    Nē, nenoliegšu, - atbildēja Vladislavs.

-   Tad sakiet, kā gan var izpildīt rituālus par godu savam pielūgsmes objektam un tajā pašā laikā graut viņa radīto? To nav iespējams darīt vienlaikus. Tātad uz Zemes nevarēja pastāvēt blīvi apdzīvotas pilsētas. Cilvēki nevarēja piesārņot ūdeni, kuru bija radījis viņu godātais Dievs. Un arī Visuma Saprāts nevarēja pieļaut šādas bakhanālijas. Tad jau tas nebūtu saprāts, bet, gluži otrādi, būtu jāapšauba viss, ko tas radījis, un pirmām kārtām jau cilvēka saprātīgums. Kā atbildēsit uz to, cienījamo referent?

-   Teikšu, ka Saprāta, turklāt vēl Visuma Saprāta, pastāvēšana - tā ir divu diženu sākotņu - Saprāta un Antisaprāta - vienība.

Planētas Zeme cilvēku dzīves antisaprāta periods bija nepieciešams. Un, ja atļausit, es pierādīšu divu diženu sākotņu pastāvēšanu cilvēkā.

-    Labi, turpiniet, - piekrita jaunietis un apsēdās savā vietā.

-    Visuma pasaule - tā ir pretstatu vienība, - turpināja Vladislavs, - arī cilvēkā izpaužas pretstatu vienība. Neticamajā haosā, kas pārņēma Zemes cilvēku apzinu, pēkšņi uzradās cilvēki, kuri saprata… Šie cilvēki ne jau vārdos, ne ar reliģisku traktātu palīdzību mainīja savu attieksmi pret Zemes radībām. Viņi sāka mainīt savu dzīvesveidu. Vēl paši līdz galam neapjaušot šīs radīšanas mērogus, viņi savu darbošanos sauca vienkārši - par dzimtas mājvietu celšanu.

Viņi vēl nezināja, ka, ar jaunu apziņu pieskaroties Zemei, sāk atdzīvināt Visuma planētas. Ka nāve viņiem nepastāvēs. Bet viņu bērnus pēcteči sauks par dieviem. Viņi gluži vienkārši iekārtoja uz planētas Zeme savas dzimtas mājvietas. Visuma Saprāts ar aizturētu elpu vēroja viņu darbošanos. Un pienāca laiks, kad visi Zemes cilvēki sāka dzīvot savos brīnišķīgajos mājokļos. Un pienāca diena, kad… Skatieties, es parādīšu jums hologrammu, tajā redzami divi cilvēki.

Auditorijas priekšā uzradās Zemes ainava. Pa taciņu, kas veda uz mežu, no savas mājvietas, sadevušies rokās, gāja divi paveci cilvēki, vīrietis un sieviete. Varēja redzēt, ka viņiem ir vairāk par simt gadiem. Pamazām satumsa, un debesīs, tik tikko saredzamas, parādījās zvaigznes. Cilvēki piegāja pie ciedra, un pavecā sieviete atbalstījās pret to ar muguru.

-    Esmu jau kļuvusi vecmāmiņa un pat vecvecmāmiņa, bet tu vēl joprojām, gluži kā jaunībā, aicini mani pastaigāties zem zvaigžņotajām debesīm, - sieviete maigi uzrunāja savu pavadoni.

-    Bet vai tad tu pati to negribi?

-    Protams, gribu, mīļotais.

Viņš saņēma sievieti pie pleciem, strauji apskāva un noskūpstīja uz lūpām.

Pēc tam, pastūmis sāņus kleitas lencīti, atkailināja viņas plecu. Mēness gaismā uz sievietes kreisā pleca bija labi saskatāmas trīs dzimumzīmītes, izvietotas vienā rindā. Vīrietis noskūpstīja katru no tām.

-        Tu aizvien vēl esi tāds pats kā agrāk, mans mīļotais, negribu šķirties no tevis.

-   Un mēs arī nešķirsimies. Nomirsim un atdzimsim atkal.

-        Mēs nedrīkstam atdzimt, - viņa skumji teica. - Palūkojies, uz Zemes paliek arvien mazāk vietas, visapkārt ir dārzi, apmetnes. Un pat mūsu mazbērniem var pietrūkt vietas. Laikam gan Radītājs kaut ko nav ņēmis vērā, radot mūsu Zemi.

-         Es tā nedomāju. Gan jau izeja ir, tikai mēs to pagaidām nezinām. Taču esmu pārliecināts, ka mūsu mīlestība nevar beigties. Mēs ar tevi nomirsim, lai atdzimtu atkal.

-    Bet kur?

-        Skaties, mīļotā, - uz tās zvaigznes. Lai mūsu doma uz jaunās planētas Zemei līdzīgu dzīvi rada. Padomā pati: kālab Viņam bija jārada tik daudz planētu? Tas nav bez nolūka. Mūsu doma ir materiāla, tā uz neapdzīvotas planētas radīs mums dzīvi. Mēs atkal un atkal atdzimsim. Mūsu mīlestība…

-        Paldies par skaisto sapni, mans mīļotais. Ar tevi… Es palīdzēšu tev uz jaunās planētas radīt dzīvi.

-        Kā, mīļotā, nosauksim mūsu jaunās dzīves planētu?

-   Jalmeza - tāds lai ir tās vārds.

-        Jalmeza, gaidi mūs, bet pagaidām pārklājies ar ziedošiem dārziem, zālēm, kā es to vēlos, - pārliecināti un kvēli noteica vīrietis.

-   Un es, - atbildēja viņa.

Hologramma izzuda. Vladislavs paklanījās auditorijai un nogāja malā, dodot vietu savam draugam un oponentam Radomiram.

Radomirs nostājās Vladislava vietā, uzmeta skatienu auditorijai un sāka runāt:

-    Man ir jāoponē savam draugam. Un uzreiz pateikšu: viņa versijā ir ļoti daudz nepierādāma un pat pretrunīga. Es, tāpat kā mani draugi, nespēju noticēt pilnīgi absurda cilvēku dzīves perioda pastāvēšanai.

Viņa parādītā hologramma, kā mēs visi saprotam, - tā ir viņa domas, viņa iztēles griba, un tai vajadzīgs apstiprinājums. Tomēr šī hologramma atstāja uz mani kaut kādu savādu iespaidu. Man šķita, ka draugs to paņēmis no kāda jau zināma stāsta, taču nespēju atcerēties konkrēto avotu.

Amfiteātri pāršalca murdoņa, un bija dzirdami izsaucieni:

-   Vai tiešām plaģiāts?! Nedzirdēti! Bet varbūt referents nezināja…

-   Plaģiāts. Rodas sajūta, ka tas jau ir redzēts.

Vladislavs stāvēja maliņā, galvu nodūris. Viņš nodrebēja, kad izdzirdēja bērna kliedzienu starp tālākajās rindās sēdošajiem cilvēkiem. "Ā-ā-ā… ā-ā-ā!" kliedza viņa nemierpilnā māsa Jekaterina.

"Labi, ka tikai kliedz, nevis komentē notiekošo," nodomāja Vladislavs. Taču viņš kļūdījās.

Sagaidījusi, kad iestāsies klusums, Jekaterina skaļi paziņoja:

-    Un pat nedomājiet strīdēties ar manu brālīti. Tāpēc ka viņš ir ļoti gudrs un jūtīgs.

-    Jā, tas ir ļoti būtisks arguments, - atskanēja smiekli.

-    Pareizi, ļoti svarīgs, - turpināja mazā Katerina. - Un tu, Radomir, vairāk neskaties uz Ludmilu. Neskaties, un viss.

-    Katja, klusē! - iekliedzās Vladislavs.

-        Neklusēšu. Ludmila tevi mīl, un tu vinu mīli, es to skaidri zinu.

-         Katja! - vēlreiz iekliedzās Vladislavs un devās pie māsas.

-        Ludmila, ko tu vēl sēdi? - iesaucās Katja. - Apturi viņu. Viņš neļaus man pabeigt sakāmo. Tūlīt aizvilks projām. Ar varu.

Attālā rindā piecēlās rudmataina meitene, devās pretī Vladislavam un aizšķērsoja viņam ceļu. Ludmilas vaigi bija nosarkuši. Nodūrusi galvu, viņa čukstus sacīja:

-   Tavai māsai ir taisnība, Vladislav.

Ludmilas čukstu sadzirdēja visa pieklususī zāle.

Klātesošo galvas pagriezās mazās Jekaterinas virzienā, cilvēki viņai uzsmaidīja un aplaudēja. Un, zāles atbalsta iedvesmota, meitenīte pieskrēja pie auditorijas priekšā stāvošā Radomira, nostājās viņam līdzās un pacēla augšā rokas, ar žestu nomierinot zāli.

Kad visi apklusa, viņa atkal ierunājās, vēršoties pie Radomira:

-        Bet tu, Radomir, gandrīz kļuvi par nodevēju. Nekritizē manu brālīti. Viņš visu pareizi parādīja. Viņš ir tavs draugs. Tu esi viņa draugs. Un nekritizē.

Radomirs labvēlīgi no augšas palūkojās uz mazo meitenīti un tikpat labvēlīgi vērsās pie viņas un auditorijā sēdošajiem cilvēkiem, sakot:

-         Es nekritizēju. Tikai konstatēju faktu. Parādītajai hologrammai trūkst apstiprinājumu. Itin neviena nav.

-   Viens ir. Vai pat divi, - stingri noteica Katerina.

-   Un kur tad tas ir? Vai arī tie, ja jau ir divi?

-        Pirmais - tā esmu es. Otrais - tas esi tu, Radomir, - pārliecināti teica meitene.

Sakot šos vārdus, viņa atpogāja savas kleitas divas podziņas un atkailināja pleciņu. Uz mazās Jeka- terinas kreisā pleca Radomirs ieraudzīja trīs dzi- mumzīmītes, tieši tādas pašas kā padzīvojušajai Zemes sievietei, kuru visi redzēja hologrammā. Radomirs skatījās uz dzimumzīmītēm uz mazās meitenītes pleca, un asinis arvien spēcīgāk pulsēja viņa dzīslās. Viņš sasprindzināja atmiņu. Radomira acu priekšā parādījās tikai viņam vienam redzama hologramma.

Zemes ainava. Viņš skūpsta trīs dzimumzīmītes uz savas mīļotās pleca. Pēc tam sieviete apskauj viņu. Smejoties bužina viņa matus un kā vienmēr smejoties skūpsta viņa degungaliņu.

Hologramma izgaisa.

Radomirs vēl kādu brīdi skatījās uz Jekaterinu, kas joprojām stāvēja viņa priekšā ar atkailinātu plecu. Pēc tam viņš ātri pieliecās, paņēma meitenīti rokās un piespieda sev klāt. Katerina apskāva viņu, smejoties sabužināja puiša matus un ātri noskūpstīja viņa degungaliņu. Radomirs turēja mazo Jekaterinu rokās, bet viņa čukstēja viņam ausī:

-   Tu pasteidzies piedzimt, Radomir, vai arī es aizkavējos. Tagad gaidi, kad es paaugšos. Četrpadsmit gadus gaidi. Bet ar citām tu nebūsi laimīgs: es esmu tava pusīte.

-    Es sagaidīšu, kad tu kļūsi pieaugusi, mīļotā, - klusu atbildēja jauneklis.

Nogurusi no satraukumiem un nomierinājusies, Jekaterina uzlika galvu uz Radomira pleca un saldi aizmiga, bet viņš stāvēja apklusušās auditorijas priekšā un saudzīgi turēja rokās savu nākamo sievu.

Domās viņš zīmēja izplatījumā burtus. Sanākušie ļaudis izlasīja viņa radītās hologrammas tekstu: "Pierādījumi ir. Tie ir katrā no mums! Bezgalīga un mūžīga ir mīlestība Visumā."

Pēc tam Radomirs lēnām un saudzīgi, lai nepamo- dinātu uz viņa pleca guļošo meiteni, devās uz izeju.

Viņš aizmirsa izslēgt savu domu, un hologrammā turpināja parādīties burti. Visi saprata, ka tie vairs nav viņiem domāti vārdi, tomēr neviļus lasīja tos:

"Basām kājiņām tu skrēji pa zvaigznēm. Sev mīlestību nemeklēji. Visuma plašumos tu vienīgā saglabāji to, kas mums kopā bija jāsaglabā."

Šie vārdi bija domāti mazajai planētas Jalmaza meitenei un Zemes sievietei - dievietei, kas dāvājusi dzīvību viņu planētai.

Mazā dieviete saldi dusēja uz Radomira pleca un

varbūt miegā arī dzirdēja sava mīļotā vārdus.

***

-   Lieliski, Anastasija! Tātad, kad cilvēki, īstenojot Dievišķo programmu, būs labiekārtojuši visu Zemi, viņiem radīsies iespēja pārcelties uz citām planētām?

-   Protams. Citādi jau planētu pastāvēšana Visumā būtu bezjēdzīga. Bet Viņš visam ir devis lielu jēgu. Divu cilvēku mīlestība, mīlestības radīts sapnis spēj iedvest dzīvību jebkurai planētai.

-   Un vēl, kā es sapratu, cilvēki, kuri tagad iekārto dzimtas mājvietas, nemirs. Viņi tikai nomainīs ķermeni un tūlīt atkal iemiesosies.

-    Protams, viņu veikums Zemes virsū ir visvairāk nepieciešams. Viņi ir Dievam tīkami. Un pat tie cilvēki, kuri nav paspējuši ar roku pieskarties zemei, bet domās sākuši radīt savu nākamo dzīvo paradīzes stūrīti, Dieva programmas īstenošanai ir daudz vajadzīgāki nekā simtiem gudrajo aiz akmens sienām, kuri, norobežojušies no Dieva radītā, runā par Dievu un garīgumu.

Viņu runas ir zaimojošas un skumīgas, viņus sagaida nāve bez jaunas iemiesošanās. Briesmīgs ir viņu liktenis, taču tas nav Dieva sods, šo likteni viņi paši ir izvēlējušies!

Visumā Viņš iemirdzējās ar jaunu domu - tā ir liela enerģija, bet ari tiesnesis. Traktātos un leģendās daudz ir runāts par Dieva tiesu. Tā skars visus pašlaik uz planētas dzīvojošos cilvēkus. Un katrs pats sev būs tiesnesis.

Kurš izvēlas dzīvi un rada dzīvu dzīvi, - būs mūžīgs un kļūs līdzīgs lielajam Visuma Radītājam.

Kurš savos priekšstatos modelē nāvi, - to viņa doma nolemj nāvei.

Šos viņas vārdus, kas mierīgā un pārliecības pilnā balsī tika izteikti upes krastā, izplatījums it kā uztvēra, un tie atbalsojās visos Zemes nostūros. Desmit gadu laikā ne tikai es biju uzzinājis, kā Anatasija spēj

ar savu domu, vārdu palīdzību modelēt nākotni.

***

Upes ūdeņi nesa mani aizvien tālāk prom no Anastasijas, kas stāvēja tās krastā. Viņas vārdus par mūžīgo dzīvi atkal un atkal atkārtoja izplatījums. Pēkšņi man ienāca prātā: no kādām Visuma pasaulēm vai galaktikām uzradusies savā tagadējā izskatā krastā stāvošā Anastasija, lai dāvātu mūžības apziņu planētai ar nosaukumu "Zeme"? Viņa nekaisa vārdus vējā. Un to pierāda dzīve.

Bet, ja tā, tad man ir jāapsveic jūs, savus lasītājus. Un es apsveicu jūs par izpratni! Mēs dzīvosim mūžīgi, radot dzīvi Visumā.

Līdz priecīgai tikšanās reizei, draugi!

Pirmās daļas beigas

SATURS

jūtas pirms rītausmas

uzvara pār radiāciju

"zosis, zosis!" - "ga, ga, ga!" jeb

superzināšanas, kuras mēs zaudējam

Lielā problēma

Izeja ir

atgriešanas jaunība

Pirmā eksekūcija

Otrā eksekūcija

Trešā eksekūcija

Mīklainā procedūra

Vīzija

dievišķais uzturs

dēmons krātus

miljardieris

es dzemdēšu tevi, mans eņģeli

tādas, rau, ir tās lietas

Saruna ar prezidentiem

Krievijas Federācijas prezidentam un valdībai

Tēlainības zinātne, un kā rokās ir

valsts ideoloģija

Krievijas Pareizticīgā baznīca, bet vai

patiešām Krievijas?

Okupanti darbībā

"dzimtas grāmata" un

"ģimenes hronika"

Ebreju jautājums

Radīsim kopā

Vēstule Krievijas prezidentam no Vācijas

HEKTĀRS - PLANĒTAS ZEME GABALIŅŠ 183

TAUTAS VARA 191 Krievijas likums par dzimtas mājvietām un apmetnēm, kuras veido visu līmeņu

Krievijas tautas deputāti (projekts) 192

JAUNĀ CIVILIZĀCIJA 203

Nemirstība 207

Mīlestība, kas rada pasaules 208

Formāts 84x108/32. Apgāds «Vieda», Rīgā, Lubānas ielā 6-4, LV 1019; Reģ. apl. Nr. 010300001 e-pasts: vieda@inbox.lv interneta adrese: www.ddd.lv Iespiests: SIA "Latgales druka", Rēzeknē, Baznīcas ielā 28, LV 4601

APGADĀ "VIEDA" IZDOTĀS GRĀMATAS:

Dzīvās Ētikas Mācība

Helēnas Rērihas vēstules

N. Rērihs. Altajs - Himalaji

N. Rērihs. Nesatricināmais

N. Rērihs. Šambala

N. Rērihs. Ugunīgais cietoksnis

N. Rērihs. Morijas Puķes. Svētības ceļi. Āzijas sirds

S. Rērihs. Atspulgi

G. Gorčakovs. Lielais Skolotājs.

Austrumu Kauss. Mahātmu vēstules

Origens. Par Sākotnēm

R. Rudzltis. Nikolajs Rērihs - kultūras ceļvedis

Bhagavadgīta. Svētā Dziesma

Ievads Dzīvās Ētikas Mācībā

Dzīvās Ētikas Mācība par jauniem ārstniecības

veidiem

Dzīvās Ētikas Mācība par likteni un nolemto Dzīvās Ētikas Mācība par uzturu un barību

Svami Vivekānanda. Rādža Joga. Bhakti Joga.

Karma Joga

Svami Vivekānanda. Džnāna Joga. Praktiskā Vēdanta

Pataņdžali. Jogas Aforismi

Parsifāls

Hitopadeša

S. Stujginskis. Austrumu kosmiskās leģendas T. Kārlails. Varoņi, varoņu kults un varonīgums

vēsturē

R. Rolāns. Mahātma Gandijs N. Uranovs. Meklējumu pērles N. Uranovs. Par astroloģiju N. Uranovs. Ugunīgais varoņdarbs Svami Vivekānanda. Mans Skolotājs.

Dž. Krišnamurti. Pie Skolotāja kājām V. Vostokovs. Tibetas lamas īsā enciklopēdija V. Vostokovs. Veselīgas seksuālās dzīves māksla

I. Sokolova. Zenta Mauriņa - pielūgtā un peltā

A. Svijašs. Labojam kļūdas

A. Svijašs. Risinām problēmas

A. Ābele. Latvietība

Koknesis. Tautu tiesības

Nevienam mēs Latviju nedodam

Par Latvijas dekolonizāciju

Homoseksuālisms - cilvēces negods un posts

P. Ufīmous. Izdziedini savu māju

K. Niši. Veselības zelta likumi

K. Niši. Enerģētiskais uzturs: Makrobiotika

K. Niši. Asinsvadu un asinu atveseļošana

» »

K. Niši. Enerģētiskā elpošana A. Semjonova, 0. Šuvalova. Mēness kalendārs

ikdienas dzīvē M. Norbekovs. Muļķa pieredze jeb kā atgūt redzi M. Norbekovs. Visi stiķi un niķi Muļķi mācīt - tikpat kā mironi ārstēt A. Kalme. Mēs un es J. Miezītis. Saruna, kas neļauj aizmigt A. Kavacis. Cilvēks vēstures vējos A.Visockis, A.Kalve. Kultūrists ir kā skulptors V. un T. Tihoplavi. Ticības fizika V. un T. Tihoplavi. Lielā pāriešana V: un T. Tihoplavi. Dzīve uz pēcmaksu A. Kurpatovs. Līdzeklis pret bezmiegu A. Kurpatovs. Līdzeklis pret bailēm A. Kurpatovs. Flirts eksperta skatījumā Veselīgais slinkums. Dzīve pareizā ritmā S. Altaiska. Mēs izvēlamies veselību S. Konovalovs. Grāmata, kas ārstē D. Veriščagins. TEIA kalendārs D. Veriščagins. Karmas terapija D. Veriščagins. Priekšmetu iedzīvināšanas tehnika J. Šubina. Karmiskā medicīna J. Šubina. Iņ un Jan veselības avoti I. Vagins. Kāpēc tu vēl esi nabags?

Vitālijs Tihoplavs Tatjana Tihoplava "GRABOVOJA MĀCĪBA"

Tehnisko zinātņu doktors V. Tihoplavs un tehnisko zinātņu kandidāte T. Tihoplava latviešu lasītājiem jau labi pazīstami kā populāro "Viedas" izdoto grāmatu "Ticības fizika", "Dzīve uz pēcmaksu", "Lielā pāriešana" un "Mūsu tikšanās ar Grabovoju" autori. Viņi sarakstījuši arī grāmatas "Kardinālais pavērsiens", "Sākotņu sākums", "Haosa harmonija jeb Fraktālā realitāte" u.c. . Savā jaunajā grāmatā "Grabovoja Mācība. Teorija un prakse" (divās daļās) autori izklāsta Grabovoja Mācības par Dievu un par Visuma uzbūves dievišķo struktūru teorētiskos un praktiskos aspektus.

Atspoguļojuši tikai salīdzinoši nelielu Grigorija Grabovoja Mācības daļu, autori min ļoti daudz pārliecinošu zinātnisku pierādījumu, kas apliecina šo zināšanu patiesumu. Mācības efektivitāti pastiprina G. Grabovoja praktiskās darbības rezultāti, kas gūti cilvēku izdziedināšanā un katastrofu novēršanā.

Akadēmiķis Grabovojs uzskata, ka atsevišķa cilvēka personiskās problēmas tiek atrisinātas, pievēršoties cilvēces glābšanai no iespējamām globālām katastrofām. Ikviens no mums var attīstīt šim nolūkam nepieciešamās spējas. Grāmatā izklāstītas meditācijas metodikas, pastāstīts, kā koncentrēties uz priekšmetiem un skaitļu rindām, doti vingrinājumi apziņas attīstīšanai katrā mēneša dienā utt.

Vitālijs Tihoplavs Tatjana Tihoplava MŪSU TIKŠANĀS AR GRABOVOJU"

Grāmatā "Mūsu tikšanās ar Grabovoju" autori detalizēti apraksta G. Grabovoja atklājumu būtību un sniedz virkni sensacionālu faktu no viņa dzīves un darbības, ļaujot lasītājam pašam spriest, domāt un veidot savu priekšstatu par šo cilvēku.

[1] Detalizēts likumprojekts ar komentāriem tiks publicēts almanaha "Skanošie ciedri" kārtējā numurā. Almanahu būs iespēja iegādāties. Un būtu labi, ja lasītāji ieteiktu visu līmeņu deputātiem iepazīties ar to.

Content

Megre Vladimirs Skanošais ciedrs-VIII 1. dala

JŪTAS PIRMS RĪTAUSMAS

UZVARA PĀR RADIACIJU

"ZOSIS, ZOSIS!" - "GA, GA, GA!" JEB SUPERZINĀŠANAS, KURAS MĒS ZAUDĒJAM

ATGRIEŠANĀS JAUNĪBĀ

Vīzija

DIEVIŠĶAIS UZTURS

DEMONS KRATIJS

MILJARDIERIS

ES DZEMDĒŠU TEVI, MANS EŅĢELI

TADAS, RAU, IR TAS LIETAS

Saruna ar prezidentiem

KRIEVIJAS FEDERĀCIJAS PREZIDENTAM UN VALDĪBAI

Okupanti darbībā

"DZIMTAS GRĀMATA" UN "ĢIMENES HRONIKA"

Ebreju jautājums

Radīsim kopa

HEKTĀRS - PLANĒTAS ZEME GABALIŅŠ

TAGTAS VARA

JAUNA CIVILIZĀCIJĀ

Nemirstība

Mīlestība, kas rada pasaules

SATURS