Megre Vladimirs

Skanošais ciedrs VIII 2. dala

Vladimirs Megre

Skanošais ciedrs VIII

Mīlestības rituāli

Jauna civilizācija

2. dala

,

mīlestība - kosmiska būtiba

Cilvēks uz ceļa uzradās pēkšņi. Viņš stāvēja gandrīz pa vidu braukšanas joslai, pa kuru viņam tuvojās džips. Es uzreiz sāku bremzēt, lai uzmanīgi pabrauktu garām dīvainajam sirmgalvim.

Kad līdz viņam bija palikuši tikai kādi desmit metri, vecais vīrs mierīgi pagriezās uz manu pusi un es neviļus nospiedu bremzes pedāli.

Manā priekšā uz ceļa stāvēja Anastasijas vectēvs. Es viņu uzreiz pazinu. Sirmie mati un bārda nekādi nesaderēja kopā ar neparasti mirdzošajām jauneklīgajām acīm, šī neatbilstība uzreiz izcēla veco vīru starp daudziem citiem vecāka gadagājuma cilvēkiem. Arī dīvainā piegriezuma garais pelēkais lietusmētelis no nenosakāma auduma man bija labi pazīstams. Un tomēr es nespēju noticēt savām acīm. Kā gan šis vecais vīrs no Sibīrijas taigas varēja nokļūt šeit; Krievijas centrā, uz ceļa, kas ved no Vladimiras uz Suzdaļu? Kā? Ar ko? Kā Sibīrijas vientuļnieks var tik viegli orientēties mūsu satiksmes labirintos? Viņam taču nav nekādu dokumentu.

Naudu viņš, protams, varēja iegūt, pārdodot žāvētas sēnes, ciedru riekstus, kā to darīja viņa mazmeita Anastasija. Bet bez dokumentiem…

Tiesa, pie mums daudziem bezpajumtniekiem nav dokumentu, un milicija tur neko nevar padarīt. Bet

Anastasijas vectēvs diez ko nelīdzinājās bezpajumtniekam.

Ģērbies viņš, protams, bija vecās un nonēsātās drēbēs, taču tās vienmēr bija tīras, pats viņš izskatījās diezgan sakopts, seja mirdzoša, vaigos viegls sārtums.

Es sēdēju, sastindzis pie džipa stūres. Viņš pienāca pie mašīnas, un es atvēru durvis.

-    Sveiks, Vladimir, vai tu brauc uz Suzdaļu? Aizvedīsi mani? - it kā nekas nebūtu noticis, jautāja vecais vīrs.

-   Jā, protams, aizvedīšu. Kāpiet iekšā! Kā jūs šeit gadījāties? Kā no taigas atkļuvāt līdz šejienei?

-   Nav svarīgi, kā atkluvu, būtiskākais ir - kāpēc?

-    Kāpēc?

-   Lai kopā ar tevi dotos ekskursijā pa īsto Krievijas vēsturi un kliedētu tavu aizvainojumu pret mani. Tā vēlēja mazmeitiņa Anastasija. Viņa teica: "Tevis dēļ, vectētiņ, radās aizvainojums." Tad nu es kopā ar tevi došos ekskursijā. Tu taču tāpēc brauc uz Suzdaļu?

-Jā, es gribu aiziet uz muzejiem. Un aizvainojums patiešām bija, tikai tagad tas ir pārgājis.

Kādu laiku braucām klusēdami. Es atcerējos, cik vēsi mēs ar Anastasijas vectēvu šķīrāmies taigā. Pat neatvadījāmies. Bet notika, lūk, kas.

Anastasijas vectēvs ieteica dibināt partiju un nosaukt to par "Dzimto partiju".

Vispār priekšlikumu dibināt partiju, kas balstītos uz Anastasijas idejām, jau sen bija izteikuši dažādi cilvēki.

Daudzi uzskatīja, ka partija nepieciešama, lai cilvēki varētu vieglāk saņemt zemi dzimtas mājvietu izveidošanai un lai nākotnē šos cilvēkus pasargātu no dažādiem ierēdniecības mēģinājumiem ierobežot viņu tiesības, jo neviena no pastāvošajām partijām diemžēl šos jautājumus nerisina.

Tā kā pret Anastasijas idejām darbojas noteikti spēki, kuri visādi cenšas diskreditēt gan šīs idejas, gan cilvēkus, kuriem tās kļuvušas tuvas, mani un Anastasiju, tika izteikti priekšlikumi dibināt partiju, kuras statūtu sadaļā "Mērķi un uzdevumi" netiktu akcentēti jautājumi, kas saistīti ar labvēlīgu apstākļu radīšanu dzimtas mājvietu izveidošanai. Bija izskanējusi doma pat vispār nepieminēt Anastasijas idejas, grāmatu sēriju "Skanošie ciedri".

Mani centās pārliecināt, ka pretējā gadījumā partiju nereģistrēs. Tāpēc es nolēmu lūgt padomu Anastasijas vectēvam, kā arī aprunāties ar viņu par to, kādai jābūt partijas struktūrai, svarīgākajiem mērķiem un uzdevumiem. Es nodomāju: ja jau viņš tik labi zina, kā rīkojās priesteri, kuri visos laikos ir radījuši visdažādākos sociālos formējumus, reliģijas, kas pastāvēja ne vienu vien gadu tūkstoti, tad droši vien zina arī slepenos organizatoriskos principus, pateicoties kuriem šie formējumi izrādījās tik dzīvotspējīgi.

Turklāt arī viņš pats ir ievērojams priesteris. Varbūt pat stiprāks par tiem, kuri tagad pārvalda pasauli. Bet, ja tas ir tā, tad viņš noteikti zina principus, saskaņā ar kuriem tika radīta priesteru organizācija, kas izrādījās dzīvelīgāka par reliģijām.

Faktiski priesteru organizācija vienmēr ir bijusi un arī tagad ir pāri reliģijām stāvoša, jo priesteri tieši piedalījās vairāku reliģiju un laicīgo nodibinājumu radīšanā. To parāda Senās Ēģiptes un citu valstu vēsture.

Tātad Anastasijas vectēvs varētu ieteikt "Dzimtās partijas" veidošanas pamatprincipus, tādējādi padarot to par varenu, bet varbūt pat par pašu varenāko organizāciju.

Es patiešām gribēju dzirdēt viņa padomus, tāpēc izvēlējos brīdi, kad, manuprāt, viņš nebija iegrimis savās pārdomās, un uzsāku sarunu:

-   Jūs runājāt par partiju. Arī lasītāji par to jau sen runā. Taču daži iesaka Anastasiju, viņas idejas grāmatas statūtos nepieminēt. Lai reģistrācija noritētu bez kavēkļiem.

Sirmais vīrs, atbalstījies uz sava tēva ceļa spieķa, stāvēja manā priekšā un klusēja. Viņš ne jau vienkārši klusēja, bet cieši vērās manī, it kā redzētu pirmo reizi. Viņa skatiens bija ne visai laipns, drīzāk gan kritisks.

Un, kad vectēvs pēc garas pauzes ierunājās, viņa balsī bija jūtams nievājošs tonis:

-   Tu runā par reģistrāciju. Tātad esi nācis prasīt padomu? Nodot vai nenodot?

-   Kāds tam sakars ar nodevību? Es atnācu pēc padoma, kā rīkoties, lai partijas reģistrācija noritētu bez aizķeršanās.

-    Reģistrācija taču nav pašmērķis, un arī partija nav pašmērķis. Tu saki - bez idejām, bez pieminēšanas, bet kā gan cilvēki zinās, ka tā ir viņu dzimtā partija? Nevis merkantilu nodevēju partija? Tev tiek piedāvāts radīt kaut kādu bezjēdzīgu formējumu - bez pamata, bez idejas, bez simboliem, kuru izmantošana nosaka līdera lomas iegūšanu uz mūžīgiem laikiem. Un tu esi atnācis, lai pajautātu man, vai ir vērts pieņemt viņu padomu? Pats nevarēji apjēgt, ka tic ir visvienkāršākie slazdi?

Es sapratu, ka esmu nokļuvis diezgan muļķīgā situācijā, un, cenšoties no tās izkļūt, jautāju:

-    Es tikai gribēju uzzināt, kādus principus jūs ieteiktu izmantot, veidojot partijas struktūru, izvirzot tās mērķus un uzdevumus?

5

Tas, kas notika tālāk, gluži vienkārši izveda mani no pacietības. Kā man toreiz šķita, vecais vīrs ne tikai neatbildēja uz maniem jautājumiem, bet gan augstprātīgi sāka par mani ņirgāties. Vispirms pārsteigts paskatījās uz mani, aizkaitināts kaut ko nopurpināja, aizgriezās prom. Pat atkāpās soli sānis. Pēc tam tomēr pagriezās pret mani un teica:

-   Vai tiešām tu, Vladimir, nesaproti, ka visām atbildēm uz šiem jautājumiem jārodas tevī pašā un katrā cilvēkā, kurš kopā ar tevi nolems veidot šo struk- tūim? Es, protams, varu pateikt tev priekšā. Taču rīt tev kaut ko ieteiks kāds cits, pēc tam vēl kāds, un jūs nevis darbosities, bet tikai uzklausīsit ieteikumus. Iet pa labi, pēc tam pa kreisi, pagājuši uz priekšu, atkal griezīsities atpakaļ vai arī prāta kūtruma dēļ mīņāsities pa apli.

Mani ļoti aizvainoja vārdi "prāta kūtruma dēļ". Pēc pirmās tikšanās ar Anastasiju es jau vairākus gadus trenēju savu prātu gan dienā, gan dodoties pie miera. Varbūt no nepārtrauktā saspringtā darba tas sāk pārkarst. Esmu uzrakstījis astoņas grāmatas, tajās rakstīto pats esmu dziļi pārdomājis. Dažreiz vairākkārt esmu pārbaudījis atsevišķu frāžu jēgas patiesumu. Un vecais vīrs taču to visu zina.

Aizvainojums sāka augt augumā, tomēr es savaldījos un paskaidroju:

-   Visi it kā domā, prāto, dibina dažādas organizācijas: komunistiskas, demokrātiskas, centristiskas. Bet, kā man pateica viens cilvēks: "Lai kādu partiju mēs veidotu, galu galā iznāk PSKP CK."

-   Pareizi pateica. Un arī es tev saku: prāta kūtruma dēļ pa apli vien mīņājaties.

-   Kāds tam sakars ar prāta kūtrumu? Varbūt gluži vienkārši par maz informācijas?

-    Tātad pietrūkst informācijas, un tu esi atnācis pie manis to saņemt. Bet vai ar kūtru prātu tu spēsi to saprast?

Aizvainojums kļuva arvien lielāks, tomēr, apvaldījis dusmas, es atbildēju:

-    Pamēģināšu, sasprindzināšu prātu.

-   Tad klausies. Struktūrai jābūt līdzīgai tai, kāda bija Novgorodas tautas sapulcei tās agrīnajā periodā. Vairāk apjēgsit pēc tam.

Tāda atbilde mani pat saniknoja. Vecais vīrs labi zināja: vēsturiskie dokumenti par pirmskristietības periodu Krievijā nekur nav pieejami, tie ir iznīcināti. Tāpēc arī to, kā darbojās Novgorodas tautas sapulce, turklāt savā agrīnajā periodā, neviens nekad nepateiks. Tas nozīmē, ka viņš par mani ņirgājas. Bet kāpēc? Ko gan tādu esmu nodarījis, lai pret mani tā izturētos… Aiz cieņas pret viņa vecumu centos runāt mierīgā balsī:

-   Piedodiet, ka iztraucēju, jūs droši vien bijāt aizņemts svarīgos darbos, es tad nu došos prom.

Un pagriezos, lai ietu, bet viņš man pakaļ nosauca:

-"Dzimtās partijas" mērķim un uzdevumam jābūt radīt apstākļus, lai ģimenēs atgrieztos Mīlestības enerģija. Jāatjauno rituāli un svētki, kuri palīdzētu atrast savu otro pusīti.

-   Ko? - es atkal pagriezos pret veco vīru. — Mīlestību? Ģimenē? Es saprotu, ka jūs negribat ar mani runāt par nozīmīgām lietām. Bet kāpēc gan par mani būtu jāņirgājas?

-    Es neņirgājos, Vladimir. Tu to nespēj saprast: kamēr pats neiemācīsies domāt, būs nepieciešami gadi, lai tev kaut ko ieskaidrotu.

-   Ieskaidrotu? Vai jūs vispār zināt, kādus mērķus un uzdevumus visā pasaulē partijas ieraksta savos statūtos?

-   Aptuveni zinu.

-   Tad pasakiet, ja zināt, pasakiet.

-   Tās apgalvo, ka celšot visu ļaužu labklājību, cilvēkiem būšot vairāk brīvības.

-   Tieši tā. Un konkrēti: attīstīs rūpniecību, nodrošinās ar dzīvokļiem, novērsīs inflāciju.

-    Pilnīgas muļķības, - nopurpināja vecais vīrs.

-    Muļķības? Jā, tās būs muļķības, ja es pēc jūsu ieteikuma kā galveno mērķi partijas statūtos iekļaušu punktu: "Partija risinās jautājumu, kā katram cilvēkam atrast savu pusīti."

-   Un vēl pievieno: "Partija atdos tautai dzīvesveidu un rituālus, kas palīdzēs ģimenē mūžīgi saglabāt mīlestību."

-    Ko? Jūs… Gribat padarīt mani par apsmieklu cilvēku acīs? Ar šiem jautājumiem, ar visādu pusīšu meklēšanu nodarbojas iepazīšanās aģentūras. Tā ir šo aģentūru komercdarbība. Ar tādiem mērķiem un uzdevumiem tiks radīta nevis partija, bet gan šāda iepazīšanās aģentūra. Mīlestība ģimenē - tā ir ģimenes pašas lieta, un nevienam, nevienai partijai nav tiesību iejaukties ģimenes lietās. Tā nav valsts darīšana.

-   Bet vai tad valsti neveido ģimenes? Vai ģimenes nav jebkuras valsts pamats?

-    Ir, ir, un valstij arī jāceļ ģimeņu un atsevišķu pilsoņu labklājība.

-   Un, paaugstinot labklājību valstī, daudzās ģimenēs atgriezīsies mīlestība?

-   Nezinu. Bet ir taču pieņemts uzskatīt, ka visām valstīm jārūpējas par savu pilsoņu labklājību.

-   Vladimir, iedziļinies vārda "labklājība" jēgā. Pacenties mierīgi izprast to. Tagad es izrunāšu šo vārdu nedaudz citādi: labi klājas. Vai arī: labklājības stāvoklis. Padomā - un tu sapratīsi: tikai mīlestība spēj pacelt jebkuru cilvēku līdz augstākās labklājības stāvoklim. Ne nauda, ne pilis, bet gan mīlestība - jūtas, kuras Radītājs dāvājis cilvēkam.

Mīlestība - tā ir kosmiska būtība. Dzīva, domājoša, ar augstu intelektu. Tā ir varena, ne jau velti Dievs par to sajūsminājās un cilvēkam šo milzīgo enerģiju dāvāja. Mīlestību jācenšas saprast, nevajag kautrēties tai veltīt uzmanību arī valsts līmenī.

Un valsts, kuru veido daudzas ģimenes, kas mīlestībā rada bērnus, Mīlestībai rada telpu, necietīs no inflācijas un noziedzības. Tādai valstij nevajadzēs cīnīties ar netikumiem: tie paši izzudīs no sabiedrības dzīves. Un visi viltīgi prātojošie pravieši apklusīs. Neapdomības vai nezināšanas dēļ viņi svarīgāko nepieminēja, bet novirzīja cilvēkus no galvenā turp, kur nav mīlestības.

Priesteri to zināja un tāpēc piebalsoja praviešiem.

Gadsimtiem ilgi cilvēce veidoja rituālus, lai pilnveidotu dzīvi un mīlestību. Nav svarīgi, vai šos rituālus pateica priekšā Radītājs vai arī tos augstākajā punktā pacēla tautas gudrība. Tie patiešām gadsimtiem ilgi radīja labklājību un palīdzēja jaunajiem uz mūžiem iegūt mīlestību un dzīves prieku. Katram rituālam bija raksturīga nejau okultā māņticība kā tagad. Tā bija augstākā skola, Visuma eksāmens.

Par gadsimtiem seno vēdrusu laulību rituālu tev pastāstīja Anastasija. Tu tikai vienā grāmatā uzrakstīji par to, bet tam vajadzētu būt pieminētam katrā grāmatā. Pagaidām to līdz galam nav izpratuši ne citi pašlaik dzīvojošie, ne tu pats.

Raugi: viņa tev pastāstīja arī par senajiem mīļotā meklēšanas paņēmieniem. Bet arī tos jūs līdz galam neesat izpratuši. Mazmeita teica: "Acīmredzot neesmu radījusi pietiekami spēcīgus tēlus." Viņa uzņemas visu vainu, bet es teikšu, ka tajā vainojams tavs vai jūsu visu prāta kūtrums.

Lai labākie zinātnieki vēdrusu laulību rituālu izanalizē līdz sīkākajai niansei. Un viņi neatradīs tajā, tici man, Vladimir, nevienu okultu vai māņticības izraisītu darbību. Tas ir racionāls un precīzs radīšanas mīlestībai. Uz šā rituāla fona tu saskatīsi mūsdienu godību absurdumu, to okulto un māņticības pilno dabu. Tev jāsaprot: Anastasija zina daudz vairāk, nekā tev pastāsta. Viņas darbības, viņas rīcības loģiku uzreiz nespēj saprast pat priesteri, viņiem atliek tikai brīnīties par mazmeitas paveikto.

Pajautā viņai un iedvesmo viņu ar šo jautājumu. Pajautā: kādu rituālu izpildīja vēdrusi, kad pasaulē nāca bērni?

Viņa pati par to nesāks runāt. Anastasija uzskata, ka jārunā tikai par to, kas tev šķiet interesants. Bet tu nezini, cik liela gadsimtu gudrība apslēpta senajos rituālos. Tos radījušas kosmiskās pasaules.

Vien nicinājumu var iemantot tauta, kura aizmirsusi savu priekšteču gadsimtos krāto gudrību. Turklāt nav svarīgi, vai katrs pats aizmirsa vai arī okultās zinātnes apguvušo priesteru iedarbības rezultātā.

Pajautā un ar jautājumu iedvesmo mazmeitu. Un partiju mācies piesaistīt radīšanas mīlestībai. Bet pagaidām tu mani maz interesē. Tev nākas ilgi skaidrot acīmredzamas lietas. Piedod vecam vīram. Ej. Nav labi, ka man jārunā un jādomā par nepatīkamām lietām.

Vectēvs pagriezās un lēniem soļiem devās prom. Es viens pats stāvēju taigā un jutos kā apspļaudīts. Aizvainojums, kas bija radies pašā sarunas sākumā, neļāva man apdomāt visu dzirdēto. Bet vēlāk, jau būdams pilsētā, es domās bieži atgriezos pie šīs sarunas taigā, ilgi prātoju par to, analizēju dzirdēto. Ļoti vēlējos pierādīt, turklāt laikam gan vairāk sev nekā Anastasijas vectēvam, ka mans prāts nebūt nav kļuvis pagalam kūtrs.

Gribējās vai nu apgāzt viņa teikto, vai arī rast sevī apstiprinājumu tam.

Vecais vīrs taigā sacīja, ka tik ilgi, kamēr cilvēki klausīsies, ko viņiem saka priekšā, un nesāks paši domāt par dzīves jēgu, sabiedrība no sociālajām kataklizmām nespēs izkļūt. Un cilvēks nebūs laimīgs.

Šķiet, ka tā tas tiešām ir.

Vēl viņš runāja par kaut kādas Dieva programmas pastāvēšanu. Kas tā tāda? Kādā mērā mūsdienu cilvēka dzīve atbilst šai programmai?

vai masa dzīve atbilst dievišķajai programmai?

Cilvēks nāca pasaulē dzemdību nama otrā stāva operāciju zālē. Par brīnumu ārstiem, jaundzimušais bija pilnīgi vesels.

Ātri aizritēja dienas un mēneši, mazulis devās uz bērnudārzu, tad skolu, institūtu. Viņā "gudrie" audzinātāji, pedagogi un profesori ielika noteiktu dzīves programmu.

Cilvēks nolēma: svarīgākais dzīvē - lai būtu daudz naudas, jo tā viņam pavērs iespēju labi paēst, iegādāties dzīvokli, automobili, apģērbu. Un viņš centās daudz strādāt, reizēm pat divās maiņās.

Bet pa to laiku bija aizgājuši gadi, un, nostrādājis līdz pensijas vecumam, viņš bija spējis sapelnīt naudu, lai nopirktu divistabu dzīvokli un lietotu automašīnu.

Vēl viņš līdz pensijas vecumam iemīlējās, apprecējās, izšķīrās, vēlreiz apprecējās. Pirmajai sievai piedzima bērns, bet pēc šķiršanās palika pie mātes. Otrā sieva dzemdēja bērnu, bet viņš aizbrauca tālu uz Ziemeļiem, zvana tēvam vienu vai divas reizes gadā. Un tā nemanot bija pienācis vecums. Cilvēks slimoja un nomira. Tāds skumīgs liktenis ir lielākajai daļai uz Zemes dzīvojošo ļaužu.

Mazākumā ir tie, kuriem izdodas kļūt par pazīstamiem māksliniekiem, politiķiem, prezidentiem, miljonāriem. Šīs kategorijas cilvēku dzīve tiek uzskatīta par daudz laimīgāku, bet tā ir ilūzija. Viņiem ir ne mazāk rūpju kā pārējiem un pilnīgi tāds pats gals: vecums, slimības un nāve. Vai tiešām Dievišķā programma paredzējusi šādu likteni uz Zemes dzīvojošajiem cilvēkiem? Nē!

Radītājs saviem bērniem nevarēja iecerēt tādu nežēlīgu un bēdīgu likteni.

Pati cilvēku sabiedrība bija tā, kas kaut kādu spēku ietekmē ignorēja Dievišķo programmu un nostājās uz pašiznīcināšanās un pašmocības ceļa.

Kāds var apšaubīt cilvēka dzīves Dievišķās programmas pastāvēšanu. Par to taču nerunā ne zinātnieki, ne politiķi.

Reliģijas skaidro Dieva ieceri, bet vienmēr ar vidutāju starpniecību un bieži vien atšķirīgi. Tās ir vienotas tikai atziņā, ka Dievs ir.

Filozofi un daudzi zinātnieki tic, ka pastāv augstāka, saprātīga, intelektuāla būtība, kas radījusi mums redzamo pasauli un laicīgo dzīvi. Un tam nav iespējams neticēt. Mūsu pasaulē viss pastāvošais ir pārāk saprātīgi saistīts savā starpā. Bet, ja jau tā, tad augsti saprātīgā būtība varēja radīt tikai ar noteiktu mērķi, tikai mūžīgo, visiem paredzot priekpilnu perspektīvu - un pirmām kārtām jau savam mīļotajam, sev līdzīgajam cilvēkam. Citiem vārdiem sakot, cilvēkam uz Zemes ir piedāvāts noteikts dzīvesveids, kas viņam ļauj iepazīt sevi, visu pasauli. Iepazīt un rīkoties saskaņā ar Dievišķo programmu, ienesot tajā visu skaisto, ko pats radījis. Dievs vēlas radīt kopā ar savu dēlu - cilvēku, vēlas, lai visi gūtu prieku, viņā noraugoties.

Dieva programma neapšaubāmi pastāv, un ar to iepazīties var ne tikai izredzētie, bet gan katrs, kurš to vēlas. Dievišķā programma nav izklāstīta ar burtu vai hieroglifu palīdzību uz papirusa lapām, to atklāj tikai pašam Dievam piemītošās dzīvās zīmes Viņa radītajā dabā.

Senkrievu perioda cilvēku saprāts un intelekts vēl ļāva lasīt šo diženo Dievišķo grāmatu. Lielākā daļa mūsdienu cilvēku pazīst tikai atsevišķus burtus - zīmes no miljardiem šo zīmju, un mums vajadzēs no jauna apgūt Dievišķo ābeci.

Grāmata, kuru es tagad rakstu, nav par reliģiju. Tajā es necenšos filozofēt. Šī grāmata ir aicinājums pētīt, iepazīt Dievišķo programmu.

Es negrasos nevienu mācīt vai kaut ko sludināt. Vēlos tikai iepazīstināt savus lasītājus ar informāciju par mūsu priekšteču kultūru, ar volhvu izskaitļotajiem rituāliem, kas bija paredzēti mīlestības saglabāšanai ģimenē, un aicināt visus koriģēt vai apstiprināt izdarītos secinājumus.

Šo materiālu publicēt mani rosināja taigas vientuļnieku un galvenokārt jau Anastasijas pamudinājumi un loģiskie atzinumi.

Publikācija nepieciešama, lai dziļi izjustu šo informāciju savu maņu līmenī un kopīgiem spēkiem sāktu darboties saskaņā ar dzīves loģiku. Un ar cerību, ka mūsu paaudze sāks domāt, paātrinās jaunās civilizācijas veidošanu sev un saviem bērniem.

Anastasija konceptuāli izklāstīja, iespējams, tikai cilvēces attīstības programmas pirmo punktu, kas skan šādi: "Cilvēku sabiedrībai ir jāapgūst Dievišķā programma, izmantojot Dieva doto materiālu, un visa planēta jāpārvērš par brīnišķīgu paradīzes oāzi. Jārada harmoniski līdzsvarota sabiedrība visām dzīvajām būtnēm. Sasniedzot tādu dzīves līmeni, cilvēkā atklāsies spējas radīt dzīvību uz citām planētām un citās galaktikās."

Paturot prātā šo grandiozo koncepciju, Anastasija vispirms piedāvāja ierīkot dzimtas mājvietas.

Sāksim arī mēs savus pētījumus ar vispārzināmām un ārēji vienkāršām problēmām.

KĀPĒC atnāk UN aiziet MĪLESTĪBA?

Cik daudz dzejoļu un filozofisku traktātu ir veltīts šīm jūtām. Grūti atrast literāru darbu, kurā tādā vai ' citādā pakāpē nebūtu skarts šis temats. Gandrīz vi- ' r- sas reliģijas runā par mīlestību. Tiek uzskatīts, ka \ šīs cildenās jūtas cilvēcei dāvājis Dievs.

Bet mūsdienu cilvēces dzīvē mīlestības jūtas vērtējamas kā pati sadistiskākā parādība.

Ielūkosimies acīs patiesībai. Statistika liecina: 60 - 70 procenti laulību izjūk. Pirms tam divi kādreiz iemīlējušies cilvēki aizvada dažkārt pat vairākus nejēdzības pilnus gadus. Reizēm šie gadi paiet savstarpēju apvainojumu, skandālu un pat kautiņu gaisotnē.

Sākotnēji lieliskās, iedvesmojošās jūtas aiziet, to vietā nāk dusmu, aizvainojumu, naida gadi un kā visa tā rezultāts - nelaimīgi bērni.

Tāds ir mūsdienu mīlestības bēdīgais iznākums.

Vai tādu iznākumu var uzskatīt par Dieva dāvanu? Nebūt ne!

Bet varbūt mēs paši novirzāmies no tā dzīvesveida, kas raksturīgs cilvēkam, un tāpēc zūd mīlestība, tādējādi liekot mums saprast: "Es nevaru dzīvot tādos apstākļos. Jūsu dzīvesveids mani nogalina. Un jūs paši mirstat."

Atminoties sarunu taigā, es atcerējos, cik neparasti par mīlestību runāja sirmais vientuļnieks: "Mīlestība - tā ir spēcīgākā no kosmiskajām enerģijām. Tā nav nesaprātīga. Tai piemīt domas un jūtas. Mīlestība - tā ir dzīva, pašpietiekama būtība, dzīva būtne.

Dieva griba to ir sūtījusi uz Zemi, un mīlestība ir gatava dāvāt savu milzīgo enerģiju katram uz Zemes mītošajam cilvēkam un padarīt viņa dzīvi mīlestībā mūžīgu.

Tā ierodas pie katra, jūtu valodā cenšoties pastāstīt par Dievišķo programmu, bet, ja cilvēks to nesadzird, tai nākas doties prom ne jau pēc savas, bet gan pēc cilvēka gribas."

Mīlestība! Noslēpumainās un, kaut arī gandrīz katrs uz Zemes dzīvojošais cilvēks ir tās izjutis, - neizpētītās jūtas.

No vienas puses, mīlestības temats skarts lielākajā daļā prozas un poētisko sacerējumu, lielākajā daļā mākslas žanru. No otras puses, tajos sniegtā informācija tikai konstatē tādas parādības kā mīlestība faktu, labākajā gadījumā apraksta tās ārējās izpausmes un dažādu cilvēku uzvedību šo jūtu ietekmē.

Bet vai ir nepieciešams padziļināti pētīt šīs visiem pazīstamās jūtas?

Neparastā un agrāk nekur nepieejamā informācija, kas iegūta Sibīrijas taigā, liecina: pētījumi ir ļoti nepieciešami. Ir jāiemācās izprast mīlestību.

Domāju, ka viena no pareizākajām atbildēm uz jautājumu, kāpēc aiziet mīlestība, būs vienkāršā atbilde: aiziet, jo nerod izpratni.

Bet agrāk cilvēki to izprata.

Spriediet paši: pirms vairāk nekā desmit tūkstošiem gadu vēdrusiem bija zināšanas, ar kuru palīdzību viņi veica darbības, kas nostiprināja mīlestību, turklāt padarīja to mūžīgu. Viena no tādām darbībām ir senais vēdu laulību rituāls. Pēc tā publicēšanas vienā no manām grāmatām daudzi zinātnieki - pētnieki arvien vairāk sāka piekrist apgalvojumiem, ka šis rituāls spēj transformēt jūtas, kas iekvēlojušās, mūžīgā mīlestībā. Salīdzinot to ar citu tautu senajiem un mūsdienu rituāliem, manī arvien vairāk nostiprinājās doma: senais vēdu laulību rituāls ir tautas gudrībā sakņota racionāla darbība, kas arī mūsdienās ir spējīga palīdzēt daudziem laulātajiem pāriem iemantot mūžīgo mīlestību. Bet aplūkosim visu pēc kārtas.

Un sāksim ar galveno.

Vai ir jāmeklē sava otrā pusīte?

"Mana pusīte" - tā nereti var dzirdēt sakām. Noskaidrosim, kas tad tā "mana pusīte" īsti ir. Domāju, ka daudzi piekritīs šādam formulējumam: tas ir garīgi tuvs cilvēks, vīrietis vai sieviete, kuram ir līdzīgs skatījums uz dzīvi, ar kuru ir patīkami kontaktēties, kurš jūs pievelk, arī ar savu izskatu, kurš spēj iedvesmot jūs mīlestībai.

Vai sava pusīte ir jāmeklē, varbūt pēc likteņa gribas tā atradīsies pati?

Kā liecina daudzus gadsimtus ilgā cilvēces pieredze, mērķtiecīga meklēšana ir nepieciešama. Par to liecina daudzas teiksmas, kurās jaunekļi dodas tālos ceļos, lai atrastu sev lemto.

Ir seni rituāli, kuri palīdz šajos vissvarīgākajos dzīves meklējumos.

Ir arī ļoti seni rituāli, kas palīdz noteikt, vai izvēle ir pareiza. Vai tava pusīte nav atnākusi pie tevis no nelabā?

Dažus no šiem rituāliem esmu aprakstījis iepriekšējās grāmatās. Runājot par tiem, es neiedziļinājos vispārzināmās darbībās, bet galvenokārt stāstīju par agrāk nekur nesastaptām un nezināmām darbībām. Šajā grāmatā galveno - laulību rituālu un vienlaikus arī izvēles pareizības pārbaudes rituālu - atkārtošu citā kontekstā.

"Tad rādi uzreiz tos brīnumainos rituālus," nodomās daļa lasītāju, "kam mums vajadzīgi kaut kādi prātojumi?" Bet tieši prātojumi ir vajadzīgi! Vajadzīgs mūsdienu realitātes skatījums, vajadzīga analīze, citādi tautas diženās gudrības jēgu nesaprast. Pasaulē viss ir nosacīts, tāpēc arī nepieciešami salīdzinājumi.

Aplūkosim, kādas dzīves situācijas mūsdienu pasaulē var veicināt tikšanos un kādas - traucēt.

Lai cik dīvaini tas būtu, bet tieši mūsdienās, tādā informācijas bagātā laikā, situāciju, kas veicina divu pusīšu tikšanos, kļūst aizvien mazāk.

Blīvi apdzīvotās lielpilsētās mītošie cilvēki ir burtiski nošķirti cits no cita ar neredzamām barjerām.

Cilvēks, kas dzīvo mūsdienīgā dzīvoklī daudzstāvu mājā, bieži vien nepazīst pat kaimiņus, kuri mīt viņam līdzās. Sabiedriskajā transportā braucošie pasažieri, pat cieši piespiesti cits pie cita, ir iegrimuši katrs savās problēmās.

Ari uz ielas gājēji par otru cilvēku neliekas ne zinis.

Bet Amerikā, piemēram, nedrīkst uzkrītoši skatīties uz sievieti, jo to var novērtēt kā seksuālu uzmākšanos.

Tāpēc, uzturoties dzīvoklī vai braucot uz mācībām vai darbu, sastapt savu pusīti tikpat kā nav iespējams.

Pieņemsim, ka jums darbā daudz jākontaktējas. Pieņemsim, ka jūs sēžat pie kases aparāta lielā supermārketā. Taču pircēji nedomā par iespēju ar jums iepazīties, drīzāk jau jūs tiekat uzskatīta par kases aparāta piedēkli.

Institūts vai universitāte, kur pulcējas daudz jauniešu, kaut arī paver iespēju kontaktēties un veidot pārus, tomēr nav vieta, kur tas bieži notiktu, jo mācību iestādei tomēr ir citas funkcijas.

Tagad par visatbilstošākajām vietām, kur iepazīties, tiek uzskatīti bāri, restorāni, diskotēkas, kūrorti. Tomēr šādas iepazīšanās, pat ja tās beigušās ar laulību, laimīgu dzīvi mīlestībā un saskaņā nenodrošina. Statistika liecina, ka deviņdesmit gadījumos no simta tāda laulība izjūk.

Cēlonis tam ir viltus tēls. Kas tas tāds? Lūk, piemērs.

Viltus tēls

Pirms iepazīšanās ar Anastasiju es devos kruīza braucienā pa Vidusjūru.

Visas četrpadsmit dienas, ko pavadīju uz tvaikoņa, maltītes laikā sēdēju pie galdiņa kopā ar divām meitenēm un jaunu vīrieti. Viņi strādāja Novosibirskas projektēšanas institūtā. Katru dienu meitenes restorānā ieradās jaunos elegantos tērpos, ar interesantām frizūrām. Kontaktēšanās ar viņām sagādāja prieku. Nadja un Vaļa, tā abas sauca, vienmēr bija laipnas un jautras. Reiz, atrodoties sava galdabiedi'a kajītē, es viņam teicu:

-     Pie mūsu galdiņa sēž tik skaistas un patīkamas meitenes, varbūt paflirtēsim ar viņām?

Viņš atbildēja:

-   Es negribu flirtēt ar šīm …

-    Kāpēc?

-   Es taču strādāju ar viņām vienā institūtā un zinu, kādas viņas ir patiesībā.

-    Kādas?

-   Pirmkārt, skandālu rīkotājas. Otrkārt, nevīžīgas un slinkas. Tikai šeit viņas cenšas sekot savam izskatam, izliekas labas un gudras. Droši vien speciāli atbraukušas, lai atrastu sev pēc iespējas bagātāku vīru. Paskaties, kā viņas koķetē ar vīriešiem no armēņu grupas.

To, kādas šīs meitenes izskatās darbā institūtā, es redzēju, kad pēc brauciena ierados tur dienas beigās, lai satiktos ar saviem kruīza laikā iemantotajiem paziņām.

Maigi izsakoties, ārēji viņas patiešām nebija tik izskatīgas kā kruīza laikā uz kuģa, arī no jautrības un laipnības ne vēsts.

Tātad uz kuģa viņas rādīja viltus tēlu.

Vēlme atrast savu otro pusīti, izmantojot ārējo izskatu, kas neatbilst patiesajam, mūsdienu pasaulē piemīt daudziem vīriešiem un sievietēm. Varbūt tāda kaitīga parādība radās tāpēc, ka bija aizmirsti citi paņēmieni? Šādas rīcības rezultātā piekrāpti izrādās abi.

Vīrietis tēlam, kurš viņam iepaticies, pasniedz ziedus un dārgas dāvanas un pat piedāvā roku un sirdi, bet apprecējies pēkšņi ierauga reālo cilvēku, kurš viņam nepavisam nav pa prātam, kaitina viņu un uzdzen ilgas pēc pazudušā tēla.

Sieviete pēkšņi ierauga, ka nesenais laipnais un pieklājīgais pielūdzējs viņu nepavisam nemīl, nesaprot. Kāpēc tā ir noticis? Taču šis vīrietis nekad nav mīlējis viņu, viņš mīlēja tēlu.

Mākslīgi radītā tēla pārsteidzošo atšķirību no dabiskā cilvēka ļoti labi var redzēt, novērojot estrādes zvaigznes, it īpaši ikdienas dzīvē.

Ne mazāk bēdīga situācija veidojas arī tāpēc, ka bieži vien sieviete pēc apprecēšanās krasi maina savu ārējo izskatu.

Kad vīrietis iemīlas sievietē, it īpaši no pirmā skatiena, ir grūti pateikt, kas tieši viņā izraisīja mīlestības jūtas. Varbūt biezā bize un matu krāsa, varbūt acis. Pastāv uzskats, ka mīlestības jūtas raisa viss ārējo un iekšējo iezīmju kopums. Un, kad sieviete maina savu ārējo izskatu, viņas ārienē vairs nav kādas daļas no tā, kas vīrietim patika, līdz ar to tiek vājināta mīlestība. Tā tas ir pat tad, ja pēc radikālas tērpu, frizūras un grima nomaiņas visi apkārtējie teiks: cik skaista un pievilcīga tu esi kļuvusi, un pat tad, ja teiktais patiešām būs patiesība. Pat ja vīrs būs sajūsmināts par sievas jauno izskatu, pēc kāda laika viņa mīlestība var jūtami vājināties vai pavisam izzust.

Viņš ir redzējis neskaitāmas skaistules, turklāt daudz izskatīgākas par tagadējo sievu, taču iemīlēja tieši viņu un tādu, kāda viņa bija agrāk. Un pēkšņi šis tēls ir pazudis. Jūs taču piekritīsit, ka, iemīlot jauno tēlu, viņš kļūst neuzticīgs iepriekšējam.

Kāpēc senāk cilvēki savus tērpus mainīja ļoti piesardzīgi? Vai nebija pietiekami liela audumu izvēle? Izvēle bija. Gan zīdu veda pāri trejdeviņām jūrām, gan auda rupjas un smalkas drānas. Uz audumiem ar dažādām krāsvielām varēja zīmēt visdažādākos rakstus vai izšūt tos.

Varbūt trūka iztēles vai līdzekļu? Iztēles bija gana daudz, pat vairāk nekā vajag. Katrs otrais bija lielisks mākslinieks un modelētājs. Pietiek tikai paskatīties uz senajiem namiem: tos visus rotā kokgriezumi.

Un katra sieviete mācēja izšūt. Arī nauda nebija noteicošā, jo ne tikai cilvēki ar vidējiem ienākumiem, bet arī visai bagāti neaizrāvās ar tērpu nomaiņu un daudzveidīgu frizūru veidošanu. Savu izskatu viņi mainīja visai piesardzīgi, cenšoties saglabāt tēlu.

Mūsdienu modes pasaule tēlus, it sevišķi sieviešu tēlus, maina kā kaleidoskopā.

Apģērbu ražošanas industrijai krasas pārmaiņas ir ļoti izdevīgas: vēl gluži labas lietas cilvēki izmet un pērk jaunas, modernas, cerot, ka līdz ar tām atnāks arī kas jauns, laimei līdzīgs. Bet ne, nenāk. Rodas tikai jauns, kāda mākslīgi veidots tēls, kuru sev uzstīvē pats cilvēks, būdams masu propagandas iespaidā.

Mūsdienu dzīves īstenībā es neatradu labi izstrādātu pasākumu sistēmu, kas palīdzētu cilvēkam dzīves pavadoņa vai pavadones meklējumos. Turklāt radās iespaids, ka mūsdienu sadzīve, viss dzīvesveids virzīts uz to, lai šīs pusītes nekad nesatiktos. Varbūt kādam šāda situācija ir pat izdevīga. Ar dzīvi neapmierināts cilvēks, kuram nav mērķa un kurš neredz dzīves jēgu, ir izdevīgs daudziem, kuri "taisa" lielo naudu. Viņš ir izdevīgs arī tiem, kuriem pieder vara.

Un, atbildot uz jautājumu: vai mēs meklējam savu otro pusīti? - domāju, būtu jāsaka, ka nē, nemeklējam. Nemākam meklēt. Un meklēšanai nav piemērotu apstākļu.

Centos atrast racionālus graudus mums tuvāko aizritējušo gadsimtu rituālos. Atsaukšu atmiņā tikai dažus tipiskus laulību rituālus. Padomāsim, cik racionāli vai - tieši otrādi - primitīvi tie ir. Stāstījuma gaitā es izteikšu arī savus komentārus, bet, ja jūs tiem ne- piekritīsit, varat tieši grāmatā tos nosvītrot vai arī aizkrāsot ar balto korektoru un uzrakstīt savus.

Es aizvien vairāk sliecos domāt, ka taisnība ir Anastasijas vectēvam: ja mēs paši nesāksim domāt, t ad tā arī turpināsim uzskatīt visādas muļķības par dzīves gudrību.

Es nestāstīšu par mūsdienu kāzām. Tajās, izņemot dzeršanu, ziedu nolikšanu pie tā dēvētās "mūžīgās uguns", vizināšanos ar automašīnām, nekā cita vairāk nav.

Aplūkosim daudz senākus kāzu rituālus.

KĀZU RITUĀLI

Lai parādītu, cik ļoti degradējusies sabiedrības attieksme pret mīlestību, pastāstīšu par kādu pirmsrevolūcijas Krievijai raksturīgu rituālu.

Permiešu kāzas. Pirms kāzām Permas iedzīvotājiem bija jāveic vairāki sagatavošanās darbi: kad tēvs savam dēlam meklēja līgavu, viņam bija jāizprasa atļauja priekšniecībai un draudzes mācītājam. Šādas precības saskaņā ar senām tradīcijām vienmēr notika bez līgavaiņa līdzdalības, pietika tikai ar radinieku un tuvāko paziņu viedokli, ar kuriem tika apspriests šis jautājums. Un izlemts viņu tuvākā radinieka turpmākās labklājības liktenis.

Reizēm gadījās, ka līgavainis savu izredzēto satika tikai derību laikā, bet reizēm tikai kāzu dienā; reti kad jaunais permietis pats nolūkoja sev līgavu. Līgavaiņa tēvs sarunāja savam dēlam par līgavu meiteni ar lielu pūru, turklāt nolūkotajā jaunavā centās saskatīt raksturu un labus tikumus.

Pēc tam, kad bija pieņemts lēmums, kuru meiteni bildināt, sākās pati savešana (precināšana). To vienmēr uzticēja dzimtas vecākajam vai, ja tāda nebija, - krusttēvam, kādam vecākam radiniekam vai arī šādās lietās pieredzējušam cilvēkam.

Tālāk stāstīts par to, kas jāsaka preciniekiem, bet man šķiet, ka tās ir pilnīgi bezjēdzīgas darbības, jo tiek pārkāpts tas, kas no sākta gala ir pats svarīgākais.

Kā redzam, nav ne mazākā mājiena uz to, ka, veicot šo rituālu, starp jauniešiem būtu jāpastāv mīlestībai. Skumjas raisa arī tas, ka šajā Mīlestības enerģijas noniecināšanā piesauc Dieva vārdu.

Kad līgavainis dodas prom no mājām, māte vai vecākā sieviete šajā namā atnes un noliek uz apklāta galda līgavaiņa svētīšanai paredzēto maizes kukulīti, sāli, alu un miestiņu un iededz sveces ikonu piiekšā. Līgavainis lūdzas, zemu paklanās tēvam un mātei, lūdzot viņu svētību, un, noskaitījis lūgšanu Kristum, nostājas aiz galda, pie kura, skaitot to pašu lūgšanu, nāk klāt visi kāzinieki un cits pēc cita ar abām rokām pasniedz līgavainim atnestās dāvanas vai cienastu: ceptu vai svaigu cūkgaļas gabalu, turklāt vienmēr uz maizes, sakot: "Pieņem, jaunais kņaz, dārgās dāvanas", un skaita lūgšanu "Kungam Jēzum Kristum" un citas. Uz to līgavainis katram atbild: "Tavai lūgšanai - āmen!", pēc tam ar abām rokām saņem dāvanas, liek tās vispirms uz galvas, pēc tam uz galda un cienā katru kāzinieku ar alu un miestiņu, retumis ar vīnu, skaitot lūgšanu Jēzum un katru uzaicinot: "Iedzer nu uz veselību." Uz to, protams, ikviens kāzinieks, pie kura vēršas līgavainis, atbild ar šādiem vārdiem: "Tavai lūgšanai - āmen" un, saņēmis glāzi, paklanās līgavainim, vēl piemetinot: "Lai Dievs tev garu mūžu dod, lielu laimi, dzīvot un laimīgam būt, pie lopiem, mantības tikt, jauno kņazieni dabūt, ar kņazieni uz baznīcu braukt, zem zelta kroņiem stāvēt, Dieva likumu pieņemt!", pēc tam katrs cienātais iedzer.

Un vēl kāda interesanta informācija.

Permietes reti saglabā nevainību, bet līgavaiņi tam nepievērš īpašu uzmanību, nevairās no viņām un, gluži otrādi, ar prieku ņem tādas, pat grūtnieces, jo cer ātrāk tikt pie strādātāja. Stāsta arī tādas lietas, ka ģimeņu galvas esot noteikuši: ģimene, kura savas meitas uzskata par nevainīgām, precinieku ierašanos uzņem kā apvainojumu, nolamā un dzen viņus ārā, reizēm pat iekausta, sakot: "Ko gan citu, ja reiz mana meita ir vainīga?"

Iznāks, ka ir vajadzīgs nevis mīlestībā radīts dzimtas turpinātājs, bet gan strādnieks saimniecībā.

Un daudzi tipiski kāzu tradīciju un rituālu elementi raksturo mūsu senčus kā mežonīgus barbarus. Taču gribu uzsvērt, ka visas mums zināmās tradīcijas nebūt nav cēlušās pie slāviem, kaut arī dažādās grāmatās tiek dēvētas par tradicionālām. Tās nāk no tā laika, kad Baznīca bija aizliegusi patiešām tradicionālos un gudros rituālus, bet to vietā neko prātīgu nepiedāvāja. Lūk, piemērs.

Zābaku novilkšana. Senajā krievu tradīcijā bija pieņemts, un arī tagad vietām vēl to ievēro, ka jaunā sieva novelk savam vīram zābakus. Šī ieraža senatnē nozīmēja paklausību, verdzisku attieksmi, pat pazemošanos, jo kurš gan velk nost otram zābakus ja ne tas, kas ir viņam pilnīgi pakļauts. No vēstures mēs zinām, ka šī ieraža pastāvēja Vladimira laikos, kā arī to, ka Polockas kņaza meita nevēlējās noaut savam vīram kājas.

Vācijā Lutera laikā arī pastāvēja tāda pati ieraža, ka pirmajā kāzu naktī jaunā sieva novilka vīram zābakus un nolika tos gultas galvgalī, lai apliecinātu vīra kundzību pār sievu, vīrieša kundzību pār sievieti (paverdzināto).

Omārijs un Herbenšteins stāsta, ka viņu viesošanās laikā Maskavā pat kņazu un bajāru kāzās jaunā sieva novilka vīram zābakus un dabūja trīs reizes ar pletni, kas kopā ar dāvanām bija ielikta lādītē. Šī ieraža tika ievērota Lietuvā līdz pat Jagellonu dinastijai) valdīšanas laikam, bet zemnieki to dažkārt respektē arī mūsdienās.

Kā redzam, zābaku novilkšana un līgavas kā verdzenes godināšana nepareizi tiek uzskatīta par tr adicionālām krievu ieražām. Krievzemē līdz kņazu valdīšanas laikam vispār verdzība nepastāvēja. Tātad šī ieraža nav krievu tautai raksturīga, tā, tautas nepieņemta, pastāvēja tikai kādā pārejas periodā.

Taču vēl dumjāka, nežēlīgāka un netikumīgāka man šķiet cita ieraža, kuru daudzas tautas piekopa vel XVIII - XIX gadsimtā.

Tiklīdz galdā bija pasniegti pēdējie, proti, siltie ēdieni, līgavaiņa brālis, ietinis galdautā bļodu ar ēdienu, veģi un sālstrauku, nesa to uz siena šķūni, kur bija saklāta guļasvieta. Uz turieni tūlīt tika atvesti arī jaunlaulātie. Siena šķūņa durvīs vedējtēvs, no rokām rokās atdevis jauno sievu vīram, izteica viņai dažādas pamācības un deva padomus, kā dzīvot laulībā. Kad jaunlaulātie piegāja pie gultas, tūkstošnieka sieva, kas tobrīd bija uzvilkusi divus kažokus, vienu - kā nākas, bet otru izgriezusi uz āru, apbārstīja viņus ar graudiem (naudu vai apiņiem), deva jaunajiem gultā ēst.

Nākamajā rītā visi kāzinieki gāja uz siena šķūni, noņēma jaunlaulātajiem uzklāto segu un pēc labi zināmajām pazīmēm noteica, vai jaunā sieva ir bijusi nevainīga.

Šo paražas daļu var uzskatīt par pašu šaušalīgāko un perversāko arī tādā gadījumā, ja jaunlaulātie mīl viens otru. Jaunajiem, kad viņi paēduši un padzēruši, visiem redzot jādodas uz istabu, lai katrā ziņā vienotos intīmā tuvībā. Ar saldkaisliem skatieniem, gluži kā izvirtuļi, viesi viņus pavada un izsaka savus novēlējumus.

Pirmkārt, pēc daudzajām rūpēm pirms kāzām un to laikā, pēc alkoholisko dzērienu lietošanas un ne- sātigas ēšanas labāk ir kādu laiku vispār atturēties no tuvības, lai izvairītos no bērna ienemšanas šādā stāvoklī.

Otrkārt, kāpēc gan jaunlaulātajiem vispār jākļūst tuviem tieši šajā dienā, bet pēc tam vēl jāatskaitās citiem par notikušo? Ja nu meitenei tieši šī diena ir tuvībai nelabvēlīga? Tas viss vairāk izskatās pēc dzīvnieku aplecināšanas vai pat vēl sliktāk.

Nevienam nenāks prātā vest kuci pie suņa, govi pie buļļa vai aitu pie auna, ja tās nemeklējas. Bet te ej, kopojies, citādi kritīsi kaunā. Lūk, ko man pastāstīja kāds septiņdesmit gadus vecs vīrs, uzzinājis, ka es pētu dažādas ieražas:

- Tolaik, kad precējos, es dzīvoju laukos. Sarunāja man līgavu, kuru es mīlēju, viņa bija klusa un laipna, vārdā Ksjuša. Viņai tolaik bija deviņpadsmit, man - divdesmit gadu. Pusgadu mēs viens uz otru skatījāmies, laikam iemīlējāmies.

Kad pirmā kāzu diena gāja uz beigām, mūs aizveda gulēt atsevišķā istabā. Pie durvīm nolika sargu, bet no rīta viņiem bija jāierodas pēc mūsu palaga, lai visiem parādītu, vai uz tās ir jaunavas asinis vai nav. Mums ar Ksjušu bija pienācis atbildīgs brīdis. Taču es, iespējams, no kāzu satraukumiem, bet varbūt tāpēc, ka biju ieēdis kaut ko nelabu, jutu, ka nekas man ar Ksjušu nesanāks. Viņa gan tā, gan šitā, gan krūtis nemākulīgi sāka rādīt un skūpstīja mani, bet vēlāk pilnīgi izģērbās.

Tikai manī nekas uz viņas glāstiem un izģērbšanos nereaģēja. No tā es samulsu vēl vairāk. Apsēdos uz gultas malas, pagriezu galvu uz sienas pusi. Jūtu, ka Ksjuša ar vaigu piespiežas man pie muguras, visa trīc, bet pa manu muguru viņas asaras tek. Pēc tam es viņai saku:

-   Nebaidies, Ksjuša, es visu klātbūtnē atzīšos, ka tā ir mana vaina.

Bet vina atbild:

-    Nevajag, viņi smiesies par tevi.

Un pirms rītausmas viņa ar pirkstu pati sev pārplēsa tur, kur vajag, un sāka tecēt asinis. Palagu pēc tam no rīta parādījām viesiem, kuri bija atnākuši salāpīt paģiras. Pusapreibuši viņi mūs sauc, jokojas un kliedz "rūgts" pirms kārtējās glāzītes pacelšanas.

Ar Ksjušu mēs laukos nodzīvojām pusgadu, pēc tam pārcēlāmies uz pilsētu, izšķīrāmies. Man tā arī nekas ar viņu nesanāca. Apprecējos ar citu sievieti, tagad man ir četri bērni, trīs dēli un meitiņa, arī mazbērni ir. Bet tās drausmīgās kāzas es nekad neaizmirsīšu. Un Ksjušu vēl joprojām atceros.

bērna ieņemšanā

piedalās ne tikai ķermenis

Tie, kuri ir lasījuši "Dzimtas grāmatu", droši vien atceras: vēdrusu laulību rituāla noslēgumā Ļubomila un Radomirs radīja bērniņu.

Taču toreiz es Anastasijai nepajautāju, vai bērnu ieņemšanai Vēdrusu civilizācijā ir kādas īpatnības, vai ir vērts šim jautājumam pievērst īpašu uzmanību. Bet viņa, it kā sajutusi iespējamo jautājumu, pati atbildēja:

- Vēdrusi lieliski izprata bērnu ieņemšanas jēgu. Taču pagaidām es nezinu, kā lai par to pastāstu saprotamā veidā.

Vēlāk, jau pēc sarunas ar Anastasijas vectētiņu, pēc tam, kas sāku meklēt dažādu tautu rituālus, kuri palīdz saglabāt ģimenē mīlestību, es ieguvu informāciju par ieņemšanu un sapratu: ne jau Anastasija, bet gan es vēl nebiju gatavs izprast viņas teikto, un arī mūsdienu zinātne šo jautājumu joprojām ir maz pētījusi.

Zinātnieki cenšas klonēt cilvēku, bet, šķiet, to izdarījuši, viņi iegūs būtni, kas tikai ārēji līdzināsies cilvēkam. Jo ieņemšanā piedalās ne tikai spermatozoīds un olšūna, bet arī kaut kas neredzams, nesataustāms kā matērija.

Tālākais iegūtās informācijas izklāsts, iespējams, kādu šokēs. Es pusgadu domāju, ir vai nav vērts stāstīt par to lasītājiem. Galu galā nolēmu - ir vērts. Tad nu tā.

Pašlaik daudzas uz Zemes dzīvojošās ģimenes, pašas to neapjauzdamas, audzina ne gluži savus bērnus. Tam ir pārliecinoši pierādījumi.

Zinātniskajā pasaulē pastāv termins "telegonija". Medicīnā to sauc par "pirmā tēviņa parādību". Par telegoniju cenšas runāt pēc iespējas mazāk. Kas tad tā īsti ir?

Atklājums sākās ar to, ka apmēram pirms 150 gadiem Anglijā lords Martons nolēma izaudzēt visizturīgāko zirgu šķirni. Viņš sakrustoja angļu sugas ķēvi ar zebru tēviņu. Taču šo divu sugu ģenētiskās nesaderības dēļ pēcnācēji neradās. Pēc kāda laika šo pašu tīrasiņu angļu ķēvi sakrustoja ar tīrasiņu angļu ērzeli. Tā rezultātā ķēvei piedzima kumeliņš, taču… ar izteiktām svītrām kā zebrai.

Lords Martons šo parādību nodēvēja par telegoniju.

Lopkopības speciālisti savā praksē ar to sastopas diezgan bieži. Tā, piemēram, jebkurš suņu audzēšanas klubs izbrāķē vislabāko sugas kuci, ja tā ir pāroju- * sies ar sētas kranci. Tādai kucei vairs nekad nedzims sugas kucēni, pat ja to sapāros ar vislabāko sugas suni.

Baložu audzētāji uzreiz nogalina pašu dārgāko tīršķirnes baložu mātīti, ja to ir saminis parastais pelēkais balodis. Prakse rāda: tā vairs nekad neizperēs tīršķirnes putnēnus.

Dažādu valstu zinātnieki ir veikuši daudzus pētījumus, kuri parāda, ka šī parādība skar arī cilvēkus.

Ir zināmi gadījumi, kad baltajiem vecākiem piedzimuši melnādaini bērni. Dažkārt pasaulē nāk

melnādains mazulis, ja dzemdētājas vecmāmiņai vai mātei kādreiz bijis sakars ar melnādainu vīrieti. Šādas parādības cēlonis vienmēr izrādās meitenes vai viņas tiešo priekšteču pirmslaulības sakars tādos gadījumos, kad viņu pirmais vīrietis bijis melnādains.

Tie ir skaidri redzami fakti. Bet cik daudz ir ne tik redzamu? Iznāk, ka diezgan daudz. Jo mūsdienās pirmslaulības sakari ir pierasta lieta. Un, ja jau tā, tad nedrīkst vainot sievieti, ja precoties viņa vairs nav jaunava. Viņu tādu ir padarījusi mūsu sabiedrība, drausmīgā seksa propaganda, seksa industrija.

Rietumos vecāki apgādā savus bērnus skolēnus ar prezervatīviem, zinot, ka viņi vairs nav nevainīgi. Taču viņi nezina, ka nekāds prezervatīvs nepaglābs no "pirmā tēviņa efekta" jeb telegonijas. Par to liecina konkrēti fakti no cilvēku un dzīvnieku dzīves.

Daudzas senās mācības un reliģijas arī runā par telegonijas parādību, bet sauc to citādi. Taču tas būtību nemaina. Gan zinātnieki, gan senie gudrajie uzskata: pirmais vīrietis sievietes dzīvē atstāj viņai savu gara un asins tēlu. To bērnu psihisko un fizisko portretu, kurus viņa dzemdēs. Visi pārējie vīrieši, kuriem būs intīmas attiecības ar šo sievieti nolūkā radīt bērnu, dos viņai tikai sēklu un miesas slimības.

Vai šeit neslēpjas plaši izplatītā nesaprašanās starp tēviem un bērniem? Un pat visas mūsdienu cilvēku sabiedrības degradācija?

Daudzi konkrēti piemēri liecina par kādas enerģijas piedalīšanos bērna ieņemšanā. Taču, ja tas ir tā, tad ne tikai zinātnei, bet arī visiem cilvēkiem par to jāzina. Mūsu nesenie priekšteči to droši vien zināja. Viņi centās stingri sekot tam, lai meitene, kura dodas laulībā, katrā ziņa būtu jaunava. Varbūt tāpēc daudzām tautām bija paraža kāzu laikā ieslēgt jaunlaulātos atsevišķā istabā, pēc tam iznest no istabas un klātesošajiem parādīt palagu ar asins traipiem, kuri apliecina jaunlaulātās nevainību. Taču vēl senāki mūsu priekšteči neuzskatīja nevainību par pietiekamu faktoru dzimtas turpinātāja dzemdēšanai. Viņi apgalvoja, ka tad, ja sieviete intīmās tuvības laikā ar vienu vīrieti domās par citu, tad piedzims bērns, kurš līdzināsies tam, par kuru viņa domāja.

Šādi apgalvojumi liecina par to, ka senie cilvēki pieļāva, bet varbūt pat nešaubīgi zināja: ieņemšanā svarīgākā ir doma. Precīzāk sakot, - domas enerģija.

Telegonijas parādība arī to apliecina. Sieviete, iespējams, zemapziņas līmenī savā atmiņā glabā datus par savu pirmo vīrieti, un tā rezultātā piedzimst bērns, kas pilnīgi vai daļēji līdzinās viņam.

Sākumā es nospriedu: par to nevajag rakstīt, lai bērni, vinu vecāki un laulātie cits citam neuzdotu nepatīkamus jautājumus. Lai paliek laimīgi savā ne- zinā. Taču laime tā arī nav manāma.

Un varbūt nav manāma arī tāpēc, ka trūkst zināšanu par bērna ieņemšanas kultūru.

Jau sen tiek diskutēts par bērnu seksuālo audzināšanu skolā: strīdas, vai tas ir nepieciešams vai nav. Ja šis kurss aprobežosies tikai ar to, ka bērniem iemācīs, kā lietot prezervatīvus, tad to nav vērts ieviest. Bet, ja bērniem stāstīs par sievietes galveno misiju, par pareizu attieksmi pret bērnu ieņemšanu, - tāds mācību priekšmets ir vitāli nepieciešams. Taču tādā gadījumā pasniedzējiem ir jāzina pati jautājuma būtība, viņiem jābūt apgādātiem ar attiecīgo literatūru. Par to ir jārunā, taču plašsaziņas līdzekļos mēs tagad redzam tikai seksa propagandu.

Tā saucamajās demokrātiskajās valstīs daudz tiek runāts par cilvēka brīvību. Bet vai var uzskatīt par brīvu tādu cilvēku, no kura tiek slēpti esības vitāli svarīgie jautājumi, to vietā ar tā sauktās brīvās propagandas palīdzību iesmērējot perversitātes, kas tiek iztēlotas par kaut ko labu? Šādā situācijā cilvēks ir brīvs tikai no īstas, laimīgas cilvēciskas dzīves.

Un tomēr es nebūtu rakstījis par telegoniju, ja no Anastasijas nebūtu uzzinājis par to, kā situāciju var labot pat tajā gadījumā, ja sievietei pirms došanās laulībā ir bijuši dzimumsakari ar citu vīrieti.

Turklāt izrādījās, ka vēdrusiem bijis lielisks rituāls, ar kura palīdzību "svešus bērnus" var padarīt par saviem īstajiem bērniem gan asiņu, gan gara zinā, j

Mūsu pagāniskie senči, bet it īpaši vēdrusi, labi zināja fenomenu, kuru mūsdienu medicīna dēvē par "pirmā tēviņa parādību". Un ar īpašu rituālu palīdzību centās no tā pasargāt jaunatni.

Volhvi ar dažu rituālu palīdzību spēja izdzēst "pirmā tēviņa" ģenētisko kodu un pat ienaidnieku uzbrukuma laikā izvarotās meitenes padarīt pilnīgi šķīstas. Un, pierādīdami to, viņi nevairījās izprecināt šīs meitenes saviem dēliem.

Taču ir kāds "bet". Pagāniskos un vēl jo vairāk senos vēdrusu rituālus nav iespējams izprast un atkārtot, zinot tikai to ārējās izpausmes. Tie ir arī jāizjūt.

Kāda jēga rakstīt, ka ir jāmīl, jāgatavojas bērna ierašanās brīdim, katrā ziņā jādzemdē mājās, tajā vietā, kur viņš tika ieņemts.

Kāda jēga tikai uzrakstīt, ka "mīlestības saglabāšanai ģimenē jāsavieno trīs punkti, triju veidu maņas, trīs esības plāni". Par maz ir izprast to tikai ar prātif, tas ir jājūt. Jāizjūt senču filozofija.

Un pirmais, kas jādara, ir jālūdz piedošana saviem senčiem, kurus tagad dēvē par pagāniem, kurus nomelno un kurus mēs esam nodevuši. Esam nodevuši savu vecāku tradicionālo slāvu kultūru. Kultūru, kura pastāvējusi desmitiem tūkstošu gadu ilgi.

Mēs par Krievzemei tradicionālu esam nosaukuši kristietību. Bet tā Krievzemē pastāv tikai vienu gadu tūkstoti un nekādi nav nosaucama par "tradicionālu".

Kāpēc nepieciešams atzīt savu vainu? Gluži vienkārši tāpēc, ka gadījumā, ja mēs arī turpmāk uzskatīsim savus senčus par mežonīgiem, truliem barbariem, kā mums to pastiprināti cenšas iestāstīt, bet tajā pašā laikā izmantosim viņu ieražas un rituālus, tie neiedarbosies. Jo visi viņu rituāli balstās uz zināšanām par kosmosu, planētu misiju, uz zināšanām par psihiskās enerģijas un domas spēku.

Ar viņu rituālu palīdzību mēs centīsimies iedarbināt mūsu domas milzīgo enerģiju, tomēr pozitīvus rezultātus negūsim, jo šai mūsu domai izrādīs pretdarbību kāda cita mūsu doma: viņi bija mulki.

Paradokss. Tu esi dumjš muļķis, bet tava rīcība ir brīnišķīga. Viens izslēdz otru vai arī ir pretrunā viens otram.

Varbūt mūsu senču kultūra no mums tiek apzināti slēpta? Neizglītotus un apjukušus, no savām saknēm atrautus cilvēkus ir vieglāk vadīt. Varbūt tā Dievs soda mūsu civilizāciju? Tautas gudrība vēsta: "Ko sēsi, to pļausi." Mēs esam sarāvuši saikni ar saviem senčiem, tā rezultātā satrūkst mūsu saikne ar pašu bērniem.

Spriest par mūsu senču - pagānu daudz augstāko kultūru bērnu ieņemšanas jautājumā var arī pēc tradīcijām, kas saglabājušās mūsdienu Ķīnā, bet jo īpaši Japānā, kur vīrietis un sieviete, pirms stājas intīmā tuvībā, lai ieņemtu bērnu, veic speciālu šķīstīšanās rituālu. Senās Ķīnas, Japānas, Indijas, Grieķijas - šo tradicionāli pagānisko valstu ticējumi bērna ieņemšanai velta milzīgu uzmanību.

Ko tad darīt cilvēkam, kurš vēlas, lai viņam būtu labi pēcteči? Vai pirms tam jāizlasa daudzi apcerējumi par šo tematu? Varbūt daudz laika jāziedo arī tiem traktātiem, kuri varētu palīdzēt līgavas izvēlē un bērnu audzināšanā?

Uzreiz pateikšu: to studēšanai nav nepieciešams tērēt daļu savas dzīves. Vairākus gadus es pavadīju, nevis pētot šos traktātus, bet tikai iepazīstoties ar tiem, un tad sapratu: visus šos plašos pētījumus vēd- rusi ir kodolīgi ietvēruši vienkāršu, jautru un racionālu paražu sistēmā, kas paredzēta visiem dzīves gadījumiem. Rodas iespaids, ka radīt šos rituālus, kā arī saprast cilvēka esības būtību viņiem ir palīdzējis pats Dievs.

Pirms izmantot mūsu senču pieredzi, jātiek skaidrībā - kuru senču.

Ar to es domāju: pirms cik gadiem un kādu pašreizējās Krievijas teritoriju apdzīvoja mūsu senči?

Kā zināms, vēsturiskā literatūra, arī krievu valodā izdotā, vēsta par cilvēku dzīvi Ēģiptē un Romā pirms pieciem tūkstošiem gadu. Sajās valstīs tiek veikti arheoloģiskie izrakumi, turp dodas daudz tūristu.

Attiecībā uz Krievzemi pat mūsu pašu literatūrā atrodamas ziņas tikai par tūkstoš gadu ilgu periodu.

Mūsu valsts teritorijā kaut kas, kaut vai kroplīgs, taču pastāvēja. Vai varbūt tur nekā nebija? Kā tad bija patiesībā? Varbūt kāds apzināti no mums slēpj mūsu vēsturi? Jā, slēpj. Jau agrāk esmu par to rakstījis, bet tagad pavēstīšu informāciju, ko sniedz arheoloģija.

Es pastāstīšu par Arkaimu, vietu, kurai ir vistiešākais sakars ar telegoniju. Kā teica Anastasijas vectētiņš, tieši tur pirms trīsarpus tūkstošiem gadu tika izdarīts ļoti nozīmīgs atklājums.

IESKATS VĒSTURES DZĪLĒS

Arkaima - volhvu akadēmija

1952. gadā no pavadoņiem uz Zemi tika nosūtīti fotoattēli ar vairākiem neparastiem, skaidri saskatāmiem apļiem Dienvidurālu stepē. Neviens neapšaubīja faktu, ka šie apļi ir mākslīgi veidojumi. Taču neviens tā īsti nevarēja pateikt, kas tas ir par objektu.

Tajā laikā zinātniskajās un okultajās aprindās izcēlās strīds par to, kur atrodas indoeiropiešu dzimtene. Zinātnieki ne bez pamata uzskatīja, ka daudzas Eiropas, kā arī Indijas, Persijas un daļēji Āzijas tautas cēlušās no kādas senas un noslēpumainas tautas - pirmsindoeiropiešiem.

Daudzi pētnieki ir sapņojuši atrast tās valsts atliekas, kur dzīvojusi leģendārā baltā āriešu rase. Pētnieki vēlējās gūt kaut vai nelielu priekšstatu par senajām slepenajām zināšanām, kas savulaik bija šiem cilvēkiem.

Kad sākās izrakumi Arkaimas ielejā, arheologi zinātniskajai pasaulei pavēstīja, ka atklājuši senu pilsētu, kas ir vecāka par četrdesmit gadsimtiem, un to, ka tajā dzīvojuši senākās indoeiropiešu civilizācijas ļaudis. Pētnieki Arkaimu sāka dēvēt gan par pilsētu, gan templi, gan observatoriju vienlaikus.

Tie, kuriem interesē zinātnieku hipotēzes, var iepazīties ar tām speciālajā literatūrā.

Es atstāstīšu to, ko par Arkaimu man pavēstīja Anastasijas vectētiņš. Viņa domāšanas loģika ir daudz precīzāka un interesantāka nekā tā, uz kuru balstoties radušās zinātniskās hipotēzes.

Viņš uzreiz teica:

- Arkaima nav ne pilsēta, ne templis. Jā, par observatoriju ir taisnība, taču tas nav pats svarīgākais. Arkaima bija akadēmija, tā to varētu dēvēt mūsdienās. Arkaimā dzīvoja un strādāja volhvu skolotāji. Viņi pētīja Visumu, noteica kosmisko ķermeņu mijiedarbību un ietekmi uz cilvēku. Savus svarīgākos atklājumus viņi nepierakstīja un neteica publikai garas runas. No daudzu gadu ilgiem pētījumiem viņi izskaitļoja rituālus, pavēstīja tos tautai un vēroja, kā tie iedarbojas. Ja bija nepieciešams, izdarīja tajos labojumus. Plašus pētījumus viņi spēja izteikt vienā vai divos īsos vārdos, kuros bija ietverta atklājuma būtība.

Piemēram, ir ļoti seni rituāli: Medus diena, kuru svin 14. jūlijā, bet 19. jūlijā tiek svinēta Ābolu diena.

Līdz Ābolu dienai cilvēki nelietoja uzturā jaunās ražas ābolus, līdz Medus dienai - medu no jaunā ienesuma.

Ilgstošu pētījumu un novērojumu rezultātā volhvi bija konstatējuši: līdz minētajam datumam pat nobrieduši āboli cilvēkam īpašu labumu nedod. Un ne jau pats ābols te ir noteicošais. Līdz Ābolu dienai nogatavojas daudzas cilvēkam derīgas ogas un ēdamās zālītes un sakņaugi. Ja cilvēks sāk lietot uzturā ābolus, tad tobrīd daudz noderīgākiem produktiem neatliek vietas.

Tieši volhvi atklāja, ka ne velti dabā pastāv noteikta secība, kādā nogatavojas augļi. Tieši šī secība ir cilvēkam domātā Dievišķā diēta, kuru vēlāk daudzus gadsimtus veltīgi centīsies atklāt zinātne.

Par to, kā tika izdarīti šie pētījumi, var uzrakstīt daudzus jo biezus traktātus.

Taču volhvi to nedarīja un cilvēkus neapgrūtināja; viņi ļaudīm sagatavoja dažos vārdos ietvertu gatavu secinājumu. Un cilvēki ticēja volhviem. Viņu padomi vienmēr rada apstiprinājumu dzīvē.

Turklāt vēdrusu volhvi ļoti atšķīrās no Grieķijas gudrajiem, Ēģiptes priesteriem un tagadējiem zinātniekiem, kurus uzskata par izciliem. Volhvs par saviem patiešām izcilajiem atklājumiem nesaņēma nekādus titulus un apbalvojumus, nevarēja krāt mantu, un viņam nebija nekādas varas kā, piemēram, Ēģiptes priesteriem. Un neviens nekad neklanījās volhvu priekšā tā, kā tagad klanās daudziem tā dēvētajiem garīgajiem hierarhiem. Vienīgais, ko volhvs saņēma, ierodoties kādā apdzīvotā vietā, bija pārtika, apģērbs, apavi, ja tie viņam bija novalkāti, un vieta, kur viņš varēja atpūsties, bet reizēm volhvs atteicās no pajumtes un gulēja zem klajas debess.

Vēl viņš saņēma sirsnīgu, neviltotu cilvēku cienu. >

Tā gadsimtu gaitā tika atlasīti labākie no tautas domātājiem un skolotājiem.

Volhviem pateicīgie cilvēki pēc viņu projekta būvēja celtnes, līdzīgas Arkaimai. Volhvi tur ieradās, lai nodotos pārdomām, lai apmainītos domām. Tur gluži kā augstākajā zinātniskajā padomē stāstīja par saviem atklājumiem un aprakstīja uz to pamata izskaitļotos rituālus.

Cilvēki bieži vien pat nezināja, kurš ir radījis to vai citu ieražu, kuram pateikties par gudro un iedarbīgo rituālu.

Tā, piemēram, kāds cilvēces vēsturē izcilākais volhvs - filozofs, astronoms un psihologs - deviņdesmit gadus veltīja pētījumiem, lai noskaidrotu, kā uzveikt parādību, kuru tagad dēvē par telegoniju.

Viņš atklāja šo paņēmienu un dāvāja cilvēkiem patiešām iedarbīgu rituālu, kurš ilgst tikai kādas piecpadsmit minūtes. Tiesa, sagatavošanās tam prasa daudz ilgāku laiku. Tu, Vladimir, palūdz Anastasijai, varbūt viņa tev pastāstīs par to.

Tikai uzreiz pateikšu: saprast, izjust šo rituālu var vienīgi tad, ja saprot mīlestības jūtas, kādas piemita mūsu senčiem, viņu mīlestības filozofiju. Jo senākā pagātnē tev izdosies nokļūt ar savu domu, jo skaidrāka kļūs arī rituāla būtība. >

Lai pārliecinātos par to, ka Anastasijas vectētiņa teiktais ir pareizs attiecībā uz Arkaimas funkciju, iepazīsimies ar tās arhitektūru.

Arkaimai ir apļa forma, tā ārējais diametrs ir apmēram 160 metru. Kā redzam, pilsētai ar to ir par maz. Bet es, tāpat kā pagaidām zinātnieki, saukšu to par pilsētu.

Arkaimu ieskāva divus metrus augsts apgāju aiz- sarggrāvis ar ūdeni. Ārējā siena bija ļoti masīva. Tā bija piecarpus metrus augsta un piecus metrus bieza. Sienā bija četras ieejas, pati lielākā — dienvidrietumu, pārējās trīs mazākas, tās atradās pretējās pusēs.

Pilsētā ienākošais uzreiz nokļuva uz vienīgās apļveida ielas, kas bija apmēram piecus metrus plata un atdalīja pie ārējās sienas esošās mājas no apļa iekšējās sienas.

Ielai bija baļķu segums, zem tā visā garumā bija izrakts divmetrīgs grāvis, kas bija savienots ar ārējo aizsarggrāvi. Tādējādi pilsētai bija nodrošināta lietus ūdens kanalizācija: tas izsūcās cauri baļķu klājumam, nonāca grāvī un pēc tam ārējā aizsarggrāvī.

Visiem mājokļiem, kas atradās pie ārējās sienas gluži kā citrona daiviņas, bija izeja uz galveno ielu. Ārējā aplī tika konstatētas 35 šādas mītnes. Pat ciemam tāds skaits ir par mazu.

Tālāk mēs redzam noslēpumainu iekšējo apļveida sienu. Tā ir bijusi vēl masīvāka par ārējo - trīs metrus bieza un gandrīz septiņus metrus augsta.

Kā liecina izrakumi, šajā sienā nebija ejas, izņemot nelielu spraugu dienvidaustrumos. Līdz ar to 25 iekšējie mājokļi, kas bija tādi paši kā pie ārējās sienas, bija izolēti no visiem ar augstu un biezu sienu. Lai nokļūtu līdz mazajai ieejai iekšējā aplī, bija jānoiet pa apļveida ielu visā tās garumā. Tam bija apslēpta jēga. Pilsētā ienākošajam bija jānoiet ceļš, kuru noiet Saule. Un, visbeidzot, Arkaimu vainago centrālais laukums, kuram ir gandrīz kvadrātveida forma, - apmēram 25 x 27 metri.

Spriežot pēc noteiktā kārtībā izvietoto ugunskuru pēdām, laukums bija domāts kaut kādu rituālu veikšanai.

Tādējādi mēs redzam it kā Mandalu - aplī ievietotu kvadrātu. Senajos kosmogoniskajos tekstos aplis simbolizē Visumu, bet kvadrāts - Zemi, mūsu materiālo pasauli. Senais gudrais cilvēks, kurš lieliski pārzināja Kosmosa uzbūvi, redzēja, cik harmonisks un dabisks tas ir. Un tāpēc, ceļot pilsētu, it kā no jauna centās radīt miniatūru Visumu.

Arkaima tika celta pēc iepriekš projektēta plāna kā vienots sarežģīts komplekss, turklāt ļoti precīzi orientēts uz astronomiskajiem objektiem! Raksts, kuru veido četras ieejas Arkaimas ārējā sienā, veido Saules kustības virzienā vērstu svastiku.

Svastika (sanskr. - "ar laimi saistītā", "labākā veiksme") ir viens no visarhaiskākajiem sakrālajiem simboliem, kas jau agrā paleolīta laikā sastopams pie daudzām pasaules tautām. Indija, Senā Krievzeme, Ķīna, Ēģipte un pat noslēpumaino maiju valsts Centrālajā Amerikā - tā ir tikai nepilnīga šā simbola izplatības ģeogrāfija. Svastiku redzam uz senajām pareizticīgo ikonām. Svastika - tas ir Saules, veiksmes, laimes un radīšanas simbols. Un attiecīgi pretējā virzienā vērsta svastika senajiem rusičiem simbolizē tumsu, iznīcību, "nakts Sauli". Kā redzams senajos ornamentos, arī uz āriešu krūkām, kas atrastas Ar- kaimas apkaimē, tika izmantotas abu veidu svasti- kas. Tam ir dziļa jēga. Diena nomaina nakti, gaisma nomaina tumsu, jauna dzimšana nomaina nāvi - un tā ir dabiskā lietu kārtība Visumā. Tāpēc senatnē nebija "labo" un "slikto" svastiku - tās tika uztvertas vienībā (kā Iņ un Jan enerģija Austrumos).

No ārpuses Arkaima bija skaista: ideālas apļa formas pilsēta ar izvirzītiem sargtorņiem pie vārtiem, degošām ugunīm un skaisti noformētu "fasādi". Droši vien tas bija kāds sakrāls raksts ar īpašu nozīmi. Jo Arkaimā viss ir noteiktas jēgas caurausts.

Katrs mājoklis ar vienu galu piekļāvās ārējai vai iekšējai sienai, bet tā otrā galā bija izeja uz galveno, apļveida ielu vai uz centrālo laukumu. Improvizētajā "priekšnamā" bija speciāla notekcaurule, pa kuru ūdens aizplūda uz grāvi zem galvenās ielas. Senie ārieši bija ierīkojuši kanalizāciju. Turklāt katrā mājoklī bija aka, krāsns un neliela kupolveida noliktava.

No akas virs ūdens līmeņa aizvijās divas caurules: viena uz krāsni, otra - uz kupolveida noliktavu. Kāpēc? Viss ģeniālais ir vienkāršs. Mēs taču zinām, ka no akas, ja tajā ieskatās, vienmēr dvesmo vēss gaiss.

Tad, lūk, šis vēsais gaiss, plūzdams pa cauruli, radīja āriešu krāsnī tik spēcīgu velkmi, ka nebija vajadzīgas plēšas, lai kausētu bronzu! Tāda krāsns bija katrā mājoklī, un senajiem kalējiem atlika tikai spodrināt meistarību, sacenšoties savā prasmē! Otra caurule, kas gāja uz noliktavu, nodrošināja tur pazeminātu temperatūru.

Pazīstamais krievu astroarheologs K. Bistruškins pētīja Arkaimu kā astronomisko observatoriju un secināja, lūk, ko.

Arkaima ir ne tikai sarežģīts, bet pat ļoti sarežģīts veidojums. Izpētot tās plānojumu, uzreiz tika konstatēta līdzība ar slaveno Stonhendžu Anglijā. Tā, piemēram, Arkaimas iekšējā apļa diametrs visur tiek minēts kā 85 metrus liels, bet patiesībā tas ir aplis ar diviem rādiusiem - 40 un 43,2 metrus lieliem. (Pamēģiniet to uzskicēt!) Starp citu, Stonhendžā esošā "Obri bedrīšu" apļa rādiuss ir 43,2 metri. Gan Stonhendžā, gan Arkaima atrodas vienā platuma joslā, abas - kausveida ielejas centrā. Tās ir gandrīz 4000 kilometru attālumā viena no otras…

Zinātnieki pētnieki atzīst: "Summējot visus iegūtos faktus, var teikt: Arkaima ir horizonta observatorija." Kāpēc horizonta? Tāpēc ka mērījumos un novērojumos tika izmantoti debess spīdekļu (Saules un Mēness) lēkta un rieta brīži. Turklāt tika fiksēts mirklis, kad notika diska zemākās malas "atraušanās" (vai pieskaršanās), bet tas ļauj visprecīzāk konstatēt šā notikuma vietu. Ja mēs pavērotu Saules lēktus, tad ievērotu, ka šis lēkta punkts katru dienu novirzās no iepriekšējās vietas. 22. jūnijā nonācis vistuvāk ziemeļiem, tas sāk virzīties uz dienvidiem, nonākot līdz otram galējam punktam 22. decembrī. Tāda ir kosmiskā kārtība. Ir četri skaidri saskatāmi Saules novērošanas punkti: divi tā lēkta punkti 22. jūnijā un 22. decembrī un attiecīgi divi tādi paši tās rieta punkti horizonta otrā pusē. Pievienojiet vēl divus punktus - ekvinokciju mirkļus 22. martā un 22. septembrī. Tas ļāva visai precīzi noteikt gada garumu. Taču gada laikā ir arī daudz citu svarīgu notikumu. Un tos var noteikt, izmantojot citu spīdekli - Mēnesi. Lai gan to ir grūti novērot, tomēr senie cilvēki zināja likumus, saskaņā ar kuriem Mēness pārvietojas pa debesjumu. Lūk, daži no tiem:

1)   pilnmēness, kas iestājas ap 22. jūniju, novērojams no ziemas saulgriežu (22. decembris) punkta un otrādi;

2)  ar Mēnesi saistītie notikumi pārvietojas ap saulgriežu punktiem ar 19 gadu ciklu ("augstais" un "zemais" Mēness).

Arkaima kā observatorija deva iespēju novērot arī Mēnesi. Uz šīm milzīgajām apļu sienām varēja fiksēt 18 astronomiskos notikumus - sešus, saistītus ar Sauli, un divpadsmit - ar Mēnesi (arī "augsto" un "zemo" Mēnesi). Salīdzinājumam - Stonhendžā pētniekiem izdevās fiksēt tikai 15 astronomiskos notikumus.

Papildus šiem pārsteidzošajiem faktiem tika iegūtas arī šādas ziņas: arkaimiešu'garuma mērs bija 80 cm, iekšējā apļa centrs attiecībā pret ārējā apļa centru bija novirzīts par 5,25 arkaimiešu mērvienībām, un tas ir loti tuvs Mēness orbītas nolieces lenķim - 5 grādi 9 plus mīnus 10 minūtes. Pēc K. Bis- truškina domām, tas parāda samēru starp Saules orbītu un Mēness orbītu (novērotājam uz Zemes). Attiecīgi Arkaimas ārējais aplis ir veltīts Mēnesim, bet iekšējais - Saulei. Un vēl - astroarheoloģiskie mērījumi parādīja, ka pastāv saikne starp dažiem

Arkaimas parametriem un Zemes ass precesiju, bet tā jau ir augstākā pilotāža pat mūsdienu astronomijā.

Un tā nu mēs redzam, ka Arkaima nekādi neatbilst nosaukumam "pilsēta".

Nav iespējams apmesties ar ģimeni ļoti mazā istabiņā. »

Bet tā ir ideāla vieta, kur filozofs var nodoties pārdomām.

Vēsturniekiem ir zināms, ka senatnē volhvi tika uzskatīti par gudrajiem un skolotājiem. Tātad Arkaima kā viens no lielākajiem zinātniskajiem centriem varēja piederēt tikai viņiem. Citu zinātnieku tajā laikā gluži vienkārši nebija.

Zināms arī tas, ka šie volhvi izskaitļoja un koriģēja rituālus, balstoties uz zināšanām par Kosmosu.

Un rodas jautājums: kur tagad ir šie unikālie rituāli? Kāda tumsonība tos ir iznīcinājusi vai slēpj no cilvēkiem?

Ko vēlējās pateikt Sungira?

Bet tagad es pavēstīšu jums vēl sensacionālāku informāciju, kuras priekšā nobāl Ēģiptes piramīdas un Senās Romas drupas.

Šī informācija, kā teica Sibīrijas vientuļnieks, nepieciešama arī tāpēc, lai labāk izprastu mūsu senču zināšanas par pasauli un novērtētu šo zināšanu līmeni. Bet tādēļ pēc iespējas dziļāk jāielūkojas vēsturē.

Viņš sacīja:

- Ja doma spēs iedziļināties triju tūkstošu gadu senā pagātnē, tu sāksi pamazām apjaust triju tūkstošu gadu zināšanas. Ja piecu tūkstošu, - tad piecu, bet ne visas šīs zināšanas tev būs saprotamas. Nepieciešamas vismaz deviņpadsmit tūkstošgades.

Tāda iedziļināšanās mūsu valsts pagātnē šķita pilnīgi neiespējama. Es jau biju gatavs braukt uz Indiju, uz Tibetu, jo tur esot iespējams par mūsu senčiem uzzināt vairāk nekā pie mums. Tomēr nekur braukt nevajadzēja. Viss izrādījās tepat līdzās, un tagad es piedāvāju katram, kurš lasa šīs rindiņas, ļaut savai domai par mūsu tālajiem senčiem nokļūt ne mazāk kā deviņpadsmit tūkstošus gadu senā pagātnē.

Arheoloģiskais atradums, par kuru es pastāstīšu, tika nejauši atklāts netālu no Vladimiras pilsētas, kura saskaņā ar dažādiem oficiāliem avotiem ir aptuveni 1015 gadus veca.

1955. gadā Vladimiras keramikas rūpnīcas māla iegūšanas karjerā ekskavatorists A. Načarovs kausā ieraudzīja ļoti liela dzīvnieka kaulus, kuri bija gulējuši triju metru dziļumā. Par atradumu viņš paziņoja arheologiem…

Pirmie izrakumi zinātniekus gluži vai apstulbināja. Apbedījuma vietā atrastās cilvēku mirstīgās atliekas, rotaslietas un sadzīves priekšmeti liecināja par to piederību kādai senai kultūrai. Turpmākie pētījumi parādīja: mūsu senči Kļazmas upes krastos apmetušies jau senajā akmens laikmetā, apmēram pirms 25 tūkstošiem gadu.

Kāds var nodomāt: viņi pārvietojās četrrāpus vai arī tērpās neapstrādātās ādās un nēsāja rungas. Nē. Zinātniekus pārsteidza pavisam cits fakts.

Ap skeletiem un uz tiem bija daudz rotaslietu, un tas palīdzēja rekonstruēt seno cilvēku apģērbu. Tas izrādījās līdzīgs kombinezonam vai pilnīgi civilizētam tērpam.

Atradums bija tāds, ka šīs mirstīgās atliekas varēja attiecināt drīzāk uz citplanētiešiem, pretējā gadījumā būtu jāpārskata viss mūsu līdzšinējais pasauls- uzskats.

Vladimiras Valsts zinātniskais novadpētniecības muzejs vienā no savām zālēm izstādīja ekspozīciju, kurā bija aplūkojami šie unikālie atradumi. Izdeva bukletu, kurā teikts, ka Sungiras apmetne ir ļoti interesants Krievijas arheoloģiskais piemineklis, ko lieliski pazīst arheologi visā pasaulē. Šeit ne reizi vien notikuši starptautiski zinātniskie simpoziji.

Sungira ir viena no vistālāk ziemeļos esošajām seno cilvēku apmetnēm Krievu līdzenuma zonā un Vladimiras apgabala teritorijā. Nekur pasaulē nav tai līdzīgas apmetnes priekšmetu un tik senu saglabājušos mirstīgo atlieku ziņā.

Pateicoties arheologu, ģeologu, paleontologu un paleobotāniķu kopīgajiem pūliņiem, mēs varam iztēloties, kā cilvēki dzīvoja tajos tik tālajos laikos.

Šeit, pie ledāja malas, sākās tundra, kuru klāja dažas egļu, priežu, bērzu un alkšņu mežu saliņas. Bija daudzveidīga dzīvnieku pasaule.

Kā teikts bukletā: "Senie Sungiras iedzīvotāji medīja ziemeļbriežus, savvaļas zirgus, polārlapsas, āmri- jas, bizonus, brūnos lāčus, vilkus, zaķus; ķēra rubeņus, savvaļas vistas, sudrabkaijas. Un, protams, medīja mamutus - milzīgos, nu jau izmirušos dzīvniekus, kuru augums sasniedza gandrīz četrus metrus un svars - sešas tonnas. Tas bija lielisks ieguvums: gaļa, mājokļu celšanā tik nepieciešamā āda un ilkņi - izturīgs un piemērots materiāls ieroču un rotaslietu darināšanai."

Ļoti interesantas lietas tika darinātas no kauliem un ragiem: šķēpu kātu iztaisnotāji, kapļi, asmeņi;

uzgaļi un krelles no mamutu ilkņiem; rotaslietas no polārlapsu ilkņiem. Reti sastopams darinājums pirmatnējā mākslā bija maza, plakana zirga figūriņa ar lielu galvu. Slaveno Sungiras zirdziņu rotāja punkt- veida ornaments un sarkanā okera krāsa. Tas, ka punktiņu skaits uz figūriņas dalās ar pieci, liecina par pieckāršās skaitīšanas sistēmas pastāvēšanu apmetnē, bet septiņkāršā - par to cilvēku zināšanām, kuri dzīvoja pirms 25 tūkstošiem gadu. Taču pasaules slavu Sungiras apmetnei atnesa unikālās seno cilvēku apbedījuma vietas.

1964. gadā biezā okera krāsas slānī tika atrasts sievietes galvaskauss, mazliet zemāk - paveca vīrieša mirstīgās atliekas. Uz krūtīm viņam atradās kareklis no oļiem, bet uz rokām - 25 mamuta ilkņa plāksnīšu aproces, uz galvaskausa, gar rokām un kājām, uz rumpja rindās bija izliktas krellītes - gandrīz 3,5 tūkstoši. To izvietojums uz skeleta ļāva rekonstruēt izšūtu senā sungirieša tērpu. Tas atgādināja no ādas darinātu apģērbu, kādu valkā mūsdienu ziemeļu tautas. Ne visai dziļā kapa dibenā tika atrasts nazis un zvīņu skrāpis no krama.

Tikpat bagātīga bija arī pēc pieciem gadiem atklātā kapuvieta.

Apbedījumā atradās pieauguša cilvēka mirstīgās atliekas bez galvaskausa. Viņam līdzās - no ilkņiem darinātas krelles, gredzens un ziemeļbrieža ragu pāris. Bet dziļāk, 65 cm zem augšējā apbedījuma, atradās divi bērnu skeleti.

12 - 13 gadus vecs puisēns un 7 - 9 gadus veca meitenīte kapā novietoti iztaisnotā stāvoklī ar cieši kopā sakļautām galvām. "Aizkapa pasaulē" bērniem tika doti līdzi no mamuta ilkņiem izgatavoti medību ieroči: 11 metamie šķēpi, 3 dunči un 2 parastie šķēpi.

Ļoti interesanti ir pilnībā saglabājušies šķēpi no sašķeltiem un iztaisnotiem 2,5 un 1,5 metrus gariem ilkņiem. Apbedījumā atrasti arī no mamuta ilkņiem izgatavoti "zižļi", ļoti izteiksmīgas zirgu un mamutu figūriņas, grieztie diski, kas acīmredzot bija paredzēti ar Saules un Mēness kultu saistītām ceremonijām. Bērnu apģērbs arī bija izšūts ar tūkstošiem krellīšu, bet uz krūtīm sastiprināts ar kaula spraužamadatām. Tērpu aizmugurē bija uzšūtas dzīvnieku astēm līdzīgas kreļļu virtenes.

Šis atradums liecina, ka senajiem akmens laikmeta cilvēkiem bija sarežģīti apbedīšanas rituāli un attīstīti reliģiskie ticējumi. Visai droši var apgalvot, ka viņi ticēja aizkapa dzīvei.

Kopš 1965. gada Sungirā ar nelieliem pārtraukumiem tiek veikti kompleksi arheoloģiskie pētījumi. Gandrīz 20 gadus šos darbus vadīja ievērojamais arheologs zinātņu doktors O. Baders. Antropologam akadēmikim M. Gerasimovam un vina skolniekiem

G. Ļebedinskai un T. Surņinai izdevās rekonstruēt seno sungiriešu ārējo veidolu.

Kā zināms, antropologi pēc galvaskausa, spēj diezgan precīzi rekonstruēt cilvēka seju. Līdz ar to bija pavērusies reta iespēja ieraudzīt seno cilvēku seju. Es izmantoju šo iespēju. Pilnīgi saprātīga, gudra pieauguša vīrieša seja. Nedaudz skumīga meitenītes un domīga - puisēna sejiņa.

Bet priekšstati par medībām, īpaši par mamutu medībām, šķiet nedaudz neprecīzi.

Es aizvedu uz Vladimiras muzeja unikālo izstāžu zāli Anastasijas vectētiņu. Vecais vīrs lēnām aplūkoja visus stendus, taču ne pie viena īpaši neuzkavējās, pēc tam nostājās zāles vidū un četras reizes paklanījās, ikreiz pagriežoties par deviņdesmit grādiem.

Kad es viņam pastāstīju par zinātnieku secinājumiem, viņš daudz kam nepiekrita un teica:

-   Šie cilvēki, Vladimir, nekad nav medījuši mamutus. Mamuti bija viņu mājdzīvnieki, ļoti labi izpalīgi saimniecībā un kravu pārvadāšanā. Viņi varēja paveikt vairāk nekā mūsdienu Indijā ziloņi, kurus vada dzinēji.

Stāvot mamuta mugurā, šie cilvēki varēja ievākt augļus no augstiem kokiem, likt tos pītos maisos vai grozos, bet pēc tam aizvest uz vajadzīgo vietu.

Mamuts iztīrīja laukus no meža jaunaudzes, kas centās pārņemt apstrādātos tīrumus, un, saņēmis pavēli, izkustināja, bet pēc tam izrāva koku, tādējādi paplašinot klajumu. Ja cilvēki pārcēlās citur, viņi sakrāva mamuta mugurā savu iedzīvi, dažādus piederumus un pārtikas krājumus.

Mamuts bija ļoti labsirdīgs un strādīgs mājdzīvnieks. Pat mazs bērns varēja ar pirkstiņiem satvert viņa snuķa galiņu un vest šo milzeni sev līdzi.

Bērni bieži spēlējās ar mamutu, liekot tam ar snuķi iesūkt ūdeni un pēc tam apliet viņus ar to.

Mamutiem patika vērot, kā bērneļi lēkā un priecīgi klaigā.

īstu svētlaimi mamutiem sagādāja brīži, kad ar speciālu instrumentu, kas līdzinājās grābeklim, tika sukāta šo dzīvnieku vilna. Cilvēki to izmazgāja, izžāvēja un pēc tam izmantoja savām vajadzībām, piemēram, guļasvietas ierīkošanai.

Šiem cilvēkiem nebija nekādas vajadzības medīt mamutus. To iespējams secināt pat no bukletā publicētās informācijas. Tajā ir pretrunas.

-    Kādas pretrunas?

-    Spried pats. Tiek uzskaitīti visdažādākie medījamie dzīvnieki, kurus nepieciešamajā daudzumā var viegli noķert, izmantojot speciālas lamatas. Ja cilvēks nogalinātu mamutu, kurš sver sešas tonnas, viņš nespētu uzreiz apēst visu šo gaļu.

-    Bet ja cilvēku ir daudz?

-    Daudz nevarēja būt. Senāk cilvēki nedzīvoja tik saspiesti kā tagad pilsētās vai ciematos. Katrai dzimtai bija sava vieta dzīvošanai. Katrai ģimenei - sava teritorija, sava māja. Triju kilometru lielā platībā varēja dzīvot ne vairāk par 100 cilvēkiem. Viņi nespēja apēst sešas tonnas gaļas pāris dienu laikā, pat ja neko citu uzturā nelietotu. Atlikusī gaļa sāktu bojāties, pievilinātu milzīgu skaitu kukaiņu, izraisītu epidēmiju.

-    Bet varbūt viņi uz dzīrēm aicināja cilvēkus no citām vietām?

-    Kāda jēga iet vairākus kilometrus tikai tāpēc, lai varētu ēst gaļu, kuras arī mājās ir pietiekami daudz?

-   Jūs sakāt, ka trūdoša mamuta gaļa varēja izraisīt epidēmiju, bet tādas pašas briesmas varēja radīt arī pieradināta mamuta nāve.

-   Vladimir, mamuts nekad nenomira ģimenē. Kad šis dzīvnieks kļuva vecs un sajuta nāves tuvošanos, tas atgāja nedaudz nost no mājām, trīs reizes notaurējās, bet pēc tam devās uz tālo mamutu kapsētu, lai tur nomirtu. Tev pašam tas jāzina, jo arī tagad tā rīkojas Indijas savvaļas ziloņi. Pirms nāves tie notaurējas un pamet savu baru.

-   Tātad mūsu priekšstati par seno cilvēku uzturu ir visai greizi?

-   Jā, tā ir. Varbūt tāpēc, lai attaisnotu barbarisko attieksmi pret dzīvniekiem mūsdienās. Jo senākā pagātnē ielūkojamies, jo mazāk tur redzam cilvēkus, kas lietoja uzturā gaļu. Viņiem pilnībā pietika ar augu valsts barību. Bet no dzīvnieku pasaules tika izmantots tikai tas, ko paši dzīvnieki atvēlēja, piemēram, piens un olas. Gaļa varēja kaitēt šo cilvēku kuņģim.

Vēl kā pierādījumu tam, ka medības nebija pirmatnējo cilvēku galvenais iztikas iegūšanas avots, var minēt to neracionālismu salīdzinājumā ar citiem pārtikas iegūšanas veidiem.

-    Kādiem citiem?

-    No pieradinātajiem dzīvniekiem, no mājdzīvniekiem. Iztēlojies cilvēku, kura saimniecībā ir mamutie- ne, govs, kaza, kuras var slaukt, katru dienu iegūstot augstākās kvalitātes svaigus produktus. Cilvēkam saimniecībā ir arī pieradināti putni: zosis, pīles, vistas, kas dēj olas un kam nav nepieciešama īpaša kopšana. Ir iespējas no bišu kāres paņemt daļu medus un putekšņu, līdzās aug daudz dažādu sakņaugu un ēdamo zālīšu. Un pēkšņi cilvēks ne no šā, ne no tā sajūk prātā. Viņš sāk nogalināt savus mājdzīvniekus, kuri papildus visam sargāja arī viņa naktsmieru, apēd tos un sāk medīt savvaļas dzīvniekus, pakļaujot sevi briesmām un vairs nenodrošinot ģimenei pastāvīgu iespēju lietot uzturā svaigus produktus.

Draudzīgas vides un mīlestības vietā, ko pret cilvēku izjūt mājdzīvnieki, viņš iegūst ļoti agresīvu vidi, kurā viņa ģimenei faktiski nav iespējams izdzīvot.

-    Bet vai pirmie cilvēki uzreiz sāka nodarboties ar dzīvnieku pieradināšanu un dresēšanu? Varbūt tas notika daudz vēlākā periodā?

-    Cilvēkam nebūtu nekāda vēlāka perioda, ja viņš uzreiz būtu uzvedies kā agresors. Tu, Vladimir, taču zini gadījumus, kad mežā nokļuvušu mazuli barojuši pat savvaļas vilki, bet tajā pašā mežā pieaugušu cilvēku šis bars varēja saplosīt. Kāpēc pret cilvēku ir tik atšķirīga attieksme?

-    Grūti pateikt.

-   Tāpēc, ka pirmajā gadījumā cilvēku mazulis nav agresīvs, bet otrajā - pastāv agresija un bailes, kas apkārtējā vidē rada diskomfortu.

Tolaik cilvēkos nebija ne baiļu, ne agresijas, viņos bija liela mīlestība un neviltota interese par apkārtējo pasauli. Tāpēc viņiem vispār nevajadzēja īpaši piepūlēties, lai pieradinātu un dresētu dzīvniekus un putnus, viņiem svarīgākais bija noteikt katras radības misiju uz Zemes. Viņi to arī darīja. Par dzīvniekiem tu jau zini: viņiem lielākā laime ir cilvēka mīlestība un uzmanība.

Pirmo reizi gaļu uzturā lietoja nepilnvērtīgs cilvēks, tas, no kura bija aizgājusi Mīlestības enerģija. Viņš it kā sajuka prātā vai saslima ar visbriesmīgāko slimību. Šī slimība pastāv līdz pat mūsdienām.

-   Bet kāda var būt saistība starp mīlestību un to, ka cilvēks sāk lietot uzturā gaļu?

-   Vistiešākā. Cilvēks, kurš dzīvo mīlestībā, nespēj nogalināt.

-    Iespējams. Bet vai jūs varat noteikt, kāds bija pirms 25 tūkstošiem gadu mirušo bērnu nāves cēlonis? Kāpēc viņi apglabāti tik neparastā veidā, ar kopā saliktām galvām?

-   Protams, varu, taču stāsts būs ļoti garš. Turklāt tev tagad būtu jānoskaidro nevis tas, kāpēc viņi mira, bet gan kā dēļ?

-    Kā dēl?

-Atkal tu, Vladimir, vienā laidā uzdod jautājumus. Pats nevēlies domāt. Tikai neapvainojies uz mani par tādiem vārdiem kā toreiz taigā, kad tevi pārņēma aizvainojums. Labāk padomā, "kāda jēga ir manam stāstam! Tas ļoti kaitēs, ja tu pats neiemācīsies domāt.

Es stāstu, tu klausies, un šajā laikā tava doma nestrādā un nenonāk pati pie saviem secinājumiem, tā tikai konstatē manējos.

Esi izvirzījis sev mērķi - atrast pagātnē tos apstākļus, kuros mīlestība mūžīgi varēja dzīvot kopā ar cilvēkiem, un atgriezt tos mūsdienās. Tas ir labi, tas ir pareizais ceļš un vissvarīgākais mērķis.

Tu centies noteikt, no kura laika mīlestība ar cilvēkiem dzīvoja. Skaties, tavā priekšā ir datums, domā. Tavā priekšā ir divi bērnu skeleti. Viņu nāve tik agrīnā vecumā ir bezjēdzīga, ja cilvēki nespēs saprast, kāda svarīga informācija ietverta viņu apbedījumā.

Viņu nāve iegūs jēgu, ja tu tagad aptversi šo informāciju.

Es neapvainojos uz veco vīru, ka viņš atkal ierunājās par prāta kūtrumu. Man jau sen bija skaidrs: viņš, izmantojot kaut kādus savus paņēmienus, itin bieži cenšas iemācīt citādi vadīt savu domu. Bet es taču neesmu gājis tajā skolā, kurā gāja viņi, strādādami ar savu domu kopš bērnības. Es mācījos parastā skolā, kura, iespējams, domu tieši iznīdē.

Tā nu es stāvu bērnu skeletu priekšā, sasprindzinu domu un nespēju saprast, kā, skatoties uz viņiem, var kaut ko uzzināt par mīlestību, kas pastāvēja pirms 25 tūkstošiem gadu. Un vai tā vispār tajos laikos bija?

-    Bija, - vecais vīrs teica.

-    Kāpēc jūs tā nospriedāt? Uz muzeja plāksnītes par mīlestību nav teikts ne vārda.

-    Nu un tad, ka nav teikts? Raugies uzmanīgāk. Spriežot pēc skeletiem, tie ir bērni. Divpadsmitar- pus gadus vecs puisēns un astoņus gadus veca meitenīte.

Uz vinu skeletiem ir simtiem kaula krellīšu. Pēc to izvietojuma jūsu zinātnieki noteica, kādās drēbēs

šie bērni bija tērpti. Bet vai tikai to vēsta šīs kaula krellītes?

-    Ko gan vēl tās var vēstīt?

-   To, Vladimir, ka šo bērnu vecāki viņus ļoti mīlēja. Mīlēja savus bērnus un viens otru. Tikai mīloši vecāki spēja tērēt tik daudz laika tam, lai izgatavotu bērnu drānām tādus darbietilpīgus rotājumus. Vēl tas liecina par to, ka viņiem bija pietiekami daudz brīvā laika, lai nodarbotos ar mākslu un modelētu, bet pēc tam izgatavotu kvalitatīvu apģērbu.

Starp kapā atrastajiem priekšmetiem nav neviena, kas būtu paredzēts nonāvēšanai.

-    Bet šķēpi? Vai tad tie nav ieroči?

-   Protams, ne. Tās pat nav harpūnas zivju ķeršanai, jo galā nav ierobu. Par šķēpu nosauktā priekšmeta gals pat nav īpaši ass. Ar smalku un vieglu šķēpu ir grūti kādu nogalināt vai ievainot.

-    Kam tad bija domāts šis priekšmets?

-   Lai dresētu un vadītu dzīvniekus. Palūkojies, cik tas līdzīgs nūjām, ar kādām arī tagad strādā dresētāji, nūjām, kuras izmanto arī mūsdienu ziloņu dzinēji.

-    Bet kāpēc viņiem vajadzēja izgatavot tās no kaula? Varēja taču paņemt koka nūju un netērēt laiku kaula iztaisnošanai un ornamenta veidošanai.

-   Koka nūja nespēj kalpot ilgi, bet dzīvnieki pierod pie viena priekšmeta, tā formas, smaržas, kas veidojas no saimnieka roku pieskārieniem.

-   Labi, viss, ko jūs sakāt, skan pietiekami ticami, bet ir vēl citi priekšmeti, kas līdzīgi bultu uzgaļiem. Un bulta taču ir domāta nogalināšanai.

-    Šiem cilvēkiem, kuri nedzīvoja pašā agrīnākajā periodā uz Zemes, bultas bija vajadzīgas, lai atbaidītu uzbrūkošos plēsoņas.

Starp atrastajiem priekšmetiem ir ari kaplim līdzīgi darinājumi. Tie patiešām ir rīki sēklu iesēšanai

un sakņu izrakšanai.

-    Bet rotājumi? Te, rau, ir krelles no polārlapsas dkņiem. Un arī apģērbs, pēc zinātnieku domām, bija darināts no ādas, tātad viņi tomēr nogalināja dzīvniekus.

-   Zinātnieki pareizi domā, ka apģērbs bija no ādas, taču tāpēc nebūt nebija jānogalina dzīvnieki. Bija reptiļi, kuri nometa savu veco ādu. Reizēm reptiļi kaut kādu iemeslu dēļ gāja bojā, un tad skudras izēda viņu iekšas, atstājot neaizskartu ādu, kas lieliski noderēja apģērba izgatavošanai. Šādos apstākļos būtu muļķīgi tērēt laiku dzīvnieku slepkavošanai, kautķermeņa sadalīšanai, ādas apstrādāšanai un žāvēšanai, tās mīkstināšanai. Kāpēc? Ja visu var paņemt jau gatavu, turklāt ideālā stāvoklī. Dievišķajā dabā cilvēkam ir paredzēts viss nepieciešamais. Un polārlapsas ilkņi krellēm arī daudz vienkāršāk paņemami no skeleta, kuru pati daba labi apstrādājusi un izžāvējusi.

Ar to es beigšu atstāstīt vectētiņa teikto par arheologu unikālo atradumu.

Bukletā, kuru izdevis Vladimiras pilsētas muzejs, ir divi izstāžu paviljonu, arhitektūras parka "Sungi- ra" un muzeja kompleksa "Sungira" zīmējumi. Teikts, ka sakarā ar unikālajiem atradumiem tur organizēti starptautiski simpoziji.

Taču nesteidzieties doties ceļā, lai apmeklētu unikālo senās civilizācijas izrakumu vietu. Tur nav nekādu paviljonu - tikai nepabeigtas celtnes drupas. Un arheoloģiskie izrakumi nenotiek intensīvi. Valstij nav līdzekļu tādiem nopietniem darbiem. Var teikt, ka tie noris, pateicoties zinātnieku un vietējās varas entuziasmam.

Es ierados unikālajā vietā izejamā dienā. Vienā no karjeriem ieraudzīju, ka divi cilvēki no tā nogāzes noņem augsnes paraugus un rūpīgi ieliek tos polietilēna maisiņos. Tie bija Valsts arheoloģiskā institūta darbinieki, un viņi apstiprināja, ka Sungira arheoloģisko atradumu ziņā ir pati bagātīgākā seno cilvēku apmetne pasaulē.

Vladimiras muzeja ekspozīcija ir vienīgā Krievijā. Viņi pastāstīja, ka Sungiras izrakumu vietas reizēm apmeklē tūristi, galvenokārt no Japānas, tāpēc ka Tokijas nacionālajā arheoloģijas muzejā apskatāma daudz pilnīgāka ekspozīcija par Sungiru.

Dīvaini, es nodomāju, tātad Uzlecošās saules zemē pret senajiem priekštečiem, kuri dzīvoja mūsu valsts teritorijā, izturas ar lielāku cieņu nekā mēs paši. Paldies jums, japāņi, par mūsu kopīgo senču kultūras saglabāšanu.

Tiek runāts par Krievijas cildeno misiju, par garīgumu, par nepieciešamību uzturēt valsts tēlu, bet par kādu uzturēšanu var būt runa, ja ārzemju tūristi paši savām acīm redz, kāda ir mūsu attieksme pret vēsturi.

Nu ko, atliek tikai cerēt, ka, iespējams, mūsu daudz civilizētākie pēcteči uzzinās, kādus neatklātus noslēpumus vēl glabā Sungira.

Man paveicās - un es uzzināju to, ka pirms 25 tūkstošiem gadu mūsu senči bija civilizēti cilvēki, kuri mācēja maigi mīlēt un saglabāt mīlestību mūžīgi.

Dzimtas iekārta

Acīmredzot, lai atjaunotu visas zaudētās tradīcijas un rituālus, kas palīdzēja saglabāt mīlestību ģimenē, ir nepieciešama pilnīgāka informācija par mūsu tālo senču dzīvi.

Lai to iegūtu, ir jāiedziļinās vēsturiskajā pagātnē - līdz pat dzimtas kopienas laikiem, kad viens otru mīlošie vīrietis un sieviete izveidoja draudzīgu dzim- I as kopienu no saviem bērniem, mazbērniem un mazmazbērniem.

Tagad vīrietis un sieviete nespēj noturēt sev līdzās pat tuvākos radiniekus - savus bērnus. Vēl īsti nepieauguši, viņi jau tiecas pamest savus vecākus. Mitinās kopmītnē, īrē dzīvokli, kas bieži vien rada materiālus zaudējumus, tomēr dodas prom.

Bet ko gan runāt par bērniem! Daudzi pāri dodas katrs uz savu pusi vēl pirms bērnu nākšanas pasaulē vai arī drīz vien pēc viņu piedzimšanas.

Dzimtas kopienas iekārta daudzus gadu tūkstošus pastāvēja Krievzemē pirms kņazu valdīšanas laikiem. Tai bija sveša šķiršanās, ģimenes tolaik bija daudz saliedētākas nekā citās sabiedriskajās iekārtās, kas pastāvēja pēc tam. Tikai īsta mīlestība spēj veidot dzimtu. Senāk pieaugušiem bērniem bija daudz vieglāk pamest ģimeni nekā tagad. Es runāju par periodu pirms Krievzemes kņazu valdīšanas laika.

Kad jaunieši viens otru iemīlēja, bet viņus neapmierināja attiecības ar vecākiem, viņi varēja aiziet no mājām, paši uzbūvēt sev mitekli nolūkotajā teritorijā, mežā iegūt pārtiku un pēcāk, apstrādājot zemi, ierīkot saimniecību. Taču viņi negāja prom. Tātad dzimtas dibinātāji izturējās pret viņiem ar izpratni un mīlestību.

Mums ir jāizpēta šis periods un jāpaņem no tā visi racionālie graudi, kas mūsdienās varētu palīdzēt veidot stipras ģimenes.

Bet kā, kādā veidā iespējams piekļūt informācijai par šo cilvēku dzīves posmu, ja Krievijas vēsture apraksta tikai kristietības periodu?

Ekskurss krievu tautas vēsturē nepieciešams arī tāpēc, lai noteiktu, vai senie rituāli un kultūra izzuda paši no sevis, tāpēc ka nebija noderīgi, vai arī daudzu tūkstošu gadu tradīcijas tika mērķtiecīgi iznīdētas?

Ja tās izzuda pašas no sevis, tad nav vērts rakņāties pagātnē, jo pati tauta atteicās no senās kultūras, nejuzdama vajadzību pēc tās, un tātad nepieņems to arī tagad.

Ja senās tradīcijas tika mērķtiecīgi iznīcinātas, tad nepieciešams tikt skaidrībā, kas to izdarīja un ar kādu mērķi. Tikt skaidrībā, atklāt tos un nodot sabiedrības izvērtēšanai.

Varbūt senajos rituālos un tradīcijās apslēpti tādi cilvēku dzīves noslēpumi, bez kuru atklāšanas mēs turpināsim virzīties uz bezdibeni, izmirt un ciest no nesaskaņām ģimenē. Mēs daudz runājam par plaša mēroga kariem. Taču konflikts ģimenē bieži vien katram no tajā iesaistītajiem ir daudz sāpīgāks nekā ziņa par karu Irākā vai notikumiem Izraēlā.

Es atsaucu atmiņā visu, ko zināju par Seno Krievzemi, un secināju: lai cik dīvaini tas šķistu, taču par vienīgo pavedienu vēsturisko izdomājumu labirintā var kļūt iekarotājs Čingishans. Jeb, citiem vārdiem runājot, trīssimt gadus ilgais mongoļu-tatāru jūgs Krievzemē. Kāpēc? Tāpēc, ka šis periods sākās drīz pēc kristietības ieviešanas, kad vēl nebija pilnībā iznīcinātas mūsu senču tradīcijas. Un vēl tāpēc, ka Čingishans bija gandrīz vai pati spilgtākā, interesantākā un izglītotākā sava laika personība. Ne tikai tādēļ, ka viņš un viņa pēcteči iekaroja puspasaules, liet ari tādēļ, kā viņi to paveica. Uzreiz pateikšu, ka armijai šajā procesā bija otršķirīga loma. No neskaitāmiem vēstures avotiem ir zināms, ka Čingishans sūtīja ekspedīcijas uz daudzām valstīm, arī uz Ķīnu un Indiju. No tām pie viņa veda šo zemju gudrajos. Čingishans ļoti daudz laika pavadīja, sarunājoties ar viņiem, cenšoties izprast, kāda jēga ir cilvēka dzīvošanai zemes virsū, atklāt nemirstības noslēpumu. Citiem vārdiem sakot, viņš apkopoja daudzu tautu gudrību, un pilnīgi iespējams, ka viņa rīcībā bija informācija arī par Senās Krievzemes sabiedrisko iekārtu.

Un, kā noskaidrojās, Čingishanam tāda patiešām bija. Esmu pārliecināts, ka tieši tādēļ viņa dzimta, dēli un mazmazdēli vairākus gadsimtus spēja noturēt savā pakļautībā tā dēvētos augstmaņus daudzās valstīs. Es nepārteicos, ne jau valstis vai tautas viņi turēja pakļautībā, bet tieši augstmaņus, kuri bija uzurpējuši varu pār tautām šajās valstīs.

Dažs nodomās: kāds gan valsts pakļaušanai sakars ar senajām ģimenes tradīcijām, rituāliem, kas palīdz saglabāt mīlestību?

Nebrīnieties - vistiešākais, un šīs zināšanas ir stiprākas par miljoniem karavīru šķēpu un pat pašiem modernākajiem ieročiem.

Es neņemos aprakstīt visu trīssimt gadus ilgo mongoļu-tatāru valdīšanas laiku Krievzemē. Aprakstīšu tikai vienu, taču ļoti raksturīgu un interesantu epizodi - Vladimiras-Suzdaļas kņazistes pakļaušanu.

Par to esmu savācis informāciju no daudziem avotiem. Centīsimies kopā izdarīt secinājumus.

Noslēpumainais manevrs

Par Čingishana mazdēla hana Batija mīklaino un pat noslēpumaino manevru pie Vladimiras pilsētas 1238. gada pavasarī rakstīts hronikās, mūsdienu vēstures pētījumos, baznīcas literatūrā. Kāpēc to uzskata par mīklainu? Lūk, kas teikts hronikās:

"1237. gadā ieņēmis Rjazaņu, Batijs 1238. gada pavasarī ar savu kavalēriju ielauzās Suzdaļas pilsētā."

Kā tālāk vēsta daudzi baznīcas avoti, viņš nodedzināja Suzdaļu, bet daļu iedzīvotāju iznīcināja, daļu saņēma gūstā. Šajos pašos avotos rakstīts arī par "zvērībām, kuras pastrādātas pret tautu".

Taču laicīgie vēsturnieki situāciju apraksta daudz precīzāk un bez aizspriedumiem. Tā, piemēram, Vla- dimiras-Suzdaļas Valsts muzeja materiālos par šo notikumu teikts:

"Tatāri ierīkoja savu nometni pie Vladimiras pilsētas, bet paši aizgāja un ieņēma Suzdaļu, izlaupīja Svēto Dievmāti (katedrāli), nodedzināja kņaza pili, nodedzināja svētā Dmitrija klosteri, citus klosterus aplaupīja; bet vecos mūkus un mūķenes, un mācītājus, un aklos, un klibos, un kurlos, un nogurušos, un visus citus vecos cilvēkus sakapāja ar zobeniem, bet jaunos mūkus un mūķenes, un mācītājus, un

vinu sievas, un diakonus ar sievām, un vinu meitas, un vinu dēlus - visus aizveda uz savām nometnēm, bet paši devās uz Vladimiru."

Tātad Batijs nebūt neņēma gūstā visus iedzīvotājus. Viņš iznīcināja vecos augsti stāvošos mūkus, bet jaunos saņēma gūstā. Nodedzināja un izlaupīja nevis visu pilsētu, bet gan Suzdaļas kņaza pili, baznīcas un klosterus.

Un tagad pacentieties atminēt patiešām vēsturisku mīklu. Kāpēc, kā teikts dokumentā, "tatāri ierīkoja savas nometnes pie Vladimiras pilsētas, bet paši aizgāja un ieņēma Suzdaļu"?

Jebkurš kara vēsturnieks, kā ari mūsdienu karavadonis pateiks, ka tāds manevrs neatbilst militārajai taktikai.

Ierīkot nometni pie lielas nocietinātas pilsētas mūriem, atstāt to un ar karaspēku doties uz mazāku pilsētu - tā būtu pašnāvība.

Tajos laikos no Vladimiras līdz Suzdaļai bija apmēram 35 kilometri. Pa sliktiem ceļiem, jājot ar zirgiem, to varēja izdarīt vienas dienas laikā.

Suzdaļas ieņemšanai bija nepieciešamas vismaz dažas dienas, bet pēc tam atpakaļceļam - vēl viena diena.

Bet Vladimiras karotājiem - pilsētas aizstāvjiem - pietiktu ar vienu dienu, lai izietu no nocietinātās pilsētas un iznīcinātu tukšo nometni, lai paņemtu rezerves zirgus, bultu makus ar bultām, pārtiku, pilsētas ieņemšanai paredzētās kāpnes un ierīces akmeņu mešanai, tādējādi novēršot ne tikai pilsētas ieņemšanu, bet arī atņemot ienaidniekam iespēju būt kaujas gatavībā.

Taču viņi neizgāja. Kāpēc? Varbūt nezināja, ka Batija karaspēks pametis nometni? Zināja. No nocietinājumu mūriem to bija iespējams saskatīt, un arī izlūki ziņoja par to.

Varbūt Batija karaspēks bija tik liels, ka uzbrukumu spētu atvairīt nometnes sardze?

Sākumā vēsturnieki tā to arī skaidroja. Sak, Zelta ordas karapulkos bija gandrīz miljons karavīru. Pēc tam attapās un sāka samazināt skaitļus - līdz 130 tūkstošiem, bet daži līdz pat 30 tūkstošiem.

Protams, bija ļoti vilinoši savu sakāvi izskaidrot ar pretinieka lielo skaitlisko pārspēku. Objektīvāki zinātnieki sāka runāt par to, ka tajā laikā pārvietoties ar miljons karavīru lielu armiju bija absolūti neiespējami.

Miljons zobenu - kopā ar vezumu rindu tie ir trīs miljoni zirgu. Tāds zirgu bars, turēts vienā vietā, pat vasarā nomirs badā, jo sev apkārt izmīdīs visu zāli. Bet ziemā tam vispār nebūs nekādas barības.

Tad arī skaitlis samazinājās līdz 130 - 30 tūkstošiem. Diezgan apkaunojošs skaitlis. Tikai 130 tūkstošus lielais Batija karapulks mierīgi, citu pēc citas iekaro Krievijas kņazistes un veselas valstis.

Taču ari šis skaitlis ir pārspīlēts. Izmantojot zināšanas, kuras Čingishans atstāja saviem pēctečiem, tā laika krievu kņazu pakļaušanai nebija vajadzīgs pat 50 tūkstošus vīru liels karapulks. Pietika ar zināšanām par Krievzemes tautas, Krievzemes ģimeņu dzīvesveidu un pareizu politiku, kas balstīta uz šīm zināšanām.

Un, ierīkojis savu nometni pie Vladimiras, Batijs nebūt nedevās uz Suzdaļu ar visu karapulku, bet gan aizsūtīja tās ieņemšanai nelielu vienību. Tāpēc ari Vladimiras aizstāvji neiznāca no nostiprinātās pilsētas, lai sagrautu nometni un iznīcinātu pretinieka militārās ierīces.

Vai zināt, cik dienas un naktis bija vajadzīgas Batija nelielajai vienībai, lai ieņemtu vienu no toreizējās Krievzemes garīgajiem centriem, jau tolaik leģendāro pilsētu Suzdaļu, kuru ieskāva kāds pusdesmits nocietinātu klosteru?

Necik. Viņš bez jebkādas aizkavēšanās iegāja pilsētā un nodedzināja kopā ar karadraudzi aizbēgušā kņaza pili, ar zobeniem sakapāja visu augstāko garīdzniecību, bet gados jaunos mūkus saņēma gūstā. Pēc tam mongoļi pie Sitas upes panāca un iznīcināja arī kņazu ar vina karadraudzi.

Kāds nodomās: kā tad tā? Kur tad ir drosmīgā krievu tauta, tās nesalaužamais un brīvību mīlošais gars?

Uzreiz pateikšu, ka ar krievu tautu un tās garu viss ir kārtībā. Loģika saka priekšā: tauta aplaudēja nelielajai Batija vienībai, kas atgriezās no Suzdaļas. Kvasu un miestiņu pasniedza viņa karotājiem visa ceļa garumā līdz nometnei pie Vladimiras.

Izskaidrojums vienkāršs: tauta tā laika Suzdaļu neuzskatīja par savu pilsētu. Pareizāk sakot, tajā dzīvojošos kņazus uzskatīja par nodevējiem, bet garīdzniecību - par svešzemju iebrucējiem un paverdzinātajiem. Tāpēc tauta ne reizi vien sacēlās pret neizturamo jūgu.

Vladimiras-Suzdaļas vēstures muzeja dokumentos teikts:

"VIII gadsimta beigās Suzdaļā bija 8 klosteri. Tos dibināja kņazi un kristīgās reliģijas pārstāvji. Šiem klosteriem bija liela loma jaunu zemju apgūšanā, un tie kalpoja par cietokšņiem uzbrukuma briesmu gadījumā."

"XV gadsimta beigās un XVI gadsimta sākumā Baznīcai piederēja trešdaļa labākās zemes valstī, un tā tiecās sev pakļaut lielkņazu varu. Kopš XV gadsimta beigām valsts cenšas ierobežot klosteru un baznīcu zemes īpašumus un panākt to sekula- rizāciju, tas ir, pilnīgu likvidāciju. Zemes jautājums Baznīcas iekšienē radīja divus ideoloģiskus strāvojumus. Pirmais aizstāvēja klosteru īpašumu, otrais sludināja iekšējās pilnveidošanās idejas un nosodīja klosteru īstenotās mantrausības politiku. Pirmā strāvojuma ideologs bija Volokolamskas klostera priekšnieks Josifs, bet otrā - Kirillo-Belozerskas klostera mūks Nils Sorskis. Suzdaļas klosteri un garīdzniecības pārstāvji kā lielākie zemes īpašnieki apņēmīgi nostājās pirmo pusē. Tomēr XVI gadsimtā lielkņazu varai neizdevās īstenot sekularizā- ciju, un Baznīcas zemes īpašumi turpināja pieaugt, gan ne tik lielā mērā."

Te nu bija! Trešdaļa Krievijas zemju piederēja garīdzniekiem, kuri bija ieradušies no Konstantinopo- les, un viņu ielikteņiem. Klosteri kļuva par lielākajiem dzimtbūšanas aizstāvjiem. Un nejau mūki apstrādāja zemi, audzēja lopus, bet gan zemnieki dzimtļaudis.

Nu arī kņazi mēģināja atgūt daļu zaudētās valsts. Bet bija jau par vēlu.

Un kā garīgi tika stiprināti zemnieki, kuriem kopš senseniem laikiem piederošā dzimtas zeme pēkšņi kļuva par klostera īpašumu? Ar ko viņiem tika aizstātas tūkstošiem gadu senās tradīcijas un rituāli, kuri nu bija atzīti par barbariskiem? Kā liecina arhīva dokumenti, notika, lūk, kas:

"Nodevas un soda naudas no Pokrovas klostera dzimtļaudīm 1635. gadā

Dūmu maksa - 2 altini, vista un pirmā cirpuma jēra vilna.

Par pirkumu:

Par zirgu - 2 naudas.

Par govi - 1 nauda.

Par pārdošanu:

Par maizes, zirga, govs, siena pārdošanu - no katra rubļa pa altinam.

Par guļbūves pārdošanu - pa naudai par katru stūri.

Par strīdu izšķiršanu:

Par tīruma zemi - 2 altini 2 naudas.

Par sētas zemi - 4 altini 2 naudas.

Tiesas nodevas:

Par braucienu uz iztiesāšanas vietu - 1 nauda par versti.

Par braucienu attaisnošanas gadījumā - 2 naudas par versti.

No vainīgā - 1 altins no rubļa.

No tā, kuram taisnība, - 7 altini 2 naudas.

Par zvērestu - 4 altini 2 naudas.

Kāzu nodevas:

No līgavaiņa - 3 altini 3 naudas.

No līgavas par galdu - 2 altini 2 naudas.

No cita pagasta līgavaiņa - 2 grivnas.

Par alus darīšanu svētkiem, kāzām, bēru mielastam - 1 spainis alus.

Soda nauda:

Par spirta dedzināšanu bez atļaujas savām vajadzībām vai pārdošanai - 5 rubļi, pēršana ar rīkstēm un arests.

Par vīna lietošanu darbdienās - 8 altini 2 naudas un pēršana ar rīkstēm."

Bet te - augstākā garīdznieka īpašuma apraksts: "Metropolīta Ilariona cilvēku un īpašuma saraksts:

16 mūki, 6 prikaza ierēdņi, kas pārvalda īpašumus, 66 cilvēki - personiskā apsardze, 23 cilvēki - kalpi, 25 dziedātāji, 2 ķesteri, 13 zvaniķi, 59 amatnieki un strādnieki.

Kopā 180 cilvēku.

Ieroči - kopā 93 gabali, sudraba trauki - 1 puds un 20 mārciņas, alvas trauki - vairāk nekā 16 pudi, 112 metropolijas zirgu rūpnīcas zirgi, 5 karietes, 8 ragavas un rati, 147 grāmatas."

(7Yo arhiereja mājas revīzijas grāmatas, 1701. g.) *

Unikāls dokuments. Tajā nav nekādu vēsturisku neprecizitāšu, ir tikai bezkaislīgi uzskaitīts arhiereja mājas īpašums, taču rodas daudz jautājumu.

Kas tie par īpašumiem, kuru pārvaldīšanai nepieciešami 6 ierēdni?

Kāpēc vienam cilvēkam vajadzīgi 23 kalpi?

Un vai 93 šaujamieroči ari domāti baznīcas rituālu izpildīšanai?

Ievērojiet, ka tas ir nevis klostera, bet gan privātais īpašums. Klosteriem bija savi.

Kā sargāšanai bija nepieciešama tik liela apsardze? Skaitliski tā bija lielāka par pirmo ASV prezidentu apsardzi.

Protams, lielā apsardze, kā arī klosteru augstās sienas bija vajadzīgas, lai aizsargātu arhiereju no krievu tautas. Nekādas militāri stratēģiskas nozīmes Suzdaļas klosteriem nebija.

Bet kāpēc gandrīz visi vēstures avoti par augstajiem klosteru mūriem ar šaujamlūkām vēsta kā par nocietinājumiem - tautas sargātājiem no naidnieka?

Kāpēc tā dēvētie cietokšņi nenoturējās kaut vai mēnesi?

Tak jau tāpēc, ka tie nebija domāti aizsardzībai no ārējā ienaidnieka, turklāt vēl no gudra ienaidnieka.

Čingishana mazdēla karotājiem šādi nocietinājumi vispār bija visīstākā izklaide. Ja šo izsmiekla vērto nocietinājumu īpašnieki nepakļāvās prasībai nekavējoties kapitulēt, viņi izveidoja zemes uzbērumu, kas bija nedaudz augstāks par nocietinājuma mūri, un uzvilka tajā akmeņu metamo ierīci. Tālāk jau bija vairākas iespējas, viena no tām: akmeņu mešanas ierīcē tika ievietots ar garu virvi aizsiets maiss, kuru pārmeta pāri klostera sienai. Nenokritis līdz zemei, maiss atraisījās vaļā, un no tā uz cilvēkiem izbira saindēta gaļa. Pēc tam vajadzēja tikai apšaut ļautiņus, kuri centās izskriet pa vārtiem.

Augstās klosteru sienas varēja pasargāt tikai no saviem pašu dzimtļaudīm, pareizāk sakot, - klosteru vergiem, kuri laiku pa laikam dumpojās.

Tieši Konstantinopoles garīdzniecība savu augsto garīgumu lika lietā, lai nostiprinātu Krievzemē dzimtbūšanu.

Dokuments no Suzdaļas muzeja arhīva liecina:

"XVII gadsimtā Suzdaļā lielākā daļa zemes joprojām piederēja Baznīcai. Klosteri un arhiereji bija lielākie zemes feodāļi, kuru rīcībā bija ievērojami līdzekli un daudzu tūkstošu dzimtļaužu bezmaksas darbs.

Tā, piemēram, Spasjevfimņevas klosteris bija piektajā vietā starp Krievijas garīgajiem feodāļiem. Tā labklājība pilnībā bija atkarīga no zemes dāvinājumiem un ieguldījumiem. XVII gadsimta otrajā pusē agrāk izveidojušos dzimtmuižu lielums palika tāds pats, jo valsts ierobežoja klosteru zemes īpašumu pārmērīgo paplašināšanos. Zemnieki tika pakļauti dubultai ekspluatācijai: no īpašnieku puses (klaušas, gruntsnoma) un no valsts puses (maksa par zemes nomu gan natūrā, gan naudā).

Vai arī citāts no līdzīga Svjatopokrovas sieviešu klostera vēsturiska dokumenta:

"Mūķeņu laisko un pārtikušo dzīvi nodrošināja dzimtļaužu darbs un daudzie kalpi; Pokrovas klostera zemes īpašumi pieauga, pateicoties lielajiem ieguldījumiem un dāvinājumiem, kurus tie saņēma no Krievijas dižciltīgākajām dzimtām, arī no kņaziem un cara ģimenes."

Tā, lūk: vairāk zemes - vairāk dzimtļaužu, lielāka bagātība.

Taču atgriezīsimies XIII gadsimtā.

Kas tad īsti notika, kad Batija vienība devās uz Suzdaļu? Un kāds tam sakars ar tradīcijām un mīlestību?

Suzdaļā tolaik dzīvoja mazāk par četriem tūkstošiem cilvēku. Galvenokārt tā bija kņaza karadraudze un kņaza kalpi, amatnieki un augsti garīdznieki ar lielu skaitu kalpu, viņi visi slēpās no tautas aiz klosteru augstajām sienām.

Ap Suzdaļu un Vladimiru dzīvoja desmitiem tūkstošu zemnieku ģimeņu, kuras tad arī varēja pienācīgi pretoties agresoram. Bet zemnieki to nedarīja, neveidoja zemessardzi, nedevās aiz klosteru sienām aizsargāt garīdzniekus. Viņi taču tos neieredzēja. Ievērojiet - nejau Dievu, bet savus apspiedējus. Dievu tauta mīlēja un godāja.

Tieši tāda paša iemesla dēļ tauta neaizstāvēja arī Vladimiras pilsētu.

Batijs nogaidīja sešas dienas, pirms devās ieņemt Vladimiru. Viņš nogaidīja tāpēc, lai liktu saprast: es iekaroju nejau tautu, bet gan tās paverdzinātājus.

Nogaidīja un vienas dienas laikā ieņēma labi nostiprinātu pilsētu. Tāpēc viņš arī devās uz Suzdaļu, kurai no militārā viedokļa nebija nekādas nozīmes,

bet atņēma varai tautas atbalstu.

Un kā tālāk rīkojās Zelta ordas karotāji?

Viņi redzēja: nav iespējams atrast labākus uzraugus un nodokļu ievācējus par kņaziem un garīdzniekiem, un sāka izsniegt kņaziem jarlikus valdīšanai un nodokļu ievākšanai no tautas. Daļa no šiem nodokļiem bija jāatdod Ordai. Bet daudzi klosteri vispār tika atbrīvoti no nodokļiem.

Visu teikto apstiprina konkrēti dokumenti. Lai neapsūdzētu melos mani vai zinātniskos darbiniekus, laicīgos vēsturniekus, ielūkosimies baznīcas literatūrā.

Diezgan labā vēstures grāmatā, kuru izdevis Svja- topokrovas sieviešu klosteris un kurai svētību devis Vladimiras-Suzdaļas arhibīskaps Jevlogijs, teikts:

"Svētnieks Feodors, pirmais Suzdaļas bīskaps, bija dzimis Grieķijā. Viņš ieradās Krievzemē 987. gadā ar garīdznieku svītu, kas pavadīja Konstantinopoles svētnieku Mihailu.

Svētnieks Mihails Korsuņā svētīja lielo kņazu Vladimiru, bet vēlāk kļuva par pirmo Kijevas metropolītu.

Pēc kijeviešu kristīšanas 988. gadā apustuliskais kņazs kopā ar dēliem un svētnieku Mihailu apbraukāja krievu pilsētas un dedzīgi izplatīja kristietību. Čerņigovā, Belgorodā, Perejaslavļā, Novgorodā, Vladimirā-Volinskā tika iecelti bīskapi."

Kā redzams no šā ziņojuma, kā arī no citiem avotiem, Krievzemē ieradās ārzemju ideologi, turklāt uzreiz liels pulks, ar algotu apsardzi, un kņaza ka- radraudzes pavadībā sāka apbraukāt krievu pilsētas, laužot tūkstošiem gadu senas tradīcijas un uzspiežot sev izdevīgu ideoloģiju. Par pilsētu pārvaldītājiem tika iecelti ārzemnieki.

Daudzi vēsturiski dokumenti stāsta, kā tam pretojās tauta, taču acīmredzot tā nebija pietiekami labi organizēta un negaidīja, ka pašu kņazs nodos savējos.

Tā Krievzemē kņazu nodevības rezultātā sākās plaša ārzemnieku invāzija. Visbēdīgākais ir fakts, ka tas notika, piesedzoties ar Dieva vārdu. Kāda nepieredzēta zaimošana!

Bet varbūt kņazs Vladimirs un Konstantinopoles bīskapi patiešām no sirds ticēja Kristus novēlējumiem? Tālākie notikumi parāda, ka viņu patiesie saimnieki ir pilnīgs Dieva pretmets, bet viņi ir šā pretmeta kalpi, kas lieliski māk kodēt tautu, pakļaut sev tās garu un gribu. Cilvēkam viņi iedvesa: tu esi Dieva kalps, ar to domājot - tu esi mans vergs. Un cilvēks sāka aizmirst, ka Dievam nav un nevar būt vergu. Jo cilvēks ir Dieva dēls, Viņa mīļotais dēls.

Visi šajā grāmatā citētie fragmenti ir ņemti no vēsturiskiem dokumentiem, es ar tiem iepazinos nejau kaut kādos ļoti slepenos arhīvos, bet gan pēc 15 rubļu samaksāšanas par biļeti Valsts muzejā un 30 rubļu - par tiesībām fotografēt ekspozīcijas. Es nofotografēju stendus, kas bija izstādīti vispārējai apskatei. Vienam no tiem bija dots nosaukums "Klosteri kā garīgie feodāļi".

Un tas nebūt nav vienīgais oficiālais avots, tādu ir daudz.

Kā interesantu piemēru gribu minēt vēstures grāmatu 10. klasei. To 2003. gadā laidusi klajā izdevniecība "Prosveščeņije" pēc Krievijas Federācijas Izglītības ministrijas ieteikuma. Tā ir ļoti laba mācību grāmata, kas iznākusi A. Saharova un I. Buganova redakcijā. Tās 63. lappusē rakstīts:

"Vienlaikus Baznīca pakļāva vajāšanai seno tautas pagānisko kultūru, nostājās pret romiešu novirziena kristietību, nosaucot to par "latīnismu" un atkāpšanos no ticības. Tas traucēja Krievzemes attiecībām ar valstīm, kurās bija katoļticība, veicināja Krievzemes izolāciju no Rietumeiropas kultūras. Baznīcu saimniecībās sāka izmantot nebrīvo, atkarīgo cilvēku darbu. Daži baznīcas kalpi un klosteri nodarbojās ar augļošanu un tādā veidā aplaupīja cilvēkus. Bija gadījumi, kad pazīstami Baznīcas darbinieki iesaistījās politiskajās intrigās. Tādējādi Baznīcas vārdi bieži vien atšķīrās no darbiem, bet tas cilvēkos izraisīja neapmierinātību."

Šajā mācību grāmatā arī teikts, ka kņazs Vladimirs, kas 987. gadā kristīja Krievzemi,"… bija Svjato- slava un viņa mātes verdzenes Malušas dēls. Tāpēc kņazu dēlu vidū viņš tika uzskatīts par otršķirīgu."

Tālāk stāstīts: "Nedaudz vairāk par diviem gadiem Vladimirs nodzīvoja svešatnē, bet, kad uzradās Novgorodas apkaimē, atveda sev līdzi stipru varjagu karadraudzi. Viņš ātri vien atjaunoja savu varu Novgo- rodā un sāka gatavoties karagājienam uz dienvidiem. Ceļā uz turieni Vladimirs ieņēma Polocku un nogalināja tur valdošo varjagu Rogvoldu un viņa dēlus, bet meitu Rognedu ar varu apprecēja."

Tālāk šajā mācību grāmatā tiek pavēstīts, kā Vladimira brālis - Kijevas kņazs Jaropolks - ieradās pie viņa uz pārrunām, un "tikko viņš bija iegājis teltī, tā Vladimira miesassargi nodūra viņu ar šķēpiem".

Tiek stāstīts arī par kristīšanu un zvērestu maksāt Baznīcai desmito daļu no ievāktajām nodevām. Kā zināms, tolaik Baznīca bija pakļauta Konstantinopoles patriarham, Krievzemē tāda vispār nebija, tāpēc arī Konstantinopole bija tā, kas noteica šo desmito tiesu.

Šķiet, tieši šādos vēstures faktos meklējama atbilde uz jautājumu: kāpēc tauta neaizstāvēja Baznīcu, kad Pēteris I slēdza trešo dalu klosteru, bet baznīcu zva- nus pārkausēja lielgabalos un kad Katrīna II sekularizēja (konfiscēja) klosteru zemes, kā rezultātā agrāk tik bagātajiem mūkiem nu bija jālūdz žēlastības dāvanas un jāpaļaujas uz valdnieka žēlsirdību. Un, kad boļševiki apšāva garīdzniekus un spridzināja baznīcas, daļa tautas piedalījās baznīcu īpašuma izlaupīšanā.

Runājot par Baznīcu, es balstījos uz konkrētiem vēstures faktiem un dokumentiem un mans mērķis bija aicināt veselīgi domājošos Baznīcas hierarhus, viedos mūkus - esmu pilnīgi pārliecināts, ka tādi ir - padarīt mūsdienu Baznīcu par augsti garīgu institūtu, kas palīdzētu sabiedrībai pārvarēt ekonomisko un garīgo krīzi.

Mīlestība un valsts kaujas spēja

Lasītājs droši vien nodomās: kāda gan var būt saikne starp Krievzemes iekarošanu un mīlestību? Taču saikne ir vistiešākā. Konstantinopoles desants, sagrābis krievu zemes un pakļāvis krievu zemniekus, aizliedza rituālus, kuri veicināja mīlestības rašanos, un līdz ar to neļāva veidoties stiprām mīlošām ģimenēm, it sevišķi dzimtu mājvietām. Faktiski gandrīz uzreiz tika ieviesta dzimtbūšana.

Dzimtļaužu mīlestība - tā parasti bija nelaimīga mīlestība.

Lai uzturētu mīlestības jūtas, kas pārņēmušas jaunos cilvēkus, viņiem ir nepieciešama pašiem sava

Ielpa: ja tādas nav, mīlestība parasti aiziet. Bet kāda gan telpa varēja piederēt dzimtcilvēkam? Nekāda.

Padomāsim, kāpēc pirms kņazu parādīšanās Krievzemē daudzu tūkstošu gadu laikā neviens ne- liija pat mēģinājis iekarot šo zemi. Bija taču gan Ēģiptes armija, gan Romas impērijas leģioni, tomēr neviena no šīm tolaik labi apmācītajām un bruņotajām armijām neiekaroja mūsu zemi. Lai rastu atbildi uz šo jautājumu, iztēlosimies, ka Čingishana armija uzbrūk Krievzemei laikā, kad tajā vēl nevalda kņazi.

Tad mūsu tagadējās valsts teritorijā gandrīz visi cilvēki dzīvoja dzimtu apmetnēs, kas veidoja ciemus.

Manot jebkādu karapulku tuvošanos, ciemu iedzīvotāji, lai pasargātu sevi no jebkādiem tīkojumiem, noslēpa daļu pārtikas, bet daļu paņēma sev līdzi un devās uz mežiem. Ņēma līdzi arī mājlopus. Apkrautie zirgi un govis nesa dzimtas iedzīvi.

Pretinieka armija varēja pārvietoties pa šo teritoriju tik ilgi, līdz vezumos izbeidzās līdzpaņemtie pārtikas krājumi. Bet tā jau bija miroņu armija. Tās atgriešanās kļuva neiespējama.

Viņi nevarēja medīt mežos, jo to var darīt tikai nelielās grupās, liels bars uzreiz aizbaidīja dzīvniekus, bet nelielās grupas, kuras devās uz mežu, uzreiz tika iznīcinātas, jo uzdūrās slēpņiem.

Viņi pārtika galvenokārt no savu novārgušo zirgu gaļas, bet zirgu skaits strauji vien samazinājās, līdz ar to pārvietošanās vispār kļuva problemātiska.

Mūsu senči visā ienaidnieku atkāpšanās ceļā - gan mežā, gan ūdenī - izlika dažādas viltīgas lamatas. Tā, piemēram, viņi nogremdēja lielu koku ar daudziem asiem zariem, nostiepa pie koka piesieto virvi līdz krastam, kur to nostiprināja. Kad laiva sasniedza šo vietā, koks uzpeldēja, aizķēra ar zariem tās malu un, apgāzis laivu, atkal nogrima. Bet no upes krasta uz cilvēkiem, kas mēģināja glābties, lidoja bultas un harpūnas.

Kad viņi, sapulcinājuši kopā visu karaspēku, kas bija izstiepies garā karavānā, izkāpa krastā, tur neviena vairs nebija.

Ļaudis iznīcināja ienaidnieku, kas bija atnācis uz viņu dzimteni. Viņiem bija ko aizsargāt. Tā nebija abstrakta dzimtene, vien nosaukta skaistā vārdā. Šiem cilvēkiem tā bija dzimtas zeme, kur dzīvojuši viņu senči, bet tagad mita viņi paši ar ģimenēm, bērniem, mazbērniem un mazmazbērniem.

Un viņu ģimenēs valdīja mīlestība. Un viņi sargāja savas mīļotās mātes, tēvus un bērnus. Sargāja mīlestību! Tāpēc viņus nebija iespējams uzvarēt.

IZDZĒSTĀ KRIEVIJA

Mēs ar Anastasijas vectētiņu braucām klusēdami. Kad tālumā jau bija redzamas Suzdaļas aprises, es viņam teicu:

-        Skatieties, tā ir Suzdaļa - apmēram tūkstoš gadus veca pilsēta. Tā bija Vladimiras-Suzdaļas kņazistes sastāvā. Faktiski viena no tā laika garīgajām pilsētām.

-    Kāpēc tu brauc uz turieni, Vladimir?

-         Gribu vēlreiz aiziet uz muzeju, aplūkot senās būves, lai labāk apjēgtu toreizējo cilvēku dzīvi.

-        Pamēģini to izprast vēl pirms iebraukšanas šajā pilsētā. Viss, kas atrodas tās apkaimē, ir pelnījis daudz lielāku uzmanību.

-        Tās apkaimē ir lauki un daži izzūdoši ciemi. Nav pietiekami daudz informācijas pārdomām.

-   Vladimir, apturi mašīnu: nav labi runāt braucot.

-    Nebaidieties, es labi vadu mašīnu.

-    Es nebaidos. Es zinu, tāpēc labāk paklusēšu.

Nobraucis ceļa malā, es apstādināju mašīnu. Pēc

kāda laika sapratu, ka sarunājoties tik tiešām nebija iespējams braukt, jo gan Anastasijas, gan viņas vectētiņa runā reizēm ieskanas kādas īpašas intonācijas un tad klausītājam acu priekšā parādās dažādas ainas, tādas kā telpiskas hologrammas. Tāda runa

spēj izsaukt pagātnes vai nākotnes ainas. Parādīt dzīvi uz citām planētām, kā to reiz izdarīja Anastasija. Grūti pateikt, kas ir šīs parādības pamatā. Varbūt tā ir hipnoze, varbūt dažiem priesteru kārtas cilvēkiem piemītošas īpašas spējas. Iespējams, ka šādas spējas piemita visiem cilvēkiem, kas dzīvoja uz Zemes tālā senatnē. Arī talantīgs aktieris uz skatuves ar intonāciju un savu paša pārdzīvojumu palīdzību uzbur publikas acu priekšā visdažādākās ainas un tēlus. Tiesa, tie nav tik spilgti un detalizēti kā Anastasijai. Taču tieši aktieri ar savu meistarību apstiprina to, ka cilvēkam piemīt šādas spējas.

Iznāk, ka senajiem cilvēkiem nebija vajadzīga televīzija ar tās milzīgo personālu un daudzajām tehniskajām ierīcēm, arī Zemes mākslīgajiem pavadoņiem. Iznāk, ka cilvēks, zaudējot Dieva dāvātās dabiskās spējas, aizstāj tās ar mākslīgi radītām un daudz nepilnīgākām iespējām. Turklāt vēl lepojas, dēvējot šos izgudrojumus par sasniegumiem.

Taču visbēdīgākais ir tas, ka mūsdienu cilvēce sāk zaudēt spēju loģiski domāt. Tas ir ne tikai bēdīgs fakts, bet, iespējams, pati briesmīgākā epidēmija, kas var pārvērst mūsdienu cilvēci par nesapi'ātīgiem grauzējiem, kuri apēd cits citu un iznīcina savas dzīves vidi. Grauzēji - pašnāvnieki.

Tas, ko Anastasijas vectētiņš toreiz man pastāstīja, bija ilgstošu pārdomu vērts. No tā var secināt, ka Zemes cilvēki, zaudējot spēju loģiski domāt, vairs nespēja saskatīt un saprast neapskaužamo situāciju, kurā viņi tika ierauti. Spriediet paši.

Es apturēju džipu ceļa malā. Izkāpis no mašīnas, sirmgalvis devās uz lauku, un es viņam sekoju. Drīz vien viņš apstājās un, dziļi paklanījies zemei, teica:

- Lai spēks jūsu domām un centieniem, labie ļaudis.

Šos vārdus viņš teica no visas sirds un tādā tonī, it kā viņa priekšā patiešām stāvētu kaut kādi cilvēki. Tālāk notika tas, kam es pagaidām vēl nespēju dot nosaukumu.

Sākamā bija jūtama neliela gaisa kustība, no zemes sāka celties tikko samanāma migla, tā sabiezēja, un drīz vien kļuva redzamas kāda cilvēka aprises. Tās kļuva aizvien skaidrākas. Un tad mūsu priekšā parādījās spēcīgas miesas būves vīrietis pusmūža gados. Viņa rudie mati bija apņemti ar prievīti, sejas izteiksme mierīga, mazliet skumīgs skatiens. Aiz viņa tālumā bija redzami dārzi, birztalas un skaistas koka mājas. Šķita, ka šobrīd tukšos laukus apdzīvo daudzas ģimenes.

Vīrietis, kas stāvēja mūsu priekšā, kaut ko bez skaņas stāstīja Sibīrijas sirmgalvim. Tas ilga vairākas minūtes. Pēc tam vīrieša stāvs lēnām izgaisa, it kā to izdzēstu kāda neredzama būtne. Izdzēsa īsto, neizdomāto Krievzemi. Parādība izzuda pavisam, kad Anastasijas vectētiņš pagriezās uz Suzdaļas pusi. Viņš kādu laiku klusēdams skatījās uz pilsētu, pēc tam pagriezās pret mani un pajautāja:

-   Ko tu, Vladimir, domā par tālumā redzamās pilsētas sākotnējo misiju?

-   Ko gan tur daudz domāt? Visi zina tās vēsturi - tajā bija koncentrēta garīdzniecība. Tur dzīvoja pir- mie kristiešu bīskapi. Vēl tagad tur ir saglabājušies klosteri un kremlis, kurā mitinājās augstmaņi. Tas ir vēsturisks fakts.

-   Jā, vēsturisks. Taču visām senajām Krievijas pilsētām ir divas vēstures. Un svarīgāka ir sākotnējā.

-   Par sākotnējo mēs droši vien nekad neuzzināsim.

-   Uzzināsim, Vladimir. Tagad tu to ar savas loģikas palīdzību noteiksi un pat ieraudzīsi. Bet vispirms pacenties saprast, kāpēc vispār radās pilsētas un kāda bija to sākotnējā misija.

-   Manuprāt, tās izveidojās tāpēc, ka kopā bija vieglāk dzīvot, aizsargāties no ienaidnieka uzbrukumiem. Tā, piemēram, Suzdaļā dzīvoja ne tikai garīdznieki un augstmaņi, arī daudzi amatnieki. Viņi izgatavoja gan zirgu aizjūgus, gan ratus, ragavas, podus, arklus un ecēšas. Tas viss tika pārdots, un uz tā rēķina viņi arī dzīvoja.

-    Kam viņi pārdeva?

-    Protams, zemniekiem.

-    Tieši tā: viņi savus darinājumus pārdeva vai iemainīja pret produktiem. Bet produktus uz pilsētu veda no dzimtu apmetnēm, kas atradās tās apkaimē.

-   Jā, tieši tā.

-   Bet kas šajā vietā bija vispirms - dzimtu mājvietas vai pilsēta?

-   Domāju, ka dzimtu mājvietas. Celtnieki un amatnieki katru dienu grib ēst. Ja viņi sāktu celt pilsētu tukšā vietā, tad viņiem nebūtu kur ņemt pārtiku.

-   Pareizi. Tātad mūsu secinājums ir šāds: aptuveni pirms tūkstoš gadiem ap šo pilsētu dzīvoja daudzas turīgas dzimtas. Bet tajā vietā, kur tagad ir Suzdaļa, atradās viņu pagāniskais templis.

-    Kas par templi?

-    Vieta, kur noteiktās dienās no visas apkaimes uz gadatirgu sabrauca cilvēki, lai apmainītos ar precēm, iegādātos sev vajadzīgās lietas. Apmainījās ar pieredzi. Tika svinēti svētki, kuru laikā gāja rotaļās ar dziesmām un dejām. Šīs rotaļas palīdzēja atrast līgavu vai līgavaini.

Vēl tur uz tautas sapulci sanāca kopā dzimtu vecākie, kuri pieņēma nerakstītus dzīves likumus. Viņi varēja nosodīt ļaundarības pastrādājušos, taču šādi gadījumi bija ļoti reti. Viņu nosodījums bija daudz briesmīgāks par jebkuras tiesu un fizisku sodu.

-    Un kas pārvaldīja visu apvidu?

-   Kalpotājs, citu apzīmējumu es viņam nespēju atrast. Tempļa pārraugs bija kalpotājs. Precīzāk sakot, viņš nepārvaldīja, bet tikai izpildīja vecāko pieņemtos lēmumus.

Tā, piemēram, ja tika nolemts ierīkot slitu, jaunu ceļu vai uzbūvēt lielu klēti, tad no katras dzimtas tika norīkoti cilvēki, lai šo lēmumu izpildītu. Reizēm pašam kalpotājam tika uzticēts atrast algādžus.

Vēl viņa pienākums bija uzturēt šajā vietā tīrību un kārtību. Tā, piemēram, beidzies gadatirgus, cilvēki aizbraukuši. Jāpielabo slita un visur jānovāc mēsli. Kalpotājs ar palīgiem izpildīja šo uzdevumu. Ja savu darbu darīja gausi, vecākie varēja viņu atbrīvot no šā amata. Un tad kalpotājs devās uz citu templi vai arī palika tajā pašā par palīgu jaunajam kalpotājam. Vecākajiem bija grūti atrast kalpotājus: gandrīz visi cilvēki gribēja dzīvot savās dzimtas mājvietās. Tāpēc tempļu pārraugus mēdza meklēt arī citās zemēs.

Vēdrusu sabiedriskā iekārta pirms kņazu valdīšanas laika Krievzemē pastāvēja daudzus tūkstošus gadu. Tā bija pārāka par visām tagad pastāvošajām valsts iekārtām. Un bija sastopama visos Zemes kontinentos.

Bet, kad Zemi pārņēma bakhanālija, Ēģipte un Roma nonāca verdzībā, Krievzemē vēl piecus tūkstošus gadu saglabājās vēdrusu sabiedriskā iekārta.

-   Bet kāpēc vēdrusu sabiedrisko iekārtu nomainīja bakhanālija?

-   Kas tevi vairāk interesē - Senā Roma, Ēģipte vai Krievzeme, lai gan visur šis process noritēja līdzīgi?

-   Ja jau līdzīgi, tad labāk pastāsti par Krievzemi. Es jau zinu, ka tai uzbruka ienaidnieks, kā rezultātā tika iznīcinātas diženās civilizācijas tradīcijas un kultūra.

-   Jā, notika uzbrukumi, bet ne jau tas bija galvenais. Pirmo reizi vēdrusu sabiedriskā iekārta citās valstīs nomainījās jau pirms tam, kad vēl nebija radies kāds, kas varētu uzbrukt. Armiju nebija. Nebija karu, jo nebija tos izraisošo iemeslu. Visur uz zemes bija brīnišķīgas dzimtas mājvietas. Tautai piemita dižena kultūras un citu nozīmīgu jēdzienu izpratne. Katrs zināja: cita dārzā nedrīkst zagt, nedrīkst ar spēku atņemt svešus augļus - tie ir neveselīgi un bīstami.

Tikai labprātīgi atvēlēti augļi var dot labumu.

Arī kustoņus no svešām mājām ar viltu vai spēku ņemt nav labi. Govs svešinieku nelaidīs sev klāt. Un svešs suns var izrādīties naidīgs, nevis draudzīgs. Cita zirgs pie pirmās izdevības var izmest jātnieku no segliem.

Kurš gan, apjēdzot to visu, uzbruks? Ja pastāv šāda izpratne, tad uzbrukumi kļūst absurdi. Bakhanālijas lielākoties izceļas aiz nezināšanas, precīzāk sakot, no nodevības, pat sīkumos, no savas senču kultūras, vinu dzīvesveida nodevības. Dzimtas ķēdīte mūs ved pie Dieva. Nodot savu senču dzīves jēgu nozīmē nogalināt Dievu sevī.

Jā, Krievzemē, protams, tauta tika apmānīta, priesteru tehnoloģijas bija labi noslīpētas. Un arī tagad tās darbojas. Savulaik vecākie nepamanīja kādu viltību, un par šo kļūdu viņu nākamās paaudzes maksā joprojām.

VECĀKO KĻŪDA

1

No kalpotāja par kņazu

Mūsu ēras sākumā daudzās zemēs jau bija imperatori, faraoni, cari. Tāda valdīšanas forma, kad lielas valsts priekšgalā nostājas viens cilvēks, ir pretdabiska. Tā nevienai Zemes tautai nav nesusi labklājību, laimīgu dzīvi un nekad arī nenesīs. Tāda pārvaldes forma ir izdevīga priesteriem, kuri manipulē ar valstīm, izmantojot to valdniekus. Ir taču grūti vienoties uzreiz ar visu tautu, bet ar vienu cilvēku to izdarīt daudz vieglāk.

Tikai Krievzemē viņiem nekādi neizdevās nolikt >

valsts priekšgalā vienu valdnieku. Visus jautājumus Krievzemē izlēma dzimtu vecāko padomes. Šīs padomes nevarēja uzpirkt vai ar draudiem piespiest pieņemt kādu lēmumu, lai pakļautu tautu. Kurš gan pieņems saviem bērniem nelabvēlīgu lēmumu?

Tāpēc arī ne reizi vien priesteru palīgi mēģināja panākt, lai pār tautu valdītu viens valdnieks. Katrā vietā citādi, liekot lietā viltīgus paņēmienus, priesteru palīgi centās nodibināt kņazu varu pār tautu.

Šajā apvidū tas notika tā.

Reiz vēdrusu templī, kas atradās tagadējās Suzdaļas vietā, no tālas zemes ieradās kāds ceļinieks.

Tāpat kā volhviem un klejojošiem māksliniekiem, amatniekiem, arī viņam tika sagādātas naktsmājas un uzklāts galds.

Ceļinieks nodzīvoja divas nedēļas, taču ne ar ko noderīgu nodarboties nesāka. Kalpotājs pārvaldnieks viņam jautāja:

-   Kādā veidā tu, ceļavīr, vari būt noderīgs templī?

Atnācējs viņam atbildēja:

-    Nekādā, taču tev varu palīdzēt uzkalpoties. Es dzirdēju, ka vecākie nav apmierināti ar tevi. Pēc pusgada vai gada viņi tevi atlaidīs. Ja pieņemsi manu padomu, vecākie tavā priekšā rāpos uz ceļiem. Varēsi no jebkuras dzimtas mājvietas ņemt sev jaunavu par sievu. Bet tagad neviena nevēlas dzīvot ar tevi. Es varu izdarīt tā, ka visi pildīs tavus, nevis dzimtu vecāko lēmumus.

Kalpotājs - tempļa uzraugs un apkopējs - paklausīja atnācējam - priesteru aģentam. Un atnācējs viņam deva šādu padomu:

-    Kad apkaimes ļaudis ieradīsies uz gadatirgu un liksies gulēt, naktī tu pats sagriez sev seju ar nazi un zirgos kopā ar uzticamiem pavadoņiem dodies prom, bet vakarā atgriezies ar nodzītiem zirgiem. Es naktī ar saviem palīgiem (viņi jau ir šeit, maskējušies par amatniekiem un māksliniekiem) no slitas aizvedīšu prom zirgus, bet tu tos vakarā atvedīsi atpakaļ, it kā būtu atņēmis šos dzīvniekus ļaundariem. Un palūgsi vecākajiem atļauju izveidot bruņotu karadraudzi to apsargāšanai. Viņi piekritīs. Karadraudzē tu iekļausi manus biedrus: viņi visi bez ierunām tev pakļausies.

Kalpotājs piekrita šai ļaundarībai. Viņš rīkojās tā, kā bija ieteicis svešinieks.

Kad "savainotais" kalpotājs pret vakaru atgriezās kopā ar aizdzītajiem zirgiem, viņš uzzināja: svešinieka rokaspuiši bija ne tikai aizdzinuši zirgus, bet arī nogalinājuši trīs cilvēkus, nodedzinājuši smēdi un klēti. "Savainotais" kalpotājs nostājās vecāko priekšā. Pastāstīja, kā ar saviem palīgiem dzinies pakaļ ļaundariem, bet spēki nav bijuši līdzīgi - ļaundari viņus piekāvuši. Un lūdza atvēlēt līdzekļus stipras kara- draudzes uzturēšanai, kā arī vispārējās drošības labad ļaut viņam vienam pašam pieņemt lēmumus.

Vecākos bija pārsteigusi nepieredzētā ļaundarība, un viņi piekrita uzturēt karadraudzi, taču nevēlējās savus dēlus atraut no dzimtas mājvietām. Viņi ieteica veidot karadraudzi no atnācējiem, bet tās uzturēšanai ievākt no katras dzimtas nodevu. Sekojot viņu paraugam, arī citur tika izveidotas bruņotas vienības.

Ieguvuši varu, šie kalpotāji pamazām kļuva par kņaziem, sāka cīnīties savā starpā, likdami vecākajiem saprast, ka viņi ir nepieciešami.

Kņaziem šķita, ka viņiem tagad pieder liela vara. Patiesībā daudzus gadsimtus viņi, bieži vien to neapjēdzot, īstenoja dzīvē priesteru padomus. Pati varas sistēma tāda veidojās jau kopš paša sākuma. Kalpotājs tā arī palika kalpotājs - tikai tagad viņam bija cits saimnieks. Jaunais saimnieks pret kalpotājiem izturējās ļoti bargi.

Tūkstošiem gadu ilgi kalpotāji, slepkavojot cits citu, iesaistoties priesteru intrigās un sazvērestībās, tiecās pēc kārotās varas.

Tu taču pats no vēstures zini, cik daudzus nonāvēja kņazi, tiekdamies pēc varas. Viņi slepkavoja pat savus tēvus un brāļus. Tā itin visur dažādās valstīs notika, un arī tagad situācija nav daudz mainījusies.

Tā arī Krievzemē sākās kņazu valdīšanas laiks, kas jau sen pastāvēja citās valstīs. Kas notika vēlāk, tu jau zini. Karadraudzes visur arī tagad kādam kalpo. Mainījies bruņojums, aprīkojums, bet būtība palikusi tā pati. Un ļaundarību nav kļuvis mazāk, to kļūst aizvien vairāk, turklāt tās ir aizvien rafinētākas.

Vecākie pieļāva kļūdu. Kaut nu jūs, veidojot partiju, neatkārtotu viņu kļūdu.

Neatkārtot kļūdu, kuru pieļāva vecākie

-   Kādu kļūdu tad pieļāva vecākie? Vai atļaudami veidot karadraudzes no svešiniekiem? Bet tagad taču situācija ir tāda, ka valsts nespēj pastāvēt bez milicijas, bez armijas.

-  Nejau karadraudžu veidošana ir galvenais cēlonis. Tas meklējams daudz dziļāk - cilvēka psiholoģijā.

Nezinu, kā tev to skaidrāk pateikt, bet galvenais ir tas, ka tika aizmirsti senču novēlējumi, Dieva novēlējumi. Spried pats: Dievs visiem cilvēkiem un katram no viņiem piešķīra vienādu varu. Tātad pilnīga būs tikai tā sabiedriskā iekāi^ta, kurā nepastāv varas centrs. Kur katram pieder vienāda vara.

Kad tu par kādu atdod savu balsi, tu patiesībā varu nevienam nepiešķir, tikai atdod savu balsi cilvēkam, padarot viņu atkarīgu no pastāvošās sistēmas. Turklāt pats labprātīgi atsakies no varas, ko tev devis Dievs. Un gadsimtiem ilgi daudziem cilvēkiem veidojas kropla psihe: viņi sāk uzskatīt, ka valdniekam un valdībai viņu vietā ir jāizšķir svarīgi jautājumi. Šādus cilvēkus nenodarbina doma par to, kā ir iekārtota dzīve.

-     Tad varbūt mums vairs nevajag iet balsot? Tā jau mēs partiju neizveidosim. Saskaņā ar likumu balsošana ir nepieciešama.

-    Ja nepieciešama, tad balsojiet par to, lai katrs cilvēks pats noteiktu savu dzīvi, nevis kāds to darītu vina vietā.

-   Ja jūs ar to domājat tautas sapulces, kādas notika vēdiskajā Krievzemē, tad tas nav iespējams. Cilvēki nevar pastāvīgi no visām valsts malām ierasties uz sapulcēm. Turklāt šādu partiju nebūtu iespējams reģistrēt.

-   Kāpēc ierasties? Izmantojiet savā labā visus mūsdienīgos izgudrojumus, piemēram, dažādus sazināšanās veidus, datorus. Bet reģistrācija?… Ir smieklīgi reģistrēt tautas vairākuma partiju. Jums pašiem jākļūst par tiem, kuri reģistrē.

Un šajā gadījumā nejau reģistrācija ir galvenais. Galvenais ir nepieļaut tā saucamā varas centra izveidošanos. Visiem, kuri strādās centrālajā aparātā, ja tāda nepieciešamību nosaka jūsu likums, jābūt algotiem. Un viņiem nedrīkst būt pieejami finanšu līdzekļi. Vispār nedrīkst koncentrēt naudu vienā vietā.

-    Bet likums nosaka, ka jābūt ievēlētai partijas centrālajai komitejai.

-    Nu tad ievēliet tajā visus partijas biedrus vai katru desmito.

-    Par to būs jāpadomā. Sākumā, kad jūs par partijas galveno uzdevumu izvirzījāt nepieciešamību atgriezt ģimenēs mīlestību, es ļoti sadusmojos. Domāju, ka jūs par mani smejaties un gribat, lai arī citi par mani smejas.

-   Zinu.

-    Taču tagad… Esmu daudz domājis par šo problēmu, un mans secinājums ir šāds: tas patiešām ir nevis viens no svarīgākajiem mērķiem, bet gan pats svarīgākais. Otro pusīšu meklēšanai patiešām ir jārada noteikti apstākļi, jāveic speciāli pasākumi. Jādara zināmas senās krievu tradīcijas, senie rituāli, šo jautājumu risināšanā jāiesaista arī zinātne, kultūra un ideoloģiskā propaganda. Šie jautājumi jārisina valsts līmenī. Bet par to, cik civilizēta ir katra valsts, jāspriež pēc tā, cik laimīgu, mīlošu ģimeņu tajā dzīvo.

-   Apsveicu.

-   Ar ko gan?

-   Ar izpratni.

-    Domāju, ka ir par agru mani apsveikt. Man nekādi neizdodas formulēt šo uzdevumu tā, lai nesmietos ne par statūtiem, ne par mani pašu, ne par topošo partiju…

-   Lai taču smejas.

-   Kā tā - lai smejas? Ja smiesies, tad es partijā ar šiem statūtiem palikšu viens pats. Un partija ar tik smieklīgiem statūtiem, kurus atbalsta viens cilvēks, netiks reģistrēta. Viens partijas biedrs.

-   Kāpēc tad viens? Divi. Es arī atbalstīšu. Iekrāsim naudu un noalgosim izpildsekretāru.

-   Vai jūs to sakāt nopietni? Ari jūs iestāsities šajā partijā?

-    Nē. Es neiestāšos. Turklāt, kā tu saki, saskaņā ar jūsu likumu mani nereģistrēs.

Būdams taigā, es ar visu sirdi atbalstīšu "Dzimto partiju".

Bet tas, ka pašlaik mēs esam tikai divi, nav nekāda nelaime. Visas nozīmīgās lietas vienmēr taču ir uzsācis viens cilvēks, nevis daudzi. Vēlāk, pēc gadiem, .sabiedrība pasmiesies, taču ne jau par tevi, bet gan par sevi, un tie būs laimes pilni smiekli.

-    Labi, pamēģināšu, vēl padomāšu par formulējumu. Un arī lasītājus palūgšu padomāt.

-    Vladimir, palūdz Anastasiju, lai viņa tev sīkāk pastāsta par laulību rituālu. Vēdrusu tautai tas sākās jau ar dzimšanas brīdi.

-   Kā gan laulību rituāls var sākties ar cilvēka dzimšanas brīdi?

-   Vēdrusi par pirmo piedzimšanu uzskatīja nevis ķermeņa rašanos, bet mīlestības nesto apskaidrību. Neviens visā pasaulē, šķiet, to nespēs parādīt tā, kā Anastasija. Palūdz, lai viņa tev parāda kādas vēdrusu ģimenes dzīves ainu.

Nerunāšu par to, kā un kur notika šī tikšanās ar Anastasiju. Uzreiz pastāstīšu, ko viņa pavēstīja par kādas vēdrusu ģimenes attieksmi pret mīlestību.

Tas, kurš sapratīs, apjautīs, kāda jēga ietverta viņu mīlestības kultūrā, tas varbūt spēs izprast vēdrusu rituālu diženo gudrību un kosmisko dabu.

RADĪTĀJA DIŽENĀ VELTE

Bērnu mīlestība

Anastasija savu stāstu par vēdrusu tradīcijām, kas saistītas ar Mīlestības enerģiju, sāka ar tādu kā bērnišķīgu prieku un iedvesmu:

- Visas vēdrusu darbības ir nemitīga mācīšanās. Dižena, priekpilna apzinātas dzīves skola.

Visus vēdrusu svētkus var dēvēt par prāta un izveicības sacensībām. Tos var nosaukt par gudrības skolu jaunajiem un apgūtā atkārtošanu pieaugušajiem. Bet arī viskarstākajā darba laikā vēdrusu dienas ritēja līksmi. Darbs bija dziļākas jēgas caurausts nekā tikai materiālo vērtību radīšana.

Skaties, Vladimir, lūk, siena pļaujas laiks. Brīnišķīga skaidra diena. Visi iedzīvotāji, gan mazi, gan lieli, rītausmā dodas uz pļavām. Skaties: rau, ģimene brauc divos ratos. Mājās palikuši tikai sirmgalvji, lai dzīvās radības vienas pašas neskumtu.

Bet jaunie puiši jāj ar zirgiem, viņiem rokās gari groži. Ar šiem garajiem grožiem, sēžot zirga mugurā, viņi savilks siena gubiņas pie lielās kaudzes.

Padzīvojuši vīri ratos tur izkaptis ar asmeņiem uz augšu, bet līdzās sēž sievas un lielākie bērni ar grābekļiem: viņi uzārdīs vīru nopļautos zāles vālus.

Ratos brauc arī pavisam mazi bērni. Kāpēc? Tāpat vien, lai paskatītos, lai kontaktētos, padraiskotos, paspēlētos, lai pavērotu pieaugušos.

Cilvēki ģērbušies ne jau skrandās. Vīri baltos kreklos, skat, - sievietēm bizēs iepītas puķes, mugurā izšūtas kleitas. Kāpēc viņi saposušies tā, it kā dotos uz svētkiem?

Atbilde, Vladimir, ir tāda, ka viņiem nav īpašas nepieciešamības pļaut sienu. Katram pie dzimtas mājvietas ir sava siena kaudze. Protams, nav slikti, ja rezervē ir dažas kopīgas kaudzes.

Taču pats svarīgākais šajā talkā, un visi to saprot bez vārdiem, ir parādīt savu darba prasmi. Slepus palūkoties uz citiem, bet puišiem un meitām - strādājot iepazīties citam ar citu.

Skaties - sākas.

Rindā cienīgi cits aiz cita iet pļāvēji. Un neviens nedrīkst atpalikt. Viņu sievas apmet uz otru pusi vakar pļauto zāli un dzied. Jaunieši vāc kopā sauso sienu. Tie, kas mazliet vecāki, krauj to kaudzē.

Redzi, uz siena kaudzes stāv divi puiši, vienam - astoņpadsmit, otram - divdesmit gadu, un izkārto klēpjus, kurus viņiem padod sešas meitenes.

Puiši novilkuši kreklus. Pa viņu bronzas krāsas ādu tek sviedri. Bet viņi cenšas paspēt, nepadoties apakšā stāvošajām lielajām smējējām.

Ja uz siena kaudzes atrodas divi, tad apakšā jābūt četrām meitām, bet viņas, smejošas un jautras, ir sešas un no apakšas cenšas aprakt puišus sienā.

Jauniešu tēvs pienāk pie siena kaudzes padzerties ūdeni un tūlīt pat saprot, kas te notiek. Viņa dēli divatā cenšas paņemt pretī sienu, ko augšā dod sešas meičas. Viņi taču nedrīkst padoties. Apakšā cītīgi strādā spriganas un smejošas meitenes, varbūt pat viņa dēlu nākamās līgavas. Padzēries tēvs uzsauca:

-     Klau, dēliņi, man tā pļaušana apnikusi, varbūt uzkāpt pie jums tur augšā un palīdzēt? Ja reiz lejā ir seši strādnieki, nevis četri?

-    Ko nu, tēvs, - darbu nepārtraucis, atbildēja vecākais dēls, - mēs ar brāli gan esam šeit tikai divi, taču tā īsti pat iesildīties vēl neesam paspējuši.

-    Bet es gandrīz vai snauduļoju, - piebilda jaunākais, paslepus notrausis no pieres sviedrus.

Lejā šo kustību pamanīja meitenes, un viena no viņām, pārējām skaļi smejoties, iesaucās:

-    Skaties, ka guļot nesamirksti.

Tēvs apmierināts iesmējās un atkal ieņēma savu vietu pļāvēju rindā.

No pļavas tālākās malas tuvojās četri zirgi, kurus pie pavadas veda jauni zēni.

Pēdējais, turēdams zirgu pie pavadas, nāca Rado- mirs. Viņš bija pats jaunākais no zēniem - pavasarī apritēja astotais gads, taču ārkārtīgi apķērīgs.

Radomirs bija ne tikai garāks par saviem vienaudžiem, bet arī ātrāk aptvēra visu, kas tika mācīts, spēlēs, rotaļās - nevaldāms un straujš. Un tagad lepojās ar to, ka ticis pie darba, ko parasti uzticēja vecākiem bērniem. Viņš nedrīkstēja atpalikt no pārējiem.

Zēns centās pats ātri apmest ap gubiņu grožus, arī zirgs viņam klausīja. Lai gan Radomirs rindā gāja pēdējais, viņš tomēr no citiem neatpalika.

Mazliet tālāk, mežmalā, draiskojās mazākie bērni. Ieraudzījuši zirgus un gubiņas, visi metās šurp, lai pavizinātos uz tām.

Bērni skrēja pa galvu pa kaklu, un tikai viena meitenīte, kurai nesen bija palikuši četri gadi, atpalika no pārējiem. Visi jau bija pieskrējuši pie gubiņām. Lai ātrāk nokļūtu pie pārējiem, viņa nolēma saīsināt savu ceļu un devās pāri nelielajam purviņam. Tas bija gandrīz izžuvis, un tikai lieli ciņi rēgojās visapkārt. Meitenīte lēca no ciņa uz cini, bija jau gandrīz nokļuvusi pie zirgiem, kas vilka siena gubas. Bet pēkšņi, lēkdama uz kārtējo cini, noslīdēja no tā, nokrita un saskrāpēja pret koku celīti, duļķainajā ūdenī nosmērēja kleitiņu un seju. Pielēca kājās, bet tūlīt atkal pakrita un aizvainojumā sāka skaļi raudāt.

Pēdējā siena guba aizbrauca viņai garām.

Radomirs izdzirdēja bērna raudas. Apturēja zirgu un devās uz purva pusi, no kurienes nāca žēlabainās skaņas. Ieraudzīja, ka nosmulējusies meitenīte sēž peļķē, ar dūrīti slauka asaras no netīrās sejiņas un pilnā balsī raud.

Radomirs izcēla meitenīti no peļķes, nolika sausā vietā un pajautāja:

-    Kāpēc tu tā raudi, mazā?

Skaļi šņukstot, viņa skaidroja:

-    Es skrēju, skrēju, nepaspēju, pēc tam nokritu. Visas siena gubas jau aizbrauca, bet es atpaliku. Tagad visi bērni vizinās uz tām, tikai es te sēžu peļķē.

-   Nē, visas gubas nav aizbraukušas, - atbildēja Radomirs, - vēl esmu palicis es un, re, mana guba. Ja pārstāsi raudāt, es tevi pavizināšu uz tās. Tikai tu esi ļoti nosmērējusies. Un beidz taču raudāt, citādi padarīsi mani kurlu.

Radomirs aptaustīja viņas kleitas stērbeli, sameklēja sausu vietu un, pacēlis to līdz meitenītes degunam, stingrā balsī teica:

-   Izšņauc degunu.

Meitene aiz pārsteiguma iekliedzās un ar rociņām ātri piesedza savu kailumu, pēc tam izšņauca degunu un beidza raudāt. Radomirs palaida vaļā kleitas malu, kritiski aplūkoja savā priekšā stāvošo netīro, iz- pūrušo skuķēnu un sacīja:

-   Zini, labāk velc nost savu kleitu.

-    Nevilkšu, - viņa spītīgi atbildēja.

-         Velc vien, es aizgriezīšos uz otru pusi. Es tavu netīro kleitu ezerā izskalošu, bet tu tikmēr pasēdi te zālītē. Paņem manu kreklu. Tas tev būs līdz zemei, mans krekls būs garāks par tavu kleitu.

Radomirs izskaloja ezerā meitenes kleitu, bet viņa, ievīstījusies zēna kreklā, caur zāli lūkojās, ko viņš dara.

Te pēkšņi zālē sēdošo meiteni kā bulta caururba kāda šausmīga doma. Viņa atcerējās, kā vectēvs reiz vecmāmiņai teica:

-         Kaimiņu ciemā kāds jauns nekrietnelis ļoti nepiedienīgi izrīkojās ar jaunu meiteni - pacēla viņas kleitas malu pirms laulāšanas.

-   Pacēla kleitas malu un salauza viņas dzīvi, - nopūtās vecmāmiņa.

Mazā meitene nosprieda, ka arī viņai kaut kas tiks salauzts, ja jau svešs puisis pacēla viņas kleitas malu. Viņa aplūkoja savas rokas, kājas, un, kaut arī ar tām viss bija kārtībā, bailes neizgaisa.

Ja vectētiņš un vecmāmiņa uzskata, ka tad, ja paceļ kleitas malu, kaut kas salūst, tas nozīmē, ka arī ar vinu tā notiks.

Meitene pielēca kājās un uzsauca Radomiram, kas ezerā skaloja viņas kleitiņu:

-    Tu esi neķītrs nelietis.

Radomirs atliecās, pagriezās uz zālē stāvošās meitenītes pusi un jautāja:

-         Kāpēc tu atkal kliedz? Es nesapratu, ko tu gribi?

-   Es tev kliedzu, ka tu esi neķītrs nelietis. Tu iedro

šinājies pacelt jaunavas kleitas malu, pirms vēl viņa ir salaulājusies. Tu viņai visu esi salauzis.

Radomirs kādu brīdi lūkojās uz nosmulējušos bērnu, pēc tam iesmējās un teica:

-        Dzirdējusi esi gan, bet nezini, kur skan. Jā, pacelt jaunavas kleitas malu pirms kāzām tiešām neklājas. Bet es jau neesmu pacēlis jaunavas kleitas malu.

-   Esi, esi, es taču atceros, tu pacēli manas kleitas malu.

-        Jā, tavējo pacēlu, - piekrita Radomirs, - bet tu taču neesi jaunava.

-        Kāpēc es neesmu jaunava? - meitenīte izbrīnīta pajautāja.

-        Tāpēc, ka visām jaunavām uz krūtīm ir izcilnīši, bet tev tādu nav. Tev jaunavas krūšu vietā ir tikko pamanāmas divas pūtītes. Tātad tu neesi jaunava.

-   Bet kas tad es esmu? - apjukusi jautāja meitenīte.

-    Tu vēl esi knīpa. Tāpēc klusi sēdi zālē, jo man nav laika ar tevi nonemties.

Viņš atkal iebrida ūdenī, izskaloja kleitu, izgrieza to, rūpīgi izklāja zemē un pasauca meiteni.

-    Pienāc, mazā, pie ūdens, tev jānomazgājas.

Viņa atnāca paklausīga un klusa. Radomirs nomazgāja mazulītei seju un teica:

-    Tagad iesim uz siena gubu, varēsi pavizināties.

-        Vispirms atdod man kleitu, - meitenīte klusiņām palūdza.

-         Bet tā taču ir slapja. Pagaidām pastaigā manā kreklā. Es tavu kleitu paņemšu līdzi, un, kamēr mēs nokļūsim līdz siena kaudzei, tā jau būs sausa, tur arī varēsi pārģērbties.

-        Nē, atdod man kleitu, - meitenīte uzstājīgi pieprasīja. - Kaut arī tā ir slapja, es to uzģērbšu. Lai žūst, man mugurā uzvilkta.

-         Ņem un pucējies, - Radomirs pasniedza viņai kleitu un devās pie zirga.

Meitene ātri uzvilka kleitiņu, skriešus panāca Ra- domiru, kas jau bija pie siena gubas.

-Arī es esmu klāt, - aizelsusies vina teica. - Panēm savu kreklu.

-        Protams. Nu īsta nediena. Visi puiši jau atgriežas, bet es te noņēmos ar tevi. Lien tik augšā.

Viņš palīdzēja meitenītei uzrāpties uz siena gubas. Paņēma zirgu pie pavadas, un viņi devās uz lielās kaudzes pusi.

Mazā meitene slapjajā kleitā sēdēja uz līgani slīdošās siena gubas un pi'iecājās. Viņa taču bija viena pati, ne tā kā citi bērni - pa diviem vai trijiem uz gubas. Viņa sēdēja uz tās viena. Un seja bija tik laimīga, it kā viņa pēkšņi būtu kļuvusi par dievieti. Ak, kaut nu draudzenītes redzētu, kā viņa brauc viena pati, nevis karavānā. Viņu ved vienu pašu… Palūkojusies, kā Radomirs ved zirgu, turot to pie pavadas, vairs neatrāva skatienu no viņa muguras. Bērna sirsniņa sāka pukstēt straujāk. Pa visu ķermeni izplūda siltums. Protams, meitenīte nevarēja apjaust, ka ir iemīlējusies.

Ak šī bērnu dienu mīlestība! Tā ir tik šķīsta - šī Dieva velte. Taču kāpēc tā dažkārt atnāk tik agri un satrauc bērnu sirdis? Kāpēc? Kāda nozīme ir šai agrīnajai mīlestībai? Izrādās, ka agrīnai mīlestībai ir milzīga nozīme, un vēdrusi to apzinājās.

Piebraucis pie siena kaudzes, Radomirs pienāca pie savas gubas.

-    Laidies tik zemē, nebaidies, es tevi noķeršu.

Viņš satvēra lejā slīdošo meitenīti, nolika viņu zemē un jautāja:

-    No kurienes tu esi?

-        Es esmu Ļubomila no kaimiņu apmetnes. Mēs ar māsu ciemojamies pie brāļa un atnācām viņam palīdzēt, - viņa atbildēja.

-        Nu tad ej pie māsas, - Radomirs teica, ejot prom. Viņš ne reizi pat neatskatījās uz Ļubomilu.

Viņa stāvēja un skatījās, kā zēns atraisīja grožus no siena gubas, uzkāpa uz mucas un, uzlēcis zirgā, aizauļoja pēc nākamās gubas.

Mīlestība kā pilntiesīgs ģimenes loceklis

Mazā Ļubomila atgriezās mājās kopā ar māsu. Ģimene tieši tobrīd gatavojās vakariņot. Bet Ļubomil- ka negribēja sēsties pie galda, viņa, piespiedusies pie vecmāmiņas sāna, palūdza:

-        Aiziesim kopā uz dārzu, vecmāmiņ. Es tev vienai gribu pastāstīt par brīnumu.

Tēvs, izdzirdējis šādu lūgumu, iebilda pret to:

-        Neklājas, meitiņ, tā rīkoties, kad ģimene sēžas pie galda. Un vēl vecmāmiņu aicināt līdzi…

Tēvs ielūkojās meitas sejā un pasmaidīja. Vēdrusi zināja, cik svētīga ir bērnu mīlestība. Prata apmīļot mīlestību un pieņemt to ģimenē kā debesu dāvanu, nesmieties par mīlestību, bet cienīt to.

Viņi augstu vērtēja diženās enerģijas nesto svētību, tāpēc Mīlestības enerģija ar lielu prieku ieradās pie viņiem.

-        Labi, jūs ar vecmāmiņu dārzā ieēdiet ogas, - viņš it kā vienaldzīgi noteica.

Dārza tālākajā stūrī viņa apsēdināja savu vecmāmiņu uz soliņa un uzreiz satraukti sāka stāstīt: > ī

-        Vecmāmiņ, siena talkā es spēlējos ar draudzenī- tēm. Te viņas uzreiz metās vizināties uz siena gubām.

Bet man neko īpaši negribējās vizināties. Un tā es viena eju. Te pēkšņi skaists, ļoti labsirdīgs puisis apstādina savu zirgu un nāk pie manis. Jā, vecmāmiņ, viņš pienāca man tik tuvu, kā es tev tagad stāvu. Tāds skaists un labestīgs. Stāv manā priekšā un saka: "Es tevi lūdzu, meitenīt, ļoti lūdzu…" Nē, ne tā viņš teica, bet gan citādi. Viņš teica: "Es tevi, meitenīt, nevis vienkārši lūdzu, bet pat lūdzos, lai tu nedaudz pavizinies uz manas gubas." Es pavizinājos. Tā, lūk. Vai tu saprati, vecmāmiņ? Vai ar viņu kaut kas notika?

-   Notika, mazmeitiņ, tikai ar tevi. Kā sauc to puisi?

-    Nezinu. Viņš neko neteica.

-    Ļubomila, tu labāk izstāsti visu no sākuma, kā tas bija patiesībā, un pacenties neko neaizmirst.

-    Kā tas bija patiesībā, - Ļubomilka nolaida skatienu, - patiesībā? Es iekritu peļķē, bet viņš izmazgāja manu kleitu, pēc tam izvizināja uz gubas, bet tā arī nepateica, kā viņu sauc. Viņš mani sauca par knīpu un, kad devās projām, ne reizi neatskatījās, - viņa izstāstīja vecmāmiņai un sāka raudāt. Un caur asarām turpināja stāstīt:

-     Es stāvēju, stāvēju un skatījos, kā viņš attālinājās. Bet viņš ne reizes neatskatījās uz mani, nepateica,

kā vinu sauc.

Vecmāmiņa piekļāva sev klāt mazmeitiņu. Noglaudīja viņas rudo galviņu, it kā glāstītu viņā Mīlestības enerģiju. Un klusiņām, kā lūgšanu noskaitīja: "Ak diženā dievišķā enerģija, palīdzi mazmeitiņai ar savu svētību. Nesadedzini viņas vēl vājo sirsniņu. Iedvesmo vinu radīšanai." >

Bet Lubomilkai teica: >

-    Mazmeitiņ, vai tu gribi, lai tas ļoti labais puisis visu mūžu skatītos tikai uz tevi?

-   Jā, gribu, vecmāmiņ! Gribu!

-   Nu tad nerādies viņam acis trīs gadus.

-    Kāpēc?

-   Tāpēc, ka viņš tevi redzēja dubļos nosmulējušos. Redzēja kā raudošu un bezpalīdzīgu knīpu. Tāds ir tavs tēls, kas saglabājies viņa atmiņā. Ja labi pacentīsies, triju gadu laikā tu paaugsies, kļūsi skaistāka un gudrāka.

-   Es centīšos ļoti, ļoti. Tikai pasaki, vecmāmiņ, kā lai es cenšos?

-   Mazmeitiņ, es tev atklāšu visus noslēpumus. Ja tu tos cītīgi izpildīsi, kļūsi skaistāka par visiem ziediņiem zemes virsū, cilvēki tīksmināsies, lūkojoties uz tevi. Nevis tevi izvēlēsies, bet tu pati varēsi izvēlēties sev mīļotos.

-   Stāsti, vecmāmiņ, es visu izpildīšu, stāsti tūlīt, - mazā Ļubomila steidzināja vecmāmiņu, nepacietīgi raustīdama viņas kleitas malu.

Un vecmāmiņa, lēnām un svinīgi izrunādama vārdus, pavēstīja mazmeitai, lūk, ko:

-   No rītiem jāceļas augšā tā agrāk. Tu parasti ilgi vārties pa gultu. Piecēlusies skrien uz avotiņu, nomazgājies tā tīrajā ūdenī. Atgriezusies mājās, apēd nedaudz biezputras. Tu taču vienmēr pieprasi saldas ogas.

-   Vecmāmiņ, kāpēc man mājās tā jācenšas, ja viņš mani tur neredz? Ne to, kā no rīta mazgājos avotā, ne to, kā ēdu biezputru? - brīnījās Ļubomilka.

-   Saprotams, ka viņš to neredzēs. Bet šie centieni atspoguļosies tavā izskatā. Un tevī pašā radīsies enerģija.

Ļubomilka centās izpildīt vecmāmiņas ieteikumus. Ne vienmēr tas izdevās, it īpaši pirmajā gadā. Bet tādās reizēs vecmāmiņa no rīta apsēdās uz viņas gultas malas un teica: "Ja necelsies un neskriesi uz avotiņu, šodien nekļūsi skaistāka."

Un Ļubomilka cēlās no gultas. Otrajā gadā viņa jau bija pieradusi pie šāda režīma, viegli tika galā ar mazgāšanos no rīta un ar prieku ēda biezputru.

Līdz vecmāmiņas noteiktā triju gadu termiņa beigām bija atlicis tikai mēnesis. Cilvēki no dažādām apmetnēm sabrauca uz gadatirgu. Gar Ļubomilas dzimtas mājvietu brauca rati ar cilvēkiem. Ļubomila kopā ar savu vecāko māsu Jekaterinu nolūkojās garāmbraucējos. Te pēkšņi vieni rati, nogriezušies malā no ceļa, piebrauca pie vārtiem, kuros stāvēja abas meitenes. Un tajos, šajos piebraukušajos ratos… Ļubomilka uzreiz viņu pazina. Starp citiem cilvēkiem sēdēja un vadīja zirgu viņas mīļotais, jau krietni paaugušais Radomirs.

Kad rati piebrauca pie vārtiem un apstājās, meitenes sirsniņa ietrīsējās.

Vecākais no visiem ratos sēdošajiem vīriešiem, droši vien tēvs, sacīja:

-   Sveicinātas, jaunavas. Nododiet manu sveicienu tēvam, mātei un visiem pārējiem pieaugušajiem. Vai mēs varētu dabūt nodzerties jūsu kvasu? Esam aizmirsuši savējo paņemt līdzi.

Ļubomilka ātri ieskrēja mājā un iesaucās:

-   Visiem sveiciens! Kur ir krūka? Kur gan ir krūka ar kvasu? Ak jā, pieliekamajā, lai būtu vēss. - Un metās uz pieliekamo, pa ceļam apgāzdama pie durvīm stāvošo spaini. Pagriezusies pret vectētiņu un vecmāmiņu, ātri nobēra: - Neko nesakiet, es saslaucīšu ūdeni, kad atgriezīšos.

Paķērusi krūku, viņa skriešus devās uz vārtu pusi, apstājās, ievilka elpu, lai savaldītu uztraukumu, cienīgi izgāja pa vārtiņiem un sniedza vecākajam vīrietim krūku ar kvasu.

Kamēr ģimenes galva dzēra kvasu, viņa, acis neatraujot, skatījās uz Radomiru. Bet viņš lūkojās uz Jekaterinu.

Kad krūka tika nodota Radomiram, viņš, izdzēris tajā atlikušo kvasu, nolēca no pajūga un sniedza krūku Jekaterinai, sacīdams:

-    Paldies. Kvasa ieraugu darinājušas labestīgas rokas.

Rati attālinājās. Ļubomilka noraudzījās tiem pakaļ, pēc tam metās uz soliņu dārza tālajā stūrī un nevis apsēdās uz tā, bet nokrita un sāka gauži raudāt.

-   Kāpēc tu atkal esi tik skumja, meitiņ? - Pie viņas pienāca vecmāmiņa un apsēdās līdzās.

Ļubomila raudādama sāka stāstīt vecmāmiņai par notikušo:

-   Viņi piebrauca un palūdza kvasu, tur bija tas puisis, kurš pirms trim gadiem izvizināja mani ar zirgu. Viņš kļuvis vēl skaistāks. Es skrēju un atnesu krūku kvasa. Visi to dzēra un slavēja. Viņš arī dzēra, bet pēc tam krūku atdeva Jekaterinai. Un viņai, vecmāmiņ, nevis man pateica "paldies". Viņa, neliete tāda, kamēr es skrēju pēc kvasa, par kaut ko ar viņu runāja un skatījās uz viņu. Viņš arī skatījās uz viņu un pat pasmaidīja. Pašas māsa mūs izšķir. Neliete tāda.

-    Kāpēc tu apvainojies uz māsu? Tā ir nevis viņas, bet gan tava vaina.

-   Kur tad ir mana vaina, vecmāmiņ? Ko es izdarīju nepareizi?

-    Klausies uzmanīgi. Tava māsa uz savas kleitas piedurknēm izšuvusi ļoti gludu krāsainu rakstu. Tu arī gribēji visu izdarīt pati, bet uz tavas kleitas tas sanācis šķībs.

Vēl tava māsa prot runāt dzejā, viņa ir labākā Ziemassvētku dziesmu dziedātāja, bet tu negribi iet pie volhviem: viņi māca lasīt un sacerēt dzejoļus. Tavs izredzētais droši vien ir gudrs puisis, māk novērtēt skaisto un gudro.

-   Vēl trīs gadi, vecmāmiņ, man jāmācās?

-   Varbūt trīs. Bet varbūt pat pieci.

Patiesa mīlestība katrā zinā izraisīs

pretmīlestību

Pagāja desmit gadu. Radomirs ar savu labāko draugu, kuram bija neparasts vārds - Arga, pastaigājās pa svētku gadatirgu.

Arga bija lielisks kokgriezējs, zīmēja brīnišķīgas gleznas, no māla veidoja statujas, kas izskatījās kā dzīvas. Šos talantus viņš bija mantojis no vectēva, bet no tēva - kalēja darba prasmi. Garās vezumu rindas ar visdažādākajiem pārtikas produktiem abus maz interesēja.

Jaunekļu uzmanību nepiesaistīja arī rindas ar visdažādākajiem rīkiem, traukiem. Svarīgākais gadatirgū bija nejau materiālie ieguvumi. Galvenais bija saskarsme, iepazīšanās, apmainīšanās ar pieredzi.

Puiši nolēma doties uz vietu, kur atbraukušie mākslinieki gatavojās krāšņai izrādei. Pēkšņi viņiem kāds uzsauca:

-   Radomir, Arga, vai jūs to jau redzējāt?

Radomirs un Arga atskatījās. Netālu stāvēja trīs

jaunekļi no pašu ciema, kaut ko dedzīgi apsprieda un māja, lai puiši pievienojas viņiem.

-    Ko redzējām? - jautāja pienākušais Radomirs.

-        To neparasto kreklu. Tas ir no ļoti gluda auduma un izšūts ar neredzētu rakstu, kurā droši vien ietverta kāda slepena jēga, - atbildēja viens no puišiem, bet otrs piebilda:

-     Krekls ir lielisks, bet tā, kura šo kreklu pārdod, - vel brīnišķīgāka. Tādas meitenes šā novada gadatirgos nav redzētas.

-   Bet kur viņu var redzēt? - pajautāja Arga.

Visi pieci puiši gāja cauri rindām, kur pārdeva

rotaslietas, dažādus jaukus sīkumus, skaistu apģērbu.

Pie vieniem ratiem bija sapulcējies vairāk ļaužu nekā citur. Visi tīksminājās par nūjā pakārto neparasti skaisto kreklu. Vējš viegli šūpoja audumu, un bija redzams, cik ļoti tas atšķiras no parastā raupjā audekla. Un raksti, kas bija izšūti uz apkakles un piedurknēm, bija ļoti oriģināli.

-    Šādu rakstu spēj izšūt tikai liels meistars, - ar sajūsmu secināja Arga.

-    Kas gan ir raksts, labāk izspraucies cauri pūlim un palūkojies, kas atrodas tam līdzās, - teica kāds kaimiņš no vinu ciema.

Pa otru pusi apgājuši apkārt pūlim, draugi tuvojās ratiem un ieraudzīja jaunavu.

Bieza ruda bize, acis zilas kā debesis. Divi uzacu loki, bet lūpās - tāds kā noslēpumains smaids. Graciozas kustības, taču tajās jaušama enerģija. No meitenes nebija iespējams atraut skatienu.

-    Viņa turklāt ir ar asu mēli, prot piebārstīt runu ar asprātīgiem pieteicieniem, - klusiņām stāstīja visgarākais puisis.

-    Izskatās maiga, taču ir nepieejama kā klints, - piebilda otrais. - Parunājiet ar viņu.

-     Es nevarēšu. Man elpa aizrāvusies, - atbildēja Radomirs.

Arga bija tas, kas sāka runāt ar jaunavu:

-    Saki mums, zeltene, vai tu darināji šo brīnišķīgo kreklu?

-   Jā, es, - meitene atbildēja, nepaceļot acis, - Lai īsinātu ziemas vakarus, kad bija skumji, audu, reizēm izšuvu pie mazas gaismiņas.

-   Kādu samaksu vēlies par savu darbu? - jautāja Arga, lai varētu vēl brīdi dzirdēt jaunavas melodisko balsi.

Viņa pacēla acis uz puišiem - un uzreiz viņus noslēpumains spēks it kā pacēla augstu debesīs. Skatiens uz mirkli apstājās pie Radomira. Un puisis it kā izkusa viņas acu zilumā. Tas, notika tālāk, viņam šķita kā neparasts sapnis.

-    Kādu samaksu? Paskaidrošu. - Ratos sēdošā skaistule turpināja: - Es bez maksas varu uzdāvināt šo kreklu vienīgi labestīgam un drosmīgam jaunam cilvēkam. Sev par piemiņu no viņa tikai kādu nieciņu vēlētos paņemt - piemēram, jaunu zirdziņu.

-   Tā tik ir skaistule! Un tā tik ir atbilde, meista- rīt! - pūlī atskanēja izsaucieni - Sak, zirdziņu - tādu nieku. Skaistulīte trāpīja pašā desmitniekā.

Pūlī joprojām atskanēja dažādi izsaucieni, taču cilvēki neizklīda. Un pēkšņi visi pašķīrās uz abām pusēm.

Arga aiz iemauktiem veda gaiši brūnu jaunu ērzeli. Zirgs bija straujš un neiebraukts, tas spārdījās un nemierīgi mīņājās uz vietas.

-    Tas tik ir zirgs! Kāds brīnumains kumeļš! Vai tiešām puisis to nolēmis atdot? - pūlī sačukstējās cilvēki.

Arga piegāja pie ratiem un teica:

-   Tēvs man atdeva šo zirgu. Tev, skaistule, to dodu par kreklu.

-    Paldies, - jaunava nosvērti atbildēja. - Bet es teicu, un cilvēki to dzirdēja, ka kreklu nepārdodu, varu to tikai uzdāvināt - varbūt tev, varbūt kādam citam brašulim.

-    Rau, mūsu skaistule izbijās. Protams, zirgs ir straujš, ne katrs jauneklis tiks ar to galā. Iedomīga, gaidīja kumeļu, - no pūļa skanēja zobgalības. - Tagad atkāpjas, protams, ar šo zirgu taču katram jābūt uzmanīgam, tas ir pārāk straujš un neiebraukts.

Jaunava, viltīgi pasmaidījusi, palūkojās uz cilvēkiem un neparasti viegli nolēca zemē.

Pūlis acumirklī apklusa. Meitenes augums bija brīnišķīgs, it kā to būtu veidojis dižens mākslinieks. Viņa visā savā daiļumā nostājās pūļa priekšā, smaidīdama palūkojās uz zirgu un, tikai viegli pieskardamās zemei, paspēra trīs soļus uz Argas pusi.

Pārsteigtais Arga izlaida no rokām pavadu. Karstasinīgais zirgs pacēlās uz pakaļkājām. Taču jaunavas roka paguva satvert pavadu.

Bet tad… tad par pārsteigumu visiem pūlī stāvošajiem… Ar kreiso roku daiļava veikli saspieda zirgam nāsis. Un, atlaidusi pavadu, ar labo roku noglaudīja purnu. Un nevaldāmais ērzelis pēkšņi nomierinājās. Viņa lieca tā galvu uz leju. Mazlielt pretodamies, dzīvnieks tomēr paklausīja viņai. Arvien zemāk, zemāk… Un te pēkšņi karstasinīgais zirgs nometās meitenes priekšā uz ceļiem.

No pūļa iznāca sirmgalvis un teica:

-   Tā savaldīt dzīvniekus, zirgus tikai vecākie volhvi māk, taču arī ne visi. Bet tu esi jauna meitene. Kā tevi sauc? No kurienes tu esi?

-   Es esmu Ļubomila no kaimiņu ciema. Esmu sava tēva meita. Rau, tur jau viņš nāk, mans stingrais tētis.

-   Ja vien būtu stingrs, - teica tēvs. - Ko tu te atkal esi sastrādājusi, Ļubomila?

-    Neko īpašu. Mazliet paspēlējos ar kumeļu.

-   Mazliet? Redzu gan. Laid vaļā zirgu. Mums laiks doties mājās…

Vēdrusu skola mācīja arī mīlestību

Kas tad šo gadu laikā bija noticis ar Ļubomilu, kur viņa bija ieguvusi zināšanas un kļuvusi tik izveicīga? Vēdrusu skolā.

Šajā skolā no agras bērnības līdz pat sirmam vecumam mācījās ikviens cilvēks. Katru gadu bija jākārto eksāmeni. Šīs skolas programma tika pa kripatiņai vien veidota no radīšanas brīža un gadsimtu gaitā visu laiku papildināta. Gudrība tika pasniegta neuzbāzīgi. Mācību stundas nebija tādas, kādas tās ir mūsdienu skolā.

Vladimir, reiz tu man stāstīji par izteicienu, kas bieži tiek lietots jūsu sadzīvē. Par bērnu, kurš bija kļuvis palaidnīgs un reizēm pat rupjš, kuram sāka parādīties kaitīgi ieradumi, teica, ka viņš izaudzis uz ielas, ka viņam dota pārāk liela vaļa.

Vēdrusi ar mierīgu sirdi deva saviem bērniem pilnīgu brīvību, jo zināja: svētku, rituālu sistēma izstrādāta tik smalki un prasmīgi, ka visi bērni aizrautīgi tiem gatavojās. Viņi it kā spēlējās, taču patiesībā paši, bieži vien bez pieaugušajiem, apguva dažādas zinības.

Eksāmeniem vēdrusu skolā bija daudz kopīga ar svētkiem, spēlēm. Ar to palīdzību pieaugušie mācīja bērnus un paši mācījās no viņiem.

Piemēram, ir tādi svētki - Koļada1 . Koļadas laikā bērni staigāja apkārt un dziedāja kuplejas visiem saviem kaimiņiem. Šīs kuplejas, to motīvus un deju rakstu viņi izdomāja paši.

Savus priekšnesumus bērni sāka gatavot jau ilgi pirms svētkiem un ar patiesu interesi iztaujāja

' Slāvu nosaukums Ziemassvētku dziesmām un šo svētku rituālam. - Red.

pieaugušos, ģimenes locekļus, cits citu un volhvus, kā labāk sacerēt pantus, kā dziedāt un uzdejot.

Protams, visiem bērniem nepiemita vienādas spējas. Tie, kuri sacerēšanā atpalika no citiem, lūdza palīdzību vecākiem. Reizēm vecāki izmantoja bērnu izzināšanas tieksmi, lai piesaistītu viņus darbam saimniecībā.

Tā, piemēram, mazdēls dīc vecmāmiņai:

-   Mīļo vecmāmiņ, lūdzu, palasi man dzejoļus. Lūdzu, palasi taču tos. Es negribu būt sliktāks par citiem, tad draugi mani neņems līdzi uz Koļadu.

Bet vecmāmiņa atbild:

-    Man daudz darba, ja tu palīdzētu, tad es tev vakarā palasītu priekšā dzejoļus.

Un bērns aizrautīgi palīdzēja, bet pēc tam uzmanīgi klausījās, ko vecmāmiņa lasīja priekšā, centās iegaumēt visas viņas dziesmas un dzejoļus, lūdza iemācīt attiecīgos dejas soļus. Nereti arī vectētiņam, mātei un tēvam lūdza, lai kaut ko iemāca viņam. Un bija pateicīgs vecākiem par šīm mācībstundām.

Salīdzini, Vladimir, šo rīcību ar mācību stundām mūsdienu skolā, piemēram, ar literatūras stundām.

Tieši tā - to nevar salīdzināt. Vēdrusu bērns jau kopš bērnības pats tiecās kļūt par dzejnieku.

Līksmu svētku svinēšana vēdrusu perioda cilvēkiem - tā bija sistēma, ar kuras palīdzību tika iepazīta pasaule un bērni apguva vienkāršas dzīves gudrības.

Volhvi bija klejojoši skolotāji un informācijas sniedzēji par to, kas notiek pasaulē. Bojani, bardi stāstīja par pagātnes notikumiem un pareģoja nākotni, cildināja brīnišķīgo jūtu pasauli vai arī kaunināja necienīgos.

Neviens nelika bērniem iet uz viņu stundām, kas pastāvīgi notika visās apmetnēs. Valdīja uzskats, ka katram skolotājam pašam ir jāprot piesaistīt bērna uzmanību stāstījumam par zinībām, ar kurām viņš gribēja mazo iepazīstināt.

Šādi noteikumi gadsimtu gaitā pilnveidoja skolotājus - volhvus.

-   Kas būtu, ja kāds skolotājs volhvs, lai piesaistītu bērnu uzmanību, tikai spēlētos ar viņiem, nevis sniegtu kādas zināšanas?

-    Ja kaut kas tāds notiktu, volhvs zaudētu savu amatu. Vecāki, mājās sarunājoties ar bērniem, uzreiz saprastu, ka viņiem nekas nav mācīts. Ziņa par nekrietno rīcību nonāktu arī līdz citām apmetnēm, un, ja viņš tur ierastos, savu godu aptraipījušo volhvu lūgtu iet prom.

Līdz mīlestības jūtu rašanās laikam mazā Ļubomila netiecās apmeklēt volhvu vadītās nodarbības un klausīties bardu un bojanu dziesmas. Vecāki ar varu nespieda savus bērnus mācīties, bet, ja radās iespēja, varēja neuzkrītoši dot kādu norādījumu.

Mīlestības enerģija ieskāva Ļubomilku. Vēdrusu ģimenē mīlestības parādīšanos uzskatīja par Dieva atsūtīta jauna ģimenes locekļa ierašanos, lai palīdzētu viņiem. Un zināja, kā ar mīlestības palīdzību meitenītes dzīvi padarīt brīnišķīgu. Tāpēc arī vecmāmiņa ieteica Ļubomilkai doties mācībā pie volhviem. Nevis mācīties nezin kam, bet gan ar mērķi - lai kļūtu savam mīļotajam par pašu labāko. Ļubomilka piekrita un nolēma: kad ieradīsies volhvs, kurš mācīs skaisti dziedāt, viņa kopā ar draudzenēm dosies pie šā skolotāja.

Bet gaidītais volhvs neieradās. Un Ļubomilka nolēma tāpat vien aiziet pie kārtējā volhva. Atnāca un sāka klausīties. Volhvs runāja par dažādu augu nozīmi, par aromātiem un to, kā ar augu palīdzību var ārstēt cilvēku.

"Kam tas man vajadzīgs? Nepavisam nav vajadzīgs," klusībā nodomāja Ļubomilka, "visi tāpat zina, kā jāārstē, gan mamma, gan vecmāmiņa, gan māsa - visas zina. Un pat tad, ja es vairāk nekā citi zināšu par dažādām zālītēm, kā gan to pamanīs mans izredzētais? Viņš to pat neievēros."

Un Ļubomilka ne visai uzmanīgi klausījās volhva stāstītajā. Tāpat vien ar savām draudzenītēm sēdēja uz baļķa. Bet reizēm piecēlās un viena pati klīda pa noru. Nopriecājās, kad volhvs bija beidzis lekciju un visi gatavojās doties mājas.

Bet tad pēkšņi vecais volhvs jautāja Ļubomilkai:

-   Saki man, meitenīt, vai tev manis stāstītais šķita neinteresants?

-   Manai slepenajai lietai tas itin nemaz nav nepieciešams, - mazā Ļubomila klusu pavēstīja volhvam.

Volhvs tikko manāmi pasmaidīja. Gudrais vīrs lieliski zināja visu par meiteņu slepenajām lietām. Viņš sacīja:

-   Iespējams, meitenīt, tā ir taisnība, ka tev šādas zināšanas pagaidām nav vajadzīgas. Tu vēl esi bērns. Es lielajām meitenēm stāstu, kā pašām kļūt skaistām un kā mīļotajam radīt Mīlestības telpu. To ieraudzījis, viņš noteikti vēlēsies uzzināt, kas radījis tādu skaistumu. Un sajūsmināsies par to, kura iznāks pie viņa kā radītāja. Vēl kā noslēpumu es pastāstīšu jaunavām, kā vīt vainagu un pagatavot mīļotajam zāļu novārījumu, kurā no rītiem mazgāties, lai ķermenis smaržotu kā ziediņš. Vēl es jaunavām pastāstīšu…

Mazā Ļubomila klausījās vecajā vīrā un aizvien vairāk nožēloja, ka nav gājusi uz pārrunām ar viņu. Vairāk par nedēļu viņš jau viesojās apmetnē. Atklāja meitenēm dažādus svarīgus noslēpumus, bet viņa no tā neko nezina. Un Ļubomila pajautāja vecajam vīram:

-   Vai jūs vēl ilgi viesosities mūsu ciemā?

-   Došos prom pēc divām dienām, - atbildēja vecais vīrs.

-    Pēc divām dienām? - meitenīte nespēja noslēpt sarūgtinājumu. - Pēc divām dienām… Tad ļoti, ļoti lūdzu jūs pēdējās divas naktis pavadīt pie mums.

-   Esmu jau ielūgts uz citām mājām un devis savu piekrišanu, - atbildēja volhvs. - Bet ja tu gribi…

-   Jā, man ir ļoti, ļoti nepieciešams nojums uzzināt par dažādām zālītēm.

Vecais volhvs visus vakarus sarunājās ar iemīlējušos Ļubomilku.

Gudrais vīrs zināja: mīlestības iedvesmojošais spēks palīdzēs meitenei dienas laikā apgūt mācību, izprast tās būtību, bet citiem pat ar gadu būs tam par maz. Projām iedams, kad Ļubomilka pavadīja viņu līdz apmetnes robežai, volhvs meitenei teica:

-    Drīz te ieradīsies cits volhvs. Viņš stāstīs par zvaigznēm, par Mēnesi debesīs, Sauli un neredzamajām pasaulēm. Kura viņu sapratīs, tā spēs debesīs iedegt ceļazvaigzni savam izredzētajam, un šī zvaigzne abiem spīdēs mūžīgi.

Pēc tam atnāks volhvs, kurš zina, kā savaldīt pašu spītīgāko zirgu un padarīt viņu par iemīļotā draugu, kā pieradināt dzīvniekus.

Vēl pie jums jāierodas bardam, viņš zina, kā jāsacer dzejoļi, kā jādzied, lai cilvēki iemīlētu balsi, bet pēc tam ari visu to, ko saka šis cilvēks. Un arī dejot viņš var iemācīt.

-   Sakiet, lūdzu, pie kura volhva man nevajadzētu iet? - pēkšņi pajautāja Ļubomilka. - Es taču nevaru nepārtraukti volhvus klausīties.

Un atkal vecais volhvs, viltīgi pasmaidījis, atbildēja meitenei pavisam nopietni:

-   Jā, tev taisnība. Ja gribēsi iet pie visiem, tad tev neatliks laika pat paspēlēties. Neej gan pie visiem. Kādēļ gan tev būtu jāmācās zīmēt? Izšūt rakstus un ietvert tajos slepenu jēgu? Kādēļ gan vajadzīgas šīs zināšanas, ja tev ir vecākā māsa, bet viņa, man šķiet, šajā jomā būs nepārspējama meistare.

Kāpēc gan tev būtu jāmācās, kā, piemēram, šujot kreklu, var to ar labestīgām jūtām piesātināt, un šis krekls pasargās tavu mīļoto no daudzām nelaimēm?

Kā saviem tuvajiem ar mīlestību izvārīt biezputru, un tad tiks pabarota ne tikai viņu miesa, bet arī gars. Tādas biezputras garša būs nepārspējama. Arī to lieliski prot pagatavot kaimiņu meitēns, tavas māsas draudzene.

Kad gribēsi pie jaunas skaistas kleitas tikt vai vēlēsies kādam neparastu kreklu uzdāvināt, tādu, lai visi par to būtu sajūsmināti, palūdz savai māsai, viņa radīs šīs brīnišķīgās lietas.

Bet, ja sadomāsi kādu pacienāt ar biezputru vai neparastu kvasu, palūdz savas māsas draudzeni.

-    Es nevienam nelūgšu, - pēkšņi iesaucās Ļubomilka un pat piesita kāju pie zemes, - viņas ir manas sāncenses.

-   Sāncenses? Kādā ziņā? - nopietni taujāja vecais vīrs.

Un Ļubomilka bez kautrēšanās viņam atbildēja:

-   Ir kāds zēns, vislabākais no visiem, viņš man nepievērš uzmanību, tāpēc ka visas šīs nelietes paspējušas ātrāk par mani izaugt. Viņas visu laiku uzsmaida viņam. Es to redzēju, kad templī dejoja riņķa dejas. Un man vēl viņam būtu jādāvina māsas šūts krekls vai jādod kvass, ko gatavojusi viņas draudzene?! Tas nekad nenotiks! Nekad!

-   Kāpēc gan ne? Tu saki, ka viņš ir vislabākais no visiem zēniem.

-    Labākais. To es lieliski saprotu.

-   Tad atbildi man, kāpēc labākais no visiem nav pelnījis saņemt dāvanā labāko kreklu, kā arī labāko biezputru un kvasu? Un… - Vecais volhvs ievilka elpu un klusu, it kā pie sevis, noteica: - Es domāju, ka taisnīgi būs, ja viņam tiks arī vislabākā līgava.

-   Līgava? - Ļubomilka nosarka.

-  Jā, līgava, - atbildēja volhvs, - tu taču vēli viņam visu labāko. Tad lai viņam tiek vislabākā līgava.

Ļubomilka skatījās uz volhvu un nespēja vairs izteikt ne vārda. Meiteni bija pārņēmušas tik spēcīgas jūtas, ka šķita - viņa visa kvēlo. Un pēkšņi Ļubomila metās prom no vecā vīra. Taču, nedaudz paskrējusi, apstājās, pagriezās pret gudro volhvu un iesaucās:

-   Viņš ir vislabākās līgavas cienīgs. Un tāda līgava būšu es!

* * *

Ļubomilka ar lielu interesi devās pie visiem volhviem, kuri ieradās ciemā. Pirmā atskrēja uz tikšanos un pēdējā devās projām, pārsteidza volhvus ar saviem jautājumiem. Iegaumēja visu, ko stāstīja gudra- jie. Mācībās tas iespējams tikai tad, ja bērns nevis tāpat vien dodas uz stundām, bet gan precīzi zina, kā izmantos iegūtās zināšanas.

Kad mācības audzēknim ir slogs, tās ir neproduk- tīvas. Kad cilvēkam ir mērķis, kuru var sasniegt, apgūstot dažādas zinības, - mācīšanās sagādā prieku un to apgūšana notiek daudzreiz ātrāk.

Kad mācīšanās procesā ir klāt mīlestība, tās ietekme ir nepārspējama. Mīlestība ir spējīga skenēt jebkura gudra vīra domu, nereti pietiek ar dažiem skolotāja vārdiem, lai mīlestība vienā mirklī spētu izskaidrot skolniekam visu tematu un tālāk aizraut vina domu.

Dieva dāvanai - milzīgajai enerģijai - mīlestībai bija galvenā loma Ļubomilkas zināšanu apgūšanas procesā.

Un mājās ar neparastu interesi meitene skatījās, kā mamma vai vecmāmiņa gatavo ģimenei pusdienas. Un pieprasīja, lai viņai tiktu izskaidrotas visas darbības, un pati mēģināja pagatavot dažādus ēdienus. Un mazulītei šad un tad izdevās radīt ko neparastu.

Reiz Vastlāvjos radinieki sabrauca uz pankūkām, daudz cilvēku nāk pie galda, ņem divās kaudzēs saliktās pankūkas. Vienu cepa māte ar vecmāmiņu, otru - mazā Ļubomilka. Viņas pankūkas viesiem garšoja labāk. Un meitene ar prieku no tālākā kaktiņa skatījās, kā viņas cepto pankūku kaudze sarūk ātrāk par citām.

Kad visa ģimene sēdās pie galda parastā darba dienā, vectēvs pirmais smēla ar koka karoti skābo kāpostu zupu. Un teica:

-    Es zinu, kas gatavojis šo ēdienu. Tā patīkamā, maigā garša nav pārspējama.

-   Protams, - pievienojās tēvs, - tajā ir ne tikai brīnišķīgu zālīšu kombinācija, bet arī jūtas.

Mazā Ļubomilka viegli apguva zināšanas, kļuva par lielisku rokdarbnieci un arī ārēji uzplauka - kļuva neparasti skaista.

No pirmā volhva, pati to neapjauzdama, viņa uzzināja mīlestības lielo patiesību. Ja gribi atrasties līdzās Dievam, tev pašai jākļūst par dievieti.

PIRMSLAULĪBU ROTAĻAS

Bērni izauga. Pienāca laiks meklēt mīļotos. Šajā tik svarīgajā lietā jaunajiem palīdzēja rotaļas.

Bieži vien vakaros kādā norunātā vietā, parasti ciema nomalē, pulcējās jaunie vēdrusi. Kurināja ugunskuru, sai'unājās vai arī dziedāja dziesmas. Bet reizi nedēļā notika triju vai četru ciemu jauniešu kopīgs pasākums vienā no iemīļotajām vietām. Arī tad tika kurti ugunskuri, dziedātas dziesmas, risinātas sarunas. Taču tika iets arī rotaļās, kas palīdzēja atrast iemīļoto.

Arēji tās šķiet vienkāršas, bet šajā vienkāršībā slēpjas dziļa jēga.

"Strautiņš"

Bija, piemēram, tāda rotaļa. Jaunieši nostājās pa divi cits aiz cita, sadevās rokās, pacēla tās augšā. Sākumā puisis ar puisi, meitene ar meiteni stāvēja. Tie, kuri bija palikuši vieni, vai arī priekšā stāvošie devās uz "strautiņa" beigām un saliekušies gāja zem paceltajām rokām uz tā sākumu.

Pa "strautiņu" ejošais nedrīkstēja skatīties uz augšu. Viņš uz labu laimi uzsita pa kāda roku, izvēloties sev uz laiku pārinieku. Tas, kuru izvēlējās, viņam sekoja, un abi nostājās priekšā visiem pāriem. Tas, kurš bija palicis bez pāra, devās uz "strautiņa" beigām un atkal izvēlējās sev pārinieku.

Rotaļa vienkārša, bet spried, Vladimir, pats: pirmo reizi sadevušies rokās, jaunieši viens otram bez vārdiem varēja pavēstīt ne mazums jūtu. Atzīšanās, pateicība un mīlestība vai - tieši otrādi - atgrūšanās. Rotaļas laikā pāri mainījās un bija viegli salīdzināt, kura pārinieka roka tev ir vispatīkamākā.

"Častuška pret častušku"

Tā ir sena rotaļa, daudz sarežģītāka par visām pārējām rotaļām. Krievu tautas dziesmas, tā sauktās častuškas, kuras vēl joprojām dzied cilvēki, radušās no tās.

Bet senā laulību rotaļa bija šāda. Viena otrai pretī nostājās divas rindas: vienā jauni puiši, otrā - meitenes. Pēdējā meitene rindas galā pēdējam puišu rindas galā stāvošajam puisim veltīja četrrindi. To dziedot, viņa arī dejoja. Tiklīdz častuška bija izskanējusi, pārējās meitenes ātri divas reizes piesita pie zemes kājas un trīs reizes sasita plaukstas. Un, ja pretī stāvošais puisis pa šo laiku nepaspēja sacerēt vai arī atcerēties atbilstošu atbildi, meitene dziedāja jaunu častušku jau nākamajam vīriešu rindā stāvošajam puisim.

Ja jauneklis laikus izdomāja piemērotu atbildi, asprātīgais dziesmu dialogs turpinājās. Taču tā gadījās reti.

Lai gan jaunie vēdrusi zināja daudzus dzejoļus, tomēr ne jau katrs īsā laikā varēja atcerēties īsto, vēl jo vairak tapec, ka kajas sitošie un rokas plaukšķinošie sāncenši visādi centās viņam traucēt.

Un reiz uz šādu vairāku ciemu jauniešu tikšanos atnāca ari Ļubomila. Pieci Radomira draugi, kuri gadatirgū bija redzējuši neparasto meiteni, paslepus skatījās uz viņu. Radomira tuvākais draugs Arga vispār nenolaida acis no meitenes.

Kad sākās rotaļa "Strautiņš", parasti tik drosmīgais un izlēmīgais Radomirs, ejot zem pāru paceltajām rokām ar nolūku satvert Ļubomilas roku un nostāties pārī ar viņu, pēkšņi nobijās. Kad viņš noliecies gāja zem sadotajām rokām, tad juta viņu. Viņš sajustu meiteni pat ar aizvērtām acīm. Bet, pietuvojies pāri ar draudzeni stāvošajai Ļubomilai, tikai palēnināja soli, pēc tam gluži kā sapnī saķēra aiz rokas kādu puisi no kaimiņu ciema.

Bet viņa draugs Arga izrādījās izlēmīgāks. Kad pienāca viņa kārta iet pa "strautiņu", Arga aizgāja līdz Ļubomilai, saņēma viņas roku un nostājās ar neparasto meiteni citu pāru priekšgalā, puišu skaudīgo skatienu pavadīts.

Pēc tam viņu iztaujāja:

-    Kā viņa turēja tavu roku? Saspieda to vai izturējās nevērīgi?

-    Nezinu, - atbildēja Arga. - Neko neatceros, man šķita, ka mana roka deg. Paraugiet, vēl tagad tā ir karsta.

-   Tā tik ir meitene! - brīnījās jaunekļi. - Viņa kvēlo kā liesma, viņā it kā neredzama uguns kuras.

Radomirs to visu klausījās un klusēja. Uguns arī viņā jau sen liesmoja. Jau kopš tā brīža, kad viņš pirmo reizi gadatirgū ieraudzīja šo meiteni. Tiklīdz pamodās, tā nemitīgi domāja par viņu. Un ari miegā meitene ieradās pie viņa, taču pat sapnī viņš nespēja Ļubomilai pieskarties.

Radomirs bija dzejnieks, viņam allaž veicās visās lietās, bet te pēkšņi viņš nespēja atrast vienkāršus vārdus, lai izteiktos par meiteni.

Kad sākās šī rotaļa, viņš stāvēja puišu rindas vidū, blakus savam draugam Argam. Ļubomila atradās gandrīz pašā meiteņu rindas galā. Kad pienāca viņas kārta dziedāt un dejot, meitene tūlīt uzsāka dziesmu. Un visi uzreiz saprata, ka neparasto dziedātāju nav iespējams uzvarēt.

Viņa ātri pārgāja no viena temata uz otru. Dziedāja agrāk nedzirdētas kuplejas. Viņa uzvarēja puišus citu pēc cita, lai gan pati bija jaunāka par viņiem visiem.

Kad pienāca Argas kārta atbildēt draiskajai jaunavai, viņš, kaut arī mazliet saminstinājies, tomēr atbildēja ar četrrindi, un Ļubomila tūlīt pat, nesagaidījusi pat kāju sišanu pret zemi un roku plaukšķināšanu, pēkšņi nomainīja tematu un tik lieliski atjokoja ar jaunu dzejoli, ka apjukušais Arga pat necentās atbildēt viņai ar savu dzejoli.

Nākamais bija Radomirs. Ļubomila sāka dziedāt, aizrautīgi lēkādama savu pantiņu ritmā:

- Drosmīgs, runātīgs tu esi, jaunekli, daudz ko esi piedzīvojis. Vai esi aizmirsis, kā ezerā man kleitu mazgāji?

Kāds iesmējās, nodomādams, ka Ļubomilas pantiņš ir joks. Kāds nesaprata, arī pats Radomirs ne, par ko ir runa. Bet, ja jau nesaprata, tad arī nespēja rast atbildi.

Un Radomirs neko nevarēja atbildēt Ļubomilai. Kad izskanēja kāju piesitieni un roku plaukšķi, kuru laikā bija jāizdomā atbilde, viņš saprata, ka viņam atvēlētais laiks tūlīt beigsies, taču ko tādu pieļaut nedrīkstēja. Radomirs, gluži kā nemaņā, spēra vienu, otru, trešo soli uz Ļubomilas pusi. Viņš pienāca viņai pavisam tuvu klāt. Visi apklusa, būdami neizpratnē, kāpēc tiek pārkāpti spēles noteikumi.

Radomirs klusēdams stāvēja Ļubomilas priekšā. Un pēkšņi visi izdzirdēja, kā viņš izrunā vārdus, ar kuriem vēdrusi atzinās mīlestībā:

-    Kopā ar tevi, daiļā dieviete, es spētu radīt Mīlestības telpu uz laiku laikiem.

Visi klusēdami gaidīja, ko atbildēs ugunīgā meitene ar aso mēli.

Bet viņa pēkšņi pavisam bikla kļuva. Vispirms samulsusi nodūra zemē kvēlojošo acu skatienu, pēc tam pacēla tās un, asarām plūstot, nočukstēja:

-    Esmu gatava tev palīdzēt diženajā radīšanā.

Radomirs neparastajā skaistulē atpazina to meitenīti, kurai bērnībā bija mazgājis ezerā kleitu. Atpazina, paņēma pie rokas. Viņi divatā devās prom, vairs nevienu sev apkārt neredzēdami. Divās rindās stāvošie klusēja un ar skatienu pavadīja mūžībā ieejošo mīlestību.

LAULĪBU RITUĀLS

Vēdrusu laulību rituālu tu, Vladimir, jau zini un "Dzimtas grāmatā" rakstīji par to. Atgādināšu šo darbību dziļo jēgu.

Mīlošajiem bija kopīgi jāatrod vieta savai nākamajai dzimtas ligzdai. Parasti viņi divatā devās ārpus ciema, kurā dzīvoja puiša vecāki, pēc tam aizgāja uz viņas ciema apkaimi. Un jauniešiem nevajadzēja pavēstīt vecākiem par saviem nodomiem. Abās apmetnēs dzīvojošie tāpat saprata un zināja, kas turpmāk notiks.

Apmēram uz hektāru lielā pašu izraudzītā zemesgabala viņi projektēja reālu dzīvi. Viņiem domās bija jāizprojektē māja, jāizvieto daudzi augi, turklāt tā, lai veidotos labvēlīga savstarpēja iedarbība, lai augi cits citam palīdzētu.

Ļubomila un Radomirs ātri atrada zemesgabalu savai nākamajai dzimtas mājvietai. Viņi, gluži kā sarunājuši, devās ārpus apmetnes uz vietu, kur atradās neliels meža klajumiņš un tikko manāma urdziņa iztecēja no neliela avotiņa.

Radomirs te nebija pirmo reizi. Viņš sēdēja, sapņoja par nākotni, par dzīvi kopā ar savu mīļoto.

Divas reizes te sava uzticamā auļotāja mugurā garām bija jājusi arī Ļubomila. Pati nezinādama kāpēc, viņa kādudien apturēja zirgu pie strautiņa, pastaigāja pa meža klajumiņu, atpina bizi, sasēja matus ar prievīti un ilgi stāvēja pie bērza.

Tagad abi mīlošie divatā stāvēja šajā vietā.

-    Man patika pabūt šeit vienam, es gribētu, lai te turpinās mūsu dzimta, - teica Radomirs.

-   Arī man patīk šī vieta, - nočukstēja Ļubomila.

Nākamajā dienā, kad sāka aust gaisma, Radomirs

uz noskatīto vietu atveda ratos kārtis - ap pusotru desmitu, garas vītola klūgas un nelielus mietiņus, izkapti. Tikko bija sācis pļaut zāli, kā redz: Ļubomila traucas šurp sava zirga mugurā. Radomirs nespēja acis novērst no meitenes, un viņa sirds strauji pukstēja. Skaistule trīs metrus pirms vēl neredzamās viņu zemesgabala robežas nolēca no zirga un pieskrēja pie Radomira.

-    Sveicu tevi ar jaunu dienu, radītāj, - Ļubomila smaidīdama teica Radomiram. - Laba diena sākas, un es nolēmu atvest krāsainas lentītes, lai varētu atzīmēt nākamo stādījumu vietas.

-    Paldies tev par dienas izdaiļošanu, - atbildēja Radomirs.

Mīlošie jaunieši neapskāvās un neskūpstījās. Vēd- rusiem līdz kāzām nebija pieņemts to darīt. Un šādai rīcībai bija dziļa jēga: apskāvienus un skūpstus viņi līdz bērnu ieņemšanai nepārvērta par kaut ko ikdienišķu. Un tāpēc tad, kad notika bērna ieņemšana, viņu enerģija bija maksimāli sakāpināta. Arī satikšanos viņi nekad nesarunāja.

Katrs devās uz izraudzīto vietu, kad pats to vēlējās.

Katru dienu rītausmā pirmais ieradās Radomirs, pēc tam atjāja Ļubomila.

Pēc nedēļas Radomirs bija uzbūvējis slieteni, līdzīgu mazai jaukai mājiņai. Divarpus metrus platu un trīs metrus garu. Kārtis viņš ieraka zemē un no savītiem zariņiem izveidoja sienas, pārsegumam izmantoja kārtis un zariņus.

To visu abi pārklāja ar sausu zāli, bet iekšpusē Ļubomila visas sienas un griestus izklāja ar rakstā austu audeklu. Un sagatavoja divas guļvietas: ieklāja tajās salmus, pa virsu sienu, tam pāri uzsedza segu.

Kad brīnišķīgais namiņš bija gatavs, Ļubomila un Radomirs tajā bieži palika pa nakti, taču intīmās tuvības starp viņiem nebija. Šāda tuvība pirms laulāšanās, pirms ģimenes ligzdas izveidošanas tika uzskatīta par apvainojumu nākamajiem bērniem.

Turklāt mīlošajiem bija daudz darba. Radomirs atnesa platu dēli, uz tā izgreba zemesgabala plānu un atzīmēja debespuses, Saules lēkta un rieta, kā arī Mēness uzlēkšanas vietu. Vēl gan dienā, gan naktī plānā atzīmēja vēja kustības spēku un virzienu.

Ļubomila bieži apstaigāja zemesgabala robežas, ilgi stāvēja, iztēlodamās nākamo stādījumu ainu, un gāja pie Radomira plāna, pārbaudīja, vai tiem nekaitēs vējš, vai nekritīs virsū ēna.

Kad pienāca ziema, Ļubomila retāk gāja uz abu Mīlestības telpu. Viņa savu vecāku mājās auda, ar mīlestību izšuva Radomira kreklu.

Bet Radomirs bieži brauca uz nākamo dzimtas mājvietu, joprojām atzīmēja vēju virzienus, iegaumēja, kā klājas sniegs.

Tā gadu no gada vēdrusi veidoja laikapstākļu kalendāru. Tādi dēlīši ar shēmām bija katrā vēdrusu ģimenē, un pēc tiem viņi varēja noteikt laikapstākļus gadu, pat divus vai trīs gadus uz priekšu. Varētu likties, ka vieglāk būtu ņemt un nokopēt vecāku kalendāru, bet tas nebūtu gluži precīzs. Katrai vietai ir mazliet citāda ģeogrāfiskā ainava, un piekalnīte vai mežiņš varēja augus pasargāt no vēja. Ziemā varēja veidoties dažādas kupenas.

Kad pienāca pavasaris, Radomirs un Ļubomila bija pilnībā izstrādājuši savu projektu. Agrā pavasarī viņi atkal sāka dzīvot kopā savā namiņā. Tagad viņiem vajadzēja atzīmēt katra stāda atrašanās vietu ar mietiņiem un zariņiem, pie kuriem bija piesietas krāsainas lentītes, visu rūpīgi saskaņot. Bet Radomiram bija jāizrok aka, jāiežogo strautiņš.

Līdz brīdim, kad varēja sākt stādīt dēstus, bija palikušas divas nedēļas, un Ļubomila un Radomirs sāka gatavoties kāzām.

Vispirms aizgāja uz to ciemu, kur dzīvoja līgavainis, pēc tam uz līgavas ciemu. Un iegriezās katrā mājā, aicinot saimniekus uz kāzām. Viņu ierašanos satraukti gaidīja ikvienā mājā. Katrs gribēja redzēt viņu mīlestību un tikt skaidrībā par to, ko dāvināt viņu dzīvajai mājai. Kad jaunais pāris iegāja dārzā, pagalmā vai mājā, viņi saimniekiem neko daudz neteica. Katram tikai vienu frāzi, piemēram, tādu: "Ak, cik skaista ir jūsu ābelīte" vai "Kaķēna skatiens ir tik saprātīgs", "Cik uzvedīgs un strādīgs ir jūsu lācis."

Šāda uzslava kokam, kas auga dārzā, vai kaķēnam, kas dzīvoja šajās mājās, nozīmēja atzinību saimnieku dzīvesveidam un to, ka arī viņi gribētu sev tādu augu vai dzīvnieku.

Jaunos iekšā neaicināja un ne ar ko necienāja. Un ne jau velti pie vēdrusiem tā bija pieņemts. Jo jaunajiem atteikties no uzaicinājuma un cienasta būtu netaktiski, bet, ja viņi sāktu ciemoties, tad nepaspētu līdz kāzām apstaigāt visas ģimenes.

Nedaudz noteikumus pārkāpa Radomira bērnības draugs Arga. Kad mīlošie jaunieši ienāca viņu sētā un sāka runāt ar tēvu, pēkšņi izskrēja Arga un no steliņģa izveda neparasto ērzeli, par kuru sajūsminājās viss ciems, un saviļņots sacīja:

-    Lūdzu, pieņemiet no manis zirgu. Viņš vēl joprojām nelaiž sev nevienu klāt, kopš Ļubomila viņu gadatirgū savaldīja.

Tēvs viltīgi paskatījās uz dēlu un teica:

-    Bet varbūt tu pats, Arga, iejājējus nelaid klāt zirgam? Pats nezin kāpēc to neiejāj.

Nedaudz samulsis, Arga atbildēja:

-   Neiejāju, jo nolēmu, lai šis ērzelis vienmēr paliek brīvs, tagad esmu pārdomājis, ņemiet zirgu, - un pastiepa Ļubomilai pavadu.

-    Paldies, - teica Ļubomila, - es nevaru ņemt zirgu, jo viņš ir pieradis pie cita cilvēka, bet, ja ir kumeliņš no viņa, mēs ar vislielāko pateicību to pieņemtu.

Kad jaunie bija apstaigājuši visas abu ciemu dzimtas mājas un pienāca izraudzītā diena, rītausmā no abiem ciemiem uz viņu zemesgabalu steidzās gan vecs, gan jauns.

Cilvēki nostājās visgarām zemesgabalam, kura robežas abi jaunieši bija iezīmējuši ar sausiem zariņiem. Bet centrā, līdzās slietenim, pacēlās ziediem rotāts pakalniņš. Radomirs uzkāpa tajā un, mazliet satraucies, izklāstīja sanākušajiem cilvēkiem nākamās dzimtas mājvietas projektu.

Ikreiz, kad jauneklis norādīja uz kādu vietu, kur bija paredzēts stādīt noteiktu augu, no ļaužu apļa iznāca cilvēks un nostājās Radomira norādītajā vietā. Un šis cilvēks turēja rokās tā auga dēstu, kuru bija nosaucis Radomirs. Cilvēki paklanījās katram, kurš iznāca no apļa. Jo viņu taču bija uzslavējuši jaunie, kad abi apstaigāja dzimtu mājvietas, par to, ka pratis izaudzēt ko tik brīnišķīgu. Tātad iznākušais bija Radītāja- visu Tēva, visus mīlošā Dieva uzslavas cienīgs.

Pabeidzis stāstīt par projektu, Radomirs nokāpa no pakalniņa, piegāja pie Ļubomilas, kas satraukta un ļoti saviļņota vēroja visu notiekošo, paņēma viņu pie rokas un lēnām veda uz pakalniņu.

Un Radomirs, visiem dzirdot, teica:

-   Mīlestības telpu es šeit radīju nejau viens. Līdzās man un jūsu priekšā, cilvēki, stāv mana brīnišķīgā iedvesmotāja.

Sākumā meitene, labāk gan būtu viņu saukt par jaunavu, visu priekšā nolaida acis.

Katrai sievietei piemīt savs daiļums. Taču ikvienas dzīvē var būt tādi brīži, kad viņa kļūst par visām pārāka. Mūsdienu kultūrā tādu brīžu nav. Bet tolaik…

Rau, Ļubomila pacēla savas acis pret cilvēkiem.

Un tūlīt arī atskanēja visu viņas priekšā stāvošo ļaužu gaviļu un sajūsmas sauciens. Meitenes sejā atmirdzēja nevis pārgalvīgs, bet gan drosmīgs smaids. Mīlestības enerģijas piestrāvots. Vaigos parādījās spilgtāks sārtums nekā parasti. Jaunās sievietes veselībā kūsājošais augums un acu mirdzums it kā sasildīja sanākušos cilvēkus un visu apkārtējo telpu. Uz mirkli viss it kā pamira.

Jaunā dieviete stāvēja cilvēku priekšā starojoša savā skaistumā. Viņiem no šā skata vai elpa aizrāvās.

Tāpēc jaunavas vecāki ne uzreiz, bet gan pamazām, vecāku un jaunāku ģimenes locekļu pavadīti, pienāca pie uzkalniņa, kur stāvēja abi iemīlējušies jaunieši.

Apstājušies pie tā, viņi vispirms paklanījās jaunajam pārim, pēc tam māte jautāja līgavai, savai meitai:

-    Visa mūsu dzimtas gudrība ir tevī. Saki mums, mana meita, vai tu redzi savas izraudzītās zemes nākotni?

-   Jā, māt, redzu, - atbildēja Ļubomila.

-    Teic man, meita mana, - māte turpināja, - vai viss, kas no nākotnes tika parādīts, tev patīk?

-   Izklāstītais projekts iet man pie sirds. Un tomēr gribu tajā ari no sevis ko pielikt klāt.

Veikli nolēkusi no uzkalniņa, Ļubomila ātri skrēja starp cilvēkiem uz topošā dārza viņu galu. Tur apstājās un teica:

-   Šeit jāaug kokam ar adatainām lapām, bet līdzās tam - bērziņam. Kad pūtīs vējiņš no tās puses, tas saskarsies ar priedes, pēc tam ar bērza zariem, pēc tam vējiņš palūgs, lai koku zari nodzied melodiju. Tā nekad neatkārtosies, bet ikreiz veldzēs dvēseli. Un šeit, - viņa paskrēja mazliet sānis, - šeit augs puķes. Vispirms lai iekvēlojas sarkanā krāsa, nedaudz vēlāk violetā, te - tumši sarkanā.

Ļubomila sasarkusi, daiļa kā feja, uzsāka deju nākotnes dārzā. Un atkal aplī stāvošie viesi sāka darboties, steidzās aiznest sēklas uz turieni, kur bija norādījusi dedzīgā jaunava.

Pabeigusi deju, viņa atkal piegāja pie uzkalniņa un, nostājusies līdzās savam izredzētajam, teica:

-    Tagad šeit būs brīnišķīga telpa. Zeme te radīs brīnišķīgu ainavu.

-    Mana meita, pasaki tagad visiem cilvēkiem, - māte atkal uzrunāja Ļubomilu, - kurš būs visas šīs brīnišķīgās telpas valdnieks? Kuram no visiem cilvēkiem, kas dzīvo uz zemes, tu gribētu uzlikt galvā vainagu?

Un tad, pagriezusies uz līgavaiņa pusi, līgava teica:

-   Vainagu ir cienīgs pieņemt tas, kura doma spēj radīt brīnišķīgu nākotni, - un viegli noglāstīja līdzās stāvošā Radomira plecu. Puisis noslīga viņas priekšā uz viena ceļa. Un meitene lēnām uzlika viņam galvā skaistu, pašas pītu vainagu no smaržīgām zālītēm un puķēm. Pēc tam trīs reizes ar labo roku noglāstīja viņa galvu un ar kreiso roku to nedaudz nolieca uz savu pusi. Tad Radomirs piecēlās. Ļubomila nokāpa lejā no uzkalniņa un padevīgi nolieca savu galvu viņa priekšā.

Nu, kā bija pieņemts, pie uzkalniņa pienāca jaunekļa tēvs ar visu ģimeni. Viņi godbijīgi apstājās, un tēvs dēlam, kura galvu rotāja vainags un kurš stāvēja augstāk par visiem, jautāja:

-         Kas esi tu, kura doma spējīga radīt Mīlestības telpu?

Un Radomirs atbildēja:

-   Esmu tavs dēls un Radītāja dēls.

-        Tev galvā uzlikts vainags - diženas misijas priekšvēstnesis. Ko tu, vainagotais, darīsi, kam pār savu telpu ir vara?

-   Radīšu brīnišķīgu nākotni, - skanēja atbilde.

Un atkal tēvs jautāja:

-        Kur ņemsi spēku un iedvesmu, mans dēls un vainagotais Radītāja dēls?

-   Mīlestībā!

Atskanēja nākamais jautājums:

-        Mīlestības enerģija var klīst pa visu izplatījumu. Kā tu saskatīsi Visuma mīlestības atspulgu uz Zemes?

-         Ir kāda meitene, tēvs, un viņa man ir Visuma Mīlestības enerģijas atspulgs uz Zemes, - pateicis šos vārdus, viņš nokāpa lejā pie Ļubomilas un, paņēmis vinu aiz rokas, atkal uzveda uzkalninā.

Abi noskatījās, kā viņu ģimenes saiet vienā pulkā, apskaujas un jokojas.

Pēc tam jauneklis visiem pateicās, un cilvēki sāka stādīt savas dzīvās dāvanas tur, kur Radomirs iepriekš bija norādījis.

Tie, kuriem nebija norādīta vieta, kur stādīt, gāja gar iezīmēto zemesgabala robežu un dziedot izsēja līdzpaņemtās sēklas. Jau pēc dažām minūtēm bija likti pamati brīnišķīgam dārzam. Un atkal Radomirs, pacēlis uz augšu rokas, iestājoties klusumam, teica:

- Lai visas radības, ko Radītājs cilvēkam dāvājis, draudzīgi dzīvo kopā ar mums.

Nu tie, kuri gribēja dāvināt dzīvniekus, pienāca pie pagaidu mājiņas, nesot rokās kaķēnu vai kucēnu vai vedot saitē telēnu vai lācēnu. Radomira draugs Arga viņiem uzdāvināja solīto kumeļu.

Pēc tam pie namiņa no zaru pinumiem ātri izveidoja aplokus. Un drīz vien šī pagaidu mītne bija piepildīta ar jauniem dzīvniekiem. Tam bija dziļa jēga: salikti visi kopā, viņi mūžīgi dzīvos draudzībā, rūpēsies cits par citu un palīdzēs cits citam.

Pieņēmuši dāvanas, Ļubomila un Radomirs atkal visiem pateicās, tad, kā tas bija pieņemts, ar dziesmām un dejām visi nodevās kopīgai līksmībai. Bet jaunie kopā ar piederīgajiem aizgāja katrs uz savu māju. Divas dienas un naktis viņi viens otru neredzēs.

Pa šo laiku abu apmetņu labākie meistari aiznesa uz Ļubomilas un Radomira zemesgabalu iepriekš sagatavotos materiālus guļbūvei, uzlika jumtu, ieklāja grīdu, aizdrīvēja visas šķirbas ar sūnām un zāli. Bet sievietes uz jauno māju atnesa labākos augļus. Abas mātes klāja gultu ar lina palagiem. Un otrajā naktī visi cilvēki devās prom no turienes. Mīlestības enerģija

virmoja ap viņiem, gaidot abus iemīlējušos jauniešus.

***

Redzi, Vladimir, kas iznāk. Vēdrusu ģimene, šajā gadījumā mazās Ļubomilas ģimene, mīlestības jūtu rašanos meitenītē uznema ka Dieva davanu. Un izturējās pret šīm jūtām kā pret jaunu ģimenes locekli, kuru par palīgu mazās meitenītes audzināšanā sūtījis Dievs. Bet varbūt pat kā galveno audzinātāju. Savukārt vecmāmiņa palīdzēja Ļubomilai saprast, ko diženā Mīlestības enerģija vēlas no viņas, norādot vienkāršā, bērnam saprotamā valodā konkrētas darbības.

Meitene aizrautīgi sāk apgūt zinības, sadzīves gudrības, pilnveido savu garu un ķermeni.

Kam bija vislielākā loma Ļubomilas panākumos? Vecmāmiņai, gudrajiem skolotājiem volhviem, pašai meitenei vai nenogurdināmajai, diženajai Mīlestības enerģijai?

-    Manuprāt, ja nebūtu Mīlestības enerģijas, tad pārējie, kas piedalījās Ļubomilas audzināšanā, diezin vai panāktu pat pusi no sasniegtā. Taču, ja nebūtu viņu, diezin vai Mīlestības enerģija viena pati spētu ievirzīt meiteni uz pareizā ceļa.

-    Tātad notika kopīga radīšana, un visi guva no tās prieku. Tieši to Dievs vēlas sagaidīt no cilvēka.

-    Piekrītu. Pati kāzu ceremonija - tie vispār ir skaistuma, jēgas un racionalitātes ziņā nepārspēti svētki, īsts šedevrs. Ja tos salīdzina ar mūsdienu kāzu tradīcijām, tad šķiet, ka esam pārvērtušies par idiotiem okultajā ziņā. Kas paliek jaunajiem pēc mūsdienu kāzām? Atmiņas par braucienu automašīnā nezin kāpēc pie "mūžīgās uguns", iedzeršana kafejnīcā vai restorānā, saucieni "rūgts" un skūpsti visu acu priekšā, tādējādi tērējot enerģiju, kas paredzēta bērna radīšanai.

Pēc vēdrusu laulību ceremonijas jauniešiem palika nevis atmiņas, bet gan reāla māja, ko ar prieku cēluši labākie meistari, dārzs ar daudziem augiem, kurus pēc jaunlaulāto izstrādātā projekta iestādījuši radinieki, draugi un kaimiņi.

- Faktiski viņiem palika īsta Mīlestības telpa. Svēta, patiešām dievišķīga, dzīva ligzda, kurā tad arī vēlāk notiks bērna ieņemšana.

Vēdrusu kāzu ceremonijā liecinieki ir nevis divi draugi, kā tas ir tagad, bet gan visi radinieki, visi apkārtējie iedzīvotāji, un viņi parakstās nevis uz papīra, bet gan uzliek savu parakstu uz zemes ar radošu darbību.

Savukārt abi jaunlaulātie kopā liek eksāmenu, visa ciema priekšā stāstot par savas nākamās dzimtas mājvietas projektu. Manuprāt, viņu paveiktais ir daudz nozīmīgāks par mūsdienu doktora disertāciju.

Protams, dzīvās telpas materializācija, māja un saimniecība, skaistās darbības, ar kuru palīdzību tas viss tiek veidots, neapšaubāmi ir nozīmīgs faktors. Bet ne mazāk svarīgs ir vēl kāds gluži neticams aspekts. Paraugies, kas salaulā jauniešus. Ne jau vecāki, ne arī kāds nejaušs cilvēks no dzimtsarakstu biroja vai mācītājs, kuru bieži vien viņi redz pirmo un pēdējo reizi.

Ļubomila to dara pati! Viņa visu sanākušo ļaužu klātbūtnē uzliek Radomiram galvā vainagu. Tā spēj rīkoties tikai īsti Dieva bērni. Šis psiholoģiskais faktors nebūt nav tik vienkāršs, kā var šķist pirmajā mirklī.

Cilvēks, kurš ļauj reģistrēt savu mīlestību kaut kādiem nejauši izraudzītiem ļaudīm, zemapziņas līmenī jau atsakās no atbildības par ģimenes turpmāko likteni. Ļubomila, gluži otrādi, pati to uzņēmās.

Mūsdienās starp jauniešiem, kuri laulājas, un Dievu pastāv daudzas konvencionalitātes. Tā ir gan vecāku svētība, gan laulības reģistrācija dzimtsarakstu birojā, gan mācītājs baznīcā. Starp vēdrusu jauno pāri un Dievu nebija neviena. Tātad viņu laulību varēja svētīt tikai pats Dievs.

Un Viņš patiešām to darīja vēl pirms salaulāšanās. Viņš sūtīja jauniešiem abpusēju mīlestību. Vēdrusi zināja, kā to pieņemt un padarīt mūžīgu.

Bet kas notika Vēdrusu perioda cilvēku dzīvē pirms bērna ieņemšanas?

IENEMŠANA

Notikusi laulību ceremonija. Taču jaunieši pēc kāzu mielasta un iedzeršanas uzreiz nelec gultā, lai veiktu visiem zināmās pirmās kāzu nakts darbības. Radinieki neliek viņiem iet gultā, bet pēc tam rādīt visiem klātesošajiem asiņainu palagu, kā tas bija pieņemts daudzos kāzu rituālos, it sevišķi Kaukāzā.

Iemīlējušies jaunieši dodas katrs uz savu vecāku mājām. Guļ, veic apmazgāšanos. Arī šajās darbībās ir dziļa jēga.

Rimstas satraukums, ko izraisīja dzimtas mājvietas projekta izklāstīšana. Satraukums, ko izraisīja pats laulāšanās process, kurā viņi bija pilnīgi aizņemti viens ar otru un atradās kaut arī patīkamā, tomēr milzīgā nervu saspringumā.

Viņi atpūšas, izguļas savu vecāku mājās un, protams, domā viens par otru.

Pēc divām dienām viņi pirmo reizi satiekas kā vīrs un sieva. Un tad jau viss ir sagatavots bērna ieņemšanai. Turklāt ne materiālie labumi ir noteicošie. Protams, māja, silta kūts dzīvniekiem, sakņu un augļu dārzs arī ir svarīgi. Bet vēl svarīgāks ir jauniešu garīgais un fiziskais stāvoklis.

Radomirs uzcēlās pirms rītausmas. Un, nevienu nepamodinājis, uzlika galvā vainagu, paņēma līdzi mātes izšūto kreklu un aizskrēja pie strautiņa, kas iztecēja no avota.

Mēness apspīdēja pirmsausmas krēslaino ceļu, bet debesu augstumos vēl mirdzēja zvaigžņu miriādes. Nomazgājies strautiņā, viņš apvilka kreklu un ātriem soļiem devās uz sirdī izloloto vietu. Sāka svīst gaisma.

Un, lūk, viņš jau stāv vietā, kur nesen divu ciemu iedzīvotāji svinēja līksmus svētkus, kurus viņš pats bija radījis ar savu sapni.

To, cik spēcīgas jūtas un sajūtas var pārņemt cilvēku šādā brīdī, nespēj apjaust tas, kurš pats neko tādu nav pārdzīvojis.

Var teikt, ka cilvēku pārņēma Dievišķīgas izjūtas un jūtas. Un tās kļuva vēl stiprākas, satraukumā gaidot rītausmas staru, kurā… Lūk, arī viņa! Radomira brīnišķīgā Ļubomila! Rītausmas stara apmirdzēta, meitene skrēja uz tikšanos ar viņu un uz kopīgo radīšanu.

Brīnišķīgā parādība steidzās pie Radomira. Protams, pilnībai nav robežu, bet pēkšņi abiem laiks apstājās. Savu jūtu pārņemti, viņi kā pa miglu iegāja jaunajā mājā. Uz galda atradās ēdiens, reibinošs sausu ziedu aromāts dvesmoja no izšūtās segas, ar kuru bija pārklāta gulta.

-     Par ko tu tagad domā? - viņa čukstus kaismi jautāja.

-    Par viņu. Par mūsu bērnu, - Radomirs notrīsēja, palūkojies uz Ļubomilu. - Ak, cik tu esi skaista! - viņš, nespēdams savaldīties, ļoti uzmanīgi pieskārās viņas plecam un vaigam.

Ļubomilas un Radomira sirdī valdīja ne tikai prieks: viņi raudzījās viens otrā ar vārdos neizsakāmu sajūsmu.

"Mans vīrs," klusi pie sevis čukstēja Ļubomila, "mans vīrs, paldies debesīm un Visumam. Kāda laime - dzīvi Mīlestībā Tu dāvā cilvēkiem, ak taisnais Dievs."

"Mana sieva," skatoties uz Ļubomilu, domāja Radomirs. Viņš aizvēra acis, atkal tās atvēra, lai it kā nejauši ieraudzītu viņu. It kā skatītu skaistāko parādību visā pasaulē. It kā viņa priekšā atrastos pati galvenā dieviete. Taču dievieti Ļubomilu viņš redzēja ne jau "it kā". Viņš patiešām skatīja dievieti savām acīm.

Mīlestības karstā elpa apņēma abus un aiznesa neredzētos augstumos.

Miljoniem gadu neviens nespēs sīki aprakstīt to, kas ar diviem jauniem cilvēkiem notiek tad, kad viņi saplūst abpusējā mīlestībā, lai radītu sev un Dievam līdzīgo.

Bet Vēdrusu kultūras cilvēki - dievi skaidri zināja: kad notiek vārdos neaprakstāmais divu cilvēku savienošanās brīnums, vēlāk katrs no abiem paliks viņš pats. Un tajā pašā laikā, šajā grūti izskaidrojamā mirklī Visums notrīsēs, redzot parādību: mazuļa Dvēsele basām kājām pa zvaigznēm steidzas uz Zemi, iemiesojot sevī divus un vēl trešo.

Rītausma pārtapa laimīgā dienā. Un saule pacēlās virs zemes. Smalks stars spožāk apspīdēja to vietu, kur uz zemes stāvēja dievi. Bet stiprāk par saules gaismu viņus apmirdzēja neredzamā un svētīgā Mīlestības enerģija, Dieva dāvana zemes dieviem. Mīlestības enerģija līksmoja! Vai tā bija saprātīga? Saprātīga gan! Būdama kā visas jūtas - saprāta daļiņas, tā Dieva acīs bija vissvarīgākā. Kad Dievs radīja Zemi, Viņš teica Mīlestībai:

- Steidzies, Mīlestība Mana, steidzies nespriedelē- jot. Steidzies ar savu pēdējo dzirksteli. Ar diženo svētlaimes enerģiju ieskauj viņus, visus Manus nākamos dēlus un meitas.

Tagad, kad Ļubomilas un Radomira mīlestībā bija ieņemts bērns, Mīlestība piesauca Dievu:

-    Neredzams Tu esi, Diženais Radītāj. Bet bērni Tavi redzami. Neredzama biju arī es. Tagad es redzu savu atspulgu Tavu bērnu sejās. Viņi ir Tavi un it kā arī mani. Vēlos auklēt viņu bērnus un saprast, kā Tu, Diženais Radītāj, spēji paredzēt, atdodot mani visu, neatstājot Sev neko? Kā Tu spēji paredzēt zemes dzīves laimi? Parādies bērniem visā Savā skaistumā un diženumā.

Ar tikko manāma vēja čukstiem Dievs atbildēja Mīlestībai:

-    Neuzdrošinos novērst Savu bērnu uzmanību no diženās un iedvesmojošās radīšanas. Un tu, Mana Mīlestība, neapdedzini ar savu prieka brāzmu jaunās sirdis.

-   Mans Dievs, es neapdedzinu, es sasildu. Tu teici: "mūsu bērnus", un es viegliņām notrīsēju, manī uzreiz ieplūda enerģija. Bet es viņus apvaldīju, neapdedzināju. Tu teici: "mūsu bērnus", tātad viņi ir mazliet arī mani.

-    Tie, kuri dzims mīlestībā, sapratīs, kas ir viņu tēvs un māte.

***

-   Vladimir, varbūt to būs grūti saprast, bet tu mēģini. Vēdrusiem bērnu ieņemšanā intīmā tuvība nebija pati svarīgākā. Tas, ko tagad dara cilvēki gultā un ko viņi sauc par mīlēšanos, Mīlestību vienīgi aizvaino un pazemo Dievu. Viņi tikai uz brīdi apmierina

savu iekāri, un tas nav ne simto dalu vērts no tā, ko

Dievs bija lēmis cilvēkiem.

Vēdrusi cits citā saskatīja ne jau miesas prieku objektu, bet gan ko citu.

Kad Ļubomilai un Radomiram radās vēlme ieņemt

bērninu, vini to neuztvēra kā kaut ko no sevis nošķirtu. Tajos laikos bija citāda jūtu kultūra. Iemīlējušies vīrs un sieva viens otrā redzēja bērniņu. Un tāpēc viņu glāsti bija pavisam citādi. Nejau kopošanās alkas lika viņiem tiekties vienam pie otra. Viņus virzīja cildenā tieksme radīt.

Un Radomirs apskāva Ļubomilu gluži kā savu bērnu. Maigi noglāstīja matus, pieskārās stingrajām krūtīm, glāstīja plecus, skūpstīja plaukstas. Ļubomila savukārt noglāstīja viņa seju un plecus. Maigi aplikusi rokas viņam ap kaklu, piespieda Radomiru sev pie krūtīm gluži kā bērnu…

Pasaulē ir daudz traktātu, kas stāsta cilvēkiem par intīmo tuvību. Bet nekad nav bijis un nebūs tāda traktāta, kas spētu aprakstīt vēdrusu bērna ieņemšanas procesu.

Nejau iemīlējušos ķermeņiem tajā bija svarīgākā loma. Ķermenis tikai izpildīja cilvēku gribu un vēlmes. Tobrīd cilvēki atradās citā laika dimensijā. Kad svarīgās darbības bija pabeigtas, viņi atgriezās uz Zemes. Saņemtais gandarījums nebija īslaicīgs. Tas uz mūžiem palika kopā ar viņiem, it kā par vienu pakāpienu pavirzot cilvēku tuvāk pilnībai.

Tas notika, un Radomirs, it kā visu pasaulē aizmirsis, it kā neatgriezies no viņam agrāk nezināmās dimensijas, noskūpstīja Ļubomilu kā tikko piedzimušu bērnu un ieslīga svētlaimīgā miegā. Vai'būt vīrieši tāpēc nevar neaizmigt, ka viņiem atkal gribas atgriezties tur.

Bet Ļubomila negulēja. Viņa it kā sajuta sevī brīnumainu daļiņu. Piecēlās no gultas, piegāja pie loga.

Logā spīdēja saulīte un sadalīja palodzi gaišajā un tumšajā daļā.

Ļubomila ar pirkstu novilka pa līniju, kas šķīra gaismu no ēnas, noraisīja no rokas linu prievīti un nolika to uz šīs līnijas. Vēdrusi vienmēr atzīmēja ieņemšanas dienu un brīdi.

Pēc tam vietā, kur notika laulību ceremonija, iestādīja koku ar taisnu stumbru. Tam pretim iestādīja otru koku tad, kad gaismu un ēnu uz palodzes vienu no otras šķīra linu prievīte. Otro koku stādīja pirmā ēnā. Tas jaunlaulātajiem ļāva vienmēr atcerēties bērna ieņemšanas brīdi. Un horoskops, ja to skaita no šā brīža, vienmēr ir precīzāks. Kaut arī vēdrusi zināja par planētu izvietojumu, par to ietekmi uz cilvēku, viņiem piemītošā milzīgā enerģija ļāva veiksmīgi darboties, pat spītējot planētām.

Starp šiem kokiem vēlāk izlēja augļa ūdeni, apraka placentu. Un, kad cilvēks bija pieaudzis, viņš savas ieņemšanas dienā devās tur gulēt. Planētu izvietojums katru gadu nedaudz mainījās, un cilvēks šajā naktī sajuta visu no Kosmosa nākošo informāciju. Ne ar prātu, drīzāk gan ar zemapziņu, jūtām. Līdz pat visa uz zemes esošā dievišķajai radīšanai. Ja bija kādas slimības vai skumjas, šajā vietā miegs tās padzina. Bet vēdrusi slimoja ļoti reti.

Ieņemšanas vieta bija tā, kur viņi baudīja miegu, centās izprast pasaules norises.

TELEGONIJU IR IESPĒJAMS UZVEIKT

-    Anastasija, esmu dzirdējis, ka volhvi prata uzveikt telegoniju, proti, pirmslaulības sakaru sekas. Ja sievietei bija pirmslaulības sakari, pirmais vīrietis, kā tagad zināms, ietekmēja to, kāds būs tā bērna ārējais izskats un raksturs, kuru radījis cits vīrietis, piemēram, šīs sievietes vīrs.

Ja viņi pirms ieņemšanas veiks laulību rituālu, par kuru tu stāstīji, vai tiks likvidētas sievietes pirmslaulību sakara sekas reiz un uz visiem laikiem?

-   Vladimir, ne jau vienmēr bērnam jābūt līdzīgam pirmajam vīrietim. Gadās, ka jauni un spēcīgi pārdzīvojumi un jūtas izdzēš informāciju par iepriekšējiem neveiksmīgajiem sakariem. Tomēr vēdrusiem ir rituāls, kas palīdz likvidēt veco, nevajadzīgo. Tas šķīsta gan vīrieti, gan sievieti, tajā ir jāpiedalās triju domām. Mēģini pats uzminēt, kuru domām.

-    Labāk pastāsti tu, Anastasija. Man jau tā smadzenes ir pārkarsušas no visas šīs informācijas.

-    Labi, pastāstīšu. Taču ir ļoti svarīgi, lai cilvēki paši iemācītos izdarīt sev nepieciešamos secinājumus.

-   Gan jau kaut kad iemācīsies, bet tagad labāk pastāsti, kāpēc šis jautājums ir tik svarīgs.

-   Tad uzdod jautājumu, kurš tevi interesē, visā pilnībā.

-    Ko tas nozīmē - visā pilnībā?

-    Vladimir, tu taču zini, ka šī problēma skar ne tikai sievietes, bet tādā pašā mērā arī vīriešus. Vīrieša pirmslaulības sakari tieši tāpat ietekmē nākamo bērnu. Un pati tikumīgākā jaunava var dzemdēt svešu bērnu, ja vīrietis nav saglabājis šķīstību. Vai tu to zini, Vladimir?

-   Jā, Anastasija, diemžēl zinu. Lasīju, kā reiz kāds karavīrs, atgriezdamies mājās no dienesta armijā, piedzērās un stacijā pārgulēja ar prostitūtu - aziāti. Atgriezies mājās, savā ciemā apprecēja meiteni, kura viņu gaidīja, un viņiem piedzima bērns ar tumšu ādu un ieslīpām acīm. Visi vainoja meiteni, taču tuvākajā apkārtnē nebija neviena aziāta. Tomēr es domāju, ka par vīriešiem nav obligāti jārunā.

-   Noteikti jārunā arī par vīriešiem: viņiem rituālā ir galvenā loma.

Rituāls ir šāds. Vīrietim tajā vietā, kur dzīvo abi laulātie, jāuzklāj guļasvieta zem zvaigžņotām debesīm. Jāuzklāj sev un savai sievai. Trīs dienas viņiem jāgavē, trīs naktis jāguļ zem zvaigžņotām debesīm. Un katru reizi pirms gulētiešanas vīrietim ir jāapmazgā sieviete ar avota ūdeni un jānomazgājas tajā pašam. Vīrietim jānoslauka sieviete ar linu audumu, bet pats viņš slaucīties nedrīkst, var tikai ar rokām notraukt ūdens pilienus no sevis. Vīrietim slapjam jāliekas gultā ar sievieti. Šo triju dienu laikā viņi nedrīkst stāties intīmās attiecībās.

Kad viņi pirmo nakti aizmigs zem zvaigžņotajām debesīm, abiem ir savstarpēji jāpiedod pagātne un tūlīt, jau pirmajā naktī, jāsāk iztēloties savu nākamo bērnu.

Vīrietim jādomā par to, ka bērnam jābūt līdzīgam viņa sievietei, bet sievietei jāiztēlojas viņš līdzīgs vīrietim.

Kad šīs trīs dienas būs pagājušas, var ļauties arī fiziskajai tuvībai, planētas būs izdzēsušas viņos informāciju par pagātni, par neieņemtajiem bērniem.

Taču, pirms stāties intīmās attiecībās, vīrietim ir jāizdara tas, ko vēdrusu rituālā darīja meitene: viņa uzlika līgavainim galvā vainagu, bet šajā rituālā vainagu sievietei uzliek galvā vīrietis.

Sis rituāls nav obligāts tiem pāriem, kuri kopā meklēja vietu nākamajai dzimtas mājai, atrada to un sāka tur dzīvot.

-    Kāpēc viņiem tas nav obligāts?

-        Pati meklēšana, pirmās trīs iekārtošanās dienas šķīstīs abus, ja viņi par nākamo bērniņu šīs trīs dienas sapņos, vēl neieņēmuši viņu…

-        Anastasija, bet kura tad ir trešā doma? Tu teici, ka nepieciešamas triju domas vienlaicīgi.

-        Jā, teicu, un šajā gadījumā arī bija triju domas. Jau trešajā naktī, kad vīrietis ar sievieti gulēja zem klajām debesīm, viņiem ar savu domu palīdzēja nākamais bērninš.

-    Bet kur viņš bija?

-         Tur, kur atrodas visi bērni, kuri gaida iemiesošanos uz zemes.

Tas arī ir viss rituāls, kuru izskaitļoja diženais volhvs un darīja zināmu cilvēkiem, un pats priecājās par tā iedarbīgumu. Pēc tam radās vairāk laimīgu ģimeņu.

Vai tu visu saprati, Vladimir, vai varēsi par šo rituālu pastāstīt cilvēkiem?

-    Protams, sapratu un visu izstāstīšu.

-    Un pats neko nepieliksi klāt?

-    Nē, nepielikšu.

-    Tad rituāls nebūs iedarbīgs.

-    Kā? Kāpēc?

-    Nebūs iedarbināta senču doma.

-     Jā, atceros, vectētiņš teica, ka mums jānožēlo grēki viņu priekšā. Es to atgādināšu lasītājiem. Kaut gan man nav visai skaidrs, kāpēc tieši mūsu paaudzei ir jālūdz piedošana. Nejau mēs slēpām un iznīcinājām viņu kultūru.

-    Var, protams, domāt, ka "ne jau mēs". Bet būs labāk, ja prātā ienāks cita doma.

-   Kāda?

-   Mūsu paaudzei ticis tas lielais gods un svētīgais darbs - atjaunot savu senču kultūru. Sasiet reiz sarauto pavedienu. Tikai tad cilvēki spēs izdarīt lielus atklājumus. Tikai tad viņu domas palīdzēs mūsējām. Pašlaik viņu domas mūsu neizpratnes dēļ atrodas opozīcijā mūsējām.

CILVĒKA RAŠANĀS uN DZIMŠANAS

PSIHOLOĢIJA

Runājot par šo jautājumu, uzreiz jāuzsver tas, ka saskaņā ar Anastasijas informāciju bērna ieņemšanas, iznēsāšanas un dzimšanas process galvenokārt ir psiholoģiskas, nevis fizioloģiskas dabas process. Tā izpaužas vīrieša un sievietes augstākās kopīgās radīšanas darbs. Tas ir viņu domu, jūtu, intelekta augstākā darba galarezultāts.

Sākumā man, un domāju, tāpat arī citiem lasītājiem, šāds apgalvojums radīja neizpratni, tāpēc es citēšu sarunu par šo tematu.

-    Anastasija, kā gan var teikt, ka tas galvenokārt ir psiholoģisks? Mātes miesās taču attīstās reāls materiāls auglis. Sievietei ir reālas fizioloģiskas sajūtas, reizēm pat sāpes. Par bērna iznēsāšanu, viņa dzimšanu sarakstītas daudzas populārzinātniskas grāmatas, kurās reizēm pat ļoti detalizēti tiek stāstīts, kas jādara sievietei, kura gaida bērnu, tieši fizioloģiskajā ziņā. Tātad svarīgākā tomēr ir fizioloģija.

-   Jā, šāds viedoklis patiešām dziļi iesakņojies cilvēku sabiedrībā, tas ir ļoti bēdīgs fakts, kas liecina par to, ka cilvēka "Es" galvenā sastāvdaļa tiek atstumta otrajā plānā vai arī pavisam izslēgta. Tāpēc arī pasaulē ienāk cilvēki, kuri savā būtībā ir visai tālu no līdzības Dievam.

Spried pats, Vladimir: auglis mātes miesās dzīvo un attīstās ne jau tāpēc, ka kāds par to sarakstījis traktātus, bet gan tāpēc, ka tā iecerējis Radītājs, daba. Iejaukties šajā visaugstākajā mērā pilnīgajā procesā nozīmē aizstāt dabīgo, pilnīgo pret mākslīgo un nepilnīgo.

Cilvēka miesas veidošanās fizioloģiju ieprogrammējis Radītājs, un tā var noritēt pati par sevi, neapgrūtinot māti un tēvu ar šā procesa vadīšanu.

Dzimšanas psiholoģija un fizioloģija - daudz sarežģītāks process - ir pilnībā mātes un tēva varā. Tas ir cilvēka un Dieva kopīgs radīšanas darbs.

Sāpes bērna dzimšanas brīdī liecina par vecāku nepareizu psiholoģisko pieeju dzimšanas procesam.

Daudzi dzīvnieki dzemdē savus pēcnācējus dabiskos apstākļos, un neviens no tiem neiet bojā, neizjūt ciešanas. Un arī savai mīļākajai radībai, cilvēkam, Radītājs nav paredzējis sāpes - tāpat kā mīloši vecāki nenovēl sāpes saviem bērniem.

Sievietei, kura savā klēpī iznēsā Dievišķo augli, izpildot savu augstāko misiju - radot Dievišķu cilvēku, Radītājs paredzējis balvu. Šī balva ir svētlaimes sajūta, prieka pilna sajūsma dzemdību laikā, nevis sāpes. Gluži otrādi - cilvēka dzimšanas procesam ir jābūt līksmes pilnam un patīkamam.

Pats cilvēks, kuru apmānījušas okultās zinātnes, iedvešot tumšo aspektu, ar savu nepareizo ielaušanos bērna dzimšanu padarījis sāpīgu viņa mātei, bet mazulim pašam - par nāvējošu šoku.

-   Kāds tam visam sakars ar šoku, turklāt nāvējošu mazulim? Viņš taču gluži vienkārši piedzimst.

— Jā, piedzimst, bet nesaprot, kāpēc tiek rupji izgrūsts no viņam tik patīkamās un pilnvērtīgās vides un kāpēc viņa māte cieš, izjūt sāpes. Mātes sāpes rada mazulim lielas ciešanas.

-    Vai tad ir iespējams dzemdēt pavisam bez sāpēm?

-   Ne vien bez sāpēm, bet arī ar vislielāko, patīkamāko baudu un prieku.

-    Mūsdienu medicīna ar narkozes palīdzību taču spēj nodrošināt, lai dzemdības notiktu gandrīz bez sāpēm.

-   Narkoze mazina mātes sāpes, bet palielina mazuļa garīgās ciešanas, jo narkozes iedarbības laikā viņš zaudē kontaktu ar māti. Viņu pārņem bailes, nedi-ošība par sevi, un šīs jūtas cilvēkā saglabāsies arī tad, kad viņš būs jau pieaudzis, saglabāsies pat sirmā vecumā. Tās neļaus viņam no jauna piedzimt.

-    Kāpēc tā notiek?

-   Kad bērns dzīvo mātes miesās, viņam tur ir patīkami, komfortabli, labi, mierīgi. Fiziskajā ziņā viņš saņem visu nepieciešamo. Bērnu nenodarbina problēmas, kas jārisina katram cilvēkam savā ikdienas dzīvē, un tas ļauj viņam sajust visu pasauli.

Deviņu mēnešu laikā viņš saņem visu informāciju par brīnišķīgo pasaulsēku, par cilvēka misiju.

Viņa pasaule mātes miesās ir brīnumjauka, neaptverama.

Un pēkšņi kaut kas viņu rupjā veidā cenšas izgrūst ārā no lielās svētlaimes. Visas sievietes zina: ir sākušās dzīšanās sāpes, tās ir kā neizbēgamība, un tāpēc cilvēki nedomā par to, kā šajā laikā jūtas mazulis. Un mūsdienu pasaulē ir maz tādu sieviešu, kuras zina, ka bērniņš šo sāpju lēkmju laikā nav jābiedē, tieši otrādi - mazulis ir jāglāsta, ar viņu ir jārunājas, jākontaktējas, viņš ir jāaicina ienākt šajā pasaulē. Turklāt pašai nav jāizjūt sāpes.

Viņš sadzirdēs savas mātes un sava tēva aicinājumu, uztvers saspiešanu kā glāstus un aicinājumus, vēlēsies iepazīt neparasto un nākt šajā pasaulē pats pēc savas gribas.

Pēc savas gribas piedzimt - tam ir liela nozīme. Šādās dzemdībās viņš saglabā sevī visu no Dieva saņemto informāciju.

Kad sieviete sabaidās no dzemdību sāpēm, šīs bailes sajūt arī viņas klēpī esošais bērns.

Kad sieviete izcieš dzīšanās sāpju lēkmi un domā tikai par sevi, mazajam cilvēciņam viņas miesās sāp divtik, viņš jūtas pamests, bet galvenais - bezpalīdzīgs un neaizsargāts. Šādas jūtas ir kaitīgas un nepārejošas. Tās izdzēš iepriekš saņemto informāciju par pasauli. Izdzēš tāpēc, ka ir pretrunā ar to. Tādu dzemdību laikā cilvēks pirmo reizi jūtas nevis kā pasaules valdnieks, bet gan kā niecība, pār kuru noteicēji ir kaut kādi citi spēki.

Piedzims cilvēka miesa, bet valdītāja un labestīga radītāja gara viņā nebūs. Tāds cilvēks nekļūs Dievam līdzīgs, viņš būs citas savas būtības daļas vergs, visu mūžu veltīgi centīsies atbrīvoties no verdzības.

Pasaulīgie valdnieki, prezidenti, viņu apsardze, apkalpotāji taču arī ir apstākļu vergi. It kā lemj par nozīmīgām lietām, cenšas laimīgi iekārtot savu dzīvi, tomēr viņu dzīve kļūst aizvien nelaimīgāka un bezcerīgāka, pat gaiss un ūdens zaudē savu dzidrumu un spirgtumu.

Dzemdību laikā sāpju iedvestā doma par bezizeju traucē cilvēku sabiedrībai pieņemt cienījamus lēmumus.

-Jā, šādas dzimšanas aina šķiet briesmīga. Varbūt tāpēc tagad dažas sievietes taisa ķeizargriezienu? Tad nekas tāds nenotiek, vai ne?

-   Notiek. Šo paņēmienu ir grūti nosaukt par cilvēka piedzimšanu, drīzāk jau tas līdzinās parastai operācijai. Kurš tādā gadījumā ieved cilvēku dzīvē - māte, kas nav dzemdējusi bērnu, vai ķirurgs, kas izgriež augli no mātes miesām?

Pasaulē vēl neienākušais mazulis pēkšņi zaudē kontaktu ar māti, bet tātad arī ar visu pasauli. Pēc tam viņu ar varu izņem no mātes klēpja.

Kāpēc? Kur? Un kādēļ tik rupjā veidā? Un kādēļ no viņa nekas nav atkarīgs? Visa pasaule viņam sagrūst!

Cilvēki uzskata, ka pasaulē nācis bērns, bet viņš savas dzimšanas brīdi izjūt kā nomiršanu. Un mazulis it kā ir palicis dzīvs, bet patiesībā dzīva ir tikai viņa miesa. Ar visām savas garīgās būtības nožēlojamām paliekām viņš visu mūžu meklēs savu dievišķo "Es". Un vaina par to gulsies tikai uz viņa tēvu un māti.

-    Anastasija, tātad no sievietēm, no tā, kā viņas iznēsā un dzemdē bērnus, ir atkarīga viņu pēcteču un visas cilvēku civilizācijas nākotne. Vai tā?

-   Jā, tieši tā, Vladimir. Taču ne mazākā, bet gan tādā pašā mērā cilvēka piedzimšana ir atkarīga arī no tēva, vīrieša.

Kad vīrietis laidis pasaulē mazuli…

-   Pag, pag, Anastasija, paskaidro, ko nozīmē tavi vārdi "vīrietis laidīs pasaulē"? Vīrietis taču nevar dzemdēt. Viņš gluži fizioloģiski nav piemērots dzemdēšanai.

-   Te jau slēpjas tas triks. Kad lielākajai daļai cilvēku iestāstīja, ka dzemdībās pats svarīgākais ir fizioloģiskais process, no dzimšanas tika atstumts Tēva un Radītāja lielais gars. Precīzāk sakot, Dievu Tēvu atstūma no dzemdībām. Viņa prombūtne atsaucās uz sievietēm ar dzemdību sāpēm, vēlāk arī ar visas cilvēces ciešanām.

-   Paskaidro tuvāk, kāda ir vīrieša loma dzemdībās! Un kāpēc viņa atstumšana līdzinās Dieva atstumšanai? Vai vīrietim - tēvam ir jāpieņem savas sievas dzemdības?

-   Vīrietim nebūt nav jāpieņem dzemdības, tā nav vīrieša sūtība, pietiek, ja viņš atrodas līdzās.

-    Bet kāda tad ir vīrieša sūtība?

-    Lai to saprastu, ir jāapzinās: no mīļotā vīrieša ieņemto augli baro mātes klēpis. Baro miesu, tā ir svarīga, tomēr nav galvenā.

Auglis reaģē uz to, kādā stāvoklī ir māte, uz viņas jūtām un tieši tāpat arī uz tēva jūtām.

Kad vīrs sarunājas ar savu sievu grūtnieci, auglis savu vecāku vārdus neatšķir, nesaprot tos līdz galam, toties smalki uztver savu vecāku jūtas.

Reizēm vīrieši maigu jūtu uzplūdā mēdz noglāstīt savas sievas - grūtnieces vēderu un, pielikuši ausi pie tā, mēģina sadzirdēt bērna kustēšanos. Šādi pieskārieni ir patīkami sievietei, un, kaut arī šķiet, ka bērns, būdams mātes miesās, tos fiziski nesajūt, viņš tos uztver daudz augstākā līmenī.

No mātes un tēva pie bērna straumēm plūst jūtas, un viņš ar lielu prieku un laimes pārņemts pieņem tās.

Jutekliskajā līmenī auglis nolasa arī domas. Kad vecāki bērnu gaida mīlestībā un saticībā un domā par viņu, tiklīdz mazulis ieņemts, viņš pastāvīgi atrodas mātes un tēva enerģētiskajā laukā, tas viņam ir ļoti patīkami.

Ar mātes un tēva sajūtu starpniecību bērns uztver pasauli, kas atrodas ārpus mātes miesām.

Ja tēvs, būdams līdzās sievai grūtniecei, izdzirdējis lakstīgalas dziedāšanu, nopriecājas par to, tad auglis mātes miesās samanīs gan lakstīgalas dziedāšanu, gan tēva prieku. Vēlāk, jau pieaudzis cilvēks būdams, viņš gluži tāpat kā kādreiz mātes miesās priecāsies par lakstīgalas treļļiem.

Ja tēvs un māte pēkšņi nobīsies, ieraudzījuši čūsku, arī piedzimušais mazulis baidīsies no šā rāpuļa. Protams, atrodoties mātes miesās, viņš pats nevarēja redzēt čūsku, bet tas, ko redzēja vecāki, informācijas veidā saglabāsies viņa zemapziņā visu mūžu.

Ja vīrs savai sievai grūtniecei dziedās skaistas dziesmas, bērns, kad būs pieaudzis, tās dziedās tikpat labi kā tēvs. Ja tēvs domās par zvaigznēm, tad arī viņa atvase izrādīs interesi par tām.

-    Es esmu dzirdējis stāstu par to, ka kāds komponists bieži spēlēja klavieres savai sievai grūtniecei, turklāt vienmēr atkārtoja paša sacerēto melodiju, kas sievai bija ļoti iepatikusies. Bet tad komponists izšķīrās un aizgāja no ģimenes vēl pirms dēla piedzimšanas. Kad bērns bija paaudzies, māte viņu sūtīja mūzikas skolā. Reiz sieviete izdzirdēja, ka bērns spēlē uz klavierēm tēva sacerēto melodiju. Pārsteigta viņa nosprieda, ka dēls kaut kur ir atradis vecās notis, jo šī melodija nebija izskanējusi nevienā koncertā, tās notis nekad netika publicētas. Iegājusi istabā, māte ieraudzīja, ka dēls vispār spēlē bez notīm. Sieviete viņam jautāja:

-    Kas tev palīdzēja apgūt šo melodiju, dēliņ?

-    Neviens, - atbildēja puisēns, - es to kaut kur esmu dzirdējis, tikai neatceros, kur. Tā man patīk. Un tev, māmiņ?

-Ari man tā ļoti patīk, - atbildēja sieviete un jautāja dēlam: - Bet kā tu varēji to iegaumēt, jo skolā jaunus skaņdarbus pat pēc notīm nespēj uzreiz nospēlēt?

-    Jā, nevaru uzreiz, taču šo nezin kāpēc esmu ātri iegaumējis. It kā tā būtu manī jau bijusi. Es gribu to turpināt, kaut ko pievienot tajā pašā toņkārtā.

Puisēns papildināja tēva sacerēto melodiju, kuru bija dzirdējis, atrodoties mātes miesās. Viņš, tāpat kā tēvs, kļuva par komponistu.

-    Tas ir labs piemērs, Vladimir. Un tādu nav mazums. Daudzi gadījumi liecina, ka bērna audzināšanu veiksmīgi var sākt jau tad, kad viņš vēl atrodas mātes miesās. Un pat kādu laiku pirms viņa ieņemšanas.

-    Kā tā — pirms? Pirms ieņemšanas taču neviena vēl nav?

-    Tu man stāstīji par telegoniju, Vladimir, par to, ka piedzimušais bērns dažkārt ir līdzīgs sievietes pirmajam vīrietim, nevis tam, no kura tika ieņemts. Šī parādība liecina, ka pat ne ieņemtais, bet tikai rindā uz ieņemšanu gaidošais cilvēks nolasa tēva informāciju.

-   Vai tad tāda rinda pastāv?

-    Jā. Tiklīdz vīrietis un sieviete stājas intīmā tuvībā, tā Visumā dzimst gars, kas ir gatavs iemiesoties.

-    Pat tad, ja tas noticis tāpat vien, bez mērķa radīt bērnu?

-    Gars rodas, kad vīrietis izjūt apmierinājumu.

-   Vai tu runā par orgasmu?

-    Man nepatīk šis vārds, Vladimir, tas sevī ietver nepareizu informāciju.

-    Labi, sauksim to par apmierinājumu. Bet vai tu kaut kā vari pierādīt šā gara parādīšanos?

-        Ja gribēsi, tu pats atradīsi pierādījumus, Vladimir. Vienam cilvēkam šīs parādības būtība kļūs skaidra pēc pāris dzirdētiem vārdiem, bet citam būs vajadzīgi gadi, daudzi piemēri, taču arī tad viņš varbūt nevēlēsies atzīt šo parādību.

-        Vai mūsdienu zinātne spēj sagādāt kaut vai netiešus pierādījumus tam, par ko tu runā?

-    Protams.

-        Kura zinātne to spēj - bioloģija, ģenētika? Man tas jāzina, lai būtu vieglāk pierādījumus meklēt.

-    Tos tu, Vladimir, pavisam viegli atradīsi fizikā.

-        Fizikā? Kāds tam sakars ar fiziku? Tu taču runāji par garīgo, šajā gadījumā izskaidrojumu varētu rast ezoterikā, nevis fizikā.

-    Fizikā ir enerģijas nezūdamības likums.

-   Kāds tam sakars ar šo likumu?

-        Vīrietī, kad viņam ir tuvība ar sievieti, rodas neparasti spēcīga enerģija, un noteiktā brīdī notiek tās izmešana. Saskaņā ar enerģijas saglabāšanās likumu tā nevar tāpat vien bez pēdām pazust, bet var pāriet no viena stāvokļa otrā. Šajā gadījumā vīrieša kolosālā enerģija, tās zibenīgā izmešana arī formē garu.

-Jā, tas skan pārliecinoši. Taču vienlaikus arī skumīgi. Cik gan daudz garu vīrieši ir radījuši, garu, kuri tā arī nav ieguvuši savu materiālo iemiesojumu? To droši vien ir daudzreiz vairāk nekā iedzīvotāju uz Zemes?

-   Jā, daudzkārt vairāk.

-        Viņi cieš vai arī pastāv kā neko nesaprotoša enerģija?

-         Viņiem ir jūtas. Un viņu ciešanas ir neizmērojamas.

-        Vai tie, kuri ir ieņemti, uzreiz sāk sajust savus vecākus?

-    Jā, uzreiz, turklāt vienādā mērā gan tēvu, gan māti.

Mātes miesās pavadīto deviņu mēnešu laikā vecāki bērnam var daudz ko iemācīt. Mācību viela viņam nav jāatkārto divas reizes, viņš acumirklī un uz visu mūžu iegaumē informāciju, kuru saņem no saviem vecākiem.

Tēvs, kuram piemīt pilnvērtīgas zināšanas, visus deviņus mēnešus burtiski iznēsā, formē sava bērna garīgo un intelektuālo "Es".

Tieši viņš, tēvs, ir atbildīgs par cilvēka augstāko "Es" un šajā ziņā līdzinās Dievam.

Tieši tēvs veido cilvēka garīgo komponenti. Tēviem ir jārada deviņu mēnešu programma nākamā cilvēka gara, rakstura, intelekta veidošanai.

-    Anastasija, tu runā par programmu, par tēvu, kuram piemīt pilnīgas zināšanas par mātes miesās esošā bērna audzināšanas procesu…

-    Es runāju nevis par audzināšanu, bet gan par dzemdēšanu, ko paveic tēvs. Tēvs nevis audzina, bet gan dzemdē otro, nemateriālo sava nākamā dēla vai meitas "Es".

-   Manuprāt, mūsu sabiedrībā šāds jēdziens vispār nepastāv. Un tas droši vien ir slikti. Tiek uzskatīts, ka tēva loma radīšanā faktiski beidzas ar apaugļošanu. Pēc tam labākajā gadījumā tēvs palīdz sievai grūtniecei mājas darbos, nodrošina viņu ar visu nepieciešamo.

-    Diemžēl bieži vien tā arī notiek.

-   Bet kurš tādā gadījumā veido cilvēka būtības svarīgāko - garīgo komponenti, ja tēvs neizprot savu sūtību?

-   Nejaušība vai arī kāds, kurš par to zina, protams, lai sasniegtu kādus savus mērķus.

-    Tad jau iznāk, ka vīrieši, kuri nezina par iespēju piedalīties sava nākamā bērna veidošanas procesā jau kopš viņa ieņemšanas brīža, pēc tam audzina pa pusei svešus bērnus?

-    Diemžēl nereti tā arī notiek.

Es, šķiet, sāku saprast, kāda nozīme ir Anastasijas teiktajam, un to, kādā strupceļā tādējādi nonāk mūsu dzīve. Varbūt daudzas sociālās kataklizmas tieši tāpēc arī notiek, ka lielāka daļa no mums, pat atrodoties līdzās saviem bērniem, nav cieši saistīti ar viņiem. Mēs atstājam savus bērnus likteņa varā, atdodam kādam. Taču šīs sarunas laikā ne jau visas sabiedrības, bet gan personiskie apstākļi izraisīja manī grūtsirdību, varbūt pat bezcerības pilnu grūtsirdību, domājot par savu dzīvi. Man pat negribējās vairs turpināt sarunu.

-    Tu nobālēji, Vladimir, acis it kā apdzisa, kāpēc tā? - teica Anastasija, paraudzījusies uz mani.

-    Nespēju vairāk par to runāt, Anastasija.

-   Nojaušu, kas ar tevi pašlaik notiek. Taču tev kļūs vieglāk, ja pats spēsi formulēt savu skumju cēloni.

-    Ko gan te formulēt, tāpat viss ir skaidrs. Kad es sapratu, cik svarīgs ir tevis pavēstītais par bērnu dzimšanu, vienlaikus sapratu arī to, ka es neesmu pietiekami piedalījies savas meitas Poļinas radīšanā. Bet tolaik ne es, ne mana sieva nezinājām, kā jāizturas pret bērnu radīšanu. Taču tu to zināji, dzemdēji dēlu, meitu, bet es, iznāk, atkal paliku malā. Tu zināji un tomēr man savlaicīgi nepastāstīji, kas jādara tēvam. Es pat atceros - tu teici, ka es vispār kādu laiku nedrīkstu satikties ar savu dēlu pēc viņa piedzimšanas. Kāpēc tu tā rīkojies, Anastasija?

-     Jā, es tev tā teicu, Vladimir. Bet padomā pats, ko gan tu mācītu dēlam, deviņus mēnešus dzīvojot kopā ar mani taigā? Gribi, pateikšu tev priekšā?

-   Pasaki.

-     Tu taču toreiz lūdzi mani doties prom no manas noriņas taigā, no manas Mīlestības telpas, kuru savulaik izveidoja mani vecāki. Gribēji, lai es dzemdēju pilsētā, slimnīcā. Pēc tam tu teici, ka mūsu dēls jāsūta bērnudārzā un labākajā skolā, ka izaudzināsi viņu par biznesmeni un viņš turpinās tevis iesāktos darbus.

-    Jā, teicu, taču tad es daudz ko nezināju. Pēc tam tomēr samierinājos ar to, ka tu negribi vai nespēj dzīvot pilsētā, tomēr tu tik un tā nepiedāvāji man palikt kopā ar tevi taigā.

-   Ja būtu piedāvājusi, vai tu paliktu?

-    Nezinu, varbūt paliktu.

-    Un ko tu darītu?

-   Kā jau visi - dažādus vīrieša darbus saimniecībā.

-     Bet tu taču zini, Vladimir, ka šāda palīdzība man nav vajadzīga, te viss labprāt sniedz man nesavtīgu palīdzību: gan gaiss, gan ūdens, gan dzīvnieki, gan zāle. Es, jautādama par taviem darbiem, gribēju uzzināt pašu svarīgāko: par ko tu domātu, gaidot dēla piedzimšanu? Tu klusē. Bet tavas domas būtu tādas pašas kā tavi vārdi toreiz, tās nebūtu mainījušās.

Un tu nožēlotu, ka nespēji pierunāt mani, lai pārceļos uz dzīvi pilsētā. Vēl tu gudroji, kā ar varu aizvest mani dzemdēt uz slimnīcu. Vai tā? Atzīsties.

-   Jā, bija kādu laiku man prātā tāda doma.

-     Tagad iztēlojies, Vladimir, ko mūsu dēls justu šādu sava tēva domu laikā. Turklāt tās bija agresīvas domas.

-     Jā, visumā man nu ir skaidrs, ka viņam tas par labu nenāktu. Un tomēr kļūst skumji, zinot, ka es…

Iznāk tā, ka esmu nepilnvērtīgs tēvs. Un tu dzemdēji, arī tā iznāk, ne gluži pilnvērtīgu dēlu un meitu.

-   Tici man, Vladimir, un nesatraucies, neskumsti, tu saviem bērniem esi pilnvērtīgs tēvs. Un mūsu bērni ir saņēmuši visu, kas viņiem vajadzīgs. Un mūsu dēlam pat ir mazliet par daudz informācijas un jūtīguma, mans vecvectēvs Moisejs šajā ziņā nedaudz pārcentās, kādudien nespējot savaldīt sevi.

-   Kā tad tā? Es nebiju tev līdzās, kad tu biji stāvoklī, neveidoju nekādu programmu, dzemdībās nepiedalījos, neaicināju savus bērnus piedzimt, taču esmu kļuvis par pilnvērtīgu tēvu. Pirms tam tu pierādīji pretējo.

RITUĀLS SIEVIETEI, KURA DZEMDĒ BEZ VĪRA

-   Vēdrusu civilizācijā pastāvēja daudzi rituāli,

Vladimir. Vārds "rituāls" nav tām darbībām īsti piemērots, taču citu vārdu nespēju atrast. Lai izteiktos īsāk, izmantosim to, taču tev jāsaprot, ka vēdrusu rituālu mūsdienu valodā var nosaukt par zinātniski pamatotu un racionālu cilvēka rīcību, kas balstīta uz zināšanām par Visuma enerģijām un cilvēka dvēseles mijiedarbību ar tām. Tu zini, ka rituālus izskaitļoja un pēc zvaigznēm pārbaudīja volhvu, diženo gudrajo paaudze. Citas paaudzes tos pārbaudīja dzīvē un ar katru gadu pilnveidoja.

Citu starpā ir arī rituāls sievietēm, kurām bija jāiznēsā un jādzemdē bērns, atrodoties tālu prom no vīra. Tādas situācijas, kaut gan reti, tomēr radās ari Vēdrusu civilizācijā. Gadījās, ka vīrietim bija jādodas tālā pārgājienā. Tad mājās palikusī sieva, kas gaidīja bērnu, veica ārēji vienkāršu, bet laika ziņā ilgstošu un prātam un gribai visai sarežģītu rituālu. Ja šīs sievietes mīlestība pret bērna tēvu bija stipra, tad sieviete viena pati sasniedza mērķi un dzemdēja pilnvērtīgu bērnu. Viņai palīdzēja Mīlestība - šī varenā enerģija.

-   No kādām darbībām sastāvēja šis rituāls? Mūsdienās arī ir sievietes, kurām nākas iznēsāt un dzemdēt bērnu bez vīra klātbūtnes. Rituāls, par kuru tu runā, varētu viņām noderēt.

- Bērniņu ieņēmušajai sievietei, kura atrodas tālu no sava bērna tēva, deviņu mēnešu garumā ne mazāk kā trīs stundas katru dienu domās jākontaktējas ar bērnu tēva vietā. Reizēm domās jārunā ar nākamā bērna tēvu, dažkārt var arī pastrīdēties, tomēr nekādā gadījumā nedrīkst pieļaut agresiju. Vecāku dialogam jābūt savstarpēji un arī attiecībā pret bērnu labvēlīgam.

Vēlams, lai saruna notiktu vienā un tajā pašā laikā. Sievietes sarunu ar bērnu tēva vietā var iedalīt divās daļās - no rīta un vakarā. Apmēram 15 - 19 minūtes pirms tam, kad domās uzsākama saruna ar bērnu tēva vietā, sievietei jāuzņem nedaudz ātri asimilējama ēdiena vai dzēriena, kas noderīgs viņai pašai un bērnam.

Visus deviņus mēnešus pirms šādas sarunas domās jālieto viens un tas pats dzēriens. To drīkst dzert tikai tad, kad notiek šī sazināšanās domās.

Es, piemēram, gatavoju dzērienu, kas sastāvēja apmēram no simt gramiem ciedru piena, trim pilieniem ciedru eļļas, ziedputekšņu šķipsnas, nedaudz medus, samaisīju to visu koka piestā un dzēru ļoti maziem malciņiem.

Dzērienu var gatavot arī no citiem produktiem, bet tiem katrā ziņā jābūt dabīgiem, ekoloģiski tīriem, mātes organismam viegli asimilējamiem, mātes miesās esošajam bērnam derīgiem un patīkamiem. Tas ir ļoti svarīgi.

Ja mātes lietotais dzēriens nebūs veselīgs un nepatiks bērnam, viņam saruna ar tēvu asociēsies ar kaut ko nepatīkamu, bērns vēlāk atgrūdis tēvu, pretosies saskarsmei ar vinu.

Pēc bērna piedzimšanas mātei jāturpina lietot šo dzērienu ikreiz īsu brīdi pirms tās barošanas reizes, pēc kuras viņa nolēmusi kontaktēties ar bērnu tēva vārdā.

Ja bērniņš pārtrauks lietot mātes pienu, bet tēvs vēl nebūs atgriezies, mātes izraudzīto dzērienu bērnam nevajag dod. Tas viņam jāpasniedz tikai tad, kad notiks pirmā kontaktēšanās ar tēvu.

Vēl sievietei zvaigžņotajās debesīs jāizvēlas zvaigzne, ar kuras starpniecību viņa kontaktēsies ar savu mīļoto vīrieti. Un katru reizi, pirms viņa uzsāk domās sazināties ar bērnu, jāatceras tā.

Domās kontaktējoties ar bērnu, sievietei pēc iespējas precīzāk jāiztēlojas viņa tēvs: šā vīrieša raksturs, intonācijas, pasaules uzskats, turklāt nedrīkst liekuļot, iztēlojot vīrieti labāku, nekā viņš patiesībā ir. Ja viņa kādā jautājumā nepiekrīt mīļotajam, jācenšas bez agresijas, ar mīlestību izskaidrot savu nostāju. Nedrīkst neizpratnē vainot vīru, nedrīkst uzskatīt, ka pati nav spējīga pārliecinoši, saprotami izklāstīt domu. Vai arī jāpadomā vēl rūpīgāk par mīļotā vārdiem.

Vēl šādas sarunas laikā sievietei grūtniecei jāglauda sev vēders, domās iztēlojoties gaidāmā bērna tēva veidolu.

Un ir ļoti svarīgi, sarunājoties ar savu vīrieti, izvairīties no jebkādiem negatīviem momentiem, ja tādi bijuši agrāk. Jāatceras tikai labākais no saskarsmes ar vinu.

Visus deviņus mēnešus tādai sievietei jācenšas pavadīt pēc iespējas vairāk laika vienatnē. Tad bērns jutīs viņu un savu tēvu. Un, lai ari tēva un vīra nebūs līdzās, tomēr bērns atradīsies tēva auras laukā.

Ja sieviete veiks šo rituālu, vīrietis atnāks, atgriezīsies pie viņas un sava bērna. Pat tad, ja viņa mīlestība agrāk bija vāja vai arī tās vispār nebija, viņā ar neparastu spēku uzliesmos mīlestība, kas pamudinās viņu uz labiem darbiem.

Šā rituāla iedarbību, tā spēku zināja daudzas vēdrusu sievietes. Pēc tam volhvi centās izdzēst to no sieviešu atmiņas un izmantoja tikai tad, kad bija pārliecināti, ka sievietei nepiemīt netikumīgas jūtas.

-    Par kādām netikumīgām jūtām tu runā, Anastasija?

-   Ar šā rituāla palīdzību arī netikumīga iemīlējusies sieviete spēja iegūt vīrieti, kas viņu nemīlēja. Pat tad, ja viņš dzīvoja ar citu sievieti. Un pat tad, ja starp viņiem nebija intīmas tuvības.

-   Bet kā tad bez intīmās tuvības? Bez tās taču nevar ieņemt bērnu, un kam viņa šādā gadījumā stāstītu par tēvu?

-    Sieviete varēja ieņemt bērnu no jebkura vīrieša, bet domās kontaktēties ar bērnu iemīļotā vīrieša vārdā. Un līdz ar to iemīļoto piesaistīt sev. Turklāt bērns būs arī ārēji līdzīgs viņas iemīļotajam vīrietim, nevis tam, kurš patiesībā bija kopā ar viņu. Tu taču to zini, Vladimir, jo tev nav sveša telegonija.

-   Jā, zinu, bet kāpēc tu, Anastasija, stāsti par to, ko centās noslēpt volhvi. Dažas sievietes tagad mēģinās ar šā rituāla palīdzību aizvilināt no ģimenēm viņām iepatikušos vīriešus. To nedrīkst publicēt.

-    Publicē droši, Vladimir. Esmu izņēmusi no šā rituāla kādu elementu, tagad tas nesagraus laimīgu ģimeni.

-   Bet, ja tu varēji izņemt no tā kādu elementu, tad kāpēc gan to neizdarīja volhvi?

-   Volhvi nezināja, ar ko tas jāaizstāj.

-    Volhvi nezināja, bet kā tu varēji uzzināt? Turklāt tu, Anastasija, teici, ka volhvi savu rituālu iedarbīgumu vienmēr pārbaudīja dzīvē. Bet tu pārbaudīt nevarēji.

-   Varēju.

-    Kad? Un ar ko???

Ak Dievs! Es atcerējos pirms daudziem gadiem Anastasijas teiktos vārdus. Tad es tiem nepievērsu nekādu uzmanību, bet tagad… Lūk, šie vārdi: "Es tev, Vladimir, atdošu meitas cienu un sievas mīlestību." Neticami, taču viņa ir to izdarījusi! Bet kāpēc tad sieva nav greizsirdīga uz Anastasiju? Un kāpēc meita izturas pret viņu ar cieņu? Es šogad biju ģimenē. Anastasija ir paveikusi neiespējamo. Nesaprotu, kā, ar kāda spēka palīdzību, bet paveikusi.

Visi laicīgie institūti, kuri lepojas ar saviem tehniskajiem sasniegumiem, nespēj atrisināt vissvarīgāko uzdevumu uz zemes - panākt, lai ģimenēs atgrieztos mīlestība un cieņa, bet viņa to spēj. Ak Dievs! Kādas neticamas, patiešām Dievišķīgas zināšanas zaudē cilvēce! Kāpēc? Kas atbildēs uz šo jautājumu?

Un ar kādu mīlestības spēku ir apveltīta pati Anastasija! To, ko viņa panākusi, droši vien pienācīgi spēs novērtēt nākamās paaudzes, nevis mēs. Man gribējās izdarīt viņai kaut ko labu, un es piegāju pie Anastasijas, noslīgu viņas priekšā uz ceļa un noskūpstīju roku. Viņa arī nolaidās uz ceļiem un apskāva ar rokām manu kaklu. Es dzirdēju, kā pukst viņas sirds, sajutu viņas matu neparasto smaržu, kas reibināja elpu, mātes piena smaržu - gluži kā no krūts plūstošu - un klusi čukstēju:

-    Kas man jādara, lai kļūtu tevis cienīgs, Anastasija?

Bet viņa neatbildēja, tikai ciešāk piespieda manu galvu sev pie krūtīm. Manā dzīvē droši vien nav bijis laimīgāku brīžu par šīm sekundēm, stundām un dienām.

KUR LAI MES DZEMDĒJAM BĒRNUS?

Cik grūti ir rakstīt sausā stilā, un tomēr mierīgi, bez emocijām jātiek skaidrībā, kur vajadzētu notikt dzemdībām, lai vecākiem un mazulim būtu labāk, komfortablāk? Slimnīcas operāciju zālē vai mājas apstākļos? j

Saskaņā ar manā rīcībā esošajām ziņām pirmie dzemdību nami parādījās Senajā Ēģiptē un Romā, kad tur pastāvēja verdzības iekārta. Tie bija paredzēti verdzenēm grūtniecēm.

Bērnu dzemdējusī verdzene piecas līdz deviņas dienas palika kopā ar mazuli, pēc tam atkal sāka strādāt. Pie bērna māte atnāca, lai viņu pabarotu, un drīkstēja palikt arī pa nakti.

Tā tas turpinājās sešus vai divpadsmit mēnešus. Dažādās vietās bija atšķirīga pieeja atkarībā no tā, kā vergturi izturējās pret saviem vergiem. Pēc mātes nošķiršanas no bērna viņu sākumā pieskatīja īpaši apmācītas aukles verdzenes, pēc tam, kad bērns bija paaudzies, viņš tika nodots audzināšanā citiem vergiem atkarībā no lomas, kuru viņam bija paredzējis pavēlnieks.

Tā, piemēram, puisēnus nodeva speciālistiem, kuri gatavoja viņus par karavīriem. Šie karavīri, kuri nepazina savus vecākus, tika pakļauti īpašai fiziskajai sagatavošanai un psiholoģiskajai apstrādei un bija savam vergturim visuzticīgākie. Šiem cilvēkiem kopš bērnības iedvesa, ka viņš tiem ir gan māte, gan tēvs, vispār - Dievs. Šādas attieksmes iedvešanai pat speciāli tika izstrādāta reliģija.

Un cik līdzīga šī pagātnes situācija šķiet mūsdienu realitātei. Dzemdību nams - silīte - dārziņš - skola - institūts - un vergs ir izveidots. Bet, tā kā pavēlnieks ir neredzams, vergs uzskata, ka viņš ir brīvs, un nesa- celsies.

Senās Romas, Ēģiptes dižciltīgie ļaudis un arī vidējā šķira pat visļaunākajos sapņos nespēja iedomāties, ka viņu bērns nāks pasaulē kur citur, nevis mājās.

Sākumā viņi uz mājām aicināja sievietes - bērnu saņēmējas, vēlāk ārstus, pareģus.

Krievijā pirmās speciālās istabas dzemdētājām bija paredzētas prostitūtām. Reizēm šī sieviešu kategorija dzemdēt gāja uz čigānu taboru, kur arī atstāja audzināšanā savus negribētos bērnus. Čigāni viņus pieņēma.

Dzemdību nams kā tāds vispār ir absurds. Tas ir spilgts pierādījums tam, ka sievietes zaudējušas dzemdēšanas instinktu un mūsdienu cilvēks - ne tikai zināšanas par pirmsākumiem, bet arī elementāru jūtu kultūru. Zudušas patiesas mīlestības jūtas pret sievieti un savu bērnu kā daļiņu no sevis un savu turpinājumu.

Dzemdību namā dzimušais bērns nevar būt tikai jūsu. Viņš ir saistīts ar vēl kādu cilvēku. Dzemdēšanas process ietver sevī ieņemšanu, iznēsāšanu un mazuļa nākšanu pasaulē. Un pēdējais ir ne mazāk svarīgs kā viss pārējais. Ja jūs nododat bērnu svešās rokās, kurām parasti gan jūs, gan jūsu bērns ir vienaldzīgs, tad jūsu piedalīšanās sava mīluļa dzimšanā ir nepilnīga. Tā rezultātā jums pret viņu neradīsies pilnvērtīgas tēva jūtas, bet viņš to sajutīs un vēlāk atmaksās jums ar to, ka neizjutīs spēcīgas dēla vai meitas jūtas.

Un arī mīlestība nebūs pilnvērtīga; tādi bērni nespēs mīlēt ne tikai savus vecākus, bet arī dzīvi. Tā viņiem nav rādījusies pievilcīga jau ar pirmo mirkli šajā pasaulē.

Protams, šo kļūdu var labot, attiecīgi izturoties pret jaundzimušo, taču tas nav vienkārši.

Vērtējot bērnu dzimšanu dažādām pasaules tautām, var teikt: jo tālākā pagātnē ielūkojamies, jo tā ir bijusi pilnvērtīgāka, kļūstot līdz absurdam primitīva mūsdienās.

Mūsu modernajā pasaulē tā līdzinās apendicīta izgriešanai no slimā cilvēka ķermeņa.

Tāpēc arī gribas parunāt par kaut ko priecīgāku. Cilvēce tomēr sāk domāt par notiekošā jēgu.

Krievijā, Amerikas Savienotajās Valstīs, Francijā parādās "Garīgo akušieru skolas". Vairākās valstīs jau darbojas organizācijas, kuras par savu uzdevumu izvirzījušas izglītot cilvēkus par mātes miesās esošā augļa attīstību.

Maskavā un Sanktpēterburgā ir kursi, kuros apmāca, kā dzemdēt mājas apstākļos. Cilvēki cenšas atgūt zaudētās zināšanas un tradīcijas. Zaudēto mīlestību.

Paraudzīsimies, kā notika dzemdības vēdrusu ģimenē. Anastasija par to stāstīja šādi.

VĒDRuSu DZEMDĪBAS

Māte un vecmāmiņa informēja dzemdētāju par to, kādiem simptomiem un sajūtām jāparādās pirms dzemdībām. Ļubomilas vecmāmiņa visos sīkumos pastāstīja, kā viņa dzemdēja savus bērnus.

Vēdrusu sieviete parasti dzemdēja savās mājās, speciāli dzemdībām paredzēta koka silē, kas bija līdzīga mūsdienu vannai, tikai mazliet īsāka un nedaudz seklāka. Vēlāk to izmantoja par šūpuli.

Tajā tika ieliets tīrs, līdz ķermeņa temperatūrai sasildīts avota ūdens. Vannas sānos no ārpuses bija izciļņi, uz kuriem sieviete novietoja kāju pēdas.

Vannas malas bija ieliektas tā, lai pie tām varētu ērti turēties ar rokām. Gaisa temperatūru telpā toreiz ar termometru nemērīja, atzina, ka tai jābūt tādai, lai nekustīga kaila cilvēka ķermenim nebūtu ne par karstu, ne par aukstu.

Vanna dzemdētājai tika nolikta uz grīdas un pavērsta tā, lai tajā sēdošā sieviete varētu redzēt saullēktu.

Līdzās vannai atradās vēl viens, taču mazāks trauks ar ūdeni.

Uz soliņa līdzās vannai nolika četrus linu dvieļus bez izšuvumiem un rakstiem. Audums nedrīkstēja būt raupjš.

Vēdrusu dzemdībās istabā kopā ar dzemdētāju atradās tikai viņas vīrs.

Ne pieredzējušas vecmātes, ne vecāki vai tuvākie radinieki tajā neatradās.

Pirms dzīšanās sāpju sākšanās tēvs pie ieejas dzimtas mājvietā iededza agrāk sakrautu ugunskuru, no kura cēlās balti aromātiski dūmi. Pie šā ugunskura tad ari parasti pulcējās tuvākie radinieki, ieradās pieredzējusi vecmāte, bieži vien arī volhvs.

Dzemdētājas un viņas vīra vecāki sainīšos un groziņos atnesa ēdienu, dzērienus, apsēdās uz soliņa zem nojumes, kas bija uzslieta līdzās ugunskuram.

Saskaņā ar vēdrusu tradīcijām nevienam no viņiem nebija tiesību šķērsot dzimtas mājvietas robežu. Ari dzemdētājas vīrs nedrīkstēja iet pie viņiem, pat no tālienes sarunāties ne.

Šādi noteikumi nebūt nav radušies māņticības dēl, tas ir ļoti smalks, psiholoģiski pārbaudīts paņēmiens. Neviens un nekas nedrīkstēja atraut tēva domas, vēl jo vairāk pašas dzemdētājas uzmanību no bērna sagaidīšanas.

Taču tas, ka pie ieejas dzimtas mājvietā atradās vecāki, pieredzējusi vecmāte, uz topošajiem vecākiem iedarbojās nomierinoši. Šie cilvēki neparastā vai bīstamā situācijā vienmēr varēja nākt palīgā. Šāda nepieciešamība gan radās ļoti reti.

Dzīšanās sāpju laikā māte visu laiku sarunājās ar dzimstošo bērnu, uzmundrināja viņu, palīdzēja bez bailēm ienākt jaunajā pasaulē. Vēdrusi lieliski saprata, cik svarīgi ir domās un balsī kontaktēties ar dzimstošo cilvēku, tādējādi procesā piedalās māte, bērns un tēvs.

Tāpat ir ļoti svarīgi, lai pirmais skatiens, kuru māte velta jaundzimušajam, būtu nevis satraukts par viņa ārējo izskatu (par dzemdību laikā saspiestu de- guntiņu, sarkanāku ādas krāsu utt.), bet gan maiguma un sajūsmas pilns.

Ūdenī piedzimušo mazuli tēvs izņēma no ūdens, uzreiz ar muti izsūca gļotas no viņa mutītes un de- guntiņa un nolika mātei uz vēdera; viņa pēc tam deva bērnam krūti. Tas veicināja placentas izdalīšanos; tēvs placentu ielika iepriekš sagatavotā traukā, pēc tam ar ugunī dezinficētu nazi pārgrieza nabas saiti un nosēja nabu.

Tad tēvs uzlika bērnu uz dvieļa, nomazgāja viņu, ietina otrā dvielī, nolika gultā, apmazgāja sievu ar ūdeni no trauka, kas stāvēja līdzās vannai, nosusināja viņu ar tīru dvieli un pavadīja līdz gultai, kurā gulēja bērns.

Tad tēvs ar muti vai rokām noslauca no sievas krūts pienu un aprasināja ar to linu palagu, ar kuru apsedza tikko dzemdējušo sievu un bērnu, kas gulēja viņai uz vēdera vai krūtīm.

i

To izdarījis, tēvs apsēdās, klusēdams skatījās uz sievu un, ja viņa vēlējās, sarunājās ar viņu, ja iemiga, viņš no istabas neizgāja.

Vēlāk, apmēram pēc piecpadsmit minūtēm, aizdedza pavardā iepriekš salikto malku.

Ūdeni, kurā piedzima mazulis, un ūdeni, kurā tika apmazgāta dzemdētāja, viņš izlēja starp diviem kokiem, kuri bija iestādīti drīz pēc ieņemšanas. Turpat tika aprakta arī placenta.

Radinieki, kas bija sapulcējušies pie ieejas dzimtas mājvietā, ieraudzījuši no skursteņa paceļamies dūmus, saprata, ka dzemdības norisinājušās veiksmīgi, un sāka cits citu apsveikt un cienāt ar līdzpaņemtajiem gardumiem vai dzērieniem, pēc tam izklīda pa mājām.

Vēdrusi saprata, ka mazulis, pat būdams mātes miesās, apjauš vecāku domas un jūtas. Nākot pasaulē, viņš joprojām atrodas vecāku auras laukā. Ja ēkā atradīsies vēl kāds cits, pat labas domas mazulim veltoši radinieki, viņu jūtas, kaut arī labas, bērnam ir svešas; tās radīs viņā sasprindzinājumu.

Turklāt gribot vai negribot radinieki atraus vecāku domas no bērniņa, bet vecāku psiholoģiskajā laukā viņš jūtas vislabāk.

Kā pierādījumu teiktajam var veikt šādu eksperimentu.

Daudzas sievietes zina, ka, barojot bērnu, nedrīkst sarunāties ar citiem cilvēkiem, domāt par kaut ko citu, it sevišķi negatīvu. Mātes koncentrējas uz savu bērnu, viņa barošanu, domās sarunājas ar viņu.

Lai iegūtu pierādījumus tam, ka mazulis patiešām jūt mātes domas, ieejiet istabā, kur viņa baro bērnu, un sāciet runāt ar māti. Bērns uzreiz satrauksies, varbūt pat pārstās zīst krūti, sāks raudāt. Viņam kļuva neomulīgi, māmiņas doma par viņu atslāba vai arī pievērsās kam citam.

Bet varbūt mazuli satrauca ienākušā cilvēka balss skaņa vai vina smarža?

Es piezvanīju savai meitai Poļinai. Viņa pacēla telefona klausuli un sāka ar mani sarunāties. Pēc trīsdesmit sekundēm es izdzirdēju savas mazmeitiņas

Mašenkas raudāšanu.

-    Kāpēc viņa raud? - pajautāju meitai.

-    Es baroju viņu ar krūti, tēt, - atbildēja Poļina, - Mašeņkai nepatīk, ja es novēršu uzmanību no viņas.

Es pacentos ātri pabeigt sarunu. Un tā rīkojos katru reizi, kad biju piezvanījis nelaikā. Mazmeitiņa vienmēr sāka raudāt.

Daudzas ar krūti barojošas mātes, kurām nav sveša zīdaiņu barošanas kultūra, apstiprina, ka tā patiešām ir.

Ar zīdaiņiem, kuru mātes nezina, cik svarīgs ir psiholoģiskais kontakts ar viņiem, un barošanas laikā pļāpā, ar ko vien pagadās, domā par savām problēmām, nekas tamlīdzīgs nenotiek. Kāpēc? Tāpēc, ka viņu bērns vispār nezina, kas ir psiholoģiskais kontakts ar savu māti. Viņam tāda nekad nav bijis, tātad nav pat ar ko salīdzināt.

Ir sena paruna: "Iesūcis ar mātes pienu." Ko mūsdienās ar mātes pienu sevī uzņem zīdaiņi?

Cilvēku sabiedrība ir iemācījusies radīt visdažādākos Zemes pavadoņus un starpkontinentālās kodolraķetes. Bet ir zaudējusi kaut ko daudz svarīgāku - cilvēka dzimšanas un audzināšanas kultūru. Un rezultātā cilvēki cits pret citu pavērš kodolraķetes.

Kurš pateiks, kāda saistība pastāv starp mazuļa audzināšanu jau mātes miesās, viņa barošanu un kariem? Vistiešākā!

Daudzi vēl atceras ar Rostovas maniaku Čikatilo saistītos notikumus. Viņš sadistiski ņirgājās par jaunām sievietēm un pēc tam viņas nogalināja. Šādi maniaki, uzdzenot bailes iedzīvotājiem, parādās arī citās pilsētās.

Katru reizi viņu sagūstīšanā tiek iesaistīti daudzi miliči.

Un, rau, kāda interesanta likumsakarība. Ir konstatēts, ka vismaz triju šādu "Rostovas" maniaku mātes ir neveiksmīgi mēģinājušas nogalināt augli vēl savās miesās. Pēc tam piedzimušais un izaugušais bērns sācis atriebties sievietēm.

Padomājiet un atbildiet: kas ir svarīgāks vidusskolas beidzējai - vai uz teicami nokārtot fizikas, ķīmijas, svešvalodas eksāmenu vai teicami apgūt bērna ieņemšanas, iznēsāšanas un audzināšanas kultūru?

Domāju, ka daudz svarīgāk ir zināt pēdējo. Bet mācību priekšmeti, kuri sniedz šīs zināšanas, skolu programmā vispār nav iekļauti. Tad nu skolu un augstskolu beidzējas dzemdē nejauši ieņemtos bērnus. Bieži vien prāto, vai vispār ir vērts dzemdēt, varbūt labāk iztaisīt abortu.

Reizēm gadās, ka dzemdē, bet kādus bērnus? Tādus, kuriem ne tikai fiziķu un ķīmiķu sasniegumus nedrīkst rādīt, bet pat naži un nūjas jānovāc kaut kur tālāk.

Augsti garīga cilvēka piedzimšana ir īpaši svarīga zinātniski tehniskā progresa apstākļos.

Slikti, ka maniaks Čikatilo nogalināja un mocīja sievietes. Labi, ka šāds maniaks nesēž pie kodolraķetes palaišanas pogas.

Labi jau, labi, tomēr gribas piebilst: pagaidām nesēž. Sēdēs, ja sabiedrība nemainīs savu attieksmi

pret cilvēka ieņemšanas un dzemdēšanas kultūru.

***

Tā kā Radomiram un Ļubomilai šī kultūra nebija sveša, viņi palīdzēja savam pirmajam dēlam kopumā mierīgi un bez sāpēm pāriet no mātes miesām jaunā pasaulē. Iespējams, pat sagādājot prieku sev un savam mazulim.

Ļubomila dzemdēja viegli un bez bailēm. Zināmā mērā pat līksmi. Kad parādījās mazuļa galviņa, viņa iekliedzās nevis aiz sāpēm, bet gan no prieka, kā sveicinot. Pati izņēma viņu no ūdens un piespieda sev klāt.

Kad Radomirs apmazgāja Ļubomilu ar tīru ūdeni, bet pēc tam slaucīja viņu, viņam gribējās noskūpstīt katru sievas ķermeņa vietiņu. Vēl viņam gribējās noslīgt sievas priekšā uz ceļiem. Un viņš to izdarīja, kad smaidošā Ļubomila ar jaundzimušo dēlu gulēja, apsegta ar palagu. Noslīga uz ceļiem un klusi un izjusti teica:

-   Paldies, Ļubomila. Tu esi radījusi. Tu esi dieviete. Tu spēj īstenot sapņus.

-   Mēs abi esam radījuši, Radomir, - viņam smaidot atbildēja Ļubomila.

NE JAU RADOMIRA PEDEJA CIŅA

Laimīgi dzīvojot, ritēja gadi. Savas dzimtas mājas jau bija bērniem, mazbērniem, mazmazbērniem. Bet mīlestība nebija pametusi Radomiru un Ļubomilu. Kaut arī viņi bija nosirmojuši, tomēr ar katru gadu kļuva it kā vēl laimīgāki.

Radomirs, sirms vīrs, viens pats stāvēja pie dzimtas mājvietas vārtiņiem. Skatījās uz ceļu, kas uzvijās pakalnītē un aiz tās pazuda viņa acīm. Pa šo ceļu pirms divām dienām kaujā devās viņa dēli un mazdēli. Pat vēl nepilngadīgās mazmeitas aizgāja.

Viņiem bija jācīnās ar neparastu ienaidnieku. Kņazs no svešām zemēm bija atvedis kaut kādus garās melnās drēbēs tērpušos cilvēkus, kurus nezin kāpēc sauca par mūkiem. Un paziņoja visām apmetnēm, ka līdz šim viņi dzīvojuši nepareizi. Ka visi līdzšinējie ticējumi un tradīcijas ir jāatceļ, ka cita dieva priekšā jāmetas uz ceļiem.

Un kņazs ar savu svītu un karadraudzi jau darīja to. Tiklīdz kņazs bija pieņēmis citu ticību, tā cilvēki melnajās drānās paziņoja, ka viņa vara nāk no Dieva.

Kopā ar melnajiem cilvēkiem ieradās arī kareivji, viņus ietērpa kņaza karadraudzes drānās.

Viņi pēc kārtas uzbruka visām apmetnēm un pieprasīja, lai ļaudis pajaunam domātu par dievu. Kurš negribēja pielūgt viņu dievu, to sacirta ar zobenu, dedzināja mājas un izpostīja dārzus.

Dzimtu vecākie sasauca padomi, lai izlemtu, ko darīt. Aicināja uz padomi gan mūkus, gan kņazu, bet mūki un kņazs viņiem klāstīja par augstāko labumu, ko visiem dos jaunais dievs, un tādējādi maldināja ar nevienam nesaprotamo mācību.

Vecākie saskārās ar līdz šim neredzētu parādību. Agrāk, kad ciemam uzbruka nepārprotams ienaidnieks, visu dzimtu vīrieši ātri apvienojās zemessardzē un kopīgi padzina viņu no savas zemes. Bet tagad mūki melnajās drānās skandināja par mīlestību, paklausību. Par labumu runāja, par brīnišķīgu paradīzes dzīvi visiem, kuri pievērsīsies jaunajai ticībai.

Vecākie uzreiz nesaprata, ka aiz skaistajiem vārdiem kā aiz vairoga slēpjas tas, kas nepavisam nav viņiem no Dieva sūtīts.

Vēdrusu Dievs nedarbojās ar zobenu. Bet aiz mūkiem stāvēja agresīvas karadraudzes. Dažu ciemu iedzīvotāji aizgāja mežos. Citi cīnījās. Dažs ieslīga dziļās pārdomās.

Un rītausmā Radomirs noskatījās, kā no dzimtas mājām devās projām kaimiņos dzīvojošie viņa mazdēli, dēli. Visi sapulcējās pie Radomira dzimtas mājām, itin kā būtu iepriekš norunājuši.

"Protams, ka norunājuši," nodomāja Radomirs, jo iepriekšējā dienā vecākais dēls, viņa un Ļubomilas pirmdzimtais, bija teicis:

- Rīt mēs ejam uz karaspēlēm. Mācīsimies, kā mūsu zemē neielaist ienaidniekus.

Viņi aizgāja, un saule jau grasījās otrreiz rietēt, bet viņu vēl nebija. Un sirmais Radomirs visu laiku skatījās uz ceļu.

Pēkšņi uzkalniņā parādījās jātnieks. Pilnos auļos viņš traucās pa ceļu uz Radomira mājas pusi. Straujā zirga mugurā stalti sēdēja Radomiram līdzīgs sirms vīrs. Tuvāk ieskatoties, Radomirs viņā atpazina savu bērnības draugu Argu.

Smagi pūšot, jātnieks nokāpa no zirga un ātri sāka izprašņāt Radomiru:

-   Kas vēl ir tavās dzimtas mājās? Saki, tikai ātri.

-   Ļubomila gatavo vakariņas, bet jaunākais maz- mazdēls nomoka viņu ar saviem jautājumiem, - mierīgi atbildēja Radomirs un piebilda: - Tu tā dīvaini sāki sarunu ar mani, Arga, uzreiz ar jautājumu, pat nesasveicinājies.

-    Man nav laika, steidzos. Arī tu tūlīt ņem divus ātrākos zirgus, pārtiku trim dienām. Abi ar Ļubomilu un mazmazdēlu jājiet man līdzi.

-    Uz kurieni?

-    Uz mežu pie drevļāniem. Tur ir viena man labi pazīstama ģimene, tā mums dos patvērumu. Meža biezoknī ienaidnieki mūs neatradīs. Paies gadi, varbūt tauta nāks pie prāta. Tu izglābsi mazmazdēlu, Radomir, tātad izglābsi dzimtu.

-   Bet es domāju, ka tu atjāji man palīgā, Arga. Divi vēdrusu zobeni karājas pie taviem segliem. Kam tev tie vajadzīgi, ja grasies mežā slēpties no ienaidniekiem?

-   Zobeni ir tāpat vien. Es netaisos ne ar vienu cīnīties. Viņu ir daudz, un viņi mūs uzveiks. Kāpēc bezjēdzīgi iet bojā?

-    Jā, es zinu, tu nekad ne ar vienu neesi kāvies, Arga, pat Vastlāvjos vīriešu spēlēs nepiedalījies.

-   Pašlaik runa nav par to. Tu zini, Radomir, un arī es zinu: cilvēka dzīve var būt mūžīga, gars var atkal iemiesoties laicīgajā ķermenī. Bet tāpēc pirms nāves cilvēks nedrīkst domāt par nāvi. Doma jāvirza uz brīnišķīgo nākotni. Kur nonāks doma, tur arī cilvēks piedzims no jauna.

-   Es to visu zinu, Arga, mēs to kopā ar tevi mācījāmies pie volhviem.

-   Tad tev ir jāatceras, Radomir: kaujā tevi var nāvīgi ievainot, un tu nepaspēsi padomāt par savu nākamo iemiesošanos.

-    Es to atceros, bet nevaru atstāt dzimtas mājas. Tās ir dzīvas un nesapratīs, kāpēc to draugs - saimnieks pēkšņi nodod telpu, kas viņam dāvājusi mīlestību? Kāpēc atstāj to ienaidniekam saplosīšanai?

-   Dzīva, nesapratīs… Tu vienmēr esi bijis sentimentāls, Radomir, un tāds arī esi palicis. Nu ko, paliec ar. Paliec.

Arga ātriem soļiem pagājās šurpu turpu, pabuži- nāja zirga krēpes un atkal piegāja pie Radomira. Divi sirmi vīri stāvēja viens otram pretī un klusēja. Par ko pukstēja viņu sirdis, to tagad neviens nepateiks. Varbūt sirmie draugi domāja dažādas domas. Un atkal satraukts pirmais ierunājās Arga:

-   Tu paliec, ja esi tā nolēmis, Radomir. Bet… bet… atdod man Ļubomilu, mazmazdēlu, zirgu: lai kaut viņi izglābjas. Tu paliec, ja nevēlies šķirties no savas dzīvās telpas.

Radomirs palūkojās uz draugu un atbildēja:

-    Tu pats vari aprunāties ar Ļubomilu, Arga. Es zinu, tu viņu visu mūžu esi mīlējis. Tāpēc arī neapprecējies ar citu meiteni, neiekārtoji savas dzimtas mājas.

-    Kas? Es? Mīlēju? Kādas muļķības! - Arga atkal sāka staigāt, it kā pats sevi gribēdams pārliecināt. - Es esmu mākslinieks, visu mūžu esmu vēlējies gleznot un izgriezt statuetes. Kam gan man sieva? Es kā tavs draugs nolēmu palīdzēt tev izglābt dzimtu. Bet Ļubomilu es pavisam esmu aizmirsis.

-    Liels mākslinieks tu esi, Arga. Un arī labākais kokgriezējs. Daudzu apmetņu mājas rotā tevis darinātās statujas. Un cilvēki zina, ka visas sievietes tavās gleznās līdzinās Ļubomilai. Un arī statujas.

-   Līdzinās? Nu un tad? Es gleznās pilnveidoju vienu sejas tipu.

-   Visu mūžu tu savu mīlestību esi cītīgi slēpis, Arga. Slēp to arī tagad. Es biju pie priedes, kas vientulīga stāv meža malā. Es zinu, ka tev patika bieži sēdēt zem tās un izgriezt no koka savas figūriņas. Tur es nesen uzgāju tavu slēptuvi, kurā atrodas tavs nepabeigtais darbs. Tajā skaista jaunava apvalda strauju zirgu. Tā tikai Ļubomila mācēja, un to zini gan tu, gan es.

-    Mīlēju, nemīlēju, zīmēju, izgriezu. Pašlaik runa nav par to, saproti, - brīdi klusējis, iesaucās Arga, tad gandrīz vai kliegšus izkliedza:

-    Radomir! Radomir, visi tavi dēli ir gājuši bojā cīnā, krituši visi mazdēli.

Radomirs, ārēji mierīgs, lūkojās uz draugu un klusēja.

-   Glābies, - Arga turpināja. - Es viņus redzēju pirms kaujas. Centos atrunāt no nevienlīdzīgās cīņas. Tavs vecākais dēls, tavs pirmdzimtais, viņš, tāpat kā tu, viņš ir tava kopija…

-    Tu vilcinies, Arga. Saki, ko atbildēja mans vecākais dēls? - Radomirs, it kā nemaz neuztrauktos, jautāja bērnības draugam.

-    Viņš teica: "Mēs dosimies cīnā. Melnos mūkus

aizturēsim kaut uz stundu vai divām." - "Kādēļ gan jums jāiet bojā? Kāpēc jums vajadzīgas šīs divas stundas?"-jautāju tavam dēlam.

"Tā apspriedē nolēma visa mūsu ģimene," atbildēja tavs vecākais dēls, Radomir. Viņš teica: "Lai mūsu vecāku - Radomira un Ļubomilas laimīgā dzīve turpinās vēl kaut divas stundas."

Viņi kopā ar bērniem no kaimiņu ciemiem veselu dienu pretojās skaitliskajā ziņā pārākam spēkam, melnajiem mūkiem. Pēc tam mūki sacirta gabalos visus bērnus, atgriezās savā midzenī, bet no rīta dosies uz tavām dzimtas mājām.

Radomirs klausījās drauga vārdos un klusēja. Arga satraukts turpināja:

-    Es atjāju šurp, lai palīdzētu jums glābt dzimtu. Es zinu, un tu zini, ka var no jauna iemiesoties Zemes virsū. Bet lielākas garantijas būs iemiesoties radniecīgā ķermenī. Pat viens mazmazdēls var turpināt dzimtu. Atdod man Ļubomilu ar mazmazdēlu, es viņus…

Pēkšņi Arga aprāvās pusvārdā, apklusa un sāka skatīties garām Radomiram. Uz to pusi pagriezās arī Radomirs. Tur, piespiedusies pie koka, stāvēja Ļubomila, viņas acis bija asaru pilnas un pie krūtīm piespiestā roka trīcēja.

-    Tu dzirdēji, ko teica Arga? - Ļubomilai jautāja Radomirs.

-   Jā, dzirdēju, - viņa drebošā balsī atbildēja.

-    Ko tad tu raudi, Ļubomila? - viņai teica pienākušais Radomirs un sāka glāstīt sievas matus, skūpstīt roku. - Mūsu bērni atdeva savu dzīvību par mūsu laimīgo dienu. Mēs nedrīkstam to pavadīt skumjās.

-   Nedrīkstam, - caur asarām pasmaidīja Ļubomila.

-    Tu esi gudra, mana sieva. Tu labāk par visiem apguvi volhvu gudrību. Izdomā, kā mums laimīgi pavadīt atlikušo dienu, nakti un rītu.

-         Padomāšu. Lai bērnus nesarūgtinātu, iesim uz mūsu Mīlestības telpu. Tur ir mūsu mazmazdēliņš, laiks vinu ēdināt.

Un, sadevušies rokās, viņi devās uz savu dzimtas māju.

Arga uzrausās zirga mugurā un nokliedza viņiem nopakaļ:

-        Jūs abi esat neprāši, sentimentāli muļķi. Ir jāglābjas. Jūs nedrīkstat ne ar vienu cīnīties. Būdami ievainoti, jūs varat nepaspēt noraidīt Visumā domu savu par nākamo iemiesojumu. Es tagad došos prom, izglābšos. Un arī jums iesaku darīt to pašu.

Pie ieejas Radomirs pagriezās un atbildēja savam sirmajam draugam:

-        Glābies pats, Arga. Jāj uz slēptuvi mežā, mums ir cits glābšanās ceļš.

Arga piecirta piešus, zirgs saslējās pakaļkājās un aizauļoja uz meža pusi.

VIŅI NO ZVAIGZNĒM ATKAL ATGRIEZĪSIES uZ ZEMES

Kad abi devās uz māju, kur viņus gaidīja mazmaz- dēls Nikodims, Ļubomila sacīja:

-    Es domāju, ka tagad mums, Radomir, ar bērniņu jāuzsāk spēle par dzīvību.

-   Kas tā par spēli? Es par tādu neesmu dzirdējis, - brīnījās Radomirs.

-    Es nekad to arī neesmu spēlējusi. Taču bērnībā dzirdēju, kā divi sirmi volhvi par to runāja. Spēles būtība ir tāda, ka viens ar bērnu izspēlēja visus dzīves posmus, otrs - pēc iespējas ātrāk domās sīki atcerējās visu, ko zināja par dzīvi. Domās stāstīja to visu bērnam. Un, ja stāstītāja doma bija spilgta, bērna zemapziņa iegaumēja stāstīto. Pieaudzis viņš spēja sevī atrast daudz norāžu par dzīvi.

-   Kā tu domā, kas tā spēlēsies ar mazdēlu, Ļubomila?

-   Tu, Radomir, es viņam stāstīšu domās.

-    Bet kā tu paspēsi visu dzīves gudrību izstāstīt stundas laikā? Pēc stundas mums taču Nikodims jāliek gulēt.

-    Es centīšos paspēt, tu uzsāc spēli, ar plaukstu sitieniem atzīmē katru dzīves posmu.

Rokas izpletis, viņiem pretī skrēja četrgadīgais Nikodims. Saķēris zēnu, Radomirs uzsvieda viņu gaisā, pēc tam nolika zemē un teica:

-         Nesen es uzzināju par kādu interesantu spēli. Vai tu gribi to paspēlēt?

-   Gribu, - atbildēja Nikodims, - bet kā to spēlē?

-        Es nosaukšu vārdā kādu dzīves parādību, un tev tā bez vārdiem, tikai ar darbību, ar žestiem jāattēlo.

Bet vecmāmiņa skatīsies uz tavām darbībām un žestiem.

-         Cik interesanti! - Nikodims no prieka sāka lēkāt. - Sāksim spēlēties tūlīt pat.

-         Sāksim, - Radomirs sasita plaukstas un turpināja: - Pasaulē piedzima puisēns Nikodims. Viņš bija pavisam maziņš, īsts mazulis.

Zēns ātri nogūlās zemē, izpleta rociņas, salieca kājas celīšos. "Ua, ua…" viņš ierunājās, attēlodams mazuli.

Radomirs sasita plaukstas un turpināja:

-    Mazulis sāka celties kājās.

Un Nikodims uzreiz piecēlās kājās, it kā pirmo reizi spēra soli, sašūpojās, nometās četrrāpus, tā norāpoja ap metru un atkal piecēlās stāvus, un tagad staigāja jau droši.

Atkal sasitis plaukstas, Radomirs teica:

-        Mazulim dzīvē interesēja viss: viņš aplūkoja kukainīšus, zāli, centās saprast, kā aug āboli, kāpēc saulīte lec un kāpēc viņam visa tā vidū ir labi gan vasarā, gan tad, kad pienāk ziema.

Mazais Nikodims pieliecās, aplūkoja zālītē kukainīšus, skatījās debesīs un priekā lēkāja, pēc tam pēkšņi metās pie vectēva, apskāva vecā vīra kājas un skrēja pie vecmāmiņas, kas sēdēja zālē. Apņēmis viņu ap kaklu, piespiedās ar vaidziņu pie vecās sievietes vaiga un noskūpstīja viņu.

Radomirs sasita plaukstas, teica:

-    Notika tā, ka visi cilvēki aizgāja prom no savām dzimtas mājām. Ne jau pa ceļiem, bet kur īsti - nav skaidrs. Varbūt uz zvaigznēm kā putni aizlidoja. Dzimtas mājvietā, kur mazulis bija palicis viens, ienāca ienaidnieki, lai nodedzinātu mājas un izcirstu dārzus.

Mazais Nikodims klausījās vectēva briesmīgo stāstu un nekustējās, neko neattēloja, bet pēc tam sacīja:

-    Nepatīk man tāda spēle. Nekam tādam dzīvē nav jānotiek.

-    Jā, dzīvē nav jānotiek. Bet šī taču ir spēle, - Radomirs atbildēja mazmazdēlam.

-    Es to nespēlēšu, - mazmazdēls piecirta kāju un iesaucās: - Nespēlēšu!

-     Es spēlēšu, - Ļubomila paziņoja, pieceldamās kājās. - Kad mazulis ieraudzīja ienaidniekus, viņš pasauca lāci, ar kuru bija spēlējies, vēl pavisam maziņš būdams. Satvēra lāci aiz skausta, kā ne reizi vien jau bija darījis. Stingri ieķērās vilnā un abi kopā aiztraucās uz mežu.

To sakot, Ļubomila pagriezās uz nelielā mežiņa pusi, kur mitinājās viņu mājdzīvnieki:

-    Hei, brūnais, skrien šurp! Ātrāk taču!

No mežiņa izskrēja lācis un traucās pie Ļubomilas. Kad tas nostājās līdzās, viņa noglaudīja tā purnu. Kaut ko iečukstēja ausī. Pabužināja skaustu, pēc tam, ieķērusies vilnā, uzlēca lācim mugurā.

-    Egei, egei! - uzsauca lācim.

Lācis sāka sparīgi skriet pa apli, līdz Ļubomila to apstādināja.

-    Bet kāpēc viņa lāča, nevis zirga mugurā aiztraucās uz mežu? - jautāja Radomirs, un Ļubomila atbildēja:

-   Zirgs pa pļavu skrien ātrāk nekā lācis. Taču mežā zirgs ir bezpalīdzīgs. Lācis mežā atradīs pārtiku un patvērumu. Un lācis būs labākais sargs mežā. Tā, lūk. Turpināsim spēli.

Lācis aizskrēja uz mežu un paslēpa tur bērnu no ienaidniekiem. Un sargāja, kamēr viņš uzauga.

Kad zēns jau bija liels, reiz viņš mežā ieraudzīja meiteni, kas pļaviņā lasīja ogas. Meitene viņam iepatikās, bet viņš - meitenei. Abi salaulājās. Atrada uz pasaules no ļaunām acīm paslēptu vietu, uzcēla savas dzimtas māju un laida pasaulē bērnus. Pie viņiem atgriezās visi radinieki, kuri kādreiz bija aizlidojuši uz zvaigznēm.

Aizmiegot Nikodims domāja par spēli: tā viņam nepatika.

Bet Ļubomila un Radomirs tajā laikā apstaigāja dzimtas mājvietu un atcerējās nodzīvoto mūžu. Tas viņiem bija aizritējis prieka pilns.

Ļubomila smējās kā bērns, kad Radomirs centās atdarināt vinu kā zālē stāvošu meitenīti.

-    Vai tu atceries? Atceries, kā toreiz kliedzi, ka es esmu nelietis, - tavas kleitas maliņu pacēlu? Es tev ar to noslaucīju asaras, bet tu runāji par piesmie- šanu.

-   Jā, es atceros visu, - sieva viņam atbildēja caur smiekliem. - Bet padomā tagad pats: tu taču varēji noslaucīt manas asaras savā kreklā.

-    Es biju gudrs zēns. Nolēmu: kāpēc gan smērēt kreklu, ja kleita tik un tā būs jāmazgā?

-   Jā, gudrs zēns. Taču manas kleitas malu tu tomēr pacēli, nekrietneli. Skaties, mūsu laulību uzkalniņā izdīgušas jaunas puķes. Un cik majestātisks izaudzis ciedrs! Tas bija pavisam maziņš, kad mēs to iestādījām savā kāzu dienā.

Ļubomila piespieda pie stumbra plaukstas un pieglaudās pie tā ar vaigu. Apklusa. Gluži tāpat kā kādreiz, mīlestības pārņemtais Radomirs apskāva Ļubomilu un teica:

-    Kur mēs šodien gulēsim: šeit vai mājās?

-    Kā teiksi, mīļotais.

***

No rīta ap pussimt kareivju ienāca dzimtas mājās. Viņu vidū bija divi mūki melnās drēbēs. Kareivji ieraudzīja - pie ciedra stāv sirms vīrs. Ar muguru piespiedusies viņam - veca sieviete. Abiem katrā rokā pa zobenam.

-   Redzat, - vecākais mūks kliedza kareivjiem. - Redzat, tur stāv divi bezdievji. Viņiem, bezdievjiem, ir dzimuši bērni. Ne ar bultām, bet ar zobeniem sacēr- tiet viņus gabalos.

Divi kareivji katrs no savas puses piegāja pie vecīšiem un pacēla zobenus. Gribēja cirst ar tiem, bet Radomirs ar savu zobenu vienam kareivim izsita ieroci no rokām. Un arī Ļubomila atvaii'īja uzbrukumu. Vecīši atvairīja gan otro uzbrukumu, gan trešo. Tad ar katru sirmgalvi sāka cīnīties divi kareivji. Taču Radomira rokās bija divi zobeni - gluži kā zibeņi, un viņš vienlaikus divu kareivju uzbrukumu atvairīja, taču viņu asinis neizlēja.

Smejoties uzbrukumus atvairīja arī sirmā Ļubomila.

-    Paejiet visi malā, - iekliedzās vecākais mūks. - Viņiem palīdz nešķīstais spēks! Visi paejiet nost. No lokiem šaujiet uz abiem!

Ar zobeniem bruņotie kareivji pagāja malā. Citi sagatavoja lokus, bet, kad nostiepa stiegru, sirmie vecīši pēkšņi nometa zobenus un, pagriezušies viens pret otru, apskāvās. Radomirs kaut ko čukstēja Ļubomilai, un viņa smaidot kaut ko atbildēja.

-   Kāpēc vilcināties? Šaujiet taču ar bultām! - spiedza mūks. - Viņi ir bezdievji! Jūs esat dieva sūtīti! Šaujiet taču bultas, vai arī es jūs nolādēšu!

Ļubomilu ķēra viena bulta, bet Radomiru - divas.

Taču, it kā nejuzdami sāpes, abi sirmgalvji stāvēja, joprojām apskāvušies.

Lidoja bultas. Lija asinis. Un lēnām noslīga zemē, bet varbūt aizlidoja uz zvaigznēm Ļubomila un Radomirs. Kad viņu ķermeņi gulēja zālē, vecākais mūks, priestera sūtnis, lūkojoties viņu sejās, pie sevis nočukstēja: "Viņi pirms nāves nedomāja par nāvi. Viņi domāja par dzīvi. Ne viena, ne otra sejā nav ne baiļu, ne skumju. Ko darīt, lai neļautu viņiem no jauna iemiesoties?" viņš drudžaini un izbaiļu pārņemts domāja.

Pēkšņi viņš izdzirdēja sev aiz muguras satrauktas balsis. Mūks pagriezās un ieraudzīja - zem ābeles guļ seši miruši kareivji, rokā katram pa ābola serdei. Mūks saprata, kas noticis. Augstākā priestera sūtnis zināja - vēdrusu dārzos nogatavojas brīnišķīgi augļi, bet tos drīkst ēst tikai tad, ja saimnieks pacienājis. Vēdrusi pret kokiem, puķēm izturējās kā pret dzīvām radībām, un tie viņiem dāvāja pretī savu mīlestību. Kad koki un puķes ieraudzīja, kā atnācēji izturējās pret cilvēkiem, kuri tiem bija dāvājuši savu mīlestību, ābeles no zemes ar saknēm uzsūca citas sulas un piesātināja augļus ar stipru indi.

-   Neaiztieciet! Te neko neēdiet! - iesaucās mūks. - Es jums jau teicu: tā ir sātana cilts, un šī vieta ir nešķīsta. Visu, visu te nocērtiet - pavēlu jums visaugstākā vārdā!

-   Skatieties, - iesaucās kāds kareivis, - skatieties tur, - un ar roku norādīja uz izeju no dzimtas mājvietas.

Visi pagriezās un ieraudzīja, kā gar dārza malu vārtu virzienā milzīgiem lēcieniem dodas lācis. Viņa mugurā, kažokā ieķēries, sēdēja mazulis. Lācis izskrēja no dzimtas mājām un metās uz meža pusi.

-   Noķert, noķert! - iekliedzās mūks. - Un neatgriezieties, pirms neesat šo izdzimteni sacirtuši gabalos.

Viņš zināja: ja izglābsies kaut viens vēdrusu dzimtas pārstāvis, visi tai piederīgie atkal no jauna atdzims uz Zemes. Bet to viņš kareivjiem neteica. Viņš atgādināja par dieva gribu:

-    Noķert! Dievs pavēl iznīcināt visu nešķīsto zemes virsū. Vai jūs redzat, kāda nešķīstība te valda?

Vienības komandieris pavēlēja desmit kareivjiem dzīties pakaļ lācim, noķert to un nogalināt bērnu.

Kareivji salēca zirgos un metās pakaļ lācim.

Lācis ātriem lēcieniem skrēja uz mežu. Taču tādu tempu dzīvnieks ilgi nespēja uzturēt. Un auļojošie zirgi sāka viņu panākt. Attālums starp lāci un jātniekiem gan lēni, tomēr saruka. Līdz mežam bija palikuši kādi simts metri, kad viens no jātniekiem panāca lāci. Auļoja viņam līdzās, zobenu pacēlis, lai nogalinātu bērnu. Te pēkšņi lācis saslējās stāvus - un zobena cirtiens trāpīja viņam. Bet zirgs ar jātnieku pasitās sānis un sacēlās uz pakaļkājām. Ievainotais lācis atkal metās uz meža pusi. Vēl tikai ap piecdesmit metru bija palikuši līdz mežam, taču jātnieku vienība bija lāci gandrīz panākusi. Zobeni viņu rokās bija sagatavoti cirtienam.

Pēkšņi kareivji ieraudzīja - no meža, aizšķērsojot viņiem ceļu, traucas jātnieks. Vecs vīrs ar siVmu galvu droši sēdēja seglos. Viņa mati un bārda plīvoja

vējā. Turot katrā rokā pa zobenam, viņš ar kājām vadīja savu zirgu:

-         Egei, egei! - sauca vecais vīrs, un zirgs paātrināja soli.

-        Viņš grib cīnīties ar mums, gatavojieties kaujai ar prātā jukušu veci! - iesaucās vienības priekšnieks.

-         Bet viņš ir viens, mēs esam desmit. Viņš ir vecs vīrs, kāpēc gan mums būtu jābaidās? - iebilda kāds kareivis. - Jāturpina pakaļdzīšanās.

-   Jā, viņš ir viens, taču viņš ir vēdruss. Lai katrs, kas nav gļēvulis, gatavojas kaujai.

Vecais vīrs, kas bija uzbrucis vienībai, zirgā riņķoja ap to. Viņš ar zobeniem izsita no rokām ieročus malējiem kareivjiem, paspēja diviem zirgiem pārgriezt seglu jostu, kad bulta ievainoja viņa neparasto zirgu.

Tomēr sirmgalvis ievainotā zirga mugurā jāja nevis uz mežu, viņš auļoja gar meža malu, liekot visiem viņam sekot. Mežmalā pie vientuļas priedes viņa zirgs paklupa un nokrita. Vecais vīrs pielēca kājās un pieskrēja pie priedes. Viņš sāka kaut ko meklēt zālē. Vienība viņu panāca.

Priedē ietriecās septiņas bultas, astotā trāpīja Ar- gam krūtīs. Vēdruss gulēja zālē, bet nevaidēja. No viņa krūtīm tecēja asins strūkliņa. Priede nemācēja raudāt, Argas doma pacēlās debesīs:

"Nevēlos es sev jaunu piedzimšanu,

Viņiem radīšanai atdošu savu domu.

Atdodu vinu laimei, vinu iedvesmai.

Iemiesojieties, satiecieties, dzīvojiet mūžos,

Radomir, Ļubomila, esmu jūsu draugs, nevis

ienaidnieks."

Vēdrus gulēja zālē, bet nevaidēja. Kaut arī spēkus zaudējis,-' viņš vēl piespieda pie krūtīm mīļotās statueti.

"Lai notiek labais," kā murgos slīgdams, viņš čukstēja mīļotajai. Un priede sāka raudāt. Pa tās stumbru tecēja ļoti neparasti sveķi.

Pēkšņi vēdruss atvēra acis, viņa skatiens bija skaidrs. Sakopojis spēkus, viņš sacīja:

- Neskumsti, priede, tas viss ir nieks. Mana doma pārvarēs posta laikus. Atkal nāks apskaidrības laikmeti. Visām pasaulīgajām dievietēm no rīta mana doma pateiks priekšā: lai notiek labais.

Kareivji nepanāca lāci ar puisēnu. Viņi mēģināja doties mežā, bet tas viņiem šķita nedraudzīgs. Zirgi zviedza, takas izzuda zem kājām. Kareivji atgriezās un pateica mūkam, ka zēns ir nogalināts.

***

Pagāja daži gadi, un cilvēki sāka runāt, ka mežā sēņojot redzējuši mazu, apmēram deviņus gadus vecu zēnu, kas no krūmiem skatījies uz viņiem, bet baidījies nākt klāt. Un viņam vienmēr līdzās bijis vecs klibs lācis.

Vēlāk divi puisēni apmaldījās mežā un gauži izbijās, kad viņiem pretī iznāca jauneklis, kas ar žestiem rādīja, lai nāk viņam līdzi, un aizveda abus līdz mežmalai, līdz ceļam, kas veda uz ciemu, bet pats nozuda atpakaļ mežā. Pēc šā atgadījuma cilvēki vairs nebaidījās no meža jaunekļa. Un, kad pēc gada viņš iznāca pie meitenēm, kas norā lasīja ogas, meitenes nesabijās un projām neskrēja.

Jaunietis bija stalts, zilām acīm, viņa apģērbs bija pīts no zālēm. Viņš stāvēja noras malā un nezin kāpēc skatījās tikai uz vienu meiteni - Praskovju. Viņš skatījās uz viņu, acis nonovērsdams, un visas, pārtraukušas lasīt ogas, sāka aplūkot jaunekli.

Pēc tam viņš loti lēni, tā, lai nevienu neizbiedētu,

spēra dažus soļus uz meiteņu pusi, tad apstājās.

Ieraudzījis, ka jaunavas nebēg prom un nebaidās, viņš piegāja pie Praskovjas, nostājās viņai pretī, saglauda savus matus un teica, ar grūtībām izrunājot vārdus:

-        Kopā ar tevi, brīnišķīgā jaunava, es varētu radīt mūžīgu Mīlestības telpu.

Praskovja nesaprata šo vārdu nozīmi, tomēr nezin kāpēc nosarka un sāka runāt ar jaunekli:

-   Kur tu dzīvo? Visi teic, ka tu viens pats mīti mežā.

-        Pagaidām es viens pats dzīvoju uz Zemes, - atbildēja jauneklis.

-         Viens pats? Bet tavi vecāki taču arī kaut kur dzīvo? Cilvēks taču nevar būt bez dzimtas.

-        Dzīvo. Mans tēvs un māte, vecākie brāļi un māsas. Un mans vectētiņš Radomirs un Ļubomila - mana vecmāmiņa.

-    Un kur tad viņi dzīvo? Vai arī mežā?

-        Viņi aizlidoja augšā uz zvaigznēm. Viņi visi atgriezīsies uz Zemes, kad es atradīšu iecerēto. Radīšu Mīlestības telpu, un tajā piedzims mūsu bērni.

-    Bet kā gan tu mežā atradīsi savu iecerēto?

-   Man tā vairs nav jāmeklē, jo esmu viņu jau atradis.

-   Kas vina ir?

-        Tu, visskaistākā par visām jaunavām. Lūdzu tevi - iesim kopā uz manu telpu, esmu to jau sācis radīt. Es uzbūvēšu māju, man tikai instrumenti jādabū. Bez tiem esmu tikai zaru būdiņu uzslējis. Es no tāluma vēroju, kā cilvēki to dara.

Jaunavas sačukstējās savā starpā, smējās par jaunekli, sak, redz cik drošs kļuvis.

Praskovja, neatbildējusi uz bildinājumu, piegāja pie pārējām meitenēm.

Viņš kādu brīdi pastāvēja viens, pēc tam palūkojās debesīs, noplātīja rokas, it kā atvainojoties kādam, un lēnām devās prom no noras.

Meitenes apklusa. Praskovja noskatījās viņam pakaļ un pēkšņi pārliecināti un skaļi sacīja jauneklim:

-         Rīt gaidi mani šeit. Es nočiepšu pūrā no tēva kādu instrumentu.

Jauneklis ātri apgriezās un pieskrēja pie Praskov- jas.

Meitenes ieraudzīja, kā viņš pirmo reizi pasmaidīja. Un visas notvīka. Jaunekļa smaids bija neparasts, viņa acis staroja.

-        Cik viņš ir brīnišķīgs! Žēl, ka nepasauca mani, - čukstēja viena no viņām.

-        Arī es esmu gatava doties viņam līdzi, - pēkšņi paziņoja cita.

Bet jauneklis runā ar Praskovju, neko apkārt neredzot:

-    Nedrīkst zagt. Tā ir slikta rīcība.

-    Es pajokoju, tēvs pats man visu atdos.

Kopš tā laika cilvēki vairs neredzēja meža jaunekli un kopā ar viņu nezin kur aizgājušo Praskovju.

ARI HAOSAM IR JĒGA

Dzīve uz Zemes turpinājās. Taču jau cita dzīve. Diženā Vēdrusu civilizācija, tās tradīcijas, rituāli un kultūra, kas bija pastāvējuši desmitiem tūkstošu gadu, - tas viss tika aizstāts ar haotisku barbarisku sabiedrisko iekārtu. Tās sākums mūsu valstī bija kņazu Krievzeme. Sākās verdzības periods, kas turpinās līdz pat mūsu dienām.

-   Bet vai Vēdrusu civilizācija citur uz Zemes tika iznīcināta vēl agrāk? Es atceros, Anastasija, tu stāstīji, ka vēdrusu dzīvesveids kādreiz bija izplatīts arī to cilvēku vidū, kuri dzīvoja pašreizējās Vācijas, Anglijas, Polijas un Baltijas valstu teritorijā.

-    Jā, stāstīju. Tā visa bija viena tauta, kurai bija kopīga valoda un kopīga kultūra. Pavēro uzmanīgāk, Vladimir, pat ārēji viņi ir līdzīgi cits citam. Pat pēc divus tūkstošus gadu ilga incesta ar aziātiem.

-   Bet kāpēc, Anastasija, kāpēc tā notika? Tu teici - dižena civilizācija, dižena kultūra, bet šo civilizāciju vai vienā mirklī iznīcināja ar zobenu, uguni un bultām.

-   Neiznīcināja, Vladimir, te šis vārds neder. Vēdrusu civilizācija ir dzīva tikmēr, kamēr uz planētas ir kaut deviņi cilvēki, kuri tiecas apzināties zemes dzīves Dievišķo esību. Taču ne tikai deviņi, bet gan simtiem tūkstošu cilvēku aizvien vairāk atklāj sevī patiesību un maina savu dzīvesveidu. Drīz viņu skaits būs sasniedzis miljonus, bet pirms tam šiem simtiem tūkstošu cilvēku ir pašiem sevī jāatrod atminējums mīklai. Jāsaprot notikušās katastrofas cēlonis.

-   Bet ja nesapratīs? Rau, mūsu mājaslapā internetā daudzi cilvēki jau vairākus gadus cenšas konstatēt, kādu kļūdu pieļāva cilvēce savas tēlu dzīves periodā. Tur izveidota šāda rubrika. Tās nosaukums ir - "Tēlu perioda kļūda". Cilvēki vēl joprojām nav sapratuši šo kļūdu.

Ir daudzas versijas, bet vienotas atbildes nav. Iespējams, ka tā netiks atrasta vēl tūkstoš gadus. Bet varbūt cilvēki vispār nespēs konstatēt šo kļūdu?

-    Spēs. Varbūt pēc vienas dienas, varbūt pēc pieciem, deviņiem gadiem. Viņi to izdarīs.

-    Kāpēc tu esi tik pārliecināta?

-    Padomā pats, Vladimir, pavisam nesen par to vispār nerunāja un pat necentās domāt par šādām problēmām, tagad tu pats man stāsti, ka daudzi cilvēki tiecas atminēt šo mīklu. Doma ir aizsākta, tā gluži kā sēklas asns atradīs ceļu pretī gaismai.

-    Varbūt kaut kad ari atradīs. Cilvēki lielākoties

ir ikdieniško darbu varā. Taviem vectēviem un tev >

ir daudz vairāk laika pārdomām. Turklāt jums pieejama daudz plašāka informācija par pagātni, un jums taču arī ir savs viedoklis. Kāpēc gan nepada- līties tajā? Nepateikt priekšā?

-    Citiem vārdiem sakot, tu, Vladimir, gribi, lai es apturu cilvēku domu?

-    Kāpēc tad es gribu, lai tu apturi? Kāpēc priekšā pateikšana var to izdarīt?

-    Kad visi cilvēki, kuri pašlaik cenšas atminēt šo mīklu, to uztvers kā patiesību, viņi uzreiz pārtrauks savas domas darbību.

Pēc tam atkal gaidīs, kad viņiem pateiks priekšā.Un šāda priekšā teikšana nāks no visām pusēm. Tā jau pašlaik arī notiek. Cilvēkiem katru stundu saka priekšā, ko viņiem ieteicams ēst un dzert. Kā jāģērbjas, kur labāk atpūsties, kā dzīvot, kur meklēt Dievu. Un kas no tā sanāk? Dzīve kļūst aizvien slik-

tāka. Dievs pasauli radīja ar domas palīdzību, Viņš cilvēkam dāvāja domu. Kāds nemitīgi cenšas to apturēt.

-    Tātad tu zini atminējumu, bet nevēlies to pateikt?

-    Nezinu, taču savi pieņēmumi man ir.

-    Un kādi tad ir tavi pieņēmumi?

-    Varbūt bija nepieciešams haosa, kļūdu periods, lai cilvēce spētu tās apjēgt un turpmāk neatkārtot. Vēsturē ir zināmi līdzīgi notikumi, kad cilvēce atradās liela, pat Visuma mēroga atklājuma priekšā.

-    Labs un iedvesmojošs pieņēmums. Anastasija, tavs stāsts par vēdrusu ģimeni, par Ļubomilu un Radomira noslēdzās ļoti skumīgi, tas nelīdzinās tavam pastāvīgajam optimismam.

-    Vladimir, kāpēc tu nodomāji, ka stāsts ir beidzies? Dzīve turpinās, tātad nevienu stāstu par dzīvi nedrīkst uzskatītu par pabeigtu.

-    Es atceros, mazmazdēls Nikodims aizgāja kopā ar Praskovju un turpināja dzimtu, tomēr žēl konkrētu cilvēku - Radomira, Ļubomilas un citu. Stāstu par viņiem nav iespējams turpināt. Var runāt tikai par dzimtas turpinājumu. Ja tu vari kaut ko pastāstīt, tad, lūdzu, dari to, Anastasija.

-   Labi, pavēstīšu par notikušo, par tuvāko nākotni.

LAULĪBU SALIDOJUMI

Pienāca tāds laiks, kad cilvēki saprata, ka ir jāmeklē savi mīļotie. Agrāk tika iestāstīts, ka tāda satikšanās ir likteņa griba. Protams, tas tā ir, taču cilvēks arī pats var vadīt savu likteni, dot liktenim kādu zīmi, ko viņš no tā gaida.

Un cilvēki sāka dažādās pilsētās rīkot īpašus pasākumus, kuri veicināja abu pusīšu satikšanos. Un izmantoja pat dažas Vēdrusu perioda tradīcijas, nedaudz tās pārveidojot, lai pielāgotu mūsdienām.

Rudenī, kad beidzās vasaras darbi, dažādās pilsētās rīkoja lielus salidojumus. Uz tiem brauca gan jaunieši, gan vecāki cilvēki, kuriem vēl nebija laimīgas ģimenes.

Galvenokārt tie ir tavi lasītāji, Vladimir. Tā daļa, kas sāka veidot dzimtas mājvietas, kurās aizsāktos viņu laimīgā dzimta.

Šie salidojumi divus, reizēm pat trīs mēnešus notika dažādās pilsētās. Par tiem iepriekš tika paziņots taviem lasītājiem. Viņi sabrauca no dažādām vietām un valstīm. Daži uz nedēļu, daži uz mēnesi. Tiem lasītājiem, kuri tiecās izveidot laimīgu ģimeni, bija vairāk priekšrocību nekā citiem. Visiem atbraukušajiem bija viens mērķis - izprast un stādīties priekšā, kā veidot laimīgu savas nākamās ģimenes dzīvi.

- Anastasija, bet kāpēc tieši lasītājiem bija vairāk priekšrocību? Kopīgs mērķis taču ir daudziem laulātajiem pāriem, kuri nav manu grāmatu lasītāji. Tā, piemēram, mākslinieki bieži nodibina ģimenes. Bet lielākā dala no viņiem šķiras, turklāt ne reizi vien. Viens mērķis, kopīgi centieni, taču laimīga dzīve neveidojas.

-   Mēs ar tevi, Vladimir, runājam par dažādiem mērķiem. Profesija nevar un nedrīkst būt dzīves mērķis. Ja tā notiek, cilvēks pats sevi pazemo.

Padomā: ir tāda profesija - pārdevējs, bet vai gan Dieva dēlam vai meitai piederas par savas dzīves mērķi uzskatīt tikai pārdošanu? Vai mašīnas vadīšanu, veļas mazgāšanu, vai arī visu laiku iet uz rūpnīcu, fabriku, darīt katru dienu vienu un to pašu?

-    Tu, Anastasija, minēji gan nepieciešamas, taču sabiedrībā ne visai augstu vērtētas profesijas. Bet ir arī prestižas, pareizāk sakot, visu cilvēku cienītas profesijas, piemēram, visiem zināms ķirurgs vai kosmonauts, karavadonis, maršals vai valsts prezidents.

-    Šo cilvēku svarīgumu nosaka tas, ka viņi rada lielāku savas profesijas svarīguma un nozīmīguma ilūziju nekā citi. Kas zina, varbūt cilvēku, kurš kļuvis par karavadoni vai prezidentu, speciāli iekārdināja ar viņu profesijas, amata iluzoro nozīmīgumu, lai neļautu attīstīties viņu garam, kas spējīgs darboties Visuma mērogā. Viņu paveiktais Dievu neinteresē, bet, kad cilvēks pats uz Zemes iekārtoja paradīzes stūrīti un kļuva par laimīgas dzimtas aizsācēju, tas līdzinājās Dieva darbam un viņš pats par to kļuva.

Arī tiem lasītājiem, kuri ieradās uz salidojumiem, bija cēls mērķis, vienots gan sievietēm, gan vīriešiem. Šo cilvēku priekšrocība bija tā, ka viņi savos sapņos radīja savu un savas nākamās ģimenes dzīvesveidu. Kad sanāca kopā, sarunas temats interesēja abas puses - gan vīriešus, gan sievietes.

Tu taču zini, Vladimir, ka mūslaiku ģimenēs bieži vien laulātajiem nav kopīga abus interesējoša temata sarunai. Nav kopīgu ieceru un kopīgu centienu. Divi cilvēki pēc kāzām dzīvo kopā vienā mājā, bet katrs domā, sapņo par ko citu. Tādi cilvēki kļūst viens otram sveši, un kopdzīve viņus tikai kaitina.

Uz salidojumiem sabrauca neprecēti cilvēki, taču, pat būdami savstarpēji nepazīstami, viņi bija viens otram tuvāki nekā laulībā dzīvojošie.

Viņi devās ekskursijās, rīkoja modes skates, kurās piedalījās visu vecumu sievietes. Pēc tam vīrieši. Šajās skatēs tika demonstrēti sieviešu pašu šūtie vai arī veikalos nopirktie tērpi.

Vakaros skvēros vai kaut kur citur zem klajas debess tika spēlētas laulību rotaļas, piemēram, "Strautiņš", par kuru es tev stāstīju.

Un nekautrējās, neslēpa, ka meklē sev dzīvesbiedru. Sievietes, kuras bija palikušas bez vīra vienas pašas ar bērniem, uz salidojumiem ņēma līdzi savas atvasītes. Un izskaidroja bērniem brauciena mērķi. Bērnu piedalīšanās, viņu doma palīdzēja meklējumos. Skaties, es tev parādīšu ainiņu, lai tu redzētu, ko cilvēki darīja salidojumos.

Rau, vasaras brīvdabas teātris, pilns ar dažāda vecuma cilvēkiem, bērniem.

Viņi kāpa uz skatuves un stādījās priekšā citiem. Tiem, kuri bija drosmīgāki, uz skatuves tika dotas piecas līdz desmit minūtes, lai pastāstītu par sevi un atbildētu uz jautājumiem. Dažkārt šie cilvēki par sevi stāstīja ar humoru. Varēja nodziedāt tautas dziesmu un uzdejot. Uzstāšanās forma bija pilnīgi brīva. Rau, skaties.

Uz skatuves iznāca apmēram divdesmit piecus gadus veca sieviete. Moderna frizūra, ģērbusies piegulošā kostīmā. Paspērusi divus soļus uz mikrofona pusi, viņa pēkšņi apmeta salto un iesmējās. Pēc tam nogāja pa skatuvi kā profesionāla modele, pagrozījās tā un šitā. Sakārtoja frizūru un, piegājusi pie mikrofona, valšķīgi sacīja:

-    Nu, vai nav jauka skaistule, vīrieši?

Zālē atskanēja smiekli, aplausi, un meitene jokojot turpināja stāstīt par sevi:

-Vērtīgākais manī ir nejau ārējais izskats - esmu uz teicami beigusi Dzimtas mājvietu akadēmiju. Lieliski protu gatavot dažādus ēdienus, izdzīt no ķermeņa jebkuru slimību, zinu, kā saklāt neparastu guļasvietu. Varu dzemdēt bērnus - īstus spēkavīrus…

Sevi nepiedāvāju nevienam, es izsludinu konkursu vīriešiem. Un tas nav parasts konkurss. Pretendents, parādot sevi, var darīt, ko vien grib. Uzvarēs tas, kurā es iemīlēšos.

Pēc viņas pie mikrofona piegāja puisēns un teica:

-         Labdien, es esmu Dima. Tā mani sauc. Man ir vienpadsmit gadu. Patiesībā jau vēl nav, bet drīz - decembrī - būs. Manu mammu sauc Svetlana. Viņa strādā par ļoti labu pavāri restorānā. Agrāk strādāja, bet tagad restorānā vairs nestrādā. No sākuma viņa raudāja, kad beidza strādāt, bet tagad svētkos klāj ļoti labus galdus dažādiem bagātiem cilvēkiem. Viņa ielika avīzē sludinājumu, un viņi tagad zvana.

Es mācos skolā. Mamma saka, ka ne visai labi, bet es zinu, ka labi. Man tikai nav vajadzīgi piecinieki, pietiek ar trijniekiem.

Mēs ar mammu atbraucām uz šejieni, lai sastaptu

viņai vīru un man tēti. Tad mums sanāks laba un

draudzīga ģimene. Mana mamma ir ļoti labs cilvēks.

Vina ir skaista, kaut arī nekādi neizdodas notievēt.

Un tomēr viņa ir skaista. Mēs ar mammu daudzus vakarus esam sprieduši par to, kā dzīvos mūsu ģimene. Tagad mēs mitināmies vienistabas dzīvoklī, par kuru ir jāmaksā nauda. Bet, kad dzīvosim ģimenē, tad celsim māju un stādīsim dārzu.

Mammai jau iedeva zemi, mēs vasarā tur mēnesi nodzīvojām teltī. Tas bija jauki.

Viņa, mana mamma, nekāpa kopā ar mani uz skatuves, viņa kautrējas. Bet es viņai saku: jānāk, ja nenāksi, tad kāpēc mēs vispār atbraucām uz šejieni un iztērējām daudz naudas, ko bijām atlikuši mājas celšanai.

Mammu, iznāc uz skatuves, - Dima aicināja.

Taču neviens uz skatuves nekāpa, un tad cilvēki, kas sēdēja zālē, sāka skaļi aplaudēt, pieprasot, lai Dimas mamma to dara.

Uz skatuves pusi devās neliela auguma, mazliet apaļīga gadus trīsdesmit veca sieviete. Viņa, nosarkusi no samulsuma, nostājās līdzās dēlam un apskāva viņa plecus, taču neko neteica. Tad zēns lietišķi sameklēja kabatā papīra lapu, atlocīja to un sāka lasīt uz tās rakstīto:

-    Mēs ar mammu dzīvojam Brjanskas apgabalā, Novozibkovas pilsētā. Tur agrāk bija radiācija, bet tagad radiācijas ir mazāk un būs vēl mazāk. Mums šeit salidojumā ir 2015. numurs. Ja kāds vēlas, var mums uzrakstīt. Viss.

Māte paņēma dēlu pie rokas un, aplausiem skanot, devās prom no skatuves. Pēkšņi Dima atbrīvoja roku un ātriem soļiem, gandrīz skriešus, piesteidzās pie mikrofona:

-    Vēl es aizmirsu pateikt, neuzrakstīju, tāpēc arī aizmirsu. Mana mamma māk spēlēt ģitāru un dziedāt kaut arī skumīgas, tomēr ļoti skaistas dziesmas tās pavadījumā. Un vēl mamma prot zīmēt. Viņa uzzīmēja dārzu un māju. Arī es palīdzu veidot ģimeni. Un arī māju palīdzēšu celt. Kad mūsu pilsētā bija deputātu vēlēšanas, es par naudu līmēju uz sētām lapiņas. Bet drīz atkal būs vēlēšanas.

Zālē no jauna atskanēja aplausi, un zēns atgriezās pie mātes. Abi, sadevušies rokās, nokāpa no skatuves un apsēdās savās vietās.

Zālē piecēlās uzreiz četri vīrieši un devās pie mikrofona. Pirmais, nedaudz pieklibodams, nāca apmēram četrdesmit gadus vecs vīrs. Bet no partera otras puses viņam aizsteidzās priekšā, un rindā pie mikrofona viņš nostājās pēdējais. Pie mikrofona pienākušie vīrieši pastāstīja par sevi, taču tieši sievietei sevi nepiedāvāja. Jo nebija pieņemts salidojuma laikā publiski izteikt piedāvājumu. Tas bija jāuzraksta. Tomēr fakts, ka viņi iznāca priekšā, jau liecināja par šo cilvēku vēlmi iepazīties ar sievieti un viņas dēlu. Kad pienāca mazliet klibojošā vīrieša kārta, viņš, piegājis pie mikrofona, teica:

-   Mani sauc Ivans. Dzīvoju Maskavā savā dzīvoklī. Man drīz būs četrdesmit gadu. Esmu bijušais virsnieks desantnieks. Pirms trim gadiem tiku atvaļināts invaliditātes dēļ. Piestrādāju daudzlīmeņu mārketingā, apnicis jau. Man ir saglabājusies lauka telts, cirvis, katliņš. Dienesta biedri uzdāvināja desantnieka piederumus. Sapņoju uzsliet šo telti Brjanskas apgabalā pie Novozibkovas pilsētas. Līdzās jūsējai, Dima. Strādāšu, lai atmaksātu par zemes piešķiršanu telts dislokācijai. Esmu mācīts celt blindāžas, domāju, ka spēšu uzcelt guļbūvi, taču ar sakņu dobēm un dārzu diezin vai pratīšu tikt galā.

-   Es parādīšu, - no zāles sauca Dima, pielēcis kājās.

Pēc dienas Svetlana, viņas dēls Dima un bijušais virsnieks desantnieks Ivans devās prom no salidojuma.

-Anastasija, pastāsti, lūdzu, kā veidojās šo triju cilvēku turpmākais liktenis!

LAuLĪBu RITuĀLS SIEVIETĒM, KuRĀM IR BĒRNI

-    Viņu turpmākais liktenis veidojās veiksmīgi. Ivans uzaicināja Svetlanu ar dēlu ciemos, un abi nedēļu dzīvoja pie viņa, pēc tam sarakstījās. Kad pienāca pavasaris, Ivans par labu naudu izīrēja savu Maskavas dzīvokli, bet pats aizbrauca uz Novozibkovas pilsētu. Viņš uzcēla savu telti līdzās Svetlanas un Dimas teltij. Bijušajam desantniekam bija viss, kas nepieciešams dzīvei šādos apstākļos. Pat sildītājs teltij. Ivans aizrautīgi sāka rakt tranšeju mājas pamatiem. Ar vēl lielāku entuziasmu viņam palīdzēja Dima, kurš kopā ar māti atbrauca izejamās dienās. Kad sākās brīvdienas, viņi visi trīs dzīvoja teltīs. Katru vakaru sēdēja pie ugunskura un apsprieda dzimtas mājvietu projektus.

Kādu vakaru, kad tuvojās gulētiešanas laiks un ugunskurs bija gandrīz izdedzis, Dima teica:

-   Vīrs un sieva normālās ģimenēs guļ kopā vienā istabā, viņu bērni - citā. Varbūt es varu gulēt tavā teltī, Ivan, bet tu ar mammu mūsējā?

-   Mēs taču vēl neesam vīrs un sieva, - iebilda Svetlana.

Ivans piecēlās, pasniedza Svetlanai roku, palīdzot viņai piecelties, un, mazliet uztraucies, svinīgi sacīja:

-   Ar tevi, brīnišķīgā dieviete, un ar mūsu brašo dēlu es spētu radīt Mīlestības telpu uz mūžiem.

Svetlana viņam klusi atbildēja:

-   Mēs esam gatavi tev palīdzēt diženajā radīšanā.

Dima pielēca kājās un sāka aplaudēt, pēc tam zem

zvaigžņotajām debesīm viņi veica kāzu rituālu un kļuva par vīru un sievu, pie reizes īstenoja arī adoptā- cijas rituālu, un Dima kļuva par Ivana miesīgo dēlu.

-        Droši vien tu, Anastasija, gribēji teikt, ka Dima kļuva par Ivana audžudēlu?

-        Viņš kļuva par miesīgo dēlu. Ivans Dimam kļuva par miesīgo tēvu.

-        Bet kā gan tas varēja notikt, Anastasija? Tas taču ir pretrunā ar visiem bioloģijas likumiem?

-        Bet nav pretrunā ar Debesīm. Vēdrusi pārzināja Debesu likumus. Ivans, Dima un Svetlana zināja, kāds ir vēdrusu laulību rituāls sievietēm, kurām jau ir bērni. Un vini to veica.

-    Kāds rituāls? Kā viņi to varēja zināt?

-   Tu to aprakstīji.

-   Es nerakstīju.

-        Bet es taču tev, Vladimir, stāstu par to, kas notiks tuvākajā nākotnē. Un par šo rituālu tu vēl uzrakstīsi, es tev to izstāstīšu.

Tajā galvenā nozīme ir domai, triju cilvēku vēlmei veidot kopīgu nākotni. Sievietei ir galvenā loma, sagatavojoties šim rituālam. Viņai jāmāk izskaidrot bērnam nepieciešamību dzīvot ģimenē, tēva lomu un to, kā viņi kopā veidos dzimtas mājvietu, būvēs māju, stādīs dārzu. Kad bērnam radīsies šāda vēlme, viņš jāiesaista nākamā vīra un tēva meklējumos. Katra māte pazīst savu bērna labāk nekā citi, un nav kaut kāda viena paņēmiena, kā panākt vēlamo rezultātu, katrai mātei tas būs citāds, bet galvenais ir sasniegt mērķi.

Daudziem bērniem ne jau uzreiz rodas vēlēšanās, lai mātei, lai viņu mājās uzrastos kāds cilvēks. Un, kamēr bēi~nam neradīsies vēlēšanās kopā ar māti meklēt tēvu, labāk nevienu mājās nevest.

Mātei ir galvenā loma tikai laulību rituāla sagatavošanas sākumā. Tā veikšanas laikā galvenais enerģētiskais spēks būs bērna doma.

Ja vīrietis un sieviete ir nolēmuši dzīvot kopā, bet sievietei ir pavisam mazs bērniņš, viņi var dzīvot kopā, neveicot rituālu, kamēr bērns nebūs pieaudzis un nesāks apzināties ģimenes dzīves būtību. Lai notiktu šī apzināšanās, vīrietim un sievietei jāvelta tam kopīgi pūliņi. Šis rituāls jāizpilda arī tad, ja bērns augot uztver savu audžutēvu kā miesīgu tēvu. Jo tas pieņemto dēlu vai meitu padara tuvu tēvam gan garīgi, gan miesiski. Šis rituāls ļoti labvēlīgi ietekmē tikai tajā gadījumā, ja tiek veikts uz nākamās dzimtas mājvietas zemes, turklāt neatkarīgi no tā, kas to sācis pirmais iekārtot - vīrietis vai sieviete. Svarīgi ir, lai tā patiktu visiem, taču pirmām kārtām bērnam.

Rituālam jānotiek zem klajām zvaigžņotām debesīm. Jādeg ugunskuram vai trim svecēm. Svetlanai un Ivanam paveicās: pēc abu atzīšanās vēlmē veidot kopīgu dzīvi virs viņiem debesīs spīdēja daudz zvaigžņu, dega ari ugunskurs, tāpēc nevajadzēja gaidīt citu nakti, lai salaulātos. Un viņi visu izdarīja pareizi.

Ivans un Svetlana nostājās Dimas priekšā, un pirmais, palūkojies zvaigznēs, sāka runāt Ivans:

-   Šeit, uz dzimtas mājvietas zemes, gribu uzsākt mūsu dzimtas laimīgo dzīvi. Uzbūvēt māju, iestādīt dārzu.

Lūdzu tevi, Dima, dot savu piekrišanu tam, ka varu uz mūžiem salaulāties ar tavu māti, bet tu kļūtu man par miesīgu dēlu.

-   Būšu ļoti priecīgs, ja tu, Ivan, dzīvosi kopā ar māmiņu un mani. Varbūt es pat sākšu labāk mācīties. Bet vai es drīkstu tevi saukt par tēti?

-   Protams, - atbildēja Ivans.

Pēc tam ierunājās Svetlana:

-   Paldies, tev, dēliņ, ka palīdzēji man vīru atrast. Esmu ar mieru kļūt viņam par uzticīgu sievu. Sievai ir jārūpējas par vīru. Atļauj, dēliņ, arī man ieskaut ar rūpēm Ivanu, tavu tēvu.

-    Protams, māmiņ, katrā ziņā rūpējies par Ivanu. Arī es rūpēšos par viņu. Nopirksim tētim jaunu protēzi. Es redzēju, kā viņš veco aptin ar izolācijas lenti.

Šajā rituālā nav vienmēr jāizrunā kādi noteikti vārdi. Tajā svarīga ir doma, kas jāsadzird planētām, kuras attiecīgajā brīdī atrodas virs pāra, kas laulājas, un viņu bērna vai bērniem. Lai tā notiktu, no iepriekš atnesta trauka ar ūdeni, piemēram, no glāzes vai krūzes, katram dalībniekam jānodzer ne mazāk kā trīs malki un, lejot ūdeni uz plaukstām, jāsaslapina ar to mati. Pēc tam visi trīs noguļas zālē, galvu pie galvas, sadodas rokās un ne mazāk kā deviņas minūtes skatās zvaigžņotajās debesīs, domās lūdzot planētas, kas atrodas virs viņiem, palīdzēt dzimtai veidot laimīgu dzīvi un aicinot mīlestību ienākt dzimtas mājvietā. Tā arī notiks, ja visu triju doma būs patiesa un stipra.

Mīlestības jūtām laulāšanās brīdī nav obligāti jābūt ļoti spēcīgām. Pietiek ar savstarpējām simpātijām vai aizraušanos. Pie viņiem noteikti atnāks stipra mīlestība. Ar vēdrusiem tā notika gandrīz vienmēr pēc gada vai diviem.

Šim rituālam piemīt liels spēks, taču tas nav okults. Kad astronomi, psihologi atgūs kaut vai daļu pagātnes zināšanu, cilvēki apjautīs tā kosmisko ietekmi.

Vladimir, vai tu saprati? Tajā piedalās augi, ūdens, Zeme, planētas un cilvēku doma. Saplūstot vienotā

cilvēku velme, stihijas ievirza sev labvēlīgi ari Kosmosa Dievišķo būtību. >

Tu jau zini, Vladimir, cik cieši ar tālu debesīs esošajām planētām ir savstarpēji saistītas visas zālītes un puķes, kukainīši un viss dzīvais uz Zemes. Planētas ietekmē paisumus un bēgumus.

Protams, arī cilvēka dzīvi daudzējādā ziņā nosaka planētas, bet šajā gadījumā, veicot šādu rituālu, trīs cilvēki, saplūstot vienotā veselumā, dod planētām uzdevumu vai arī izsaka lūgumu stiprināt šo savienību viņiem par labu. Planētām cilvēka lūgums, ja tas atbilst Dieva programmai, ir liela dāvana, tas raisa lepnumu par sevi un cilvēku. Viņa apzināta un patiesa vēršanās liek daudzām planētām nonākt pacilātā un svētīgā paātrinājumā. Debess ķermeņi, kas šajā brīdī atrodas virs zemē gulošajiem cilvēkiem, noslēdz slepenu savstarpēju vienošanos - palīdzēt šiem cilvēkiem vinu darbos.

To atklāja volhvs, viņš strādāja deviņdesmit gadus, lai to konstatētu. Novēroja planētas un salīdzināja to iedarbību ar cilvēku rīcību.

Kad volhvi zinātnieki centās izprast šo rituālu, viņi secināja: kaut kādā brīnumainā veidā planētas vai kosmisko enerģiju spēks izdzēš no cilvēku atmiņas nepatīkamo no iepriekšējās dzīves, atbrīvojot vietu jaunām gaišām sajūtām.

Vēl šīs enerģijas ar sajūsmu padara savstarpēji tuvus šos trīs cilvēkus.

Tu, Vladimir, runājot par telegoniju, teici: mūsdienu zinātne konstatējusi, ka noteiktas enerģijas piedalās dzīvnieku un cilvēku fizisko ķermeņu veidošanā. Ievēro - enerģijas, kuras acij nav redzamas, nav apslēptas redzamajā matērijā, bet to spēks ir iedarbīgs. Turklāt šī iedarbība ir atkarīga no cilvēka gribas. Kad tās darbojas saskaņā ar gribu, to iedarbība kļūst simtreiz stiprāka.

Svarīgi ir pateikt, ka rituāla būtība ir tieši pretēja telegonijai: tas panāk nevis iepriekšējo attiecību iejaukšanos jaunajā savienībā, bet gan padzen visas iepriekšējās savienības enerģijas, dod jaunu spēku, jaunu dzīvi paver.

-   Re, kā, tik īss rituāls, bet iedarbība - neparasta. Tas satuvina cilvēkus.

-    īss? Vladimir, padomā uzmanīgāk. Sagatavošanās šim, kā tu teici, īsajam rituālam reizēm ilgst pat vairāk nekā gadu. Pirms šā rituāla tiek ievērotas divas svarīgas paražas.

Piemēram, pirmā: mātes uzdevums ir sagatavot savu bērnu, pēc tam - pievērs tam uzmanību, Vladimir, Ivans taču pašā sākumā teica, ka vēlas uzstādīt savu telti un par vietas atvēlēšanu pastrādāt saimniecībā.

Tas ir paņēmiens no cita rituāla. Katram vaļiniekam - tā senāk sauca pavecus neprecētus vīriešus - reizi gadā veselu mēnesi bija jāstrādā sievietes - vientuļas atraitnes vai tādas, kurai bija bērni, saimniecībā. Nevajadzēja obligāti visu mēnesi strādāt pie vienas sievietes. Vaļinieks varēja pastrādāt nedēļu pie vienas, pēc tam salīgt pie citas. Protams, šī paraža pastāvēja ne jau tāpēc, lai palīdzētu vientuļai sievietei saimniecības darbos. Tās mērķis bija sapazīstināt cilvēkus un palīdzēt viņiem izveidot ģimeni. Vīrietis vaļinieks devās pie atraitnes un teica:

-    Saimniecīt, es meklēju darbu. Varbūt tev atradīsies kāds darbs, ko es varētu paveikt?

Ja sievietei jau no pirmā acu uzmetiena vaļinieks nepatika, viņa atbildēja:

-   Visi darbi saimniecībā apdarīti. Turklāt es tagad nevaru maksāt.

Ja sievietei vīrietis patika, viņa deva viņam kādu darbu divām vai trim dienām. Pēc tam vēl kādu citu uzdevumu. Nebija svarīgi, ar kādu meistarību un veiklību darbs tika veikts, galvenais - vai cilvēki viens otram patika vai ne.

Ja patika, tad sieviete varēja lūgt, lai vīrietis paliek ilgāk par mēnesi, un šo vīrieti, ja viņš palika, tad sauca par iegātni. Pēc gadu ilgas kopīgas saimniekošanas viņi varēja salaulāties vai arī šķirties.

-    Saki, Anastasija, vai pēc šā rituāla laulātajiem ir jādodas uz dzimtsarakstu biroju?

-    Ja dzīvē ir nepieciešamas kādas formalitātes, tās var arī nokārtot, bet svarīgāko šīs formalitātes vairs nekādi nevar ietekmēt.

SIEVIETES NO AUGSTĀKAJĀM APRINDĀM

Pabeidzot iepriekšējo nodaļu, es nodomāju: šādu rituālu var lieliski izmantot arī mūsu dienās. Tagad daudzos Krievijas reģionos cilvēki, galvenokārt grāmatu sērijas "Skanošie ciedri" lasītāji, pulcējas grupās, katrs ņem pa hektāram zemes, stāda tur dārzus, ceļ mājas, labiekārto savu mazo dzimteni. Parasti to dara ģimenes. Taču šajās grupās ir arī daudz vientuļu sieviešu. Visbiežāk esmu bijis apmetnē, kas atrodas netālu no Vladimiras pilsētas. Šajā apmetnē pašlaik top vairāk nekā sešdesmit dzimtas mājvietas. Jau aug tur dzimušie bērni. Tomēr ir arī vientuļas sievietes. Viņas, paņēmušas īpašumā hektāru zemes, reizēm ar savu bērnu palīdzību, bet reizēm vienas pašas ceļ savas dzimtas mājas. Spējat iztēloties? Sieviete viena pati ceļ māju, stāda dārzu. Labiekārto nevis nelielu vasarnīcu ar sešsimt kvadrātmetriem zemes, bet gan veido īstu mājvietu. Vai viņām ir grūti? Materiālajā ziņā - jā. Es pazīstu kādu sievieti, kura Maskavā izīrē savu dzīvokli un par saņemto naudu ceļ laukos māju.

Naudas trūkuma dēļ viņa ne vienmēr spēj nolīgt meistarus, tāpēc lielu daļu darbu paveic pati. Un dara to ar prieku. Viņai ir mērķis, prieks virzīties uz šo mērķi, lai arī lēni, tomēr tas atsver visas grūtības, tās kļūst it kā mazāk manāmas.

Iepazīstoties ar informāciju, kas pienāk no dažādām apmetnēm, esmu sapratis: par šiem cilvēkiem nekavējoties jāraksta grāmata. Tā būs patiešām vēsturiska grāmata. Mūsu pēctečiem ir jāzina, kā un kas sāka veidot viņu jauno laimīgo civilizāciju.

Bet pagaidām es lūdzu kāda apmetnes "Rodnoje" dibinātāja sievai raksturot neprecētās sievietes un viņu darbus. Lūk, dažu šo sieviešu īss raksturojums:

• Jevgeņija T. - dzimusi Moldāvijā, 53 gadus veca, ģeoloģe, skaistule - viņas smaids ir pārāks par Holivudas zvaigžņu smaidiem, uz Malahovku, kas atrodas netālu no Maskavas, nebrauc, saka: "Mājas ir šeit."

2003.gadā atbrauca apskatīties. Aizgāja uz mežu pasēņot.

".Mani brīdināja," stāsta Jevgeņija, ka "tas ir īpašs mežs". Es atbildēju: "Esmu ģeoloģe, neapmaldīšos." Klīdu triju kilometru rādiusā 12 stundas! Atgriezos pusnaktī ar nobrāztām kājām: "Mana vieta!" Izīrēju dzīvokli Malahovkā par 10 500 rubļiem. Par šo naudu sāku celtniecības darbus, noīrēju māju Studencovā, līdzās savam zemesgabalam, krāsns nebija kurināta gadus desmit, māja saškiebusies. No skursteņa izvilku ligzdu - nevarēju iekurt krāsni. Ziemā dzīvoju ciemā viena pati. Reizēm gāju ciemos uz Koņajevu. Taupīju malku, kurināju ik pēc dienas. Rudenī ieliku pamatus pirtij -4x4 metrus lielai guļbūvei. Visu ziemu ar pakulām drīvēju spraugas mājai. Tagad es zinu, kā skan krītošas sniegpārslas. Pa māju staigāju, uzvilkusi trīs bikses, trīs džemperus, vēl virsja- ku, galvā cepuri. Bet ārā, plāni ģērbusies, strādāju. Pavasarī ar nazi no guļbūves baļķiem notīrīju atlikušo mizu. Man tagad ir rupji ēvelēta māja. Es dzirdu, kā kūst sniegs. Vajadzīgs krāšņu mūrnieks. Ģērbjos silti, ņemu makšķeri (bez āķa), eju uz diķi, kur viri ķer zivis. Iemetu ūdeni savu makšķeri, sarunājos ar vīriem

-   "ķeru" krāšņu mūrnieku. Bet, ja vajadzīgs traktors,

-   izeju uz ceļa un apstādinu pirmo ieraudzīto."

Sakņu dārzā viņai ir kārtība - viss aug kā nākas.

Pirmajā gadā no zedeņiem uzslēja virtuvi un tualeti. Kad pavisam nav nekā ko ēst, ēd biezputru ar zivju taukiem. Lieliski gatavo. Ar savu aktivitāti nomocījusi visus - no mums vietējie bēg, toties viņai māja jau gatava! Saka, ko domā.

• Ļubova J. - dzimusi Tālajos Austrumos, 58gadi, 27 gadus nodzīvojusi Permā, 20 gadus - Rostovas apgabala Cimļanskā, ihtioloģe, strādāja zivju aizsardzības jomā, tagad ir pensijā. Māte - 84 gadi, dēls - 30 gadi, dzīvo Permā (divi mazbērni), 18 gadus vecs dēls, dzīvo Cimļanskā.

Šajā gadā sāka skaitīt laiku atpakaļ, saka, ka viņai būs 57 gadi. Mājvietu sāka iekārtot 2003. gada rudenī. Atbrauca uz 10 dienām, izpļāva nezāles, iestādīja žogu (egles, priedes, bērzus, apses, liepas, kļavas). Zemesgabals ir ideālā kārtībā. Ziemā atveda 50 000 rubļu - visus mātes iekrājumus, uzcēla guļbūvi, noklāja jumtu ar ruberoīdu. Pavasarī ieradās ar bijušo vīru, viņš brauca uz Permu. Kopā strādāja zemes darbus. Viņa saka: "Ja tā būtu bijis agrāk, es no viņa nebūtu aizgājusi…"Atbrauca vasarā, 6. jūlijā (ļoti steidzās, gribēja paspēt uz Ivana Kupalas svētkiem). Viņai tā patīk svētki, viņa dzied un spēlē ģitāru, dejo. Pensija - 2000 rubļu. Vasarā aizgāja no darba - naudas pietiek, tā vajadzīga tikai ceļam. Palīdzējām dabūt ķieģeļus, cementu, kokmateriālus. Pati mēneša laikā ielika pamatus krāsnij, guļbūvei, sagatavoja stabiņus grīdas segumam, aizdrīvēja visus caurumus mājā, uzcēla nojumi, uzmūrēja vasaras krāsni. Ar ķerru pieveda akmeņus, smiltis, šķembas. Domāju, ka nevarēs, - bet varēja! Kļuva spēcīgāka, nodevēja, peldēja turp un atpakaļ pāri ezeram (agrāk nevarēja). Tagad izskatās par desmit gadiem jaunāka (bet gribēja tikai par gadu). Acis mirdz, smaids visu laiku rotā seju, ir draudzīga un labi satiek ar visiem. Māju būvē sev, mammai, ar kuru kopā pavasarī grasās uz turieni pārcelties. Grib, lai dēls ar mazbērniem var atbraukt no Permas, sākumā paciemoties, bet pēc tam jau redzēs. Naudas nav, nav arī ko kurienes to gaidīt. Ir sena itāliešu vijole, kuru tēvs atveda no kara, pirms 15 gadiem eksperti noteica tās minimālo cenu bez restaurācijas - 10 000 - 15 000 dolāru. Ļoti cer, ka varēs to pārdot kādam vijolniekam spēlēšanai, nevis muzejam. Ja izdosies, - darbi ritēs raitāk, ja ne, - viss būs jādara pašai. Taču grīdas un griestus bez dēļiem nenoklāsi. Pārdzīvo, ka nav naudas, tomēr būvē māju. Atbrauks septembrī un paliks mēnesi. Ziemā bija Permā pie mazbērniem, iebrauca savos laukos tikai uz dienu: pastaigāt, pastāvēt, lai gan uz Roslovu gāja tiešais vilciens…

• Nataļja D. - dzimusi Vologdā, atbraukusi no Maskavas, divi bērni - divus un piecus gadus vecas meitenītes.

Dzīvo teltī no maija beigām. Šķīrusies, vēlas aizvest meitas no pilsētas, lai viņas nebūtu jāpakļauj sistēmas dresūrai. Vasara ir auksta, lietaina. Nevienas sūdzības. Atveda vecu vagoniņu, iztīrīja, ļoti grib to ap- šūt un nosiltināt. Iepērk dēļus. Naudas nav, vīrs dod bērniem iztikai, viņa pašlaik dzīvo ar bērniem, strādā laukā un palīdz vīriešiem likt pamatus. Sapņo par palikšanu dzimtas mājās, ja izdosies, - jau šoziem, jci ne, - nākamajā gadā. Pēla visus iespējamos tādu māju projektus, kuras viņa pati varētu uzbūvēt (samana māja, zemnīca). Bērni kļuvuši mierīgāki, priecīgāki.

Kad ienāk Lubas J. mājā, redz, ko viņa padarījusi, un saka: "Ja tu varēji, tad arī es varēšu, jo esmu taču jaunāka, stiprāka." Varēs!

Vienmēr smaida, lieliski dzied. Augstākā izglītība. Skaista dvēsele.

Piedodiet, ka izsakos tik emocionāli, es virias visas loti mīlu…

• Nadežda Z. -fermere no Baltkrievijas. Pēc Černobiļas dzīvoja pie Azovas, gadu Pareckā pie Suzdaļas (kamēr gaidīja zemi), pēdējo gadu dzīvo Koņajevā (svešā mājā).

Vasarā sāka būvēt savu māju. Divi pieauguši bērni pagaidām dzīvo Maskavā. Zemesgabalus paņēma arī meita un māsa no Baltkrievijas. Grib visi sapulcēties vienuviet. Vīrs un bērni strādā, Nadežda veic saimniecības darbus, vada celtniecību un pali ceļ māju. Daudzus gadus dejojusi profesionālā ansamblī, balerīnas stāja, kad stumj ķerru ar mēsliem, - nenoskatīties! Saimniecībā ir divi suņi, četri kaķi. (pret pelēm), truši, vistas (Smirnovas šķirne, kas revolūcijas laikā saglabāta viensētās), kaza, bcdoži. Mājā - vesela jūra visdažādāko puķu, gan parastu, gan eksotisku. Enciklopēdiskas zināšanas visos viņai nepieciešamajos jautājumos. Vīrs un bērni viņu atbalsta, bet viss jādara pašai, viņiem pagaidām ir cita dzīve. Nadežda stingri un pārliecināti veido nākotni. Nesen salauza labo roku (nokrita no velosipēda, kuru viņai uz piecdesmito dzimšanas dienu uzdā vināja bērni, lai māte varētu visur paspēt). Pārtraukums - viena diena. Jau nākamajā ārdīja sienu (lopiem ziemai). Tagad ēvelē un krāso dēļus. Uz jautājumu: "Kā?" atbild: "Tikai ar kreiso." Vienmēr smaida, patīk dziedāt, ir jebkuras kompānijas dvēsele, visu mīlule, zināšanu krātuve, mūsu konsultante. Miniatūra, stalta, visas ģimenes balsts. Vienmēr visu paspēj: māja, jaunbūve, lopiņi, dārzs, sagataves, bet kāds augļu liķieris!!! Nepieder ne dzīvoklis, ne māja, kur varētu atgriezties. Rudenī jāatbrīvo māja ciematā, tur atgriežas saimnieki. Ziemu pavadīs jaunajā mājā!

Šo informāciju es saņēmu pirms gada. Tagad visas šīs varones jau ir uzbūvējušas mājas un negrasās atkāpties no sava mērķa. Laikam jau tieši par tādām sievietēm saka: "Apturēs auļojošu zirgu, ieies degošā mājā." Es vēl piebilstu: "Pati uzbūvēs dzimtas māju un vīrieti ievedīs mūžībā." Bet kur ir šis vīrietis? Kā viņi satiksies, ja viņa no rīta līdz vakaram ir aizņemta savā diženajā darbā?

Un cik daudz jaunu sieviešu dažādos valsts nostūros sapņo par dzimtas mājvietu radīšanu! Un būtu labi, ja līdz tās radīšanai viņas atrastu sev dzīvesbiedrus.

Tad arī es nodomāju: kāpēc gan neizveidot datu bāzi ar to sieviešu vārdiem, kuras kā pagaidu strādnieki varētu apmeklēt vīrieši? Varbūt tad viņas varēs izraudzīties sev nolemto. Ne jau vīriešiem viņas jāizvēlas, bet viņām - vīrieši.

Ir tāds izteiciens - "sieviete no augstākajām aprindām", ar to apzīmējot sievieti, kura ir piederīga pie tā saucamajām elitārajām bagāto un sabiedrībā pazīstamo cilvēku aprindām. Bet kas gan tās par augstākajām aprindām, ja sabiedrībai no šādu aprindu pulcēšanās nav nekāda labuma, tikai tenkas dzeltenajā presē? Turklāt, kā apgalvo daudzi vīrieši, pēc kāzām ar tādu sievieti no viņas var sagaidīt tikai visdažādākās kaprīzes un pārmērīgas prasības.

Taču man šķiet, ka augstāko aprindu sievietes - tās ir gan precētās, gan neprecētās sievietes, kuras tagad iekārto savas dzimtas mājvietas un grib tur dzemdēt veselīgus bērnus vai arī nodot uzcelto saviem jau piedzimušajiem bērniem.

Vienīgi no viņām var būt labums gan konkrētiem vīriešiem, gan valstij kopumā. Viņu dzemdētie bērni veidos nākamo civilizāciju.

Un Anastasijas vectētiņam tūkstoškārt bija taisnība, kad viņš runāja par nepieciešamību valsts līmenī risināt jautājumus, kas saistīti ar ģimeni. Kā tic tiek risināti tagad, vislabāk zina ģimenes Krievijā, un ne tikai tur vien.

Ir jāatrisina jautājums par tādu pasākumu rīkošanu, kas palīdzētu šīm sievietēm, pareizāk sakot, palīdzētu vīriešiem iepazīties ar sievietēm, kuras iekārto savu mazo dzimteni.

Esmu vērsies pie mājaslapas "Anastasia.ru" administrācijas ar lūgumu padomāt, kā uzlabot iepazīšanās rubriku šajā mājaslapā. Lai mani lasītāji - katra neprecēta sieviete un neprecējies vīrietis - varētu tur publicēt savu adresi un kontaktinformāciju. Tiem, kuriem nav datora, atgādinu, ka gandrīz katrā pilsētā ir interneta klubi, kuros var lasīt dažādās mājaslapās ievietotās ziņas, kā arī pasta nodaļas, kuras nodrošina informācijas nosūtīšanu ar interneta palīdzību.

Savukārt es šeit uzrakstīšu aicinājumu visu to valstu vīriešiem, kurās tiek izdotas manas grāmatas, un palūgšu visus tulkotājus Eiropā un Amerikā to īpaši izcelt.

Cienījamie vīrieši, daudzi no jums, it sevišķi tie, kuriem nav izdevusies ģimenes dzīve, gribētu sastapt to vienīgo sievieti, ar kuru sasniegt kopdzīves laimi. Bet kur lai atrod tādu sievieti? Šķiet, ka vienīgā izeja ir vērsties kādā no daudzajām laulību aģentūrām. Taču pievērsiet uzmanību tam, ka gandrīz visas tās pirmajā vietā izvirza ārējo izskatu, vecumu, tikai nedaudz pieskaroties raksturam un dzīves mērķiem. Un arī šim "nedaudz" var nebūt ticamības… Ir sievietes, kuras atklāti piedāvā savu jaunību, skaistumu un smaidu, ir gatavas noslēgt ar jums laulību līgumu, ja esat bagāts un varat nodrošināt viņu ar materiālajiem labumiem. Maskavā pat ir kafejnīcas, kur pulcējas skaistas sievietes, kuras pretendē kļūt par bagātu vīriešu līgavām. Tā nav jauna parādība. "Un kas gan tur slikts?" - domā daži vīrieši. "Man ir pietiekami daudz līdzekļu, un es varu atļauties noslēgt laulību līgumu ar jaunu skaistuli. Lai viņa sagādā man baudu gultā, un lai mani apskauž saviesīgos pasākumos, jo saskarsmē ar jaunākiem pats kļūsti jaunāks." Tas viss tā ir, taču ir viens "bet". Par ko sapņo un domā jūsu jaunā laulātā draudzene? Viņa taču ir dzīvs cilvēks un spējīga aizrauties un mīlēt, bet viņas mīlestības objekts nepavisam neesat jūs. Te tad arī rodas vēlme atbrīvoties no jums kā no traucēkļa ceļā uz laimi. Un, kaut arī viņa nepasūta jūsu slepkavību, lai gan, kā zināms, tā mēdz notikt, kaut arī neieber jūsu rīta kafijā kaut ko nevajadzīgu, pietiek ar domu, pat zemapziņā mītošu, lai jūs tiktu novākts pie malas. Tādējādi, domājot, ka jūs ievedat savā mājā labestīgu un maigu skaistuli, patiesībā jūs paši ievedat savā namā indīgu čūsku. Atšķiras tikai ārējais izskats, un tāpēc tā vietā, lai ievietotu šo čūsku akvārijā aiz izturīga stikla, jūs noguldāt viņu sev līdzās gultā.

Varbūt kā pretsvars šīm postošajām mūsu dzīves parādībām arī ir parādījušās sievietes, jaunās un laimīgās civilizācijas vēstneses. Viņas, ierīkojot dzimtas mājvietas, ne tikai uzslej sev virs galvas jumtu, bet liek ari pamatus jaunai dzīvei. Pamatus!

Mirstošs miljardieris atspirgs, atgūs jaunību, ja sastaps šādu sievieti. Veiksmīgs uzņēmējs nonīks bez viņas. Ne jau nauda pagarina mūžu, bet gan jūsu mīļotās sievietes doma un Mīlestības telpa, kas radīta kopā ar viņu. Ne tikai pagarina, bet ari padara mūžīgu, nodrošinot apstākļus ātrākai un apzinālākai pārdzimšanai.

Lai kādus vārdus es rakstītu, lai kādus argumentus minētu, tie neaizskars sirdis tā, kā to spēj iepazīšanās ar šim sievietēm. Mēģiniet satikties ar zemes dzīves mūžības dievietēm.

Un, iespējams, jūsu tikšanās būs līdzīga tai, par kuru pastāstīja Anastasija.

TIKŠANĀS PĒC TŪKSTOŠIEM GADU

Kādu dienu uz salidojumu atbrauca meitene vārdā Ļuba, viņai bija apmēram divdesmit pieci gadi. Ļuba bija ģērbusies vienkāršos svārkos nedaudz zem ceļiem un izšūtā linu auduma blūzītē. Uz pleca siksniņā karājās neliela somiņa. Ļubai bija maz rotaslietu. Meitene gāja pa ielu, cerot atrast kādu mitekli privātajā sektorā. Salidojuma laikā visi numuri viesnīcās un pansionātos bija jau iepriekš rezervēti. Turklāt meitenei arī nebija tik daudz naudas, lai samaksātu par dārgu viesnīcas numuru, tāpēc viņa meklēja vienkāršāku vietu, kur apmesties. Bet privātajā sektorā "laulību" salidojumu laikā nebija viegli atrast mitekli. Bez īpašām cerībām uz veiksmi Ļuba vērsās pie sievietes, kura iznāca pa privātās mājas vārtiņiem:

-Labdien! Sakiet, lūdzu, vai jūsu mājā neatradīsies vieta, kur varētu pārlaist nakti? Būtu vēlams par iespējami zemāku maksu.

Sieviete atbildēja:

-   Velti staigā, meitenīt. Viss jau ir iepriekš aizrunāts ar dzīvokļu biroja starpniecību. Netērē velti laiku, ej labāk uz staciju, jo drīz arī tur nebūs vietas, kur apsēsties.

-    Paldies jums par padomu, es tā droši vien arī darīšu, - atbildēja Ļuba un gāja pa ielu uz stacijas pusi.

-   Pagaidi, meitēn! Pienāc pie manis, - uzsauca sieviete, un Ļuba pagriezās uz viņas pusi.

-    Pamēģini pieklauvēt vai piezvanīt mājā, kas no manējās atrodas četras mājas tālāk. Tur pie vārtiņiem ir zvans - nospied pogu. Varbūt iznāks veca sieva, līdzīga raganai: viņa ir grieķiete, deguns līks jo līks. Mans vīrs saka: jaunas grieķietes visas ir skaistas, bet vecas izskatās pēc raganām. Tad nu palūdz viņai naktsmājas. Viņa agrāk, kad vīrs vēl bija dzīvs, uzņēma daudzus cilvēkus, bet, kopš viņš ir miris, - nevienu jau trešo gadu nelaiž iekšā, bet tu pamēģini, palūdz, ja nu pēkšņi viņa tevi ielaiž.

-    Paldies jums, es pamēģināšu, - teica Ļuba. Un piegāja pie mājas, kuru bija norādījusi sieviete. Nospieda zvana pogu reizi, pēc minūtes vēl vienu reizi, bet neviens nenāca ārā. Pagāja desmit minūtes, durvis nočīkstēja, un no mājas iznāca salīkusi večiņa. Pa vīnogulājiem apvītu taciņu krekstēdama pienāca pie vārtiņiem, atvēra tos un nesasveicinoties īgni jautāja:

-    Ko tu lauzies vārtos, meitēn?

-    Es gribu lūgt naktsmājas. Man to ieteica darīt laba sieviete, jūsu kaimiņiene.

-   Viņa nav laba, viņa smējās par tevi. Es jau sen nevienu neielaižu.

-    Es zinu, viņa man arī to pateica. Bet es, visu dienu meklēdama, neesmu atradusi sev naktsmītni, tāpēc nolēmu vērsties pie jums.

-    Neveiksmīgs lēmums. Pie manis tev neveiksies. Jūs te visi esat sabraukuši veiksmi meklēt. Un tu, tāpat kā visas, esi atkūlusies uz šejieni meklēt līgavaini?

-    Es gribu sastapt savu izredzēto. Lūdzu, piedodiet, ka jūs izraucēju, es došos uz staciju, pārnakšņošu tur.

Sāka smidzināt lietutiņš, un vecene noburkšķēja:

-        Nedienas ar tiem meitiešiem. Nedienas. Ari lietus sāk līt. Labi, es tevi izmitināšu dārzā zem nojumes. Tur ir guļamtīkls, soliņš, naglas, kur pakārt drēbes. Bet tu par katru nakti man maksāsi piecsimt rubļus.

-    Piecsimt? - nobrīnījās Ļuba.

-         Bet cik tad tu domāji? Vai esi pie radiniekiem ciemos atbraukusi?

-        Esmu ar mieru maksāt piecsimt. Gribēju gan te pavadīt desmit dienas. Bet nekas, palikšu piecas. Piekrītu jūsu noteikumiem, vecmāmuļ.

-        Tad iesim, parādīšu, kur tev būs jāguļ, un naudu man maksāsi par katru dienu uz priekšu.

Pagāja piecas dienas. Un Ļuba no rīta sāka rūpīgi kravāt somā savas mantas. Pie viņas, krekstēdama un atspiezdamās uz nūjas, pienāca veča.

-   Jau taisies, meitēn? Brauksi prom?

-   Jā, vecmāmuļ, piecas dienas jau pagājušas.

-         Pagājušas. Vai biļeti nopirki? - veča pajautāja un apsēdās uz soliņa.

-        Jā, nopirku uzreiz turp un atpakaļ. Tā gan būs derīga pēc piecām dienām, bet ceru, ka izdosies samainīt pret šodienas vai rītdienas biļeti.

-        Neizdosies samainīt, skaties, cik daudz ļaužu sa- braucis. Meitēn, padzīvo vien vēl piecas dienas, līdz tava biļete būs derīga.

-    Es nevarēšu palikt. Man nav jums ko maksāt.

-   Ja nav ko maksāt, tad nemaksā, padzīvo tāpat.

-    Paldies, vecmāmuļ.

-         "Paldies" viņa man saka, bet tavai palikšanai tāpat nebūs nekādas jēgas.

-    Kāpēc?

-        Es tevi pavēroju. Mūsdienās tā līgavaiņus nemeklē. Kāpēc tu celies līdz ar saullēktu? Visi līgavaiņi vēl guļ, kad lec saule. Bet gulēt ej agri. Tieši tad sākas vakara pastaigas, taču tu jau dodies pie miera. Visi līgavaiņi klīst apkārt līdz pusnaktij. Tu jau desmitos esi aizmigusi. Ģērbusies kā mūķene, nepavisam nokrāsojies. Mūsdienās tā līgavaiņus nemeklē.

-        Es, vecmāmuļ, savu ķermeni gatavoju tikšanās brīdim ar izredzēto, tāpēc arī cenšos ievērot režīmu. Nekrāsojos tāpēc, lai viņš mani varētu pazīt.

-   Pazīt? Tu, meitēn, esi mazliet dīvaina.

-        Arī mamma tā saka. Bet es neko nevaru sev padarīt. Es bieži redzu sapnī, kā viņš mani meklē pa visu pasauli un nespēj atrast.

-    Redzi? Sapnī? Vai arī šeit sapņus redzēji?

-        Jā, jau divas reizes. Vienu reizi, ka es staigāju lielā dārzā, un viņš arī tur bija, bet mēs nekādi nespējām pienākt viens pie otra. Un es it kā dzirdēju

vina balsi, viņš sauca mani: "Kur tu esi? Kur tu i ' >

esi?"

-        Dzirdēji? Balsi? Tev droši vien jāaiziet pie ārsta, meitēn. Esi gan pārlieku sadomājusies par izredzēto. Pat balsis sapnī dzirdi.

-        Reizēm es redzu, ka mēs ar viņu kaut kad sen, sen jau esam dzīvojuši kopā. Un mums bija bērni, mazbērni.

-    Dzīvojuši? Bija? Vai tu, meitēn, vari izstāstīt,

kāds viņš izskatās? >

-        Varu: viņš ir pusgalvas tiesu garāks par mani, rudiem matiem. Un brūnām acīm. Laipns smaids, starp zobiem neliela atstarpe. Cienīga gaita.

-   Atstarpe? Gaita? Bet ja nu pienāks klāt cits?

-         Ir jau pienākuši. Mamma katru reizi mani rāj, teic, ka sapņi man liek sēdēt vecmeitās.

-        Liek? Protams, liek. Ar tādiem sapņiem tu neatradīsi, nesastapsi līgavaini. Zini, meitēn, ko es tev teikšu? Šodien vakarā paņem manu puķaino šalli. Uzmet to uz pleciem, sasien pēc iespējas modernāk. Un tā pavēlāk pastaigājies pa krastmalu.

-    Paldies, vecmāmuļ, par jūsu rūpēm. Bet es nedrīkstu segt blūzītei virsū šalli. Uz blūzītes es pati izšuvu rakstu. To es redzēju sapnī. It kā es blūzītē ar šādu rakstu kaut kad senāk esmu pa dārzu pastaigājusies ar savu izredzēto.

-   Ar rakstu? Pastaigājusies? Nu, meitēn, tu taču… Lai Dievs tev spriež tiesu. Tur mājās uz galda stāv piens, esmu sacepusi plāceņus, paēd, es aiziešu pie kaimiņiem.

Veča stenēdama devās projām. Pie sevis burkšķēja: "Esmu gan nedienas sagādājusi savai sirmajai galvai. Muļķe tāda. Ielaidu, bet tagad pārdzīvoju par viņu. Iešu un pierunāšu kaimiņu dēlu, lai izrāda uzmanību meitenei. Jā, lai izrāda uzmanību. Viņam gan ir tumši mati, bet viņai vajadzīgs ruds ar šķirbiņu starp zobiem, taču kaimiņos tāda nav. Esmu gan sagādājusi sev nedienas."

Ļuba no rīta pastaigāja pa skvēru. Pusdienās nopirka pīrādziņu ar kartupeļiem. Kad viņa gāja garām restorānam, pa durvīm iznāca bariņš vīriešu. Viņi smējās un jautri sarunājās kaut kādā svešā valodā. Ieraudzījuši Ļubu, uzrunāja viņu savā mēlē, bet Ļuba nesaprata teikto un pagāja garām. Vīrieši tūlīt pat uzrunāja citas meitenes.

Te pēkšņi, neatskatīdamās atpakaļ, viņa sajuta: no jautrā pulciņa kāds ir nošķīries un seko viņai. Jaunā sieviete skaidri zināja, ka viņš seko tieši viņai. Ļuba pat skaitīja viņa soļus, savējos nepaātrinot, un viņas sirds nezin kāpēc ietrīsējās. Viņa sev aiz muguras sajuta vīrieša elpu, un pēkšņi ārzemnieks ierunājās svešā valodā:

-   Mit dir, die wūndershone Gottin, dūrfte ich den ewigen Raum der Liebe schaffen.

(Ar tevi, brīnišķīgā dieviete, es varētu veidot Mīlestības telpu, kas pastāvēs mūžīgi. - Tulk. no vācu vai.)

Ļuba nesaprata vācu valodā pateiktos vārdus. Bet nezin kāpēc čukstus atbildēja:

-    Esmu gatava tev palīdzēt diženajā radīšanā, - un pagriezās pret svešinieku.

Viņas priekšā stāvēja jauns vīrietis, pusgalvu garāks par viņu. Rudmatains, brūnām acīm, labsirdīgu smaidu un nelielu spraudziņu starp zobiem. Viņš pastiepa pret Ļubu rokas, un, nejuzdama sevi, nesaprotot, kas notiek, Ļuba piekļāvās pie viņa krūtīm. Viņš apskāva trīcošo augumu, it kā mūžīgi to būtu pazinis.

Augstumos neredzamās planētas no sajūsmas nodrebēja: ak, cik daudz notikumu tām vajadzēja radīt, vīt likteņa pavedienus gadsimtiem ilgi! Bet izdevās! Viņi ir satikušies un apskāvušies!

Radomirs un daiļā Ļubomila. Un, kaut arī vini neatceras pagātni, viņu gars radīs brīnišķīgu nākotni.

Cilvēki pludmalē bija neizpratnē: kāpēc puisis un meitene smiltīs zīmēja kaut kādu plānu vai rakstu? Viņi runāja dažādās valodās, bet šķita, ka viens otru lieliski saprot. Viņi apsprieda uzzīmēto, brīžiem mazliet strīdējās vai arī pēkšņi sajūsmināti viens otram piekrita.

Aizrāvušies ar zīmējumu, ari Ļubomila un Radomirs nezināja, ka zīmē smiltīs savas brīnišķīgās dzimtas mājvietas projektu, kuru bija radījuši pirms kāzām, kas notika pirms pieciem tūkstošiem gadu.

-   Te jāatrodas dīķim, bet tam jābūt apaļam, - savā valodā paziņoja Radomirs un izraka smiltīs apaļu bedrīti.

-    Ne tā, - čukstēja Ļubomila, - dīķim jābūt ovālam, - un pārlaboja apli par ovālu.

-   Jā, tik tiešām, labāk izskatās ovāls dīķis, - it kā kaut ko atcerējies, viņai piekrita Radomirs.

Bet vakarā abi atnāca uz māju, kur bija apmetusies Ļubomila. Viņa vecajai saimniecei palūdza atļauju pavadonim palikt kopā ar viņu līdz gulētiešanai. Saimniece atļāva.

>

Ļubomila ar smaidu uz lūpām iemiga guļamtīklā, viņš sēdēja uz soliņa un lēni šūpoja guļamtīklu, un ar zariņu dzenāja prom dažādus mošķus. Un klusiņām kaut ko dziedāja.

Bet pa mājas logu, mazliet pašķīrusi aizkarus, uz viņiem līdz pat rītausmai skatījās večiņa.

No rīta uz galda mājas priekšā stāvēja ar baltu drānu pārsegta krūka ar pienu, šķīvis ar plācenīšiem. Turpat bija nolikta arī veca cilvēka rokas rakstīta zīmīte. Ļubomila to izlasīja:

"Aizeju kārtot dažādas darīšanas. Divas dienas būšu projām. Sargājiet māju un, lai varētu to darīt, dzīvojiet lielajā istabā. Ledusskapī ir ēdiens…"

Ļubomila un Radomirs aizbrauca prom kopā, bet uz kurieni? Gadsimti rādīs, kur atdzims viņu dzimta.

ANASTASIJAS LAULĀŠANA

Atvadoties no Anastasijas vectētiņa, es viņam teicu:

-         Piedodiet man par neizpratni toreiz taigā, kad runājām par partijas mērķiem un uzdevumiem. Tagad esmu sapratis: jo stiprākas valstī ir ģimenes, jo lielāka kārtība tajā būs.

Jāatgriežas pie saprātīgajiem rituāliem, pie mūsu senču tradīcijām. Vajag tikai tās pielāgot mūsdienām. Es sāku saprast, ka tie pat nav rituāli šā vārda parastajā nozīmē. Tā ir dižena zinātne par dzīvi. Bet volhvi - diženi gudrajie un zinātnieki.

Un zināt, ko es tagad nožēloju? To, ka agrāk, vēl pirms tikšanās ar Anastasiju, neko nezināju par rituāliem. Ka ar to palīdzību var planētas ģimenes labā izmantot. Es nezināju, un Anastasijai nelaulātai bija jādzemdē dēls un pēc tam meita.

Vectētiņš tā viltīgi paskatījās uz mani, pasmaidīja sirmajās ūsās un teica:

-         Bet tagad uzzināji un sāki domāt, vai no tevis Anastasijai piedzima dēls un meitiņa?

-   Ne tikai sāku domāt. Skiet, mums ar Anastasiju tomēr vajadzētu veikt nepieciešamo rituālu.

-         Tas ir labi, Vladimir, ka tu nožēlo. Tātad sāc saprast esības būtību un to, kur tagad atrodas cilvēku sabiedrība. Bet tava nožēlošana attiecībā uz Anastasiju ir veltīga. Viņa bija salaulāta, pirms pavadīja kopā ar tevi pirmo nakti.

Kādu brīdi es pat nevarēju parunāt, pēc tam izdabūju par lūpām:

-    Ar ko? Es taču nelaulājos. Skaidri atceros.

-        Tu nelaulājies, mums pietika ar viņu vienu. Trīs dienas tēvs nespēja attapties no viņas izlēciena. Tāda izlēciena, kādu miljoniem gadu nav spējis izdomāt neviens gudrais. Viņa ir salaulāta.

-   Ar ko?

-   Varbūt ar tevi.

-         Bet es taču nelaulājos. Un kāpēc "varbūt"? Vai jūs precīzi nezināt?

-        To, ko viņa izdarīja, Vladimir, pagaidām neviens nespēj novērtēt. Iespējams, ka viņa ir radījusi visdiženāko rituālu un pavērusi iespēju visām sievietēm savus nelikumīgi dzimušos bērnus padarīt par likumīgi dzimušiem. Varbūt vēl kaut ko debesīs radījusi. Viņas radīto, iespējams, spētu novērtēt tikai kāds volhvs. Es labāk pastāstīšu visu pēc kārtas.

Kad tu pirmo reizi atnāci pie Anastasijas uz viņas noriņu un nolikies gulēt viņas zemnīcā, mums vajadzēja doties uz mazmeitiņas noriņu.

-    Kāpēc?

-         Viņa pasauca. Mēs to sajūtām un atnācām pie ezera kopā ar manu tēvu.

Anastasija stāvēja krastā, viņai rokās bija no ziediem vīts vainags, un viņa pati bija ļoti svinīgā noskaņojumā, izskatījās pēc līgavas. Kad mēs pienācām pie viņas, tēvs stingri noprasīja:

-         Anastasija, kādi notikumi ļāva tev pārtraukt mūsu vakara domas?

-        Vectētiņi, man taču neviena cita nav, ko pasaukt, tikai jūs spējat mani saprast.

-   Runā, - atlava mans tevs.

> >

-    Es taisos salaulāties, un pasaucu jūs par lieciniekiem.

-    Laulāties? - es pārjautāju Anastasijai, - laulāties? Un kur tad ir tavs līgavainis?

Man nevajadzēja runāt, kad dialogs bija tēva ziņā. Viņš stingri palūkojās uz mani. Mazmeitiņa ne jau man, bet viņam kā vecākajam teica:

-    Kad notiek laulību rituāls, vispirms jaunajiem jautā, kā tiks iekārtota viņu dzīve. Kāda telpa radīta.

Tēvs to zināja un, nepārkāpjot noteikumus, piekrita. Šķiet, ka šajā brīdī mazmeitiņa mūs atslēdza, kā to sauc jūsu valodā, vai arī apbūra kā brīnišķīgā sapnī.

Anastasija sāka stāstīt par saviem nākamajiem kaimiņiem. Viņa ar savu domu māk veidot hologrammas, tu to zini, Vladimir.

-   Jā, zinu.

-    Bet toreiz viņa uz ezera gludās virsmas neparastā ātrumā citu pēc citas rādīja zemes dzīves nākotnes ainas. Neparasti spilgtas, aizraujošas ainas.

Te cilvēki staigāja pa ziediem rotātām alejām, cienīgi smaidot, pārliecināti par sevi. Te eņģeļiem līdzīgi bērni pa pļavu skrēja pie upītes. Te pēkšņi mēs it kā no augstumiem redzējām ezerā brīnišķīgu planētas atspulgu.

Tika parādītas daudzas ainas un brīnišķīgas epizodes, neizsakāmi skaisti dabasskati.

Te pēkšņi, it kā no miglas, virs ezera parādījās kāds cilvēks. Bet viss pārējais vienā mirklī izzuda. Šis cilvēks viens stāvēja ezera vidū un skatījās uz mums. Pēc brīža pie viņa piegāja vēl viens vīrietis, pēc tam neparasti skaista jaunava, tad otra, trešā. Pēc tam pie viņiem piegāja divi puisēni - dvīņi, rokās sadevušies. Sanāca daudz cilvēku, visi bija stalti, gara auguma. Viņi, labsirdīgi smaidot, noraudzījās uz mums, no tā pa ķermeni izplūda patīkams siltums. Šajā brīdī mēs izdzirdējām mazmeitas balsi:

-     Vectētiņi, skatieties: mazmazbērni nodevušies domām pārjums ar siltu smaidu uz lūpām. Skaties, manu vectētiņ Moisej, malā stāv puisēns, viņš līdzinās tev, un viņa skatienā mirdz tavas dvēseles gaisma.

Kad hologrammas izgaisa, bet mēs vēl joprojām bijām neparastās parādības pārņemti, Anastasija pēkšņi teica:

-    Kā jūs domājat, kas var mani salaulāt?

Un mans tēvs, nemanīdams slazdus, saskaņā ar laulību rituālu pajautāja:

-   Jaunava, kas var tevi salaulāt?

Un viņa atbildēja:

-     Pati sevi salaulāju jūsu debesu un savu likteņa priekšā. - Un pati uzlika sev galvā vainagu.

-      Bet kur ir tavs izraudzītais vainaga nesējs? - jautāja tēvs.

-    Viņš gatavojas iet gulēt. Bet, kad ir nomodā, tad arī guļ. Viņš neko nezina par rituāliem. Viņam pēc tam, pēc gadiem jāpajautā.

-    Anastasija, tu esi pārkāpusi noteikumus, - stingri teica tēvs. - Seno volhvu zinātni. Rituālā jāpiedalās diviem, cilvēki var laulāties tikai viens ar otru. Laulību rituāls nav noticis.

-    Vectētiņ, tici, tas ir noticis, tagad debesu priekšā es esmu salaulāta. Rituālā ir jāpiedalās diviem. Bet vienmēr taču jautā vispirms vienam, pēc tam otram par vēlmi salaulāties.

Man jautāja - es atbildēju. Lai izredzētais domā, cik gadus vien vēlas. Neviens nav norādījis, cik ilgam laikam ir jāpaiet starp jautājumiem. Minūtei vai desmit gadiem. Pat tad, ja atbilde būs noraidoša, es sevi uzskatīšu par salaulātu. Un nepārkāpšu gadsimtiem seno paražu.

Tēvs gribēja vēl ko bilst, viņš pat sāka runāt, bet debesīs atskanēja pērkons un apslāpēja viņa vārdus. Tēvs pagriezās un aizgāja, neizvēloties ceļu. Tā viņš darīja, kad bija ļoti satraucies. Es tikko spēju tikt viņam līdzi un dzirdēju, cik ātri viņš runāja, it kā pats sev teica:

-   Viņa ir nekaunīga, viltīga, gudra, ne vienmēr izdodas viņai iebilst. Viņai, šķiet, pašas debesis mūždien izdabā. Viņa planētu mijiedarbību maina. Vai tiešām sievietēm tagad ir iespēja pašām salaulāties un likumīgi dzemdēt bērnus? Kārtīgi jāpadomā par to, ko izdarīja Anastasija, taču pirms tam viss jāatgriež atbilstoši līdzšinējiem esības likumiem. Nejau velti tie ir pastāvējuši gadsimtiem ilgi. Lai to izdarītu, jāatrod pārliecinoši argumenti. Taču es nevarēju: viņa ir viltīga, gudra, bet es… Lūk, esmu izdomājis, kā varētu iebilst un atcelt rituālu.

Tēvs pēkšņi apgriezās un devās uz ezera pusi. Kad mēs tuvojāmies ezeram, bet vēl nebijām iznākuši no krūmiem, ieraudzījām virs tā tikko pamanāmu neparastu gaismu. Un ūdenī zvaigžņu atspīdums bija redzams. Un tās krita - it kā lītu zvaigžņu lietus. Bet mūsu mazmeitiņa viena pati sēdēja uz nogāztas priedes ar savu ziedu vainagu galvā, skatījās uz zemnīcas pusi, kur tu gulēji, un klusiņām dziedāja.

Mans tēvs palika krūmos, noklausījās viņas dziesmu, pēc tam teica:

-   Viņa ir salaulāta. - Un ar spieķi uzsita pa zemi. - Neviens vairs nevar atceļt šo laulību. Spēka ziņā tai nav nevienas līdzvērtīgas. Un klusi piebilda: - Vai debesis viņu salaulāja, vai viņa pati to izdarīja - tas ir viens un tas pats.

-    Bet ko Anastasija dziedāja? Kādu dziesmu?

-   Lūk, šādu:

Es pati sevi esmu salaulājusi - Un tagad esmu tava sieviete. Mans vienīgais vīrietis esi tu. Mūsu sapņi kļūs par īstenību. Uz Zemes, gaišzilās planētas, Mums ar tevi būs laimīgs dēls, Skaista un gudra meita būs. Viņi cilvēkiem daudz laba darīs. Debesis mani salaulāja ar tevi. Uz mūžiem nu tava esmu sieviete. Uz zvaigznes, tālas un lielas, Dzīvos mūsu mazbērni.

Turpinājums sekos..

SATURS

Mīlestība - kosmiska būtība……………………………………… 3

Vai mūsu dzīve atbilst Dievišķajai

programmai?……………………………………………… 13

Kāpēc atnāk un aiziet mīlestība?…………………………….. 17

Vai ir jāmeklē sava otrā pusīte?……………….. 19

Viltus tēls……………………………………………….. 21

Kāzu rituāli…………………………………………………………. 26

Bērna ieņemšanā piedalās ne tikai

ķermenis…………………………………………………… 32

Ieskats vēstures dzīlēs……………………………………. 40

Arkaima - volhvu akadēmija………………………. 40

Ko vēlējās pateikt Sungira?………………………. 48

Dzimtas iekārta………………………………………. 60

Noslēpumainais manevrs………………………….. 64

Mīlestība un valsts kaujas spēja……………………….. 76

Izdzēstā Krievija……………………………………………. 79

Vecāko kļūda………………………………………………………. 85

No kalpotāja par kņazu…………………………….. 85

Neatkārtot kļūdu, kuru pieļāva

vecākie…………………………………………………….. 88

Radītāja diženā velte………………………………………. 92

Bērnu mīlestība………………………………………. 92

Mīlestība kā pilntiesīgs ģimenes

loceklis…………………………………………………….. 99

Patiesa mīlestība katrā ziņā izraisīs

pretmīlestību……………………………………….. 104

Vēdrusu skolā mācīja arī mīlestību …………….. 108

Pirmslaulību rotaļas……………………………………….. 116

"Strautiņš"………………………………………………. 116

"Častuška pret častušku"………………………………. 117

Laulību rituāls…………………………………………………… 121

Ienemšana………………………………………………………… 133

Telegoniju ir iespējams uzveikt …………………………… 139

Cilvēka rašanās un dzimšanas

psiholoģija…………………………………………………. 143

Kad vīrietis laidīs pasaulē mazuli……………….. 147

Rituāls sievietei, kura dzemdē bez vīra………………….. 156

Kur lai mēs dzemdējam bērnus?…………………………… 161

Vēdrusu dzemdības…………………………………………. 164

Ne jau Radomira pēdējā cīņa……………………………….. 171

Viņi no zvaigznēm atkal atgriezīsies

uz Zemes…………………………………………………… 178

Arī haosam ir jēga………………………………………….. 189

Laulību salidojumi……………………………………………… 192

Laulību rituāls sievietēm,

kurām ir bērni……………………………………………. 198

Sievietes no augstākajām aprindām………………….. 205

Tikšanās pēc tūkstošiem gadu……………………………… 214

Anastasijas laulāšana……………………………………… 221

Formāts 84x108/32 Apgāds «Vieda», Rīgā, Lubānas ielā 6-4, LV 1019; Iespiests: "Latgales druka"

Viktors Vostokovs TIBETAS LAMAS ĪSĀ ENCIKLOPĒDIJA

APGĀDA "VIEDA" IZDOTĀS GRĀMATAS:

Dzīvās Ētikas Mācība

N. Rērihs. Altajs-Himalaji

N. Rērihs. Nesatricināmais

N. Rērihs. Ugunīgais cietoksnis

N. Rērihs. Morijas Puķes. Svētības ceļi. Āzijas sirds

S. Rērihs. Atspulgi

Helēnas Rērihas vēstules

G. Gorčakovs. Lielais Skolotājs

Austrumu Kauss. Mahātmu vēstules

Origens. Par Sākotnēm

R. Rudzitis. Nikolajs Rērihs - kultūras ceļvedis Bhagavadgīta. Svētā Dziesma Ievads Dzīvās Ētikas Mācībā

Dzīvās Ētikas Mācība par jauniem ārstniecības veidiem

Dzīvās Ētikas Mācība par uzturu un barību

Svami Vivekānanda. Rādža Joga. Bhakti Joga. Karma Joga

Svami Vivekānanda. Džnāna Joga. Praktiskā Vēdanta

Pataņdžali. Jogas Aforismi

Parsifāls

Hitopadeša

S. Stulginskis. Austrumu kosmiskās leģendas T. Kārlails. Varoņi, varoņu kults un varonīgums vēsturē R. Rolāns. Mahātma Gandijs N. Uranovs. Meklējumu pērles N. Uranovs. Par astroloģiju

N. Uranovs. Ugunīgais varoņdarbs. Esības alkas

Svami Vivekānanda. Mans Skolotājs

Dž. Krišnamurti. Pie Skolotāja kājām

V. Vostoliovs. Tibetas lamu noslēpumi

V. Vostokovs. Veselīgas seksuālās dzīves māksla

A. Volkovs. Radības Kronis

I. Sokolova. Zenta Mauriņa - pielūgtā un peltā

S. Konovalovs. Grāmata, kas ārstē

A.Svijašs. Dzīve bez konfliktiem

A. Svijašs. Labojam kļūdas

A. Svijašs. Risinām problēmas

Koknesis. Tautu tiesības

Nevienam mēs Latviju nedodam

Par Latvijas dekolonizāciju Homoseksuālisms - cilvēces negods un posts

P. Ufimovs. Izdziedini savu māju

M. Norbekovs. Visi stiķi un niķi jeb kā par velti iegūt

veselu miljonu risinājumu Muļķi mācīt - tikpat kā mironi ārstēt 0. Grava. Māņi un māži /V. Kalme. Mēs un es J. Miezītis. Saruna, kas neļauj aizmigt A. Kavacis. Cilvēks vēstures vējos A.Visockis, A. Kalve. Kul tūrists ir kā skulptors Veselīgais slinkums. Dzīve pareizā ritmā S. Altaiska. Mēs izvēlamies veselību D. Veriščagins. Karmas terapija D. Veriščagins. Priekšmetu iedzīvināšanas tehnika J. Šubina. Karmiskā medicīna J. Šubina. Iņ un Jan veselības avoti V. un T. Tihoplavi. Ticības fizika V. un T. Tihoplavi. Lielā pāriešana A. Kurpatovs. Flirts eksperta skatījumā A. Kurpatovs. Skaistule un briesmonis A. Kurpatovs. Līdzeklis pret bailēm A. Kurpatovs.Līdzeklis pret bezmiegu

0.  Volkovs. Cilvēka superiespējas

J. A. Plaudis. Grafoloģija - sirds uz papīra

V! un T. Tihoplavi. Mūsu tikšanās ar Grabovoju

A. Semjonova. Ekspresprogramma organisma attīrīšanai

M. Kelmovičs. Atslēga uz dzīvi

J. Hvāns. Veselību pasūtījāt? Saņemiet!

1. Vagins. Kāpēc tu vēl esi nabags? I. Vagins. Protiet domāt ģeniāli

l. Vagins. Turi acis vaļā

Ievērojamā baltā lamas Viktora Vostokova grāmata iepazīstina ar Austrumu dziedniecības sistēmu: organisma fiziskās un garīgās attīrīšanas praksi; vitāli svarīgu orgānu slimību novēršanu un profilaksi, izmantojot akupunktūras un akupresūras metodes, kā ari ārstniecības augu maisījumus; ar iespēju paildzināt jaunību, iepazīt sevi, veikt pašregulāciju utt.

Pateicoties šajā grāmatā dotajiem praktiskajiem ieteikumiem, jūs apgūsit Austrumu dziedniecības mākslu, uz savām problēmām paraudzīsities ar Austrumu gudrajo acīm un varēsit sev reāli palīdzēt.

Jurijs Zemuns

ETERLINGS - NEIESPĒJAMAIS IR REALITĀTE SPEĶA AVOTS, 1. grāmata

Eterlings ir sintezēta tehnoloģija, kuras pamatā ir senās šamaņu tehnikas, neirolingvistiskās programmēšanas efektīvākās metodes un nesenie atklājumi kvantu fizikā. Runa ir par mūsu pašu apziņas iespēju radīt paralēlās pasaules. Eterlings māca mūs pamanīt brīdinošos signālus un laikus mainīt savas dzīves maršrutu, lai izvairītos no briesmām, slimībām, nabadzības un konfliktiem.

Jeļena Vesņina DZIEDĒJOŠĀ MĪLESTĪBA Pareģojuma spēks

Šī aizraujošā romāna lappusēs lasītājs tiksies ar iecienītā televīzijas seriāla "Dziedējošā mīlestība" varoņiem. Latviešu valodā seriālu demonstrē kanāls LNT, ļaujot arī latviešu skatītājiem dzīvot līdzi filmas varoņu gaitām un likteņiem.

Grāmatas galveno varoņu dīvainie likteņa pavērsieni veido raibu mozaīku. Aleksejs un Maša ir vēl ļoti jauni, taču viņus abus vajā noslēpumaina pareģojuma ēna un viņiem nākas pieredzēt un pārdzīvot, kā cieši blakus mīt mīlestība un naids, labais un ļaunais, uzticība un nodevība…

Apgāds "Vieda" izdevis šadas

Kacudzo Niši Veselības Sistēmas grāmatas:

VESELĪBAS

ZELTA

LIKUMI

DVESELES ATTĪRĪŠANA, Meditācijas mācibstundas

ASINSVADU UN ASIŅU ATVESEĻOŠANA

ENERĢĒTISKĀ ELPOŠANA

ENERĢĒTISKAIS

UZTURS:

Makrobiotika

Japāņu profesors Kacudzo Niši ir radījis unikālu Veselības Sistēmu, īstu dzīvesveida filozofiju. Pirmoreiz latviešu valodā ir pieejama šī Veselības Sistēma kā izvērsta vienota metodika, ko papildina Lielā Meistara lekcijas un pārrunas ar saviem skolniekiem un sekotājiem.

Profesora Kacudzo Niši Veselības Sistēma iemācīs pārveidot dzīvi, lai tā ritētu saskaņā ar dabas likumiem.

Daudzās grāmatnīcās pietrūkst platības, lai visas grāmatas izliktu plauktos, tādēļ lasītājiem jāzina, ka viņu interesējošo grāmatu veikalā var pasūtīt, un grāmatu tirgotāji to noteikti piegādās adresātam.

Content

Megre Vladimirs Skanošais ciedrs VIII 2. dala

mīlestība - kosmiska būtiba

vai masa dzīve atbilst dievišķajai programmai?

KĀPĒC atnāk UN aiziet MĪLESTĪBA?

Vai ir jāmeklē sava otrā pusīte?

Viltus tēls

KĀZU RITUĀLI

bērna ieņemšanā piedalās ne tikai ķermenis

IESKATS VĒSTURES DZĪLĒS Arkaima - volhvu akadēmija

Ko vēlējās pateikt Sungira?

Dzimtas iekārta

Noslēpumainais manevrs

Mīlestība un valsts kaujas spēja

IZDZĒSTĀ KRIEVIJA

VECĀKO KĻŪDA

RADĪTĀJA DIŽENĀ VELTE

Patiesa mīlestība katrā zinā izraisīs pretmīlestību

PIRMSLAULĪBU ROTAĻAS

LAULĪBU RITUĀLS

IENEMŠANA

TELEGONIJU IR IESPĒJAMS UZVEIKT

CILVĒKA RAŠANĀS uN DZIMŠANAS PSIHOLOĢIJA

RITUĀLS SIEVIETEI, KURA DZEMDĒ BEZ VĪRA -   Vēdrusu civilizācijā pastāvēja daudzi rituāli,

KUR LAI MES DZEMDĒJAM BĒRNUS?

VĒDRuSu DZEMDĪBAS

NE JAU RADOMIRA PEDEJA CIŅA

VIŅI NO ZVAIGZNĒM ATKAL ATGRIEZĪSIES uZ ZEMES

ARI HAOSAM IR JĒGA

LAULĪBU SALIDOJUMI

LAuLĪBu RITuĀLS SIEVIETĒM, KuRĀM IR BĒRNI

SIEVIETES NO AUGSTĀKAJĀM APRINDĀM

TIKŠANĀS PĒC TŪKSTOŠIEM GADU

ANASTASIJAS LAULĀŠANA

SATURS

APGĀDA "VIEDA" IZDOTĀS GRĀMATAS: