Veriščagins Dmitrijs

Īstas karmas terapija

DMITRIJS VERIŠČAGINS

KIRILS TITOVS

ĪSTAS KARMAS TERAPIJA

CELAVARDI LASĪTAJAM

Atverot šo grāmatu, jūs gūstat iespēju uz visiem laikiem izmainīt savu dzīvi, nostājoties uz jauna evolūcijas pakāpiena. Jums atklāsies patiesie cilvēka veselības, slimības, rīcības un likteņa cēloņi.

Jūs atbrīvosities no ietekmes, kāda ir lielajiem enerģētiskajiem parazītiem, kuri valda pār citiem cilvēkiem un mudina viņus uz pašnāvniecisku rīcību. Atcerieties, ka jūs nedrīkstat kaitēt cilvēkiem, kuri savā attīstībā nav pavirzījušies uz priekšu. Izturieties ar sapratni un palīdziet viņiem.

Jums kļūs pieejamas lietas, kuras parastiem cilvēkiem nav pat iedomājamas. Netērējiet savus spēkus veltīgi, dzenoties pēc pasaulīgiem panākumiem. Jums ir liels mērķis - atklāt jaunu pasauli un atrast savu vietu tajā.

Jūs iegūsit spēju dziedināt, un šī spēja katram atnāks citādi. Izmantojiet to, lai darītu labu. Palīdziet nesavtīgi.

Jūsu dvēsele kļūs stiprāka, un jūs varēsit vest sev līdzi citus cilvēkus. Nesiet viņiem gaismu un prieku, nevis tumsu un sāpes.

Jūs vairs nebūsit atkarīgi no kannas un karmis- kajām slimībām. Palīdziet to sasniegt arī citiem.

Jums būs ticība - īstais pasaules pārveidošanas instruments. Lai jūsu ticība atnes labumu arī citiem.

Lai noietu ceļu līdz galam, jums varbūt būs vajadzīga palīdzība. Meklējiet to pie tādiem pašiem ceļiniekiem, kāds esat pats. Pazīstiet cits citu pūlī. Mācieties cits no cita. Atcerieties cits citu.

Nokļuvisjaunā attīstības pakāpē, jūs kļūsit par jaunas enerģētiskās kopības - brīvu cilvēku kopības - daļu. Atbalstiet cits citu. Neaizmirstiet cits par citu un dalieties enerģijā, jo brīvības cena ir augsta un dažkārt vienam tā nav pa spēkam.

Atcerieties mūs, kas pirmie iegāja jaunajā pasaulē. Mēs veidojam jums jaunu enerģētisko kopību. Vērsieties pie mums grūtā brīdī, un mēs nāksim palīgā. Vērsieties pie mums laimes mirkļos, un mēs spēsim palīdzēt miljoniem citu cilvēku. Nāves nav. Mēs atsauksimies arī no virzas puses.

Sajūtiet saikni ar mani, šo rindu autoru. Es to gaidu. Lūdziet palīdzību un palīdziet man.

Pievienojiet jaunās enerģētiskās kopības gaismai savus starus.

Veidojiet jaunu, brīvu cilvēci. Jūs to esat pelnījuši.

IEVADS

Jūsu priekšā ir jauna grāmata, kas veltīta TEIA - Tālākas energoinformatīvās attīstības iemaņu sistēmai. Sveicam visus mūsu lasītājus un draugus, kas labi iepazinuši šo sistēmu, sveicam arī tos, kuri pirmoreiz uzzina par to no šā mācību līdzekļa.

Mēs priecājamies par jaunu tikšanos ar jums. Mūsu pastāvīgajiem lasītājiem un TEIA kursu klausītājiem nevajag skaidrot, ko nozīmē mūsu tikšanās. Tā nozīmē, ka TEIA sekotāju pulks pasaulē turpina augt (tā tas ir - TEIA iemaņu sistēma jau sen pārsniegusi NVS robežas!). Tas nozīmē, ka uz mūsu planētas kļūst aizvien vairāk cilvēku, kas ar savu personisko pieredzi, ar savu dzīvi pierāda, ka ir iespējams radīt jaunu cilvēci - nākotnes cilvēci, kas būs (un jau top) kvalitatīvi citāda nekā pašreizējā. Varens, stiprs, vesels, laimīgs cilvēks uz laimīgas Zemes - tā ir realitāte, kurai pamatus mēs ieliekam šodien, šobrīd savas dzīves un savas dvēseles telpā.

Mēs esam nogājuši ilgu ceļu, kas ne vienmēr ir bijis vienkāršs un viegls. Mēs esam paveikuši tik daudz, bet arī par savu darbu saņēmuši ne mazumu - esam ieguvuši jaunas zināšanas, iespējas, kas nav pieejamas parastam cilvēkam… Mēs rādām ceļu visai cilvēcei - ceļu no rāpojoša nožēlojama kukaiņa uz spārnotu brīnišķīgu būtni, kas personificē brīvību un dzīvesprieku.

Šajā nolūkā mēs apguvām mūsu sistēmas - TEIA sistēmas - četras pakāpes un apstājāmies pie piektās, principiāli nozīmīgas pakāpes. Pirmajā pakāpē, kurai devām nosaukumu "Atbrīvošanās", mēs atsvabinājāmies no sociuma un citu cilvēku kaitīgās ietekmes, kā ari no slimībām un citām problēmām. Otrajā pakāpē - "Tapšana" - iemācījāmies piesaistīt savai dzīvei veiksmi un panākumus, ieguvām pašpaļāvību un spēju efektīvi rīkoties jebkurā situācijā. Trešajā pakāpē - "Ietekme" - apguvām paņēmienus, kā mijiedarboties ar citiem cilvēkiem, un tas ļāva mums novērst traucēkļus, ko rada apkārtējo ļaužu viltus vēlmes, un pārorientēt viņus uz palīdzēšanu mums. Ceturtajā pakāpē - "Briedums" - mēs kļuvām par kvalitatīvi jaunu, viengabalainu būtni, kuras dvēsele, apziņa un ķermenis saplūduši vienotā veselumā, līdz ar to mums tapa pieejams mūsos apslēptā neparastā spēka avots, mēs atklājām sevī jaunrades spējas un iemācījāmies izmantot intuitīvās zināšanas. Piektās pakāpes pirmajā posmā - "Pārliecība" - mēs uzzinājām par likumsakarībām, kas vada mūsu dzīves notikumus, apguvām metodes, kas mums palīdz izvēlēties pareizo ceļu Pasaules Plūsmās - Visuma domāšanas procesos, kuri ietekmē visu mūsu zemes dzīvi, un tādējādi iemācījāmies prasmīgi pārvaldīt savu dzīvi un likteni.

Jau piektās pakāpes pirmajā posmā mēs uzzinājām, ka Visumā ir par Pasaules Plūsmām augstāks līmenis,- Visaugstākā Spēka līmenis. Piektās pakāpes otrajā posmā mums jāapgūst paņēmieni, kā mijiedarboties ar mūsu pasaules Visaugstāko Spēku. Bet tas nozīmē iemācīties ne tikai produktīvi iekļauties realitātē (to mēs jau protam), bet arī mainīt to.

Jūs saprotat, ka Visaugstākā Spēka līmenis - tas ir pats augstākais no mums pieejamiem mūsu Visuma līmeņiem. Tādu cilvēku, kas ir iemācījušies reāli mijiedarboties ar šo līmeni, mūsu pasaulē pagaidām nav daudz. Aizvien vairāk un vairāk šādu cilvēku rodas TEIA skolas klausītāju vidū - te, kā jūs zināt, attīstība krasi paātrinās. Tomēr daudzi vēl ir tikai "nogatavošanās" stadijā. Kad TEIA sekotāju kritiskā masa sasniegs vajadzīgo līmeni, tad "nogatavosies" arī grāmata par piektās pakāpes otro posmu. Un tas notiks diezgan drīz!

Bet pagaidām mums, dabiski, rodas jautājumi. Parādās tādas vai citādas problēmas, kuras neatrisinot nav iespējams iziet augstākos līmeņos, proti, nevis vienkārši runāt par tiem, bet arī efektīvi mijiedarboties. Tas ir pilnīgi likumsakarīgi. Tā arī jābūt. Lai palīdzētu atrisināt šīs problēmas, tika sarakstīta iepriekšējā grāmata - par paņēmieniem, kā izveidot sev palīgus - energoinformatīvos mehānismus.

Lai palīdzētu atrisināt šīs problēmas, tapusi arī grāmata, kuru šobrīd turat rokās. Šim pašam mērķim tiek plānoti vēl vairāki palīglīdzekļi, kurus jums nāksies apgūt.

Kas tad kļūst par šiem galvenajiem "klupšanas akmeņiem", kuri traucē mums tūlīt pat sākt mijiedarbību ar Augstākajiem Spēkiem? Atbildi sniedz vispirms jau jūsu vēstules, dārgie draugi. No jūsu vēstulēm izriet, ka daudziem (ja ne vairākumam) šķēršļus ceļā rada neatrisinātas karmiskās problēmas vai tas, ko mēs par tādām uzskatām. Tas - pirmkārt. Otrkārt, vēl viens šķērslis ir problēmas savstarpējās attiecībās ar energoinformatīvajiem parazītiem jeb egregoriem. Šīs attiecības un to koriģēšanas paņēmienus mēs aplūkojām jau pirmajā grāmatā. Taču egregoru vara mūsu kultūrā ir liela, un nav brīnums, dārgie draugi, ka daudzi it kā tiecas no jauna uzķerties uz viņu makšķeres. Arī par to liecina jūsu vēstules.

Šajā sakarā radusies būtiska nepieciešamība šo grāmatu veltīt karmas problēmām, bet nākamo - savstarpējām attiecībām ar egregoriem.

Ja atceraties, vienā no pakāpēm mēs jau pieskārāmies karmas problēmām, taču ar to bija par maz. Un arī pētījumi kopš tā laika ir nopietni pavirzījušies uz priekšu. Šo procesu veicināja tieši tas, ka daudziem cilvēkiem karmas problēma ir krietni aktuālāka, nekā mēs sākotnēji bijām iedomājušies.

Bet, ja jau tā, tūlīt pat noskaņosimies risināt savas problēmas, kas tā vai citādi saistītas ar karmu.

Karma… Kā izrādījās, tas ir neticami sasāpējis temats. Temats, kuru nemitīgi zelē neskaitāmi dažāda veida izdevumi. Ar literatūru par karmu tagad piebāztas visas grāmatu bodītes. Dabiski, cilvēki pievēršas šai literatūrai, jo mūs visus satrauc, piemēram, tas, kāpēc mēdzam būt nelaimīgi, lai gan tiecamies pēc laimes, kāpēc mūs vajā neveiksmes, kāpēc tad, kad gribam kā labāk, iznāk kā vienmēr utt. Cilvēki meklē atbildi un burtiski izķer šādu literatūru no grāmatu galdiem… Bet kāds no tā labums? Labuma, teiksim atklāti, ir pamaz.

Kāpēc tik maz labuma no milzīgā šādu grāmatu klāsta? Gluži vienkārši tāpēc, ka visas šā virziena mūsdienu literatūras pamatā ir pilnīgi aplams priekšstats par karmu, un tas vispār ir raksturīgi

Eiropas kultūrai. Lielākā daļa sacerējumu, ko līdz šim esam lasījuši par karmu, ir kļūda, briesmīga kļūda, kas nemitīgi kropļo dvēseli mūsu laikabiedriem, tūkstošiem cilvēku - gan mūsu draugiem un paziņām, gan citiem mūsu tautiešiem, gan ārvalstu pilsoņiem. Vēl vairāk - maldīgie priekšstati par karmu pret cilvēka gribu kļūst par kultūras un mentalitātes daļu un tātad netieši ietekmē pat tos, kuri neinteresējas par karmas jautājumiem. Tā rezultātā bez pārspīlējuma var teikt, ka gandrīz vai visa pasaule ārkārtīgi maldās attiecībā uz karmu un tās ietekmi cilvēka dzīvē. Bet maldi, kā zināms, nevienam vēl nav palīdzējuši atrisināt problēmas, tie spēj tikai radīt daudz jaunu problēmu.

Pirmām kārtām maldīgais uzskats noved pie tā, ka cilvēki visas savas dzīves grūtības sāk piedēvēt karmai, lai gan patiesībā šo problēmu lielākajai daļai ar karmu nav nekāda sakara. Redzot visur un visā karmu - pat tur, kur no tās nav ne miņas, cilvēki sev rada neīsto karmu. Un paši sabojā savu dzīvi, lai gan tam nav nekādu objektīvu priekšnosacījumu.

Tieši tāpēc sākotnēji mūsu grāmatu sērijā karmai nebija veltīts daudz uzmanības: neradās šaubas, ka šis temats, kaut arī aktuāls, tomēr nav galvenais ļaužu vairākuma dzīvē. Taču, kad pēc jūsu vēstulēm noskaidrojās, ka karmas problēma nodarbina ļoti daudzus, kļuva saprotams, ka situācija ir nopietnāka, nekā mēs domājām. Un karmas jautājumam vajadzēs pievērsties pamatīgi.

Tad nu meklēsim patiesību kopīgi. Mēģināsim tikt skaidrībā, kur šajā jautājumā ir patiesība un kur- izdoma. Centīsimies pārvarēt plaši izplatītos maldus attiecībā uz karmu. Sāksim visbeidzot ārstēt slimību vārdā "karma" - ja noskaidrosim, ka diagnoze noteikta pareizi un ka ārstēšanās patiešām ir nepieciešama.

Kā parasti, grāmatā atradīsit ne tikai teorētiskus pārspriedumus, bet arī praktiskas metodes, paņēmienus, kas ļauj gan izlabot nevēlamu karmu, gan izmantot to saviem mērķiem. Tas jau ir kaut kas jauns, vai ne? Līdz šim jūs uzskatījāt, ka karma ir kaut kas tāds, kas jāiznīdē par katru cenu? Arī tā ir tikai daļa no vispārējiem maldiem karmas sakarā…

Tā kā karma viennozīmīgi ir saistīta ar mūsu pagātni, šis TEIA iemaņu sistēmas atzars ieguvis nosaukumu "Mijiedarbība ar pagātni", saīsināti - MAE

Vai esat gatavi kontaktēties ar pagātni? Jūs taču no tās vairs nebaidāties, kā baidās miljoniem parasto cilvēku, kuri to vien zina kā smagi nopūsties: "Kāda nozīme vandīt augšā vecus notikumus…" Parastie cilvēki ir tik bailīgi, ka bīstas pat paši no sevis. Taču jūs, protams, esat gana stipri un drosmīgi, lai ielūkotos sejā neizskaistinātai īstenībai. Ielūkoties, lai tiktu galā ar karmiskajām nelaimēm un atbrīvotos no maldīga priekšstata par sevi un savu karmu.

Sagatavojieties - grāmatas pirmajā daļā būs diezgan daudz teorijas. Tas ir pilnīgi nepieciešami, ja jau esam ķērušies pie karmas iedabas noskaidrošanas. Jo, nesaprotot problēmas īsto būtību, mēs nespēsim to arī atrisināt. Tikai zinot problēmas patieso dabu, var rast tai pareizo pieeju. Bet, ja problēmai pieejam, nenoskaidrojuši tās īstenos avotus (un tieši tā rīkojas vairākums "karmistu" un "karmologu"), varam tikai kaitēt sev un citiem.

Tāpēc noskaņosimies uz teorētiskas un pa daļai pat filozofiskas vielas apgūšanu, ja mums ir svarīga patiesība. Un, protams, tā mums ir svarīga.

Savukārt autori apņemas darīt visu, lai patiesības meklējumi nebūtu garlaicīgi un "sausā teorija" nemaz nebūtu tik sausa, bet tiktu uztverta ar interesi.

Tad nu, ja jūtat sevī spēku, dosimies ceļā!

1. NODAĻA

NO PAGĀTNES UZ MŪSDIENĀM:

KĀ TIKA IZKROPĻOTS PRIEKŠSTATS PAR KARMU

Šī nodaļa daudzējādā ziņā ir filozofiska. Tomēr tā ir absolūti nepieciešama, jo kā gan var noteikt problēmas risināšanas ceļus, ja nesaprot tās būtību? Tas nav iespējams!

Mēs jau teicām, ka no problēmas būtības zināšanas ir atkarīga arī pieeja tai, bet nepareiza pieeja nekad nevienam palīdzēt nevar, toties var visai stipri kaitēt… Kā tas, starp citu, arī notiek.

Meklēsim Patiesību kopīgi.

INDIJAS GARĪGIE SKOLOTĀJI UN KARMAS ATKLĀŠANA

Kā tad īsti radās pats šis jēdziens - "karma", kā un kādos apstākļos tas parādījās pasaulē?

Tas notika ļoti sen, ne mazāk kā četrus tūkstošus gadu pirms Kristus dzimšanas. Jau tad cilvēki zināja apbrīnojamo tekstu ar nosaukumu "Mahābhārata".

Šis filozofiski zinātniskais darbs ir vismaz divreiz senāks par Veco Derību. Bet Jaunā Derība salīdzinājumā ar to vispār ir mūsdienu literatūra.

Kas tad ir "Mahābhārata"? Patiešām dižens darbs, kas radies mūsu planētas garīgajā centrā - Indijā un Himalajos. "Mahābhāratā" var atrast visus hinduisma pamatus, kā arī pamatus Sankjai - vēlāk šī mācība tika iekļauta budismā, jo tikai dižais Šāk- jamuni (Buda) pirmais spēja noiet šo ceļu līdz galam, pamatus Jogai un visiem tās virzieniem - tādiem kā hatha (ķermeņa joga), žnaņi (gudrības joga), rādža, krija… Jogu ir daudz, un to vidū jau tiek pieminēta arī visgrūtākā joga - kannas joga. (Starp citu, mēs savlaik ļoti smējāmies, kad kādā mūsdienu karmologa darbā izlasījām - karmas joga esot jauna joga.) Visus tos atklājumus, kurus daudzi mūsdienu speciālisti piedēvē sev, patiesībā paveica jau senie filozofi, un tie ir atspoguļoti "Mahābhāratā". Bet mums šobrīd pats galvenais ir tas, ka tieši "Mahābhāratā" un tikai tur tagad var atrast patiesu, neizkropļotu priekšstatu par karmu.

Neļaujieties slinkumam, izlasiet "Mahābhāratas" tulkojumu. Tas ir atrodams katrā lielākā bibliotēkā. Jūs no sirds izsmiesities gan par daudziem mūslaiku karmologiem, gan par jogas interpretētājiem, gan par mūžseno patiesību šķietamajiem "pirmatklājējiem".

Tātad - karma un Senajā Indijā radušies uzskati par to. Kāda ir to būtība?

Karma ir visas Indijas filozofijas pamatjēdziens.

Indijas garīgajā zinātnē priekšstats par karmu ir nesaraujami saistīts ar pārliecību, ka cilvēks, pareizāk sakot, vina dvēsele dzīvo uz Zemes ne vienu reizi vien. Dvēsele pārdzimst atkal un atkal, pēc nāves iemiesojoties jaunā ķermenī, un ierodas pasaulē jaunas cilvēciskas būtnes veidolā, un šīs būtnes uzdevums ir atkal iziet visu dzīves ceļu līdz galam, atkal nomirt, bet pēc tam atgriezties jaunā veidolā, taču ar to pašu dvēseli…

Tādu dzimšanas un miršanas riņķojumu sauc par sansāras ratu. Sansāra - tā ir nebeidzama dzīvju un nāvju nomaiņa, kad dvēsele pat pēc nāves nespēj atrauties no zemes dzīves realitātes un aiziet citos esības plānos - nirvānā, kur brīvas un atraisītas mīt tīrās dvēseles, kas atsvabinājušās no zemes dzīves rūpēm un likstām, kur mīt arī pats Dievs.

Tādējādi dvēsele, kas nolemta mūžīgam riņķojumam sansāras ratā, nekādi nespēj atkal savienoties ar Dievu. Tikai īsu mirkli pēc nāves dvēsele saskaras ar nirvānu, ar Augstāko apziņu - Dievu pār Dieviem, ar būtni, kurai nav ne sākuma, ne gala. Taču īsais mirklis paiet - un dvēsele no Augstākajiem slāņiem noslīd atpakaļ, zemes dzīves purvā.

Kāpēc tā notiek? "Tāpēc, ka Dievs nepieņem grēcīgu dvēseli," atbildēs daudzi mūsu laikabiedri. Lūk, šāda atbilde tad arī ir visšausmīgākā kļūda, viens no viskaitīgākajiem "Mahābhāratā" izklāstītās karmas mācības izkropļojumiem. Pārbaudiet - vai arī jūsu apziņā nav ieperinājusies šī maldīgā atziņa par "grēcīgo dvēseli" un tamlīdzīgi. Tagad mēs lauzīsim šos bezjēdzīgos stereotipus un noskaidrosim patiesību.

Padomāsim: ar ko tad seno indiešu izpratnē cilvēka dvēsele atšķiras no Dieva? Iespējams, ka atbilde jums būs negaidīta: ne ar ko. Jā, jā, cilvēka dvēsele pēc savas iedabas NE AR KO neatšķiras no Dieva. Ja Dievs ir ugunskura liesmas, tad cilvēka dvēsele - viena no šīs uguns mēlītēm. Gan viens, gan otra ir - uguns! Dieva un dvēseles iedaba ir vienāda. Tas ir viens un tas pats!

Kā tad Dievs var nepieņemt to, kas ir viņa daļa, - cilvēka dvēseli?  Kaut kas tāds gluži vienkārši nav iespējams.

Taču fakts paliek fakts: sansārai piesaistīta dvēsele nespēj savienoties ar Dievu. Kāpēc? Noskaidrosim.

Ielejiet glāzē augu eļļu un ūdeni vienādās proporcijās un pamatīgi saskalojiet. Jūs redzēsit, ka izveidojas necaurspīdīga emulsija. Tagad iemetiet tur cukurgraudiņu un, kārtīgi samaisot, izšķīdiniet to. Mēs redzam to pašu viendabīgo emulsiju. Taču, ja ļausim tai nedaudz nostāvēties, tad drīz vien ievērosim, ka no emulsijas nav palicis ne zīmes, eļļa un ūdens atkal ir nodalījušies un glāzē atrodas atsevišķos slāņos. Bet kas noticis ar cukuru? Kā jums šķiet, kāda garša ir ūdenim un eļļai šajā glāzē? Vai abi ir saldi? Nu, pagaršojiet… Ūdens - jā, patiešām salds. Bet eļļa… Nekā tamlīdzīga. Kāda bijusi, tāda arī palikusi. No cukura tajā nav ne miņas.

Bet mēs taču iemetām cukurgraudiņu emulsijā, nevis atsevišķi ūdenī! Tomēr cukuram nez kāpēc sagribējās izkust tikai ūdenī, un tas pilnīgi ignorēja eļļu.

Un tagad iedomājieties, ka eļļa - tas ir Dievs, ūdens - pasaulīgā dzīve, bet cukurs - cilvēka dvēsele. Šajā gadījumā cukuram - cilvēka dvēselei - ir kaut kādas ķīmiskās īpašības, kuru dēļ tam labpatīk izkust ūdenī, nevis eļļā. Ne jau eļļa (Dievs) lika cukuram (dvēselei) izkust ūdenī (zemes dzīves pasaulē). Cukurs pats to izdarīja. Var sacīt, ka šāda bija tā izvēle.

Tieši tāpat cilvēka dvēsele pati izvēlas "izkust" zemes dzīves pasaulē, nevis Dievā. Tikai vēlmes un jūtas šķir cilvēku no savienošanās ar Dievu, no nirvānas. Dievam nav vēlmju un jūtu, jo Viņš ir viss.

Ja dvēsele atstāj šo mirstīgo ķermeni, paturot sevī vēlmes, jūtas un kaislības, augstākā pasaule to nepieņem, dvēsele gluži vienkārši nepaliek tur, jo to velk pie sevis šī, izpaustā pasaule. Nejau Dievs tai uzspiež šādu izvēli.

Tātad dvēsele, pat būdama Dieva daļa, pasaulīgajā dzīvē iemanto vēl arī citas - zemes dzīvei raksturīgas īpašības. Var teikt, ka dvēseles Dievišķā iedaba ir tās patiesā būtība, bet zemes dzīvē iegūtās īpašības ir ārēji uzslāņojumi, kaut kas ievazāts. Un šie uzslāņojumi nav nekas cits kā mūsu vēlmes, cilvēka pasaulīgās jūtas un kaislības. Ja dvēsele pamet nīcīgo ķermeni, vienlaikus nešķiroties no pasaulīgajām jūtām, vēlmēm un kaislībām, tā, šīs "bagāžas" pievilkta, atkal atgriežas uz Zemes. Nevis Dievs to atgrūž, bet dvēsele pati tiecas atpakaļ uz ierasto zemes dzīvi ar visiem tās pasaulīgajiem vilinājumiem. Jo pat pēc nāves no šiem vilinājumiem nekādi nespēj atsvabināties. Vai jūtat, kur ir atšķirība? Neviens dvēseli nesoda ne par kādiem grēkiem. Atkārtota piedzimšana galvenokārt ir vēl dzīves laikā izdarītas brīvprātīgas izvēles rezultāts. Ja dvēsele vairs negribēs piedzimt, tā atradīs ceļus, kā atbrīvoties no visām šīm pasaulīgajām "slodzēm" un mierīgi ieies nirvānā. Bet, ja tā nevēlas tikt vaļā no cilvēciskajām kaislībām un vēlmēm, tātad tai patīk kā vāverei griezties šajā ritenī, tā vēl nav nogurusi no šādas dzīves, tāpēc atkal un atkal atgriežas savā aplokā.

Dievs                             Pasaule

cilvēku dzīvē, jo viņa dvēselē ir pasaules elementi - jūtas, kas sasaista dvēseli un pasauli

Bet jāteic, ka no seno indiešu viedokļa zemes dzīve nekādā ziņā nebija ne cukurs, ne medus. Tipisks joga vai budista prātojums: "Tas, ko mīli, tiks zaudēts, jo laiks ir nepielūdzams, viss, ko esi sasniedzis, kā pīšļi nokritīs no tavām plaukstām, un tavs ķermenis nodos tevi, kad pienāks laiks. Tāpēc šī pasaule un tās ilūzijas nes tikai ciešanas, un no tās vajag paglābties, pat ja ir jāpārdzimst desmitiem tūkstošu reižu. Nāve ir mūžīga un bezkaislīga. Tā neliek ciest kā dzīve. Tā ir labāka." Viņu izpratnē šī pasaule ir bēdu, sāpju un ciešanu ieleja, turklāt ne tikai nelaimīgiem, slimiem un nabagiem kropļiem, bet arī bagātiem, veseliem un skaistiem cilvēkiem. Saskaņā ar seno indiešu filozofiju viņi ne ar ko neatšķiras, jo būtībā visi cieš vienādi un nekāda bagātība vai laba ģimene te neko neglābj. Un, tā kā šī pasaule jau pašā saknē ir ļaunums, senie indiešu filozofi uzskatīja, ka jebkura jauna piedzimšana uz Zemes arī ir ļaunums, no kura jācenšas izvairīties par katru cenu.

Jāteic, ka vairāk nekā sešos tūkstošos gadu, kas pagājuši kopš "Mahābhāratas" radīšanas, cilvēka iedaba ir nedaudz mainījusies (ne bez Kristus līdzdalības, kurš pirmais mēģināja īstenot dvēseles brīvību zemes dzīvē un cilvēka ķermenī), un tagad mēs nevaram tik viennozīmīgi apgalvot, ka zemes dzīve ir viens vienīgs ļaunums un ka cilvēka dvēsele šeit nespēj būt brīva un laimīga. Ja tas tā būtu vēl joprojām, visai mūsu TEIA iemaņu sistēmai, kas vērsta uz brīvības un laimes iemantošanu tieši zemes dzīves laikā, nebūtu jēgas.

Taču patiesais karmas jēdziens kopš tiem laikiem nav mainījies. Tātad no senās indiešu filozofijas viedokļa karma arī ir tas, kas piesaista cilvēku zemes dzīvei un neļauj saplūst ar Dievu. Bet saplūst ar Dievu tai liedz jūtas, kaislības un vēlmes. Tieši tās arī ir "pasaulīgais enkurs", kas cieši "piekniedē" cilvēku pie Zemes un neļauj viņam pacelties debesīs. Ievērojiet, šis "pasaulīgais enkurs" ir tieši jūtas, kaislības un vēlmes, nevis darbība un rīcība! Tātad ne jau tas, ko cilvēks dara, piesaista viņu zemes dzīvei, ne arī tas, kā viņš rīkojas, bet gan viņa darbu, rīcības emocionālais, jutekliskais cēlonis. Pašai darbībai nav nozīmes. Nozīme ir vienīgi tam, ko cilvēks jūt un kādu emocionālo saturu iegulda savā uzvedībā.

Vārdu "karma" nevar precīzi pārtulkot latviski. To tulko gan kā "darbība", gan kā "cēlonis". Šie jēdzieni neko neizsaka. Vairāk vai mazāk precīzu nozīmi varētu izteikt tā: darbība, kas rada cēloni tās emocionālās nozīmības dēļ. Vai sapratāt? Darbība, kurai tās veicējs nepiešķir emocionālu nozīmību, vienkāršāk sakot, - darbība, kas veikta bez jūtām, vēlmēm un kaislībām, nerada nekādus cēloņus (uz to balstīta visa karmas joga). Proti, nav tas cēlonis, kas piesaista cilvēku zemes dzīvei un liek piedzimt atkal. Jaunas iemiesošanās cēloni var radīt tikai emocionāli iekrāsota darbība.

Izejot no tādas izpratnes, dosim patieso, seno, sākotnējo vārda "karma" nozīmes definīciju.

Karma ir emociju izraisīts cēloņu un seku slogs, kas piesaista cilvēku zemes dzīvei un traucē viņam izvairīties no jaunas iemiesošanās.

Bet tagad noskaidrosim, kādas tad ir šīs emocijas, jūtas, kaislības un vēlmes, kas rada karmu. Jebkuras!!! Jūs, protams, esat pieraduši uzskatīt, ka karmu rada tikai negatīvās emocijas. Vismaz to jums iedveš daudzie karmologi. Nekā tamlīdzīga! Cilvēks, kas dedzīgi vēlas dot labumu, mīlestību un līdzcietību, gluži tāpat rada sev karmu kā tas, kurš kaismīgi sēj ap sevi naidu vai ļaujas bailēm, aizvainojumiem, dusmām… Karma stāv ārpus morāles. Tai absolūti nav svarīgi, kāda kaislība mīt jūsos, - ar plus vai mīnus zīmi. Kaislība ir un paliek kaislība, tā nenovēršami piesaista jūs zemei, neļauj saplūst ar Dievu un tātad - rada karmu.

Un tas vēlreiz apstiprina faktu, ka karma nebūt nav sods par grēkiem, sliktu uzvedību vai negatīvām emocijām. Naids, mīlestība, alkatība, tieksme darīt labu, žēlums, bailes, varaskāre, miermīlība, izsalkums, slāpes, līdzcietība… Viss - no skaista apģērba līdz ziedu audzēšanai - var būt cēlonis karmai.

Ar ko tad atšķiras "laba" cilvēka karma no "slikta" cilvēka karmas? Atkal jāteic: ne ar ko. Karma ir objektīvs likums, kas liek atkal un atkal piedzimt ikvienam, kurš nav atbrīvojies no zemes dzīves emocijām un kaislībām. Šis objektīvais likums izpaužas tādējādi, ka cilvēks piedzims no jauna tieši tādā laikā un tajā vietā, kur iepriekšējā iemiesošanās reizē uzkrātais kaislību slogs izpaudīsies vislielākajā mērā. Ja cilvēks jūtas emocionāli aizskarts, pazemots, vainīgs, - viņš piedzims vātīm klāts kā ījabs. Neviens neliek viņam piedzimt tieši tādā ķermenī grēku izpirkšanai - nebūt ne. Dvēsele pati gluži kā magnēts pievelkas tur, kur ir iespējams realizēt tās uzkrāto pieredzi. Ja cilvēks kaislīgi, taču bezcerīgi sapņoja par naudu, viņš piedzims nabadzīgā ģimenē un viņam būs milzum daudz iespēju darīt to, pie kā dvēsele jau ir pieradusi: kaismīgi un nesekmīgi sapņot par naudu. Dvēsele jaunā iemiesošanās reizē tiecas darīt to, pie kā pieradusi: patika labi paēst - piedzims par pavāru vai cietīs no pārēšanās, patika būt bagātam - piedzims greznībā, patika justies bezrūpīgi laimīgai - būs bezrūpīgi laimīga par spīti visam… Kā redzam, nekādu sodu, nekādas piespiešanas - ir tikai brīva dvēseles izvēle.

Lai kas ar mums notiktu, - to ir izvēlējusies dvēsele. Tādu vai citādu iemeslu dēļ. Šajā pasaulē neviens nevienu nesoda. Laiks to saprast un pārstāt muļķīgi nopūsties: "Ak, par ko mani Dievs soda!" Mēs visi esam tikai smilšu graudiņi Mūžības priekšā. Pārāk daudz goda cilvēkam - lai Dievs nolaistos līdz katram ar sodu. Vai neesat par to domājuši? Jums liekas, ka esat pelnījuši tādu Dieva uzmanību? Nu, vai zināt, tā ir lepnība. Jūs pārspīlējat savus grēkus, bet tie nav ne plika graša vērti. Neviens nevienu nesoda. Ko paši izvēlamies, tas mums arī ir. Būsim taču pieauguši, gudri cilvēki. Iegaumēsim šo vienkāršo patiesību.

Tātad - pie kāda secinājuma nonāca senie indieši? Kādu padomu viņi dod un kurp aicina?

Viņi izdarīja vienkāršu secinājumu: ja jau zemes dzīve liek cilvēkam ciest (lasi: izjust kaislības, vēlmes un jūtas, jo tās nav nekas cits kā ciešanas, ja reiz tas viss atņem dvēselei brīvību un piesaista cilvēku zemei kā putnu būrim), tātad jācenšas izvairīties no jaunas piedzimšanas. Un viss. Bet šajā nolūkā vajag gluži vienkārši atbrīvoties no visām pasaulīgajām jūtām, kaislībām un vēlmēm. Tam varētu būt nepieciešamas daudzas dzīves, tomēr tas ir sasniedzams. Hatha jogas fiziskie vingrinājumi, ķermeņa vārdzināšana un vientuļnieka dzīve, ko sludina žnaņi joga, atteikšanās no vēlmes darboties un darbības augļiem, uz ko aicina karmas joga, - būtībā tie visi ir ceļi, kuru mērķis ir izvairīties no nākamās piedzimšanas.

Par karmas jogas ceļu ir teikts: "Esi kā lotosa lapa ūdenī: ūdens ir gan virs tās, gan zem tās, gan apkārt tai. Bet iekšā ūdens netiek." Lotosa lapa - tā ir tīra dvēsele, Dieva daļa, kuru no visām pusēm ielenc pasaulīgās kaislības, taču tajā iekšā neiekļūst. Bezkaislīgs, vieds, mierīgs, brīvs no visām cilvēkam raksturīgajām jūtām un īpašībām - lūk, šāds askēts saskaņā ar Indijas senajiem rakstu avotiem var izvairīties no jaunas piedzimšanas.

Mēs nepārrunāsim to, kādā ceļā sasniedzama šāda absolūta bezkaislība. Nedarīsim to, jo ir jau iezīmējušās ļoti nopietnas atšķirības, kā zemes dzīves mērķus un uzdevumus saprotam mēs pretstatā senajiem indiešiem.

Viņiem jauna piedzimšana uz Zemes bija sliktākais no sodiem, jo viņi šeit neredzēja iespēju realizēt savu dievišķo sākotni, savu dvēseli. Taču, kā jau teicām, pasaule kopš tiem laikiem ir mainījusies. Tagad var un vajag atbrīvot un īstenot savu patieso būtību tieši zemes dzīves apstākļos. Mums ir tāda reāla iespēja! Tāpēc mēs mīlam savu zemes dzīvi un atšķirībā no senajiem indiešiem nebūt netiecamies galīgi un neatgriezeniski to pamest. Tāpēc mēs necentīsimies, kā to darīja viņi, kļūt bezkaislīgi un pēc daudzu gadu ilgiem treniņiem negremdēsimies "mahāsamādhi" - meditācijā ar letālu iznākumu - asinsizplūdumu smadzenēs.

Par to mēs vēl parunāsim. Bet pagaidām paņemsim no senajiem indiešiem viņu mācības racionālo graudu - un iesim tālāk.

Lūk, kādus secinājumus varam izdarīt pēc "Mahābhāratas" rūpīgas analīzes.

• Karma šā vārda sākotnējā nozīmē ir emociju radīts cēloņu un seku slogs, kas piesaista cilvēku zemes dzīvei un traucē viņam izvairīties no nākamās piedzimšanas.

• Karma sensenā izpratnē cilvēku pēc nāves neved pie atkārtotas piedzimšanas uz šīs Zemes.

• Sensenā izpratnē karma nav sods.

• Atbrīvošanās no karmas noved pie pēdējās nāves - individualitātes zaudēšanas un saplūšanas ar Visaugstāko.

• Atbrīvošanās no karmas ir paša cilvēka rokās, Dievs šajā procesā neiejaucas.

VĒDAS: KĀ TIKA IZKROPĻOTS SĀKOTNĒJAIS PRIEKŠSTATS PAR KARMU

Kā jūs domājat, kas notika ar karmas jēdzienu tālāk? Notika tas, kas agri vai vēlu notiek ar ikkatru garīgu mācību. Konkrēti - tie, kam piederēja vara, sāka izmantot šo jēdzienu, lai pārvaldītu tautu. Un viņi to darīja, protams, izmantojot reliģiju.

Jebkurai reliģijai, lai cik skumji tas būtu, ir divas hipostāzes, divi ķermeņi - garīgais un sociālais. Garīgā ķermeņa ietvaros reliģija meklē patiesību un tuvojas Dievam tajā viņa veidolā, kādu to saskatījuši šīs reliģijas dibinātāji. Sociālā ķermeņa ietvaros reliģija tiek izmantota ļaužu pakļaušanai un pārvaldīšanai. Cik karu ar "citticībniekiem" ir inspirējis dažādu reliģiju sociālais ķermenis! Jauna reliģija - tā potenciāli ir jauna impērija, ko, starp citu, lieliski bija sapratis kņazs Vladimirs, kas iedibināja kristietību Krievijā, - ņēma un nokristījās (piezīmēsim - saglabādams savu daudzsievību un kļūdams par brāļa slepkavu), bet pēc tam pamazām sāka kristīt nelaimīgos pagānus - kaimiņus, izveidojot vareno Krievzemi…

Jā, reliģijas rodas kā garīgā progresa avots, kā Dieva un patiesības meklēšanas veids. Bet vai tad šīs pasaules varenos interesē garīgais progress? Vai tad viņiem vajag, lai cilvēki ar reliģijas palīdzību meklētu patiesību un tādējādi kļūtu brīvi? Protams, tas viņiem nav vajadzīgs. Tāpēc varas pārstāvji visos laikos un visām tautām cenšas izkropļot reliģiju un padarīt to par ļaužu pārvaldes un kontroles instrumentu. Ir taču tik labi, ja Dieva vārdā var aicināt cilvēkus uz samierināšanos un pakļaušanos, nepaklausības gadījumā piedraudot ar "Dieva sodu". Cik lieliski ir, ja cilvēkiem var iedvest, ka Dievs sodīs visus grēciniekus, visus noziedzniekus. Vai neesat padomājuši, cik reižu jūs paši uz netaisnību, kas bija vērsta pret jums, reaģējāt ar vārdiem: "Dievs viņu sodīs" - un turklāt pat nemēģinājāt apstādināt pāridarītāju, apvaldīt viņu, aizstāvēt sevi un savu pašcieņu? Bet ja netaisnību pieļauj varas turētāji pret veselu tautu? Kāds lielisks zibensnovedējs tautas dusmām - divi vienkārši vārdi - "Dievs sodīs". Ja "Dievs sodīs", tātad var paši par sevi vairs necīnīties, neprotestēt, neaizstāvēt savas tiesības, var mierīgi paciest pazemojumus… Bet tiem, kuru rokās ir vara, to tikai vajag.

Lūk, kāpēc jebkura vara jebkurā reliģijā pirmām kārtām cenšas atrast morālētisko aspektu - pat ja sākotnēji tajā no morāles nav bijis ne miņas. Tas noticis arī ar karmas jēdzienu. Kā atceramies, sākotnēji priekšstats par karmu nesaistījās ar morāli. No senindiešu karmas mācības viedokļa nav tikumiskas un netikumiskas rīcības, nav ētisku un neētisku jūtu, vēlmju, kaislību. Jebkura kaislība rada karmu, un nepavisam nav svarīgi, vai cilvēki to uzskata par morālu vai amorālu.

Turklāt morāle ir svarīgākā svira manipulēšanai ar cilvēkiem. Un, protams, šīs pasaules varenie nepalaida garām iespēju izmantot karmas jēdzienu tautas iebiedēšanai. Pie varas esošie kopā ar hinduisma reliģijas pārstāvjiem veikli adaptēja karmas jēdzienu atbilstoši Indijas sociālajai iekārtai. Un, lai reglamentētu visu Indijas sociālās struktūras pārvaldīšanas mehānismu ar reliģijas palīdzību, tika radīts teksts, kas it kā izskaidro, bet patiesībā izkropļo "Mahābhāratu", - Vēdas.

Kā tika izmantots priekšstats par karmu cilvēku vadīšanai?

Kā zināms, Senajā Indijā pastāvēja kastu sistēma. Visi iedzīvotāji dalījās četrās kastās. Zemākā kasta bija šūdras jeb nepieskaramie: atkritumu savācēji, apkopēji utt. Viņi tika uzskatīti par netīriem,

pieskarties viņiem nozīmēja aptraipīties. Nākamā kasta - vaišjas jeb tirgoņi. Tā bija komersantu kārta, kas nodrošināja visu valsts ekonomisko attīstību. Virs viņiem atradās kšatriji - karavīri un pārvaldītāji. Viņi drīkstēja pārvaldīt zemākās kastas un pēc saviem ieskatiem izmantot to darba augļus. Augstākā kasta - brahmaņi. Viņiem bija tiesības izskaidrot pēc sava prāta dievu gribu, pārvaldīt ksatrijus un pieņemt no viņiem meslus. Pie tās vai citas kastas cii- j >

vēks piederēja kopš piedzimšanas un dzīves laikā nedrīkstēja pāriet no vienas kastas uz citu kastu.

2. zīm. Izkropļots karmas jēdziens: jo augstāka kasta, jo mazāk tā saistīta ar pasauli. Ja tu pārkāp savas kastas noteikumus, tad piedzimsti par vienu pakāpi zemāk

Katrai kastai bija savas tiesības un savi ierobežojumi, proti, katram kastas pārstāvim vajadzēja izturēties atbilstoši viņa kastai izvirzītajām prasībām. Tas nodrošināja kārtību sabiedrībā. Un, lai šo kārtību uzturētu, karmas jēdzienam tika dots jauns, papildu skaidrojums, kas atspoguļots Vēdās. Saskaņā ar šo skaidrojumu katrs, kurš pārkāpa savas kastas prasības, tādā veidā krāja sev karmu un tāpēc nākamajā iemiesošanās reizē varēja piedzimt par kastu zemāk. Nogrēkojies nepieskaramais, kuram nebija iespējas piedzimt vēl zemākā kastā, nākamajā dzīvē varēja kļūt par dzīvnieku.

Varat iedomāties, kādas šausmas? Un viss tikai tāpēc, ka viņš bija pārkāpis - nē, pat ne Dieva likumu, bet cilvēku izdomātu likumu stabilitātes uzturēšanai sabiedrībā.

Taču - pievērsiet uzmanību - cilvēku nebaidīja ar nelaimēm un sodiem, ja viņš neievēros savas kastas prasības. Viņam gluži vienkārši stāstīja, ka tādā gadījumā viņš attālinās no nirvānas un nākotnē viņu gaida lielāks iemiesošanās skaits. Tādējādi visvairāk pārdzimt nāktos šūdram, bet vismazāk - brahmanim, jo viņš ir vistālāk no kaislībām un tātad tuvāk nirvānai nekā visi pārējie. Turklāt neviens nesacīja, ka brahmanis ir laimīgāks par kšatriju un kšatrijs laimīgāks nekā vaišja. Nē, par laimi un nelaimi te nebija runas. Par kastas likumu neievērošanu neviens nedraudēja ar nelaimēm, tāpat kā par labu uzvedību neviens nesolīja laimi. Varēja būt bagāts un apmierināts vaišja, bet varēja būt arī nabadzīgs un nelaimīgs kšatrijs. Turklāt apmierinātais vaišja tik un tā bija tālāk no nirvānas nekā nelaimīgais kšatrijs.

Tas ir, karma joprojām nekādi netika saistīta ar mūsdienās tai ierasto soda jēdzienu. Un tomēr priekšstats par karmu bija būtiski izkropļots reliģijas sociālā ķermeņa interesēs. Nu šis jēdziens tika attiecināts ne tikai uz cilvēka dvēseli un iekšējo pasauli, bet bija cieši piesaistīts sabiedrības prasībām.

Pateicoties šādai ticības mācības sistēmai, Indijas sabiedrības kastu struktūra saglabājās pārsteidzoši ilgu laiku. Bailes no karmas padarīja pilsoņus satriecoši paklausīgus likumam.

Diemžēl daudzi karmas mūsdienu skaidrotāji savus secinājumus pamato nevis ar "Mahābhāratu", bet tieši ar Vēdām. Vēdās balstītas arī daudzas mūslaiku "jogas". Tā ir noticis tāpēc, ka Austrumu filozofijas Rietumu "pirmatklājēji", kas centās to pielāgot Eiropas izpratnei, parasti Austrumu apgūšanu sāka tieši ar Vēdām, nezinot, cik tālu viņi ir no patiesības. Un, lūk, tagad tiek tiražēts, līdz bezgalībai tiražēts izkropļotais priekšstats par kar- mu, kas mums visiem nodara vienīgi ļaunumu.

Tātad Vēdas daļēji ir izkropļojušas karmas jēdzienu, taču lielā mērā arī saglabājušas sākotnējo priekšstatu par to. Bet tas, kas notika tālāk, kad pie karmas jēdziena ķērās Rietumu interpretētāji, jau ir īpašs stāsts. Mēs parunāsim par to, taču vispirms izdarīsim šīs nodaļas pētījumu rezultātu kopsavilkumu.

• Karma tās vēdiskajā izpratnē joprojām noveda pie jaunas piedzimšanas uz šīs Zemes, nevis pie "sodiem " nelaimju veidā.

• Atbrīvošanās no karmas noved pie pēdējās nāves, individualitātes zaudēšanas, saplūsmes ar Visumu.

•  Karma varēja rasties hinduisma sociālā ķermeņa interesēm neatbilstošas rīcības dēl.

• Dievi neiejaucas procesos, kas veicina karmas izveidošanos vai atbrīvošanos no tās.

RIETUMU POPULARIZĒTĀJI

UN KARMAS JĒDZIENA SAGROZĪŠANA

Austrumu filozofijas ielaušanās Rietumu kultūrā notika samērā nesen. Jo tikai pirms kādiem četrsimt gadiem eiropieši vēl ļoti miglaini apjauta, kur vispār tā Indija atrodas, par ko liecina labi pazīstamais Kolumba ceļojums: ja atceraties, viņš meklēja tieši Indiju, bet tā arī neatrada un, pateicoties tam, taisnā ceļā nokļuva Amerikā. Par ko tas liecina? Par to, ka tad, kad Indija beidzot tomēr "atradās" un idejas no turienes atkļuva līdz Eiropai, tur jau pilnīgi valdīja kristiāniskais pasaules uzskats. Kaut arī mums nav nekas iebilstams pret kristietību, tomēr nevaram nepieminēt, ka indiešu priekšstata par karmu un kristiešu filozofijas sakausējums deva pilnīgi negaidītu rezultātu - gluži vienkārši radīja šajos jautājumos galīgu jucekli.

Kā kristiešu filozofs varēja reaģēt uz senajām Austrumu atklāsmēm? Saskaņā ar kristīgo ticību cilvēks piedzimst tikai vienreiz, bet pēc tam viņu gaida vai nu debesu valstība, vai šķīstītava. Nekādas vairākkārtējas piedzimšanas ne Vecajā, ne Jaunajā Derībā nebija paredzētas. Tika izdarīts mēģinājums kristietībā ieviest vairākkārtējas piedzimšanas jēdzienu (tas pazīstams ar nosaukumu "Ori- gena ķecerība"), taču Piektajā vispasaules koncilā tika nolemts, ka šī koncepcija visu pārlieku sarežģīs, un mēģinājumam tika darīts gals. Tā ka saskaņā ar ortodoksāla kristieša viedokli visi priekšstati par karmu un sansāras ratu nav nekas cits kā sātanisks un velnišķīgs kārdinājums. Taisnību sakot, tieši par to kristiešu sabiedrība apsūdzēja Helēnu Blavatsku, bet Rērihu baznīca vispār nolādēja.

Tātad cilvēki, kas bija viskompetentākie garīgajās lietās, tas ir, kristiešu filozofi, ar kannas jēdzienu gluži vienkārši nenodarbojās un nevarēja nodarboties. Bet kas tad nodarbojās? Pirmām kārtām - literāti, turklāt eklektiski ļaudis, kas nebija stingri kristietības piekritēji un tāpēc diez ko neorientējās tradīcijās un bija ieinteresēti tikai meklēt jauno, nebalstoties uz veco. Uzzinājuši par karmu un daudz neiedziļinājušies kristietības filozofijas pamatos, viņi bez mazākajām šaubām ņēma un sajauca kopā no Austrumiem nākušo karmas jēdzienu ar kristietības grēka jēdzienu. Un tā bija pirmā kļūda, ko pieļāva patiesības popularizētāji un meklētāji, kas bija metušies pēc zināšanām uz Austrumiem.

Šo cilvēku otrā kļūda, dabiski, bija tā, ka savos meklējumos viņi parasti balstījās uz Vēdām, nevis uz "Mahābhāratu". Patiešām - viņus var saprast: Vēdas ir tikai četras grāmatas, kas sarakstītas salīdzinoši "jaunā", vienkāršākā sanskritā, bet "Ma- hābhārata" ir ievērojami sarežģītāka un arī kādas simt reizes apjomīgāka. Ko ir vieglāk izlasīt? Dabiski, Vēdas. Tās arī tika izlasītas pirmās. Un šīs kļūdas augļus mēs visi baudām joprojām. Jo, salasījušies Vēdas, Rietumu popularizētāji sasaistīja grēka jēdzienu ar sociālo, sabiedrības likumu pārkāpšanu, bet tas jau ir galīgi šķērsām.

Tātad pirmā un pati galvenā Rietumu popularizētāju kļūda bija tā, ka no Austrumiem nākušo karmas jēdzienu viņi samiksēja ar grēka jēdzienu, ko bija radījusi kristietības teozofija.

Lai saprastu, cik kaitīgs bija šis "degmaisījums", parunāsim par grēka jēdzienu kristietībā.

Mēs nepievērsīsimies tam, ko kristietībā sākotnēji saprata ar šo jēdzienu. Runāsim par to, kā tas ir atspoguļojies masu apziņā.

Ir zināms, ka visas reliģiskās tēzes ir diezgan nosacītas, un tās nedrīkst saprast burtiski. Neba nejauši Kristus runāja līdzībās - ļaudīm tikai alegoriski varēja izklāstīt Dieva likumu jēgu, jo burtiski izskaidrot tos nav iespējams - jebkurš burtisks skaidrojums līdz nepazīšanai izkropļo patieso jēgu un galarezultātā pārvēršas melos.

Taču nelaime tā, ka masu apziņa visu saprot tieši burtiski un tikai burtiski. Un līdz ar to jebkuras reliģijas jēgu sagriež ar kājām gaisā. Dabiski, tāds jēdziens kā Dieva dusmas vai Dieva sods ir tikai alegorija, tā sakot, māksliniecisks tēls. Bet cilvēki to sāka saprast burtiski. Līdz ar to izkropļoja Augstākajos līmeņos notiekošo procesu jēgu, pazemināja tos līdz savai primitīvajai izpratnei - līdz komunālās virtuves ķildu līmenim.(Labi teiks!)

Tas pats notika arī ar grēku. Cilvēki maksimāli pietuvināja reliģiskos postulātus savai ikdienas apziņai, un nekas labs no tā neiznāca. Paskatīsimies, kā tieši masu apziņa uztvēra kristietības grēka jēdzienu.

Tas ir pazīstams mums visiem.

1. Pastāv baušļi, kuru neievērošana ir nāves grēks. Par to pārkāpšanu cilvēka dvēsele iet bojā, nokļūstot ellē. Proti, elle ir Dieva uzlikts sods.

2.Par citiem, ne nāves grēkiem, kurus par tādiem uzskata tās vai citas konfesijas, dvēsele nokļūst šķīstītavā, kur tai vēl ir izredzes izpirkt savus dzīvē pastrādātos nedarbus.

3.Starp citu, cilvēks var atnākt uz baznīcu pie priestera, un tas viņam šos grēkus, nāves grēkus ieskaitot, atlaidīs (bez publiskas nožēlošanas

4.netiek attaisnoti tikai pārkāpumi, kas izdarīti pret baznīcas sociālo ķermeni, un tad cilvēkam tiek uzlikta anatēma vai viņš tiek izslēgts no baznīcas - tie ir tādi ļoti spēcīgi instrumenti, kas viduslaiku sabiedrībā visu labo un taisno draudzes locekļu kopīgo pūļa naidu ļāva uzgāzt no ganāmpulka noklīdušajai avij).

5.Dzīves laikā Dievs cilvēkam neuzliek sodus - tikai pārbaudījumus par viņa lepnību (starp citu, arī to var apstrīdēt, jo, palasot Bībeli, pārliecināmies, ka sodi vai pārbaudījumi dzīves laikā sekoja tikai pēc iepriekšēja brīdinājuma kā, piemēram, gadījumā ar Jonu), bet Jaunajā Derībā vispār neparādās jautājums par dzīves laikā izdarīto noziegumu iztiesāšanu. Tā, piemēram, Jūdu, kamēr viņš dzīvoja, neviens nesodīja. (Staļinu, Cingishanu arī, starp citu, tāpat kā gan Pilātu, gan Bordžas, gan Mediči. Salīdziniet viņu dzīvi ar jebkura svētā mocekļa dzīvi un pamanīsit atšķirību par labu neliešiem.)

6.Kristus soda tikai pēc nāves, un cilvēkam ir izvēles brīvības tiesības, kas labi parādīts Akvīnas Toma rakstos.

7.Bet cilvēkam nav tiesību sodīt: "Netiesājiet un netiksit tiesāti." Arī mēģinājums nosodīt ir grēks.

Vēl viens kristietības stūrakmens ir grēku nožēlošanas jēdziens.

8.Proti, cilvēkam jāmeklē savas rīcības novērtējums pie Dieva, saprotot, ka Viņa acīs tas vienmēr ir grēcīgs, taču Dievs ir žēlsirdīgs un var šos grēkus piedot. Citādi seko sods pēc nāves.

9.Starp citu, uzskatīt sevi par bezgrēcīgu arī ir grēks - lepnības grēks. Krieviem pat ir tāda paruna: "Nesagrēkosi - nenožēlosi grēkus, nenožēlosi grēkus - netiksi glābts."

10.Tā kā baznīcas draudzes loceklim nav tiešas saiknes ar Dievu, tad, dabiski, grēkus nožēlot viņš tiek aicināts baznīcas hierarha priekšā. Tas tad arī izšķirs, kurus grēkus piedot un pēc kāda protokola to darīt.

11.Turklāt Dievs dzird cilvēka lūgšanu un atbild uz to. Gan grēcinieku, gan taisno lūgšanas Viņš uzklausa vienlīdz jūtīgi. Viņš sadzirdēja arī Jonu jūras dibenā lūdzamies vaļa vēderā. Proti, ceļš uz glābšanos nevienam nav liegts - vajag tikai atzīt savu vainu Dieva priekšā un uzticēt sevi Viņa tiesai. Citādi pēc nāves gaida sods. Tieši tāpēc, ka ceļš uz pestīšanu nav slēgts, dzīves laikā sods nemēdz būt.

Bet nu mēģināsim noteikt, kuram pasaules uzskatam atbilst karmas jēdziens.

•  Cilvēks uz Zemes piedzimst vienu reizi.

• Dievs vēro, kā cilvēks uzvedas zemes dzīvē.

• Dievs soda cilvēku pēc nāves, dzīves laikā soda nav.

• Rīcību novērtēt spēj vienīgi Dievs, cilvēks var tikai nožēlot grēkus, paļaujoties uz Dieva žēlastību.

•  Grēkojot cilvēks kļūst vainīgs Dieva priekšā. Atbrīvoties no šīs vainas var, tikai patiesi nožēlojot grēkus.

•  Tas Kungs dzird jebkura cilvēka lūgšanu.

• Bezgrēcība ved uz mūžīgu dzīvi viņā pasaulē.

Un tagad - par lielo KĻŪDU. Kā tad karmas jēdzienu, balstoties uz ikdienas pasaules uztveri, varēja interpretēt tās "pētnieki" - popularizētāji? Ļoti vienkārši. Kā mēs saprotam, kristietības morāles filozofija nebija viņu stiprā puse, tāpēc viņi bez mazākās šaubīšanās radīja hibrīdu no indiešu karmas un kristiešu grēka jēdziena. Tādai mākslīgai apvienošanai par pamatu noderēja Vēdu sociālās piesaistes (tulkojot vārdu, kas apzīmē kastu prasību pārkāpšanu, bez liekas prātošanas to bieži vien aizstāja ar vārdu "grēks"). Hibrīds iznāca briesmīgs no visiem viedokļiem. Lūk, ko secināja šie pseidoteorētiķi:

• Cilvēks piedzimst daudzas reizes.

• Dievs vēro, kā cilvēks uzvedas zemes dzīvē.

• Nelaimes šajā dzīvē ir sods par grēkiem.

• Dievs soda cilvēku šīs dzīves laikā par iepriekšējo dzīvju grēkiem.

• Dievs soda cilvēku par šīs dzīves grēkiem tūlīt pat, jau šajā dzīvē.

• Grēku esamība ir karma.

• Emocionāla pieķeršanās, kas rada karmu (šā vārda īstajā nozīmē), ir grēks.

• Par šo pieķeršanos kā par grēku seko sods dzīves laikā - pieķeršanās objekta atņemšana.

• No grēkiem un iepriekšējo dzīvju karmas var atbrīvoties, lūdzoties un nožēlojot grēkus, un tad nebūs soda šajā dzīvē.

• Karmu var atklāt ("diagnosticēt"), turklāt to var izdarīt cits cilvēks.

• Karma var būt sveša, tas ir, "saķerta" no grēcīgiem gados vecākiem radiniekiem.

Vai jūtat, kāda bezcerīga slīkšņa slēpjas šajā pasaules uzskata "hibrīdā"? Vai jūtat, cik drūmu un baisu pasaules ainu tas paver? No tāda purva nekad dzīvē jūs neizvilks neviens nopelniem visbagātākais diagnosts karmologs vai garīdznieks ek- sorcists! Šis putrojums tikai vilks jūs aizvien dziļāk karmas muklājā un izmisuma bezdibenī, un jūs līdz mūža galam netiksit skaidrībā par "grēkiem" - īstiem un iedomātiem, bet patiesa gara brīvība attālināsies aizvien vairāk un vairāk.

Kāpēc? Gluži vienkārši tāpēc, ka no šāda putrojuma smadzenēs nav saprātīgas izejas. Izeja ir tikai viena - atteikties no šiem murgiem reiz par visām reizēm.

Kāpēc tie ir tieši murgi un nekas vairāk? Tāpēc, ka šāds pasaules uzskata hibrīds ir nesavienojamā savienojums. Paanalizēsim pēc kārtas.

No indiešu viedokļa, no karmas klasiskās koncepcijas viedokļa vēlme atbrīvoties no nelaimes pati par sevi ir kaislība un tāpēc noved vienīgi pie karmas palielināšanās. Vainas apziņa par grēkiem arī vairo karmu. Lūgumi pēc Augstāko spēku žēlsirdības tāpat palielina karmu. Jo vairāk cilvēks tiecas paļauties uz Augstāko spēku vērtējumu, jo lielāku karmu viņš nopelna. Jo ticamāka ir viņa jaunā piedzimšana tur, kur viņš varēs just vēl lielāku vainu un vēl vairāk saukt pēc palīdzības no augšas.

Indiešu izpratnē mēģinājums rast izeju ar izkropļota karmas koncepcijas hibrīda palīdzību slēdz ceļu uz augšējo pasauli un ved pie nebeidzamām piedzimšanām uz Zemes. Vēl vairāk - jo dedzīgāk nevēlies nelaimi, jo tuvāk tev tā ir nākamajā dzīvē, tāpēc ka tad tavas emocijas nelaimes sakarā būs vēl stiprākas.

No kristiešu viedokļa Dieva soda gaidīšana šajā dzīvē ir grēks un neticēšana Dieva žēlastībai: Dievam ir jāpateicas par uzlikto pārbaudījumu, nevis jālūdz atbrīvot no tā. Mēģinājumi tikt vaļā no jūtām ir grēks un pasaules nepieņemšana, jo Dievs taču ir Mīlestība (būtībā tā ir pašnāvība, bet par to pašnāvnieku pat apglabā aiz kapsētas žoga). Mēģinājumi "diagnosticēt" savu karmu ir grēks, jo tā ir paļaušanās nevis uz Dieva, bet cilvēku tiesu. Cenšanās izlūgties Dievam piedošanu par savu emocionālo pieķeršanos šīs dzīves lietām ir grēks, jo par Viņa veltēm nedrīkst izjust vainas apziņu. Mēģinājums lūgt atbrīvošanu no iepriekšējās dzīves karmas jau vispār ir SVĒTUMA ZAIMOŠANA, jo pierāda neticēšanu Svētajiem Rakstiem.(!)

Tādējādi vēršanās pie Dieva jel kā "karmiska" sakarā hibrīdkoncepcijas ietvaros attālina cilvēku no glābšanas. Vai nu tikai attālina, tāpēc ka cilvēks lūdzas par atbrīvošanu no viņam uzliktā pārbaudījuma (lepnība un pazemības trūkums), vai arī pazudina (zaimošana).

Ļaužu morāles izpratnē izkropļotā karmas koncepcija iegrūž cilvēku dziļdziļā izmisuma bezdibenī. Tāpēc ka viņam tiek atņemta gribas brīvība jau dzīves laikā: ja esi sastapies ar grūtībām, pārbaudījumiem, nelaimi, tātad esi vainīgs un pats nespēsi tikt vaļā no šīs vainas. Tāpēc ka šī nemitīgā vainas apziņa noved pie Ticības un Cerības zaudēšanas: kā var kaut kam ticēt, ja jebkurā brīdī vari dabūt spērienu par "iepriekšējo dzīvi"? Tāpēc ka vainas apziņa bez vainas fakta sagrauj pasaules uzskatu. Tāpēc ka šī izkropļotā koncepcija atbruņo cilvēku, ļaujot sevi vadīt citam.(!)

Cilvēks, kas pieņēmis izkropļoto karmas koncepciju, ir zaudējis pats sevi un Dievu sevī. Visu viņa dzīves notikumu cēloņi atrodas ārpus viņa, un viņš spēlē pēc svešiem noteikumiem, uzklausot svešu "priekšāteikšanu ". Viņš nevar nonākt ne pie Dieva, ne nirvānas. Viņš nepaļaujas uz Dieva žēlastību, bet lien uz vēdera paša vainas izjūtas purvā, izrādīdamies savas lepnības vai citu laužu acu priekšā.

Lūk, tā var īsumā raksturot to dvēseles jūkli, kādā cilvēkus, kas interesējas par karmas problēmām, ievilkusi mūsdienu populārā literatūra, kas veltīta šai tematikai. Lūk, ko ir panākuši Austrumu filozofijas rietumnieciskie popularizētāji. Viņu radītā "koncepcija" ir ārkārtīgi bīstama!

Dārgie lasītāji, mēs lieliski saprotam, ka, visu to izlasījuši, jūs esat zināmā nesaprašanā: ja jau tā, tad par ko mēs vispār runājam? Indiešu karmas koncepcija mums neder, izkropļotais hibrīds - kaitīgs un bīstams… Kā tad jāpieiet karmas problēmai, un kas vispār jāsaprot ar šo vārdu?

Lūk, tieši tam ir veltīta nākamā nodaļa.

2. NODALA

MŪSDIENU PRIEKŠSTATS PAR KARMU

Tūlīt reiz par visām reizēm iegaumēsim: "sods", kas uzsūtīts par pašu vai radinieku, vai tālo senču "grēkiem", "atmaksa par iepriekšējo dzīvi", tā dēvētie karmiskie uzdevumi - tas viss ir nieki un blēņas, vēlīnā kristiānisma interpretētāju bezatbildīgi izdomājumi. To visu, kā saka, nelabais pačukstējis.

Nekādi sodi un atmaksa par grēkiem tieši mūsu dzīves lugas gaitā neeksistē. Ar Dievu tam nav nekāda sakara - Viņš nebūt nevajā cilvēku, kamēr tam ir iespēja grēkus nožēlot. Un vispār Augstākie spēki te roku nav pielikuši.

Bet ar ko tad "ir sakars"? Tikai ar mums, ar mums pašiem, un vairāk ne ar vienu. Mēs paši radām sev karmiskas situācijas. Labi gribot, paši bez citu palīdzības varam no tām arī izkļūt. Viss ir mūsu pašu rokās, mūsu varā.

Kas tad ir karma? Daudzi cilvēki zina, ka vinu dzīvē reizēm sākas kādu ļoti līdzīgu, stereotipisku un - raksturīgi - nepatīkamu notikumu virkne. To atzīmēsim īpaši: atgadās nevis viens nepatīkams notikums, bet tieši virkne atkārtojošos un - tas ir ļoti svarīgi - līdzīgu nepatīkamu notikumu. It kā iekļūsti kaut kādā apburtajā lokā. Piemēram, lai kur ietu, visur noteikti apmānīs, atņems naudu vai iesitīs pa galvu. Un tā bez gala. Turklāt cilvēks var, cik vien grib, domāt, ka tas ir sods par grēkiem, - nelīdzēs. Būs tikai sliktāk. Taču daudzi cilvēki ir ievērojuši, ka vajag vien nemanāmi kaut ko izmainīt sevī, savā attieksmē pret šiem notikumiem, - un apburtais loks viegli un vienkārši tiek pārrauts. Piemēram, jūs apmāna, jums atņem naudu, bet sirds dziļumos jūs arī neuzskatāt, ka esat pelnījis labāku attieksmi, un visu laiku apvainojaties, apvainojaties, apvainojaties un turklāt paciešat, paciešat… Un, jo vairāk jūs apvainojaties un paciešat, jo vairāk jūs krāpj. Taču vienā jaukā brīdī jums apnīk apvainoties un jūs sev sakāt: "Rauj visu jupis! Ja viņi ir zagļi, tā ir viņu, nevis mana problēma. Esmu pelnījis labāku attieksmi, un man ir apnicis to visu paciest. Uz šiem neliešiem es neapvainojos, taču nekādās darīšanās ar viņiem vairs neielaidīšos!" Tiklīdz esat nometis šo aizvainojuma slogu, jums, nez kur gadījusies, nauda sāk nākt kaudzēm un krāpšanas apburtais loks izzūd.

Iztēlojieties, ka uzvelkamā rotaļlieta pēkšņi ir sabojājusies un iet nevis uz priekšu, uz gaišo nākotni, bet gan sāk riņķot pa apli. Vai tagad tai būtu jāsamierinās ar savu bēdīgo likteni? Protams, ne, vajag tikai īsto atsperīti pagriezt uz īsto pusi - un atkal pavērsies taisns ceļš uz gaišo nākotni.

Karma - tā arī ir tāda "ieklemmēšanās" sevī pašā, kas liek mums griezties uz vietas, nevis virzīties uz priekšu.

Vispirms pārstāsim balstīties uz dažādām populārām šā vārda interpretācijām un mēģināsim noskaidrot jēdziena valodisko, semantisko lauku mūsu šodienas valodā. Tas ir katrā ziņā jāizdara, jo šāda pieeja turpmāk mums ļaus definēt arī citas, nekarmiskas parādības mūsu dzīvē.

Tātad mēs zinām: karma - tas, pirmkārt, ir slikti. Otrkārt, mums ir skaidrs, ka tas ir nepatīkami. Treškārt, mēs zinām, ka karma ir saistīta ar mums. Ceturtkārt, mēs zinām, ka karma neatlaidīgi seko mums, tas ir, aizvien stiprāk izpaužas atkarībā no mūsu rīcības un attieksmes pret notikumiem, proti: ja mēs nemainām savu uzvedību vai attieksmi, karma pastiprinās pie katras mūsu ķermeņa kustības.

Lūk, tas jau ir tuvāk patiesībai. Un šī patiesība atšķiras gan no indiešu izpratnes par karmu, gan no kristiešu grēka izpratnes.

Mūsdienu karmas jēdzienu var formulēt šādi: tie ir nepatīkami, parasti stereotipiski notikumi, kas atkārtojas. Vienotu saprātīgu izskaidrojumu cilvēks tiem nespēj rast, bet tāpēc vien šī parādība nepazūd.

Tas tad arī ir viss. Viss ir loti vienkārši. Un mums ir zināmi daudzi piemēri, kad cilvēki, kas pat nezina karmas teoriju, neapkaunojot sevi, ir izkļuvuši no tā vai cita apburtā loka, kad veikuši zināmu darbu ar sevi - "pārtaisījuši" sevi tādā vai citādā veidā.

Karmas cēlonis ir mūsos, tas ir mūsu pašu radīts, un mēs paši varam to izmainīt. Taču, protams, lai izmainītu cēloni, vajag līdz tam aizrakties, izpētīt nepatīkamo notikumu apburtā loka rašanās mehānismu.

4. zlm. Karma mūsdienās: kaut kas mūsos pašos neļauj mums nokļūt pie mērķa

Dzīve un izvēles brīvība

Nu tad izpētīsim šo mehānismu, jo vairāk tāpēc,  ka nekā noslēpumaina un mistiska tajā nav. Uzreiz atmetīsim visas mistiskās hipotēzes par Augstāko spēku iejaukšanos karmas mehānisma izveidošanā, atmetīsim lieko miglainību un nepamatoto sarežģītību. Karmisko notikumu cēloņi parasti ir ļoti vienkārši. Tik vienkārši, ka cilvēki, kurus apmulsinājusi mistiskā noslēpumainība attiecīgajā literatūrā, nemaz neievēro to, kas atrodas gluži līdzās, kas redzams ar neapbruņotu aci.

Tad nu būsim korekti pētnieki, kurus vada tikai loģika un zinātniska pieeja. Ņemiet vērā: tas, kurš karmiskos notikumus skaidro pārāk sarežģīti un samudžināti, tādējādi tikai cenšas noslēpt savu nezināšanu. Mistika, atsaukšanās uz Augstāko spēku iejaukšanos arī ir vienīgi līdzeklis, kā noslēpt nepilnības savās zināšanās. Patiesība ir vienkārša. Atcerieties to.

KARMAS RAŠANĀS PROCESS ŠĀ VĀRDA MŪSDIENU NOZĪMĒ

Tātad - kas var novest pie ta, ka mūsu dzīvē sakas vesela virkne nepatīkamu notikumu?

Vispirms precizēsim, kas vispār mūsu dzīvē izraisa jebkādu notikumu. Un labāk sāksim ar notikumiem, kas mums ir patīkami.

Tātad - patīkami notikumi mūsu dzīvē. Notikumi, kurus mēs vērtējam kā pozitīvus. Starp citu, ja padomāsim, tad atklāsim, ka īstenībā mūsu dzīvē tādu ir visai daudz. Tikai cilvēka smadzenes ir iekārtotas tā, ka neļauj mums lieki koncentrēties uz pozitīvo, un tas ir pareizi, citādi mēs varētu uz visu mūžu ieciklēties uz kādu vienu prieku un pārstāt virzīties tālāk.

Tāpēc pajautājiet sev: mums patīkamie, pozitīvie mūža notikumi - kādi tie ir? Pareizi - tie ir mums vēlamie notikumi. Tādi, kurus mēs gaidām un vēlamies…

Stop! Padomāsim par to, ko tikko esam sapratuši. Pozitīvs, patīkams notikums - tas ir notikums, kuru vēlējāmies. Bet vai mēs neesam kļūdījušies?

Kā tad iznāk? Iznāk, ka mums neder jebkurš labs notikums, - mēs to neuzskatīsim par labu, ja nebūsim vēlējušies, nebūsim to iepriekš gaidījuši?

Jā, iznāk tieši tā. Mēs nepamanām labo, ja to negaidām. Lai justu, ka dzīve pret mums ir labvēlīga, vajag tikai vienu - lai dzīve izpildītu mūsu vēlmes, atbilstu mūsu gaidām.

Jā, jā, kā laimi mēs uztveram tikai tos notikumus, kurus apziņas vai zemapziņas līmenī vēlamies, kurus gaidām. Un mēs viegli, bez jebkādas nožēlas paejam garām pozitīviem, taču negaidītiem notikumiem - tā mežonis paietu garām tūkstošdo- lāru naudaszīmei, nepievēršot tai nekādu uzmanību tikai tāpēc, ka viņš nezina, kas tas ir.

Tātad ļaužu vairākumam laime ir gaidāmi, vēlami notikumi. Bet kā tas gadās, ka gaidāmie, vēlamie notikumi patiešām arī ienāk mūsu dzīvē? Vai tad mēs pasīvi gaidām, kamēr vēlēšanās piepildīsies? Protams, ne. Tas notiek ļoti vienkārši: ja cilvēks kaut ko vēlas, viņš apzināti vai neapzināti dara kaut ko tādu, kas veicina vēlamā sasniegšanu. Biežāk pat tas tiek darīts neapzināti.

Piemēram, kad bērns kļūst par pusaudzi, tas ir, kad organisms nobriest mīlestībai, kaisles objektu zemapziņa sāk meklēt automātiskā režīmā. Cilvēks var pat neiedomāties, ka viņš kaut ko dara, lai atrastu šo objektu, bet pats soli pa solim virzās uz vajadzīgo pusi, uz savas vēlēšanās īstenošanas pusi.

Un tāpat notiek arī visos citos gadījumos, kas saistīti ar vēlamā realizēšanos. Izsalkuša cilvēka skatiens neviļus tiecas uz pārtikas krājumiem veikalu vitrīnās. Alkoholiķis pret savu gribu zemapziņā sliecas turp, kur var iedzert, - uz banketiem, dzimšanas dienu svinībām, bērēm utt. Zināms jau, ka tādi bēdubrāļi ieganstu iedzeršanai atradīs vienmēr. Tomēr alkoholiķis iemeslu iedzert nemeklē apzināti. Tas, kas citiem šķiet tikai iegansts, viņam ir nevis iegansts, bet apstākļu sakritība, vēl vairāk - liktenis! Apzināti viņš var ļoti gribēt izbeigt plostošanu, taču zemapziņas vēlme iedzert visu laiku iegrūž viņu situācijās, kurās īstenojas tieši šī vēlme.

Varētu likties - redz, cik viss ir vienkārši. Patīkams un labs mums ir tas, ko mēs vēlamies. Un to, ko vēlamies, mēs arī saņemam, jo apzināti vai neapzināti paši tiecamies turp, kur mūsu vēlme īstenosies.

Jā, jūs teiksit, bet kāpēc tad daudzi cilvēki nekādi nevar iegūt to, ko vēlas, ja jau tas ir tik vienkārši? Vai tad ļaužu vairākums grib kaut ko neparastu, neiespējamu, pārdabisku, kā pat pasaulē nav?

Nē, tieši otrādi. Cilvēku vairākuma vēlmes ir parastas un prognozējamas: laimīga ģimene, veseli bērni, stabilitāte un pārticība… Vai tad tas viss ir nesasniedzami brīnumu brīnumi? Nē taču, gluži vienkāršas, reālas un sasniedzamas lietas.

Bet kāpēc tomēr daudziem reālas un vienkāršas lietas izrādās nesasniedzamas? Kur ir tas āķis?

Mēs ar jums ne reizi vien esam runājuši par apziņas un zemapziņas mijiedarbību. Arī šajā nodaļā jau vairākkārt esam atzīmējuši, ka uz vēlmes īstenošanu mēs tiecamies apzināti un neapzināti. Lūk, tur arī ir tas āķis: lai vēlēšanās būtu īstenojama, tai jābūt ne tikai apzinātai, bet arī neapzinātai. Vēlmei, ko atspoguļo mūsu apziņa, jāatbilst tai vēlmei, kas "ierakstīta" mūsu zemapziņā!

Jebkura apzināta vēlme neaizved pie gaidāmā mērķa, ja tā nav pastiprināta ar dziļākām, zemapziņas lolotām cerībām.

Piemērs? Lūdzu.

Jūs esat sieviete, kas grib nodibināt ģimeni. Tā ir jūsu apzinātā vēlēšanās. Jūsu apziņa jau uzzīmējusi nākamā dzīvesbiedra tēlu: augums - metrs astoņdesmit, svars - septiņdesmit pieci, košs brūnēts ar Alēna Delona stāju un seju, un arī viņa šarmu, nedzērājs un nesmēķētājs, nenogurdināms mīlētājs, uzticīgs, bagāts, dāsns, vīrišķīgs, gudrs, bērnus mīlošs… Tā nu gan būtu īsta laime!

Pieņemsim, ka jums ir no vecmāmiņas mantoti pieci tūkstoši dolāru. Vai jūs būsit ar mieru atdot šo summu laulību vai detektīvu aģentūrai, lai tā līstu vai no ādas ārā, bet atrastu jums tieši tādu neprecētu eksemplāru, kas mats matā atbilstu tikko aprakstītajam?

Esam gatavi saderēt: jūs neparko to nedarīsit.

Kāpēc? Tāpēc, ka neviena detektīvaģentūra ne par kādu naudu nespēs izpildīt jūsu galveno nosacījumu. Nosacījumu, kurš skan šādi: "Lai es varētu viņu iemīlēt!" Detektīvaģentūra savos meklējumos svēti ievēros jūsu minētos kritērijus - meklēs vajadzīgā garuma, svara utt. eksemplāru, taču nekādi nespēs atrast tādu, kurš atbilst tik noslēpumainam kritērijam kā "iemīlamība", turklāt tieši no jūsu puses. Nespēs tā vienkāršā iemesla pēc, ka tam, kuru jūs varat iemīlēt, jāatbilst ne tikai apzinātām, bet arī dziļākām, zemapziņā lolotām visas jūsu būtnes gaidām. Bet to, vai jūsu "Alēns Delons" atbilst šīm zemapziņas gaidām, jūs neuzzināsit, iekams neiepazīsities personiski. Un nav izslēgts, ka tad, kad par jūsu pieciem tūkstošiem dolāru jums priekšā tiks stādīts jūsu aprakstītais skaistulis un ideālais varonis, jūs no viņa novērsīsities tajā pašā brīdī. Un beigu beigās pasakainā un ideālā "Alēna Delona" vietā izraudzīsities neizskatīgu, sīku vīreli, turklāt sliņķi, kas smēķi no mutes neizlaiž. Taču - mīlamu! Kā lai te neatceras: "Mīlestība ir akla." Jā, jā, šāds sīkaļa var daudz vairāk atbilst iemīlamības kritērijiem nekā "Alēns Delons".

Tā, tā, kas tad mums ir sanācis? Lūk, kas: vēlēšanās piepildās tikai tad, kad tā atbilst visām mūsu psihes un enerģētikas prasībām - kā apzinātajām, tā arī zemapziņas izauklētajām. Viss ir ļoti vienkārši. Ja kāda jūsu vēlēšanās nepiepildās, tātad kāda daļa nojums, yisticamāk, neapzinātā, patiesībā to nemaz negrib. Un otrādi: ja piepildās vēlme, uz kuru tiecas viena jūsu daļa (apzinātā) un netiecas otra (zemapziņa), ļoti drīz rodas nemiers, protests, bet pēc tam arī nelaimes sajūta.

5. zīm. Notikumi, kas mūs priecē: mēs vispirms tos vēlamies un tikai pēc tam atrodam, apzināti vai neapzināti virzoties uz tiem

Un, lūk, te nu mēs tieši nonākam pie mūsu dzīvei nevēlamo notikumu rašanās mehānisma.

Kad tad mēs saņemam ne to, ko gribam?

Pirmām kārtām tad, kad starp mūsu apziņu un zemapziņu nav vajadzīgās saprašanās. Jo saprast, ko tad īsti gribas zemapziņai, un izcelt zemapziņas vēlmi apziņas līmenī nebūt ne vienmēr ir vienkārši. Piemēram, zemapziņa teic: "Gribētos kaut ko lielu un gaišu." Apziņa sāk minēt: kas tas varētu būt? Lustra? Lidmašīna? Mīlestība? A, skaidrs, leduslācis! Un, lūk, liktenis jums sūta leduslāci, bet jūs šo velti dusmīgi noraidāt: "Nē taču, man to nemaz nevajag!" Ej nu jūs tad saproti.

Starp citu, tāda veida lietas TEIA skolas klausītājiem problēmas nesagādā - jau otro pakāpi "Tapšana" apgūstot, jūs esat iemācījušies nodibināt daļēju kontaktu starp apziņu un zemapziņu, pārbaudot savu vēlmju patiesumu. Tā ka otro pakāpi izgājušie lasītāji par šādām problēmām var nedomāt.

Nesaprašanās starp apziņu un zemapziņu ir ātri novēršama. Var viegli koordinēt abu šo jūsu būtnes daļu darbību, ja vien vaina ir tikai nesapratnē. Sliktāk, ja problēma ir cita: ja apziņas un zemapziņas vēlmes krasi atšķiras. Proti, ja apziņa vēlas vienu, savukārt zemapziņa pavisam ko citu un abas nekādi negrib samierināties. Bet tā mēdz būt diezgan bieži. Lūk, piemērs.

Pieņemsim, jūs esat vīrietis, kuram ļoti patīk košas blondīnes. Jums iet pie sirds viņu iedaba, mazliet kaprīza un romantiska, un viņas tik koķeti uzmet lūpiņu - tāpēc jūsu miesa un dvēsele dienu un nakti ilgojas pēc tām. Un, rau, jūs esat saticis tieši tādu savu sapņu piepildījumu - ar lūpiņām, actiņām, romantisku iedabu utt… trūkstošo pievienojiet paši atkarībā no savām personiskajām simpātijām (blondīni varat aizstāt ar bruneti, kaprīzu iedabu - ar stingru raksturu). Un, protams, esat iemīlējuši viņu kaislīgi un uz visu mūžu.

Turklāt jūs, saprotams, esat aizmirsis, kā bērnībā un jaunībā jūsu mamma un vecmāmiņa, kas bija audzinātas pēc vecajām tradīcijām, arī jūs centās audzināt atbilstoši šīm tradīcijām. Un tāpēc speciāli ne reizi vien jūsu klātbūtnē (un, protams, jums par mācību) neatzinīgi izteicās par košās blondīnes Merilīnas Monro morāles pamatiem. Tieši tajā mirklī, kad jūs aizrautīgi vērojāt viņas attēlu televizora ekrānā. Jūsu tuvinieces izmantoja šo brīdi, lai Merilīnas Monro personā pie viena nozākātu arī visas pārējās blondīnes. Viņas ir sliktas, un viss! Turklāt tika domāts, ka arī jūs, kas atklāti tīksmināties par blondīni, esat slikts - ja reiz jums patīk tieši tāda tipa dāmas.

Tā notika, notika jūsu bērnībā, un ne reizi vien.

Jūs par to esat aizmirsis, bet jūsu zemapziņa gan to ir iegaumējusi pat ļoti labi. Iegaumējusi - un iemantojusi nedaudz aizspriedumainu attieksmi pret košām blondīnēm. Tas ir, jums patiešām viņas neprātīgi patīk… Taču kaut kādu neskaidru nemieru un bažas dvēseles dziļumos viņas neizbēgami izraisa. Vispār, kā saka, gribēties jau gribētos, bet mamma neatļauj…

Pieņemsim, ka šīs iekšējās bažas tomēr ir uzvarējušas. Un jūs, kaislīgs blondīņu mīlētājs, apprecaties ar bruneti vai, vēl sliktāk, ar kaut kādu - ne šādu, ne tādu. Un, es jums teikšu, diezin vai nu esat laimīgs. Nemaz nerunājot par jūsu sievu, kuras ģīmis, redzeslokā parādoties blondīnēm, galīgi satumst, raugoties, kā jūs ap viņām luncināties.

Otrs variants: jūs esat apslāpējis slēpto aizspriedumu un tomēr apprecējies ar savu sapņu objektu. Kas notiek tālāk? Jūs burtiski sākat viņu vajāt pērtiķa greizsirdībā, pat ja viņa ir šķīsta kā pavasara ziediņš. Šā iemesla dēļ jūsu attiecības, dabiski, pasliktinās. Jums visu laiku šķiet, ka viņa ir slikta, ka viņa ir vainīga (lai gan pilnīgi nav saprotams, kāda ir viņas vaina), ka viņa kuru katru brīdi sagādās jums kādu nepatīkamu pārsteigumu. Tāpēc jūs ieslēdzat viņu mājās, liedzat viņai tikties pat ar draudzenēm, neizlaižat viņu uz ielas, neņemat līdzi, kad ejat uz viesībām… Dabiski, tā dzīvojot, viņa ļoti ātri zaudē spozmi, kļūst neinteresanta, resna un dumja. Nemaz nerunājot par tiem skandāliem, kurus viņa sarīko, tiklīdz ar draugiem esat nedaudz aizsēdējies pie alus glāzes: "Pats! Izklaidējas! Bet mani! Nekur! Neuzaicina! (tālāk - atbilstoši jūsu laulenes vārdu krājumam un kultūras līmenim)." Un viņai ir taisnība. Taisnība arī tajā gadījumā, ja viņa to neizrunā skaļi, bet niknojas un mokās klusībā. Jūs patiešām esat sagandējis viņai dzīvi. Un arī pats nejūtaties laimīgs, kaut gan apprecējāties ar savu sapņu objektu.

Jūsu mīlestība ir tārpa iegrauzta. No vienas puses -jūs mīlat, un tas ir skaisti. Bet, no otras puses - jūs pastāvīgi grauž šaubu tārps: viņa taču ir dabīga blondīne! Un tas nozīmē (šeit neapzināti tiek uzskaitīti visi tie izteiksmīgie raksturojumi, kurus šai sieviešu kategorijai kādreiz deva jūsu audzinātājas). Jā, slikti. Ļoti slikti! Šī roze smaržo pēc grēka.

Un, rau, - jūs alkāt pēc laimes ar eņģeli, taču eņģeļa vietā pēc dažiem gadiem esat ieguvis savā saimniecībā resnu spiedzīgu vistu ar matu rullīšu pēdām uz galvas smadzeņu garozas un narkomānisku aizraušanos ar "Santabarbaru". Bet ko tur brīnīties: salīdzinājumā ar to dzīvi, kādu viņai esat "nodrošinājis" jūs, naivās amerikāniski argentīniskās kaislības šķiet gatavā paradīze.

Bet varēja, varēja īstenoties šī jūsu laime ar eņģeli. Taču jūs, jūs pats ar savām rokām - jūs un neviens cits! - iztaisījāt no šā eņģeļa biezeņa zupu bez sāls un pipariem. Un tā nav apzināta jūsu vaina, tāpat kā pie tā nav vainojama arī jūsu nelaimīgā dzīvesbiedre.

Un jūs, protams, izšķirsities. Tāpēc ka aizvien vēl sapņojat par laimi. Tāpēc ka apkārt paaugušās jaunas blondīnes, tik ideāli piemērotas eņģeļa lomai. Un jūs, protams, apprecēsities ar jaunu zeltmatīti… Un atkal būsit greizsirdīgs un ārdīsities… Un atkal atkārtosies tas pats.

Bet nākamreiz jūs aiz bēdām apprecēsities ar bruneti. Un sāksit atriebties savai sievai par to, ka vina nav blondīne. Atriebība bez iemesla ir visbriesmīgākā atriebība. Un jūs, protams, izšķirsities. Un domāsit: "Kas tās par bābām visapkārt? Vai ir kaut viena normāla sieviete?"

Ir. Un ne viena vien. Bet pagaidām - ne jums.

Tad kas ar jums galu galā notiek? Notiek tieši tas, ko sauc par KARMU.

Te tie ir - vienveidīgi nepatīkami notikumi, kas atkārtojas. Apprecēšanās ar eņģeli - eņģelis pārvēršas par vistu - skandāls - šķiršanās. Otro, trešo reizi - tas pats. Un tā līdz bezgalībai. Tā jūs varat nodzīvot līdz sirmam vecumam un nomirt, pieredzējis kādas desmit nelaimīgas laulības un nevienu laimīgu.

Tās ir lamatas. Tā ir cilpa, kas savelkas ap jūsu kaklu tikai tāpēc, ka nespējat atcerēties šo nelaimīgo notikumu apslēpto cēloni - jūs neesat spējīgs to atcerēties un pārvarēt.

Jūs nespējat izrauties no šīs cilpas tāpēc, ka sirds dziļumos gribat divas nesavienojamas, pretējas lietas vienlaikus. Un jūs cenšaties tās sasniegt vienlaicīgi, nesaprotot, ka vienlaikus tās ir nesasniedzamas.

Cilvēki tā rīkojas ik uz soļa - gan attiecībā uz ģimeni, gan attiecībā uz darbu, gan attiecībā uz savu veselību, saviem bērniem, savu dzīvi kopumā - dzenas pakaļ uzreiz diviem zaķiem, nesaprotot, ka izturas pret savām vēlmēm neviennozīmīgi, divdabīgi.

"Es gribu apprecēties," saka apziņa. "Būt precētai ir slikti, tā ir liela nebrīvība," saka zemapziņa. Rezultātā sieviete vīra vietā dabū apciemojošu precētu mīļāko, kurš jaunu ģimeni negrasās nodibināt pat attālā perspektīvā, vai arī apprecas un mokās kā būrī iesprostots putns. "Es gribu būt

vesels," saka apziņa. "Veselam būt ir slikti, labāk būt vājam un slimam, tad visi par tevi rūpēsies," teic zemapziņa. Rezultātā veselība tā arī neuzlabojas vai atnāk skumju pilnas vientulības, pamestības un nekamnevajadzības izjūtas pavadībā. "Es gribu, lai mans bērns būtu patstāvīgs," saka apzina. "Patstāvība - viņam tas ir slikti, lai viņš labāk vienmēr pakļaujas man," teic zemapziņa. Rezultātā bērns izaug par bezpalīdzīgu tūļu vai arī kļūst patstāvīgs, taču bēg no māmiņas, kur acis rāda. Un tā tālāk. Piemērus var minēt bezgalīgi.

Lūk, šādi mēs paši savām rokām gatavojam tādu vai citādu "vistas zupu ar eņģeli". Un, protams, šāda, kaut arī paša rokām gatavota, zupa mums nepatīk - tā garšo pēc bojā gājušām cerībām un skumjas bezizejas.

Bet cēlonis ir viens - neapzināta divdabīga attieksme pret mērķi. Vēlmju divējāda nokrāsa.

6. zlm. Karmiskais ceļš: kad apziņa un zemapziņa velk cilvēku katra uz savu pusi, viņam nav lemts sasniegt mērķi

Pirms turpinām savus patiesības meklējumus, izdarīsim kopsavilkumu.

Tātad šā vārda mūsdienu izpratnē karma rodas no apzinātiem vai neapzinātiem mēģinājumiem iegūt vēlamo, kad vienlaikus pastāv iekšēja divdabīga attieksme pret to.

TIEKSMJU DIVDABĪGUMA CĒLONIS - INDUCĒTA VAINAS IZJŪTA

Taču noskaidrosim: vai jebkurš jūtu divdabīgums rada karmu?

Protams, ne jebkurš. Cilvēks vispār ir neviennozīmīga būtne, un pret ļoti daudzām lietām un parādībām mums ir tieši divdabīga attieksme, kas tomēr nekādu karmu nerada. Šampanietis, protams, ir lielisks dzēriens, taču - nē, spaini neizdzeršu. Saldumi ir ļoti garšīgi, bet no tiem uzbarojas. Mīlēties ir brīnišķīgi, taču rīt jāiet uz darbu un vajag izgulēties. Un tā tālāk. Šāds divdabīgums ir gluži normāla parādība. Tā ir mēra izjūta. Tādi iekšēji ierobežotāji nemaitā mūsu attiecības ar pasauli, gluži otrādi - palīdz mums nodibināt ar to normālas attiecības.

Lūk, šāda normalizējoša jūtu divdabīguma efekta klasisks variants. Ir ģimene - visnotaļ laimīga, saticībā dzīvojoša jau ne pirmo gadu. Bet, kā jau katrā ģimenē, ari tajā, dabiski, ne viss un ne vienmēr rit gludi. Vienkārši tāpēc, ka ideālu cilvēku pasaulē vispār nav. Sieva mīl vīru, vīrs mīl sievu, taču šis tas viņa uzvedībā sievai reizēm nepatīk. Dažkārt viņa rīcība mēdz būt ne visai tīkama. Viņa pati to nesaprot - nepatika pastāv zemapziņas līmenī. Taču tur, zemapziņā, šīs netīkamās sajūtas uzkrājas, un slēpts sapīkums aug. Un kādu dienu sievietei tas ne no šā, ne no tā izlaužas uz āru. Viņa kaut kāda nenozīmīga sīkuma dēļ sāk raudāt un caur aizvainojuma asarām sev par pārsteigumu negaidot izkliedz: "Un vispār izbeidz likt netīrās zeķes zem spilvena!!!"

Nu, re, kāda gudriniece! Nepaturēja šo draņķību sevī, bet ņēma un pateica vīram, kam nebija ne jausmas par sievas nepatiku. Viņš, protams, skata pēc mazliet paspurosies pretī, mēģinās aizstāvēt savas mūžsenās vīrieša tiesības, bet viņam arī pašam jau vairs negribas strīdēties, viņš jau vēlas izdarīt kaut ko patīkamu mīļotajai… Tas arī viss. Neraudi, noslauki savas skaidrās actiņas, mana labā. Nu, viss, viss. Vairāk nav problēmas. Viss beidzies. Problēma izsmelta - uz visiem laikiem, jo gan viņš, gan viņa tagad zina, kā jāuzvedas šādās situācijās.

Tāds jūtu divējādīguma variants nevar kļūt par karmas cēloni. Jo kāda fakta iekšēja nepieņemšana stimulē iekšēju konfliktu, konflikts no zemapziņas izlaužas apziņas laukā un tur izlādējas vētrainas emocionālas reakcijas veidā. Un viss ir labi, divējādīguma it kā nemaz nebūtu bijis - uz kādu laiku. Bet tad atkal stāsies spēkā šis pašregulācijas mehānisms, konflikts nobriedīs, izlauzīsies uz āru - un atkal viss būs mierīgi.

Ar ko tad atšķiras tāds normāls divdabīgums no otra divdabīguma, kas rada karmu?

Ar to, ka pirmajā gadījumā attieksmes divdabīgums balstās uz īstenībā pastāvošu faktu. Tam ir gluži reāls iemesls: no vienas puses, sieva mīl vīru, bet, no otras, - viņai nepatīk, ka vīram ir tāds nejauks paradums pabāzt zem spilvena nemazgātas zeķes. Ir reāls iemesls, kas izraisa reālu, pamatotu nepatiku. Konflikts ir izcēlies reāli pastāvoša fakta dēļ, reāli pamatotas šā fakta nepieņemšanas dēļ - tātad tas ir atrisināms.

Pavisam kas cits ir karmas gadījumā. Atcerēsimies piemēru ar blondīni. Ar ko tad viņa, nabadzīte, provocēja vīru uz neprātīgo greizsirdību? Kur ir tas reālais fakts, reālais šīs greizsirdības iemesls? Ja neuzticības fakts pastāvētu īstenībā, būtu vienkāršāk! Nopērtu kā Sidors savu kazu šis privātīpašnieks savu sirdsmīļo Merilīnu Monro par pirmo slepeno mīlas sānsoli - un ar to lieta būtu darīta. Incidents, raugi, tiktu izsmelts.

Taču… Tur jau ir tā problēma, ka fakta kā tāda nebija. Nebija pat visattālākās līdzības ar šādu faktu. Viņa divējādā attieksme pret sievu balstās nevis uz reālu faktu, bet gan uz paša neapzinātām aizdomām, ka tāds fakts varētu būt. Turklāt piebildīsim, ka viņa nedod ne mazākā iemesla šādām aizdomām. Proti, cēlonis ir nevis sievā, bet gan viņā pašā, viņa zemapziņā radītajos priekšstatos par blondīnēm, kuriem ar vina sievu nav ne vismazākā sakara.

Jūtu divdabīgums, kas nebalstās uz īstenībā pastāvošiem faktiem, nevar izlauzties uz āru un izlādēties konflikta vai emocionāla uzbangojuma veidā, jo nav reāla iemesla tādam konfliktam. Un tāpēc šis divdabīgums tā arī paliks jūsos, tā arī brēks aizvilkdamies, bez skaņas: viss ir slikti, viss nepareizi, nelabi! Bet kāpēc nepareizi? Jūs arī paši to nezināt. Nepareizi, un viss, - skaļi kliedz vai klusi čukst iekšējā balss. Taču pat tad, kad tā čukst pavisam klusi, dzīvi jums tik un tā maitā pamatīgi.

No kurienes gan mūsu dvēseles dziļumos, mūsu zemapziņā rodas šis "slikti", kas nav pamatots ne ar kādiem reāliem faktiem? "Slikti", kas nav balstīts mūsu personiskajā pieredzē?

Ja jums jau būtu bēdīga pieredze saskarsmē ar blondīnēm un šajā procesā jūsu bažas būtu apstiprinājušās, tad viss būtu saprotams. Agri vai vēlu jūs izanalizētu šo pieredzi apziņas līmenī, atļautos vētrainu emocionālu reakciju (šajā gadījumā pilnīgi pamatotu) attiecībā uz to blondīni un pie viena arī visām citām - un iekšējais konflikts būtu izsmelts (kā piemērā ar netīrajām zeķēm). Jums būtu pieredze, kas daudz ko būtu iemācījusi. Tā iemācītu jums, piemēram, atšķirt morāli nenoturīgas blondīnes no patiešām krietnām un vairīties no pirmajām, bet apprecēties tikai ar otrā tipa blondīni, nemokot pēc tam šo otro ar nepamatotu greizsirdību.

Taču bēdīgas pieredzes nav bijis, bet zemapziņā mītošā pārliecība "blondīne - tas ir slikti" - pastāv.

Kāpēc?

Kā saprotat no piemēra, kuru minējām, pārliecību, ka blondīne - tas ir slikti, bērnībā jums varēja iedvest gādīgā māmiņa un vecmāmiņa. Bet kāpēc tā tik dziļi iesakņojās zemapziņā? Kāpēc tik ļoti ietekmēja visu turpmāko dzīvi? īsāk sakot, kāpēc šis svešais viedoklis izrādījās tik spēcīgs un varens, tik nozīmīgs?

Atbilde ir vienkārša: pirmkārt, tāpēc, ka mamma un vecmāmiņa tajā vecumā bija jums vistuvākie un autoritatīvākie cilvēki un jūs bijāt gatavs viņām ticēt uz vārda. Otrkārt, tāpēc, ka tieši savas jaunības dēļ jums nebija pašam savas pieredzes, kas ļautu vai nu pārliecināties par šāda apgalvojuma pareizību, vai arī apgāzt to! No ārpuses uzspiestai pārliecībai nav nekā kopīga ar jūsu personiskajiem iespaidiem. Tāpēc to nav iespējams nedz pārbaudīt, nedz noliegt.

Cilvēkam piemīt īpašība ticēt tam, ko viņš nezina, ko nevar pārbaudīt pats. īpaši tad, ja šis cilvēks ir jauns, viegli iespaidojams pusaudzis. īpaši tad, ja tie, kuri iedveš viņam kaut kādus uzskatus, ir vistuvākie, mīļākie cilvēki, gados vecāki un autoritatīvi.

Re, kā! Mēs esam atraduši karmas cēloni. Karmu rada mūsu zemapziņā iesakņota, taču mums sveša, proti, no mūsu personiskās pieredzes neizrietoša pārliecība par to, kas ir "labi" un kas - "slikti".

Karma rodas tad, kad par kādu situāciju, priekšmetu vai parādību mums iedveš, ka tas ir slikti, un mēs to labticīgi pieņemam, kaut arī paši savā pieredzē neesam izjutuši, ka tas ir slikti un kāpēc tieši tas ir slikti. Šo vērtējumu esam pieņēmuši jau gatavu, no citu pieredzes pasmeltu, no kāda, kuram esam uzticējušies, un mēs to esam pieņēmuši bez šaubīšanās, bez personiskas pieredzes šajā sakarā. Mēs varam būt arī piedzimuši jau ar šo vērtējumu, ko esam paņēmuši līdzi no iepriekšējās dzīves. Jebkurā gadījumā mēs esam pieņēmuši to nekritiski, akli ticot, neesam varējuši pārliecināties par tā pareizību savā personiskajā pieredzē, un rezultātā šis svešais vērtējums sagrauj kaut kādu konkrētu mūsu dzīves virzienu, jo liek izjust nepamatotu vainas apziņu tieši tad, kad gribam sasniegt vēlamo. Tāpēc ka svešais vērtējums "tas ir slikti" nostājas mums ceļā. Un mūsu zemapziņa nosaka diagnozi: "Tas, ko tu gribi, ir slikti. Un to gribēt ir slikti!"

Karmas cēlonis ir mūsu zemapziņā inducēta sveša viedokļa uzskatīšana par savējo, kad zemapziņa kā savējo uztver tai svešu vērtējumu.

Cilvēkus, kas inducē mums savus vērtējumus, nosauksim par induktoriem (tas ir ļoti plašs jēdziens, kuru sīkāk var atšifrēt šādi: induktors ir cilvēks, kurš cita cilvēka apziņā iedveš pārliecību, kas nav pamatota ar ietekmējamā cilvēka personisko pieredzi).

Māmiņa un vecmāmiņa kļuva par induktoriem, kas bērna zemapziņā iesakņoja pārliecību: "Blondīnes - tas ir slikti." Abas taču juta, ka viņš kopš bērnības interesējas par blondīnēm, un gribēja šo interesi apslāpēt, iespējams, domājot, ka tādējādi rīkojas "viņa paša labā". Bet varbūt viņas to izdarīja aiz skaudības, jo pašas nekad nebija izbaudījušas tādu vīriešu uzmanību, kādu, iespējams, vēlējās.

Tāda zemapziņā inducēta, paša pieredzes nepamatota un nepārbaudīta pārliecība ir mīna ar laika degli, kura noved pie virknes līdzīgu nevēlamu notikumu, kurus sauc par karmu. Tātad rezumēsim.

Lūk, šobrīd vienīgais pareizais mūsu secinājums: patiesais karmas cēlonis šā vārda mūsdienu nozīmē ir tas, ka mūsu apziņā pastāv personiskajā pieredzē pilnīgi nepārbaudīta, tas ir, mantota vai inducēta (mums iedvesta) vainas izjūta par mūsu tieksmēm kaut kādā jomā.

KARMAS MEHĀNISMS: VĒLME AR VAINAS NOKRĀSU

Tātad esam noskaidrojuši vienīgo patieso karmas cēloni. Vainas izjūta, kas mūsos iesakņota no ārienes, nav nekas cits kā zemapziņā ielikta pārliecība: "Tu esi slikts! Un tas, uz ko tu tiecies, ir slikti!"

Tas un tikai tas ir karmas cēlonis - neapzināta pārliecība "es esmu slikts", kurai turklāt nav nekāda loģiska izskaidrojuma. Tāda no ārienes iesakņota pārliecība "tu esi slikts" cilvēku dzīvē pilnīgi apmulsina un liek viņam justies kā kāda murgaina sapņa dalībniekam, neļaujot dzīvot normāli. Patiešām - cilvēks nejūt sevī nekādu vainu, nesaprot, ko sliktu viņš ir izdarījis, bet viņam iedveš, ka viņš ir vainīgs, ka viņš ir slikts. Dabiski, tāds cilvēks apmulst, sāk baidīties no apkārtējās pasaules: nu kas tā ir par pasauli, kurā tu visu laiku esi slikts, turklāt pats nezini, kāpēc!

Mēģināsim sīkāk apskatīt šo karmas cēloni konkrētos piemēros iz dzīves.

Reiz pie mums uz konsultāciju atnāca kāds lielisks cilvēks. Lielisks, taču aizdomīgi neveiksmīgs. Viņam nekādi neveicās ģimenes dzīvē un vispirms jau attiecībās ar bērniem. Uzreiz pateiksim, ka tagad viņam viss ir labi, tikai, protams, šajā nolūkā nācās krietni pastrādāt. Un cik grūti viņam bija atcerēties atgadījumu savā bērnībā, kad arī tika ielikta "mīna ar laika degli"!

Notikums bija šāds. Reiz piecu gadu vecumā viņš ar mammu pastaigājās pa dienvidu pilsētu Odesu. Mamma, kā jau tas ar mammām parasti notiek, bija nodevusies gatavo apģērbu veikala vitrīnas aplūkošanai. Bet mazulis, protams, ne par ko tamlīdzīgu neinteresējās un aiz garlaicības sāka raudzīties visapkārt, nopētot pasauli sava mazā augumiņa līmenī. Un tad! Viņš ieraudzīja! Minci!

Un, protams, tūlīt pastiepa pret kaķīti savu mazo rociņu - ar vislabākajiem nodomiem to paglaudīt. Bet kaķis šņākdams atplēta rīkli un, atvēzējis ķepu, iecirta nagus pastieptajā rociņā.

Puisēns izbijās tikai īsu mirkli - viņš taču bija īsts puika, turklāt stiprs. Ilgi nedomādams, viņš, cik bija spēcina, iespēra pāridarītājam runčelim tieši pa cieto sānu. Rūdītajam miskastu batāliju veterānam no šā sitiena, dabiski, nekas briesmīgs nenotika. Saņēmis stingru pretsparu, viņš pacēla asti un palēkdamies aizskrēja no bērna dzīves, ar visu savu izskatu demonstrēdams līksmi un draisku neatkarību. Bet zēns juta tikai to, kā pazūd bailes un viņu pārņem morāls gandarījums par savu uzvaru. Lūk, varētu likties, arī viss. Ikdienišķa maznozīmīga epizode. Kāds tai sakars ar karmu?

Un nekādas karmas arī nebūtu, ja neiejauktos gudrā mamma. Īstenībā viņa nebija redzējusi visu epizodi, jo bija aizņemta ar svarīgāku lietu - vitrīnas aplūkošanu. Proti, viņa neredzēja, kā kaķis rādīja zobus un atvēzējās uz viņas bērnu ar nagiem. Viņa redzēja tikai epizodes beigu cēlienu. Tieši to mirkli, kad viņas dārgais bērns iespēra kaķim pa sāniem.

Jāteic, mamma bija laba un nevarēja ciest, ka moka pūkainus, mīkstus dzīvnieciņus. Un, protams, vēlējās, lai arī viņas bērns izaugtu labs. Tāpēc, gari neprātodama, sadeva savam dēliņam krietnu sutu. Iespēri mincim! Tu esi slikts!

Brāziens, jāatzīst, bija augstā līmenī. To mamma prata. Deviņu baļļu vētra ar kuģa bojāeju bērna dvēselei bija nodrošināta. Un, dabiski, šī mammas centība taisnā ceļā nokļuva zemapziņā. Un kā dziļa brūce palika dvēseles maigajos audos. Brūce, kas ar gadiem neizzuda, bet bija tikai amnezēta, aizmirsta, iedzīta dziļi zemapziņā, lai šo kaunpilno un nepatīkamo epizodi pat neatcerētos. "Tik slikts! Ļauns! Vissliktākais pasaulē! Iespēri mincim! Tik labam mincītim. Slikts! Vissliktākais!"

Mammas vārdi iestrēga sirds dziļumos kā skabarga, kā sāpēs skanoša stīga, kurai bail pieskarties.

Bet pēc tam zēns izauga. Un tā nav viņa vaina, ka viņam piemirsās šī epizode. Viņš bija dūšīgs tēvainis, stiprs un pašpārliecināts. Un tā nav viņa vaina, ka pats mazliet atgādina runci, - tādi ir viņa, ukraiņa, gēni. Un tā nav viņa vaina, ka bērni ir viņam līdzīgi un mazliet atgādina kaķēnus. Un tā nepavisam nav viņa vaina, ka sieva abas atvases sauca par runčukiem. Tāpat viņa vaina nav arī tā, ka sievai bieži bija jādodas komandējumos, bet tas nav nekas briesmīgs, jo viņa, protams, nekur nebūtu braukusi, ja ar bērniem nevarētu pabūt tētis. Bet viņš bija labs tētis un pie bērniem varēja pasēdēt.

Un tas, ka viņš galīgi bija izlaidis savus mazos runčukus, kamēr sieva braukāja komandējumos, arī nav viņa vaina. Jo viņš tos bija izlaidis tāpēc, ka balss pašam aizrāvās, kad bērnus vajadzēja sabārt. Tāpēc, ka kaklā iesprūda kamols un iznāca tikai nožēlojami čuksti, kad bargā balsī vajadzēja bērniem likt trūkties. Tāpēc, ka roka necēlās iepļaukāt, kas arī reizēm ir nepieciešami. Tētim bija tikai viens audzināšanas paņēmiens - galviņas noglaudīšana, kas reizēm ir mazāk pedagoģisks nekā uzdošana pa dibenu.

Un tas viss notika vienīgi tāpēc, ka šis dūšīgais vīrs sirds dziļumos bija pārliecināts: darīt pāri runcīšiem ir slikti!

Jā, viņš ļoti vēlējās, lai bērni būtu krietni, gudri, labestīgi. Taču rezultāts sanāca tieši pretējs. Mājās valdīja izlaisti, egoistiski Sliktuļi.

Lūk, tā reizēm "izšauj" kādreiz mūsu zemapziņā no ārienes iedvesta nepamatota vainas izjūta. Izšauj - un uz vietas nogalina. Karma? Protams, un vēl kāda!

Kas bija noticis? Zēnam tika iedvests, ka viņš rīkojies slikti, kaut arī pats to nekādi nebija sajutis. Proti, zēns vainu neizjūta, taču viņam iedvesa, ka ir vainīgs.

Izskatīsim šā paša gadījuma citu variantu. Pieņemsim, ka puisēns patiešām sāpīgi iespēra kaķim. Un kaķis nevis uzvaroši un neatkarīgi aizgāja, bet, žēli ieņaudējies aiz sāpēm, noslēpās pavārtē. Lūk, tad bērns pats būtu ieraudzījis, ka nodarījis kaķim pāri, ka tam ir briesmīgi slikti un sāpīgi. Kaķi vispirms nobaidīja un pēc tam vēl iesita. Un nekāda desas kumosiņa. Zēns pats justu, ka ir vainīgs.

Tad būtu reāls fakts, kas kļūtu par reālas un pamatotas vainas apziņas cēloni. Vainas izjūta būtu apstiprināta ar paša pieredzi. Un mamma, iejaukusies ar savu sprediķi, nekādi nebūtu kaitējusi - viņas brāziens šajā gadījumā būtu attaisnojams, balstītos uz reālu faktu. Lai jau mamma būtu iejaukusies. Lai. Bērns būtu izdarījis secinājumu no šīs mācības: es ļoti stipri iesitu kaķim, un viņam tāpēc sāpēja un bija slikti. Bērns pats savā pieredzē pārliecinātos, sajustu un izbaudītu ar visu savu būtni: viņa rīcības dēļ citai būtnei bija sāpīgi un slikti.

Rau, tāds cilvēks, audzinot savus bērnus - "runčukus", spētu samērot savu rīcību un, pat viņus sodīdams, nekad neliktu bērniem ciest sāpes un aizvainojumu. Tāpēc ka viņam jau ir pieredze, kad viņš pārlieku pārcentās un nodarīja sāpes. Tagad viņš no savas pieredzes zina, kur ir šī robeža, aiz kuras sākas sāpes un kuru nedrīkst pārkāpt.

Mēs atceramies, ka jūtas, kuras izraisījis fakts, nerada karmu. Vainas apziņa, kas balstīta uz reālu sāpju izraisīšanu kaķim, nebūtu radījusi karmu un samaitājusi cilvēkam dzīvi. Lai gan, ja šī vainas apziņa būtu pietiekami stipra, ta varētu pariet uz nākamo dzīvi, radot jau īstu iedzimto karmu.

Karmu rada tikai no ārienes inducēta vainas izjūta, ko neapstiprina pats vainas fakts, nepastiprina personiskā pieredzē iegūta vainas apziņa.

Tieši tāda, personiskā pieredzē neapstiprināta, iedvesta vainas izjūta gandrīz vai salauza šā cilvēka bērnu un viņa paša likteni.

Mēs izskatījām tādas karmas variantu, kas radusies šajā dzīvē un šajā dzīvē arī realizējas. Tagad aplūkosim citu variantu - karma, kas mantota no iepriekšējās iemiesošanās.

Lūk, gadījums no Sanktpēterburgas iedzīvotājas J. dzīves. Vainas izjūta viņā radās ikreiz, kad vajadzēja sasniegt to, ko pati vēlējās. Viņa gluži vienkārši neprata aizstāvēt savas intereses, palūgt kaut ko sev - it kā juzdama, ka viņai uz to nav tiesību. Bet darbs bija tāds, ka viņai bieži nācās par kaut ko vienoties ar citiem cilvēkiem. Un sarunas viņa vadīja ļoti bikli, gandrīz nekad nespēja tās novest līdz galam, un rezultātā viņai nepavisam neveicās.

Galu galā darbā izvirzījās cilvēki, kas bija netalantīgāki par viņu, toties bez vainas izjūtas. Dabiski, viņa nespēja nopelnīt iztiku. Šī rakstura īpašība ietekmēja arī personisko dzīvi: kādas četras reizes viņa atkāpās citu sieviešu priekšā. Neatrisināta palika arī dzīvokļa problēma - nebijis bērna, viņa vispār nemeklētu labāku mitekli, bet nu tomēr atrada, taču nepavisam ne tādu, kāds vajadzīgs, - tikai pāris nožēlojamas istabeles…

Vai pazīstama aina? Un kā vēl, turklāt daudziem, ļoti daudziem!

Kur tad ir cēlonis?

Cēlonis ir iepriekšējā iemiesošanās reizē iemantotā vainas izjūta. Un, kā redzat, šis ir īpaši smags gadījums, jo izpostīts ir ne tikai viens dzīves virziens (teiksim, vienīgi personiskā dzīve vai tikai profesionālā darbība), bet uzreiz vairāki. Sākotnējais cēlonis, visticamāk, bija spēcīgs vampīrs iepriekšējā dzīvē. Tas varēja būt gan kāds saimnieks - kungs, vergturis un tā tālāk, gan arī kāds no vecākiem. Galvenais, ka tas bija tirāns, kurš apspieda cilvēka pašcieņu, iedvesa, ka viņam ir jāstrādā tikai tirāna, nevis pašam savā labā, ka sev dzīvot viņam nav tiesību un paša interešu nedrīkst būt.

Tādējādi no iepriekšējās iemiesošanās mantotā vainas izjūta izpostīja šīs sievietes mūžu. Viņas dzīve varēja būt pavisam citāda - laimīga un pilnasinīga, bet iznāca pliekana un trūcīga.

Un nav nejaušība, ka TEIA iemaņu sistēmai veltītajā otrajā grāmatā, izskatot karmiskās epizodes, mēs minējām cēloņus, kuru pamatā bija ļoti dziļa vainas izjūta. Tieši tā arī bija pārgājusi uz nākamo dzīvi.

Mums nepavisam nav svarīgi, kāda bija konkrētā situācija iepriekšējā dzīvē. Kā drīz vien sapratīsit, karmas ārstēšanā zināt tās burtisko cēloni nemaz nav obligāti.

Tātad mēs esam noskaidrojuši, ka tikai no ārienes iesakņota un patstāvīgi neizjusta vaina, apziņa "es esmu slikts, es esmu necienīgs" kļūst par karmas cēloni. Jūs jautāsit: bet vai tad maz ir citu negatīvu izjūtu, kas mums var būt iedvestas?

Aizvainojums, žēlums, skaudība, naids, bailes ? Vai tas viss nerada karmu ?

Atbildam: nē un vēlreiz nē. Kāpēc? Pirmkārt, tāpēc, ka visas citas šīs negatīvās jūtas ir sekundāras salīdzinājumā ar dziļu nepamatotu vainas apziņu un ir tikai tās sekas. Ja jau dvēseles dzīlēs jūtos vainīgs un necienīgs, tad es apskaužu citus, kuri ir bez vainas, tad es apvainojos uz citiem, tad es arī neieredzu viņus un žēloju sevi, nespēju tikt galā ar divdabīgumu - un mani māc bailes. Sakne ir tieši vainas izjūtā!

Otrkārt, tikai vainas apziņa ir patiešām postoša. Visas pārējās jūtas, lai cik negatīvas liktos, var kļūt konstruktīvas un galu galā pat dot labumu. Jebkurš negatīvs, pastāvot pats par sevi vai arī būdams dziļas vainas izjūtas sekas, patiešām viegli iznāk virspusē, atrod pielietošanas objektu, izvēršoties konfliktā vai kādā darbībā, un tādējādi izlādējas. Zēlums, bailes, naids, sāpes - tas viss diezgan ātri un viegli atrisinās, kaut kā realizējoties ārēji: rīcībā, emocionālā izpausmē, darbībās. īsāk runājot, visām šīm jūtām ir kaut kāda racionāla, konstruktīva izeja, kuru zemapziņa agri vai vēlu atradīs.

Ja nu vienīgi bailes… Taču šis temats ir tik svarīgs un pirmajā acu uzmetienā "pievilcīgs" (katram patīk pažēloties), ka to apskatīsim plašāk.

Mēģināsim saprast, kas tad ir bailes. Bailes - tās ir augstākās emocijas, negatīva sajūta, kas pastiprinās, tuvojoties tās avotam, un izraisa cilvēkā bēgšanas vai agresijas reakciju.

Mūsdienu cilvēkam ir loti daudz baiļu - bailes apprecēties, bailes uzņemties atbildību… Un šīs bailes ir visdažādākās - no tīri fizioloģiskām līdz daudz dziļākām.

Bailes drīz pazūd jau pirmajā pārbaudē praksē - tās gluži vienkārši tiek pārvarētas, vēlmi īstenojot. Vai arī, ja tās ir stiprākas par vēlēšanos sasniegt mērķi, notur cilvēku no mērķa pa gabalu. Proti, cilvēks, kam piemīt bailes, necieš no šīm jūtām visu mūžu. Ar laiku viņš atrod kādu stabilu zonu, kurā mijiedarboties ar vēlmju objektu, un tas nekādā gadījumā nerada karmiskas sekas.

Bet pavisam citādi notiek, ja bailes ir atbalss, kas maskē vainas izjūtu. Tad tās patiešām var būt saistītas ar karmiskām sekām. Aplūkosim šādu piemēru: cilvēkam ir bailes uzņemties atbildību. Viņš baidās to sev uzkraut, viņš nespēj paspert pat soli, kas ar visām tā sekām pilnībā atkarīgs tikai no viņa paša. Teiksim, šis cilvēks nekad nevar nodibināt ģimeni (atcerēsimies Andreja Mjagkova varoni no filmas "Likteņa ironija": viņam viss bija labi, kamēr nenonāca līdz kāzām, bet pēc tam apzināti vai neapzināti viņš "laidās lapās"). Taču no kā viņš baidās? Vai tieši no atbildības? Nē. Viņš baidās, ka pievils sievietes cerības vai paša gaidas, vai netiks galā ar atbildību, vai… un tā tālāk. Bet ko viņš izjutīs, ja netiks galā ar atbildību? Vainu. Un kādreiz iesakņotā vainas izjūta liek viņam rīkoties pretrunīgi… Un ciest no karmiskām sekām. Nē, pašas par sevi bailes karmu neizraisa.

Un tikai vainas izjūta ir vienīgās viennozīmīgi destruktīvās jūtas visā šajā komplektā. Tās ir ārējas - un šo novērtējumu, tā kā tas ir atkarīgs no citiem, nav iespējams izmainīt, zemapziņā piešķirt tām citu jēgu. Un tikai dziļa neapzināta un nepamatota vainas izjūta laika gaitā aizvien vairāk un vairāk nostiprinās. Jo vairāk mēs gribam sasniegt to, attiecībā uz ko mums ir iedvests - "slikti", vai arī to, tāpat citu iedvesto, ka "mes neesam cienīgi", jo stiprāka kļūst šī vainas izjūta.

Tikai no ārienes nākusi, mums uzspiesta, mūsu pašu pieredzei neatbilstoša vainas izjūta spēj radīt patiešām strupceļa kombināciju: jā, mēs to GRIBAM, bet tas ir SLIKTI! Un, jo vairāk gribam, jo vairāk ir slikti. Kauns! Tā nedrīkst! Nezinu, kāpēc, - bet slikti! Gribu to - tātad esmu slikts!

Vainas apziņa, kas ieviesta no ārienes, rada lamatas: lai ko tu darītu, lai kādu rīcību izvēlētos, - viss būs slikti. Kamēr ir vainas apziņa, nav un nevar būt labas izejas no situācijas. Vainas izjūta mums nepiedāvā saprātīgu alternatīvu, tā var piedāvāt ļoti daudzus variantus, taču tie visi ir slikti, nekam nederīgi.

Vainas izjūtu un pārliecību "tu esi slikts" cilvēkam var iedvest visdažādākajās situācijās. Bet, lai rastos karma, nepieciešams, lai šādas pārliecības izveidošanās sakristu ar reālu epizodi. Nosauksim to par saknes vai enkura epizodi. Nupat aprakstītajā gadījumā tāds bija notikums ar kaķi. Gadījumā ar blondīni - epizode, kad pusaudzis televīzijā skatījās uz Merilīnu Monro.

Kas notiek, ja vainas apziņa cilvēkā tiek ieviesta bez piesaistes enkura, saknes epizodes? Piemēram, māte stāsta bērnam, cik slikti ir sist kaķīšiem un cik nejauki ir tādi zēni, kas to dara, un arī viņš, ja tā darīs, būs ļoti slikts zēns.

Sākotnēji tādas sarunas neradīs nekādu negatīvu efektu, jo bērna dzīvē nav bijis atbilstošas epizodes un to visu bērns neattiecinās tieši uz sevi. Bet turpmāk… Te nu viss ir laika un gadījuma varā. Ja nākotnē atbilstoša epizode trāpīsies, tā var izraisīt karmu. Bet tas nav obligāti, jo ir atkarīgs no daudziem apstākļiem. Piemēram, bērns drīz vien saskaras ar situāciju, kad viņš spiests iespert kakim. Ja mātes stāstu un arī viņas iedvešamo vainas apziņu pret kaķiem viņš atceras labi, karma var rasties. Tas ir, mātes stāsts ir trāpījis tieši starta epizodē - gluži kā atslēga slēdzenē. Bet, ja mātes pamācības bērns "nav ņēmis galvā", tad nekas briesmīgs nenotiks. Indukcija netika ņemta nopietni. Un paldies Dievam! Cilvēks ir izbēdzis no lamatām.

Daudz biežāk gadās cits notikumu variants: bērna zemapziņā tika izraisīta vainas izjūta par kaut kādu rīcību, taču turpmākā dzīve uzskatāmi ir apgāzusi induktora patiesīgumu. Piemēram, bērnam tika iedvests, ka braukt sabiedriskajā transportā bez biļetes ir slikti. Un ilgu laiku viņš patiešām ir vainas apziņas varā un paniski baidās no kontrolieriem. Taču laiks visu noliek savās vietās, cilvēks kļūst pieaudzis un saprot, ka braukšana bez biļetes nav nemaz tik briesmīgs noziegums - un vispār nav nekāds noziegums. Vainas izjūta zūd, karmiski notikumi šajā sakarībā nerodas.

Mēdz būt arī tā, ka cilvēkam ļoti spēcīgi tiek inducēta vainas apziņa, taču enkura epizode viņa dzīvē tā arī negadās. Proti, cilvēks visu mūžu saprot, ka darīt kādu lietu ir ārkārtīgi slikti, taču visas dzīves laikā ne reizi nenokļūst situācijā, kad ar viņu varētu atgadīties kas līdzīgs. Paši saprotat, ka šāda pārliecība pati par sevi viņam nekļūst bīstama. Taču, ja nākamajā iemiesošanās reizē notiks kaut kas tāds, kas detalizēti atgādinās cilvēka dvēseles struktūrā saglabāto "pārkāpumu", tad var ini- ciēties īstā karma.

Mēs aplūkojām gadījumus, kad vainas izjūta tiek iedvesta pirms attiecīgās epizodes izraisīšanās, un redzējām, ka tas noved pie karmas ne pārāk bieži. Aplūkosim citu gadījumu: kas notiek, kad vainas apziņa cilvēkam tiek inducēta jau pēc epizodes, kas bija viņa pagātnē? Vai tas var radīt karmu ?

Diemžēl jā. Ja sen notikusī epizode cilvēkā ir dzīva un vinu satrauc, turklāt kāds no "labvēļiem", atgādinādams par šo gadījumu, iedveš vainas izjūtu, tad tikai sākas patiesi karmiski notikumi. Šis variants ir sastopams ļoti bieži.

Piemērs: reiz dzīvoja cilvēks, dzīvoja savu nejau vienkāršo dzīvi, un kādudien viņam kļuva slikti ap sirdi. Un par savām raizēm viņš pastāstīja otram cilvēkam, kuru uzskatīja par gudrāku, stiprāku, cienījamāku, cilvēkam, kuram uzticējās, nezinādams, ka uzticas kārtējam induktoram. Bet tas uzreiz paziņo: tev tāpēc ir bēdīgi ap dūšu, ka tu piecdesmit otrajā gadā nospļāvies uz ietves! Un gatavs - cilvēkam ir iedvesta vainas izjūta. Ja šāda indukcija notiek vienreiz, rodas "izplūdusi" karma, no kuras viegli atbrīvoties, un tās radītās karmiskās epizodes ir vāji izteiktas un ātri pāriet. Daudz sliktāk, ja induktors ir ieinteresēts turēt cilvēku savā varā. Tagad tas var spēlēt uz viņa vainas apziņas stīgām un manipulēt ar viņu savās interesēs, viņu dažādi vadīt. Lūk, tas jau ir daudz bīstamāk. Cilvēks atklājas cita vadībai, krāj sev jau stipru karmu, kas var pāriet uz nākamo iemiesojumu. Cilvēks jūtas slikti, un viņam kļūst vēl sliktāk, un, ja viņš laikus neattapsies, labāk nekļūs.

Pastāvīgu vainas apziņu cilvēkā var uzturēt arī energoinformatīvie parazīti - egregori un daudzie "garīgie skolotāji". Tas var vilkties ļoti, ļoti ilgi. Gadās, ka cilvēks patstāvīgi atgriežas realitātē, apzinājies, ka īstā dzīve nekādi nesaskan ar viņam no ārienes inducētajām izjūtām. Piemēram, cilvēkam ilgstoši iestāsta, ka viņš nomirs vai zaudēs visus materiālos labumus, ja neizpildīs kaut kādus noteikumus. Šīs iedvešanas ietekmē cilvēka dzīvē var sākties notikumi, kas ļoti atgādina karmu. Taču pieņemsim, ka viņš saņem visus spēkus un sadūšojas neizpildīt uzspiestos noteikumus. Un nekas briesmīgs nenotiek. Ne viņš nomirst, ne zaudē mantu. Un beidzot saprot, ka viņu gluži vienkārši mānījuši. Tādā gadījumā cilvēkam ir viegli izrauties no egregora vai "garīgā skolotāja" varas. Diemžēl šī atbrīvošanās bieži notiek jau dzīves norietā…

Taču mēdz būt arī sliktāk. Apmēram piecpadsmit- divdesmit procentu cilvēku "iestrēgst" šajā vainas apziņā. Savu dzīvi viņi sāk būvēt ap to. Jums droši vien ir pazīstams tāds personāžs kā žultainas, niknas vecenītes. Parasti viņu dzīvē vispār nekā īsti nav bijis. Ne laba, ne slikta. Viņās bijusi tikai iesakņota vainas apziņa un tieksme nest šo vainu tālāk. Pamācīt citus. Tas ir sociāli bīstami, jo viņas kļūst par jau minētajiem induktoriem. Viņām pašām tas nekaitē, vēl vairāk - varbūt ir pat derīgi, tāpēc ka viņas ir savdabīgi "egregora priekšējās līnijas karavīri", kas saņem palielinātu enerģētiskā "uztura devu", turklāt šajā dzīvē. Bet, kā paši saprotat, nākamajā dzīvē viņas var piedzimt ar tādu karmas buķeti, ka… nedod, Dievs!

Izdarīsim kopsavilkumu. Kopīgi esam pārliecinājušies, ka pie karmas noved tikai vainas izjūta, doma "es esmu slikts, esmu necienīgs, tiecos pēc kaut kā necienīga", turklāt tā nav patstāvīgi radīta, bet iedvesta no ārienes. Tas ir cēlonis, lai aiz kādas maskas slēptos. Jo cilvēka apziņas virspusē var uzpeldēt bailes, pretīgums, nekontrolējamas kaislības, pašpārliecinātības trūkums… jebkas! Taču, ja šīs jūtas noved pie karmiskiem notikumiem, tad pašos pamatos atkal atklāsies ar racionāliem paņēmieniem neiznīdējama, netverama un ar mūsu prāta uzslāņojumiem apslēpta vainas izjūta.

Ja ievērojāt, mūsu kopīgajā pētījumā atklājās divi karmisko notikumu veidi.

Pirmais veids: kanna, kas radusies kā tādas vainas izjūtas sekas, kura mums inducēta enkurepizodes brīdī (vai mantota no iepriekšējās iemiesošanās, kurā tā arī bija inducēta enkurepizodes laikā). Šajā gadījumā mēs visbiežāk neesam ievērojuši indukcijas momentu, neapzināmies, kas noticis, un vainas izjūta tiešā ceļā nokļūst zemapziņā, apejot apziņu. Šī kanna cilvēkā nostiprinās bez atkārtotām indukcijām. Un likvidēt šo karmu ir sarežģīti, jo to, ko neatceries, iznīcināt ir grūti.

Nosauksim šo karmu par īsto, jo tā ir ļoti dziļi ieaugusi cilvēka apziņā un kļuvusi par tās daļu.

Otrais veids: karmisko notikumu paveids, notikumu, kuri rodas kā tādas vainas izjūtas sekas, kas inducēta ar novēlošanos (kad enkurepizode jau sen pagājusi un daļēji aizmirsta) vai inducēta bez reālas epizodes (tā sakot, priekšdienām). Tāda indukcija vai nu vispār neizraisa karmu, vai arī rada tās izkliedētos variantus. Šos izkliedētos kannas variantus ir diezgan viegli likvidēt, jo cilvēks ātri pamana inducēto jūtu un īstenības neatbilstību. Tāda karma neiesakņojas cilvēkā bez induktora vai energoinformatlvā parazīta atkārtotas piepūles, kaut arī šī karma tāpat var sagandēt dzīvi. Šis karmas paveids ir bīstams tāpēc, ka, pirmkārt, tas paver ceļu, lai cilvēku sāktu vadīt citi ļaudis, un, otrkārt, var kļūt par karmas cēloni nākamajā iemiesošanās reizē.

Šo karmu nosauksim par neīsto karmu, jo tā vēl nav ieaugusi cilvēkā un ir palikusi sveša viņa apziņai.

Pievērsiet uzmanību: abos karmas variantos upuris nekādi nav vainīgs - ne savā, ne citu priekšā. Ir problēma, taču vainas nav. Kā sauc tādu stāvokli, kad ir problēma, bet nav vainas? Pareizi, šāds stāvoklis ir slimība. Karma ir slimība, un tā jāārstē. Un sevi vainot nav par ko, un to darīt nav iemesla, bet tā vietā vajag tikai uzzināt, kā ar šiem karmas variantiem cīnīties.

7. zītn. Karmas cēlonis: vainas izjūta. Jo stiprāka ir apzināta vēlme, jo izmisīgāks ir cilvēka zemapziņas riebums pret tās īstenošanu

Par karmas ārstēšanu parunāsim nākamajā nodaļā. Bet pagaidām izdarīsim secinājumus.

Karma šā vārda mūsdienīgajā nozīmē cilvēkā tiek izraisīta ar svešu, mantotu vai no malas iedvestu vainas izjūtu.

Karma mēdz būt īsta - cilvēka būtnes dziļāko slāņu sastāvdaļa. Tā saglabājas cilvēkā bez atkārtotām indukcijām.

Karma mēdz būt neīsta - tā atrodas cilvēka būtības virspusē. Cilvēkā šī karma nostiprinās tikai pēc atkārtotām indukcijām.

3. NODAĻA

KARMA - TĀ IR SLIMĪBA, KAS JĀĀRSTĒ

Tātad karma - tā ir slimība. Tāpēc uzreiz jāatmet doma, ka esat vainīgs, ja jums ir karma. Pie vainas te nav neviens - mēs taču nejūtamies vainīgi tad, kad saaukstējamies. Kāda tur vaina - esat saaukstējušies, un jums ir jāārstējas - tas arī viss. Nestaigāsit taču visu mūžu ar puņķainu degunu. Tas būtu nepatīkami un pazemojoši.

Arī karma ir nepatīkama un pazemojoša lieta. Neviena vēlēšanās nepiepildās, tas, ko ļoti gribi, nedodas rokā, dzīve rit tukšgaitā, lai kā censtos to noregulēt, un paziņas aiz muguras sāk tevi saukāt par neveiksminieku… Kas tā par būšanu, vai tas viss ir tāpēc, ka esi tik slikts? Nekādā gadījumā! Ne tāpēc, ka esi slikts, bet tāpēc, ka esi slims. Bet, ja jau esi slims, - tev jāārstējas.

Un te nu daudzi kapitulē. Ai, kā negribas ārstēties: tas ir nepatīkami, zāles rūgtas, ķirurga skalpelis tik ass! Daudz vieglāk ir ieņemt nomierinošas tabletes, ļauties vieglai narkozei, iešpricēt novokaī- nu - kazi, varbūt viss kaut kā pats uzsūksies…

Neuzsūksies. Tas ir pašapmāns. Domāt, ka pats no sevis uzsūksies, var tikai vājie un tāpēc nolemtie. Kamēr jūs ar palielinātām analgīna dozām mēģināt remdēt zobu sāpes, skat, jau acs aizpampuši un vaigs milzīgs uzblīdis. Kamēr mierināt sevi ar domu, ka viss nemaz nav tik briesmīgi, ka jāpaciešas, jo tā jūs pārbauda Augstākie spēki, skat - mūžs ir pagājis, bet jūs tā arī neesat padzīvojuši savam priekam, visu laiku citu labā pūlējāties, sevi upurējāt, bet kāda tam jēga? Tāda pieeja līdzinās nāvei.

Līdzīgs pašapmāns ir prasīt citu palīdzību, lai atbrīvotos no karmas. Tagad ir daudz "speciālistu", kas jums gan noteiks diagnozi, gan iedos vissaldākās un patīkamākās zāles. Un jūs visu mūžu būsit viņiem pateicīgs par saldajām tabletēm, sacīsit: "Ai, kā man patīk šīs zāles." Bet pēc tam atjēgsities, sapratīsit, ka īstā palīdzība var nākt tikai no sevis paša, - taču vilciens jau būs aizgājis.

Tāpēc nevilcināsimies, neatliksim un nemierināsim sevi ar ilūzijām un pašapmānu. Mūsu vilciens vēl nav aizgājis. Vēl nav par vēlu ieņemt rūgtu tableti - rūgtu, toties dziedinošu. Tikai drosme un zināšanas palīdzēs jums izārstēties.

Un, protams, jums šim nolūkam pietiek gan spēka, gan iemaņu.

Taču, pirms sāksim ārstēšanu, vispirms sīki izpētīsim slimības simptomus, lai netīšām nekļūdītos, nosakot diagnozi. Mums par slimību jāzina viss - gan tās izpausmes, gan ārstēšanas indikācijas un blaknes. Tikai tad ārstēšanās būs sekmīga.

Tātad - kāda mums ir tā slimības aina?

CILVĒKA DZĪVE AR KARMU!

Iekšēja, neapzināta vainas izjūta, kas sagrauj dzīvi miljoniem cilvēku… Karmas cēlonis, kuru daudzi no mums saņem jau bērnībā. Turklāt ar vistuvāko cilvēku - mīlošo un ārkārtīgi mīlamo vecāku - gādību.

Tomēr - stop. Tieši te mums draud briesmas. Esam jau sapratuši, ka mēs neesam vainīgi, ka iedzīvojāmies karmā. Un tad ir tik liels kārdinājums uzdot mūžīgo jautājumu: "Kas ir vainīgs?" - un ar dusmām un aizvainojumu atbildēt: "Viņi! Viņi! Protams, viņi. Kurš tad cits? Vecāki!"

Vēlreiz - stop. Tiksim skaidrībā. Pirmkārt, jautājums "Kas ir vainīgs?" - vispār jāizslēdz no sava leksikona. Dieva priekšā nav vainīgo, un par to mēs vēl parunāsim sīkāk.

Otrkārt, ja jūs vēl joprojām vainojat vecākus, tad tā arī vēl neesat pieauguši. Tikai mazs bērns var būt tik ļoti atkarīgs no vecākiem, ka vaino viņus savās neveiksmēs.

Iegaumējiet: tiklīdz karma ir iesakņojusies, tā ir kļuvusi par jūsu un vienīgi jūsu problēmu. Ne vecāki, ne kāds cits jūs no tās neatbrīvos. To varat izdarīt tikai jūs paši. Nav nozīmes pārliecināt mammu un tēti, ka viņiem jāmaina sava attieksme pret jums, lai jums būtu vieglāk dzīvot. Pat tad, ja viņi to izdarīs, jums vieglāk nekļūs, jo mainīsies taču viņi, nevis jūs, - un jūsu karma tā arī paliks ar jums. Tāpēc nevajag pārliecināt vecākus, ka viņiem jāmainās, - tā ir viņu pašu darīšana, un pat tad, ja viņi mainītos (bet diez vai), jums no tā nebūs ne silts, ne auksts. Karma ir kļuvusi par daļu nojums, par daļu no jūsu dzīves - un šī dzīve ir jūsējā un tikai jūsējā, tāpēc neviens nespēj to mainīt, izņemot jūs pašus.

Pieaudzis cilvēks ir tas, kurš spēj saprast: vecāki vairs nav atbildīgi par manām problēmām, un tikai es pats varu tās atrisināt.

Taču kāpēc, jūs jautāsit, karmas nav ne maniem draugiem, ne kaimiņiem, bet man ir? Vai tad es esmu sliktāks?

Nekādā gadījumā. Kā jau esat sapratuši, epiteti "slikts - labs" šeit vispār ir nevietā.

Bet kas tad ir "vietā"?

Katrs no mums dzīvē būs sastapies, kā varētu likties, ar bezcerīgiem idiotiem vai neaptēstiem stulbeņiem, kuriem viss ir lieliski, nekādas karmas. Viņi zeļ un plaukst bez jebkādām problēmām, no jebkuras situācijas izkuļas ar veselu ādu. Kas par lietu? Vai tad viņi ir tik "labi", ka pelnījuši visus dzīves priekus?

Bet, rau, mums blakus ir citi - gudri, smalki, inteliģenti cilvēki, labākie no labākajiem, kuriem galīgi neveicas. Tieši krietnie dzīvē zaudē pa visām līnijām. Visur viņiem kaut kas ķeras - gan personiskajā dzīvē, gan darbā, gan attiecībās ar līdzcilvēkiem un paša bērniem, gan veselība klibo…

Jājautā: kāpēc? Tāpēc, ka vienkāršām un primitīvām būtnēm, "bezcerīgiem idiotiem" un "stulbeņiem" vainas izjūta gluži vienkārši nepielīp, tā atlec kā zirņi no sienas. Šie aprobežotie, ne visai gudrie cilvēki bez jelkādiem morāles pamatiem un sirdsapziņas ir aizsargāti no jebkuras indukcijas ar necaursitamām bruņām. Viņi gluži vienkārši uzspļauj visiem, kas viņus par kaut ko cenšas nokaunināt, - tāpēc vainas izjūta viņiem arī nepielīp, tāpat kā dradžus nepievelk teflons.

Pavisam citādi ir smalki, gudri, jūtīgi ļaudis. Jo smalkāks un jūtīgāks ir cilvēks, jo vieglāk viņā inducēt vainas izjūtu. Jo vieglāk viņam radīt karmu. Un tieši tādiem cilvēkiem dzīvē netiek gardais kumoss: dvēseles dzīlēs viņi uzskata, ka nav tā cienīgi. Ne visiem māte raušus cep… Un nepietiek, paši saprotat, tam, kurš pats sirds dziļumos sevi uzskata par sliktu un vainīgu.

Tātad karma pirmām kārtām ir bīstama smalki veidotiem cilvēkiem.

Un tā gudrais, smalkjūtīgais, lieliskais, inteliģentais cilvēks klūp uz katra soļa.

Viņš grib izremontēt mājokli, un, dabiski, rodas netīrība, bez tās remonts nav iespējams. Un tad zemapziņā uzpeld vainas izjūta, atceroties, ka reiz bērnībā viņš mēģināja audzēt sliekas zem gultas, bet mamma sacīja, ka viņš ir slikts, jo uztaisījis netīrību. "Slikts! Visu pieķēzīji!" zemapziņa kliedz jau pieaugušam cilvēkam - un viņam vairs nav spēka turpināt remontu, jo tad netīrības būs vēl vairāk, taču arī savākt gružus viņš nevar, jo tas nozīmētu pārtraukt remontu. Viņš uzmet acis būvgružu kaudzītei uz grīdas - un ap sirdi sametas tik nelāgi, ka viņš tūlīt pat apsēžas pie televizora ar aliņu rokās. Diez vai tāds remonts tiks pabeigts tuvākā gada vai pāris gadu laikā…

Sieviete gribētu dzīvot saticībā ar vīru, taču viņš maz pelna, bet sievas zemapziņā gruzd pārliecība: "Tikai slikta sieviete no vīra nespēj pat kažoku izlūgties," - un sākas skandāli.

Vīrietim gribētos būt labam vīram, bet zemapziņa urda: "Slikts tāds vīrišķis, kas sēž sievai zem tupeles," - un viņš meklē ieganstu izrauties no mājas, sāk braukāt uz zveju, kaut nevar ciest makšķērēšanu, aiz skumjām tur sāk tempt šņabi… Starp citu, alkoholisms nav nekas cits kā mēģinājums degvīnā noslīcināt vainas izjūtu. Bet tas jau nāvei rada, jo līdz galam noslīcināt šņabī vainas izjūtu var tikai kopā ar sevi…

Vispār tā ir briesmīga lieta - šī vainas apziņa, izjūta "es esmu slikts". Tā izposta visu dzīvi, pašus cilvēka pamatus. Es esmu slikts - un tāpēc esmu neveiksminieks, maz nopelnu, nespēju piesaistīt sievieti, esmu apprecējies ar neīsto, normālam vīrišķim sieva būtu labāka… Tas ir apburtāfs loks.- Bez vainas apziņas likvidēšanas, bez atbrīvošanās no izjūtas "es esmu slikts" to nav iespējams pārraut.

Piemērs no maskavieša J. dzīves. Nodarbojas ar tirdzniecību. Varētu likties, klājas lieliski: laba ģimene - sieva un bērns, kārtīga saimniecība, sava māja, mašīna. Sieva ir brīnišķīga sieviete, ne gluži Klaudija Sīfere, bet ņemiet par labu, kas mājās rodams. Viss ir harmoniski, viss jauki. Bet… Pēkšņi vīrā pamostas iekšēja vainas izjūta un realizējas domā, ka tikai sliktam vīrišķim nav mīļāko. Un, ilgi neprātodams, viņš cenšas nodibināt ārlaulības sakarus. Nepavisam ne tāpēc, ka būtu tik pārpilns mīlestības vai sieva viņam būtu apnikusi, nē, nekā tamlīdzīga. Sievu mīl, pie citas viņu īpaši nevelk. Taču briesmīgi prasās pašapliecināties ar svešām sievietēm.

Dabiski, svešās sievietes jūt, ka viņš ar tām kopā ir tikai pašapliecināšanās dēl. Un tāpēc iegūt normālu draudzeni viņam tā arī neizdodas. Tas padara viņu viegli saērcināmu, un savu sapīkumu viņš sāk izgāzt uz sievu. Iekšējā vainas apziņa, sajūta "esmu slikts vīrišķis, un tas ir tevis dēl, maita!". Ģimene izjūk.

Cilvēki ar apslēptu vainas izjūtu nolemti neveiksmei jebkurā profesijā. Viņi nespēj taisīt karjeru.

Varbūt šāds cilvēks ari grib kļūt par līderi, nopelnīt naudu, gūt panākumus un peļņu firmai un sev… Taču tad viņš sāk "uzskriet" pats uz savām iekšējām mīnām, turklāt to nemaz neapzinādamies. "Es nedrīkstu izcelties, jo tas ir slikti - kāpt citiem uz galvas!"; "Es nevaru vadīt, jo tas ir ļoti slikti - būt par tirānu!"; "Es nekāroju vairāk nopelnīt, jo ir slikti - būt alkatīgam!"; "Es nespēju kārtīgi strādāt šīs firmas labā, jo ir slikti, ka iedzīvojas uz mana rēķina." Tās visas, protams, ir zemapziņas balsis, jo apziņa tieši vēlas gan izcelties, gan vadīt, gan labi pelnīt… Taču nekas nesanāk.

Cits piemērs. Atkal no Maskavas, par kādu U. Savs bizness, sieva, bērns, galvaspilsētas dzīvei īsti piedienošas prasības (pat pār mēru). Viss gāja labi. Dzīve prasīja no viņa lielākus apgriezienus - un tāda iespēja radās. Vajadzēja tikai iesaistīties kāda labdarības fonda darbā. Bet jūs saprotat, ka labdarības fondi mūsu valstī loti vēlas saņemt no partneriem labdarību savā labā. U. to zināja, tāpat kā zināja arī to, ka tik un tā nesalīdzināmi vairāk vinnēs nekā zaudēs. Taču… Viņš bija audzināts specifiskā vidē. Vidē, kas bija izveidojusi viņā loti savdabīgu vainas kompleksu: "Tu esi slikts, tu neesi viltīgs, ja jau ļauj citiem iedzīvoties uz sava rēķina."

Un viss. Viņš neuzsāka sadarbību ar labdarības fondu, lai nekļūtu par "slikto, uz kura rēķina citi iedzīvojas". Tā vietā viņš ieguldīja milzīgu naudas summu pavisam ne tur, kur vajadzēja. Zemapziņa izspēlēja ar viņu ļaunu joku - iegrūda situācijā, kādā nebūtu nokļuvis pat trīsgadīgs bērns, saprazdams, ka nauda tiks zaudēta. Rezultātā milzīga summa tā arī gāja zudumā. Uzradās traki lieli parādi. Atgriezties savā patstāvīgajā biznesā viņš vairs nespēja. Tas kļuva par pamatu ģimenes iziršanai. Sāka jaunu biznesu ar sievieti, kuru apprecēja (atkal tādēļ, lai viņa "neiedzīvotos uz mana rēķina"). Tagad viņi dzīvo kopā, saņemdami tikai kādu desmito daļu iepriekšējo ienākumu, toties) viņš ir "labs, neviens uz viņa rēķina neiedzīvojas". Vai bija vērts tā samaitāt visu dzīvi, lai tikai izdabātu savai apslēptajai vainas izjūtai ? Droši vien ne.

Vai esat pamanījuši, ka ar naudu mūsu tautiešiem (krieviem) vispār ir īpašas attiecības? Un vai zināt, kāpēc mūsu valstī (Krievijā) ļaužu vairākumam ir plāni maciņi? Tāpēc, ka jau kopš bērnības zemapziņā iedzīts: "Bagātie ir slikti, bet nabagie - labi, daudz naudas ir tikai ļoti sliktiem kapitālistiem, tāpēc, ja tev pieder daudz naudas, tas ir slikti!"

Bet cik ir tādu cilvēku, kuri nopelna it kā gluži labi, kuriem ir daudz naudas, taču viņi nekādi nespēj atbrīvoties no nelāgās sajūtas: "Ja esmu bagāts, - tātad esmu nelietis." Saknes turpat vien ir - laimīgajā sociālistiskajā bērnībā! Un, protams, tāds cilvēks nespēs noturēt lielu naudas summu, agri vai vēlu izputēs…

Veselība ir vēl viens ļoti pievilcīgs vainas izjūtas mērķis. Ja cilvēks jūtas vainīgs, viņš neapzināti meklē sodu. Atcerieties, piemēram, kā bērnībā apgāzāt akvāriju vai izdarījāt vēl kaut ko "šausmīgu". Dzīvoklī grīda pludo, un zivtiņas pagalam… Un jūs nepacietīgi gaidāt - ak, kaut drīzāk pārnāktu mamma un sadotu kārtīgu sutu. Un tad viss beigsies, bailes pāries un uzreiz kļūs vieglāk.

Bet ja nav, kas soda, un nav, par ko sodīt? Bet, ja neviens nesodīs, tad taču arī atvieglojuma nebūs? Un tā turpinās šī smagā vainas izjūta. Un atvieglojumu soda vietā joprojām gribas saņemt, taču soda joprojām nav… Un tad organisms sāk sodīt pats sevi. Vainas izjūta uzbrūk cilvēkam iekšējas agresijas veidā - kā agresija pašam pret sevi. Un, rau, - čūlas, disfunkcijas, astma, bronhu spazmas, impotence… Un, jo tālāk, jo nopietnāk.

Bet Augstākajiem spēkiem ar to nav nekāda sakara. Ne jau tie jūs soda, uzsūtot slimības, - jūs paši sevi sodāt. Un sekas var būt visai bēdīgas.

Lūk, piemērs. Reiz dzīvoja kāda jauka sieviete. Viņa bija uzaugusi vienā no bijušās PSRS republikas galvaspilsētām, turklāt brīnišķīgā ģimenē - vecāki bija labestīgi, inteliģenti cilvēki. Bet… no izsūtītajiem, no muižniekiem. Mēs visi saprotam, ka šī trimda nevarēja neatstāt iespaidu uz ģimenes locekļu psihi. Bezgalīgs lepnums, aizvainojums, naids pret "padibenēm.", "salašņām ", pret komunistisko psiholoģiju! Un tādēļ - apslēpta nevēlēšanās dzīvot un audzināt bērnus valstī, kurā nav vietas godam un saprātam.

Mūsu jaukajai sievietei sākumā viss, šķiet, gāja labi. Veiksmīgi, aiz mīlestības apprecējās. Bet… ne ar muižnieku. Neviens muižnieks vīra un nākamā bērna tēva lomai kaut kā negadījās. Pirmā grūtniecība beidzās ar spontāno abortu. Veselība krasi pasliktinājās. Tāpat kā gaisotne jaukajā ģimenē. Rezultātā otrā grūtniecība beidzās ar abortu ģimenes konflikta dēļ. Trešā bija ārpusdzemdes grūtniecība. Pēc tam ilgu laiku vispār nekā. Ceturtās grūtniecības gaitā atkal draudēja spontānais aborts un bija ilgi jāuzturas slimnīcā. Taču šoreiz paveicās - bērns piedzima. Tiesa, nevar sacīt, ka viņš piedzima ļoti veselīgs.

Kur meklējams cēlonis? Cēlonis bija vecāku iedvestā iekšējā vainas izjūta: "Esmu slikta, jo pinos ar "padibeni", gribu bērnu no sarkanā salašņas. " Tiklīdz sieviete atbrīvojās no vainas izjūtas un naida pašai pret sevi un nākamo bērnu (te nu palīdzēja kāds mūsu Skolas pasniedzējs, paldies viņam), iestājās jauna grūtniecība, kas norisēja bez jebkādiem sarežģījumiem, un piedzima pilnīgi vesels mazulis.

Mēdz būt daudz skumjāki un bezcerīgāki gadījumi. Tomēr nesāksim nodarboties ar "šausmu romāna" rakstīšanu. Mūsu mērķis ir izpēte, un ir ļoti svarīgi, lai jūs apzinātos pašu faktu, ka vainas izjūta postoši ietekmē veselību. Atbrīvojoties no vainas apziņas, var izārstēties pat šķietami bezcerīgos gadījumos.

Tātad - mājas, ģimene, darbs, pārticība, veselība, bērni - vainas izjūtas nesēji visu liek uz tās altāra. Tagad mums jāpāriet pie karmis- ko notikumu konkrētām pazīmēm, lai neklū- dītos diagnozes noteikšanā. Secinājums, kuru pagaidām var izdarīt, ir tikai viens: karma spēj izpostīt cilvēka dzīvi jebkurā jomā.

KARMAS PAZĪMES

Mēs jau zinām - karma izpaužas kā nepatīkamu viena veida notikumu virkne. Lai varētu diagnosticēt precīzi, mums jānosaka, kādus notikumus pēc to pazīmēm var pieskaitīt pie karmiskajiem un kādus ne. Šajā nolūkā pēc iespējas precīzāk uzskaitīsim visas karmisko notikumu pazīmes.

1.  pazīme. Karmiskie notikumi ir mums nepatīkami. Pievērsiet uzmanību - tie nav gluži vienkārši "slikti" vai "dīvaini", vai "nesaprotami", bet tieši nepatīkami, tas ir, izraisa mums konkrētas nepatīkamas izjūtas. Mēs varam uzskatīt notikumus par objektīvi sliktiem, tie var pat būt objektīvi slikti, tomēr neizraisīt nepatīkamas izjūtas: piemēram, darījumos neveicas, un uzņēmumi bankrotē cits pēc cita, bet mums tas bijis nebijis, tas mūs galīgi nesatrauc. Tad, lūk, šādi notikumi nav saistīti ar karmu (šajā gadījumā būtu vērts pameklēt iemeslu, kas mudina cilvēku uz neapzināti nenozīmīgiem darījumiem, - tad arī "slimības" perēklis atklātos). Ļoti svarīgi ir saprast šo atšķirību: karmiskie notikumi katrā zinā izraisa veselu nepatīkamu emociju buķeti: sāpes, skumjas, raizes, nomāktību, vilšanos… Taisnību sakot, par karmu mēs taču iedomājamies tikai tāpēc, ka sākam justies nelāgi.

Papildu secinājums: līdzīgi notikumi, kas atkārtojas un izraisa pozitīvas emocijas, nav karmiski.

2.  pazīme. Karmiskie notikumi vienmēr iekļaujas sistēmā, tas ir, visos tajos obligāti ir kāds kopīgs elements. Piemēram, nepatīkamie notikumi visi kā viens ir saistīti ar finansu sfēru. Nepatikšanas visu laiku skar naudu - tātad nauda arī ir šis kopīgais visu karmisko notikumu virknes elements. Vai, piemēram, šie nepatīkamie notikumi noris dažādās jomās - personiskajā dzīvē, profesionālajā karjerā, veselības jomā, bet visi tie atgadās viena un tā paša iemesla dēļ: jūs šaubāties un nespējat izšķirties par kādu svarīgu soli vajadzīgajā brīdī, tā rezultātā tiek sabojāta personiskā dzīve, karjera, veselība. Jūsu neizlēmība tad arī ir visu nepatīkamo notikumu kopīgais elements.

Tas pazīstams visiem - it kā kaut kas neļauj iziet finiša taisnē ceļā uz ilgoto mērķi.

Starp citu, šajā ziņā karmiskie notikumi var atgādināt tā sauktos slēgtos ceļus, kas aprakstīti TEIA iemaņu sistēmai veltītajā piektajā grāmatā. Taču nevajag tos jaukt - slēgts ceļš ir saistīts ar karmas neapgrūtināta cilvēka mijiedarbību ar Pasaules Plūsmām. Slēgtos un atvērtos ceļus viegli var atklāt ar testsistēmu palīdzību - par to arī stāstīts piektajā grāmatā. Taču cilvēks, kuram ir karma, spējīgs iedzīt sevi slazdā pat uz atvērta ceļa. Atšķirt karmu no slēgta ceļa ir vienkārši - izmantojiet testsistēmu.

Papildu secinājums: atsevišķi nepatīkami notikumi, kuri nav saistīti savā starpā ar kopēju elementu, nav karaliski. Aizvakar jūs bankrotējāt, vakar saslima sievasmāte, šodien dēls, otrklasnieks, dabūja divnieku. Neviena kopēja elementa šajā ķēdītē nav, un, ja izturēsimies pret šādiem notikumiem kā pret karmu, varam iegūt neīstās karmas sindromu, radot sevī vainas izjūtu par visu notiekošo.

3.   pazīme. Jo vairāk mēs cenšamies ar varu izjaukt karmisko notikumu gaitu, jo vairāk pasliktinām situāciju. Piemēram, cilvēks kazino visu laiku zaudē, bet, vēlēdamies izmainīt situāciju, atkal un atkal metas "kaujā", nevis mierīgi noiet malā - un riskē ar aizvien lielākām naudas summām. Rezultātā zaudē aizvien vairāk un vairāk. Jo aktīvāk viņš rīkojas, jo spēcīgāk vainas izjūta izjauc viņa darbības, - jo lielāka ir vilšanās par neizbēgamo neveiksmi. Jo lielāka ir vainas apziņa. Jo iespaidīgākas ir karmas izpausmes. Karma pieaug savās epizodēs.

Atkal pazīstamā situācija - tu pūlies, centies, bet viss velti…

Papildu secinājums: ja pūliņi, kurus cilvēks iegulda, nevis pasliktina, bet gan kaut nedaudz uzlabo situāciju, - tie nav karmiski notikumi. Ir ļoti svarīgi atšķirt, kad ir nozīme rīkoties un kad nav. Karmas gadījumā rīkoties nav jēgas. Vispirms jāizlabo karma.

4.   pazīme. Cilvēkam, kurš ir cietis karmas dēļ, citu palīdzība nedod labumu. Viņš gluži vienkārši nav spējīgs palīdzību saņemt. Proti, viņš var meklēt palīdzību, lūgt to, taču nekad nevarēs jēdzīgi to izmantot. Vienkāršs piemērs: cilvēks, kas karmisku cēloņu dēļ iekritis parādos, lūdz palīdzību draugiem. Un, ja naudu viņam iedos, viņš atkal to zaudēs un tikai palielinās parāda summu. Bet racionālus padomus, kas patiešām var viņam palīdzēt, viņš gluži vienkārši nesadzirdēs.

Papildu secinājums: ja citi cilvēki palīdz jums uzlabot situāciju un viņu palīdzība dod savu labumu, - tā nav karma. Bet, ja citi cilvēki reālas palīdzības vietā "skaidro" jums jūsu problēmu cēloņus, - piesargieties: viņi var radīt jums vainas izjūtu un izveidot neīstās karmas sindromu. Nelūdziet palīdzību tādiem "padomdevējiem".

5.    pazīme. Karmiskie notikumi vienmēr saistīti ar karmas skartā cilvēka sociālo izolāciju. Precīzāk, izolēts viņš paliek tajā savas dzīves jomā, kuru skārusi karma. Piemēram, darbā dzīve kūsāt kūsā, bet personiskajā dzīvē cilvēks ir vientuļš, viņam pat nav ar ko parunāt par šo tematu. Kāpēc tā notiek? Tāpēc, ka cilvēks, kas cieš no karmas, spēj kontaktēties vienīgi ļoti ierobežotā lokā, turklāt šie kontakti ir tikai tādi, kādus prasa viņa vainas apziņa. Proti, sieviete, kura jūt, ka nav mīlestības cienīga, dabiski, ne vien neatradīs mīlošu vīrieti, bet arī draudzenes izvēlēsies tikai sev līdzīgas - tādas, kuras jūtas necienīgas (tāpēc ka no citādām - "cienīgām" viņa neapzināti var baidīties un tās apskaust). Un ar sev līdzīgu "necienīgo" palīdzību centīsies atrisināt savu problēmu pēc principa "aklais aklo ved". Dabiski, no tā nekas nesanāks, tāpēc šādi kontakti drīz vien kļūs neinteresanti un iestāsies pilnīga vientulība. Atkārtosim: vientulība tieši karmisko problēmu sfērā, šajā gadījumā - personisko attiecību jomā. Bet darba atmosfērā šāda sieviete vienmēr var būt cilvēku vidū.

Papildu secinājums: ja notikumi, kas līdzinās karmiskiem, attīstās uz kontaktu skaita palielināšanās fona, tad tā nav karma - tie ir tikai jau pieminētā slēgtā ceļa vai melnās joslas sekas, par ko sīkāk lasiet TEIA iemaņu sistēmas piektajā grāmatā.

6.   pazīme. Karmiskie notikumi liek cilvēka apziņai tajos iestrēgt, rada "klapes uz acīm". Cilvēks "ieciklējas" uz savu nesasniedzamo mērķi, nespēj nedz to sasniegt, nedz novērsties no tā. Arī tās ir tiešas iekšējā zemapziņas kompleksa sekas - no vienas puses, to gribas, bet, no otras puses, tas ir slikti. Tā taurenītis lido un lido ap lampiņu, nespējot ne tai pietuvoties, ne aizlaisties projām. Viņš nogurs un nokritīs vai, pārvarējis sevi, apdedzināsies un ies bojā, taču nenovērsīsies no mērķa, kas vienlaikus pievelk un atgrūž. Tā, piemēram, karmas skarts cilvēks varētu nodrošināt savu ģimeni visdažādākajos veidos, taču viņš neredz šos veidus un visu savu laiku un spēkus tērē tam vienīgajam veidam, kurš viņam ir nepieejams.

Vēl vairāk - kad kārtējā karmiskā epizode ir sevi izsmēlusi, cilvēks nonāk prostrācijā. Viņam ir grūti atrast sev citu nodarbošanos. Piemēram, viņš ilgi pūlējās un centās, bet tik un tā palaida garām izdevību un bija spiests no biznesa aiziet, taču tā vietā, lai uzreiz meklētu darbu, ilgu laiku neizlēmīgi pavada mājās bezdarbībā.

Daudziem ir pazīstams arī tāds stāvoklis, kad domas, gluži kā karuseļa ponijs, riņķo un riņķo pa vienu un to pašu apli, taču nespēj no tā izrauties. Bet pēc tam pārsteigti saprotam - ak Dievs, cik vienkārši varēja atrisināt šo problēmu: vajadzēja tikai vienu solīti paspert, bet - citā virzienā!

Papildu secinājums: ja notikumi neliek jums "ieciklēties" tajos, ja jūs viegli spējat tos apiet, izlauzt sev ceļu tā, ka tie nerodas, ja jums ir alternatīvas, - tā nav karma. Ja nespējat nopelnīt naudu, sadarbojoties ar Bilu, taču redzat, kā to iegūt kopā ar Bobu, tad tā nav karma. Jūs gluži vienkārši sadarbosities ar Bobu, un viss. Bet tas, ka kopā ar Bilu naudu nekad nevarēs nopelnīt, ir viņa problēma, un neveiksminieks ir viņš.

7. pazīme. Enerģētiskā līmeņa krišanās un energoinformatīvās struktūras izjaukšana.

Ļoti svarīga pazīme. Protams, tā rodas kā sekas galvenajam karmas cēlonim - dziļai vainas izjūtai vai - neīstās karmas gadījumā - enerģētiskajam kontaktam ar induktoru. Pirmajā variantā jūsu enerģētiskā sfēra cīnās pati ar sevi. Iztēlojieties, ka jūs vairākas dienas pūlaties ar labo roku uzvarēt savu paša kreiso roku. Cik spēka rokās paliks? Maz. Otrajā gadījumā gluži vienkārši pastāvīgi noplūst enerģija uz tā cilvēka vai energoinformatīvā parazīta pusi, kurš jūs noķēris "uz āķa".

Arī šo stāvokli ir izjutuši daudzi. Tiklīdz sākas karmiskie notikumi, enerģija aizplūst no mums kā no caurdurta balona.

Papildu secinājums: ja notikumu gaitā nav vērojams enerģētisks spēku izsīkums un zudums, tā nav karma.

Un tagad izdarīsim kopsavilkumu, jo karmas pazīmes ir vienmēr, un pat tad, ja tās nepamana pats cilvēks, šīs pazīmes gluži vai acīs krīt vērotājam no malas.

Ir septiņas galvenās pazīmes, kas norāda uz notikumu karmisko izcelsmi. Ja notikums neatbilst kaut vai tikai četrām no šīm pazīmēm, tad tas attiecas uz citām, ar karmu nesaistītām parādībām. Ja mēģināsim izturēties pret notikumiem, kas nav saistīti ar karmu, kā pret karmiskiem vai izmantosim izkropļotu karmas koncepciju, varam radīt sev neīsto karmu.

Bet tagad noskaidrosim, kādos energoinformatīvajos līmeņos karma ieperinās.

KUR IEPERINĀS karma

Jau daudzreiz esam teikuši, ka, tiklīdz karma mūsos no ārpuses ir inducēta, tā jau vairs nav kaut kas ārējs, tā kļūst par daļu no mums. Proti, tā kaut kur sēž mūsos. Kur?  Aknās, nierēs?  Nē, protams, tā sēž energoinformatīvajā struktūrā. Lai gan kā nieres, tā aknas galarezultātā arī var ciest no tā.

Energoinformatīvā struktūra - tas ir daudzslāņains un daudzpusīgs jēdziens. Mēs runājām, ka cilvēkam ir fiziskais ķermenis, ēteriskais kermenis, apziņa un dvēsele. Un laikam jau tā ir visprecīzākā klasifikācija. Taču fiziskais ķermenis, ēteriskais ķermenis, apziņa un dvēsele var eksistēt un ietvert sevī dažādas telpas un laika dimensijas, dažādus mūsu pasaules aspektus. Lūk, tas jāapskata mazliet sīkāk, lai pārvarētu savā apziņā to jucekli, kāds eksistē šajos jautājumos.

Populārā mūsdienu literatūra cilvēkam piedēvē daudzus dažādus "ķermeņus". Lasītāji, protams, zina to, kaut arī mūsu mācību līdzeklī šo terminoloģiju izmantosim pirmo reizi. Tātad cilvēkam tiek piedēvēti bez fiziskā ķermeņa arī ēteriskais, astrālais, mentālais, kauzālais, budhiskais, ātmaniskais, brahmaniskais ķermenis.

No kurienes nāk šie termini? Tieši no mūsdienu populārās literatūras. Jo ne senatnes ezotērijas un maģijas traktātos, ne "Mahābhāratā", ne "Kabalā" mēs tādus "ķermeņus" neatradīsim. Kā tad tie uzradušies?

Tie uzradušies tikai tādu popularizētāju iztēlē, kuri tīšām sarežģī patiesību vienīgi tāpēc, ka paši to lāgā nezina. Ja patiesību nezini, - runā miglaini un neskaidri. Ja nespēj neko izskaidrot, - izdomā jaunu terminu. Tādi ir visvisādu šarlatānu "daiļrades" likumi.

Šī "smalko ķermeņu" sistēma ir mākslīga, tāpēc ka nekādu īstenību tā neatspoguļo. Tā ir pseidoinformācija.

Kā jau tika teikts, nekur nopietnā literatūrā tādu terminu kā, piemēram, "mentālais ķermenis" sastapt nevar. Toties pagājušā gadsimta populārajā literatūrā var atrast tādu terminu kā "ēteriskais plāns" (un dažviet - "ēteriskais ķermenis" kā ar redzi uztverams fenomens). Un tas jau ir tuvāk patiesībai. Par dažādiem pasaules uzbūves plāniem runāt patiešām ir loģiski un saprātīgi. Bet par ķermeņiem… Mēģināsim noskaidrot, kur tad te ir kļūda.

Raudzīsim izmantot piemēru. Lūk, cilvēka ķermenis - parasts fiziskais ķermenis, ko veido muskuļi, kauli, iekšējie orgāni, nervu šūnas un tā tālāk. Bet visi šie iekšējie orgāni un audi savukārt sastāv no olbaltumvielām, taukiem un ogļhidrātiem, kā arī no ūdens un minerālsāļiem. Un visi šie elementi - no oglekļa, ūdeņraža, skābekļa, slāpekļa un tā tālāk. Bet tie savukārt - no protoņiem, neitroniem, elektroniem…

Kā ievērojāt, mēs uzskaitījām vairākus fiziskā ķermeņa līmeņus, plānus, un katram no šiem līmeņiem ir savs sastāvs. Vadoties pēc cilvēka energoinformatīvās struktūras mūsdienu skaidrotāju "loģikas", varētu sacīt: fiziskais ķermenis sastāv vēl no vairākiem ķermeņiem - kaulu, muskuļu, tauku, oglekļa, ūdeņraža, skābekļa, protonu, elektronu ķermeņa… (Oho, cik labi skan! "Cilvēka protoniskais ķermenis"! Cik daudz muļķību, izmantojot par pamatu tikai šo auglīgo augsni vien, var sacerēt! Efektīgs vārds plus uzņēmīgs cilvēks - tā arī rodas neveselīgas sensācijas.)

Vai sapratāt, kur slēpjas tādas klasifikācijas absurds? Sapratāt, kāpēc ir nelietderīgi izdalīt atsevišķi visus šos "ķermeņus"? Tāpēc ka tie visi koncentrēti vienā kopējā apjomā un vienā sistēmā. Katrs no šiem "ķermeņiem" ir tikai gluži nosacīts cilvēka organisma īpašību kopums tādā vai citādā līmenī.

Tieši tas pats ir ar energoinformatīvajiem "ķermeņiem". Katrs "ķermenis", protams, nav ķermenis burtiskā šā vārda nozīmē. Un, dabiski, mēs neesam tik naivi, lai domātu, ka tie pastāv atsevišķi cits no cita. Katrs ķermenis - tas atkal ir tikai cilvēciskās būtnes īpašību nogrieznis tajā vai citā līmenī. Un, protams, nepavisam nedrīkst uzskatīt, ka vieni no šiem ķermeņiem ir "augstāki" par citiem.

Tāpēc mēs nerunāsim par ķermeņiem, bet tā vietā parunāsim par pasaules uzbūves plāniem, lai gan arī plāni ir visnotaļ nosacīts jēdziens. Plāni, kurus dēvē arī par telpām, īstenībā jau nav telpas šā vārda tiešajā nozīmē.

Piezīmēsim, ka pats jēdziens "telpa" ietver zināmu neviennozīmību. Kad tiek sacīts: "Izanalizēsim A funkcijas attīstību koordinātu telpā, ko veido sprieguma, vides jonizācijas un strāvas stipruma parametri," vai: "Izsekosim mātes tēlam krievu tautas pasaku telpā," tad kā jums šķiet: kas tiek darīts ar vārdu "telpa"? Tāda istabiņa, kur garuma, platuma un augstuma vietā ir spriegums, jonizācija un strāvas stiprums? Vieta, kurā mīt krievu tautas pasaka? Vai gluži vienkārši zināma noteiktu īpašību sistēma, kurā mēs pētām tā vai cita fenomena darbību atbilstoši norādītajiem parametriem? Protams, pēdējais. Telpa šeit ir nosacīts jēdziens.

Un dažādu līmeņu telpas jeb plāni ir ne tik daudz telpas, cik attiecīgu īpašību kontinuumi.

Bruņojušies ar šādu izpratni, mēģināsim noskaidrot, kādas mūsu pasaules īpašības raksturo katrs no zināmajiem plāniem. Tikai ievērosim vēl vienu svarīgu lietu: ir primārie un ir sekundārie plāni. Primārie plāni ir tie, kuri atspoguļo patiešām eksistējošu stabilu realitāti. Sekundārie plāni ir daudz nosacītāki, tos izdala pārsvarā mākslīgi, atvasinot no primārajiem plāniem, lai būtu ērtāk raksturot dažādas mijiedarbības. Sekundārie plāni var likt sevi manīt, taču kā pastāvīgs, stabils fenomens tie neeksistē. Ļoti vienkārša analoģija: lietus - primārais plāns, lietus lāšu šļakatas uz ūdens virsmas - sekundārais, no primārā atvasināts plāns.

Kā jau sacījām, cilvēks ar savu ēterisko ķermeni, apziņu un dvēseli aptver visus energoinforma- tīvos plānus, jo cilvēciskajai būtnei piemīt visu plānu īpašības. Noskaidrosim, kas tās ir par īpašībām un kā uz katru no plāniem iedarbojas karma.

Ēteriskais plāns ir mūsu pasaules enerģētiskās spēka saiknes. Tas ir primārais plāns. Cilvēkā tas izpaužas kā viņa enerģētiskās īpašības. Enerģētikas līmenī karma parādās ļoti aktīvi, par to mēs jau runājām: karmiskie notikumi vienmēr izraisa enerģētiskā līmeņa kritumu. Cilvēks izkropļo ēterisko plānu, vēršot uz āru savu darbību, ko vada vainas apziņa. Tāpēc rodas ēteriskā plāna izkropļojumi, kas starp cilvēku un pasauli izveido patoloģiskas saiknes. Bieži vien šīs saiknes izmanto energoin- formatīvās parazītiskās struktūras - egregori.

Astrālais plāns. Tas ir primārais plāns, kas tradicionāli tiek saistīts ar emocijām, bet ar to savukārt ir saistīts mūsu emocionālās struktūras atveidojums. Iekļūstot karmisko notikumu virknē, cilvēks, kā jau teicām, izjūt veselu gammu nepatīkamu emociju. Atkal rodas patoloģiskas emocionālās saiknes ar vēlmju objektu un emocionālā plāna izkropļojumi, kas vienotā sāpīgā kamolā sasaista pašu cilvēku, viņa vēlmju objektu un egregoriālos veidojumus.

Mentālais plāns. Tas ir primārais plāns, kas ietver sevī cilvēka domāšanas procesus. Protams, karma skar arī šo plānu, jo cilvēks nespēj nedomāt par savu karmisko notikumu problēmām. Viņš veido ļoti daudzas loģiskās saites starp sevi, šiem notikumiem un tiem pašiem energoinformatīvajiem parazītiem to mentālā plāna līmenī. Atkal rodas patoloģisku saišu kamoli, kuri gluži kā kokons ieskauj cilvēku, viņa mērķi un egregoriālos parazītiskos veidojumus.

Kauzālais plāns. Tas ir sekundārais plāns. Tam nav pašam savas enerģētikas, jo ir tīri informatīvs, proti, visai nosacīts plāns. Kauzālais plāns ir cēloņu un seku ķēdes cilvēka dzīvē. To ir radījusi cilvēka apziņa, viņam mijiedarbojoties ar apkārtējo pasauli. Nosacīts šis plāns ir tāpēc, ka, mainoties apziņai, mainās arī cēloņu un seku ķēdītes, mainās paņēmieni mijiedarbībai ar pasauli.

Karmisko notikumu procesā, protams, kauzālajā plānā atspoguļojas šī cēloņu un seku konstrukcija: cēlonis vainas izjūtas veidā un daudzās sekas. Taču šis plāns ir atkarīgs no iepriekšējiem plāniem, tāpēc tajā šī karmiskā konstrukcija tiek likvidēta viegli: tiklīdz tā pazūd no citiem plāniem, kauzālajā plānā attiecīgā konstrukcija sabrūk pati no sevis.

Budhiskais plāns. Tas ir sekundārais plāns, kurā ietverts cilvēka eksistences morālo aspektu kopums. Arī šim plānam nav pašam savas enerģijas, tas ir tikai informatīvs veidojums, kas mākslīgi izdalīts, lai atspoguļotu cilvēka mijiedarbību ar morāles normu un likumu ārējiem slāņiem. Protams, karma kā tāda parādība, ko radījusi vainas izjūta, ir cieši saistīta ar sabiedrības morāles priekšstatiem. Šajā plānā karmas skarts cilvēks veido it kā zirnekļa tīklu starp sevi un attiecīgajām sabiedrības morāles vērtībām, sapīdamies tajās kā muša. Tomēr šis zirnekļa tīkls nav pārāk stiprs un ir atkarīgs no iepriekšminētajiem plāniem.

Ātmaniskais plāns. Tas ir primārais plāns, proti, faktiski eksistējoša realitāte. Tas ir cilvēka dvēseles īpašību kopums. Patiesībā mēs to jau apskatījām ceturtajā un piektajā grāmatā - ar nosaukumu "virtuālā realitāte". No tā tiešā veidā ir atkarīga pirmo triju līmeņu veidošanās. Par laimi, jau šajā līmenī izpaužas ne jebkura karma. Neīstā karma šo līmeni skart nespēj. Bet īstā gan to iespaido itin bieži. Un, to skarot, nopietni izkropļo virtuālo telpu.

Brahmaniskais plāns. Sekundārais plāns, kas atspoguļo cilvēka dvēseles saites ar nākamo - Dievišķo plānu - Visuma kārtības plānu. Šajā plānā karma nekādi nevar izpausties. Mēs jau zinām, ka ar Dievu karma nav saistīta un no Viņa nav atkarīga- Dievs karmu nenosaka, nerada, neveido, neuzsūta cilvēkam.

Kā jau esat sapratuši, viss šis dalījums plānos ir lielā mērā nosacīts. Daudz precīzāks ir mūsu secinājums, ka cilvēkam ir fiziskais ķermenis, ēteriskais ķermenis, apziņa un dvēsele. Un te nu droši var teikt: karma atspoguļojas visos šajos līmeņos. Un vēl cilvēkam ir pieejamas trīs telpas - objektīvā, subjektīvā un virtuālā telpa (sīki tās apskatītas TEIA iemaņu sistēmai veltītajā piektajā grāmatā). Karma neietekmē tikai pirmo no šīm telpām.

Lai aina būtu pilnīga, mēģināsim noskaidrot, kā mums zināmie cilvēciskās būtnes "saskaitāmie" - fiziskais ķermenis, ēteriskais ķermenis, apziņa un dvēsele - korelējas ar jau minētajiem pasaules uzbūves plāniem un kas tad attiecīgi notiek ar karmu.

Fiziskais līmenis. Fiziskajā līmenī, kā zināms, izpaužas tikai karmas sekas (iekšējo orgānu un sistēmu saslimšanas veidā), bet karmas cēloņi un pats karmas komplekss meklējams dziļāk. Fiziskais ķermenis pieder objektīvajai telpai.

8. zīm. Ir primārie plāni, kas pastāv cilvēkā, un ir sekundārie plāni, kas raksturo cilvēka mijiedarbību ar pasauli

Ēteriskais ķermenis. Pieder subjektīvajai telpai. Ēteriskais ķermenis apvieno sevī uzreiz trīs smalkos plānus. Pirmkārt, tajā ietilpst enerģētiskā, spēka sastāvdaļa. Otrkārt, ar to mēs izjūtam emocijas - tas ir astrālais komponents. Treškārt, mēs to apzināmies - tas ir mentālais komponents. Tieši šis ķermenis "ceļo" pa pirmajiem trim smalkajiem plāniem. Tieši šajā līmenī cilvēkam "pieslēdzas" energoinformatīvie parazīti. Arī vainas izjūta kā karmas cēlonis atrodas tieši šajā līmenī. Taču tā nav karmas sakne - tā ir tikai vainas izjūtas ārējā izpausme, nevis tās cēlonis. Kas attiecas uz neīsto karmu, tad jāteic, ka ēteriskajā ķermenī patiešām atrodas tās īstenā sakne - induktora ieviestais kar- miskais komplekss.

Cilvēka ēteriskā ķermeņa līmenī karma izskatās kā enerģētiskās saites šajā ķermenī un arī kā saites starp pašu cilvēku, viņa vēlmju objektu, cilvēkā karmu uzturošo induktoru ēteriskajiem ķermeņiem un egregoriālajām parazītiskajām struktūrām, kas barojas ar atbrīvojušos enerģiju. Ja ir zināmas iemaņas, karmiskās izpausmes cilvēka ēteriskajā ķermenī var saredzēt ar aci. Starp citu, tās daļēji iznīcina aizsargapvalks, kuru mēs iemācījāmies izveidot TEIA pirmajā pakāpē, jo apvalks pārrauj nevēlamās ēteriskās un astrālās saites. Mentālās saites pēc tam pakāpeniski pazūd pašas. Taču, tā kā karmas cēlonis ir pats cilvēks, viņš diemžēl reizēm var atjaunot tādu saikni, ja tā viņam zemapziņā ir vēlama vai arī viņš ir nokļuvis induktora ietekmē.

Ja zemapziņā tiek likvidēta vainas izjūta, visas šīs saites ēteriskā ķermeņa līmenī pilnīgi pārstāj pastāvēt.

Apziņa.

Informatīvs veidojums, kas pieder subjektīvajai telpai. Izpaužas kauzālajā un budhiskajā plānā, kuros atspoguļojas apziņas un ārējās pasaules mijattiecības. Šeit karma izskatās kā vairāki pavedieni, kanāli starp cilvēku un viņa karmiskajām vērtībām. Pareizāk sakot, tādu to var iedomāties iekšēji, jo ārēji šie kanāli nav redzami.

Tās ir loģikas un vērtējumu saiknes, kuras visai ātri izzūd, ja ir novērsts karmas cēlonis - vainas izjūta.

Dvēsele.

Veido virtuālo telpu, atbilst ātmaniska- jam plānam. Tieši šajā līmenī atrodas īstās karmas sakne - karmiskais komplekss, kas rada vainas izjūtu. īstās karmas gadījumā te rodas izkropļojums. Atklāt skaidri to vai* tikai pats cilvēks, cits cilvēks karinu "diagnosticēt" nespēj, jo to ieraudzīt var tikai no iekšienes. Tur tā tiek uztverta kā virtuālās telpas koordinātu izkropļojums. Lai gūtu aptuvenu priekšstatu par šā izkropļojuma raksturu, iedomājieties tādu fantastisku ainu: jūs esat nokļuvuši telpā, kurā uz visām pusēm jūsu soļa garums ir pusmetrs - uz visām, izņemot vienu. Uz šo vienu pusi jūsu solis ir pusotru metru garš. Izveidojas tāds kā koridors, kurā kāja neatrod pamatu. Tas ari ir izkropļojums. Ja šo izkropļojumu novērš, kannas pazīmes zūd gan visos iepriekšējos līmeņos, gan vispār no visas cilvēka būtnes.

Dvēsele mijiedarbojas ar Dievišķajiem līmeņiem, izmantojot brahmanisko plānu, ar kuru karmai nav ne mazākā sakara.

Pagaidām izdarīsim kopsecinājumu, bet pēc tam palūkosimies, ko pasaulei dos cilvēka atsvabināšanās no karmas.

Karma sākotnēji izjauc cilvēciskās būtnes primāros līmeņus - enerģētisko, apziņas un dažos gadījumos arī dvēseles līmeni. Te karma izpaužas kā attiecīgo struktūru izkropļojumi.

Kā sekas karma ietekmē atvasinātos, sekundāros cilvēciskās būtnes līmeņus, izņemot pašu augstāko līmeni. Proti, karma cilvēkā ir ierobežota: tā neskar fizisko un budhisko plānu.

Neīstās karmas sakne un īstās karmas izpausmju pamats - vainas izjūta un tās energoin- formatīvo saišu komplekss - visbiežāk atrodas ēteriskajā ķermenī.

īstās karmas sakne - iedīglis, vainas izjūtas pirmskarmiskais komplekss - atrodas cilvēka dvēselē - ātmaniskajā plānā.

VESELĪGA PASAULE BEZ KARMAS

Bez pārspīlējuma var sacīt: karma - tā ir nevis atsevišķu cilvēku, bet gan visas cilvēces, visas mūsdienu pasaules slimība.

Un, tāpat kā daudzas citas slimības, tā eksistē ne tikai tāpēc, ka atsevišķi organismi ir jutīgi pret to, - karma lielā mērā saglabājas mūsu kultūras, paražu, sadzīves īpatnību dēļ.

Ir zināms, ka daudzu slimību cēlonis slēpjas tieši sadzīvē. Tā, piemēram, Indija ir īsts zarnu un ādas slimību perēklis, jo tur ir pieņemts lietot vienu un to pašu krūzi un tūkstošiem cilvēku liela pūļa svēto apmazgāšanos izdarīt vienā un tajā pašā līcī. Āfrikā plosās AIDS, jo tur prezervatīvu lietošana, maigi izsakoties, nav populāra. Baikāla apkaimē, Meksikā un Indijā ir paaugstināta saslimšana ar barības vada vēzi, tāpēc ka Indijā un Meksikā pārmērīgi lieto asus ēdienus, bet Baikāla apkārtnē ēd omuļu kotletes, kuras gatavo, neizņemot no zivs asakas, un tas traumē gļotādu. Krievijas ziemeļos ir izplatīti zarnu parazīti kā jēlu zivju ēšanas sekas… Piemēru ir ļoti daudz.Karma šajā sakarā ir krietni universālāka slimība, un bez pārspīlējuma var sacīt, ka tā skar visas valstis bez izņēmuma. To veicina visas cilvēces dzīvesveids un savstarpējo attiecību sistēma. Un laikam gan visvairāk šai ziņā ir cietušas kristīgās pasaules tautas izkropļotā karmas "hibrīda" koncepcijas izplatīšanās dēļ.

9. zlm. Cilvēks, kurš nes sevī karmu, gluži kā gripas slimnieks izsēj sporas apkārtējo ļaužu prātos

Karma ir kā vīrusa izraisīta slimība, kas visvairāk izplatās novājinātā vidē. Karmai šāda novājināta vide ir tādu cilvēku vide, kuriem ir nosliece uz vainas izjūtu, nosliece uzskatīt sevi par "sliktiem", "necienīgiem". Un tad karma lavīnveidīgi sāk izplatīties no viena tāda "vainīgā" uz otru, trešo, galu galā aptverot miljoniem cilvēku.

Kā tas notiek? Tas ļoti atgādina inficēšanos ar slimību izraisošu vīrusu. Dabiski, ka cilvēks, kurš slims ar karmu, cieš no tā, bet, ja reiz cieš, tad daudzi darbības virzieni viņam kļūst nepieejami. Turklāt ar laiku viņš arī pats sāk atteikties no savu vēlmju un plānu īstenošanas, jo jūt, ka nespēj to izdarīt, ka tik un tā gaidāma sakāve. Dvēselē pamazām uzkrājas rūgtums un sāpes. Dabiski, viņš meklē veidu, kā šo rūgtumu un sāpes mazināt. Un daudzi neredz citu ceļu kā daļu rūgtuma un sāpju nodot otram - gluži vienkārši nodarīt citam sāpes, aizvainot viņu un tādējādi kaut mazliet "nolaist tvaiku".

Mēs visi savā mūžā esam sastapušies un sastopamies ar tādiem cilvēkiem. Viņš grib mums nodarīt pāri, viņš runā visādas nejaucības, viņš izgāž uz mums savu niknumu - tikai tāpēc, ka viņam pašam ir slikti. Un viņam šķiet, ka tad, ja slikti kļūs vēl kādam turpat blakus, pašam varbūt kļūs vieglāk.

Ja arī kļūst vieglāk, tad ne uz ilgu laiku. Bet ar "upuri" gan bieži sākas briesmu lietas, no kurām agrāk nebija ne miņas. Viņa dvēselē jau ir iesētas sāpes, skumjas, nepilnvērtības komplekss un nepamatota vainas izjūta. Un, kā jau teicām, jo smalkāka ir cilvēka dvēsele, jo vieglāk viņam ir kļūt par tādu upuri, protams, ja viņš nezina aizsardzības metodes, piemēram, tās, kuras jau pilnībā apguvuši TEIA skolas klausītāji, sākot ar pirmo pakāpi, kad tika izveidots aizsargapvalks.

Bet, ja šāds "upuris" ir neizglītots, nezina ener- goinformatīvo mijiedarbību pamatus un nesaprot, kas ar viņu noticis, viņš ne tikai kļūst nelaimīgs pats, bet arī sēj nelaimi sev apkārt, sākot izplatīt sarūgtinājumu, sāpes un vainas izjūtu citos cilvēkos… Beigu beigās tas viss izaug līdz epidēmiska procesa mērogiem.

Jā, cilvēks, kuru skārusi karma, ir visīstākais apkārtējos inficējoša vīrusa nēsātājs. Daudzi "speciālisti" bieži mēdz teikt, ka, sak, ir iespējama apmaiņa ar karmām cilvēku starpā. Tā, it kā jūs būtu "saķērušies" ar kādu un inficējušies ar viņa kar- mu, viņa likteni, viņa dzīves problēmām un nelaimēm. Ticiet mums - tā nav taisnība. Dabūt svešu karmu nav iespējams. Taču var dabūt karmas "vīrusu" - un tad jums sāks attīstīties pašiem sava, nevis sveša karma. Tieši tāpat kā gripas vai baku gadījumā: slimība ir katram sava, tās gaita katram ir citāda, bet vīruss ir kopējs, un tā nēsātājs dāsni dalās tajā ar apkārtējiem.

Bet karmas cēlonis - vainas izjūta - izplatās uz apkārtējiem, kaimiņiem, garāmgājējiem tikpat vienkārši kā laika ziņas vai labasdienas novēlējums. Jebkurš kontakts ar cilvēku, kam piemīt vainas izjūta, var būt bīstams! Un mums jāpieliek visas pūles, lai palīdzētu sev un citiem cilvēkiem tikt vaļā no karmas.

Karma ir progresējoši izplatījusies Eiropas valstīs, Amerikā un bijušās Padomju Savienības teritorijā. Diemžēl gandrīz vai katram trešajam tā piemīt nopietnā formā. Lai karma neapdraudētu visus un katru, vajag vismaz pazemināt saslimstības līmeni, lai tas nepārsniegtu epidēmijas slieksni. To var panākt, veicot profilakses un terapijas pasākumus, kā to dara epidēmijas laikā. Kā to saprast? Ļoti vienkārši: ja noteiktā laika periodā slimība pāriet pati vai izārstējas vairāk cilvēku nekā saslimst, epidēmija neizceļas.

Kas notiks, ja izdosies kaut vai daļēji atsvabināt cilvēci no karmas vai vismaz apturēt tās uzvarošo gājienu visā pasaulē?

No mūsu dzīves pazudīs tādas nelaimes un problēmas kā nelietderīgs spēku patēriņš, kā darbs bez jebkāda labuma, kā miljoniem izpostītu likteņu, kā tādu cilvēku ciešanas, kuriem dzīvē mūžīgi neveicas.

Nebūs vairs neveiksminieku. Cilvēki pārstās visās dzīves jomās pastāvīgi balansēt uz riska robežas tāpēc, ka plāni jebkurā mirklī var sabrukt karmas skartu cilvēku dēļ. Firmas vairs nebankrotēs to vadītāju smagās karmas rezultātā, tātad uzplauks ekonomika, radīsies jaunas darba vietas, izzudīs bezdarbs, palielināsies iedzīvotāju ienākumi. Valstu politika būs gudra un saskaņota, jo pie varas esošie pārstās izdot likumus, kuru mērķis ir atrisināt vienīgi viņu pašu problēmas.

Būs vairāk laimīgu cilvēku. Bērni ienāks pasaulē, kas pavērs viņiem lieliskas iespējas. Cilvēki beidzot iegūs to, kas nepieciešams pilnvērtīgai un laimīgai dzīvei uz Zemes, kas ir tik vienkārši un dabiski, bet pašlaik vairākumam nav pieejams: sakārtotu personisko dzīvi, veselus, talantīgus un gudrus bērnus, pārticību, labklājību, tuvinieku mīlestību un iejūtību, dzīvesprieku, veselību… Nebūs nelaimīgas mīlestības un moku ģimenes ķildu dēļ, jo ikviens cilvēks varēs atrast sev harmonisku un piemērotu "otro pusīti". Nebūs ciešanu nerealizētas, bezmērķīgas eksistences dēļ, jo ikviens varēs atrast to jomu, kurā viņš spēs vispilnīgāk īstenot sevi, dāsni atklāt visus savus talantus un spējas. Nebūs naida un skaudības citam pret citu, un uz ielas varēs iziet bez bažām, ka tūlīt atkal kāds autobusā pagrūdīs vai veikalā rupji atbildēs, - ikviens cilvēks dzīvos ar pašcieņu, savas vērtības, vienreizības apziņu un cienīs šo vērtību un neatkārtojamību citos…

Tās ir patiešām lieliskas perspektīvas. Un tas, cik ātri šīs perspektīvas piepildīsies, daudzējādā ziņā atkarīgs no mums visiem. Ņemsim un pārveidosim pasauli labāku, sāksim to tūliņ pat-un sāksim ar sevi.

Bet pagaidām - šīs nodaļas secinājums. Tas ir tikai viens.

Pārtraucot karmas izplatīšanu mūsu pasaulē, mēs padarīsim šo pasauli labestīgāku un laimīgāku. Mēs padarīsim laimīgākus mūs pašus un mums tuvos cilvēkus.

Nākamajā nodaļā iepazīsimies ar karmas profilakses paņēmieniem un tās terapijas veidiem.

4. NODAĻA

KARMAS PROFILAKSE

Mēs jau runājām, ka lielā mērā karma izplatās mūsu sadzīves īpatnību, mūsu paradumu dēļ. Tieši sliktie paradumi noved pie daudzu slimību izplatīšanās.

Dizentēriju izraisa slikts paradums ēst nemazgātus augļus. Gripas izplatīšanos veicina nelāgs paradums burtiskā nozīmē uzšķaudīt apkārtējiem, nepapūloties aizlikt mutei priekšā kaut vai kabatlakatiņu, nemaz jau nerunājot par marles apsēju.

Tātad var sacīt, ka slimības izraisa kultūras trūkums dažās dzīves jomās. Tieši tāpat ir ar karmu. Šeit par cēloni kļūst tas, ka sabiedrībā nav izstrādāta elementāra uzvedības kultūra, saskarsmes kultūra, cilvēku savstarpējo attiecību kultūra.

Kas ir slimības profilakse? Tas nav nekas cits kā tādu jaunu paradumu, paņēmienu izstrādāšana, kas palīdz izvairīties no slimības - neļauj tai sākties.

Mazgāt augļus pirms ēšanas - tas ir dizentērijas profilakses līdzeklis. Nēsāt marles apsēju un epidēmijas laikā neapmeklēt sabiedriskās vietas - tie ir gripas profdakses pasākumi.

Kādi ir karmas profilakses līdzekļi? Tā nebūt nav atteikšanās no saskarsmes ar cilvēkiem - tas nav iespējams. Tie ir - sākt pašiem sevī mainīt gadsimtos iesakņojušās cilvēku saskarsmes un sevis paša uztveršanas aplamās formas un veidus. To nav iespējams izmainīt citā cilvēkā. Mēs to varam izlabot tikai paši sevī. Taču, izmainījuši to sevī, mēs tūlīt pat rādām paraugu citiem un tādējādi ierosinām veselu virkni pārmaiņu apkārtējos ļaudīs. Tikai nevajag viņus spiest to darīt ar varu. Savus pūliņus aprobežojiet paši ar sevi. Un rezultāti neizpaliks.

Un tātad - no kādiem kaitīgiem paradumiem mums jāatbrīvojas un ar kādiem derīgiem un kulturāliem paradumiem tie jāaizstāj, lai izbēgtu no karmas?

Sāksim pēc kārtas.

ATMEST RUDIMENTĀRO TIEKŠANOS PĒC VAINAS IZJŪTAS, SODA UN PIEDOŠANAS

Pirmais paradums, no kura mums jātiek vaļā, ir atmest iedzimto un katrā cilvēkā mītošo noslieci uz vainas izjūtu un - kā sekas - uz sodu un piedošanu.

Jūs esat pārsteigti? Jūs uzskatāt, ka jums tas nepiemīt? Jūs kļūdāties, tas ir raksturīgi visiem cilvēces pārstāvjiem, kaut arī ne visi to apzinās. Šī tieksme ne tikai pastāv, to turklāt arī nepārtraukti ekspluatē liels skaits sociālo struktūru un vesels lērums induktoru.

Mūsu kultūrā nosliece uz vainas izjūtu tiek ieaudzināta katrā no mums kopš bērnu dienām. Mūsu kultūrā ir pieņemts no agras bērnības salīdzināt bērnu ar kādu neeksistējošu ideālu. Tā tiek audzināti pilnīgi visi. Un tur nav vainīgi jūsu vecāki, nedz arī jūsu vecāku vecāki - viņus pašus audzināja tieši tāpat. Tas ir kļuvis par kultūras normu (kaut gan īstenībā tā nav nekāda norma). Cilvēki to uztver kā normu daudzu gadsimtu gaitā. Protams, ikviens no vecākiem gribētu, lai viņa bērns būtu ideāls. Taču ideāls un pilnība pasaulē nepastāv, tāpēc jebkurš - pat visbrīnišķīgākais - bērns kaut kādā mērā "nevelk" līdz ideālam. Un tā nu iznāk, ka kaut kādā ziņā viņš visu laiku paliek "slikts". Visas bērnības laikā mazā cilvēka dvēselē zemapziņā tiek ielikta šī pārliecība: "Tu esi slikts, labi bērni tā nedara." Bet iegansts tādas domas iedvešanai vienmēr atradīsies. Labestīgs un jautrs - taču slikti mācās. Mācās labi - bet ir noslēgts un nelaipns. Mierīgs un paklausīgs - tomēr kluss un turklāt vēl lempis. Un tā tālāk. Mīloši vecāki, kā saprotat, vienmēr atradīs, kur piesieties, un darīs to, protams, ar vislabākajiem nodomiem, patiesi vēlēdami bērnam tikai un vienīgi labu. Taču bērns šo laba vēlējumu var arī nemanīt, toties viņš ļoti noteikti un skaidri uztvers ideju, ka kaut kādā ziņā ir slikts, ne tāds kā visi, vissliktākais…

Protams, bērnam tas sāp. Ko mazais cilvēciņš, kas vēl neko nezina ne par karinu, ne par ļaužu postošajiem paradumiem iedvest citiem vainas izjūtu, varētu izdarīt, lai kaut kā mazinātu savu sāpi? Pareizi, viņš var tikai vienu: lūgt vecākiem piedošanu, ar asarām acīs apliecināt, ka viņš "vairāk nekad tā nedarīs", un saņemt piedošanu.

Saņēmis piedošanu, bērns jūt neticamu atvieglojumu, kas burtiski līdzinās laimei.

Tā nu iznāk, ka brīži, kad vecāki viņam piedod, ir vislaimīgākie mirkļi viņa dzīvē.

Taču, lai dabūtu piedošanu, vispirms ir jānogrēkojas. Vajag justies vainīgam, pēc tam, iespējams, tikt sodītam un tad jau sagaidīt laimi - saņemt piedošanu.

Tādējādi piedošanas laime nav iespējama bez vainas apziņas (nenogrēkosies - nevarēsi nožēlot, nenožēlosi - netiksi glābts).

Tātad, jo vairāk jutīsies vainīgs, jo vairāk būs iemeslu nožēlošanai un līdz ar to iespējai atkal būt laimīgam. Pat tad, ja maksa par to ir sods.

Veidojas nosacījuma reflekss: slikts garastāvoklis - vainas izjūta - sods - piedošana - labs garastāvoklis. Un ar šo nosacījuma refleksu cilvēks ir spiests dzīvot visu mūžu.

Cilvēks izaug, kļūst pieaudzis. Taču kopš bērnības iesakņotais nosacījuma reflekss, saskaņā ar kuru laba oma nesaraujami tiek saistīta ar vainas izjūtu, tā arī paliek viņa zemapziņā. Cilvēks ir pieaudzis, tomēr zemapziņā viņš ir palicis tas pats nogrēkojies bērns, kurš mūžīgi gaida no mammas piedošanu. Tikai mammas vietu tagad var ieņemt citi cilvēki, kas viņam ir autoritātes. Bet šādu autoritāšu, kas vēlas ar mums manipulēt, ir gana. Un viņi kā mušas uz medu bariem lido tieši uz tādu cilvēku, kas sirdī jūtas atkarīgs no kāda cita autoritatīva viedokļa un to vien gaida, lai tāda autoritāte viņu sodītu, bet pēc tam piedotu.

Kas nemitīgi notiek tāda cilvēka dzīvē? Pirmkārt, negatīvs emocionālais fons kļūst par viņa pastāvīgu pavadoni, un tas viss ir apspiestās vainas izjūtas dēļ. Ja vēl atgadās kaut kas slikts, negatīvais emocionālais fons pastiprinās. Un tad notiek, lūk, kas: tā vietā, lai veltītu savus pūliņus problēmas atrisināšanai, cilvēks sāk meklēt kaut kādu izskaidrojumu notiekošajam un, dabiski, atrod to apziņā, ka "viņš ir vainīgs". Pēc tam sāk meklēt autoritatīvu cilvēku, kuram varētu izsūdzēt "grēkus", lai beigās saņemtu piedošanu.

Tādi cilvēki bieži izkrata sirdi, kam pagadās, cerībā uz palīdzību, bet tās vietā, protams, uzduras kārtējam induktoram kas to vien meklē, lai ar kādu varētu manipulēt.

Meklējot tādu cilvēku, kuram varētu "izsūdzēt grēkus", ar vainas izjūtu sirgstošais neapzinās, ka īstenībā viņš meklē sodu, savas iedomātās "vainas" izpirkšanu. Un sākas zemošanās autoritātes priekšā. Sākas pazemojoša grēku nožēlošana ar šādu zemtekstu: "Redziet, cik es esmu slikts… Sliktāki nemēdz būt." Turklāt šai "autoritātei" nebūt nav katrā ziņā jābūt reālam cilvēkam - tas var būt iztēlots, mītisks, kaut kas līdzīgs izdomātai dievībai vai kaut kādam "karmas valdniekam".

Kādu laiku tā pazemojies, cilvēks patiešām sāk just, ka viņam it kā kļuvis vieglāk. Viņam ir uzlabojies garastāvoklis. Un viņš domā, ka ir "saņēmis piedošanu".

Bet vai šāda "piedošana" dod kādu labumu? No šādas "piedošanas" cilvēka dzīvē parasti nekas nemainās. Kā slikti gājis, tāpat arī iet. Kā neveicās personiskajā dzīvē, tā turpina neveikties. Vēl vairāk - objektīvi situācija var tikai pasliktināties, taču cilvēks, būdams "piedošanas" eiforijā, kādu laiku to var pat nepamanīt vai nepievērst tam uzmanību.

Sekas ir tādas, ka viņš nevis mēģina reāli uzlabot stāvokli, bet turpina nodarboties ar pašspīdzi- nāšanu un ciešanām, gaidot, lai atkārtojas šis saldais "soda" un "piedošanas" process. Tā vietā, lai lietotu iedarbīgas zāles, viņš saujām rij saldas, taču nevajadzīgas piedošanas pastilas.

Vai ar jums kaut kas tāds ir gadījies? Tad atskatieties uz to laiku, kad nodarbojāties ar kaut ko līdzīgu. Ko jūs ieraudzīsit?

Jūs redzēsit, ka jūsu stāvoklis vienīgi pasliktinājās tajā laikā, kamēr neko nedarījāt tā uzlabošanai, bet tikai meklējāt savu apslēpto "vainu".

Jūs redzēsit, ka ar šiem neatlaidīgajiem meklējumiem patiešām esat radījuši sevī vainas izjūtu vai daudzkārt pastiprinājuši to vainas izjūtu, kas jums jau piemita. Tādējādi jūs esat radījuši vienīgi neīstās vainas sindromu.

Jūs atklāsit, ka savas vainas meklēšana jums jau tik ļoti kļuvusi par paradumu, ka turpmākajā dzīvē ikreiz, kad saduraties ar grūtībām, jūs vispirms meklējat cēloni paša vainā un "piedošanā" sev un tikai tad sākat domāt, kas reāli būtu darāms lietas labā. Jūs esat tikai pastiprinājuši jums no ārienes uzspiesto vainas izjūtas iedzimto refleksu.

Un tādējādi jūs nevis cenšaties sasniegt savus mērķus, piepildīt savas vēlmes, bet gan atkāpjaties pirmo grūtību priekšā, noslēdzoties savā vainas izjūtā. Un panākt savu jums kļūst aizvien grūtāk…

Mēs nemaz nepieminam briesmas, kas slēpjas autoritātes meklēšanā, autoritātes, kura varētu jums piedot. Jūs, protams, atradīsit induktoru, kas jūs izregulēs pēc sirds patikas. Un neko labu jums nedos, tikai kaitēs.

Tādi nebeidzami piedošanas meklējumi ir ceļš uz nekurieni. Tāpēc ka uz šāda fona jums veicas aizvien mazāk, bet garastāvoklis uzlabojas tikai uz īsu brīdi, kad saņemat kārtējo "piedošanu". Taču jums, tāpat kā narkomānam, garastāvokļa uzlabošanai vajadzīga arvien lielāka piedošanas "deva", sīkās piedošanas vairs nepriecē. Bet liela mēroga piedošanai vajadzīga ļoti nopietna, milzīga vaina. Un jūs meklējat sevī šo globālo vainu tik ilgi, kamēr savās acīs kļūstat par īstu elles izdzimumu. Gadās vēl ļaunāk, kad cilvēka zemapziņa, kurai izmisīgi vajag piedošanu aizvien pieaugošos apmēros, pati grūž cilvēku uz rīcību, kas ļauj viņam justies vainīgam. Tāds cilvēks spējīgs uz visu, pat uz krimināli sodāmiem noziegumiem. Un rezultātā pats maitā sev dzīvi - mērķtiecīgi un neatlaidīgi. Jebkura vainas izjūta ir postoša. Ja cilvēks laikus neapzinās, kāda sindroma varā nonācis, tas ir ceļš bez atpakaļceļa.

Jūs droši vien esat sastapuši tādus cilvēkus. Viņiem jau nekas vairs nav atlicis - nekāda gaišuma dzīvē. Darbs nevedas, naudas nav, viņi ir nelaimīgi, nelaimīgi ir arī viņu tuvinieki, taču viņi, neko neuzsākdami, pastāvīgi runā par to, ka "vajag domāt tikai labu", "vajag visiem visu piedot" un tā tālāk…

Skumji? Un kā vēl! No šīm briesmām jāvairās visiem spēkiem!

Tātad vainas izjūta ir neapzināti pievilcīga, jo ietver sevī potenciālu atvieglojumu caur sodu un piedošanu. Šīs tieksmes īstenošana sagandē dzīvi un pastiprina karmu. Vainas izjūta un "piedošana" pati par sevi nekādi neizlabo kļūdas un neizārstē slimību. To izārstē tikai rīcība.

Ko šādā gadījumā var darīt? Kā izvairīties no šīs vēlmes - tiekties pēc vainas izjūtas, soda un piedošanas? Daļēji jau esam atbildējuši uz šo jautājumu. Tā kā vēlēšanās tikt sodītam un saņemt piedošanu ir raksturīga mazajam bērnam, kas vēl joprojām dzīvo mūsu zemapziņā, tad, lai tiktu vaļā no šīs vainas izjūtas, vispirms jākļūst pieaugušam.

Kļūt pieaugušam - tas nozīmē apzināties, ka pār mūsu dvēseli vairs nevalda tēvs un māte, "vecāki", "autoritatīvi" biedri, kuriem mēs esam kaut ko parādā un kuru priekšā jūtamies vainīgi. Mēs nevienam neko neesam parādā - mums ir pienākums tikai pret sevi un cilvēkiem, kuri - mūsu izpratnē - ir no mums atkarīgi. Tātad mums neviena priekšā nav jānožēlo grēki un ne par ko nav jālūdz piedošana. Ja esat pieaudzis cilvēks, nevienam nav varas pār jūsu dzīvi, atskaitot jūs pašu.

Vēlēšanās lūgt piedošanu ir bērnišķība.

Pieaudzis cilvēks nevis nožēlos un lūgs piedošanu nezin par ko un nezin kam, bet gan centīsies uzlabot situāciju.

Lai kļūtu par pieaugušu, vajag pašam un vienīgi pašam pilnībā uzņemties atbildību par savām veiksmēm un neveiksmēm. Pieaudzis cilvēks par visu, kas notiek ar viņu, atbild pats. Viņš neuzskata, ka nelaimes kāds "uzsūta" par kaut kādu pārkāpumu. Tomēr cilvēka rīcība var būt divējāda - tāda, kas dod efektu, un tāda, kas to nedod. Bet tieši uz to jau balstās apmācības princips, cilvēka un apkārtējās pasaules mijiedarbības princips. Negatīvs rezultāts arī ir rezultāts. Mēs zinām, ka nākamreiz mūsu rīcībai jābūt citādai. Un viss.

Bet ja neveiksme mums ir radījusi vainas apziņu? Tādā gadījumā mēs esam vainīgi tikai attiecībā paši pret sevi. Mēs paši vainu sajūtam - neviens mums to neiedvesa. Un mums nav jāmeklē piedošana ne no viena cita kā tikai pašam no sevis, jo sev vien esam nodarījuši pāri. Bet kā saņemt īstu piedošanu? Nesodīsim taču paši sevi? Sodīt citu - tur būtu kāda jēga, jo tas varētu viņu atturēt no tādas epizodes atkārtošanas. Bet sevi? Kā piedot sev pašam?

Uzņemties atbildību - tas nozīmē nevainot par kaut ko ne sevi, ne citus. Citus nav par ko vainot - viņi nav vainīgi. Sevi vainot arī nav par ko - arī jūs neesat vainīgi. Turklāt, kā redzējām, vainot sevi ir ne vien bezjēdzīgi, bet arī postoši. Vajag nevis šķiest laiku un spēkus sevis vainošanai, bet gan reāli ķerties pie stāvokļa labošanas - un tas ir viss. Mēs gluži vienkārši būsim dabūjuši mācību, izdarīsim secinājumus un zināsim, ka citreiz mūsu darbībām jābūt citādām, ja vēlamies gūt panākumus.

Ar vārdiem, asarām un paššaustīšanos bēdās nepalīdzēsi. Ievērojiet - tieši tie, kuri ļoti nožēlo, bēdājas un raud, izrādās nespējīgi gūt mācību no savām neveiksmēm - un rezultātā desmitreiz uzkāpj uz viena un tā paša grābekļa. Savukārt tas, kurš sevi veltīgi nevaino, bet domā, kā pareizāk rīkoties, no kļūdām mācīsies un neefektīvu darbību nomainīs pret efektīvāku.

Bet kādus paņēmienus izmantot, lai situāciju labotu, - par to mēs drīz vien parunāsim.

Taču pagaidām izdarīsim sākumsecinājumus. Lūk, karmas profilakses pirmais noteikums.

Lai izvairītos no bīstamās tieksmes just vainu, saņemt sodu un piedošanu, jāapzinās, ka tu pat neveiksmes gadījumā neviena, arī pats savā priekšā neesi vainīgs, - šī neveiksme nav sods par kaut kādiem "pārkāpumiem" un arī turpmāk neizraisīs nekādu sodu. Jāsaprot, ka par neveiksmi esi atbildīgs tu pats, taču ne tavas iedomātās "vainas" dēļ, bet gan neadekvātas rīcības pēc.

Kļūdaina ricība nav grēks, kļūdīties var katrs, bet, savu kļūdu sapratis, to izlabot arī var ikkatrs. Ja to apzināsies, tad arī neveiksme tevi nesalauzīs, bet tikai padarīs stiprāku un pieredzē bagātāku. Darbojies, iznīcinot vainas izjūtu.

IZVAIRĪTIES NO INDUKTĪVO MĪTU KĀRDINĀJUMA

Otrs paradums, ko esam paņēmuši no sociuma un kas veicina kannas rašanos, - tā ir tieksme pēc tā saucamajiem induktīvajiem mītiem. Augsni induktīvajiem mītiem sagatavo nekas cits kā laužu vairākuma iedzimtā vainas izjūta. Kā mēdz teikt, pieprasījums rada piedāvājumu. Cilvēku sabiedrībā tā ir absolūta patiesība.

Kas tas ir - induktīvie mīti?

Vai zināt, kāda ir jebkuras priekšvēlēšanu kampaņas, politiskās runas un citu publisku uzstāšanos tēze? "Saki viņiem to, ko viņi vēlas dzirdēt!" Panākumi būs nodrošināti. Tieši uz to spēlē deputātu kandidāti, vēlētāju priekšā bārstīdami neskaitāmus priekšvēlēšanu solījumus. Prakse rāda, ka pēc tam pildīt šīs "saistības" nemaz nav obligāti.

Turklāt šāda ciniska pieeja laikam gan ir pastāvējusi neticami sen. Kultūra ir gluži vai piesātināta ar to, un visiem, kas vēlējās radīt jaunu mītu, bija nepieciešama tikai neliela iekšēja piekāpšanās: "Augstākie spēki taču pastāv, un es zinu, ko tie grib, es to jūtu!" (Ar šādu nozīmi: pasaulei jābūt iekārtotai pēc mana prāta, un Dievs, ja viņš ir, protams, vēlas to pašu…) "Tas nekas, Dievs, ka es mazliet parunāšu tavā vietā? Ko? Nekas, drīkst? Tā jau es domāju!" Un rodas kārtējais induktīvais mīts.

Gluži tāpat kā atsevišķs cilvēks, kuru moka vainas izjūta, meklē autoritāti, kuras priekšā varētu "atzīt vainu", "izsūdzēt grēkus" un nopelnīt atalgojumu, tāpat arī pūlis meklē "elku", "vadoni", "līderi", kurš ir "gudrāks, labāks par mums, vairāk zina un mūs visus aplaimos"!

Tieši šo pūļa īpašību izmanto daudzi šeftmaņi: patiešām, ja jau cilvēki grib justies niecīgi un lūgt kādam palīdzību un aizstāvību, tad arī ļausim viņiem manīt, ka esam labāki un stāvam augstāk, - tādējādi gan celsim savu autoritāti, gan vienlaikus arī savu preci dārgāk pārdosim!

Tāda nostāja dziļi iesakņojās kultūrā. Un tāpēc aizvien biežāk sāka uzrasties cilvēki, kas, paceldami sevi pāri pūlim, sludināja apmēram šādi: "Ir augstākie spēki, par kuriem es zinu vairāk nekā jūs. Par "pareizu" rīcību viņi apbalvo, par "nepareizu" - soda. Jūsu nelaimes ceļas no šīm kļūdām - jūs esat nogrēkojušies. Bet, kā būt "pareiziem", es jums pastāstīšu."

Lūk, tā arī rodas induktīvie mīti. Vairākumam no tiem cilvēkiem, kuri runā it kā Dieva vārdā, īstenībā ir tikai viens mērķis - iedvest jums, ka esat vainīgi, ka esat no viņiem atkarīgi, ka bez viņiem jūs nespēsit ne soli paspert, - un tas viss tikai tādēļ, lai jūs nestu viņiem savu naudu, atdotu viņiem savu enerģiju un dzīvības spēkus.

Tas arī viss! Vienkārša makšķere, bet uzķeras daudzi. Iesējam vainas izjūtu - un tik spiežam uz šo podziņu. Nav ko brīnīties: kad cilvēkam ir slikti, viņu var pakļaut ar plikām rokām. Tādā stāvoklī cilvēks par to vien domā, kā varētu kādam uzticēties. Tā čigāniete, blēde, ieraudzījusi sievieti skumjā noskaņojumā, pienāk viņai klāt un saka: "Ai, kāda pieburta kaite!" - bet pēc tam pievāc viņas naudu, it kā tā būtu nopelnīta alga.

Tieši tāpat arī daudzie induktori, kas runā it kā Augstāko spēku vārdā, jūs māna, nospiežot jūsu vainas izjūtas "podziņu", pakļaujot jūs induktīvajiem mītiem.

Nešķiedīsim jūsu uzmanību, sīki izklāstot tūkstošiem induktīvo mītu, kas valda mums apkārt, īpaši mītus par karmu. Jūs arī paši spēsit saprast.

Bet, lai saprast būtu vieglāk, apskatīsim, kādas var būt šo induktīvo mītu pazīmes. Pirmkārt, tiklīdz uzrodas kāds "labdaris", kurš visvisādi uzsver savu pārākumu (viņš vairāk pār jums zina, vairāk prot, atšķirībā no jums ir brīvs no karmas, ir "pacēlies attīstībā", bet jūs - niecība, viņš vispār ir labāks visās jomās), un jūs patiešām viņa priekšā sākat justies "necienīgs", "niecība", "tukša vieta", - bēdziet no tāda "labdara", viņš cenšas jums iedvest kārtējo induktīvo mītu!

Ja domājat, ka induktors nesaprot vainas izjūtas nozīmi savā darbībā, jūs maldāties. Piemēram, varu garantēt, ka induktori vētraini reaģēs uz šo te tekstu, kas atņem tiem viņu iemīļoto podziņu.

Otrkārt, induktīvo mītu piekritējiem ļoti patīk lietot noteikta tipa leksiku. Tāpēc, tiklīdz dzirdat kāda cilvēka valodā raksturīgās vārdkopas, ziniet: tas ir varbūt lipīga induktīvā mīta nēsātājs. Šos vārdus un vārdkopas mēs esam dzirdējuši daudzreiz, turklāt šos jēdzienus induktori lieto nevis kā terminus pasaules analizēšanai, bet gan kā kaut ko tādu, kas regulē cilvēka uzvedību tādā vai citādā veidā. Lūk, droši piemēri: "Augstāko Spēku Griba", "Kosmosa likumi", "Dieva Griba", "Labi", "Slikti", "Grēks", "Kontrolieris", "Kosmiskie kanāli", "Valdoņi", "Augstākās Pasaules", "Zemākās Pasaules", "Uzdevumi no Augšas", "Karmiskie uzdevumi", "Pozitīvās īpašības", "Negatīvās īpašības", "Mēs tiekam audzināti", "Dieva sods", "Lūgt Augstākos spēkus", "Debesu Senāts", "Debesu Mīlestība", "Negatīvā informācija", "Informācija no augšienes", "Notikumi", "Cilvēkam ir pienākums"… un tā tālāk un tamlīdzīgi - var piekust uzskaitot.

Kāpēc tik daudz skaļu vārdu? Ļoti vienkārši. Kad cilvēks neko nespēj izskaidrot un pierādīt ar loģikas palīdzību, viņš uzreiz izdomā "Augstākos spēkus", kuru vārdā tad arī uzstājas. Viņam gribas, lai viss šajā pasaulē saskanētu ar viņa izdomāto mītu. Vēl jo vairāk tāpēc, ka apkārt pietiek ļaužu, kas gatavi noticēt kuram katram mītam. Jebkuram induktīvā mīta nesējam nodrošināta desmitiem un simtiem acu un ausu uzmanība, un viņš var aizrautīgi klāstīt visvisādas muļķības kaut kādu "Mežāža zvaigznāja Valdoņu" vārdā.

Kamēr pār cilvēkiem valda apslēpta vainas izjūta, neviens induktors nepaliks bez maizes un sviesta. Pietiek viņam tikai pieminēt maģisko vārdu savienojumu "Augstākie spēki" - un darīts, pret visu, ko viņš runās, nekritiska attieksme ir nodrošināta. Tāpat kā nekritiska pakļaušanās pašam indukto- ram. Kā redzat, tas ir ļoti ērti tiem daudzajiem in- duktoriem, kam patīk manipulēt ar cilvēkiem.

Tā ka, tiklīdz kaut kur sastopaties ar "Augstāko spēku gribas" skaidrojumu bez korektas praktiskas informācijas piemēriem, kas ļautu šo "gribu" demonstrēt eksperimentāli, jūs uzreiz varat būt droši, ka tas ir kārtējais induktīvais mīts vai - atsevišķos gadījumos - karmas izkropļotas koncepcijas variants.

Centieties būt kritiski pret dažnedažādām kar- mas koncepcijām un tās izkopšanas sistēmām, kas pārpilnībā tagad tiek popularizētas gan grāmatu veikalos, gan visvisādās skolās un kursos. Pirmām kārtām pievērsiet uzmanību nevis vārdiem un teorijām, bet praktiskajai daļai - cik tā ir iedarbīga. Ja piedāvātajās konkrētajās metodēs ir racionāls grauds, kāpēc ne - tad jau var arī izmantot. Kaut gan arī te ļoti bieži sastopamas acīm redzamas muļķības. Tā, piemēram, daudzi karmologi ir pārliecināti, ka tad, ja likvidē slimības karmisko cēloni, tālāka ārstēšanās vairs nav vajadzīga. Turklāt viņi to nekautrējas ieteikt pat cilvēkiem, kuriem ir ļaundabīgais audzējs. Mūsuprāt, par vienu tādu padomu vajag likt aiz restēm. Ļoti daudzi nopietni slimi cilvēki ir aizgājuši bojā tāpēc, ka viņi neārstējās, bet mierināja sevi ar "karmas valdoņu" izdomāto palīdzību. Vajag tikai kaut mazliet padomāt, lai saprastu, ka tā ir bīstama nepatiesība: slimības cēlonis un pati slimība taču ir pilnīgi dažādas lietas! Vairākos gadījumos slimības cēloni var likvidēt ar karmiskajām metodēm, taču pašu slimību, kas jau ir skārusi fizioloģiju, bez zālēm un ārstnieciskas iejaukšanās dažkārt nevar izdziedināt. Bez kompleksas pieejas te nekas nav panākams. Iedomājieties, ka cilvēks, galīgi piedzēries, nokrīt un pārsit galvu. Šis galvas savainošanas cēlonis, bez šaubām, ir dzeršana. Vai tas nozīmē, ka tad, ja cilvēku tūlīt uz vietas izārstētu no dzeršanas, proti, likvidētu cēloni, arī pārsistā galva uzreiz sadzītu? Nekā tamlīdzīga. Pašlaik viņam ir va; jadzīga nevis kodēšana pret dzeršanu, bet gan visparastākais ķirurgs.

Tomēr induktīvajos mītos dažkārt gadās arī labi padomi, piemēram, ārkārtīgi izplatītais padoms "izvairīties no jel kā idealizēšanas, lai to nezaudētu". Lielisks padoms Tas patiešām nostrādā. Tomēr nepavisam ne tāpēc, ka "Augstākie spēki to uzskata par grēku, ja jūs kaut ko mīlat vairāk nekā Dievu, un cenšas sodīt cilvēku, atņemot to, kas viņam ir dārgs". īstais iemesls tam ir pavisam cits, un tas ir daudz reālāks.

īstais cēlonis ir tas, ka, ja mēs kaut ko vai kādu ļoti mīlam (piemēram, darbu vai cilvēku), tad sākam savas mīlestības objektam izvirzīt pārmērīgas pretenzijas, veidojam aizvien stiprākas enerģētiskās saites. Mēs taču to ļoti mīlam un tāpēc gribam, lai tas būtu pati pilnība. Bet pilnība pasaulē nepastāv. Dabiski, arī mūsu mīlestības objekts nav absolūti nevainojams. Taču, tā kā mēs to pārmērīgi mīlam, tad idealizējam. Un prasām aizvien vairāk - un uzduramies neatbilstībai. Un negribam samierināties ar viņa reālo nepilnību, nepiedodam šo absolūta perfek- tuma trūkumu. Un tāpēc ciešam, jūtamies vīlušies, mokām sevi un citus. Enerģētiskās saites pārvēršas par piesūcekni, pa tām aiziet mūsu dzīvesprieks. Sekas bieži vien ir attiecību pārtraukšana, šķiršanās, iemīļotā darba zaudēšana un tā tālāk - tikai tāpēc, ka "esam vīlušies".

Ievērojiet - daudz stiprākas ir tās ģimenes, kurās dzīvesbiedru attieksme vienam pret otru ir mierīga un reālistiska, viņi viens no otra pārāk daudz negaida un māk piedot viens otram sīkus trūkumus, jo saprot, ka mēs visi esam cilvēki un ideāla starp mums nav.

Ja mēs nevienu un neko neidealizējam, bet pret cilvēkiem, lietām un parādībām izturamies reāli, tad arī nepievilsimies, pratīsim piedot sīkus "grēkus". Taču, ja pastāvīgi prasīsim no otra ideālu- mu, tad, dabiski, ne ar vienu nesadzīvosim.

Tas arī ir viss noslēpums. Tik vienkārši. Un ar Augstākajiem spēkiem, kas it kā atņemot mums to, ko idealizējam, te nav nekāda sakara.

Tātad induktīvie mīti ir ne tikai melīgi, tie ir arī bīstami - bīstami uzreiz vairāku iemeslu dēl.

Pirmkārt, induktīvie mīti cenšas izraisīt un nostiprināt cilvēkā vainas izjūtu un rada neīsto karmu.

Bez vainas komponenta lielā cilvēku skaitā mīts gluži vienkārši neiesakņosies. Mīts var rasties tikai tad, ja lielam skaitam cilvēku jau ir vainas izjūta. Bet tālāk - vēl ļaunāk: lai varētu pastāvēt, mītam arī jāpastiprina cilvēkos šī vainas izjūta, arī no ārienes jāievada aizvien jaunas vainas izjūtas porcijas. Tāpēc, jo vairāk cilvēki ļaujas mītam, jo vairāk viņi mokās, un, ja to nepārtrauc, tad neīstā karma, ko radījusi mīta izraisītā vainas izjūta, turpmākajā iemiesošanās reizē var pārtapt par īstu karmu. Un arī šajā iemiesošanās reizē mīts neuzlabo cilvēka dzīvi (lai gan tieši to sola), bet vienīgi pasliktina to. Tā, piemēram, ļoti bieži nākas sastapties ar šādu problēmu. Cilvēkiem, kas iet tā dēvēto "garīgās attīstības un pilnveidošanās ceļu" (lasi: seko kārtējam induktīvajam mītam), vienmēr neveicas ar naudu. Jājautā: ja visās citās nozīmēs viņi ir nevainojami, tad kāpēc? Tāpēc, ka šī "pilnveidošanās" ir mīts, kas tikai ved uz neīsto karmu, bet nebūt ne uz normālu dzīvi, kurā ir viss nepieciešamais, tai skaitā arī nauda. Šo atbildi jūs, mūsu lasītāji, jau zināt.

Otrkārt, induktīvie mīti grauj cilvēka brīvību un paver iespēju viņu regulēt no malas.

Inducēts cilvēks nav radis patstāvīgi pārdomāt savas sajūtas un savu stāvokli - viņš gaida, kad sastaps kādu, kurš "paskaidros", kas ar viņu notiek, kas viņam jādara un kāpēc jārīkojas tieši tā, nevis citādi.

Proti, inducētam cilvēkam ir "poga", kuru kāds jebkurā mirklī var nospiest, jo inducēts cilvēks neuzticas sev, viņš gaida ietekmi no malas. Un šo ietekmēšanu ar prieku uzņemas daudzi apķērīgi ļaudis. Viņi tik spiež un spiež "pogu", līdz izspiež no cilvēka visu, ko viņiem vajag, - gan naudu, gan spēkus.

Jā, jā, nevajag ļauties kārdinājumam domāt, ka cilvēki no malas gluži vai alkst izdarīt mums ko labu, pasniegt dāvanu, nest prieku, iedot naudu. Proti, viņi to visu var solīt ar vislaipnāko smaidu sejā, taču visi viņu vārdi un solījumi ir vērsti ne jau uz jūsu labumu, bet gan vienīgi uz viņu pašu mērķu sasniegšanu. Kamēr jūs no otra gaidāt nesavtīgu palīdzību, viņš ar vēsu prātu saņem to, ko viņam nojums vajag, bet atmaksā ar to, ka iedveš jums vainas izjūtu. Prieka un labestības vietā jūs iegūstat tikai savas nepilnības apziņu, bet induk- tors, paēdis un apmierināts, dodas tālāk jaunu upuru meklējumos.

Inducētais cilvēks zaudē brīvību, dara nevis to, kas vajadzīgs pašam, bet gan to, ko no viņa grib citi, tas ir, nedzīvo pats savu dzīvi.

Treškārt, induktīvie mīti pieslēdz cilvēku energoinformatīvajiem parazītiem.

Mēs taču zinām, ka energoinformatīvie parazīti iegūst sev uzturu, daudzu cilvēku domas un emocijas virzot noteiktā, viņiem vēlamā gultnē un tad pārtiekot no šīs ļaužu masas izdalītās enerģijas. Bet kā ir vienkāršāk izdabūt no cilvēka šo enerģiju - nesot viņam prieku vai izraisot sāpes? Protams, otrajā veidā - tas ir vieglāk un prasa mazāk pūļu. Cilvēkam sāp, ir slikti, viņš izlādē milzumu pārdzīvojumu un reizē ar tiem arī lielu enerģijas masu - īsto barību energoinformatīvājiem parazītiem. Cilvēks pat var atklāties energoinformatīvajiem parazītiem pats, vēršoties pēc palīdzības pie kaut kādiem "spēkiem", tādiem kā "karmas valdoņi" vai "kanāli". Rezultātā - nekādas palīdzības, bet enerģijas zudums ir acīm redzams: cilvēks ļāvis sevi "nobaudīt" nepazīstamiem "spēkiem", neapzinādamies, kādu cenu maksā par šķietamo "palīdzību". Jūs domājat, ka energoinformatīvais parazīts atklās jums "patiesību", sniegs palīdzību? Ja kaut kas tāds arī notiks, tad tikai tāpēc, lai pagatavotu no cilvēka visnotaļ gardu "ēdmaņu": sākumā iedos ubaga dāvanu, bet pēc tam kārtīgi apdullinās. Parazīts neatteiksies jūs "uzkost", ja jau paši lienat viņa midzenī, un tad aizmetīs prom kā nevajadzīgu. Starp citu, tas ir labs diagnostikas kritērijs - paša sasniegtais prasa pūliņus, bet nez no kurienes nākusi žēlastības dāvana ir tikai enerģētiskā "lohotrona" pieslēgšanās priekšvēstnesis.

Ceturtkārt, induktīvie mīti liek cilvēkamveikt neracionālas darbības, virzot vinu uz nepareizu ceļu, tas ir, atrauj viņu no realitātes un liek ciest gan viņam pašam, gan viņa tuviniekiem.

Pat ja mīts tiek radīts bez nolūka, tas bieži vien izriet no nepareizas, maldīgas pasaules uztveres. Piemērs - mīts par to, ka bagātība tiek dota par "labu karmu", bet nabadzība un trūkums - par "sliktiem darbiem" vai par to, ka cilvēks ar savu rīcību "izved Augstākos spēkus no pacietības" un viņam "tiek atņemtas tās vērtības, kuras viņš stāda augstāk par Dievu". Te uzreiz rodas, teiksim, tāds jautājums: bet kā tad Krievijā "slavenais" Mavrodijs ar savu skandalozo kompāniju "MMM"? Ja jau viņa karma ir tik "laba", ka viņam bija dots tik daudz naudas, tad kā gan tik "laba" dvēsele spēja pastrādāt nelietības pret milzīgu skaitu ļaužu? Bet, ja gan karma, gan dvēsele viņam ir "slikta", tad kāpēc viņš dabūja tādu naudu? Turklāt, tiecoties tā iedzīvoties, viņam nenovēršami vajadzēja pasliktināt savu karmu - tad kāpēc nauda viņam "netika atņemta"? Atbilde ir vienkārša: viņš tikai neielaida savā apziņā nevienu induktīvo mītu un nevienam neļāva sev iedvest vainas apziņu - un vaina viņu neķēra, tādējādi arī karma neradās, tāpēc arī nekāds "sods" nenāca. Šis piemērs labi parāda, ka cilvēka labklājība (lai cik ļoti tas kādu arī sarūgtinātu) ir atkarīga ne tik daudz no viņa reālās rīcības un darbiem, cik no tā, ko viņš tobrīd jūt, galvenokārt no tā, vai viņš jūt savu vainu un nepilnvērtību. Ja jūt, - sods nāks, ja nejūt, - nenāks. Atcerieties, mēs par to runājām arī piektajā grāmatā: cilvēka likteni nosaka ne tik daudz apkārtējās dzīves fakti, cik nozīme, kādu šiem faktiem viņš piešķir.

Tātad daudzi induktīvie mīti balstīti uz maldīgiem priekšstatiem par pasauli. Bet, ja teorijā ir loģiskas kļūdas, tad arī receptes, ko tā piedāvā, ārstē pavisam citu slimību, nevis to, kurai receptes tiek izrakstītas. Un paši saprotat, ka lietot aspirīnu pret caureju nav jēgas. Bet, ja tas ir dārgais franču aspirīns, tad arī vēl "sālīti".

Cilvēks, kas ir atrauts no realitātes un vadās pēc nepareiziem priekšstatiem par pasauli, tēlaini runājot, visu laiku ārstē caureju ar aspirīnu. Jums nav naudas, un jūs nevis cenšaties to nopelnīt, bet nolemjat atteikties no visa materiālā, aizejat savā cellē un caurām dienām un naktīm lūdzat Augstākos spēkus sūtīt jums naudu. Turklāt svēti ticot, ka nauda tiks atsūtīta. Tādējādi jūs arvien tālāk aizejat no pasaules adekvātas uztveres.

Piektkārt, induktīvie mīti noved cilvēku pārmērīgā lepnībā.

Pēc būtības Baznīca, brīdinot cilvēku no lepnības, tādā veidā cenšas pasargāt viņu no pašiznīcināšanās. Ne velti lepnība tiek saukta par vienu no septiņiem nāves grēkiem, lai gan, kā mēs tagad zinām, pats grēka jēdziens ir visai nosacīts un to nedrīkst saprast burtiski. Lepnība ir grēks ne tādā nozīmē, ka par to kāds sūta sodu, bet gan tādā nozīmē, ka lepnība iedarbina pašiznīcināšanās mehānismu.

Savaldīt savu lepnību - tas nozīmē arī neuzskatīt sevi par tik svarīgu personu, kuras katram solim seko pats Dievs un kurai pats Dievs sūta sodu par katru pārkāpumu. Savaldīt savu lepnību - tas nozīmē saprast: es nedaru un nespēju izdarīt neko tik briesmīgu, lai pats Dievs sāktu pielietot pret mani savus ietekmēšanas līdzekļus.(!!!)

Patiešām, ko tik briesmīgu tu varēji izdarīt, lai izpelnītos sodu no paša Dieva? Padomāji sliktu par savu kaimiņieni? Sadusmojies uz vecmāmiņu? Apvainojies uz skolotāju? Dievs, protams, to tik vien gaidīja kā tavas sliktās domas, lai uzsūtītu tev trīsdesmit trīs nelaimes. Tu nu gan esi dižs, cilvēk!

Ne Tamerlāns, ne Staļins, ne Čingishans, ne Vlads Drakula nespēja Dievu nokaitināt - to izdarīji tu!

Un tomēr, ja padomā, vai tā nav lepnība? Varbūt liels ir nevis mūsu pārkāpums, bet liela ir vainas izjūta un milzīga ir tieksme pēc soda? Ai, kā gribas būt pamanītam, ai, kā gribas… Taču tas viss noved pie smagām sekām.

Kā rakstīts Joanna "Ļestvicā": "Kas lepnības skarts, tam vajadzīga Paša Dieva palīdzība, jo viņam nicīga šķiet cilvēcīgā pestīšana." Nu, par to mēs jau runājām. Neko nedara cilvēks, kas ir pārliecināts, ka viņu "pārmāca" un tamlīdzīgi. Viņš tikai lūdz: "Dievs, pakasi man muguriņu," nedomājot, ka arī pats ir spējīgs uz šādu varoņdarbu. Bet pietiks par to.

Te svarīgs ir cits aspekts - gaidot palīdzību no "Paša Dieva", cilvēks ir aizvien tālāk no tās un aizvien vairāk atraida palīdzību, ko Dievs viņam dod ar cilvēku rokām un apstākļiem. Kā pazīstamajā anekdotē - tāds cilvēks, vēlēdamies laimēt loterijā, lūdz palīdzību Dievam, bet pats nenopērk pat loterijas biļeti. Viņš neredz brīnumus, kas šajā pasaulē notiek ik brīdi.

Alkdams vairāk, viņš neredz šo "vairāk" mazumiņā. Viņš aiziet tumsā, lai ieraudzītu tur apžilbinošu gaismu, neievērodams gaismas avotus savā ceļā. Viņš aiziet no gaismas aizvien tālāk un tālāk.

Patiesībā ar jūsu trīsdesmit trim nelaimēm Dievam nav vispār nekāda sakara. Viņš tās nav sūtījis - nav bijis par ko. Tāpēc ka nevis pārkāpums ir tik liels, bet jūsu vainas izjūta ir tik liela, ka jūsu pašu zemapziņa nebeidz pieprasīt sodu. Un, dabiski, šis sods arī jums pievelkas klāt pēc jūsu pašu pasūtījuma. Kāds tam sakars ar Dievu?

Daudzi cilvēki apvainojas uz Dievu - sak, nepalīdz un nepasargā no nelaimēm. Ir skumji un smieklīgi to dzirdēt. Dievs varbūt labprāt jums palīdzētu - tikai nevis kā Mozum, bet kā visiem. Taču palīdzēt traucējat jūs paši - liekot šķērsli starp sevi un Dievu savas vainas izjūtas, karmas veidā - kar- mas, no kuras nevēlaties atbrīvoties.

Kaut gan - tas viss neattiecas uz TEIA iemaņas apguvušajiem. Mums jau pietiek spēka, lai, paļaujoties uz Dievu, arī paši neturētu rokas klēpī, rēķinātos ar savām iespējām un zinātu, ka viegli varam novākt šķēršļus savas laimes ceļā - šķēršļus karmu radošas vainas izjūtas veidā.

Šajā nolūkā vajag tikai saprast, ka Dieva priekšā vainīgo nav, - mēs visi esam pārāk sīki gariņi, lai būtu Viņa priekšā vainīgi, un nevajag būt par sevi tik augstās domās. Un vēl šajā nolūkā nevajag iztēloties, ka esam tik nozīmīgi, lai varētu atļauties vienīgi sēdēt, neko nedarot, un gaidīt, kad Dievs nolaidīsies līdz mums ar savu palīdzību.

Mūsu vietā, dārgie draugi, Dievs neko nedarīs. Tā vienkāršā iemesla dēļ, ka šī dzīve ir mūsējā, tikai mūsējā, un mums pašiem tā jānodzīvo, negaidot, ka mūsu vietā to izdarīs kāds cits, kaut vai pats Dievs. Dievs mūsu vietā mūsu mūžu nedzīvos!

Lepnības pārņemts cilvēks, domādams, ka viņa vietā visu izdarīs Dievs, neiet attīstības ceļu (viņš vispār neiet nekādu ceļu) tāpēc, ka ir pārliecināts: viss ir Dieva rokās, bet no viņa paša nekas nav atkarīgs, - tad nu viņš neko arī nedara un tāpēc krīt aizvien zemāk. Viņš var būt ļoti dievticīgs, bez mitas skaitīt lūgšanas, visu laiku prasīt Dievam palīdzību - un neievērot, ka degradējas, ka pats jau negrib pat pirkstu pakustināt, ka traucē Dievu bez jēgas, sīkumu dēļ, un pat neiedomājas, ka pats būtu pilnīgi spējīgs tikt galā ar šo uzdevumu. Cilvēks jau tāpēc arī pastāv uz Zemes, lai veidotu savu dzīvi pats savām rokām, sajūtot labvēlīgo skatienu no debesīm.

10. zīm. Induktīvie mīti iznīcina cilvēka psihi ar vainas apziņu, novirzot viņu no ceļa, "apveltot" ar neīsto karmu un lepnību, paverot pieeju energoinformatīvajiem parazītiem un manipulācijai no ārpuses

Tātad: induktīvie mīti ir bīstami ar to, ka ģenerē cilvēkā aizvien jaunas porcijas no ārienes iedvestās vainas izjūtas, kas veicina neīstās karmas rašanos, liek neadekvāti uztvert pasauli un līdz ar to novirza cilvēku uz neracionāla ceļa, tādējādi padarot viņu pieejamu energo- informatīvajiem parazītiem, un iegrūž lepnības grēkā.

Ko darīt? Induktīvos mītus nepieciešams nocirst nost. Visvienkāršāk to izdarīt, reiz par visām reizēm apzinoties, ka vainas izjūta nevar dot pilnīgi neko racionālu un noderīgu. Tā neveicina problēmu atrisināšanu, bet tikai attālina mūs no tām, kaitējot aizvien no jauna. Nav nozīmes sevi vainot - tā stāvokli neuzlabosi, tikai visu sabojāsi.

Tāpat reiz par visām reizēm vajag saprast, ka viss, kas ar mums notiek, ir mūsu pašu rīcības auglis, bet nepavisam ne "sods no augšas". Jāsaprot: ja Dievam kas būs vajadzīgs, viņš pateiks to pats, nevis ar kaimiņienes muti. Tāpēc ka patiesībā neviens neko nevar cilvēka labā izdarīt - ne sodīt viņu, ne stimulēt. Tikai pats cilvēks var vai nu sabojāt savu likteni, vai izlabot to. Nākamajā apakšnodaļā parunāsim par pilnīgu atbrīvošanos no šīs vainas izjūtas.

Bet pagaidām - secinājums: karmas profilakses otrais noteikums.

Ja dzirdat, ka citus kāds uzrunā "Augstāko spēku" vārdā, ziniet, ka jums iedveš induktīvo mitu. Neielaidiet to apziņā!Norobežoties no induktīvā mīta palīdz vienkāršas patiesības izprašana: gan savu laimi, gan savu nelaimi cilvēks veido pats, ar savām rokām. Augstākie spēki šajā procesā neiejaucas. Ja noraidīsit jebkuru mēģinājumu vadīt jūs pa ceļu, kuru jums it kā nospraudis kāds cits, - tas būs reāls solis uz laimi.

CILVĒKA VAINA IR PĪSLIS MŪŽĪBAS PRIEKŠĀ

Neviens mēs neesam pati pilnība. Dabiski, ka nav cilvēka, kas nepazītu vainas apziņu. Katrs kaut vienreiz mūžā ir izdarījis ko tādu, kas spēj radīt šo izjūtu.

Ko ar to lai dara? Mēs jau runājām, ka tad, kad vainas izjūtu izraisījusi reāla epizode, kurā cilvēks pa īstam ir sajutis, pārdzīvojis savu kļūdu, apzinājies to un izlaidis caur sevi tajā radušos sāpi, tas dod vienīgi labumu. Nākotnē tas mūs attur no kļūdas atkārtošanas. Mūsu dzīve kļūst harmoniskāka un viengabalaināka.

Īstenībā sākotnēji, pirms dažādiem izkropļojumiem masu apziņā, grēka jēdziens kristietībā ietvēra sevī tieši šādu pilnīgu savas kļūdas apzināšanos vienlaikus ar dziļu izdarītā pārdzīvošanu. Rupji iespēri kaķēnam - sajuti, cik viņam ir slikti, kā sāp, un pats tāpēc izjuti sāpes. Turpmāk zināsi, kur ir pašaizsargāšanās robeža, ko nedrīkst pārkāpt, lai nesāpinātu sevi un citu. Turpmāk būsi gudrāks, tālredzīgāks. Un viss.

Pavisam kas cits, ja vainas izjūta ielikta zemapziņā, taču nav apzināta un pārdzīvota. Proti, kaut kur sirds dziļumos šī skabarga smeldz, bet cilvēks nesaprot, par ko un kā viņš to nopelnījis. Taču vienu saprot: ja reiz smeldz, tad droši vien ir par ko. Tāds cilvēks neredz savas kļūdas, tāpēc nevar izdarīt 110 tām secinājumus, nevar kļūt gudrāks no šīs mācības un beigu beigās vispār nesaprot, kā viņam jāuzvedas. Izmantojot to pašu piemēru, jāteic: viņš tā arī neuzzinās, kur ir pašaizsardzības robeža un tāpēc - katram gadījumam - vispār pārstās aizstāvēties un kļūs par citu cilvēku un apstākļu upuri, jo miglaini ir apjautis, ka "sist kaķīšus nedrīkst".

Taču par šādu notikumu tikt skaidrībā tomēr ir vieglāk. Kļuvis pieaudzis, cilvēks pilnīgi spēj saprast, ka patiesībā neko briesmīgu viņš nav izdarījis, kaķīti nav nositis, un mammai nebija taisnība viņas pārmērīgajā audzināšanas dedzībā. Reizēm šīs pieauguša cilvēka sapratnes ir gana, lai atbrīvotos no vainas izjūtas. Arī tas ir grēku nožēlošanas variants - saprast, kas notika īstenībā, ka patiesas vainas nav bijis, bet vainas izjūta bijusi neīsta, iedvesta no malas.

Mēdz būt smagāki gadījumi. Piemēram, atgadījies notikums, kas novedis pie liela zaudējuma, - teiksim, nomiris tuvs cilvēks.

Daudzi cilvēki dzīvo ar neiznīdējamu vainas izjūtu pēc vecāku vai dzīvesbiedra nāves. Viņi šajā nāvē vaino sevi - domā, ka nebija pietiekami uzmanīgi vai neizdarīja visu, ko varēja, lai izglābtu tuvinieku, vai gluži vienkārši nebija blakus vajadzīgajā brīdī…

Un te nu mums atkal jāatgriežas pie temata par lepnību.

Mēs jau runājām, ka viss, kas notiek cilvēka mūžā, saistīts ar to, kas notiek viņā pašā. Viņa paša, nevis kāda cita iekšienē. Iznāk, ka viss ir atkarīgs no cilvēka iekšējā stāvokļa, arī viņa nāve. Lai cik grūti to ir apzināties, taču to apzināties ir nepieciešams: cilvēks nenomirst tāpat vien, ne no šā, ne no tā; ja jau cilvēks mirst, tātad viņā ir uzkrājies tam pietiekams daudzums iemeslu. Šo iemeslu ir tik daudz, ka cits cilvēks nevarēs ne pavairot, ne samazināt to skaitu, pat ja ļoti gribētu. Lai kā vēlētos, jūs nespēsit kļūt par to pēdējo pilienu, kas bija cilvēka nāves cēlonis, pat ja jums šķiet, ka jūs, tieši jūs, esat bijis šis piliens. Tā tas nav. Šos "pilienus" savā dvēselē sakrāj pats cilvēks, un neviens no ārienes, pat gribēdams, nevar tos papildināt.

Neiedomājieties, ka esat tik diženi, ka varat kļūt par cilvēka nāves cēloni. Tā domāt nozīmē būt par sevi pārlieku augstās domās. Nomierinieties, mēs neesam likteņa noteicēji, neesam dzīves un nāves valdnieki. Nejau no mums ir atkarīga cita cilvēka dzīve un nāve. Itin nemaz.

Kā jau runājām, no mums ir atkarīgs tikai tas, kas attiecas uz mums pašiem, - tikai mūsu pašu dzīve un pat mūsu pašu nāve.

Katrs cilvēks ir vienīgi puteklītis mūžības priekšā. No cilvēku viedokļa pat visbriesmīgākie nodarījumi Visuma priekšā nenozīmē neko. Un tikai tāpēc, ka Visumam jebkurš cilvēka noziegums ir kā skrots zilonim, pat vēl mazāk pamanāms. Visums no tā nekādi necietīs, tas ir pārāk spēcīgs un varens. Un uzskatīt, ka ar savu pārkāpumu esi spējīgs kaut ko sabojāt pasaules mehānismā, ir gatavā muļķība. Tam, ko esi izdarījis, ir nozīme tikai tavās acīs, bet nekādi ne Visumam, ne Dievam.

Protams, atsvabināties no tādas izjūtas parasti nav viegli - tā var būt pārāk dziļi iegrauzusies zemapziņā. Tomēr dzīvot ar vainas izjūtu nedrīkst - tā saindē dzīvi, rada karinu. Ja uzreiz neizdodas atbrīvoties no vainas izjūtas, tad vispirms kaut vai jāpacenšas tikt vaļā no tās postošās sastāvdaļas un atstāt konstruktīvo. Šajā nolūkā vajag tikai padomāt par tās patieso jēgu.

Jo visam, ko mēs darām, ir jēga un nozīme. Bet kas tas ir - jēga un nozīme? Vai tie ir objektīvi rādītāji? Protams, nav. Tie ir tīri subjektīvi rādītāji. Ir jēga un nozīme, kuru savai rīcībai piešķiram mēs paši. Ir jēga un nozīme, ko mūsu rīcībā saskata kaimiņi. Padomājiet, vai tā būs viena un tā pati nozīme? Saprotams, ka ne. Ir vēl nozīme tam, kā mūsu rīcība atsaucas uz cilvēces likteni, pasaules un Visuma likteni.

Tad kāda ir jūsu rīcības patiesā, tā sacīt, galīgā jēga? Nezināt? Tā, ja. Tāpēc ka patiesībā neviens par to nevar spriest. Ja kāds to arī spēj, tad tikai kaut kur pašā augšā, jūsu rīcības jēgu vērtējot Visuma likteņu mērogā. Un ticiet mums - tajā līmenī jebkura jūsu soļa jēgai nav absolūti nekādas nozīmes, tā līdzinās nullei. Tā ka nav par ko arī runāt.

Kā tad mēs paši drīkstam vērtēt savu rīcību un par to izjust vainu, vēl jo vairāk - pārdzīvot to, kā citi vērtē mūsu rīcību, ja tās nozīme apriori nav zināma, vismaz nav zināma nevienam no cilvēkiem?

Ir tāda līdzība. Gudrs cilvēks atrada zirgu. Kaimiņi sacīja: "Ai, kāda laime, tev nu gan paveicās!" Gudrais cilvēks atbildēja: "Es nezinu, vai tā ir laime vai nelaime, es nezinu, vai tas ir labi vai slikti." Pagāja kāds laiks. Šā cilvēka dēls sāka iejāt zirgu, nokrita, salauza kāju un palika klibs. Kaimiņi teica: "Ai, kāda nelaime, izrādās, tā ir briesmīga nelaime, ka tu atradi šo zirgu." Gudrais cilvēks atkal atbildēja: "Es nezinu, vai tā ir laime vai nelaime." Pagāja laiks, valstī, kurā dzīvoja šis cilvēks, sākās karš. Visus jaunekļus aizsūtīja uz fronti, bet gudrā cilvēka dēlu nepaņēma, jo viņš bija klibs. Kaimiņu dēli krita un nepārnāca no kara, bet gudrā cilvēka dēls palika dzīvs. Un atkal kaimiņi sacīja: "Kāda laime, ka viņš nokrita no zirga un palika klibs." Un tā tālāk. Šīs līdzības jēga ir tā, ka visiem cilvēku vērtējumiem par mūsu uzvedību, arī mūsu pašu vērtējumiem, nav nekādas nozīmes, tāpēc ka jebkurā gadījumā tie ir tāli no patiesības - patiesības, kuru mēs nezinām un nevaram zināt.

Tie ši tāpēc n ekad neuzticieti es citu vērtējumam , citu domām, citus priedumam Jebkurš citu cilvēku spriedums par jums nav patiesība. Tas apriori nav patiess gluži vienkārši tāpēc, ka patiesību neviens nezina, neviens, izņemot Dievu.

Cits vienkāršs piemērs - Jūda. Viņa rīcību (te domāta sīkā korupcija ar tālejošajām sekām), protams, cilvēki nosoda, un tā nav pelnījusi atzinību. Taču paraudzīsimies uz to no mazliet citādām pozīcijām. Pēc būtības taču, nebijis Jūdas, arī Kristus misija nebūtu izpildīta. Ko tad viņš izdarīja - tikai iekāroja sudrabu un pazaudēja dvēseli? Bet varbūt viņš atteicās no sevis glābšanas un izšķīrās par noziegumu, lai Kristus varētu veikt savu varoņdarbu un izglābt cilvēci? Varbūt pats Dievs viņu virzīja uz šādu rīcību? Mēs nezinām.

Kurš drīkst tiesāt? Mēs vai Dievs? Kāda ir Jūdas rīcības patiesā jēga?

Patiesa vienmēr ir galīgā nozīme, nozīme attiecībā uz Visumu. Taču mums nav lemts uzzināt galīgo jēgu. Mēs, vienkāršie mirstīgie, diemžēl esam pārāk vienkārši salīdzinājumā ar Universu.

Un tāpēc mums nav tiesību nosodīt ne citus, ne sevi. Mums nav tiesību nodot sevi cilvēku tiesai un uzticēties tai - šī tiesa ne vienmēr ir taisna. Cilvēkam nav taisnība jau tāpēc vien, ka viņš vispār ņemas spriest par to, kas stāv pāri viņa saprašanai.

Tas, ka mūsu pasaule ir apziņas elementu nesēja, nevienam nav noslēpums. Mūsu pasaule ir dzīva - tā jau arī ir apziņa. Apziņa, kas izlijusi pār pasauli, arī ir Dievs. Šai apziņai patiesība ir zināma- zināma ari mūsu rīcības patiesā jēga. Turklāt nekur nav jāiet, jo Dievs ir visur un Viņš vienmēr ir ar mums. Mainot vietu, nomainās tikai cilvēki, ar kuriem jūs mijiedarbojaties, - tad kāda pēc viņiem vajadzība?

Tāpēc netiesājiet sevi un citus un nepakļaujiet sevi cilvēku spriedumam, labāk atveriet savu sirdi pasaules apziņai, lai tā izšķir, vai jums ir vai nav taisnība. Bet, atvēruši sirdi šai pasaules apziņai, jūs sajutīsit, ka vispār ir smieklīgi runāt par kaut kādu savu taisnību vai netaisnumu visas pasaules, visa Visuma mērogos. Jūsu "vaina" šā līmeņa apziņai ir galīgi nenozīmīga.

Tieši tāpēc reliģiozi cilvēki saka: "Dievs visiem piedod." Tikai daudzi no viņiem šajos vārdos ieliek izkropļotu jēgu. Dievs visiem piedod nejau tāpēc, ka ir ko piedot, bet gan tāpēc, ka Dieva līmenī nemaz nav ko piedot, jo nekādas vainas nav.

Patiesība ir šāda: jebkurš cilvēks ir tāds, kāds viņš ir, un viņš dara to, ko dara. Savas darbības augļus viņš bauda pats, bet to, ir vai nav tādēļ vainīgs Dieva priekšā, mēs nezinām un nevaram zināt.

Atvēruši sirdi Dievam, mēs saprotam, ka cilvēks Bezgalības priekšā ir niecība, un jebkura vaina izkūp kā dūmi. Tas jāsajūt sevī vienmēr. Tātad - karmas profilakses trešais noteikums.

Nekādā gadījumā nedrīkst uzticēties cilvēku spriedumiem par mums un mūsu rīcību. Ne- nododiet savu rīcību cilvēku tiesai. Tā nekad nav taisna. Jūsu dvēsele var atklāties tikai Dievam. Tikai starp jums un Dievu var notikt dialogs bez vārdiem, kurš pārvērš vainu par neko.

Un neaizmirstiet pateikties par to, ka jums tika dota iespēja apzināties savas kļūdas, no tām mācīties, tātad - kļūt gudrākiem un laimīgākiem. Esiet pateicīgi par to, ka jums ir dota dzīve.

NEVAIROJIET PASAULĒ KARMU

Atcerieties, kas Bulgakova "Suņa sirdī" teikts par sabrukumu: ka tas vispirms rodas galvā un tikai pēc tam klozetos. Ja galvā nevienam sabrukuma nebūs, tam nebūs no kā rasties arī valstī.

To pašu var sacīt arī par karmu. Ja katrs sāks ar sevi un likvidēs karmu vispirms sevī, tai nebūs no kurienes izplatīties uz citiem cilvēkiem. Jo, kā jau esam sapratuši, karma ir lipīga slimība, un ikviens, kas ar to aplipināts, ir potenciāls infekcijas perēklis. Likvidēt infekciju sevī nozīmē pasargāt no tās ne tikai sevi pašu, bet arī daudzus citus cilvēkus. Tādējādi, kad glābjam no karmas sevi, mēs vienlaikus veicam arī brīnišķīgu, cildenu darbu, kas gala rezultātā labvēlīgi ietekmēs visu cilvēci.

Tāpēc nedomājiet, ka jūsu karma ir tikai jūsu personiskā problēma. Glābjot sevi no karmas, jūs veicināt gan savu laimi, gan visu cilvēku laimi kopumā.

Atgādināsim: mēs neesam vainīgi arī tādā gadījumā, ja kļūstam par nevilšiem karmas izplatītājiem..Cilvēks, kam piemīt karma,izplata to pilnīgi neapzināti, pret savu gribu, apziņas līmenī viņš no sirds var vēlēt visiem labu. Karma izplatās zemapziņas līmenī, tāpēc cilvēks, kas to izplata, nav vainīgs. Atcerieties to, lai nenosodītu ne sevi, ne citus.

Taču, ja jau esam nolēmuši atsvabināties no karinas un negribam vairs to ienest pasaulē, mums ļoti svarīgi ir apzināti kontrolēt tos procesus, kuri agrāk norisēja zemapziņas līmenī. Kad sākam apzināti sekot savai uzvedībai, mēs pēc savas gribas varam pārtraukt karmas izplatīšanas neapzināto procesu. Šajā nolūkā tikai vajag saprast, tieši kā mēs to darām, proti, apzināties pašu procesu, un apzinājušies viegli varam pārstāt to darīt.

Pirmkārt, karmas pieaugumu veicina tāda mūsu pašu rīcība, kas izraisa vainas apziņu. Atkārtojam: šī rīcība ir neapzināta, un te slēpjas tās bīstamība. Tātad apziņas līmenī ir jāseko, tieši kāda rīcība izraisa vainas izjūtu, un tad jāatsakās no šādas rīcības.

Tas nav tik sarežģīti kā liekas, un šīs prasības izpildei absolūti nav nepieciešamas kaut kādas speciālas tehnikas. Ir tikai jāiemācās izprast sevi, savas domas, jūtas un uzvedības motīvus ikreiz, kad atrodaties sarežģītas izvēles priekšā, kad no jums tiek gaidīts kaut kāds lēmums vai kāda rīcība. Piemēram, jums piedāvā divas jaunas darbavietas. Jūs izvēlaties - tomēr šī izvēle jums ir ļoti grūta, jūs svārstāties. Ievērojiet - ja kāds no šiem variantiem derētu ideāli, jūs nesvārstītos. Atcerieties, droši vien jūsu mūžā ir bijuši tādi lēmumi, kurus pieņēmāt uzreiz un nešaubīdamies, un tieši šie lēmumi tobrīd bija vispareizākie. Mūsu neizlēmība nozīmē, ka zemapziņā mīt šaubas un tā nespēj izdarīt izvēli. Bet svārstās tā tāpēc, ka neviens no situācijas attīstības variantiem īstenībā tai nepatīk. Tātad - lai kuram variantam jūs ļautu realizēties, viss būs nepareizi. Un, ja no zemapziņas viedokļa mēs rīkojamies nepareizi, neglābjami rodas vainas izjūta.

Ko darīt? Vajag kaut mazliet ieklausīties sevī, savā "iekšējā balsī". Jāiemācās uzticēties sev, savai īstajai būtībai, nevis energoinformatīvo parazītu un daudzo induktoru balsīm. Kaut gan jums, dārgais lasītāj, kurš apgūst TEIA sistēmu, it īpaši ja ir jau izieta ceturtā pakāpe, tas nav jāmāca. Jūs jau zināt, kā jāapgūst radoša, nestandarta pieeja realitātei. Jūs zināt, ka jebkurai problēmai patiesībā ir neskaitāmi daudz atrisinājumu, nevis tie divi trīs varianti, kuri parasti rodas ikdienas apziņā. Vajag tikai paraudzīties uz problēmu plašāk - un ieraudzīt to, ko nesaskatījāt ar neapbniņotu aci. Tā, piemēram, var izrādīties, ka jūsu pretenzijas pret veco darbu ir sadomātas un patiesībā šis jūsu vecais darbs šobrīd un šajā jūsu attīstības līmenī jums der

11. zīm. Neizplatīt kaitīgo - tas ir tikpat progresējošs process kā pati infekcija, tikai tas padara pasauli labāku

visideālāk, katrā ziņā vairāk nekā abi jaunie iespējamā darba varianti. Bet varbūt jūs atklāsit trešo jauna darba variantu, kuru agrāk neredzējāt. Beigās ar vienu no variantiem jūsu zemapziņa noteikti būs apmierināta visos aspektos. Un jūs nekļūdīsities, jums nenāksies lauzt savu dzīvi, jūs ietaupīsit milzum daudz nervu enerģijas un spēka, kas jums noderēs citām, daudz vairāk nepieciešamām lietām.

Tas patiesībā arī viss. Te nav nekā sarežģīta tiem, kuri jau pietiekami tālu pavirzījušies uz priekšu TEIA sistēmā. Tikai jāatceras, ka esat brīvs cilvēks, nevienam neko neesat parādā, bet pašam sev jums jādod tikai labais un derīgais. Nevienam un nekam nav tiesību likt jums no tā atteikties. Jums ir izvēles brīvība jebkurā situācijā, un jums ir tiesības izraudzīties to ceļu, kas tieši jums būs vislabvēlīgākais, neraugoties uz citu cilvēku viedokļiem, viņu prasībām un vērtējumu. Izvēlieties ceļu, kurā jūsu zemapziņa nesvārstās šaubās un kurā tātad nebūs vainas izjūtas, tad jūs nesagādāsit sev karmu nākamajai dzīvei un jums nebūs jācieš no neīstās kar- mas šajā dzīvē, un jūs nekļūsit par karmas avotu citiem.

Otrkārt, pats galvenais karmas izplatīšanas avots, kā jūs jau zināt, ir vainas izjūtas iedvešana citiem cilvēkiem. Arī tas visbiežāk notiek neapzināti. Cilvēks, kas inficēts ar karmu, kā jau sacīts, apziņas līmenī var vēlēt citiem labu, bet zemapziņas līmenī iesakņo citos vainas izjūtu, nesaprotot, ko dara. Tāpēc šis process arī ir jāizceļ apziņas līmenī, jāizseko, kad jūs neapzināti ieviešat vainas izjūtu citos, un reiz par visām reizēm jāatsakās no tā. Protams, daudziem tā būs viena no smagākajām prasībām. Un ne tāpēc, ka mēs paši par sevi būtu tik slikti un tik ļauni, bet gluži vienkārši tāpēc, ka visa mūsu kultūra no vissenākajiem laikiem balstīta uz to, ka cilvēks valda pār cilvēku. Bet kā var valdīt? Tikai izmantojot vainas apziņu. Cita līdzekļa nav. Vadāms kļūst tikai tas, kurš jūtas vainīgs, necienīgs, ne tik labs un ideāls, kā pašam gribētos. Tas cilvēcei ir asinīs. Un mums neatliek nekas cits kā pilnīgi nomainīt "asinis" un reizē ar tām - arī gadsimtiem ilgās postošās paražas. Citiem vārdiem sakot, pārkārtoties uz gluži jauniem pamatiem - nākotnes cilvēka pamatiem. Būt vadāmajam un vadošajam - tas nozīmē būt pagātnes cilvēkam. Pagātnes, kas jau aizgājusi, jau palikusi aizvadītajā tūkstošgadē. Ar šīm paražām jaunajā tūkstošgadē izdzīvot nevarēs. Izdzīvos tikai tas, kuru citi nespēj vadīt un kurš pats netiecas nevienu vadīt.

Tātad sāksim apziņas līmenī ievērot, kā tieši mūs ietekmē pagātnes negatīvās paliekas. Jūs sarunājaties ar cilvēku, kurš izdarījis kaut ko tādu, kas jums nepatīk. Ai, kā gribas šim cilvēkam paskaidrot, ka viņam nav taisnība, vai ne? Bet, lūk, tieši tas nav nekas cits kā mēģinājums iedvest cilvēkam vainas izjūtu un tādējādi padarīt viņu vadāmu, jums pakļautu, atkarīgu no jūsu viedokļa. Tāda rīcība ir ļoti liela kļūda. Jūs pastrādājat milzīgu ļaunumu, ja izdarāt šo kļūdu. Kāpēc? Padomāsim: cilvēkam, kas spēris soli, kuru jūs neatbalstāt, bija tam kādi savi iemesli un pamatojums. Jūs varat nezināt šos iemeslus un pamatojumu, pat neno- jaust par tiem. Jūs nezināt, kādi dzīves apstākļi viņu noveda līdz tam, ka viņš izšķīrās par šo soli. Piemēram, viņš ubagoja, un jūs no savām vairāk vai mazāk nodrošināta cilvēka pozīcijām, cilvēka, kuram ir jumts virs galvas un kaut minimāli, tomēr regulāri ienākumi, protams, viņu nosodāt. Jūs taču nezināt, kādas nelaimes un pazemojumus viņš dzīvē ir pieredzējis. Jūs nevarat zināt, cik bēdu, cik ciešanu viņam bijis. Iespējams, viņam iekšēji bija ļoti jāpiepūlas, jālauž sevi, lai, rau, tā izietu lūgt žēlastības dāvanas. Taču jūs spriežat viņam tiesu, izejot nevis no viņa, bet saviem argumentiem. Jūs raugāties uz pasauli ar savām, nevis viņa acīm un tiesājat viņu, par pamatu ņemot savu pasaules ainu. Un neņemat vērā, ka viņa pasaule ir principiāli citāda. Un tas, kas ir nepieņemami no jūsu viedokļa, ir pilnīgi attaisnojami un loģiski no viņa viedokļa. Tas ir, jūs spriežat, pēc būtības neko nezinot par cilvēku un vispār arī nevēloties zināt. Lai gan neatzīstaties sev, jūs to darāt ar vienu mērķi - pašapliecināties savās acīs, pierādīt sev, ka esat labāks, stāvat augstāk par viņu, jūsu dzīvesveids ir pilnīgi citāds. Un tā, paši to neapzinoties, jūs iedvešat cilvēkam vainas izjūtu tās visnejaukākajā veidā - ārēja vērtējuma veidā.

īpaši spēcīgi tas var ietekmēt bērnus un cilvēkus ar nenobriedušu apziņu. Nobriedušu cilvēku tāda vainas izjūta, visticamāk, novedīs varbūt vienīgi pie neīstās karinas sindroma. Un, ja šis cilvēks pats nesāks uzturēt šo vainas izjūtu sevī vai arī ja to nesāks ekspluatēt kāds induktors, negatīvās sekas drīz vien pazudīs. Bet ar bērniem un tiem, kuri vēl nav pabeiguši veidot savu apziņu, - ar viņiem, protams, ir sarežģītāk. Šajā gadījumā vainas izjūta taisnā ceļā var iekļūt zemapziņā - un tad var rasties īstā karma.

Piemērus par bērniem mēs jau aplūkojām. Starp citu, īstā karma visbiežāk cilvēkā tiek iesakņota tieši bērnībā. Taču ir ne mazums gadījumu, kad tā ieviešas ari pieaugušā cilvēkā, ja viņš, no vienas puses, it kā jau ir pieaudzis, bet, no otras puses, viņam vēl ir bērnišķīga, proti, nenobrieduši, vēl attīstībā esoša apziņa. Kā piemērs var kalpot faktiski jebkuras jaunas meitenes dzīvesstāsts: 17 -18 gadu vecumā viņas apziņa parasti vēl nav attīstījusies līdz pieauguša cilvēka līmenim, tomēr viņai jau ir pieaugušā dzīvesveids. Konkrēti - viņai ir partneris, parasti vecāks. Un tas nav nekas nenormāls. Taču šādas situācijas tiešas sekas ir tas, ka gados vecākais un pieredzējušākais partneris, tāpat kā cilvēki ap viņu, jau ir labi apguvuši paradumu manipulēt ar citiem, arī ģenerējot vainas izjūtu, bet jaunas meitenes ļoti bieži ir jūtīgas, godprātīgas un viegli pakļaujas pamācībām. Konkrētā valodā runājot, tas nozīmē, ka viņas ir viegli vadāmas ar iedvestas vainas izjūtas palīdzību. Un, četrus piecus gadus pavadījusi tādu induktoru sabiedrībā, jaunā lēdija paspēj savairot sevī tik daudz kompleksu, ka tos nākas strēbt visu atlikušo ģimenes dzīvi.

Tās taču jums nav nekas svešs? Domājam, ka ļoti daudzi mūsu lasītāji ar to ir saskārušies gan savā pašu, gan draugu un paziņu dzīvē. Daudzu karmis- ko notikumu saknes meklējamas mūsu jaunībā.

Tātad, lai pasaulē nenestu karmu, nevajag uzbrukt cilvēkiem ne ar kādām, no jūsu viedokļa pat vispamatotākajām vērtējumu kategorijām. Atcerieties - mums taču nav tiesību nosodīt citus, un pat Bībelē ir teikts: "Netiesājiet, un netiksit tiesāti." Bet, ja tiesājam, ja izliekam atzīmes "labs" vai "slikts", tas ir tikai tāpēc, ka karma mūs pašus tirdī no iekšas, moka ar apslēptu vainas izjūtu un mums trakoti gribas uz kāda cita rēķina pārliecināties, ka mēs esam "labāki". Tas ir visīstākais pašapmāns.

Neviens no mums nav ne labāks, ne sliktāks par otru. Bet, ja nu tik ļoti gribas pierādīt, ka it kā esat labāki, tas nozīmē, ka steidzami jāatbrīvojas no karmas, nevis jānodarbojas ar muļķībām, mokot un nosodot sevi un citus.

Tāpēc iegaumējiet, ka tiesāt cilvēku kā tādu mēs nedrīkstam, - mēs varam tikai reaģēt uz viņa rīcību, uzvedību. Ievērojiet: uz rīcību, nevis cilvēku! Tā ir milzīga atšķirība. Daudziem cilvēkiem nebūtu problēmu, ja bērnībā viņiem neiedvestu: "Tu esi slikts, ja to izdarīji," - bet teiktu apmēram šādi: "Tu esi labs, bet šoreiz tu rīkojies nepareizi." Vai jūtat atšķirību? Turklāt šis "nepareizi" katrā ziņā ir jāpamato. Kāpēc nepareizi? Tāpēc, ka tas nāca par sliktu kopējai lietai vai paša bērna interesēm? Tad negatīvs vērtējums ir pilnīgi pamatots. Piemēram, bērns sāka niķoties, un ģimene tāpēc brīvdienā neizbrauca no pilsētas zaļumos. Vai bērns salauza iemīļoto rotaļlietu, un tagad viņam nav ar ko spēlēties. Šajā gadījumā rīcības negatīvs novērtējums ir dabisks (atkal katrā ziņā uzsverot, ka vispār bērns ir labs un mīlams, slikta ir viņa rīcība, nevis viņš pats). Bet, ja rīcība tiek vērtēta kā nepareiza bez jebkāda loģiska pamatojuma, tikai tāpēc, ka vecākiem tā nepatīk, tad gan vērtējums ir nesaprātīgs.

Tieši tāpat ir arī saskarsmē ar pieaugušajiem cilvēkiem: jūs ar tīru sirdsapziņu drīkstat aplūkot viņu rīcību tikai kā racionālu vai neracionālu attiecībā uz šā cilvēka mērķiem vai jūsu kopīgajiem mērķiem, ja jūs ar viņu kādā jomā sadarbojaties.

Ja cilvēka rīcībai ir nopietnas postošas sekas, mēs varam pat diezgan skarbi reaģēt uz to (ja mums ir tādas pilnvaras), piemēram, ar sodu, taču katrā ziņā loģiski un argumentēti paskaidrojot savu reakciju (tas ir sods ne tāpēc, ka tu būtu slikts cilvēks vai ka tu man nepatiktu, bet gan tāpēc, ka tu, vispār jau normāls cilvēks, šajā gadījumā ar savu rīcību esi izraisījis nopietnas kaitīgas sekas). Jā, šajā gadījumā uz jums var apvainoties. Taču aizvainojums, turklāt par saprotamu, konkrētu gadījumu un uz konkrētu cilvēku, vienmēr ir konstruktīvāks nekā vainas izjūta. Turklāt, ja jūs pareizi izklāstīsit savus argumentus, saprātīgs cilvēks vienmēr akceptēs jūsu reakciju uz viņa rīcību un izlabos savu uzvedību.

Atkal un atkal nākas atgādināt, ka tas, kā dod vērtējumu, neizraisot vainas izjūtu, pirmām kārtām ir svarīgi attiecībā uz bērniem. Un, dabiski, vispirms jau attiecībā uz saviem paša bērniem, jo vecāki bērniem allaž ir neapstrīdama autoritāte, - tā viņus uztver bērnu zemapziņa, pat ja ārēji bērni ir nepaklausīgi. Pievērsiet uzmanību: bērns ir kaprīzs un nevaldāms tikai tad, kad viņu patiešām nekas neapdraud. Bet kur skrien bērns, sajutis vismazākās bailes, briesmas? Pareizi, meklēt aizstāvību un palīdzību pie vecākiem. Un tad viņš kļūst paklausības paraugs. Kāpēc tā notiek? Tāpēc, ka darbojas šajā pasaulē parastais bioloģiskais pašregulā- cijas un izdzīvošanas mehānisms: bērns palaidņojas, jo tādā veidā viņš it kā pārbauda gan savu, gan pasaules izturību, novērtē, kādās pieļaujamās robežās drīkst iedarboties uz šo pasauli. Šīs robežas viņš var noteikt tikai paša iegūtas pieredzes ceļā, piemēram, saprast, ka mest gaisā aukstu gludekli vēl nav nekas briesmīgs, bet ieslēgtu un karstu - tam jau var būt sliktas sekas. Apdedzinājies un dabūjis punus, bērns, protams, tūlīt kļūst paipuisītis un bez ierunām paklausa vecākiem. Bet, ja bioloģiskais izdzīvošanas mehānisms nespiestu viņu pārslēgties automātiskas paklausības režīmā nopietnā situācijā, viņš, vienkārši runājot, tā arī nenodzīvotu līdz brieduma gadiem. Jo iztikt bez pieaugušo palīdzības sarežģītās situācijās bērns nespēj - viņam taču vēl nav savas pieredzes. Paklausība vecākiem - tā ir savas kļūdas atzīšana un lūgums pēc palīdzības.

Taču, no otras puses, bērns, kas savās palaidnībās pārkāpis pieļaujamās robežas, automātiski pārejot uz paklausības režīmu, kļūst neticami viegli sasniedzams ārējai indukcijai. Un vecāki bieži vien to neapzināti izmanto. Viņi redz, ka bērns šobrīd ir kluss un paklausīgs un viņam var iedvest visu, ko vien vēlies, - visu, lai vēlāk būtu vieglāk viņu vadīt. Bet bērnu par ērti vadāmu padara vienīgi vainas izjūta. Un tā nu mamma vai tētis kliedz uz savu atvasi, iebaida viņu, apsūdz visādos grēkos… Skat - un īstā karma gatava!

Ja jums ir brāļi un māsas, uz kuriem bērnībā bieži kliedza, jūs noteikti varat konstatēt, ka arī pieauguša cilvēka dzīve viņiem rit karmiskās sliedēs - vajā neveiksmes, nesaskaņas, nelaimes…

Tā ka mīliet savus bērnus patiesi, nevis tikai vārdos. Citādi daži vecāki to tik visiem vien stāsta, cik ļoti viņi mīl savu bērnu, bet paši savai atvasei vienīgi kaitē, iesakņojot viņā vainas izjūtu. Mīlēt bērnu - tas nozīmē apriori atzīt, ka viņš ir labs - tāds, kāds ir, ka viņš ir pelnījis mīlestību tāds, kāds ir, un nekad ne apzināti, ne neapzināti neiedvest

viņam, ka viņš kaut kādā zinā ir sliktāks, ka viņš nav tāds… Nav vērts sava apšaubāmā apmierinājuma dēļ pierādīt viņam, ka jums ir taisnība, un bojāt viņam dzīvi. Nesodiet bez iemeslu noskaidrošanas, ja bērns ir izdarījis kaut ko no jūsu viedokļa nepieļaujamu, vispirms tieciet skaidrībā, kādēļ viņš to izdarījis, kādi bijuši viņa paša motīvi tā darīt. Un, ja jau bez soda nevar iztikt, sodiet nevis par to, ka bērns ir "slikts", bet gan par to, ka viņš RĪKOJIES SLIKTI. Turklāt neaizmirstiet izrādīt mīlestību un cieņu pret bērnu tā, it kā viņš būtu pieaudzis, kā pret sev līdzīgu. Neaizmirstiet, ka arī sodam galarezultātā jānāk mīlestības dēļ, nevis tādēļ, lai nodemonstrētu, ka jūs bērnu nemīlat, ja viņš slikti uzvedas. Un, protams, galīgi nav pieļaujams darīt tā, kā rīkojas dažas sliktas mātes, pat nepadomājot, cik sāpīgi viņas ievaino savu bērnu, sakot kaut ko šādā garā: "Ja neklausīsi mani, es tevi nemīlēšu." Tā jau vispār ir necilvēcība pret bērna dvēseli. Dzirdēt, ka mamma liedz savu mīlestību, bērnam ir traģēdija, kuru mazā dvēsele gluži vienkārši nespēj pārdzīvot. Tas ir kaut kas nāvei līdzīgs. Bērna zemapziņa spēj tik vien kā iedzīt šo sāpi dziļāk, lai to neapzinātos, nedomātu par to, neatcerētos to, - tālāk dvēseles dziļumos, lai tā tur iegultos kā gigantiska vainas izjūta, kas rada karmu._ Treškārt, lai neizplatītu karmu, atturieties no induktīvo mītu iepotēšanas citiem cilvēkiem, īpaši tad, ja ievērojat, ka tādējādi jūs liekat cilvēkam apzināties, ka viņš ir tālu no patiesības, ir slikts, sliktāks pārjums, vispār - vainas izjūtu. Protams, ikvienam ir patīkami "pievērst cilvēku savai ticībai". Atzīstieties: vai ar jums tā nav bijis? Jūs esat uzzinājuši kaut ko jaunu, piemēram, kādā grāmatiņā izlasījuši par karmu, un, re, jums jau gribas mācīt citus, demonstrēt savas zināšanas, pierādīt, ka tieši jums, nevis apkārtējiem cilvēkiem ir taisnība…

Un, lūk, jūs jau skaidrojat cilvēkiem, kāds ir viņu neveiksmju, bēdu un nelaimju cēlonis, kāpēc ar viņiem notiek tā, nevis citādi. Bet ņemiet vērā: jūs skaidrojat cilvēkam viņa dzīves noteikumus no jūsu viedokļa, pamatojoties uz savu, nevis viņa pieredzi. Taču katrs cilvēks ir unikāls, un katram ir savi, unikāli cēloņi tam, kas ar viņu notiek. Tie var būt pavisam citi cēloņi, nevis tie, kurus par patiesiem uzskatāt jūs. Bet to, kādi ir šie cēloņi, saprast spēj tikai pats cilvēks, vadoties pēc savas unikālās pieredzes. Tāpēc neuzspiediet citiem savu pasaules redzējumu, lai cik pareizs tas jums liktos.

Jo, nododot citiem savu skatījumu uz pasauli, jūs neko labu nepanāksit, vēl vairāk - nodarīsit cilvēkam ļaunu. Un ne tikai tāpēc, ka radīsit šajā cilvēkā vainas izjūtu, kas viņam var kļūt par cēloni neīstās karinas attīstībai. Ir iespējamas arī citas, ne mazāk bēdīgas sekas. Cilvēks taču var akli noticēt jūsu viedoklim, kaut arī jūsu izskaidrojums viņa dzīvē notikušajam var galīgi nesaskanēt ar viņa personisko pieredzi. Rezultātā viņš sāks meklēt apstiprinājumu nevis savai, bet gan viņam uzspiestajai jūsu pieredzei - taču savas paša dzīves piemēros balstītai. Vai saprotat, ka cilvēks galu galā vai* apmaldīties trijās priedēs?

Tāpēc ka visi izskaidrojumi, ko viņš šādā veidā meklēs savas dzīves notikumiem, būs nepareizi, neīsti, izkropļoti. Tā, piemēram, cilvēkam kaut kas nevedas dzīvē, jo bērnībā viņam iedvests nepilnvērtī- bas komplekss. Bet jūs no savas pieredzes zināt, ka ciešat savas pārmērīgās lepnības dēļ. Un jūs arī otram cilvēkam stāstāt: visas tavas nelaimes ceļas no lepnības. Viņš jums notic un sāk visādi nožēlot lepnības grēku un, kā spēdams, to deldēt, kaut patiesībā viņā no lepnības nav ne vēsts. Tādā veidā viņš tikai attālinās no savu nepatikšanu īstajiem cēloņiem. Varbūt kādreiz viņš arī tiks par visu skaidrībā un pareizi koriģēs savu uzvedību, taču, pirms tas notiks, būs pastrādātas daudzas kļūdas. Un tas, neapšaubāmi, būs jūsu "nopelns".

Pieaugušam cilvēkam arī tas nav tik bīstami kā bērniem. Bērnam reiz iedvests uzskats, ka fiziskā mīlestība ir grēks un nešķīstība (atkal ar vislabākajiem vecāku nodomiem pasargāt bērnu no "grēku muklāja"), var uz visiem laikiem atņemt viņam visu ģimenes dzīves laimes un prieka pilnību. Un tas vēl nav pats briesmīgākais, gadās arī sliktāk, kad šādu "labu" vecāku nodomu dēļ cilvēks gūst tik nopietnas traumas, ka pēc tam viņam dzimst slimi bērni vai dzimumdzīves sfēra attīstās ar būtiskām patoloģijām. Bet cilvēks, kam šis prieks ir liegts, sakrājušos negatīvo emociju enerģētisko lādiņu, gluži dabiski, izgāzīs uz citiem cilvēkiem, piemēram, uz darbabiedriem, radot karmu arī viņiem.

Centieties nevienam nenest nelaimi - pat ja jums šķiet, ka rīkojaties, vislabāko nodomu vadīti. Desmit reizes padomājiet, pirms sakāt otram cilvēkam frāzi, kas var likt viņam justies aizskartam, nepilnvērtīgam, vainīgam. Centieties pasargāt bērnus no jebkuriem daiļliteratūras sacerējumiem, filmām, pasakām, kur cilvēks tiek nosodīts par gluži parastu uzvedību, kur izteikts kaut tikai mājiens, ka cilvēks ir vainīga un necienīga būtne. Šāda veida mākslas darbi nav domāti bērniem. Bērns var tur pausto ideju zemapziņā attiecināt uz sevi un tādēļ sāks uzskatīt sevi par vainīgu (īpaši tad, ja viņa dzīvē ir bijuši notikumi, kas līdzinās daiļdarbā aprakstītajiem). Un tad vairs ir tikai pussolis līdz karmai - labākajā gadījumā neīstajai, bet ļoti bieži arī īstajai.

Un noteikti sargieties audzināt bērnus, par paraugu piesaucot pat visizcilāko daiļliteratūras darbu varoņus, ja jūs turklāt cenšaties uzsvērt, ka jūsu bērns nav tik lielisks kā viņi, ka viņš ir sliktāks. Visiem spēkiem apkarojiet sevī tādas tieksmes, ja pamanāt tās. Piemēram, lasot stāstu par drosmīgu meiteni, nevajag sacīt savai biklajai un kautrīgajai meitiņai: "Redzi, kāda brīnišķīga meitene. Ne tāda kā tu." Šādiem vārdiem ir negatīvs audzinošais efekts. Jūsu meitiņa tāpēc drosmīgāka nekļūs, tieši otrādi - tikai vēl vairāk noslēgsies sevī, lai arī ārēji tēlos "spico", un līdztekus iekšējam kautrīgumam iegūs kaut ko briesmīgāku - karmu, ko izraisīs "drosmīga" rīcība.

Pedagoģiskos nolūkos daudz lietderīgāk ir piedāvāt bērnam grāmatas, kuras necenšas audzināt tik tiešā veidā - kā ar āmuru pa pieri, kur netiek demonstrēts, kas ir labi un kas - slikti, un netiek izdarīti viennozīmīgi secinājumi, ka "teicamnieki un dikti tīrīgie ir labi, bet netīreļi un "divnieku karali" - slikti". Izvēlieties saviem bērniem dziļāku un smalkāku literatūru, kur labā un ļaunā jēdzieni tiek skatīti alegoriski, līdzībās. Šajā ziņā ļoti noderīgas ir dažas pasakas, kurās nav moralizēšanas, uzspiestu viedokļu par to, kas ir labi un kas - slikti, kurās secinājumi jāizdara pašam lasītājam. Piemēram, pasaka par Jemeļu - no sabiedrības morāles viedokļa tas ir ļoti slikti, ka viņš tikai bezdarbībā gulšņāja uz krāsns. Bet par ko tad viņam tika visvisādi labumi, kurus sagādāja mums labi zināmā līdaka? Viennozīmīgas atbildes nav. Nosodīt Jemeļu par bezdarbību nu nekādi neizdodas. Lūk, tādai literatūrai ir liela audzinoša nozīme, jo tā neļauj iet pašu vienkāršāko ceļu, krāsojot pasauli tikai baltos un melnos toņos. Šada literatūra maca bērniem, ka pasaulē viss ir daudz sarežģītāk un nevajag steigties ar nepārdomātiem vērtējumiem "melns-balts", "labi-slikti". Jo, kā jau teicām, mums nav lemts zināt patiesību pēdējā instancē.

Ceturtkārt, lai pārtrauktu karmas izplatīšanos, iemācieties palīdzēt cilvēkiem, kuri ir apjukuši situācijās, kas veicina vainas izjūtas pastiprināšanos. Atcerieties: izskaidrot cēloņus un palīdzēt - tās ir divas dažādas lietas. Nevajag uztiept cilvēkam savu izskaidrojumu attiecībā uz viņa grūtībām. Tas nebūt nenozīmē palīdzēt. Kad cilvēks saka: "Man ir slikti, ko lai daru?" - nevajag viņam atbildēt šādi: "Tev ir slikti tāpēc un tāpēc." Tādā veidā jūs viņam nevis palīdzat, bet - tieši otrādi - kaitējat. Viņš taču jautāja: "Ko lai daru?" - nevis: "Kāpēc man ir slikti?" Viņš lūdza palīdzību, nevis padomu. Tad arī sniedziet viņam šo palīdzību savu iespēju robežās. Kas cilvēkam tādā situācijā ir vajadzīgs? Nebūt ne jūsu spriedelējumi par viņa problēmas cēloņiem. Viņam vajadzīgs pavisam kas cits - kripatiņa siltuma, mazliet mīlestības, pilīte pašpaļāvības… Tad dodiet viņam to! Atbalstiet - gan cilvēciski, gan enerģētiski.

Vienmēr lieciet jums tuvam cilvēkam saprast, ka viņa ceļš ir cienījams ceļš. Un jūs nemaz nemelosit, tā sacīdami. Jo katrs cilvēks iet pa dzīvi, pārvarot ļoti daudz grūtību. Un, lai kaut ko paveiktu, kaut kur tiektos, galu galā - gluži vienkārši dzīvotu, jau ir vajadzīga drosme, spēks, vēlēšanās sasniegt vairāk. Ikkatrs, kas dzīvo, ir pelnījis labus vārdus jau tāpēc vien, ka viņam pietiek drosmes dzīvot šajā mūsu pasaulē, kas nebūt nav tā komfortablākā. Šī drosme visādā ziņā ir pelnījusi atbalstu un atzinību.

Bet, ja cilvēka darbošanās ir neracionāla, tas ir, gluži vienkārši nespēj palīdzēt viņam sasniegt mērķi? Nu, tad var dot arī padomu - bet tikai ļoti maigā, smalkjūtīgā, neuzbāzīgā veidā, nepretendējot uz patiesību pēdējā instancē. Un atkal - dodiet padomu tikai attiecībā uz to, kā cilvēks varētu mainīt savu rīcību, turklāt vienlaikus, viņam dzirdot, nespriedelējiet, ka viņam, sak, neveicas tāpēc, ka viņš ir tāds vai šitāds.

Vislabākais ir tāds saskarsmes stils, kurā galvenais ir mīlestība pret tuvāko, neviltota vēlēšanās palīdzēt, nevis pazemot, kurā pirmajā vietā ir labestības un saprāta likumi. Ar to pilnīgi pietiek, lai jums tuvie cilvēki nekad nesaslimtu ne ar neīsto, ne īsto karmu.

Un tā - pēdējais, ceturtais karmas profilakses noteikums.

Izvairieties no rīcības, kas jums liek justies vainīgiem, neiedvesiet vainas izjūtu citiem, neie- velciet citus induktīvo mītu tīklos un atbalstiet, izrādiet atzinību cilvēkiem par drosmi, kas ļauj viņiem dzīvot uz Zemes.

NE TIKAI PROFILAKSE, BET ARĪ ĀRSTĒŠANA

Draugi! Šajā nodaļā izklāstītie principi ir izsmeļoši un pašpietiekami. Tas nozīmē, ka tad, ja tos ievēros, karma uz mūsu planētas vairs neizplatīsies.

Taču nelaime ir tā, ka mūsu pasaulē karma jau ir ienākusi. Senā karmas koncepcija ir palīdzējusi uz visiem laikiem aiziet no šīs planētas tām dvēselēm, kuras vairs negribēja iemiesoties cilvēka ķermenī. Visām pārējām dvēselēm pāri pāršalcis karmas izkropļotās koncepcijas vilnis. Karmiskie kompleksi, kas traucē cilvēkam dzīvot, ir patiešām visuresoši. Jā, mūsu spēkos ir novērst karmas tālāko uzvaras gājienu pa pasauli, bet tur, kur slimība jau sākusies, to vajag ārstēt. Jo, kā mēs jau teicām, slimības cēloņi un pati slimība ir dažādas lietas. Lai novērstu slimības cēloņus, vajadzīgi vieni pasākumi - profilaktiskie, bet, lai novērstu slimību, pavisam citi - ārstnieciskie.

Jūs vēl ne reizi vien pārliecināsities: karma ir izārstējama slimība. Tāpēc nekādā gadījumā, pat vissmagākajās situācijās, nevajag izsamist. Ne mēs pirmie, ne pēdējie. Izdziedināšanās pieredze jau ir, un tā aug un plešas plašumā ar katru dienu. Mūsu vienīgais ienaidnieks ceļā uz izdziedināšanos ir mūsu pašu nevēlēšanās izārstēties. Jā, zemapziņā daudzi no mums īstenībā negrib izārstēties gluži vienkārši tāpēc, ka eksistē seni zināms, kaut arī ne pārāk acīmredzams likums: ciest ir vieglāk nekā neciest. Kāpēc? Nu tāpēc, ka, lai ciestu, vispār nevajag neko darīt. Ciešanas atnāk pašas. No jums netiek prasīti nekādi pūliņi. Nav jāsasprindzina spēki. Bet, lai nevajadzētu ciest, proti, lai izārstētos, ir jāpapūlas, turklāt krietni jāpapūlas. Ir jāmainās, bet tas ne vienmēr ir patīkami. Katrs izvēlas pats, ko darīt: ciest, nemaz nepiepūloties, vai pielikt pūliņus, lai neciestu. Kad cilvēks negrib ārstēties, viņš parasti saka: "Nav taču nekādu tādu metožu, lai izārstētos, nav vērts pat mēģināt tās meklēt, es tam neticu…" Ievērojiet - tādi cilvēki parasti nemaz nemeklē izdziedināšanās paņēmienus, bet jau iepriekš ir pārliecināti, ka šādu paņēmienu nav, it kā jau būtu pārbaudījuši visas iespējamās ārstēšanās metodes. Patiesībā viņi nav neko pārbaudījuši, un, kad stāsta, ka iespēju nav, tas jāsaprot tā, ka tieši šis cilvēks nezina izārstēšanās iespējas, taču tas nebūt nenozīmē, ka tādas nepastāv.

Tas, kurš grib izārstēties, kurš patiesi vēlas atrast izdziedināšanās paņēmienus, tas šos paņēmienus un metodes vienmēr atradīs. Atkārtojam: nespēju izārstēties no karmas rada viens vienīgs iemesls: jūsu nevēlēšanās ārstēties. Citu iemeslu nav.

Toties tad, kad cilvēks patiešām grib izdziedinā- ties, notiek īsti brīnumi. Brīnumi tie, protams, ir nezinātājiem, bet ne mums visiem. Mēs jau zinām, ka brīnumi ir reāli.

No visdziļākajām bedrēm izkļūst tie, kuri grib izārstēties. Pēdējos gados mūsu acu priekšā bijis daudz tādu cilvēku. Vairāku no viņiem tagad varbūt nebūtu starp dzīvajiem, ja viņi nebūtu pievērsušies savai karmai. Vienam bija jānomirst 42 gadu vecumā no alkoholisma, otru dzina kapā "neizārstējama" (mediķiem) slimība, trešais bija pazaudējis visu - gan ģimeni, gan naudu, gan māju, gan darbu un, ja nebūtu ķēries pie ārstēšanās, droši vien jau sen būtu beidzis dzīvi cilpā… Par laimi, tagad viņi visi ir dzīvi un veseli un viņiem veicas labi. Un tikai tāpēc, ka savā laikā šie cilvēki saprata, ka viņiem ir iespējami divi ceļi: vai nu izārstēties no karmas, vai nomirt. Viņi izvēlējās izdziedināšanos, izvēlējās dzīvi.

Diemžēl ļoti bieži cilvēki nopietni sāk strādāt ar sevi tikai tad, kad viņiem reāli draud fiziska nebū- tība. Bet, kamēr, kā saka, gailis nav ieknābis, viņiem, redziet, slinkums padomāt par savu dzīvi un savām problēmām.

Negaidiet, lai arī jums esība uzstāda tādu ultimātu, kad neatliek citas izvēles kā nekavējoties ārstēties vai drīzumā nomirt. Kā zināms, agrīnā stadijā slimību arī vieglāk izārstēt. Nenovilciniet līdz mirklim, kad rodas jautājums - dzīvot vai mirt.

Neatlieciet savu izdziedināšanos! Jo tieši tagad mēs pārejam pie paša galvenā - ārstēšanās noteikumiem un paņēmieniem, kas ļauj iznīdēt pašiem savu karmu. Uz visiem laikiem.

5. NODAĻA

TEIA IEMAŅAS UN METODES,

KAS NEPIECIEŠAMAS SEKMĪGAI KARMAS TERAPIJAI

Šī nodaļa ir samērā neliela un veltīta to metožu un tehniku arsenāla apgūšanai, kuras mums nepieciešamas cīņai ar karmiskajiem bojājumiem. Tāpat kā mediķi pirms ķirurģiskas operācijas sagatavo instrumentus un izliek tos savās vietās, tā arī mēs, pirms sākt tiešo ārstēšanu, sagatavosim un saliksim savā apziņā "pa plauktiņiem" nepieciešamos instrumentus.

Tātad šī nodaļa vēl ir veltīta nevis pašai ārstēšanai, bet gan šīs ārstēšanas instrumentu kopumam. Iepazīstieties ar to, iedziļinieties visos sīkumos, atsvaidziniet atmiņā, apziņā un ķermeņa enerģētikā jums jau zināmās iemaņas, apgūstiet jaunas. Kad būsit to izdarījuši, varat uzskatīt, ka karinas ārstēšanai esat pilnīgi apbruņoti.

Sākumā īsumā atcerēsimies, ko esam jau sasnieguši, izejot TEIA pakāpes, dabiski, savu uzmanību koncentrējot uz tām iemaņām, kuras mums nepieciešamas, strādājot ar karmu.

Uz īsu brīdi atgriezīsimies TEIA pirmajā pakāpē,

kas sīki izklāstīta pirmajā grāmatā - "Atbrīvošanās". Tajā posmā mēs iemācījāmies uztvert bioloģisko lauku, redzēt auru, iepazināmies ar etalon- stāvokli, apguvām prasmi kontrolēt mūsu organisma galveno enerģētisko avotu - centrālās plūsmas, kā arī iemācījāmies likvidēt energoinformatīvos bojājumus. Bet galvenais - mēs spējām radīt ap sevi enerģētisko aizsargapvalku, kas ir necaursitams energoinformatīvajiem bojājumiem un parazītiskām iedarbībām.

Kā mēs varam pielietot šīs pirmās pakāpes iemaņas darbam ar karmu? Šā uzdevuma izpildei mēs tās varam izmantot ļoti efektīvi. Jau ar pirmās pakāpes iemaņu palīdzību mēs varam iznīdēt savā ēteriskajā ķermenī ar enerģiju piesātinātās karaliskās saites. Taču jāņem vērā, ka tikai ar pirmās pakāpes iemaņām vien šajā darbā tomēr nepietiek. Ja jūs tikai nesen esat apguvuši pirmo pakāpi un - vēl jo vairāk - ar to arī apmierinājušies, pagaidām darbu ar karmu neuzsāciet, jo pēc pirmās pakāpes apgūšanas jāpaiet pietiekami ilgam laikam, lai kar- mas kompleksi sāktu izpausties konkrētos jūsu dzīves notikumos. Ja laika pagājis maz, jūs gluži vienkārši nespēsit atpazīt, kuriem jūsu dzīves notikumiem ir karmiska daba un kuriem nav. Cerams, nav nepieciešamības atgādināt, ka tad, ja neesat pat pirmo pakāpi apguvuši, par darbu ar karmu nav pat ko sapņot. Ja nav aizsargapvalka, ko izveidojām pirmajā pakāpē, faktiski nav izredžu atbrīvoties no kar- mas: tā nemitīgi atjaunosies un saglabāsies cilvēkā ārējās pasaules ietekmes rezultātā.

Tagad atcerēsimies otro pakāpit kas sīki aprakstīta otrajā grāmatā - "Tapšana". Šajā pakāpē mēs kopā ar jums mācījāmies izveidot veiksmes un panākumu, savas darbības efektivitātes, pašpaļāvības programmu, tomēr galvenais ir tas, ka mēs iemācījāmies atklāt un likvidēt savā enerģētiskajā struktūrā tos karmiskos veidojumus, kuri jau bija sākuši mums traucēt.

Ko šajā posmā cīņā ar karmu mēs varam izmantot no otrās pakāpes tehnikām?

Jūs droši vien esat sapratuši, ka otrās pakāpes metodikas ļauj mums uz visiem laikiem atbrīvoties no jau izpausmi guvušās karmas. Izpaustā kar- ma ir tāda karma, kas jau aktīvi traucē mums dzīvot, kļūstot par nevēlamu notikumu cēloni, jo tā cieši iesakņojusies mūsu ēteriskajā ķermenī (ēteriskajā, astrālajā un mentālajā plānā) un mūsu apziņā. Otrās pakāpes metodikas ļauj uz visiem laikiem tikt vaļā no šīm struktūrām ēteriskajā ķermenī un apziņā - un karmiskā ķēdīte pārstāj uztraukt cilvēku ar nosacījumu, ka tiek ievēroti karmas profilakses noteikumi. Proti, būtībā pietiek vien pareizi izmantot otro pakāpi, lai atrisinātu kā īstās, tā neīstās karmas problēmas. Bet daudz augstāk "iesēdušās" karmiskās struktūras - piemēram, ātmaniskajā plānā, kuras vēl nav paspējušas izpausties, ar otrās pakāpes metodikām jūs nespēsit iznīcināt. Tam vajadzīgas citas metodes, par kurām tiks stāstīts vēlāk. Bet otrās pakāpes metodikas šai ziņā mums noteikti palīdzēs.

Atcerēsimies trešo pakāpi, kuras tehnikām veltīta grāmata "Ietekme". Kā atminaties, tās metodes ļauj krasi padziļināt cilvēku mijiedarbību - tik lielā mērā, ka kļūst iespējams tiešs kontakts ar cita cilvēka apziņu un kā tā sekas - telepātija, domu pārraidīšana attālumā un daudzi citi efekti, kas parastiem cilvēkiem joprojām šķiet brīnumi. Apguvuši šīs spējas, mēs viegli pretdarbojamies hipnozei, ie- programmēšanai, mūsu uzmanības novēršanai. Protams, mēs apgūstam arī šo paņēmienu izmantošanas tehnikas: lai cīnītos ar ienaidnieku, viņa ieroči jāzina, tā teikt, "no iekšas". Taču trešās pakāpes galvenais sasniegums ir tieši iespēja nepastarpināti sadzirdēt cita cilvēka domas un pārraidīt citam savas domas daudz dziļākā līmenī, nekā tas notiek parastu cilvēku parastā saskarsmē.

Kā trešās pakāpes tehnikas var palīdzēt cīņā ar karmu? Tehnikas, kuras izmanto darbā ar nodomu un vēlmi, ļaus mums daudz sekmīgāk izveidot antikarmiskās programmas, kā arī modificēt savu karmisko uzvedību tādā veidā, lai tā mums būtu nevis kaitīga, bet gan noderīga. Un vēl tās tiek izmantotas detalizētai karmiskās telpas attīrīšanai no neīstās karmas.

Tagad pievērsīsimies TEIA ceturtajai pakāpei, kas aplūkota grāmatā "Briedums". Tā ir ļoti svarīga pakāpe. Kā atceraties, tajā mēs mācījāmies ieiet punktā "Es esmu", bet pēc tam sašķelt to, lai caur šo punktu saplūstu ar centrālo plūsmu ieejas punktiem. Šajā pakāpē mēs realizējām iekšējo čakru izšķīdināšanu ēteriskajā ķermenī - tas ļauj mums pastāvīgi piekļūt Kosmosa un Zemes enerģētikai un novērt no sevis citu cilvēku enerģētisko ietekmi. Tad mēs īstenojām pastāvīgu punkta "Es esmu" pārvietošanu, lai apziņa saplūstu ar daudz plašāku dvēseles sektoru nekā tā dvēseles daļa, kuru parasti izmanto cilvēks. Tādā veidā mēs padarījām dvēseli apzinātu, bet apziņu - dvēselisku, apgarotu un kļuvām par viengabalainu, stipru un harmonisku būtni, kurā apziņa, dvēsele un ēteriskais ķermenis ir savienoti un pastāv kopā, kompleksi, nevis kā atsevišķi, cits ar citu nesaistīti fragmenti, kā tas ir ļaužu vairākumam. TEIA ceturtajā pakāpē mēs iepazināmies arī ar trim telpām, kas pieejamas cilvēkam, - objektīvo, subjektīvo un virtuālo telpu. Ceturtās pakāpes apgūšana ļāva mums spert ievērojamu soli uz priekšu savā attīstībā - apgūt jaunu enerģētikas līmeni, atklāt savas radošās un intuitīvās spējas.

Kā cīņā ar karmu palīdzēs TEIA ceturtās pakāpes paņēmieni? Vispirms jau iemaņas darbā ar cilvēka virtuālo telpu ļaus mums izlīdzināt savā dvēselē "grumbas", ko atstājusi īstā kanna, - lai turpmāk novērstu tās rašanos. Otrkārt, ceturtā pakāpe savienojumā ar trešo palīdzēs mums koriģēt kar- miskos izkropļojumus kauzālajā telpā.

Piektā pakāpe (tās pirmais posms) ir izklāstīta piektajā TEIA iemaņu sistēmai veltītajā grāmatā - "Pārliecība". Piektajā pakāpē mēs veicām divus galvenos paņēmienus: pirmkārt, mēs iepazināmies ar dzīves joslainības likumu un iekļāvām sevi vadāmās joslainības režīmā, un tas deva iespēju saņemt no dabas un dzīves to, kas mums svarīgs, saprotot, ka tādēļ nepieciešams upurēt to, kas nav ļoti svarīgs un ļoti interesants. Tagad mums veicas galvenajās lietās, un par to mēs, gluži dabiski, maksājam ar neveiksmēm maznozīmīgās jomās. Un, otrkārt, mēs mācījāmies izmantot testsistēmas, kuras dod iespēju noskaidrot, kas mūs gaida nākotnē: atvērtais ceļš, slēgtais ceļš vai melnā josla. Tas ir nepieciešams, lai velti netērētu savus spēkus, nelauztos aizslēgtās durvīs un lai iepriekš aprēķinātu savus pūliņus.

Arī piektās pakāpes tehnikas palīdzēs mums tikt galā ar karmu. Karmiskie notikumi taču sākas kā šķietamu nejaušību virkne. Bet, karmu likvidējuši, mēs varam izdarīt tā, lai šajās specifiskajās zonās sāktu izpausties mūsu veiksme.

Un tagad apgūto atsvaidzināsim atmiņā, sajūtās un atkārtosim tās metodikas, kuras izmantosim karmas ārstēšanā.

Piezīme: šī nodala nav nepieciešama tiem, kas TEIA iemaņas apguvuši klātienē, jo jums tas viss ir labi zināms un pietiekami rūpīgi izstrādāts, tā ka uzreiz var pāriet pie nākamās nodaļas. Bet visiem tiem, kuri nav pārliecināti, ka droši nostiprinājuši šīs metodes, loti iesakām atkārtot tās vēl ne reizi vien.

TEIA iemaņu sistēmas 1. pakāpe

5. solis. Lauka sajušana ar tausti, enerģētiskā sabiezējuma veidošana

Lai paaugstinātu savu enerģētisko līmeni un palielinātu jutīgumu, mums, dabiski, nāksies atcerēties lauka sajūtu, kas rodas, veidojot enerģētisko sabiezējumu savās plaukstās. Rūpīgi izstrādātas šā sabiezējuma veidošanas iemaņas mums nepieciešamas turpmākajā darbā vispirms jau tāpēc, lai būtiski paaugstinātu savu enerģētisko līmeni, jo bez tā darbs ar karmu nav iespējams. Šis darbs taču prasa spēku un enerģiju - vāji cilvēki tāpēc arī bīstas no darba ar karmu, ka viņiem tam nepietiek spēka. Bet jums jau ir viss tam nepieciešamais. Jūs zināt, kā paaugstināt savas enerģētikas līmeni, - novietojot enerģētisko sabiezējumu saules pinuma apvidū, mēs uzreiz kļūstam ievērojami stiprāki.

Tātad apsēdīsimies krēslā ērtā, brīvā, nepiespiestā pozā. Noliksim rokas ar elkoņiem uz ceļiem

sāniski - tā, lai plaukstas būtu pavērstas viena pret otru un atrastos paralēli viena otrai. Attālumam starp plaukstām jābūt 20 - 25 centimetriem. Tagad sākam lēni, ritmiski un dziļi elpot. Ieelpa - izelpa, ieelpa - izelpa… Elpošanas ritmā sākam lēnām tuvināt plaukstas, turklāt koncentrējoties uz sajūtām starp plaukstām. Varat iedomāties, ka starp tām ir viegli piepūsts gaisa baloniņš. Pilnībā koncentrējieties uz to, ko jūt jūsu plaukstu āda.

Attālumam starp plaukstām samazinoties, jūs sajutīsit zināmu pretestību, it kā starp jūsu plaukstām patiesi atrastos gaisa baloniņš. Vai jūtat, kā "baloniņš" nelaiž jūsu rokas tālāk? Kā tā elastīgo virsmu skaidri sajūt jūsu plaukstas?

12. zīm. Lūk, tā ir visvienkāršāk sajust savas rokas lauku

Ja šī sajūta radusies, tas nozīmē, ka esat pareizi izveidojuši plaukstās enerģētisko sabiezējumu. Tas būs jādara ikreiz, pirms sāksit strādāt ar karmu. Lai vēl vairāk palielinātu enerģētiku, šo procedūru ieteicams atkārtot vairākkārt, katru reizi izveidoto

sabiezējumu novietojot savā saules pinumā. Vienlaikus koncentrējieties uz sajūtām, notveriet mirkli, kad ķermenim pārskrien dziļš, silts vilnis un ķermenis kļūst mazliet smagāks, piepildoties ar enerģiju.

Taču baloniņš - tas vēl nav viss. Lai mūsu darbs ar karmu būtu sekmīgs, var ievajadzēties krietni vairāk enerģijas, nekā spēj dot baloniņš. Tiem, kuri apguvuši TEIA ceturto pakāpi, iesakām iegūt enerģiju, centralizējot apziņu līdz zemākajam punktam "Es esmu", kas atrodas tur, kur mūsu ķermenī ienāk augšupejošā plūsma. Bet tiem, kuri kaut kādu iemeslu dēļ vēl nav apguvuši ceturto pakāpi, tomēr grib pastrādāt ar karmu, pagaidām labāk izmantot arī iedarbīgu, taču mazāk efektīvu paņēmienu - vienkārši pastiprināt centrālās plūsmas. Tomēr labāk būtu ātrāk apgūt ceturto pakāpi.

TEIA iemaņu sistēmas 1. pakāpe

9. solis. Sava ķermeņa galveno enerģētisko plūsmu kā vienota veseluma sajušana

13. zīm. Sajūtiet - tā cilvēks dzīvo uz Zemes, saņemot enerģiju no tās un no Visuma bezgalīgajiem plašumiem

Atcerieties, kā mēs mācījāmies sajust centrālo plūsmu, un atkal pacentieties sajust visu centrālās plūsmas ceļu no augšas uz leju: lūk, tā sasniedz jūs no milzīga augstuma, no zenīta, iziet caur galvvidu, plūst gar mugurkaulu cauri visām čakrām un ieiet dziļi zemē. Un, rau, pretējā plūsma - tā paceļas no zemes un virzās cauri jūsu ķermenim vertikāli uz augšu, uz Kosmosu, bezgalīgos augstumos. Sajūtiet šo divu plūsmu gaitu sevī, pašu šo mūžīgo kustību, kas dāvā dzīvību. Ja nepieciešams, varat palīdzēt sev ar elpošanu, ieelpas laikā sajūtot augšupejošo plūsmu, bet izelpas laikā - lejupejošo. Divas plūsmas virzās caur jums vienlaikus - viena uz augšu, Kosmosā, otra uz leju, Zemes dzīlēs, bet jūs paši, jūsu ķermenis ir kā krellīte, kas brīvi karājas divu plūsmu "diedziņos". Atslābinieties, atbrīvojiet savu ķermeni, lai tas "karājas" it kā pats no sevis, - plūsmas notur jūs stingri un droši. Jūs mierīgi varat ļauties tām un sevi, savu fizisko ķermeni vairs nekontrolēt. Ja esat iemācījušies pastāvīgi dzīvot tādā stāvoklī, itin kā mazliet atkāpušies sāņus no sevis, "uzticējuši" savu ķermeni divām plūsmām, tas ir vienkārši lieliski. Tā dzīvot ir daudz vieglāk un mierīgāk - plūsmas pašas atnes jums visu dzīvei nepieciešamo, un jūs varat būt mierīgs un atslābinājies, turklāt justies droši un stabili - gluži kā krellīte, kuru stingri tur stipri pavedieni.

Centrālās plūsmas - tās arī ir galvenais enerģijas avots, kas nepieciešams cilvēka ķermenim, lai dzīvotu, lai būtu vesels un harmonisks. Taču ir ļoti svarīgi, lai plūsmu kustība būtu vienmērīga, spēcīga un pasargāta no ārējām iedarbībām. Tas ir, lai jūsu enerģētika nenovirzītos no centrālo plūsmu gultnes, lai tā nenoslēgtos citos cilvēkos, sociumā un energoinformatīvajos parazītos. Tikai tad mēs varam justies veseli un stipri, tikai tad spēsim saņemt no dzīves visu mums nepieciešamo.

Trenējieties atkal un atkal sajust plūsmas savā ķermenī - tas nav vingrinājums vienai reizei, tas ir dzīvesveids! Ideāli ir, ja šī sajūta nezūd nekad. Ja manāt, ka plūsma palēninās, jebkurā brīdī ar zināmu iekšēju piepūli varat atjaunot tās sākotnējo ātrumu. Lai visa ķermeņa enerģētika funkcionētu normāli un būtu vadāma, centrālajai enerģētiskajai plūsmai jābūt spēcīgai.

Patiešām - centrālās plūsmas ir mūsu organisma galvenais enerģētikas resurss. Un darbā ar kar- rau ir nepieciešams pilnībā pārvaldīt plūsmas. īpaši svarīga mums ir augšupejošā plūsma.

Ja neesat apguvuši TEIA iemaņas pat pirmās pakāpes līmenī, atgādināsim vēlreiz: tām ir nepieciešams pievērsties, un, jo ātrāk to darīsit, jo labāk. Šīs iemaņas izklāstītas pirmajā grāmatā - "Atbrīvošanās", ar kuru jums noteikti jāiepazīstas, pirms sākat darbu ar karmu. Jo, kā jau sacījām, tur aprakstīts ne tikai darbs ar plūsmām, bet arī daudz pašu nepieciešamāko metožu, konkrēti - enerģētiskā aizsargapvalka izveidošana, kas mūs pasargā no energoinfor- matīvo parazītu ietekmes. Ja šāda aizsargapvalka nav, ķerties pie darba ar karmu nav jēgas.

Tas, ar ko nodarbojas Skola, atgādina zīmēšanas stundas. Mēs iepazīstinām ar krāsas uzlikšanu uz audekla un otām, bet pārējais ir atkarīgs no skolnieka darba, un, kur ir darbs, tur ir arī palīdzība. Ja jūs TEIA iemaņas centāties apgūt pēc grāmatām, bet kaut kādu iemeslu dēļ neesat sasnieguši vēlamos rezultātus un jūsu patstāvīgās nodarbības nebija pietiekami efektīvas, kvalitatīvu apmācību var saņemt, sazinoties ar Skolas galveno organizāciju Sanktpēterburgā, piezvanot pa tālruni (812)318-12-45 vai ieskatoties internetā (adrese: www. deir. org) Skolas galvenajā mājaslapā.

Tātad mēs esam atsaukusi atmiņā TEIA iemaņas, kuras palīdz mums piekļūt enerģijas avotiem. Vēl darbam ar karmu mums būs vajadzīgas sava stāvokļa normalizēšanas iemaņas, konkrēti - spēja ieiet etalonstāvoklī.

TEiA, iemaņu sistēmas 1. pakāpe

12. solis. Apziņas etalonstāvokļa radīšana

Kā atceraties, etalonstāvoklis ir tāds stāvoklis, kurā mēs izjūtam pilnīgu komfortu un labklājību. Citiem vārdiem sakot, enerģētika funkcionē normāli, bez izkropļojumiem, mēs jūtamies stipri, mierīgi, pārliecināti par sevi, aizsargāti un apmierināti.

Var teikt arī tā: etalonstāvoklis ir tāds stāvoklis, kurā mums patīk viss - fiziskā poza, kādā atrodamies, redzes tēli, kurus uztver mūsu acis, skaņas, kuras dzirdam, smaržas, ko saožam, garša, ko izjūtam, tas ir, visi maņu orgāni raida tikai vispatīkamākos un harmoniskākos signālus. Ikviens cilvēks kaut reizi mūžā ir bijis tādā stāvoklī. Bet zemapziņai jau vienas reizes pietiek, lai šo stāvokli iegaumētu un nepieciešamības gadījumā atveidotu. Sajā nolūkā vajag tikai atcerēties savas patīkamās sajūtas, turklāt nejau visas uzreiz, pilnīgi pietiek ar vienu vai divām, piemēram, ar redzes un dzirdes tēliem. Vēl ļoti svarīgi ir šīs patīkamās etalonsajūtas papildināt arī ar etalonnolūku, tas ir, atcerēties stāvokli, kad jūs, patīkami juzdamies, vēl gatavojaties arī izdarīt kaut ko patīkamu.

Tātad, lai nonāktu etalonstāvoklī, atceramies, kad kaut kas līdzīgs ar mums notika reālajā dzīvē. Parakņājieties savā atmiņā, savā bērnībā un jaunībā, bet varbūt brieduma gados. Jebkurā gadījumā tai jābūt epizodei (varbūt pat ilgākam laika posmam) jūsu dzīvē, kad bijāt veseli, jutāties laimīgi, neatkarīgi, ticējāt sev, saviem spēkiem. Šis periods varēja būt ļoti īss vai garš, bet tāds ir bijis visiem, arī jums.

Tagad atsauciet atmiņā kādu pašu spilgtāko šā jūsu dzīves perioda vai epizodes mirkli. Ir ļoti svarīgi, lai tā būtu epizode, kurā patiešām nebija ne vismazākās negatīvās pieskaņas, nebija iesaistīti cilvēki, ar kuriem jūs turpināt komunicēties līdz šim laikam (jo jūsu attiecības ar viņiem droši vien ne vienmēr ir tik ideālas kā tajā brīdī, - tātad viņu atcerēšanās var nemanāmi izkropļot etalonstāvokli). Ņemiet vērā: šī epizode ir jāatsauc atmiņā nevis teorētiski, abstrakti, bet gan savā iztēlē vajag pilnīgi iegrimt šajā epizodē, no jauna izdzīvot to sajūtu līmenī. Tādēļ detalizēti atcerieties visu, ko tobrīd redzējāt, visu, ko dzirdējāt, visu, ko sajuta jūsu ķermenis, visas tās jūtas un emocijas, kas bija toreiz. Atcerieties visus sīkumus: piemēram, smaržas, sajūtas uz ādas - siltumu vai aukstumu, vējiņu vai pilnīgu bezvēju, lietu vai sauli utt. Tad jūsu ķermenis pēc asociācijas pats atveidos viegluma, brīvības, miera, atslābinātības, pašpārliecības un spēka izjūtu, kāda jums bija toreiz.

Lūk, tas ir etalons, tā ir norma, kurn jūs, protams, bez grūtībām protat sasniegt pēc savas gribas. Iemācījušies ieiet etalonstāvoklī, mēs gūstam iespēju jebkurā dzīves mirklī salīdzināt savu šābrīža stāvokli ar etalonu, lai uzreiz noteiktu, cik tālu no ideālā ir mūsu stāvoklis. Ar etalonstāvokļa palīdzību mēs bez grūtībām atšķiram normu no patoloģijas.

Taču etalonstāvokli mēs izmantojam ne tikai šādam nolūkam - tā pielietošanas sfēra ir ļoti plaša. Ar etalonstāvokļa palīdzību mēs viegli normalizējam savu pašsajūtu, pārbaudām savu mērķu patiesumu, bet tagad vēl novērtēsim arī karmas īstumu. Tādējādi darbā ar karmu prasme ieiet etalonstāvoklī ir pilnīgi nepieciešama, tāpat kā ir nepieciešams izveidot arī enerģētisko aizsargapvalku, kurš droši pasargā no energoinformatīvo parazītu ietekmes un kurn nespēj caursist negatīvas enerģētiskās iedarbības. Ja nebūs izveidots aizsargapvalks, egregoriālās ietekmes atkal un atkal atjaunos cilvēkā vainas izjūtu, tādējādi ģenerējot neīstās karmas sindromu.

Tāpēc mēs tūlīt pat atsvaidzināsim atmiņā tieši šo ļoti svarīgo iemaņu - aizsargapvalka izveidošanu.

TEIA iemaņu sistēmas 1. pakāpe

17. solis. Atslēgšanās no parazītiskajām būtībām un aizsargapvalka izveidošana

Sāksim ar to, kas mums jau ir labi zināms: koncentrēsimies uz centrālajām enerģētiskajām plūsmām. Taču šoreiz visa uzmanība jāpievērš nevis pašām plūsmām, bet gan tam, kā tās iziet cauri čakrām.

14. zīm. Vajag tikai noslēgt augšējo un apakšējo čakru enerģijas plūsmas - un jūsu iekšējā pasaulē neviens vairs neiejauksies. Jūs kļūsit nepieejami un brīvi

Sajutīsim augšupejošo plūsmu, izsekosim, kā tā paceļas līdz Višudhai un Adžņai, koncentrēsimies uz šīm čakrām. Ievērosim, kā tieši šo čakru apvidū plūsma it kā izzūd no mūsu uztveres sfēras. Neizlaižot no savas uzmanības loka šo sajūtu, uztversim lejupejošo plūsmu un to, kā arī tā sāk it kā izkliedēties, pazust no uztveres sfēras, kad nokļūst līdz Manipūrai un Svadhistānai. Sajutīsim, kā enerģija burtiski iztek caur augšējām un apakšējām čakrām - lēni, tomēr skaidri samanāmi - kā ūdens caur filtru. Pamēģināsim pilnīgi koncentrēties uz šo izkliedēšanās sajūtu un pat it kā savienoties ar šīm izkliedētajām plūsmām. Labi iegaumēsim šo sajūtu.

Kad pilnībā sajutīsim šo saplūsmi, kad jutoņa kļūs skaidra un noteikta, mums vajadzēs izdarīt kaut ko interesantu. Saplūdīsim ar enerģiju, kas iziet caur vienu no augšējām čakrām (piemēram, caur Adžņu). Un tagad ar gribas piepūli un sasprindzinot uzmanību domās aizsniegsimies ar šo enerģiju līdz apakšējai čakrai (piemēram, Manipūrai).

Lai to paveiktu, būs vajadzīgi zināmi pūliņi, mazliet pacietības un treniņa, tomēr jūs, neapšaubāmi, tiksit galā ar šo uzdevumu.

Tiklīdz tas ir izdarīts, mēs momentāni sajūtam, ka ap mūsu ķermeni it kā pats no sevis, bez mūsu līdzdalības ir radies Zemes enerģijas plūsmas aplis. Turklāt uzreiz pēc izveidošanās šī plūsma kļūst ļoti spēcīga un vienmērīga. Gandrīz tūlīt pat ķermenis sajūt enerģijas pieplūdumu.

Nezaudējot laiku, izmantojam šo enerģijas pieplūdumu, lai pēc iespējas ātrāk radītu mūsu veidojamā aizsargapvalka otru komponentu (kosmisko sastāvdaļu). Šajā nolūkā, tieši tāpat kā nupat izdarījām, mums jāsaplūst ar enerģiju, kas nāk no apakšējām čakrām, un jāsasniedz ar to augšējās čakras. Nu, vai izdevās? Tātad mēs ap savu ķermeni esam noslēguši otru enerģētisko slāni - Kosmosa enerģiju. Bet tagad koncentrēsimies uz to, lai ap savu ķermeni noturētu abu enerģijas slāņu sajūtu. Centīsimies noturēt sevī šo sajūtu tik ilgi, cik vien spējam.

Jūsu ķermeņa priekšā ir izveidojusies abu plūsmu enerģijas grīste, kas savieno augšējās un apakšējās iekšējās čakras. Tagad mums vajadzēs maksimāli pastiprināt centrālās plūsmas un padarīt šo grīsti blīvāku, apvilkt to sev apkārt gluži kā lukturīšu virteni ap eglīti, turpinot pastiprināt plūsmas, - un beidzot plūsmu gali aiz muguras saslēgsies, saplūdīs, saaugs… Viss, apvalks ir gatavs!

Lūk, tas tad arī ir pats galvenais moments TEIA pirmajā pakāpē un, godīgi sakot, pats svarīgākais moments pirmajās trijās pakāpēs. Bez tā nebūsim brīvi no energoinformatīvajiem parazītiem, no neīstās karmas. Mēs silti iesakām visiem lasītājiem, kas iepazīšanos ar TEIA iemaņu sistēmu sāk ar šīs grāmatas lappusēm, vispirms izveidot aizsargapval- ku (tikai neaizmirstiet iepriekš attīrīt savu enerģētiku, jo nav vērts pabāzt energoinformatīvos bojājumus zem apvalka) un tikai tad sākt cīņu ar karmu.

Bet arī tas vēl nav viss. Darbā ar karmu var gadīties tā, ka mums būs vajadzīgi patiešām kolosāli enerģijas resursi. Tāpēc mums jau laikus jāatceras, kā tai piekļūt. Par tādu enerģijas rezerves avotu mums kļūs iekšējais - alternatīvais - etalonstāvoklis.

TEIA iemaņu sistēmas 2. pakāpe

13. b solis. Alternatīvā etalonstāvokļa izveidošana

Lai radītu alternatīvo etalonstāvokli, mums būs jāpatrenējas maksimāli pastiprināt ne vien centrālās plūsmas, bet arī iekšējo sava taisnīguma apziņu un pašpaļāvību.

Šajā nolūkā vispirms izveidosim jaunu etalonstāvokli. To var izdarīt, jau atveidotajam stāvoklim pievienojot jaunu detaļu, objektu, sajūtu. Piemēram, tajā noskaņojumā jūs sēdējāt ezera krastā - nomainīsim ezeru ar upi, vai jūs atradāt sēni - pievienosim vēl meža noru ar košām puķēm utt. Tas tad arī būs jaunais, "enkura" objekts jūsu jaunajā etalonstāvokli. Enkurobjektam jābūt spilgtam un viegli iegaumējamam, un nav svarīgi, ka īstenībā jūsu atmiņā atsauktajā epizodē šā objekta nebija. Šeit mēs droši varam ļaut vaļu iztēlei.

Ieejam šajā jaunajā etalonstāvokļa variantā un sākam saskatīt tajā enkurobjektu. Sākumā tas tik tikko iezīmējas, taču mēs pastiprinām centrālās plūsmas - un tas kļūst spilgtāks un piesātinātāks. Vēl vairāk pastiprinām centrālās plūsmas - un priekšmeti iezīmējas aizvien uzskatāmāk. Tagad izraisām sevī, iedzīvinām un pastiprinām iekšējā taisnīguma izjūtu. No jauna pastiprinām centrālās plūsmas. Lūk, tagad jūs atrodaties alternatīvajā etalonstāvoklī, skaidri redzat enkurobjektu, sajūtat patīkamu iekšējā taisnīguma apziņu un pašpaļāvību un, protams, nezaudējat spēcīgu, neapturamu centrālo plūsmu klātbūtni.

Un šis alternatīvais etalonstāvoklis saglabās visu milzīgo jūsu energokrājuma un iekšējā taisnīguma apziņas potenciālu - ar tā emocionālo pacēlumu, apvalka noturīguma un blīvuma izjūtu un tā tālāk - katram var būt savas nianses.

Šis alternatīvais etalonstāvoklis mums ir absolūti nepieciešams: tikai smeļot no šā avota, mēs varam iegūt sev nepieciešamo enerģijas maksimumu, lai tiktu vaļā no karmas. Pat pēc TEIA ceturtās pakāpes apgūšanas, kad cilvēkam jau tāpat ir ļoti vērā ņemams enerģētikas līmenis, alternatīvais etalonstāvoklis palīdz padarīt šo enerģētikas uzkrājumu vēl spēcīgāku, palielināt jau tāpat augsto līmeni vairākas reizes.

Taču jāatceras, ka ar etalonstāvokļa palīdzību mēs atbrīvojam sava veida neaizskaramās rezerves - enerģētisko uzkrājumu. Tāpēc ka tad, kad pēc savas gribas izraisām sevī iekšējā taisnīguma izjūtu, mēs nevaram iztikt bez neaizskaramajām rezervēm. Bet neaizskaramās rezerves, kā paši saprotat, nedrīkst izmantot pastāvīgi. Tās drīkst lietot tikai īslaicīgi, un to darīt var vienīgi lielas nepieciešamības gadījumā. Un tāpēc mums vajadzēs cītīgi patrenēties, lai smalki atšķirtu savas sajūtas, kuras ļaus mums saprast, vai patiešām šobrīd neaizskaramā rezerve ir tik ļoti vajadzīga. Bet tā būs vajadzīga tikai tad, kad būsim simtprocentīgi pārliecināti, ka notikumu virkne, ar kuru mēs gatavojamies strādāt, ir patiešām karmiska un ka esam pareizi noteikuši antikarmisko programmu (par to, kas tā ir, drīzumā parunāsim sīkāk).

Lai smalki izprastu tādas detaļas, mums nepieciešamas iemaņas savu domu, vēlmju un mērķu patiesuma pārbaudei. Ja atceraties, mēs to darījām TEIA otrajā pakāpē - un arī ar etalonstāvokļa palīdzību.

TEIA iemaņu sistēmas 2. pakāpe

1. solis. Vēlmes patiesuma pārbaude

Iejūtamies etalonstāvoklī. Atveidojam to līdz sīkākajām detaļām, atceramies visas patīkamās sajūtas. Tagad, atrodoties etalonstāvoklī, mēģināsim izanalizēt savu pašreizējo dzīves situāciju. Skatāmies uz situāciju atsvešināti, lai tā neietekmētu mūs emocionāli, - emocijas joprojām atbilst eta- lonstāvoklim, nevis šābrīža situācijai. Lai uzdevumu atvieglotu, varat iztēloties, ka etalonstāvoklī sēžat kinozālē un no malas, emocionāli neiesaistoties, skatāties, kā uz ekrāna izvēršas jūsu dzīves pašreizējie notikumi.

Tagad iztēlojieties, kā jūs gribētu izmainīt šo situāciju. Uz iedomātā ekrāna iztēlē skatiet "kino", kur situācija mainās atbilstoši jūsu vēlmei.

Vai šī jaunā aina nenonāk disonansē ar jūsu eta- lonstāvokli? Vai jūtat, ka kaut kas jūs satrauc šajā scenārijā, kurš, kā likās, ir jums vēlamais? Piemēram, jūs esat izvēlējušies sev jaunu darbavietu, eta- lonstāvoklī uz iedomātā ekrāna caurskatāt ainu ar savu ierašanos jaunajā kolektīvā un… jūtat, ka nez kāpēc maitājas oma un vispār nemaz īsti nepriecē šī perspektīva, un patiesībā jūs šis jaunais darbs nemaz nevelk. Tas nozīmē vienīgi to, ka jūsu vēlme stāties šajā jaunajā darbā nav patiesa, - tā ir neīsta. Tāpēc vajag no tās atteikties, kamēr nav par vēlu, kamēr paši sev neesat dzīvi sabojājuši. Etalonstāvokļa izkropļojums var izpausties arī kā pēkšņa smaguma un satraukuma sajūta sirdī, plankumi uz iedomātā ekrāna, priekšmetu pazušana vai jaunu neplānotu tēlu parādīšanās uz tā.

Bet, ja vēlmes īstenošanas aina nenonāk pretrunā ar etalonstāvokli, ja gaidāmā perspektīva, pat no etalonstāvokļa raugoties, jūs tikai iepriecina, nevis izraisa grūtsirdību, tātad vēlme ir patiesa. Eta- lonstāvoklis ļauj pārbaudīt, vai mūsu vēlēšanās nav konfliktā ar zemapziņu. Ja nav, tātad tā ir īsta. Bet, ja mūsu vēlme izkropļo etalonstāvokli, varam secināt, ka zemapziņā pastāv konflikts, kas novērš apziņas uzmanību no etalonstāvokļa saglabāšanas, tāpēc tas arī izkropļojas. Tātad izraudzīto mērķi mūsu zemapziņa neatbalsta, tāpēc tas ir jāmaina.

Tas ir lielisks paņēmiens, kā aplūkot to vai citu lietu nevis no loģikas viedokļa, bet gan pārbaudīt, vai tas dziļākajos līmeņos atbilst mūsu personībai, mūsu zemapziņai, kas visbiežāk zina par mums un mūsu patiesajām vēlmēm daudz vairāk nekā apziņa. Taču cilvēki lielākoties pieraduši izmantot tikai savas būtības apzinātos slāņus, nevis zemapziņu, tikai loģiku, nevis intuīciju. Lai pārbaudītu savu mērķu īstumu, nav cita paņēmiena kā atslēgties no loģikas un izmantot sajūtu valodu, kuru saprot mūsu zemapziņa. Tā nesaprot vārdus, loģiku, domas! Tā saprot tikai tēlu un sajūtu valodu! Un tāpēc, lai sekmīgāk pārbaudītu savu nodomu patiesumu, ir jāiemācās pārtulkot savas domas, mērķus un vēlmes no vārdu un loģikas valodas uz tēlu un sajūtu valodu. Citiem vārdiem sakot, lai konstatētu, cik lielā mērā mums ir derīga iecerētā tālākās darbības programma, jāiemācās radīt šīs programmas integrālo sajūtu. Arī to mēs kopīgi esam apguvuši jau TEIA otrajā pakāpē.

TEIA iemaņu sistēmas 2. pakāpe

0. solis. Programmas integrālās sajūtas radīšana

Dabiski, ka šobrīd mūs interesē pirmām kārtām mūsu karmiskās situācijas integrālās sajūtas izveidošana. Kā panākt, lai mēs spētu nevis vienkārši apzināties karmisko situāciju savā dzīvē, bet arī pilnībā, ar visām niansēm, to sajust?

Mēs visi zinām, cik bieži dažādi speciālisti aicina mūs apzināties savu problēmu, lai no tās tiktu vaļā. Uz to daudzi cilvēki pilnīgi pamatoti atbild: "Es zinu savu problēmu, bet tik un tā nespēju no tās atbrīvoties." Tāds sajukums rodas tāpēc, ka šie speciālisti neievēro svarīgu lietu: problēmu vajag ne tikai apzināties, bet arī izjust. Savā mūžā mēs bieži pārdzīvojam kaut kādas situācijas, līdz galam tās neizjutuši, neizbaudījuši visas sajūtu nianses. Kā atceraties, tieši pašu pieredzē neizjusta vainas apziņa kļūst par karmas cēloni. Tas notiek tāpēc, ka

izjust praktiski jau nozīmē spert pirmo soli uz atbrīvošanos. Neizjust - nozīmē iedzīt dvēseles dzīlēs un tur atstāt programmu, kas sāks savu postošo darbību.

Lūk, kāpēc mums ir tik svarīgi nevis tikai apzināties, bet arī izjust savu karmisko situāciju visos sīkumos. Proti, radīt sevī šīs situācijas integrālo sajūtu. Nevis izskaidrot to vārdiem, nevis saprast loģiski, bet - tieši izjust.

Pirmais, kas šajā nolūkā jāizdara, - it kā jāliek vārdiem "pazust".

15. zīm. Virtuālajā telpā ievietots milzīgs objekts liek tās attālajam fragmentam atrauties, sākt patstāvīgu eksistēšanu Apsēdīsimies ērtāk un aizvērsim acis. Esam nokļuvuši tumšā iekšējā telpā. Tagad atcerēsimies, kā risinājās mūsu karmiskā situācija: kā viss sākās, kā turpinājās, ar ko beidzās. Atceramies visu detalizēti un sīki, ne vārdos, bet sajūtās. No jauna: kā viss sākās - kā turpinājās - ar ko beidzās - un tā tālāk, uz riņķi vien, atkal un atkal, arvien ātrāk un ātrāk, kā vāvere ritenī! Ātrāk, ātrāk, kāpinām tempu, atveidojam atmiņā tikai sajūtas, tikai jūtas -un vārdi atkrīt. Paliek vienīgi sajūtas, kas pakāpeniski nostiprinās mūsu apziņā. Un, rau, sajūta pilnībā piepilda mūs, kļūst vienota, integrāla… Mēs iegūstam savas situācijas integrālo sajūtu.

Tātad integrālā sajūta ir radīta. Tagad mums jānosaka, kur tieši mūsu iekšējā telpā tā izvietota. Kāda, tā sakot, ir tās konkrētā "adrese"? To ir svarīgi zināt, lai turpmāk ļoti precīzi īstenotu tās izolēšanas un likvidēšanas metodiku.

Protams, integrālā sajūta atrodas mūsu apziņas virtuālajā telpā. Un, kā mēs zinām, tā nav nekas cits kā ātmaniskā telpa - īstenībā mūsu dvēseles kristāls, kas nostājas mūsu priekšā tāds, kādu to redzam no iekšienes. Kā atceraties, ar virtuālās telpas atklāšanu mēs nodarbojāmies TEIA piektajā pakāpē. Atsauksim atmiņā šīs iemaņas.

TEIA iemaņu sistēmas 5. pakāpe

1. solis. Savas apziņas virtuālās telpas atrašana

Apsēžamies ērtā pozā, aizveram acis. Savā priekšā redzam tukšu tumšu telpu. Var teikt, ka mēs atrodamies tukšā tumšā telpā. Tā tas arī ir. Mēs esam savas apziņas virtuālajā telpā, un tā ir lielāka nekā telpa, kas var ievietoties mūsu galvaskausā.

Sajutīsim šīs telpas apmērus. Tai, tāpat kā parastai ārējai Zemes telpai, ir trīs dimensijas. Nav tikai ierobežojošā apvāršņa. Mēģināsim iedomāties šajā telpā kādu tēlu, kādu ainiņu, piemēram, ziediņu, dabasskatu vai ģeometrisku figūru. Mēs redzēsim, ka ainiņa parādās kaut kur priekšā, nedaudz augstāk par acu līmeni - it kā uz iedomāta ekrāna. Taču, lai atcerētos šo objektu, mums bija jāvēršas pavisam citā iekšējās telpas apvidū. Mūsu apziņa it kā uzmeklēja neredzamu plauktu virtuālās telpas bezgalīgajā skapī.

Kā nākas koncentrējušies, sajūtam sevi apziņas telpas iekšienē. Tagad, lai atjaunotu orientēšanās iemaņas virtuālajā telpā, atkal, kā to darījām piektajā pakāpē, atcerēsimies jebkuru dzejas rindu. Piemēram: "Nāk rudentiņis, būs barga ziema…" Mēģināsim korelēt šo rindu ar savu virtuālo telpu un noteikt, kur bija jāvēršas, lai to atcerētos. Jo visam, kas uzpeld mūsu apziņā, ir sava "adrese" virtuālajā telpā. Tad kur ir šis dzejas tēls - kur tieši tas atrodas jūsu virtuālajā telpā: augšā, apakšā, pa labi, pa kreisi, tuvu centram vai sāņus, jūsu tuvumā vai tālu?

Bet tagad atcerēsimies citu tēlu, piemēram, kāda zieda smaržu. Kur tā novietota jūsu virtuālajā telpā? Nav izslēgts, ka pavisam citā tās daļā, nepavisam ne tur, kur bija dzejasv rinda. Turpinām atcerēties tēlus. Citrona garša… Šokolādes konfektes… Vai cepta sulīga šašlika garša? Kas nu kuram tuvāks. Vai atcerējāties sajūtu? Bet kur tā atrodas jūsu virtuālajā telpā? Meklējam, nosakām koordinātes.

Atsauciet atmiņā vēl kaut ko: silts, dzidrs, sāļš jūras ūdens, gurkstošs sniegs zem kājām, rožu pušķis… Un kur tas viss izvietots jūsu virtuālajā telpā? Jūs redzēsit, ka visi šo tēlu avoti atrodas dažādās tās daļās. Un šī telpa ir patiešām bezgalīga pēc sava dziļuma, ja jau tajā var satilpt tik daudz kas. Tā ietilpina sevī visu, kas vien ir jūsu apziņā.

Iemaņas orientēties virtuālajā telpā mums ne reizi vien noderēs cīņā ar karmu - tieši virtuālo telpu mums nāksies "šūt" un "lāpīt", tieši tur izlīdzināt "grambas" un "bedres", likvidēt visus izkropļojumus, kurus atstājusi īstā karma. To likvidēšana padarīs mūs neuzņēmīgus pret karmiskām situācijām, kas agrāk sagādāja tik daudz rūpju.

Ir vēl metodes, kas mums ārkārtīgi nepieciešamas.

TEIA iemaņu sistēma: darbs ar būtībām un būtnēm

0. solis. Virtuālās telpas fragmenta atdalīšana

Lai no sevis atdalītu virtuālās telpas fragmentu, mums vispirms ir jārada šis fragments - virtuālā telpa taču pastāv tāpēc, ka mums ir dvēsele, bet upurēt tās būtisku daļu ir vismaz nesaprātīgi.

Tāpēc mēs varam rīkoties šādi: paņemt papīra lapu un ar pildspalvu uzzīmēt uz tās nelielu figūriņu, proti, dažas haotiski savītas līnijas vai vienu samezglotu līniju. Uzmanību! Visām uzvilktajām līnijām jābūt noslēgtām, lai vēlāk būtība nesāktu tās neprognozējami pārveidot. Tad mēs aplūkojam to un aizgriežamies. Pēc trīsdesmit - četrdesmit sekundēm aizveram acis un atsaucam atmiņā šo figūru (bet tā jau ir ieņēmusi savu pagaidu vietu dvēseles telpā), pie viena nosakot, kurai virtuālās telpas daļai mums bija jāpievēršas, lai to atcerētos (jo mēs to ieraudzīsim uz iekšējā ekrāna, kas novietots mazliet virs acu līmeņa, taču pievērsties vajadzēs citai vietai).

16. zīm. Cilvēka būtne gluži kā pērle sastāv no daudziem neatkārtojamiem slāņiem, bet pašā tās centrā atrodas visus apvienojošā daļiņa - tāpat kā pērles centrā dus smilšu graudiņš no mātes Zemes smiltājiem

Tad sākam pārvietot figūras tēlu uz to virtuālās telpas daļu, kurai bija jāpievēršas, lai atcerētos šo figūru. Tiklīdz tēls ir pārvietojies tur, tas uzreiz iegūst neticamu spilgtumu un skaidrību, un mēs, nepārtraucot koncentrēties, atveram acis un skatāmies uz priekšmetu, kuru cenšamies iedzīvināt.

Pārvietojam virtuālās telpas fragmentu tieši priekšmetā. Bet tagad, nekādā gadījumā nepārstājot koncentrēties uz šo fragmentu, iedomājieties, turklāt - cik vien iespējams skaidri - … ziloni! Viņš uz laiku novietosies virtuālās telpas centrālajā daļā, izspiežot tās izkropļojumu, kas radies, savienojot fragmentu ar priekšmetu. Taču mēs neļaujam fragmentam pazust un atstāt priekšmetu! Tas galīgi atrausies un paliks fiksēts priekšmetā, kļūdams par būtības virtuālās telpas pamatu.

Šī manipulācija mums būs vajadzīga, lai aizdziedētu karmiskos defektus dvēseles matricē.

TEjA iemaņu sistēmas 4. pakape

1.a solis. Bāzes sajūtas "Es esmu" sasniegšana

Izvēlieties laiku un vietu, kad un kur jūs neviens netraucēs vismaz stundu. Ieņemiet maksimāli ērtu pozu sēdus vai guļus stāvoklī. Aizveriet acis, atslābinieties, rūpīgi pārbaudiet, vai ķermenis kādā vietā nav nevajadzīgi saspringts.

Jūs jau esat sapratuši, ka jūsu domas - tas neesat jūs. Ja atslēgtu visas domas, vai tad jūs pazustu, pārstātu eksistēt? Protams, ne.

Pamēģināsim. Vienkārši izvadiet visas domas ārpus savas uztveres. Visvieglāk to izdarīt, koncentrējoties uz kādu tēlu.

Jūs tikko izjutāt vispozitīvākās emocijas. Tagad jums vajadzēs atdalīt tās no sevis, aizvākt - tāpat kā to izdarījāt ar domām. Gluži vienkārši atbrīvoties no tām.

"Es esmu"

17. zlm. Vajag tikai pārvietot sajūtu "Es esmu" ārpus fiziskā ķermeņa, un jūs sajutīsit jaunu tēlu plūsmu

Iztēlojieties, ka jūtas, kuras pārdzīvojāt, jūs it kā izvadāt savas būtnes virspusē, tās kļūst līdzīgas sausām sīpola mizām. Un nu notrausiet šīs mizas, nometiet no sevis, neturieties pie tām. Tās nokritīs, un paliks tikai attīrīts kodols - jūsu patiesais "Es" (sk. 17. zlm.).

Neatkārtojama sajūta, vai ne? Iekšējs tukšums un pilnīgs miers, atsvešinātība, attīrīšanās, atbrīvotība - un vienlaikus skaidra sajūta: "Es esmu!" Bet pats "Es" kļuvis it kā paplašināts, liekas, tas gatavs piepildīt visu pasauli.

Lūk, šī tad arī ir tā sajūta, kas ir vistuvākā dvēseles apjautai. Tā ir bāzes sajūta, kas mums jāatceras, un to mēs izmantosim, meklējot karmiskos defektus mūsu dvēseles struktūrā.

TEIA iemaņu sistēmas 4. pakāpe

1. b solis. Apzināta sajūtas "Es esmu" pārvietošana

Nezaudējiet bāzes sajūtu. Apziņa mums joprojām ir kā promaizmestās mizas - nelaidiet to atpakaļ. Taču atļaujiet tai kļūt par mēmu novērotāju. Lai tā stāv maliņā un klusēdama mierīgi skatās.

Tagad jūsu uzdevums ir iemācīties pārvietot sajūtu "Es esmu". Mēs jau atklājām, ka tā koncentrēta galvas centrā, tomēr nebūt nav pārakmeņo- jusies un nekustīga. Pacentieties lēnām un pakāpeniski pārvietot šo sajūtu - no galvas centra pavirzīt to vertikāli uz augšu kādus divdesmit centimetrus.

Vai izdevās? Ievērojiet, kā mainījušās sajūtas. Jūs it kā esat atkāpušies no sevis, atrodaties vienlaikus gan savā ķermenī, gan ārpus tā.

Bet tagad pamēģiniet pārvietot sajūtu "Es esmu" pretējā virzienā - no galvas centra uz leju. Ja pārvietosit to uz leju un atpakaļ un novietosit sev aiz muguras, nebrīnieties - jūs nokļūsit savā pagātnē.

Jūs var pārņemt ārkārtīgi spilgtas atmiņas. Turklāt rodas ļoti skaidra savas dzīves ceļa izpratne, savas vietas apzināšanās dzīves telpā un laikā.

Iemaņas darbā ar savas apziņas centru būs ļoti vajadzīgas, lai mēs varētu precīzi noteikt defektus savas dvēseles matricē.

Taču, kaut ari spējam izskaust karmas pēdas pat no savas dvēseles, tomēr nedrīkstam ignorēt otrajā pakāpē apgūto tehniku - tehniku karmiskā kompleksa likvidēšanai no visiem trim mūsu ēteriskā ķermeņa līmeņiem. Kāpēc? Tāpēc, ka tieši šajā līmenī cilvēkam izvietojas jau darboties sākusī kar- ma, to izskaust nozīmē apturēt tās izpausmes.

Šīs metodikas te ir apskatītas konspektīvi - sīkāk par tām var uzzināt grāmatā "Tapšana", kas veltīta TEIA otrajai pakāpei.

TEIA iemaņu sistēmas 2. pakāpe

17. solis. Karmisko struktūru likvidēšana

17. a solis. Pirmais līmenis: pašas karmiskās struktūras likvidēšana

Ieejam etalonstāvoklī. Izraisām apziņā karmiskās situācijas integrālo sajūtu. Pastiprinām centrālo augšupejošo plūsmu. Koncentrējamies uz savu karmisko situāciju. Ļaujamies visām ar šo situāciju saistītajām nepatīkamajām izjūtām - jā, ir nepatīkami, jā, ir sāpīgi, taču citādi šo furunkulu nepārgriezt, medicīniskas procedūras ļoti bieži ir nepatīkamas, bet bez tām nevar izārstēties. Jums

taču ir gana daudz spēka, drosmes un apņēmības izārstēties, tāpēc pacietiet. Tas ir nepieciešams, lai atdzīvinātu karmisko struktūru, izvilktu to no dvēseles un apziņas dzīlēm pēc iespējas tuvāk mūsu ēteriskā ķermeņa virsmai, no kurienes to būs jau ļoti viegli dabūt projām.

Tagad uzmanīgi ar gara acīm izpētām no iekšpuses visu savu ēterisko ķermeni (šīs metodikas sīki aprakstītas TEIA sistēmai veltītajā pirmajā grāmatā). Izpētiet to rūpīgi un smalki. Karmiskā struktūra atrodas kaut kur tur. To nav grūti atrast. Jums taču jau ir radušās nepatīkamas sajūtas. Nosakiet šo sajūtu iespējamo atrašanās vietu savā ķermenī. Kaut kur ir saspringums, smagums, vājums, varbūt sāpes - nepatīkamas sajūtas, kas tiek uztvertas kā svešķermenis, sava veida izaugums? Tā tad arī ir vieta, kur ieperinājusies karma.

18. zīm. Karmiskās situācijas integrālā sajūta ir tā, kas veidojas virtuālajā telpā, kad vārdi nepaspēj atspoguļoties apziņā

Sajūtiet šo izaugumu uz sava ēteriskā ķermeņa tajā vietā, kur ir šīs sajūtas. Tagad uzmanību - atkal vajadzīgas pirmās pakāpes iemaņas. Jūsu fiziskais ķermenis paliek nekustīgs, bet jūsu ēteriskās rokas

satver šo izaugumu un sāk vilkt to ārā no ēteriskā ķermeņa. Vienlaikus pastiprinām centrālo augšupejošo plūsmu - tā dod mums šim procesam nepieciešamo enerģiju.

Noraujam nost šo konstrukciju! Turam to izstieptās ēteriskajās rokās sev priekšā un sākam to piesūknēt ar centrālās augšupejošās plūsmas enerģiju, iztēlojoties, kā šī enerģija sadedzina karmis- ko konstrukciju. Tā kļūst tumša, sačokurojas, pārstāj būt dzīva, pakāpeniski pārvēršoties par kaut ko līdzīgu necaurspīdīgai melnai pērlei vai parastam izdedžu un pelnu gabaliņam. Tagad iegremdējiet savu ēterisko roku ar tajā saņemto izdedžu gabaliņu pēc iespējas dziļāk zemē. Tik dziļi, lai rokā rastos sajūta, ka tā grimst tukšumā. Izmetiet šajā tukšumā karmiskās struktūras paliekas.

Bet tagad turpinām pastiprināt centrālās plūsmas, piesātinot savu ķermeni ar enerģiju un pirmām kārtām papildinot ar enerģiju to iedobumu, kas palicis ēteriskajā ķermenī pēc karmas likvidēšanas. Panākam sajūtu, ka gramba tiek izlīdzināta, piepildās ar gaismu, enerģiju un izzūd: tagad tās vietā ir līdzena, starojoša ēteriskā ķermeņa virsma.

17. b solis. Otrais līmenis: lauka struktūras korekcija

īpaši pievēršam jūsu uzmanību, lūk, kam: pāreja uz otro līmeni notiek uzreiz pēc pirmā līmeņa sasniegšanas, bez pārtraukuma, neizejot no etelonstāvokļa.

Mēs joprojām esam etalonstāvoklī. Tagad mums jārada antikarmiskās situācijas integrālā sajūta. Tas tiek darīts ar tām pašām metodēm, kādas izmanto karmiskās situācijas integrālās sajūtas radīšanai, atšķirība ir tikai tā, ka tagad mēs situāciju iztēlojamies tādu, kādu to gribētu redzēt, un, dabiski, ar to saistītās sajūtas ir ļoti patīkamas. Tā, piemēram, karmiskā situācija bija saistīta ar nespēju izveidot ģimeni. Tātad antikarmiskajai situācijai jābeidzas ar kāzām. Iedarbinām savu iztēli un veidojam antikarmisko situāciju pēc tā paša principa: kā viss sākās - kā turpinājās - ar ko beidzās. Uzņemam sevī visu šo situāciju tēlu un sajūtu līmenī. Šajā nolūkā aktīvi fantazējam - iekļaujam visdažādākos tēlus: kāds ir jūsu kāzu tērps, kādi ziedi rokās, kā tie smaržo. .. Un tā tālāk. Pārbaudām šīs programmas patiesumu - neaizmirstiet to izdarīt!

Ar pirmā līmeņa paņēmienu palīdzību esam atbrīvojušies no nepatīkamajām sajūtām un tēliem, kurns mums izraisīja karmisko notikumu virknes aina. Tagad veidojam apziņā antikarmiskās situācijas integrālo tēlu, kura patiesumu jau esam pārbaudījuši. Atklājam, kur tieši mūsu virtuālajā telpā atrodas antikarmiskās situācijas integrālā sajūta. Tagad piesātinām šo vietu ar augšupejošās plūsmas enerģiju. Pēc tam domās ņemam iegūto enerģijas sabiezējumu, ar kuru piesātināts antikarmiskās programmas apvidus, un iemontējam to savā ēteriskajā ķermenī - tieši tajā vietā, no kuras tikko izņemts karmiskais komplekss. Tad turpinām intensīvi piesātināt savu ēterisko ķermeni ar centrālo plūsmu enerģiju, līdz ievadītais sabiezējums pieaugs.

17. c solis. Trešais līmenis: uzvedības programmu korekcija

Kad vecā karma ir aizdabūta prom, vairs nekas mums netraucē izlabot šo nevēlamo uzvedības stereotipu, kuru mūsos radījusi karma. Piemēram, karma varēja izraisīt pilnīgu neprasmi kontaktēties ar pretējo dzimumu (nedrošība, biklums, sarkani plankumi uz sejas un sajūta, ka "vārdu nevar dabūt pār lūpām", kad tuvojas pretējā dzimuma pārstāvis), un ne ar kādu pašiedvesmu, nekādu gribas piepūli, nekādu apelēšanu pie loģikas un apziņas nav iespējams mainīt ar karmu saistīto uzvedību. Tagad, kad karmas nav, nevēlamais uzvedības stereotips mainās viegli, bez jebkādas piepūles. Jo vairs nav struktūras, kas mūs programmēja uz šādu uzvedību. Mums atliek tikai izstrādāt jaunu uzvedības modeli un kā nākas apgūt to.

Šajā nolūkā vispirms izveidojam jaunā uzvedības modeļa integrālo sajūtu, neaizmirstot, ka to radām izjūtu, nevis loģikas līmenī. Proti, domās izdzīvojam situāciju tādu, kādu to gribētu izjust dzīvē: rau, mēs droši un pārliecināti tuvojamies meitenei, rau, možā balsī, staltu stāju piedāvājam iepazīties… un tā tālāk. To visu izdzīvojam spilgtos tēlos, emocijās, sajūtās.

Dziļi apzināmies savas rīcības pareizību. Jūtamies pārliecināti, stabili, mūsu enerģētika ir spēcīga un varena. Ielaižam šajā sajūtā jauno uzvedības modeli, kas ir pilnīgs pretstats iepriekšējam. Ieviešam šo programmu savā ēteriskajā ķermenī (tas tiek darīts tāpat kā veiksmes un panākumu programmas iemontēšana, kas sīki aprakstīta otrajā grāmatā - "Tapšana").

Protams, mēs te neminējām pilnīgi visas metodikas, kuras izmantosim darbā ar karmu. Dažas no jaunajām tehnikām krustosies ar mums jau zināmajām otrās pakāpes tehnikām, un tās mēs atsauksim atmiņā vēlreiz - jau sīkāk. Pārējās nepieciešamās tehnikas arī tiks apskatītas turpmāk - attiecīgajās nodaļās. Mums būs vajadzīgas gan virtuālās telpas izkropļojumu noteikšanas tehnikas, gan karaliskās telpas attīrīšanas metodes, gan kar- mu veidojošo situāciju pārvarēšanas paņēmieni…

Kāpēc tik daudz tehniku tādai relatīvi vienkāršai problēmai, kuru sarežģītības ziņā nevar ne salīdzināt, teiksim, ar atvērto un slēgto ceļu problēmām? Tāpēc, ka šis mācību līdzeklis domāts pirmām kārtām tiem, kuru galvenais mērķis ir tikt galā ar karmu. Vispār jau šā jautājuma atrisināšanai nav vajadzīgas visas TEIA tehnikas. Tomēr labāk ir pārvaldīt tās visas, turklāt virtuozi.

Vēlreiz atgādinām: TEIA pirmā pakāpe karalisko jautājumu galīgai atrisināšanai ir ārkārtīgi nepieciešama.

Cīņa ar iesīkstējušu karmu sekmīgāka būs tiem, kuri jau apguvuši vismaz trīs TEIA pakāpes. Bet vislabāk karmas likvidēšana, dabiski, veiksies tam, kurš apguvis visas piecas TEIA pakāpes.

Atcerieties: likvidēt karmu ir pa spēkam pilnīgi jebkuram cilvēkam! Te nav nekā nepārvarama. Ja jūs pat tagad sākat no nulles un vēl neesat iepazinušies ne ar vienu no TEIA pakāpēm, tas nozīmē vien to, ka jums vajadzēs mazliet vairāk laika un nedaudz vairāk pūļu nekā pārējiem. Bet mērķis ir sasniedzams jebkurā gadījumā. Tas ir daudzkārt pārbaudīts praksē. Neatrisināmu karalisku situāciju nemēdz būt. Kad jūs sakāt: "Nevaru!", jūsu zemapziņa domā: "Nezinu, kā." Lai problēmu atrisinātu, vajag tikai zināt "kā", un tad nekāda "nevaru" vairs nav. Bet šis pats "know - how" - te tas ir, jūsu priekšā. Tā ka tagad viss ir atkarīgs tikai no jums. Vienīgi no jūsu apņēmības un jūsu vēlēšanās atbrīvoties no karmas. Kas patiešām to vēlas, tam šis uzdevums ir pa spēkam. Citu nosacījumu panākumu gūšanai nav! Tāds ir tikai viens - jūsu patiesā vēlme. Un, ja jau jūs vēl joprojām lasāt šo grāmatu, tātad jums šī vēlme ir. Bet tas nozīmē, ka veiksme jums ir nodrošināta.

Tātad koncentrēsim visu savu uzmanību uz karmas terapijas mērķtehnikām.

6. NODAĻA

ĪSTĀS KARMAS TERAPIJA

Tātad mums jāpaveic ārkārtīgi svarīgs un, nav ko slēpt, diezgan sarežģīts uzdevums. Ļoti daudziem no mums tas patiešām ir pats svarīgākais uzdevums dzīvē. Mums būs jātiek vaļā no karmas. Atbrīvoties no karmas - tas nozīmē sākt dzīvot. Sākt dzīvot īstu, savu dzīvi, kas vērsta uz maksimālu pašrealizēšanos, svarīgāko dzīves uzdevumu līksmu un laimīgu izpildi. Tā ir dzīve, kurā ir viss veselībai, laimei, katra esības mirkļa pilnestībai nepieciešamais. Tā ir patiesi cilvēka cienīga dzīve.

Kad atbrīvosimies no karmas, tā vairs nekad mūs netraucēs. Tā ka varat mierīgi aizmirst par to un tātad arī par savām bēdām un nelaimēm.

Kā jau sacījām, lai mūsu atbrīvošanās būtu rezultatīva un galīga, mums jāizdara tā, lai neviens un nekas no ārienes, vispirms jau energoinforma- tīvie parazīti, neģenerētu mūsos vainas izjūtu.

Tāpēc par pamatu cīņai ar karmu ņemsim visas TEIA pirmajā pakāpē apgūtās tehnikas, it īpaši aiz- sargapvalka noslēgšanu, jo tas mūs izolē no ener- goinformatīvo parazītu ietekmes, un uz šā pamata sāksim savu darbu.

Vispirms kā nākas apjēgsim, kas tad mums būs jāizdara. Tātad mums ir darīšana ar pamodušos, nevēlamu notikumu virknē jau izpaudušos karmu. Par tās parādīšanās pirmcēloni kļuva mūsos iesak- ņotā vainas izjūta. Taču vainas izjūta uzreiz nepārvērtās par karmu. Lai tā kļūtu par karmu, šai vainas izjūtai bija jāiziet zināms evolūcijas ceļš - no vienkāršas vainas izjūtas jāattīstās par visai sarežģītu struktūru, sava veida programmu, kas sāka noteikt visas mūsu attiecības ar apkārtējo pasauli.

Šī sarežģītā struktūra gluži kā vēzis izplatījās pa visu mūsu būtni.

Pirmkārt, tā radīja bojājumus dvēseles struktūrā - un tas arī kļuva par karmas tālākas attīstības pamatu. Taču bojājums dvēseles struktūrā ir tikai sava veida "lieta sevī", proti, pats par sevi tas nekādi neizpaužas, līdz zināmam laikam it kā guļ un visumā ir diezgan nekaitīgs - līdz tam brīdim, kad karcniskie notikumi sāk aktīvi realizēties jau materiālajā plānā.

Otrkārt, karma pārņem mūsu emocionālo un loģikas sfēru un rada specifisku emocionālo un loģikas saikņu kompleksu. Šīs patoloģiskās emocionālās un loģikas saiknes liek mums patoloģiski, proti, neadekvāti uztvert notikumus ap sevi. Šī emocionālo un loģikas saikņu patoloģija, piemēram, var likt mums redzēt ap sevi vienīgi ienaidniekus un visur nebeidzami meklēt vainīgos tā vietā, lai gluži vienkārši pastrādātu ar karmu un tādējādi likvidētu savas problēmas. Šis komplekss nav vērsts uz ārpasauli - tā arī ir iekšēja struktm-a, taču tā ir sava veida "sliece", "sliedes", kas vērstas stingri noteiktā virzienā un neļauj mūsu domām un emocijām pagriezties citā, vairāk atbilstošā un labvēlīgā gultnē.

Treškārt, karma pārņem energoinformatīvo sfēru un izveido patoloģisku kompleksu mūsu ener- goinformatīvajās saiknēs starp mūsu būtni un kar- misko notikumu faktiem. Tieši šā kompleksa dēļ mēs iekuļamies visnelabvēlīgākajās situācijās un saduramies ar nevēlamiem karmiskiem notikumiem. Tieši tas ir karaliskais komplekss, kas liek mums neapzināti meklēt karmiskos notikumus un ik pa brīdim sastapt tos. Un sākas karalisko notikumu virkne - šie notikumi taču neuzkrita mums nez no kurienes, mūsu zemapziņa šā karmiskā kompleksa ietekmē pati ir piesaistījusi mums tieši šos nevēlamos notikumus. Šis komplekss jau vairs nav iekšēja struktūra, tas vērsts uz ārpasauli un saista mūs ar to, kas notiek ārpusē. Šis komplekss ir enerģētiski ļoti piesātināta, varena konstrukcija.

Ceturtkārt, karma izjauc kauzālo plānu - tā veido tajā patoloģisku loģisko saišu kompleksu, kas liek mums pilnīgi neadekvāti uztvert absolūti visus apkārtējās pasaules objektus un parādības, pat tās, kuras nav nekādi saistītas ar karaliskajiem notikumiem. Tas ir tāpēc, ka karmiskie notikumi izkropļo mūsu pasaules uztveri kopumā. Mēs visi zinām, ka cilvēks, kuru piemeklējusi nelaimju sērija, var kļūt agresīvs, viegli aizvainojams situācijās, kurās nav pilnīgi nekāda iemesla ne agresijai, ne aizvainojumam. Tik neadekvāti reaģēt uz pasauli viņu spiež karmas radītais patoloģiskais loģisko saišu komplekss kauzālajā plānā. Šis komplekss līdzinās pavedieniem vai tīmeklim, kas ieskauj ārējo telpu karmas skarta cilvēka apkārtnē, tādā veidā ieņemot "teritoriju", kur karmiskais komplekss var izpausties apkārtējā pasaulē.

Piektkārt, karma bojā budhisko plānu, kurā ari veidojas struktūra, kas ir organizēta līdzīgi tai, kāda rodas kauzālajā plānā. Tikai no šejienes "pavedieni" stiepjas uz egregoriālajiem sociālajiem slāņiem, ievelkot tos karmiskā kompleksa iedarbības sfērā.

Taču visos šajos līmeņos karma vēl neizpaužas kā slimība. Tā parādās tikai kā nākamās slimības aizmetņi, proti, tās cēloņi. Citiem vārdiem sakot, paši par sevi šie bojājumi dvēseles, emocionāli loģiskās un energoinformatīvās sfēras, kauzālā un budhiskā plāna struktūrā nekādi neparādās un nesagādā ciešanas līdz brīdim, kamēr tie nav pārvērtušies par īstu slimību. Bet slimība kā tāda izpaužas vienīgi ēteriskā ķermeņa līmenī - ēteriskajā, astrālajā un mentālajā plānā.

Un darbu ar jau parādījušos slimību vajag sākt tieši ar kanniskā kompleksa likvidēšanu ēteriskajā ķermenī. Bieži runā, ka jāsākot ar dziļākajiem cēloņiem. Bet, atvainojiet, kad mums galva vai pušu plīst vai arī zobs sāp, mēs taču nesāksim ar dziļāko cēloņu skaidrošanu par to, kas notiek, - nesāksim meklēt kaut kur organismā paslēpušos infekcijas perēkli, kas varētu būt slimības cēlonis, necentīsimies tūlīt pat cīnīties ar pārpūli vai nervu stresu, kas varētu būt galvassāpju cēlonis, - nē, mēs sāksim ar to, ka mēģināsim vispirms tikt vaļā no ciešanām, proti, sāpēm: ieņemsim tableti vai aiziesim pie zobārsta. Bet, kad sāpes norimsies, varēs arī dziļāk papētīt: veikt organisma pilnu izmeklēšanu, paskatīties, kur tad īsti slēpjas slimības cēlonis.

Tāpat ir ar karmu. Vispirms mums jāpārtrauc karmiskā kompleksa ārējās izpausmes - jāizvāc tas no ēteriskā ķermeņa, tādējādi uzreiz pasargājot sevi no turpmākām ciešanām. Un tikai pēc tam var stāties pie dziļāko cēloņu likvidēšanas, lai tie no jauna neizveidotu karmisko kompleksu ēteriskajā ķermeni.

AKTĪVĀ KARMISKĀ KOMPLEKSA

AIZVĀKŠANA NO ĒTERISKĀ ĶERMEŅA

Vēlreiz atgādinām, ka ar vārdkopu "ēteriskais ķermenis" mēs apzīmējam vienotu energoinforma- tīvu veidojumu, kas apvieno ēterisko, astrālo un mentālo plānu. Šis veidojums miera stāvoklī sakrīt ar cilvēka fiziskā ķermeņa kontūrām, taču spēj arī patstāvīgi mainīt formu un izvietojumu telpā.

Kas ir pamodusies karma? Tā ir tāda karma, kas jau novedusi pie vienas vai vairākām līdzīgām nepatīkamām epizodēm mūsu dzīvē. Ņemiet vērā, ka adekvāti mēs spējam likvidēt tikai tādu karmu, kas jau kļuvusi par realitāti, proti, jau izpaudusies šādu epizožu veidā.

Kamēr karma "guļ", kamēr tā nav parādījusies karmisku notikumu virknes veidā, mums nav iespējams to atpazīt. Diagnosticēt karmu nav reāli līdz brīdim, kamēr tā pati neizpaudīsies. Taču padomāsim: vai mums būtu iepriekš jāzina, vai mūsu dvēseles, kauzālajā, budhiskajā plānā un citos plānos nav neizpaudušos karmisko struktūru? Mūsu fiziskajā ķermenī arī var snaust ne mazums slimību, to skaitā bīstamas. Taču, kamēr šīs slimības neliek sevi manīt, tās mums netraucē, un paldies Dievam. Neviens cilvēks ar veselu saprātu apzināti nesāks "rakt" ārā šīs slimības no organisma dzīlēm un likt tām izpausties. Pietiek ar to, ka ievēro elementārās higiēnas noteikumus, neaizmirst par profilaksi - laikus atpūsties, nepārsalt, lietot vitamīnus - un slimība, iespējams, nekad tā arī neparādīsies. Tad kādēļ mums iepriekš minēt, kas tā būs par slimību un kā tā varētu izpausties? Vēl jo vairāk nav jēgas visu mūžu lietot tabletes pret slimību, kuras būtībā nemaz nav.

Tieši tāpat ir ar karmu. Turklāt ar to stāvoklis ir krietni labvēlīgāks nekā ar fiziskā ķermeņa kaitēm. Kaut vai tāpēc, ka - atšķirībā no citām nopietnām slimībām - karma ir izārstējama (tam ir simtprocentīga garantija). Tāpēc nav vērts baidīties no katras ēnas un pārvērst savu dzīvi par murgu, pastāvīgi nodarbojoties ar vēl snaudošas kar- mas meklējumiem. Tā taču netraucē mums dzīvot. Ja pamodīsies, tad arī likvidēsim, un viss.

Arī mēs tagad darbosimies tikai ar īsto karmu, kas jau pamodusies. (Neīstajai karmai būs veltīta atsevišķa nodaļa, un par to mēs vēl parunāsim. Turklāt, pateiksim uzreiz, neīstās karmas parādīšanās ir mazticama, ja jūs ievērojat iepriekš aprakstītos karmas profilakses noteikumus.)

TEIA iemaņu sistēma: mijiedarbība ar pagātni

0. solis. Ēteriskā ķermeņa sanācija

Taču, pirms sākam darbu, jāpateic vēl viena svarīga lieta. Ņemiet vērā, ka atšķirībā no fiziskā ķermeņa slimību simptomiem karma ne vienmēr izpaužas skaidri un atklāti, pat ja tā jau ir pamodusies. Ne vienmēr ir viegli diagnosticēt pat izpausmi guvušu karmu, tāpēc ka tās simptomus cilvēki reizēm sajauc ar ko citu. Tā, piemēram, cilvēki, kas izceļas ar pārmērīgu saērcināmību, bieži vien gatavi visā vainot apkārtējos. Tāpat arī mēs, ciezdami no karmas, varam nesaprast, ka tā ir karma, varam domāt, ka par mūsu nelaimju cēloni kļuvuši ārējie apstākļi. Un savu neadekvāto uzvedību, ko noteikusi karma, varam arī nesaskatīt.

Dabiski, tas rada zināmas problēmas, kas apgrūtina sekmīgu izārstēšanos. Tāpēc mēs gribam brīdināt par vienu lietu. Ja jūs likvidējat karmu, taču rezultāti neapmierina, ārstēšanās ir neefektīva vai prom aizdabūtā karma atkal atgriežas, pārlūkojiet savas uzvedības īpatnības objektīvi un bez aizspriedumiem. Vai tās jums neizraisa nepatīkamas sajūtas? Ja tā ir, nekavējoties vajag tās likvidēt, izmantojot tās pašas tehnikas, kādas tiek lietotas kar- miskā kompleksa izskaušanai. Taču pat tad, kad pašiem sava uzvedība jums šķiet nevainojama, tas nebūt nenozīmē, ka tāda tā ir arī patiesībā, - kar- miskais komplekss var atņemt jums spēju sevi uztvert objektīvi. Tādā gadījumā pavērtējiet savas uzvedības rezultātu, tās sekmīgumu. Jūs taču gribējāt kā labāk, bet iznāca kā vienmēr, pat neraugoties uz to, ka sava rīcība pašiem liekas nevainojama un lieliska? Tāda uzvedība arī ir neadekvāta - tieciet no tās vaļā ar iepriekš minēto tehniku palīdzību.

Bet tagad pievērsīsimies konkrētam piemēram. Apskatīsim, kā cilvēkā veidojas karaliskais komplekss.

Iedomājieties: reiz dzīvoja parasts cilvēks. Un līdz zināmam laikam viņam viss bija kā citiem. Viņš dzīvoja un nezināja, ka no iepriekšējās dzīves saņēmis ļoti spēcīgu vainas izjūtu. Stipra, neizturama vainas izjūta vajāja viņu visu iepriekšējo mūžu un beigās noveda pie tā, ka iepriekšējā dzīvē viņš izdarīja pašnāvību. Lai kāds bija pašnāvības konkrētais motīvs, tas tik un tā balstījās uz vainas izjūtu. Cilvēks centās par katru cenu atbrīvoties no šīs vainas apziņas - pat par savas bojāejas cenu.

Un, lūk, cilvēks nomira - un piedzima atkal. Viņš neko neatceras no iepriekšējās dzīves. Viņš nezina, ka ar pašnāvību ne tikai nav atrisinājis problēmu, bet arī radījis sev daudzas jaunas problēmas. Taču viņa dvēselē ir palikusi briesmīga brūce - vainas izjūta par notikumiem, kurus vairs nav iespējams izmainīt. Kad šī vainas izjūta "izšaus" un izpaudīsies reālos notikumos? Iepriekš tas nav noskaidrojams, jo nav zināms, kādos tēlos, kādās sajūtās iekodēts šis komplekss.

Sākumā viņš ir parasts mazulis. Taču viņa dvēselē jau snauž mīna ar laika degli. Protams, šī apslēptā īpatnība ietekmē viņa iekšējās pasaules veidošanos, taču nav zināms, kā tā izpaudīsies dzīvē. Pagaidām šī īpatnība mazulim netraucē. Tā vēl tikai veido pirmskarmisko kompleksu - nekaitīgu, bezkrāsainu, bezdarbīgu.

Bet, lūk, bērns ir paaudzies. Un, pieņemsim, ar viņu atgadās pirmā karmiskā epizode: bērnam nokrīt uz grīdas mammas iemīļotā vāze. Un mīna uzsprāgst. Notikums jau ir atgadījies, un neko nav iespējams izmainīt. Vainas apziņa izlien "no pagrīdes" un uzplaukst krāšņos ziedos. Bērns jūt, ka no šīs vainas jāatbrīvojas par katru cenu. Viņa apziņa vēl nav pietiekami attīstījusies, un diezin vai tā izcels virspusē domu par pašnāvību. Nē, pagaidām tas nenotiks. Taču bērna reakcija uz notikušo būs tik paniska un neremdināma, ka māmiņu burtiski pārņems šausmas. Redzēdama tādu bērna izmisumu, bēdas, nodarījumam neatbilstošu pārdzīvojumu, māmiņa, protams, piedos viņam.

Vienreiz! Pirmā karmiskā epizode karmas skartajam allaž beidzas labvēlīgi. Tas ir likums. Soda nebija, no nepatikšanām izdevās izvairīties. Taču tieši šajā brīdī no pirmskarmiskā kompleksa veidojas pats karmiskais komplekss. Bērna zemapziņā nostiprinās asociatīva ķēdīte: pēc notikuma, kuru nevar vērst par labu, noteikti seko vainas apziņa, tad bailes, pēc tam paniska reakcija, ļoti bieži domāta "skatītājam", un rezultātā zūd notikuma nozīmīgums šā "skatītāja" pozitīvās reakcijas dēļ.

Bet tālāk seko tieši karmas - neizlabojamas, izpaudušās, redzamas karmas attīstīšanās. Tiklīdz cilvēks saskaras ar nevēlamu gadījumu, kas provocē vainas apziņu, nekavējoties ieslēdzas saikņu ķēdīte: vainas apziņa - bailes - paniska reakcija, kas adresēta skatītājam, - piedošanas meklējumi. Proti, cilvēks nekādi nespēj saglabāt iekšēju mieru nevēlamā situācijā, kas jau notikusi. Lai gan varētu likties: ko nu vairs krist panikā, viss jau ir noticis, tagad vajag novērst sekas, piemēram, savākt lauskas. Taču konkrētas darbības vietā cilvēks krīt histērijā un cenšas uzspiest savas jūtas citam. Tas ir, cilvēks nevis koriģē notikušo, bet, tieši otrādi, nonāk stuporā un vēl izgāž savu negatīvu uz citu.

Vai jums ir tādi paziņas? Domājam, ka ir. Viņam nevedas darbs, jo tad, kad gadās kļūdīties, viņš nevis labo savu kļūdu, bet gan ļaujas nomāktībai, krīt histērijā un tādējādi nolemj neveiksmei visu, ko uzsācis. Tie ir "čammas", vārguļi un panikas cēlāji. Un viņiem dzīvē, protams, neveicas. Viņiem ir slikti. Viņi ar pilnām tiesībām var sūdzēties par savu karmu.

Dabiski, karmiskais komplekss mudina cilvēku uz rīcību, kas vinu taisnā ceļā ievelk karmiskā situācijā. Saskaroties ar potenciāli karmiskiem notikumiem, cilvēka zemapziņa atdzīvojas un, enerģētiski emocionālo saikņu mudināta, sūta viņu tieši slazdā.

Ko darīt? Likvidēt atdzimušo karmisko kompleksu un izdarīt to pēc iespējas pamatīgāk, rakt dziļāk! Kā zinām, atklājies karmiskais komplekss sakņojas trijos līmeņos.

Pirmkārt, ēteriskajā plānā, kurā atspoguļojas ciešas enerģētiskās saites, karmiskais komplekss ir varenas dzensiksnas, eņģes, saknes starp cilvēka ēterisko ķermeni un karmisko situāciju, tās tēlu, egregoru vai karaliskajos notikumos iesaistītajiem cilvēkiem. Taču tas var būt arī pavisam nemanāms, ja konkrētajā gadījumā cilvēks nav karmiskā situācijā. Tuvojoties karmiskiem notikumiem, komplekss piesātinās ar enerģiju, kļūst skaidrāk samanāms.

Otrkārt, astrālajā plānā, kurā atspoguļojas emocionālais līmenis, karmiskais komplekss apvieno cilvēku, emocionāli nozīmīgus priekšmetu komponentus, kas viņam ir vainas izjūtas avots, un priekšmetus, kas ir potenciāli vainas avoti. Dabiski, arī šajā līmenī ļoti spilgti uzplaukst saiknes ar ener- goinformatīvajiem parazītiem. Taču arī astrālajā līmenī karmiskais komplekss ārpus karaliskas situācijas var būt vāji izteikts. Tomēr pat pie vismazākā mājiena par karaliskiem apstākļiem tas aktivizējas daudz ātrāk un spēcīgāk nekā ēteriskā plāna karaliskais komplekss.

Treškārt, tas izpaužas arī mentālajā līmenī. Šeit tas veido spēcīgas saites, kuras pastāvīgi mīt cilvēka apziņā un saista viņu ar vainas izjūtu izraisošā priekšmeta tēlu. Tomēr cilvēka apziņa ne vienmēr glabā šo tēlu aktīvā stāvoklī. Tāpēc arī mentālajā līmenī karmiskais komplekss te parādās, te pazūd - līdzīgi attēlam diaprojektorā, kuru te ieslēdz, te izslēdz. Vainas izjūtas kompleksa mentālais plāns te pazūd, te uzreiz parādās visā savā krāšņumā, tiklīdz tiek pieminēts priekšmets, kas izraisa vainas izjūtu.

Taču visi šie trīs plāni ir savstarpēji saistīti. Primārais šajā kompleksā ir mentālais līmenis, tāpēc ka bez tā iepriekšējie līmeņi neaktivējas. Tālāk enerģija ieplūst astrālajā plānā, un tikai pēc tam visas rezerves virzās uz ēterisko plānu, kas realizē tiešu cilvēka saikni ar ārējo pasauli. Un karmisko reakciju ģenerācijas mehānisms, kaut arī tiek iedarbināts no ārpasaules puses - caur materiālo, bet pēc tam ēterisko plānu, tik un tā sāk darboties pilnā sparā vienīgi tad, kad saskaras ar mentālo līmeni.

Tātad pareizāk būtu runāt par vienotu karmisko kompleksu, kas aizņem visus trīs cilvēka ēteriskā ķermeņa līmeņus. Kādā veidā mēs to varam izdarīt?

Tas patiešām ir ļoti vienkārši. Tā kā bez mentālā plāna aktivizēšanas karmiskais komplekss neaktivējas, tad, lai to aktivētu un pēc tam likvidētu, pietiek ar to, ka enerģētiski stimulē mentālo plānu. Tādējādi mēs aktivējam karmisko kompleksu, dodam impulsu tā enerģētiskai izaugsmei, un, enerģētiski atbalstīts, karmiskais komplekss arvien jūtamāk parādās gan astrālajā, gan ēteriskajā plānā, iezīmējoties mūsu ēteriskajā ķermeni. Te tad ari var to izvilkt no sevis laukā.

Svarīgs aspekts: veicot šo paņēmienu, tiek likvidēts arī jau pieminētais pirmskarmiskais komplekss dvēseles un augstākos līmeņos, kuram nav iespējams piekļūt ar jebkādu citādu pieeju, jo tas neglabājas ne domās, ne apzinātās atmiņās, ne arī atminamās sajūtās.

Citi paņēmieni, piemēram, tādi kā psihoterapeitiskie, psiholoģiskie, "pozitīvā domāšana" vai "grēku nožēlošana" diemžēl nekādi nespēj līdzēt šajā situācijā. Kāpēc?

Tāpēc, ka visas šīs metodes, kuras nosaucām, nelikvidē karmisko kompleksu. Tas paliek turpat, kur bijis. Turklāt pāri šim karmiskajam kompleksam minētās metodes cilvēka struktūrā ievieš vēl citu kompleksu - tādu, kas cenšas pretdarboties kar- miskā kompleksa izpausmēm. Taču karmiskā struktūra tāpēc nekur nepazūd! Tā saglabājas un paliek cilvēkam emocionāli nozīmīga, un, dabiski, cenšas īstenoties. Tam traucē pāri karmiskajam kompleksam ieviestais pretdarbības komplekss. Cilvēkā sākas cīna uz dzīvību un nāvi, un tā bur- tiski var saraut viņu gabalu gabalos. Tādu no augšas bloķētu karmu varbūt var salīdzināt vienīgi ar pārkarsētu katlu, kas blīvi noslēgts. Agri vai vēlu spiediens pārsniegs katla izturības slieksni un "tvaiks" (tas ir, karma) izlauzīsies ārā - tikai nu jau pilnīgi negaidītā veidā un ar desmitām reižu

lielāku spiedienu nekā parasti. Proti, tā izšaus negaidīti un briesmīgi. Tā ir ne tikai neefektīva ārstēšanās, tas ir arī veids, kā sevi sakropļot galīgi un neatgriezeniski.

TEIA metodes ļauj palīdzēt cilvēkam daudz efektīvāk. Karmiskais komplekss ir saistīts ar pirms- karmisko pirmām kārtām astrālajā līmenī, jo tā ir daļa no kopējā emocionālā procesa. Un, iznīcinot visredzamāko karmisko struktūru, mēs vienlaikus aizķeram arī daudz dziļāku un bīstamāku veidojumu. Šis likvidēšanas paņēmiens tiek veikts kompleksi

19. zīm. Aktivizējuši karmu, to emocionāli atbalstot, mēs izdabūjam to ārā no ķermeņa un izmetam aiz virtuālās telpas robežām - tur, kur valda neapdzīvots tukšums

un droši izskauž karmu, ja vien tiek ievēroti profilakses noteikumi, tāpēc otrajā pakāpē mēs pieskārāmies tikai šai tehnikai. Pārējās ir papildu metodes, domātas meistariem, ja jūs vēlētos par tādiem kļūt.

Tātad - kādā secībā mēs rīkosimies? Vispirms jāatceras visas karmiskās virknes epizodes. Tās atbilst jau izklāstītajām pazīmēm.

Karmiskā epizode nevar būt viena - tā allaž ir līdzīgu epizožu virkne. Tāpēc, neņemot vērā detaļas, šīs karmiskās situācijas droši var saplūdināt vienā. Īstenībā mūsu zemapziņai tas arī ir kā viens un tas pats scenārijs, viena epizode - tikai "pavairota", atkārtota vairākas reizes. Lai savā apziņā nostiprinātu epizožu virkni kā vienotu karmisko situāciju, mums jāizveido karmiskās situācijas integrālā sajūta - pēc metodes, kas aprakstīta iepriekšējā nodaļā. Tad varēsim šo situāciju ne tikai loģiski izanalizēt, bet arī sajust.

Tālāk ir jāpārbauda šīs karmiskās sajūtas patiesīgums, tāpēc ka apziņa viegli var piedāvāt mūsu uzmanībai nepavisam ne karmisku situāciju, kas mūs satrauc īstenībā, bet kādu aizvietotāju - to, kas it nekādi nav karmiska situācija pēc būtības un skar mūs nevis sajūtu līmenī, bet vienīgi abstrakti, loģikas līmenī.

Un, ja karmiskās situācijas integrālā sajūta ir izturējusi pārbaudi un ir patiesa, tad var stāties pie pašas karmiskās konstrukcijas likvidēšanas. Lai efektu nostiprinātu, procedūru vēlams atkārtot vismaz divas reizes. Pēc tam jāpārbauda, cik kvalitatīvi veikta likvidēšana, un karmiskā kompleksa vietā jāieliek antikarmiskā programma.

Tagad apskatīsim šos soļus tuvāk.

TEIA iemaņu sistēma: mijiedarbība ar pagātni

1. solis. Karmiskās situācijas integrālās sajūtas veidošana

Kā jau teicām, tas ir svarīgs darbs, lai no vārdiem pārietu pie sajūtām - vienīgās valodas, kuru saprot mūsu dziļākās - zemapziņas - struktūras.

Apsēžamies ērti un atslābināmies, aizveram acis. Atceramies pirmo epizodi, ar kuru sāka izvērsties karmiskā situācija. Atceramies atsvešināti - atveidojam to it kā uz iedomāta ekrāna, neieslīgstot tajā ar savām emocijām un sajūtām. Tikai vērojam no malas kā svešas dzīves gadījumu. Aplūkojam epizodi, nosakot saiknes: kas tas bija - kā sākās - kā turpinājās - ar ko beidzās. Pastiprinām centrālo augšupejošo plūsmu un vienlaikus sākam aizvien ātrāk caurskatīt situāciju atkal un atkal: kā sākās - kā turpinājās - ar ko beidzās - kā sākās - kā turpinājās - un tā tālāk. Aizvien ātrāk un ātrāk turpinām aplūkot situāciju. Vārdi un domas vairs netiek līdzi apziņai, tie atpaliek, atkrīt, paliek vienīgi sajūtas… Veidojas situācijas integrālā sajūta.

Turpinām pastiprināt augšupejošo plūsmu. Atceramies savas karmiskās situācijas nākamo epizodi, kas ir līdzīga pirmajai. Darām tāpat kā iepriekš - pastiprinām centrālo augšupejošo plūsmu un aizvien ātrāk caurskatām situāciju: kā sākās - kā turpinājās - ar ko beidzās. Aizvien ātrāk un ātrāk turpinām aplūkot situāciju, līdz vārdi un domas atpaliek un izveidojas situācijas integrālā sajūta, kas gadījumā, ja tā patiešām ir karmiska situācija, saskanēs ar pirmās epizodes radīto sajūtu un galu galā jūsu uztverē saplūdīs ar to vienotā veselumā. Ja ir vairāk par divām epizodēm, tieši tāpat pārskatām arī visas turpmākās epizodes.

Tiklīdz visas epizodes ir caurskatītas, vēlreiz pārlūkojam tagad jau situācijas vispārināto tēlu kopumā, nesadalītu atsevišķās epizodēs. Karaliskajām epizodēm taču pamatpunkti sakrīt: sākumu - turpinājumu - nobeigumu var raksturot ar vienām un tām pašām sajūtām. Apļojam šo sajūtu savā apziņā aizvien ātrāk un ātrāk, cik ātri vien var. Bei- gās mums paliek tikai viena sajūta - karmiskās situācijas integrālā sajūta. Tā ir sajūta bez vārdiem, bez domām, ārpus loģikas - savdabīga "piegarša" jūsu apziņā; tā parādās kā atbilde ikreiz, kad tiek pieminēti vai atsaukti atmiņā notikumi, pret kuriem mums ir negatīvas emocijas. Iegaumējam šo sajūtu, visas ar to saistītās emocijas, to raksturu un intensitāti.

Šī karmisko notikumu integrālā sajūta ir karmiskā kompleksa likvidēšanās pamatā.

TEIA iemaņu sistēma: mijiedarbība ar pagātni

2. solis. Karmiskās situācijas integrālās sajūtas patiesuma pārbaude

Ieejam etalonstāvoklī. Pilnībā ļaujamies visām ar to saistītajām sajūtām. Neizejot no etalonstāvokļa, izraisām savā apziņā karmiskās situācijas integrālo tēlu: kas tas bija - kā sākās - kā turpinājās - ar ko beidzās. Vērojam, kā mainās etalonstāvoklis, cik piesātinātas ir mūsu emocijas karmiskās situācijas sakarā. Vairākas reizes pārbaudām savas sajūtas attiecībā uz karmisko situāciju: kādas tās ir un kā mainās.

Ja mūsu sajūtas, skatoties uz tām no etalonstā- vokļa, attiecībā uz karmiskās situācijas integrālo sajūtu mainās vai kļūst ievērojami vājākas, pamēģiniet koncentrēties uz citiem karmisko notikumu elementiem, kuri nav emocionāli piesātināti, kurus aplūkojat tikai no loģikas viedokļa. Piemēram, jūs visu laiku atraida mīļotie cilvēki, un šis mirklis jums saistās ar noteiktām emocijām un sajūtām, - bet tas notiek pavasarī, uz ziedošu ceriņu fona, un paši ceriņi emocijas neizraisa, tie ir tikai fons, kuru uztverat loģiski, bez emocijām. Šajā gadījumā ceriņkrūms nav karmisks situācijas elements. Tādējādi jūs esat atgriezušies neitrālā stāvoklī, un tagad no jauna aplūkojiet karmiskās situācijas pa- matsaturu. Ja sajūta atkal mainās, tātad jūsu zemapziņā problēma pastāv ne gluži tādā veidā, kā esat iedomājušies. Situācija, kuru apskatāt, nav karaliska, jūsu apziņa to ir kļūdaini izcēlusi tīri loģiskas, vēsas aplūkošanas rezultātā.

Meklējiet īsto karmisko situāciju. Tajā emocijas saglabājas arī tad, ja to aplūkojat, esot etalonstā- voklī. Varbūt karmiskās situācijas vispār nav? Tad darbs ar karmu jāatliek.

Taču, ja situācija ir atrasta un izturējusi patiesuma pārbaudi, var sākt karmiskā kompleksa likvidēšanu.

Patiesuma pārbaude parāda, vai mūsu zemapziņā problēma patiešām pastāv tieši šādā veidā vai arī apziņa, vērtējot loģiski, to ir izvēlējusies kļūdaini.

TEIA iemaņu sistēma:mijiedarbība ar pagātni

3. solis. Karmiskā kompleksa likvidēšana

Ieejam etalonstāvoklī (vai arī paliekam tajā, ja problēmas patiesuma pārbaude apstiprinājusi kar- miskās situācijas aktualitāti). Turpinām pastiprināt augšupejošo plūsmu un vienlaikus paturam, neizlaižam no apziņas karmiskās situācijas integrālo sajūtu. Pastiprinām plūsmu - un reizē pastiprinām savas sajūtas karmiskās situācijas sakarā. Nevis izvairāmies no nepatīkamajām sajūtām, bet pastiprinām tās! Vai atceraties, cik jums bija sāpīgi? Neizsakāmi sāpīgi! Maksimāli koncentrējamies uz šo sāpi! Ļaujamies tai ar visu savu būtni. Sāpīgi, sāpīgi, neizturami sāpīgi! Jūs daudzus gadus baidījāties pārdzīvot šīs jūtas, baidījāties atzīties tajās - un tāpēc dzīvojāt ar karmu. Pienācis laiks atbrīvoties no tās. Bet, neizjutuši visu sāpi, vaļā ne- tiksit. Nebaidieties skaidri atzīties sev, kādu neizturamu sāpi esat nēsājuši sevī, nebaidieties izpaust to uz āru, pārdzīvot, izjust!

Un tagad uz šīs emocionālās spriedzes fona mēs, būdami etalonstāvoklī, pārlaižam skatienu savam ķermenim (etalonstāvoklī mēs atrodamies ēteriskajā ķermenī - to lieliski zina visi, kas apguvuši TEIA pakāpes klātienē) un redzam tieši tajā (visbiežāk krūšu līmenī) aktivizējušos karmisko kompleksu. Parasti karmiskais komplekss izskatās kā konstrukcija, kas veidota no kvēlojošas stieples, oglēm, izaugumiem un saišķiem. Kaut gan - katram var būt sava vīzija un savs tēls. Jebkurā gadījumā tas ir kaut kas nepatīkams, bezformīgs.

Satveram šo struktūru ēteriskajās rokās un sākam vilkt, raut laukā no sava ķermeņa. To darot, pastiprinām augšupejošo plūsmu, tā dos mums jaunus spēkus. Vai būt nepatīkamas un sāpīgas sajūtas, it kā mēs kaut ko no sevis izrautu ar saknēm, sarautu kaut kādas stīgas, varbūt atbrīvojamies no pierastām emocijām, vecām attiecībām - tas ari mēdz būt sāpīgi. Tomēr komplekss padodas, iznāk laukā no mūsu ķermeņa. Un, lūk, mēs turam to izstieptās rokās. Re, te ir šis kroplais veidojums, kas izvilkts no ķermeņa Dieva pasaulē. Tagad raidām uz to visu centrālās augšupejošās plūsmas enerģiju tieši caur plaukstām un jūtam, kā konstrukcija saraujas, sačokurojas, kļūst mazāka, melna un sāk atmirt. Un nu tā līdzinās mazai melnai pērlei - mirušai, aukstai, nespodrai.

Stiepjam ēterisko roku (kura, kā zinām, spēj pagarināties līdz bezgalībai) tieši zemē, aizvien dziļāk un dziļāk, līdz sajūtam, ka tā it kā nonāk tukšumā. Šis tukšums jau ir ārpus mūsu etalonstāvokļa. Iemetiet tur sadedzinātā karmiskā kompleksa atliekas.

Turpinām pastiprināt centrālo plūsmu un aizvien vairāk šīs plūsmas enerģijas novirzām uz to vietu, no kuras izvilkām laukā kompleksu. Šī enerģija it kā piepilda pušumu ēteriskajā ķermenī, bedres vairs nav, tā ir nogludināta, piepildīta ar enerģiju, gaismu, ēteriskais ķermenis ir izlīdzināts. Katram gadījumam var vēlreiz iztīrīt šo vietu ar augšupejošās plūsmas enerģiju un sajust, kā jūs izskalojat no tās kaut kādas atliekas, drumslas, nejauši palikušus karmiskā kompleksa gabaliņus.

Karmiskā kompleksa vieta pēc tā likvidēšanas pagaidām ir piepildīta ar enerģiju. Katram gadījumam vajag vēlreiz iztīrīt šo vietu.

TEIA iemaņu sistēma: mijiedarbība ar pagātni

4.  solis. Karmiskā kompleksa pastiprināšana kontroles nolūkos un tā pilniga likvidēšana

Atrodoties etalonstāvoklī, izraisām karmiskās situācijas integrālo sajūtu. Pastiprinām augšupejošo plūsmu un cenšamies pastiprināt arī savas emocijas attiecībā uz karmisko situāciju. Ja attiecībā uz to jūs neko nesajutīsit, tātad esat likvidējuši kompleksu pilnībā. Kompleksa pilnīgai likvidēšanai ir raksturīgs tieši tas, ka visas nepatīkamās emocijas un sajūtas, kas attiecas uz karaliskajiem notikumiem, pārstāj jūs mocīt, pazūd pavisam! Jūs tagad spēsit mierīgi atcerēties šos notikumus, neizjūtot nekādu negatīvu.

Ja nepatīkamo sajūtu pēdas tomēr ir palikušas, pastiprinām augšupejošo plūsmu līdz galējai robežai. Pēc tam aktivizējam un pastiprinām savas nepatīkamās izjūtas attiecībā uz karmisko situāciju un atkārtojam iepriekšējo soli vēlreiz, tikai šoreiz piesaistām vēl vairāk augšupejošās plūsmas enerģijas.

Pēc tam izejam no etalonstāvokļa un mazliet atpūšamies.

TEIA iemaņu sistēma:mijiedarbība ar pagātni

5.  solis. Karmiskā kompleksa likvidēšanas kvalitātes kontrole

Ieejam etalonstāvoklī. Izraisām karmiskās situācijas integrālo sajūtu. Krasi pastiprinām centrālo

augšupejošo plūsmu. Novērtējam, kādas ir mūsu emocijas attieksmē pret karmisko situāciju… Bet emociju taču nekādu nav!

Tas nozīmē, ka jūs pilnīgi esat likvidējuši karmisko kompleksu un visas enerģētiskās, astrālās un mentālās saites ar karmisko situāciju. To jums vairs nav - un nav motora, kas virzīja jūsu rīcību un iegrūda jūs karmiskās situācijās. Tagad atlicis tikai aizdziedēt dobumu, kas palicis pēc karmiskās programmas likvidēšanas. Jo šis dobums vēl joprojām ir jūtams, vai ne? Tas ir normāli - tāpat kā pēc zoba izraušanas sāpošais dobums arī liek sevi manīt. Pēc nākamā soļa šī sajūta pāries.

TEIA iemaņu sistēma:mijiedarbība ar pagātni

6. solis. Antikarmiskās programmas izveidošana

Tagad mums jāizveido antikarmiskais komplekss. Iespējams, ka mēs ne uzreiz spēsim atbilstoši aizpildīt visu radušos dobumu. Vispār jau tas ir pat neiespējami. Padomājiet paši: karmiskais komplekss veidoja mūs daudzu gadu garumā, bet mums tagad dažās minūtēs tas jānomaina ar pretēju programmu, kādas nav mūsu personiskajā pieredzē, tā nav noslīpēta praksē - mums tas vēl tikai būs jādara. Tāpēc sākumā tas, ar ko gatavojamies aizpildīt dobumu, būs kaut kas līdzīgs ielāpiņam, vēl nedzīvam, nepiesātinātam ar "štopēšanas" vai lāpīšanas enerģiju. Mums vēl jāiemācās pieredzē un praksē atdzīvināt šo "ielāpiņu", piesātinot to ar enerģiju, saplūdināt ar pārējā ēteriskā ķermeņa "audiem". Tas ir mūsu spēkos. Un sāksim ar to, ka izstrādāsim kompleksu programmu, kas aizpildīs pušumu, sakausējoties ar tām emocionālajām saitēm, kas agrāk turēja mūsu ķermenī karmisko kompleksu. Šī jaunā programma izslēgs iespēju karmiskajām situācijām atkārtoties un vairs nepieļaus vainas izjūtas rašanos.

Tātad - aizveram acis un sākam veidot antikar- miskās situācijas integrālo sajūtu. Izfantazējam sev vēlamu situāciju iepriekšējās nevēlamās situācijas vietā un iztēlojamies to visās detaļās un sīkumos, bet galvenais - ar visām sajūtām un konki'ētiem tēliem. Redzam un jūtam visu mums vēlamo situāciju skaidri, gaiši un pilnīgi, no sākuma līdz beigām. Pēc tam sākam to caurskatīt - tāpat kā to darījām ar karalisko situāciju: kas tas ir - kā sākas (bet sākas labi, ļoti labvēlīgi!) - kā turpinās (vēl labāk!) - ar ko beidzas (pilnīga apoteoze!).

Pastiprinām augšupejošo plūsmu - paātrinām situācijas izskatīšanu pa iezīmēto apli, caurlūkojam to aizvien ātrāk vairākas reizes - un tā izveidojam antikarmiskās programmas integrālo sajūtu. Tagad piesātinām šo integrālo sajūtu ar centrālās augšupejošās plūsmas enerģiju - tā kļūst spilgta, sāk iedegties un mirdzēt.

Piesātinājuši ar enerģiju antikarmiskās programmas integrālo sajūtu, mēs neizvadām to no apziņas. Tā mums vēl būs nepieciešama, lai izpildītu (bez pārtraukuma) nākamo soli.

TEIA iemaņu sistēma:mijiedarbība ar pagātni

7. solis. Karmiskā kompleksa aizvietošana

Ieejam etalonstāvoklī. Pastiprinām centrālo augšupejošo plūsmu. Atceramies antikarmiskās programmas integrālo sajūtu. Tagad tā ir enerģētiski piesātinātāka, spilgta un konkrēta. Piesātinām to vēl ar papildu enerģiju. Izvadām antikarmisko konstrukciju no virtuālās telpas, kur tā atradās līdz šim, un iemitinām to tieši tajā vietā, no kuras izskaudām karmisko situāciju, un tūlīt pat sākam piesātināt ar centrālās augšupejošās plūsmas enerģiju ēterisko ķermeni, īpaši vietu, kur tagad atrodas antikarmiskā konstrukcija, līdz sajūtam, ka tā ir pieaugusi mūsu ēteriskajam ķermenim, pilnīgi atjaunojot tā veselumu.

Lieliski! Tā tiek pilnīgi likvidēts pamodies karmas tārps!

TEIA iemaņu sistēma:mijiedarbība ar pagātni

8. solis. Apkārtējo cilvēku programmu korekcija

Šis solis nav nepieciešams, ja esat likvidējuši karmisko programmu uzreiz pilnīgi un kvalitatīvi un ja jums ir bijis gana enerģijas, lai antikarmisko programmu padarītu pietiekami spēcīgu un efektīvi iedzīvinātu to ēteriskajā ķermenī.

Taču bieži vien gadās, ka ar pirmo reizi tāds darbs neizdodas efektīvi no sākuma līdz beigām un mūsos paliek kaut kādi veco uzvedības stereotipu fragmenti, ko noteikusi karma. Tas var būt kaut kas līdzīgs fantoma sajūtām, kad kāja ir amputēta, tomēr liekas, ka tā sāp. Tāds karmas palieku fantoms var mocīt vēl kādu laiku pēc karmiskā kompleksa likvidēšanas, līdz pilnīgi "pieaugs" antikar- miskā programma. Iepriekšējo uzvedības stereotipu paliekas var mudināt apkārtējos izturēties pret mums kā iepriekš, tas ir, manipulēt ar mums, izmantojot mūsu "vājo vietu", proti, neiznīdēto kar- mu. Tas ir, cilvēki joprojām apelēs pie jūsu vainas izjūtas, bet iepriekšējo uzvedības stereotipu paliekas var likt jums uz to reaģēt pa vecam. Turklāt apkārtējie taču atceras mūs tādus, kādi bijām, bet savus stereotipus attiecībā uz citiem cilvēkiem viņi parasti nemaina. Tāpēc, lai liktu viņiem mainīt savu attieksmi pret jums, nāksies uzskatāmi un redzami viņiem nodemonstrēt, ka pret jums vairs nedrīkst izturēties kā agrāk.

Šis solis pilnībā atbilst savas rīcības efektivitātes programmai - otrā pakāpe, 5. solis, kuru var papildināt ar trešās pakāpes tehnikām. Jūs jau esat apguvuši šos soļus, tāpēc neatkārtosimies. Nepieciešamības gadījumā izmantojiet attiecīgos palīglīdzekļus - otro un trešo grāmatu. Jo vairāk tāpēc, ka šis solis nav obligāts. Pateiksim tikai, ka vispirms jums citu cilvēku apziņā jāiedveš savs jaunais tēls, lai viņi jūs arī uztvertu pa jaunam.

Tātad mēs pilnībā esam likvidējuši aktīvo karalisko kompleksu - enerģētiskā, astrālā un mentālā plāna saišu sabiezējumu. Tas ir, mēs esam iznīcinājuši šo struktūru - tāpat kā var iznīcināt tārpu, kas iekļuvis mūsu organismā. Taču, likvidējot parazītu, mēs darbu vēl neesam pabeiguši. Vēl nav sadzijušas ejas, kuras tas atstājis, varbūt saglabājušās oliņas un kāpuri, nav beidzies iekaisums… Pretīgi, riebīgi, vai ne? Bet ko jūs gribat? Šo draņķi jūs ilgus gadus nēsājāt sevī. Nu tas ir beidzies, beidzies uz visiem laikiem. Tagad mazliet jāatgūst spēki, pilnīgi jāatveseļojas, un… esi sveicināta, jaunā dzīve!

Protams, ar laiku viss sadzīs. Nevajag tikai ignorēt profilaksi. Un tomēr labāk ir procesu paātrināt.

Pēc karmiskā kompleksa pilnīgas likvidēšanas mums jāpievērš uzmanība tam, kā mūsu apziņā karma izmainījusi pasaules uztveršanas loģiku. Mūsu apziņa taču apkārtējai pasaulei pieiet no loģikas pozīcijām, un šī loģika tika izjaukta tāpēc, ka mūsos bija karmiskais komplekss.

Mūsu dzīves ceļš (tā uztvere) bija karmas transformēts. Tā izveidojās kārtējā iemiesojuma karmiskā telpa, kas radās tur, kur savienojas mentālā plāna un kauzālā plāna telpa.

Tāpēc tagad vajadzētu iztīrīt arī kauzālo plānu. Tas ir ārkārtīgi svarīgi, lai likvidētu iedzimtās karmas pēdas, jo tā paspēj mūsos iesakņoties sevišķi dziļi.

REALIZĒTĀS KARMAS TELPAS LIKVIDĒŠANA

Mēs esam likvidējuši karmu, un tagad mums sekmīgi jāpārvar tā barjera, kas šķir mūsu dzīvi pagātnē, dzīvi ar karmu, no jaunās, kurā karmas vairs nav. Pārvarējuši šo barjeru, mēs ievērojami paātrinām karmas seku sadziedēšanu.

Kā jau runājām, pēc karmas kompleksa likvidēšanas var uzskatīt, ka visi rēķini ar karmu ir noslēgti, - mēs taču esam atgriezuši savu enerģētisko struktūru tajā posmā, kad karmiskā kompleksa mums vēl nebija. Un, ja esam labi izmantojuši antikarmisko programmu un ievērosim profilakses noteikumus, karma pie mums vairs neatgriezīsies.

Taču tas nenozīmē, ka mēs nevarētu atbrīvoties no šā nepatīkamā fenomena vēl drošāk. Jo pat pēc karmiskā kompleksa likvidēšanas atmiņā palikušas karmisko notikumu pēdas, tāpēc ka šos notikumus ir fiksējusi mūsu apziņa un tie kļuvuši par tās daļu. Rezultātā mūsu loģika un emocionālā sfēra ir mazliet traumētas, jo tās glabā mūsu rīcības nepareizas shēmas, kuras var uzpeldēt virspusē un atdzīvoties, ja izveidojas apstākļi, kas līdzinās kar- miskajai shēmai.

Atcerieties, savā laikā jums taču bija ļoti grūti rast izeju no karmiskajiem apstākļiem - un tikai tāpēc, ka mūsu loģika, kuru vadīja karmiskais komplekss, lika mūsu apziņai skriet pa riņķi kā vāverei ritenī un nesaskatīt acīm redzamu izeju!

Tādējādi mentālā un kauzālā plāna savienojuma vietā veidojas tā dēvētā realizētās karmas telpa. To ir radījuši mūsu iespaidi, emocijas un karmisko notikumu loģiska apzināšanās tajā laika posmā, kad šie notikumi atgadījās. Var sacīt, ka šajā telpā dzīvo atmiņas par karmu, kuras vairs nav.

Šai telpai ir savas sieniņas - robežas, kurām grūti tikt cauri. To nosaka tieši patoloģiskās loģiskās ķēdes, kas ierobežo cilvēka iespējas un notur viņu karmis- kajā apburtajā lokā. Sieniņas - tās ir loģiskās ķēdes, kas nekur neved, tās ir neīstenotās vēlmes, tie ir iesāktie un nepabeigtie darbi. Vispār - tās ir viss, kas traucēja jums dzīvot karmisko notikumu risināšanās laikā. Tās veido dobumu - savdabīgu maisu vai kavernu vienotās karaliskās telpas tunelī (par karmisko telpu runāsim vēlāk). Šis "maiss" pagaidām vēl ir vaļā, tas nav noslēdzies, nav pārvērties izolētā pūslī (tas notiek, kad karaliskais komplekss ir pilnīgi un galīgi atstrādāts). Šis "maiss" mums joprojām traucē, kaut arī karmas kā tādas vairs nav. Mūsu dzīves turpmākie notikumi jau vairs nevirzīsies pa karmisko ceļu, taču tie tik un

20. zīm. Karmas telpa ar loģisko ķēžu sieniņām un atmirušajiem elementiem tajā - rudiments, kas vairs nav vajadzīgs. Jātiek no tā vaļā un jāatbrīvo visa tajā ieslēgtā enerģija

tā it kā aizķersies aiz "maisa", aiz šīs atmirušās loģiskās konstrukcijas. Aizķeroties aiz tā, mūsu dzīves notikumu gaita var sākt it kā izskalot to - kā pārplūdusi upe izskalo tuvumā esošu atkritumu bedri, lai nestu netīrumus tālāk. Bet mums galīgi nav vajadzīgas šīs atkritumu paliekas mūsu dzīves straumē. Pat tad, ja dobums noslēgsies un būs izolēts, tas tik un tā būs traucēklis, tāpēc ka tad mūsu apziņa funkcionējot it kā plūdīs tam apkārt, cenšoties apiet slimīgo, neproduktīvo un "staigno" (tur ieslēgto loģisko konstrukciju dēļ) vietu. Šā apstākļa dēļ mūsu dzīves notikumi var attīstīties ne tik efektīvi, kā mums gribētos, un dzīves mērķu sasniegšanai būs jāpatērē vairāk laika.

Tātad no šīs kavernas jātiek vaļā. Kā? Mums ir gana enerģijas, spēka un skaidra saprāta šā darba veikšanai. Lai to izdarītu, mums vajadzēs iekļūt šīs kavernas iekšpusē. Nebaidieties, tas nav bīstami. Tieši otrādi - jūs vēlreiz pārliecināsities, cik tā ir interesanta nodarbe - izpētīt un apsekot savu paša būtni, tas ir aizraujošāk nekā risināt dabas mīklas, kāpt kalnos un ceļot uz grūti pieejamiem dabas nostūriem. Izpētījuši šo kavernu, mēs varēsim likvidēt tos energoinformatīvos kompleksus, kas ir šā "maisa" saturs (tās, kā saprotat, ir atmirušās karmiskās virknes problēmu paliekas). Bet pēc tam mēs jau viegli ielauzīsimies šajā dobumā un nošķirsim patoloģiskās energoinformatīvās struktūras, iznīcinot karalisko rudimentu. Tad atbrīvosies sava veida aktīvās energoinformatīvās valences - nerealizētas tieksmes, kas gaida turpinājumu ārējā telpā. Tās vajadzēs novirzīt uz mūsu kārtējo uzdevumu sekmīgu īstenošanu.

TEIA iemaņu sistēma:mijiedarbība ar pagātni

5. solis. Realizētās karmas telpas atklāšana

Aizveram acis, atslābināmies. Ieslīgstam savas apziņas tukšajā un tumšajā iekšējā telpā. Atkal atceramies pirmo karmisko epizodi un cenšamies tajā iegremdēties. Šī iegremdēšanās faktiski vienmēr virzās kaut kur uz leju, uz zonām, kas atbilst pagātnei. Nebrīnieties, ka šīs atmiņas kļuvušas jums tumšas un neskaidras, - jūs taču jau esat likvidējuši karmisko kompleksu un būtībā šīs atmiņas jums ir mirušas. Ja karmiskais komplekss likvidēts pareizi, tām nevajadzētu izraisīt nekādas emocijas. Izsekojam šīm atmiņām no paša sākuma līdz pašām beigām, palikdami iegremdējušies epizodēs, vērojot savas sajūtas, to robežas, savas uzmanības lokā iekļuvušo notikumu telpu. Jums uzreiz radīsies jutoņa, ka šis dobums, kurā esat nokļuvuši, ir it kā ierobežots, tāpēc ka no karmiskās telpas nav redzamas alternatīvas jūsu kādreizējai rīcībai, - tās gluži vienkārši nav jūtamas. Tāpēc arī rodas ierobežotības sajūta.

Uzreiz pārejam pie nākamās karmiskās epizodes, atkal iegremdējoties tajā un caurskatot to visu no sākuma līdz beigām (pievērsiet uzmanību: otrās karmiskās epizodes sākums ir it kā pirmās epizodes telpas turpinājums - mūsu virtuālajā telpā tās patiešām saplūst, pāriet viena otrā, pat ja īstenībā starp tām bijis liels pārtraukums). Pēc tam - nākamā karmiskā epizode…

Kad karmiskās epizodes beigušās, atkal sākam ar pirmo un pārskatām visu realizētās karmas telpu. Vai nav tiesa, rodas sajūta, ka esat nokļuvis māla podā ar necaurlaidīgām sieniņām? Tajā atrodoties, šķiet, ka nekas cits, izņemot šo telpu, vispār nepastāv. Tādas ir karmiskās telpas patoloģiskās loģiskās konstrukcijas. Pievērsiet uzmanību, ka pašā sākumā šīs telpas sieniņas nav visai līdzenas, it kā tajās būtu viena vai daudzas nišas, bet tuvāk pašreizējam brīdim telpas sieniņas ir gludas. Atcerieties, kur atrodas šīs nišas, jo tās ir vājās vietas, kas jums palikušas pēc karmas likvidēšanas.

Tagad pārbaudām šīs telpas iekšpusi, atklājot un iegaumējot skaidri samanāmo šajā telpā esošo enerģētisko blāķu un drumslu raksturu un izvietojumu.

Realizētās karmas telpa ir dobums ar sākumā nelīdzenām, bet vēlāk gludām sieniņām, ar tajā esošiem nerealizētu energoinformatīvo konstrukciju fragmentiem.

Un tūlīt pat pārejam pie nākamā soļa.

TEIA iemaņu sistēma:mijiedarbība ar pagātni

10. solis. Realizētās karmas telpā palikušo energoinformatīvo domēnu likvidēšana

Šis solis noteikti ir jāizdara, tāpēc ka tādas karmas paliekas ir jāiznīcina pilnīgi un galīgi, turklāt pēc iespējas ātrāk. Kamēr nav aizdabūtas prom, tās turpina mums traucēt un var pat atdzīvoties, ja gadītos nozīmīgi notikumi, kas atgādina karaliskos. Tie, protams, karmiskas sekas neradīs, tomēr dzīvi var sarežģīt.

Aizveriet acis un nokļūstiet savas apziņas tukšajā telpā. Pastipriniet abas plūsmas un virziet to enerģiju uz jebkuru savas apziņas punktu, radot enerģētisku sabiezējumu, spilgtu un piesātinātu. Neļaujiet šim sabiezējumam izkliedēties un nezaudējiet pastiprinātu centrālo plūsmu sajūtu.

Iegremdējamies realizētās karmas telpā - paša tās dibenā - un sākam "apstrādāt" to ar šo sabiezējumu, kurš gluži kā sūklis uzņem sevī visas ener- goinformatīvā detrita domēnes. Rūpīgi ar sabiezējumu iztīrām visu telpu.

Izejam no tās, neļaujot sabiezējumam izkliedēties, un, atvēruši acis, izmetam caur tām šo sabiezējumu uz grīdas. Uzreiz sajūtam atvieglojumu.

Atkārtojiet soli, vēlreiz pārbaudiet un iztīriet kar- misko telpu, pēc tam sabiezējumu izmetiet.

Pārbaudiet telpu vēl vienu reizi. Tai, vērtējot pēc sajūtām, jāpaliek tīrai un pilnīgi neapdzīvotai.

Izvākuši energoinformatīvās atlūzas no realizētās karmas telpas, mēs esam pilnīgi iznīcinājuši nederīgās karmisko notikumu pēdas un atvieglojuši savai apziņai efektīvu darbību turpmāk.

TEIA iemaņu sistēma:mijiedarbība ar pagātni

11. solis. Realizētās karmas dobuma likvidēšana

Tagad mums būs jāveic pats galvenais šā posma solis. Kā vēlāk jutīsit, dobums, kurā vairs nav realizētās karmas, atrodas kauzālā plāna telpā - vienotajā karmas telpā, traucējot mums sajust sevi kā viengabalainu un vienotu būtni, izjaucot mūsu dzīves nepārtrauktības harmoniju un tādējādi palielinot iespējamību, ka varētu notikt snaudošās karmas aktivācija un aktualizēties neīstā karma.

Te mums vajadzēs izmantot alternatīvo etalon- stāvokli, kas satur gigantisku enerģijas lādiņu un iekšējā taisnīguma izjūtu.

Tāpēc ieejam alternatīvajā etalonstāvoklī (AES), redzam speciāli šim stāvoklim pēc iepriekš aprakstītā parauga izveidoto enkurpriekšmetu - maksimāli pastiprinām centrālo augšupejošo plūsmu un iegūstam nesagraujamu sava taisnīguma izjūtu. Saglabājam un nostiprinām sevī šīs sajūtas, bet pēc tam izejam no AES.

Tagad ienirstam realizētās karmas telpā līdz pašai apakšai un atkal sameklējam sieniņā to nišu, kuru jau bijām atraduši un kura ir visvājākā vieta. Novirzām uz to visu savu enerģētikas lādiņu - lūk, tas tuvojas nišai, ieiet tajā, iziet tai cauri - un sieniņa pakļaujas… Un mēs izejam caur kavernas sieniņu, tādējādi nokļūstot mazliet citādā telpā, proti, telpā, kurā "dzīvo" atmiņas, kas laika ziņā sakrīt ar karmiskajiem notikumiem. Nodibinām kontaktu ar šīm atmiņām. Nu būs nepieciešama krietna piepūle - varbūt pat līdz pēdējai iespējai. Pieliekot visus spēkus, paplašinām sienā izveidojušos spraugu. Šajā nolūkā izmantojam visu savu enerģētiku! Redzam, ka sprauga palielinās, kļūst par plaisu, pakāpeniski aiz sieniņas paveras citu atmiņu telpas. Nodibinām ar tām kontaktu. Nepievēršot uzmanību tam, ka dažas saliņas sienā pagaidām nesairst, turpinām caur spraugām nodibināt kontaktu ar blakus esošajām jau redzamajām atmiņām. Kamēr turpinām šo darbu, karmiskās telpas sieniņā parādās aizvien vairāk plaisu, bet aiz tām veidojas aizvien vairāk kontaktu ar atmiņām. Rodas sajūta, ka esam iekļuvuši kādā daudz plašākā telpā. Graujam sieniņas, cik vien spējam, redzam, ka no tām palikušas tikai dažas stūrainas, vietām asas saliņas. Vēl vairāk kāpinām enerģijas pieplūdi - sagāžam, izšķīdinām arī tās, cik vien spējam, un pakāpeniski nonākam līdz iznīcināmās kavernas augšai.

Pēc tam vēlreiz pārlūkojam šo telpu no sākuma līdz galam, pārbaudot, vai tur nav palikuši kādi veco loģisko ķēžu fragmenti. Ar enerģētisko kūli izdedzinām arī tos. Tad beidzam šo darbu un novirzām savas domas no tā, pārstājam uz to koncentrēties. Šajā nolūkā virtuālajā telpā var uzzīmēt kādu skaistu ainavu vai ziediņu. Taču var iztikt arī bez tā.

Iznīcinājuši realizētās karmas telpas sieniņas, mēs esam atbrīvojuši savu prātu no karmiska- jiem maldiem. Šis patoloģiskais apburtais loks mums vairs nedraud.

TEIA iemaņu sistēma: mijiedarbība ar pagātni

12. solis. Realizētās karmas telpas paliekās koncentrētās enerģijas atbrīvošana un racionalizēšana

Kad beidzam iepriekšējo soli, mēs varam pamanīt, ka, par spīti visiem mūsu pūliņiem, daļu sieniņu tā arī nav izdevies sagraut. Kāpēc? Tāpēc, ka tās ir jomas, kas "noenkurotas" mūsu zemapziņas vēlmēs - vēl joprojām dzīvās, kaut arī neīstenotās, kuras saglabājušas visu savu enerģētisko rezervi. Tās ir mūsu patiesās vēlmes, kuras tā arī nav guvušas piepildījumu, jo to neļāva karmiskā struktūra. Šajās kavernas atlūzās un paliekās ir fiksēts mūsu zaudētais laiks, velti nodzīvotās dienas vai pat gadi, kad tikai mīņājāmies uz vietas, staigājām pa noslēgtu apli, pa kuru mūs vadāja karma, tā vietā lai virzītos uz priekšu. Tā ir mūsu pašu enerģija, kas nerada izeju un palika it kā iekonservēta, nepieprasīta, jo bija karmisko struktūru nobloķēta. Nu ir pienācis laiks atgūt šo enerģiju, kas ar pilnām tiesībām pieder mums, un izlietot to atbilstoši īstajam mērķim, proti, mūsu patieso vēlmju realizēšanai.

Šiem centieniem un to enerģijai ir tiesības īstenoties - tā ir jūsu dzīve, kuru vēl neesat nodzīvojuši. Tā ir brīvība un virzība uz priekšu, tas, kas jums nepieciešams. Tad nu īstenosim to dzīvē. Mums taču jāatgūst nokavētais.

Aizveram acis un mazliet pastiprinām centrālās plūsmas. Ieslīgstam pirmo karmisko atmiņu apvidū, pie realizētās karmas dobuma drupām. Un, re, mēs redzam saliņu, sieniņas palieku. Viegli, nepievēršot uzmanību tēliem, kas visu laiku tā vien lien galvā (te var būt emocionālas pārslodzes, jo tie ir ārkārtīgi uzlādēti fragmenti), nodibinām ar šo atlūzu enerģētisku kontaktu (var pat izmantot trešās pakāpes tehnikas, kā strādājot ar nodomu) - un tūlīt pat sajūtam, kā no šā fragmenta mūsu apziņā ielaužas enerģētiskā plūsma un ierauj mūs jūtu atvarā. Nezaudējot kontaktu, meklējam nākamo atlūzu un atkārtojam procedūru. Tālāk ejam pa karmiskā dobuma drupām, vācot kopā fragmentus, nodibinām ar tiem kontaktus, apvaldot aizvien pieaugošo emociju un enerģētikas vilni. Tā darām, līdz nonākam pie pēdējās atlūzas. Ņemiet vērā, ka šis darbs veicams lēnām un ļoti rūpīgi. Steigties nevajag. Patstāvīgi strādājot, varam šo soli paildzināt un veikt vairākās dienās, ļaujot sev atpūsties un ievērojot pārtraukumus, īpaši tad, ja jūtat, ka nogurstat no emociju pārpilnības, kā arī nervu un enerģētiskās spriedzes. Kad nokļūstam līdz pēdējai paliekai un sajūtam, kā no tās mums pretī laužas enerģētiskā plūsma (tā ir tikai mūsu pašu nerealizētā potenciāla enerģija, kuru tagad saņemam atpakaļ), uz šīs plūsmas viļņa paceļamies virspusē un atveram acis. Sajūta var būt ļoti spilgta, ekstāzei līdzīga!

Pēc tam varat pārbaudīt vietu, kur atradās karinas dobums, - tur vairs nekā nav. Jūsu patoloģisko saišu un iekšējo pretrunu aplis, jūsu apburtais loks ir salauzts uz visiem laikiem!

Vairākas stundas vai pat dienas no jums burtiski gāzīsies ārā enerģija. Nebīstieties - tas ir normāli: izplūst viss, kas uzkrājies, rodas milzums vēlmju, dzīve kļūst daudz krāsaināka - gluži kā bērnam! Ja jums ir karmiskiem līdzīgi notikumi, atcerieties tos izplūdes vilnī - un atbrīvotais potenciāls burtiski aizraus jūs uz to atrisinājumu. Rīkojieties -jūs taču esat brīvi!

Atbrīvojuši karmiskās telpas nerealizētā potenciāla koncentrātu, mēs burtiskā nozīmē sākam jaunu dzīvi. Mums ir pa spēkam viss, kas agrāk palika nesasniedzams sapnis. Darbojieties!

Apsveicam jūs! Tas ir kolosāls solis. Tagad esam notīrījuši no sevis karmas atmirušās kreveles un atguvuši savu zaudēto potenciālu, vēlmes, iespējas!

Mums ir viss, lai virzītos uz priekšu, un pat vairāk - mums ir lieliskas enerģijas rezerves šai kustībai. Tagad jūs esat gatavi varenam izrāvienam - jaunai dzīvei ar gigantiskām, agrāk neiedomājamām iespējām.

Taču paskatīsimies, vai mums vēl nav palicis kaut kas no iznīcinātās karmas. Izrādās, šis tas ir palicis. Kas tas ir? Tās ir cēloņu un seku ķēdes, tādas, kādas tās uztver mūsu loģika, kas novērtē apkārtējās pasaules faktus. Palikušas neizlīdzsvarotas saites, kas dzīvei it kā veido sliedes, iebrauktu stan- dartceļu, pa kuru esam pieraduši virzīties, pareizāk sakot, pa kuru virzīties mūs pieradinājusi mūsu karma. Mums vairs nav vajadzīgas pierastās sliedes, kur mūs gaidīja tikai bēdas un vilšanās. Šīs sliedes ir jānojauc. Pabraukt pa tām mēs vairs nevarēsim, jo karmas "lokomotīve", kas veda mūs pavisam ne tur, kur vajadzēja, ir jau demontēta un nodota metāllūžņos. Bet neizmantojamās un pamestās sliedes vēl ir palikušas, un mums tās nav vajadzīgas. Izjauksim tās, lai uzbūvētu jaunus ceļus! Protams, tagad, kad esam atbrīvojušies no karmas, šīs sliedes vairs nevar būt vērā ņemams šķērslis mūsu jaunajam potenciālam. Tomēr mēs rūpējamies par savas iekšējās telpas ekoloģiju. Kālab mums tur vajadzīgas nederīgas un neglītas iepriekšējās dzīves drupas, kas tikai bojā ainavu? Novāksim tās, un darīts.

Šajā nolūkā mums būs jāpastrādā kauzālajā plānā, jo tieši tur ir palikušas šīs iepriekšējo cēloņu un seku ķēdes. Tiem, kuri ir apguvuši TEIA iemaņas, šis darbs nebūs grūts.

KAUZĀLĀ PLĀNA ATTĪRĪŠANA

Kā jau teicām, kauzālais plāns nav patstāvīgs fenomens. Stingri ņemot, tas ir izdalīts mākslīgi. Tas rodas, kad mūsu mentālais plāns, proti, rīcības, pārliecības, nostādņu, pasaules uzskata loģika saskaras un mijiedarbojas ar apkārtējās pasaules loģiku. Taisnību sakot, kauzālais plāns veidojas no tām nozīmēm, kādas mēs piešķiram apkārtējās pasaules notikumiem un parādībām.

Mēs - cilvēki - īstenībā esam diezgan dīvainas būtnes. Padomājiet paši: apkārtējā pasaule nepārtraukti mainās. Viss ap mums atrodas pastāvīgu pārmaiņu, kustības, transformācijas procesā. Citādi nemaz nevar būt - pasaule taču ir dzīva un tātad nav sastingusi, bet mūžīgi attīstās, mainās. Nejau velti mēdz teikt, ka divreiz vienā un tajā pašā upē nevar iekāpt. Katrā nākamajā mirklī upe jau ir citāda, jauna. Tas ir tik dabiski. Taču ļaužu vairākumam, redz, esot garlaicīgi dzīvot, jo viņiem šķiet, ka apkārt mūžīgi ir viens un tas pats. Viņi neredz šīs pārmaiņas pasaulē. Viņi neredz, ka ikvienā nākamajā mirklī ir jauna pasaule! Jauna, neatkārtojama pasaules aina dzimst ik brīdi. Cilvēks, kurš to redz un saprot, dzīvo apbrīnojami piepildīti un pilnvērtīgi. Pasaule nebeidz vien pārsteigt tādu cilvēku ar jaunām krāsām, jauniem pierastu lietu sakārtojumiem, jaunām dažādu parādību savstarpējām attiecībām… Taču ļaužu vairākumam tas nav pieejams. Cilvēku vairākums saskata nevis reālo pasauli, bet tikai tās priekšmetu un parādību nozīmes, kuras viņi paši pasaulei piešķīruši. Un tā brīnišķīgās un mūžīgi mainīgās pasaules vietā cilvēks redz tikai sava nomāktā "es" skumjas un sastingumu.

Ļoti vienkāršs piemērs: tējkanna. Parasta tējkanna, kurā vāra ūdeni tējai. Šodien (tieši šodien, jo rīt viss var mainīties) to ir iespējams izmantot ļoti daudziem visdažādākajiem mērķiem, ja vien šā priekšmeta uztverē atkāpjamies no standarta. Ja vajag, ar to var iesist naglu. Ar tās palīdzību var atkausēt no ledusskapja izņemtu gaļu. To var izmantot kā sildītāju, kā slogu, cepot cāli tabakā… Galu galā to var nodot krāsaino metālu pieņemšanas punktā. Vai arī uzdāvināt kaimiņienei 8. martā. Vai maz ko vēl var darīt ar tējkannu! Turklāt vismaz daļa no šiem izmantošanas variantiem varētu dot lielāku labumu nekā tās pielietošanas standartvariants. Bet mēs tējkannu uzskatām tikai par tējas pagatavošanas piederumu - un viss. Mēs to uztveram stereotipiski, pilnīgi neradoši.

Ja pavērtējam, kā tējkanna mūsu uztverē parādās kauzālajā plānā, tad ieraugām šo nozīmju ierobežoto komplektu: tā kalpo ūdens vārīšanai, stāv uz plīts vai paliktņa, jāseko, lai vāroties neiztvai- ko viss ūdens, tā jāņem uzmanīgi, lai neapdedzinātos. Tas faktiski arī viss. Diezgan ierobežots īpašību komplekts. Piemetināsim, ka šī ierobežotība nav raksturīga pašai tējkannai - mēs taču jau pārrunājām, cik dažādi to varētu izmantot. Tā ir mūsu uztveres ierobežotība. Tā ir mūsu doto nozīmju ierobežotība, kas atspoguļojas kauzālajā plānā. Mūsu uztveres ierobežotība ir tā, kas neļauj mums pasauli skatīt radoši, uzbūvēt, tēlaini runājot, jaunas sliedes pasaules apgūšanai, lai ieraudzītu visu tās nozīmju daudzveidību, ne tikai to ierobežoto apli, kuru paši sev esam noteikuši.

Prasme uzlūkot pasauli radoši, visā tās patiesajā daudzveidībā - tas ir lieliski. Taču karma iejaucas arī šajā procesā. Tā būtu tikai puse bēdas, ja karma vienīgi ierobežotu iespējamās priekšmetu nozīmes mūsu uztverē. Taču karma mums ne tikai ierobežo priekšmetu un parādību nozīmes - tā uzspiež arī neracionālas, maldīgas, apdraudošas, izkropļotas šo priekšmetu un parādību nozīmes. Tas ir, ievirza mūsu uztveri kroplā, sagrozītā un ļoti kaitīgā gultnē.

Lai labāk saprastu, turpināsim piemēru ar tējkannu. Jūs izmantojat tējkannu tās tiešajam uzdevumam, bet kādudien prātā iešaujas jauns tējkannas izmantošanas variants. Piemēram, jums galvā dzimst doma, ka būtu interesanti ar karstu tējkannu noglaudīt kaķi. Vai saprotat, kas notiks, ja mēģināsit lietot tējkannu šādam nolūkam? Nekas labs jau nesanāks. Dzīvnieku nomocīsit, bet viņš jūs savukārt par tādu rīcību pamatīgi saskrāpēs ar nagiem un zobiem. Labuma nekāda, toties uzreiz vairāki cietušie.

Bet ja nu tējkannas sakarā jums radīsies tāda "revolucionāra" doma, ka tējkanna stāv uz plīts tāpēc, lai visā pasaulē valdītu miers? Lūk, tāda cēloņu un seku ķēdīte pēkšņi būs uzradusies kauzālajā plānā. Tad gan pavisam reāli pie apvāršņa vīd psihene…

Tātad karaliskais komplekss, kuru esam likvidējuši pašā sākumā, ir piedalījies mūsu nozīmju komplekta, mūsu cēloņsakarību izpratnes veidošanā kauzālajā plānā attieksmē pret apkārtējās pasaules priekšmetiem un parādībām. Turklāt kar- miskais komplekss tur ir veidojis vienīgi maldīgas, izkropļotas un pat bīstamas pierasto faktu, lietu un parādību nozīmes. Tādas izkropļotas nozīmes piemērs: cilvēks neviltoti par jums rūpējas, bet jums šķiet, ka viņš jūs neieredz un grib izdeldēt no zemes virsas. Dabiski, jūs sākat viņam atriebties ne par šo, ne par to un paši savām rokām izārdāt

attiecības, kas varētu būt gluži harmoniskas, un vēl arī kropļojat dvēseli - gan savu, gan otra cilvēka.

Protams, kad karmiskais komplekss būs likvidēts, šīs neadekvātās nozīmes pazudīs, taču tiks zaudēts laiks, enerģētiskās rezerves un spēki. Un, ja ir darīšana ar diezgan kuplu karmisko "buķeti", tad šādu maldīgu nozīmju skaits var būt tik liels un daudzveidīgs, ka izraisīs īsti dezorganizējošu efektu jūsu dzīvē.

Tā ka labāk ir negaidīt, kamēr priekšmetam kļūdaini piešķirtā nozīme mums uzdos "pa galvu".

21. zīm. Visu ap mums esošo priekšmetu nozīmes bija izveidojušās karmas telpas ietekmē, un ir jāatjauno to patiesās nozīmes, lai mijiedarbotos ar šiem priekšmetiem jaunā līmenī. Turklāt šīs patoloģiskās saites gluži kā saspiesta atspere satur tik daudz enerģijas, ka spēj mūs burtiski aizsviest pie mērķa

Mēs varam iejaukties un laikus koriģēt kauzālās saiknes. Šis darbs ir piņķerīgs, taču nav enerģētiski nospriegots un drīz dod labu efektu.

Kas tad mums būtu jāizdara? Vispirms jāpārveido savas iesīkstējušās saiknes ar karaliskajos notikumos iesaistītajiem objektiem un jāpārkārto starp tiem pastāvošās cēloņu un seku saikņu nozīmes, lai karaliskās sekas kauzālajā plānā pilnīgi izzustu. Šajā nolūkā mums, pirmkārt, ir jāsalauž faktiski jau atmirušās kauzālo saikņu ķēdes, kas aktivējas, kad atceramies karmiskās situācijas. Iznīcinājuši šīs saiknes, mēs vienlaikus (jo priekšmetu nozīmes pastāv mūsu apziņā) iznīcinām arī savu kauzālo saikni ar karmiskajām situācijām. Otrkārt, mums jāpārkārto saiknes ar priekšmetiem, kuras vēl nav atmirušas un ir mums vajadzīgas. Treškārt, mums no šīm saiknēm jāizveido jaunas kauzālās ķēdītes, kas dos iespēju atvieglot kustību mums vajadzīgajā virzienā.

TEIA iemaņu sistēma: mijiedarbība ar pagātni

13. solis. Atmirušo kauzālo ķēžu salaušana

Pirms šā soļa mums vajadzēs atcerēties (tagad jau vispār it kā no malas) nevis notikumus, kā to darījām agrāk, bet gan objektīvās parādības, tas ir, cilvēkus, priekšmetus, lietas - visus tos elementus, kam bija sava loma karaliskajos notikumos, bet kas pastāvēja neatkarīgi no mums.

Tūlīt paskaidrosim: piemēram, jums bija darbs, no kura jūs atlaida, rupji runājot, izmeta uz ielas.

Lai gan tie ir karmiski notikumi, taču kā karmu jūs uztvērāt tikai pašu atlaišanas faktu. Patiesi, ar karmu tieši saistīts ir tikai tas. Tomēr gan darbs, kura jums nav, gan iela, kur jūs galu galā nokļuvāt, taču tāpat pastāv pilnīgi objektīvi un reāli, kaut arī neatkarīgi no tā, vai jūs tikāt vai netikāt atlaisti. Mēs jau esam likvidējuši savu saikni tieši ar pašu notikumu, tomēr kauzālajā plānā joprojām ir palikusi tāda pati gan darba, gan ielas nozīme, kāda tā jums radās karmiskās epizodes procesā. Turklāt īstenībā gan šis darbs, gan iela ir gluži neitrāli, bet atlaišanas stresa dēļ mūsu apziņa var šīm parādībām piešķirt dziļi negatīvu nozīmi - nozīmi, kas šajā gadījumā būs nepareiza. Rezultātā jūs varat sākt rīkoties neadekvāti - piemēram, vairīties no tā rajona, kur atrodas firma, kurā jūs atlaida no darba.

Tātad, atcerējušies visus nozīmīgos objektus, kas bija iesaistīti karmisko notikumu norisē, mēs ķeramies pie kauzālo ķēžu analīzes.

Aizveriet acis, atsauciet atmiņā visnozīmīgāko priekšmetu, ar kuru bija saistīta jūsu karmiskās situācijas pirmā epizode. Šajā nolūkā vajag tikai atcerēties, tieši ar kādu materiālās pasaules objektu bija saistīta šī epizode, kur risinājās darbība - mežā, kantorī, uz ielas, un kas no apkārtējiem priekšmetiem jums visvairāk palicis prātā. Atcerieties, kur tieši šis objekts atradās ārējā pasaulē. Domās un enerģētiski pacentieties nodibināt ar to kontaktu, virzot uz šo priekšmetu lejupejošo plūsmu. Atcerieties nākamo karmiskās epizodes materiālo priekšmetu (jo katrā epizodē ir iesaistīts nevis viens objekts, bet daudzi vai vismaz vairāki, kas jums nozīmīgi), rīkojieties ar to līdzīgi. Piesātinot pirmo un otro priekšmetu ar lejupejošās plūsmas enerģiju, jūs sajutīsit to savstarpējo saistību. Tā izdariet ar visiem karaliskās epizodes nozīmīgākajiem objektiem. Rezultātā būsit izveidojuši sava veida konstrukciju no priekšmetu saiknēm, to savstarpējo attiecību pinumu. Pēc tam pārtrauciet pievadīt lejupejošo plūsmu un virziet uz visu priekšmetu kopumu augšupejošo plūsmu. Un te nu jūs būsit pārsteigti par to, ka saiknes, kas bija izveidojušās starp priekšmetiem, pēkšņi pašas no sevis uzliesmos un pazudīs! Līdz ar to būs sadegušas šo priekšmetu vecās karmiskās nozīmes. Jo tās neatbilst īstenībai, un jūs bijāt saglabājuši šīs nozīmes tikai tāpēc, ka tās bija iesaistītas karaliskajā situācijā, kamēr normālajā dzīvē jums ir pavisam cits šo priekšmetu nozīmju salikums. Jūs esat iznīcinājuši šo priekšmetu un parādību neadekvātās nozīmes. Un jūsu gara acīm ir pavēries tikai savā starpā nekādi nesaistītu priekšmetu vienkāršs kopums.

Tieši tāpat rīkojamies ar priekšmetiem, objektiem (te var pieskaitīt arī cilvēkus, kuri piedalījušies jūsu karmiskajā situācijā), kas attiecas uz pārējiem karmiskās virknes notikumiem. Un atkal jūs novērosit, kā sairst patoloģiskās savstarpējās saites starp priekšmetiem, cilvēkiem, lietām un parādībām.

Vēlreiz atkārtojiet visu procedūru - pārbaudiet darba efektivitāti.

īpašu uzmanību pievērsiet, lūk, kam: vairākumam priekšmetu visas saiknes sadeg viegli un bez piepūles, bet atsevišķi priekšmeti vai to pāri (nedaudzi, varbūt tikai viens no desmit) tomēr saglabā kaut kādas vāji saredzamas saites. Necentieties sadedzināt šīs saites, kas nepazūd pašas. Un labi iegaumējiet šos priekšmetus. Tie mums vēl būs vajadzīgi.

Ar centrālās lejupejošās plūsmas enerģiju padarot redzamas kauzālās saiknes starp priekšmetiem - karmiskā procesa dalībniekiem, bet pēc tam pārsātinot tos ar darbības enerģiju - augšupejošo plūsmu, mēs esam iznīcinājuši atmirušās kauzālā plāna patoloģiskās saites.

TEIA iemaņu sistēma: mijiedarbība ar pagātni

14. solis. Noderīgo saišu pārkārtošana

So soli var izpildīt uzreiz pēc iepriekšējā, bez pārtraukuma. Kas mums tagad ir vajadzīgs? Jāatjauno un jānotur saiknes ar tiem priekšmetiem, kuru nozīmes turpina saglabāties pat pēc visu atmirušo, apkārtējai pasaulei neatbilstošo kauzālo saišu iznīcināšanas. So nozīmju saglabāšanās nav nejauša - tās nevajag iznīcināt, tāpēc ka šīs saites ir mums noderīgas, jo veido mūsu pieredzi. Tās ir vajadzīgas virzībai uz priekšu. Tagad nepieciešams tās atjaunot un noturēt. Tas ir ļoti vienkārši.

Aizveram acis - atceramies priekšmetu, kas saglabāja nesadegušo nozīmju ķēdīti. Nebrīnieties, ja tikai šo vienu priekšmetu uzreiz atcerēsities, bet pārējos neatminēsities, - tie jūsu acīs ir zaudējuši aktualitāti un tāpēc tūliņ izgaisuši no apziņas. Mazliet pastiprinām augšupejošo plūsmu, novirzām to uz saglabājušos priekšmetu - sajūtam, kā uzreiz veidojas mūsu saikne ar to. Pēc tam tāpat darām ar nākamo saiknes saglabājušo priekšmetu. Un tā līdz pēdējam priekšmetam. Nepalaižot vaļā starp tiem izveidojušos saikņu saišķi, atveram acis.

Nebrīnieties, ja sajutīsit enerģijas pieplūdumu. Tas ir dabiski, tā tam arī jābūt. Jūs taču neesat izdarījuši neko citu kā vien izvadījuši virspusē kau- zālās saites, kuras ir jūsu rīcības patiesie cēloņi, rīcības, kas dod jums labumu un ir jūsu progresa jēga. Šie priekšmeti jums ir vajadzīgi, noderīgi, saiknes ar tiem un to nozīmes pilnīgi atbilst apkārtējai pasaulei, tāpēc arī nav sadegušas. Mums ir nepieciešamas adekvātas savstarpējās saites ar mums vajadzīgajiem priekšmetiem, un mēs tās nedrīkstam zaudēt. Šīs saites mums noderēs, lai atbilstoši risinātu dzīves uzdevumus. Nu mēs esam atjaunojuši šīs saites visā to apjomā un spēkā. Un tas ir lieliski. Gan redzēsit, kā šie priekšmeti, parādības, objekti, pareizāk sakot, tiem piešķirtās adekvātās nozīmes jums lieti noderēs īstajā brīdī.

Piemērs: darbā notikuša karmiskas izcelsmes konflikta rezultātā jaunai darbiniecei radās noturīga negatīva attieksme pret vienu no saviem kolēģiem, kurš bija klāt konflikta brīdī, taču tajā tieši neiesaistījās. Viņa šo vīrieti sāka burtiski ienīst. Pārkārtojot saites ar priekšmetiem, objektiem un cilvēkiem, kas asociējās ar karmisko epizodi, meitene ievēroja, ka tieši attiecībā uz šo vīrieti saikne nevis sadeg, bet saglabājas. Piesātinājusi to ar enerģiju, viņa sajuta, ka saikne ar šo cilvēku patiešām pastāv, turklāt ļoti spēcīga, kaut arī vairs nav negatīva. Pēc kāda laika viņa ar šo vīrieti apprecējās. Vecā negatīvā saikne to nebūtu ļāvusi izdarīt. Arī saiknes pilnīga iznīcināšana būtu tam šķērslis. Attīrījusi saikni no iepriekšējām neadekvātajām nozīmēm un devusi tai jaunu spēku, meitene nodrošināja sev laimīgu ģimenes dzīvi.

Nocentrējot uz sevi kauzālās saites ar priekšmetiem, kuri saglabājuši attiecībā uz mums savu nozīmīgumu, mēs atgūstam tajās slēpto enerģētisko potenciālu un tādējādi ļaujam īstenoties labvēlīgiem notikumiem, kas saistīti ar šiem objektiem.

TEIA iemaņu sistēma: mijiedarbība ar pagātniDarbs ar karmu

15. solis. Produktīvu kauzālo ķēdīšu veidošana

Tātad mēs esam iznīcinājuši kaitīgās, realitātei neatbilstošās un mums neaktuālās kauzālās saites. Vēl mēs esam noskaidrojuši mums nozīmīgās un derīgās saites un atbrīvojuši tajās slēpto enerģiju savā labā. Kas mums jādara tālāk? Bet tālāk mums jārīkojas tā, lai no šīm saitēm patiešām gūtu maksimālu labumu. Jā, mēs jau esam tās atklājuši un nocentrējuši uz sevi, bet pagaidām vēl neesam izkārtojuši tādā veidā, lai varētu no šīm saitēm izdabūt visu, ko tās īstenībā spēj dot un - galvenais - to, kas mums no tām vajadzīgs.

Atkal atcerēsimies piemēru par tējkannu. Ja pieietu radoši, parastu tējkannu mēs varētu izmantot daudzām noderīgām un svarīgām lietām. Viss ir atkarīgs no tās nozīmes, kādu konkrētajā mirklī piešķirsim tējkannai no iespējamā nozīmju daudzuma. Gluži tāpat ir arī ar kauzālā plāna fragmentu, ko tagad esam atbrīvojuši. Šai mūsu atklātajai saiknei ir vesels iespējamo nozīmju un jēgas komplekts. Visu nosaka tas, kuru no šīm nozīmēm mēs sev izvēlēsimies.

Bet, lai izvēlētos šo mums visaktuālāko nozīmi, pirmām kārtām jānosaka mērķis, kura sasniegšanai izmantosim šo mūsu izglābto kauzālo saišu fragmentu. Tikai tad mūsu saglabātās saites spēs veidot noteiktu struktūru un dot mums labumu.

Piemēram, jūs esat atklājuši kādu neskaidru, bet noturīgu saikni ar konkrētu cilvēku, taču pagaidām nezināt, kādēļ jums šī saikne ir vajadzīga: vai nu lai apprecētos ar šo cilvēku, vai lai uzsāktu kopīgu biznesu, vai lai ieceltu viņu par savu vietnieku (ja esat priekšnieks), vai lai lūgtu palīdzību dzīvokļa pirkšanā…

Precizējiet mērķi. Tikai ņemiet vērā: tam jābūt nevis pirmajam prātā ienākušajam, bet ļoti nopietnam un jums ļoti svarīgam mērķim - tam mērķim, uz kuru sen tiecaties, bet kuru nespējat sasniegt karmisko problēmu dēļ. Svarīgam, taču līdz šim jums nesasniedzamam mērķim, kuru beidzot varat sasniegt, pateicoties saglabājušos kauzālo saišu atklāšanai. Nevis tam, ko jums tāpat vien gribas, bet tam, kas ir patiešām nepieciešams.

Tad nu apsēdieties ērtāk, aizveriet acis. Sajūtiet savu mērķi, kas, visticamāk, ir sasniedzams tieši ar tikko atklāto kauzālo saišu palīdzību. Nedaudz pastipriniet centrālās plūsmas. Noskaidrojiet, kur jūsu mērķis atrodas virtuālajā telpā. Nodibiniet enerģētisko kontaktu ar nosprausto mērķi, novirzot uz to enerģijas plūsmu. Drīz vien jūs manīsit, ka rodas atgriezeniskās saiknes sajūta: jūsu mērķis it kā atbild jums ar pretīplūstošu enerģijas strāvojumu. Tas nozīmē, ka kontakts ir nodibināts. Saglabājot kontakta sajūtu, sāciet meklēt citu pēc cita tos priekšmetus, kuri nav zaudējuši energo- piesātinājumu. To atrašanas laikā jūs sajūtat, kā pastiprinās un atdzīvojas jūsu savstarpējās saites.

Noturiet šīs saites un vienlaikus pastipriniet kontaktu ar mērķi. Tiklīdz jums izdosies savienot šīs divas sajūtas - vēlmi noturēt saikni un pastiprināt kontaktu ar mērķi, jūs tūlīt manīsit, kā enerģētiskās saites starp priekšmetiem pēkšņi sāk pārkārtoties! Tajā pašā laikā sajūtat tādu kā enerģētisko vilni, kas ar katru brīdi palielinās. Noturiet šo plūsmu. Šajā nolūkā der no visa spēka sažņaugt roku dūrē aizvien stiprāk un stiprāk. Nepārtraucot kontaktu ar mērķi, atveriet acis un virziet visu atbrīvojušos enerģiju tieši uz savu mērķi (vienlaikus pilnīgi atverot plaukstu, kuru pirms tam bijāt savilkuši dūrē).

Pārbaudiet sava darba rezultātu: ja aizvērsit acis, tad, mazliet pastiprinājuši lejupejošo plūsmu, atklāsit, ka nu starp priekšmetiem, kuri attiecas uz karaliskajiem notikumiem, saites ir pārkārtojušās pavisam jaunā veidā. Tagad šie priekšmeti rada vienotu spēcīgu enerģētisko plūsmu, kas caur jums virzās tieši uz jūsu mērķi!

Teicami! Mēs esam pārkārtojuši kauzālo ķēdīšu saites, izveidojot jaunu kauzālo struktūru, kas mūs pievelk mērķim, bet mērķi - mums!

Tātad, visu šo paveicot, mēs esam spēruši vēl vienu soli uz priekšu, ārkārtīgi svarīgu soli. Konkrēti - mēs esam novērsuši bojājumus, kurus karaia bija atstājusi kauzālajā plānā. Un, atklāti runājot, pielikdami ne pārāk daudz enerģijas (vai nav tiesa, jūs pat neesat tā īsti noguruši?), esam atbrīvojuši milzīgu potenciālu, kas slēpās šā plāna samežģītajās saitēs. Atzīmēsim arī to, ka enerģijas zaudējums, strādājot šajā plānā, nav salīdzināms ar ieguvumu, proti, patērējot ne pārāk daudz enerģijas, mēs pretī saņemam nesalīdzināmi vairāk. Jūs redzēsit, ka budhiskajā plānā un dvēseles līmenī slēpjas vēl vairāk enerģijas, un tā visa nonāk jūsu rīcībā, tiklīdz vairs netiks tērēta karmas apkalpošanai.

Taču tagad mēs nerunāsim par budhisko plānu, jo karmas aktīvās sastāvdaļas mūsu būtnē jau ir likvidētas un tas, kas palicis budhiskajā plānā, šobrīd mūs neapdraud, tāpēc pie darba budhiskajā plānā ķersimies mazliet vēlāk. Bet pagaidām veltīsim uzmanību karmas apslēptajam cēlonim - snaudošajam defektam, kas mīt mūsu dvēselē. Tieši šis apslēptais defekts tā vien gaida piemērotus notikumus, lai kļūtu redzams. Un šī dvēseles deformācija jānovērš reiz par visām reizēm. Ar to tad tūliņ arī nodarbosimies.

KARMAS SAKŅU IZNĪDĒŠANA DVĒSELĒ

Mūsu dvēsele ir mūsu būtnes pamats. Tā attīstās un aug kopā ar mums no iemiesošanās uz iemiesošanos, pāri pasaulēm un laikiem. Tā ir savdabīga matrice, pēc kuras tiek būvēta mūsu apziņa un zemapziņa. Lai uzskatāmāk iztēlotos dvēseles veidošanās procesu, to zināmā mērā var salīdzināt ar koraļļu rifa augšanas gaitu. Iztēlojieties koraļļu rifa uzbūvi: tā pamatā ir savdabīgs kaļķa skelets, ko savā laikā izveidojuši daudzie kādreiz dzīvojušie polipi. Viņu dzīve beigusies, taču viņi pēc sevis ir atstājuši šo "pieminekli" rifa skeleta veidā. Bet šobrīd dzīvojošie polipi mīt jau virsējās šā skeleta šūniņās, savas dzīvības procesu norises gaitā audzējot jaunas kārtas jau esošajam skeletam.

Tieši tāpat mūsu dvēseles "skelets" ir radīts daudzu iemiesojumu procesā no mūsu jūtām, emocijām, noskaņām. Pašreizējās iemiesošanās reizē mēs esam saņēmuši šo jau gatavo "skeletu", kuru turpinām pieaudzēt ar savu tagadējo dzīvi.

Kas tad ir iegūlis šajā skeletā, kurš mums atstāts no iepriekšējām iemiesošanās reizēm? Nē, tagad tās vairs nav ne atmiņas, ne domas, ne jūtas. Tie ir tikai kādreizējo domu un jūtu nospiedumi, taču pietiekami skaidri un materiāli fiksēti dvēseles struktūrā. No šiem nospiedumiem mēs faktiski nespējam gūt atmiņas par iepriekšējām dzīvēm (lūk, kāpēc reinkarnācijas procedūras parasti ir neefektīvas - "atmiņas" par iepriekšējām dzīvēm izrādās nepatiesas vai pat murgainas). Taču šie nospiedumi fiksē noskaņojumu, kas mums palicis no iepriekšējām iemiesošanās reizēm. To varētu salīdzināt ar situāciju, ka jūs būtu ievainots, taču pēc samaņas zaudēšanas aizmirsis pašu ievainošanas momentu. Tomēr sāpes jūs sajūtat ļoti labi. Tāpat ir ar iepriekšējām dzīvēm - mēs neatceramies faktus, taču labi varam izjust pārdzīvojumus.

Ja esat jau strādājuši ar etalonstāvokli, tad saprotat, ar ko atšķiras ieslīgšana etalonstāvoklī no vienkāršas etalonstāvokla atminēšanās. Atcerēties nav grūti, taču atmiņas neatsauc pašas etalonstāvokla sajūtas. Ar ko ieslīgšana atšķiras no atcerēšanās? Tikai ar punkta "Es esmu" pārvietošanu pa dvēseles matrici. Mēs esam paņēmuši ainiņu no atmiņas šūnām, bet sajūtas - no mūsu dvēselē uz visiem laikiem palikušās struktūras.

Kā koraļļu polipi neizmanto savu priekšgājēju pamestās šūnas, bet audzē jaunas, tā arī mēs neatgriežamies pie agrākajām ainiņām. Un arī iepriekšējās dzīves stāvokli, kas atrodas dziļāk nekā dzimšanas brīdis, spēj sajust nebūt ne visi. Lielākā mērā tas ir pieejam tiem mūsu skolniekiem, kuri apguvuši vismaz četras TEIA pakāpes. Viņi prot pārvietot apziņu pa dvēseles matrici un nonākt iepriekš pārdzīvotajos stāvokļos.

Tātad dvēsele attīstās, fiksējot apziņas un zemapziņas stāvokli. Tajā paliek šo stāvokļu nospiedumi. Ja cilvēkā nav iesakņota vainas izjūta, viņa apziņa un zemapziņa ir adekvāta apkārtējai pasaulei, tātad tai adekvāti ir arī dvēselē fiksētie nospiedumi. Tā ir normāla un pareiza situācija.

Bet kas notiek, ja cilvēks inficējas ar vainas izjūtu, kas iedvesta no ārienes? Šajā gadījumā apziņā un zemapziņā veidojas izkropļota zona ar sajauktām cēloņu un seku saiknēm. Tā ir sāpīga un apkārtējai pasaulei neadekvāta zona. Tā kā šī zona ir sāpīga, apziņa cenšas no tās izvairīties. Cilvēkam nepatīk rakņāties tur, kur viņam sāp. Viņš labāk sakož zobus un aizmirst sāpju zonu. Taču to aizmirst neizdodas. Tā visu laiku cenšas piespiest mūs tieši uz tās būvēt savu likteni.

Tas līdzinās šādai situācijai: jūs esat nopircis zemes gabalu ar sliktu grunti, bet, tā kā zināt to jums ir nepatīkami, tad cenšaties par to nedomāt. Rezultātā ceļat māju nevis uz stingra pamata, bet gan vietā, kur zeme iegruvusi, mazliet uzbēruši tur smiltis. Dabiski, māja sabrūk. Tāpat sabrūk arī liktenis, kas būvēts dvēseles telpas sāpīgajā, mirušajā zonā.

Turpināsim analoģiju ar koraļļu rifu. Kādas ārējas iejaukšanās rezultātā koraļļi var tikt traumēti, un tajos izveidojas ieliekums. Kādu laiku polipi no tā vairās, bet pēc tam, kad trauma aizmirsta, tomēr sāk apmesties šajā iespiedumā. Taču, tā kā tur ir bedrīte, tajā sāk krāties visādi gruži un, lai kā polipi censtos ieliekumu izlīdzināt, tas tomēr paliek. Proti, labs "mājoklis" tik un tā nesanāk.

Piezīmēsim, ka bedrīte, kurā apmetušies jaunie polipi, no ārpuses vairs netiek uztverta kā defekts, kā koraļļu trauma. Arēji tas ir tikai neliels padziļinājums, bet, kas tur iekšā, vairs nav redzams.

Apmēram tāpat notiek ar mūsu dvēseli. "No ārpuses", no ārējās pasaules puses trauma nav redzama. Kā gadījumā ar koraļļu rifu, no ārpuses var būt saskatāms tikai kaut kāds "ieliekums", "iegruvums" mūsu dzīvē, piemēram, kāda tajā nepieciešama komponenta trūkums (ģimenes, bērnu, naudas, darba utt.) un tā iegūšanas neiespējamība. No ārpuses nav redzams, ka šā "iegruvuma" dziļākais cēlonis ir tieši dvēseles struktūras dzīļu defekts.

Pieņemsim, ka koraļļu polipu sabiedrība gribētu noskaidrot, kāpēc noteiktā rifa iecirknī sakrājas visādas drazas, un šajā nolūkā nolemtu veikt izmeklēšanu - iekļūt dziļāk, rifa ķermenī (iziet ārā koraļļi taču nevar, jo apmetas tikai virsējā slānī). Un, lūk, tur, dziļumā, viņi arī spēs atklāt izkropļojumu - no tās vietas līdz dibenam ir mazāks attālums nekā blakusesošajos sektoros. Polipam, kas attiecīgajā brīdī ir šīs sistēmas koordinātu centrs, tāda viņam pieejamās telpas struktūras izjaukšana liksies kā zināms metrikas izkropļojums - kaut kas līdzīgs nelineārajai telpai, Lobačevska ģeometrijai.

Tieši tāpat arī cilvēks, ja viņš gribētu uzzināt savas dzīves "ieliekumu" dziļākos cēloņus, varētu izpētīt savu dvēseli no iekšienes, iegremdēties tajā un ieraudzīt tur izkropļojumu, nelineārumu, neatbilstību ārējai pasaulei.

Piebildīsim: atklāt, apzināties šo defektu un sajust to - tās ir pavisam atšķirīgas lietas. Atcerēsimies, kā mēs iegājām etalonstāvoklī, - atcerēties to un ieiet tajā nebūt nav viens un tas pats. Ieiešana šajā stāvoklī izmaina arī apziņas stāvokli, kamēr atmiņas vien par to nekādas izmaiņas nerada. Dvēseles apjaušana no iekšienes arī izraisa izmaiņas apziņas stāvoklī, un tas ļauj mums tieši sajust karmas radīto defektu.

Kāpēc defekta atklāšanai ir tik svarīgi to tieši sajust, nevis tikai ieraudzīt, apzināties vai izskaitļot kādā citādā veidā? Tāpēc, ka dvēseles iekšējā telpā, gluži dabiski, nav ne kilometru stabu, ne centimetru iedaļu. Un tāpēc mēs šo izkropļojumu, novirzi no normas nevaram ne ieraudzīt, ne izmērīt - mēs varam to vienīgi sajust, proti, uztvert kā subjektīvu sajūtu par kaut kādu iegruvumu, "koridoru", bezdibeni vai kaut ko līdzīgu - kā telpas neli- neāruma, tās dabisko likumu pārkāpuma sajūtu.

Skaidrs, ka šāds mūsu dvēseles telpas nelineārums, neatbilstība apkārtējai pasaulei ir ārkārtīgi bīstama. Tāpat kā polipi traumētajā rifa iecirknī, mūsu apziņa taču šajā dvēseles rajonā sāk būvēt savu "māju", savu likteni un dzīvi - un rezultātā rada konfigurācijas, kas neatbilst lietu īstajam stāvoklim, nesaskan ar apkārtējās pasaules realitāti un tāpēc neiekļaujas šajā pasaulē un nespēj izdzīvot tajā. Mūsu apziņa iekļūst briesmīgos slazdos, pieņemdama par patiesu karmiskajam defektam - vainas izjūtai - atbilstošo maldīgo konfigurāciju. Tiklīdz izveidojas starta notikums, kas kļūst par stimulu iedzimtās kannas atdzīvināšanai, - tā apziņa tūlīt pat uz to atbild ar pamodušos vainas izjūtu, kas saslēdzas ar pirmskarmisko kompleksu. Rezultātā apziņa apgūst dvēseles struktūras defektu un tiek ģenerēts karmiskais komplekss.

Bet tālāk jau viss iet savu gaitu: karmiskais komplekss izplatās pa visu mūsu būtni, aptverot mentālo, astrālo un ēterisko plānu…

Lūk, no šā mūsu dvēseles defekta, kas atbilst iedzimtajai karmai, mums arī jātiek vaļā. Paskatīsimies, kā to var izdarīt.

Protams, vispirms mums tas jāatklāj. Mēs taču varam pat nezināt, vai tas mums vispār ir. Šāds defekts parasti ir iedzimtās karmas sekas. Kādā veidā mēs to varam atklāt? Kā jau teicām, mūsu apziņas virtuālajā telpā taču centimetru iedaļu nav.

Un tomēr to var izdarīt. Padomāsim: ja mūsu dvēseles telpā ir metrikas izkropļojumi, tad taču jebkurš tajā ievietotais priekšmets arī izkropļosies. Šo efektu tad arī izmantosim. Ievietojuši iekšējā telpā jebkuru standartizmēriem atbilstošu veidojumu,

22. zlm. Virtuālās telpas struktūras karmiskais bojājums ir kā nepiepildāma caurule, kas vērsta uz pagājušās dzīves bezgalību un aprij spēkus un laimi

piemēram, ar enerģiju piesātinātu lodīti, kādu precīzu tēlu vai pat ēteriskā ķermeņa roku, mēs varam konstatēt, vai iekšējā telpā šis tēls izkropļojies vai ne. Tas rajons, kurā būs vērojami šā objekta izkropļojumi pēc tā ievietošanas virtuālajā telpā, tad arī ir defekta rajons. Tādā veidā mēs varēsim precīzi noteikt tā atrašanās vietu.

Bet tālāk viss ir vienkārši. Ja defekts ir atklāts, tas jānovērš. Kā? Piepildot ar "kvalitatīvu" virtuālās telpas fragmentu. Šī procedūra ir labi pazīstama tiem mūsu lasītājiem, kuri apguvuši "Priekšmetu iedzīvināšanas tehnikas" abu grāmatu vielu.

Taču pilnīgas veiksmes nodrošināšanai vajadzēs izdarīt arī novērstā defekta telpas harmonizēšanu. Nav nepieciešams pilnīgi pārveidot mūsu virtuālo telpu - mēs gluži vienkārši rīkosimies tā, lai "rekonstruētais" iecirknis mums palīdzētu sasniegt mūsu mērķus, par kuriem karmas dēļ agrāk nevarējām pat sapņot.

Tātad esam aprakstījuši procedūru kopumā. Bet tagad pāriesim pie konkrētiem tās veikšanas soļiem. Pirmais solis būs virtuālās telpas karmiskā izkropļojuma atklāšana. Otrais solis - defekta likvidēšana. Trešais solis - karaliskās telpas harmonizēšana.

TEIA iemaņu sistēma: mijiedarbība ar pagātni

16. solis. Virtuālās telpas karmiskā defekta atklāšana

Mēs sākam laikam gan visaizraujošāko mūsu pētījuma posmu. Viss, ko tūlīt darīsim, ir interesanti

ne tikai no tāda viedokļa kā cīņa ar karmu. Mums jau ir mūsu virtuālās telpas izpētes pieredze. Taču dimensiju vienmērīgumu, metriskos izkropļojumus tajā vēl neesam pārbaudījuši. Šodien mēs pirmoreiz ar to nodarbosimies, un nav izslēgts, ka šā darba rezultāti jūs gluži vienkārši pārsteigs.

Mums būs vajadzīgs kāds objekts - sava veida indikators, lai varētu atklāt iekšējās telpas izkropļojumus. Šis objekts nav materiāls parastajā šā vārda nozīmē - mēs to radām ar savām domām un iztēli. Tas ir tāds objekts, kuru var novērot ar iekšējo redzi. Varianti ir šādi: lodīte, kas piesātināta ar enerģiju un redzama gara acīm; ar enerģiju piesātināta ēteriskā roka, kas vērojama gara acīm; viens vai divi enerģētiski piesātināti gredzeni, kas ieskauj apziņas centrālo zonu, "Es esmu" zonu; var izmantot vēl dažus paņēmienus, taču patstāvīgai apgūšanai tie ir pārāk sarežģīti, tāpēc par tiem šā mācību līdzekļa lappusēs nerunāsim.

Tad nu ķersimies pie virtuālās telpas vienmērī- guma pārbaudes.

Apsēžamies ērtāk un aizveram acis. Kā jau vairākkārt esam darījuši, reducējam apziņu uz centrālo "Es esmu" zonu. (Tiem, kuri apguvuši trešo pakāpi, tas nesagādās nekādas grūtības.) Tagad mazliet pastiprinām centrālo augšupejošo plūsmu un izveidojam no tās enerģijas divus gredzenus: vienu ap punktu "Es esmu" frontālajā plaknē, bet otru - sagitālajā (plecu līmeņa plaknē un plaknē no deguna uz pakausi). Pievadām šiem gredzeniem mazliet enerģijas, lai tos varētu skaidri saskatīt ar iekšējo redzi un labi sajust.

Bet nu atceramies savu pirmo karmisko epizodi. Un sākam pārvietot virtuālajā telpā savas apziņas centru - punktu "Es esmu", kuru ieskauj divi enerģijas gredzeni. Uzmanību! Gredzeni sāks deformēties, un tas ir dabīgi. Nevajag censties ar gribas piepūli saglabāt to formu - izvairieties no šāda sasprindzinājuma, tikai konstatējiet izkropļojumus. Nolaižamies līdz pirmās karmiskās atmiņas rajonam. Jūs jau saprotat - tas aizņem zināmu telpu. Sākam to pārbaudīt, secīgi pārvietojoties tajā, izpētot visus stūrīšus un atzarojumus. Tiklīdz atklāsies karmiskais defekts, mēs uzreiz to sapratīsim: enerģijas gredzens, iekļuvis tajā, tūlīt neparasti izkropļosies - tas izstiepsies uz defekta pusi kā dūmu mākonis, kuru uzsūc putekļu sūcējs.

Iegaumējam karmiskā defekta atrašanās vietu. Pēc tam sākam no tās attālināties, vienlaikus nometot no sevis enerģijas gredzenus un tūlīt pat radot jaunus (kaut vai dažus, piecus sešus, tie mums noderēs kā sava veida spēka līnijas turpmākajā darbā).

Pārstājam koncentrēties un atveram acis.

Nu, kā ir? Jau pirmais atklājums nevar neradīt pārsteigumu: mūsu virtuālā telpa nepavisam nav vienmērīga. Jo, kamēr to apsekojām, gredzeni kustoties nemitīgi mainīja konfigurāciju. Taču par to nav ko brīnīties: mūsu dvēsele, kas veidojas mūsu apziņas darba procesā, dabiski, atspoguļo mūsu attīstības gaitu ar visām tās īpatnībām un nevien- mērīgumu - kā koka gadu gredzeni atspoguļo tā augšanas un attīstības īpatnības.

Taču, kā droši vien ievērojāt, izkropļojums karmiskā defekta vietā ir pavisam kas cits. Sajā apvidū mūsu gredzeni nevis vienkārši deformējas, bet gan nedabiski izstiepjas, pārvēršoties par kaut kādām izstieptām joslām, kas it kā ieiet bezgalīgā tunelī. Tie mūsu virtuālajā telpā it kā iezīmē caurumu, pa kuru sūcas enerģija. Caurumu? Jā, tā tas arī ir.

Pie šā karmiskā kompleksa mēs taču esam tikuši jau iepriekšējā dzīvē. Tādi iedzimti kompleksi var būt vairāki - mūsu pašreizējā dzīve taču turpina iepriekšējo. Virtuālās telpas iedzimtam izkropļojumam, īpaši tad, ja tas dvēselē ir vairāku iemiesojumu laikā, raksturīga tieši tāda "cauruļveidība". Tas ir tāpēc, ka šajā dzīvē izveidotā virtuālā telpa piepildīta ar pagaidām vēl saglabātām atmiņām, jūtām, apziņas konstrukcijām. Un šā iemesla dēļ tā ir it kā irdenāka salīdzinājumā ar virtuālās telpas senākiem apvidiem. Un, lūk, jaunās un senās (iepriekšējo iemiesojumu laikā iegūtās) daļas "sadurā" gredzens arī deformējas - tas ir plats jaunajā daļā un šaurs vecajā daļā. Īstenībā enerģija caur šo izkropļojumu neaizplūst (izņēmums ir tikai ārkārtīgi reti sastopamais iedarbības variants, taču to mēs sīkāk aplūkosim otrajā vai trešajā grāmatā, kas būs veltītas TEIA piektajai pakāpei). Proti, šo paņēmienu var izmantot, lai atklātu šajā dzīvē vēl funkcionējošos dvēseles fragmentus.

Taču tieši šis komplekss mums traucē! Tas arī ir karmas pamatā un neļauj mums dzīvot. Bet mēs varam izlabot šo defektu, atstājot karmisko kompleksu iepriekšējā dzīvē uz visiem laikiem un neielaižot to vairs šajā un turpmākajos iemiesojumos.

Izmantojot marķējošos enerģētiskos gredzenus, mēs savā dvēselē esam atklājuši karmisko defektu un sagatavojušies tā likvidēšanai.

TEIA iemaņu sistēma: mijiedarbība ar pagātni

17. solis. Virtuālās telpas karmiskā defekta likvidēšana

Tagad mums jānoslēdz, jālikvidē karmiskā defekta vieta. Šajā nolūkā karmiskā defekta atrašanās vietā, ko esam atklājuši, mums jāiemontē cits, kvalitatīvs virtuālās telpas fragments, bet vispirms tas ir jārada. Brīdinām - būs nepieciešams ievērojams enerģijas daudzums. Jo būtībā mēs veicam īstu ķirurģisku iejaukšanos savas būtnes visdziļākajā līmenī. Un, lai izdarītu šādu operāciju, vajag gandrīz vai tikpat daudz enerģijas, cik būtu nepieciešams, lai izietu visu karmisko situāciju līdz tās pilnīgai iznīcināšanai. Taču nežēlojiet enerģiju. Jūs pārliecināsities, ka tas ir tā vērts.

Piebilde: šis solis jāizdara gandrīz vai tūlīt pēc iepriekšējā, kamēr vēl nav izdzisuši un izkliedējušies marķēšanas gredzeni, kurus atstājām karmiskā defekta vietā.

Tātad, pirmkārt, mums jārada virtuālās telpas fragments, ar kuru varēsim aizpildīt vietu, kas atbrīvojusies no defekta. Šis fragments ar kaut ko jāpiesātina - protams, ar tēliem un sajūtām. Taču šim mērķim neder fragments no mūsu pašu dzīves, īpaši no tās nozīmīgajiem momentiem. Jārada fragments, kuram nav nekādas personiskas nozīmes, kurš ir absolūti neitrāls. Tas ir ļoti vienkārši. Var, teiksim, uzzīmēt uz papīra dažas līnijas, lai iznāk vienalga kāds abstrakts zīmējums (tikai tā līnijām jābūt noslēgtām - to iemeslu dēļ, kuri aprakstīti grāmatā "Priekšmetu iedzīvināšanas tehnika"). Apskatiet šo zīmējumu un tad novērsieties. Tagad ar aizvērtām acīm mēģiniet to atcerēties. Jūs atklāsit, ka tas jau ir kļuvis par virtuālās telpas daļu un ieņēmis tur savu vietu. Tātad ir gatavs jauns, neitrāls virtuālās telpas fragments. Tas ir neitrāls, taču tajā ir viss nepieciešamais: gan tēls, gan tā izraisīta konkrēta sajūta. Šo gabaliņu mēs tad arī izmantosim.

Taču jāizdara vēl kas: šis fragments jāpiesātina ar mums aktuālu saturu. Šajā nolūkā jāzina, kas mums no šā fragmenta vajadzīgs. Bet mums ir vajadzīgs, lai tas ieņemtu karmas bojāto vietu un kļūtu par sava veida pretindi, proti, pilnīgu pretstatu karinai. Citiem vārdiem sakot, lai šim fragmentam būtu antikarmiskas programmas loma. Nekas nav vienkāršāk. Antikarmisko programmu mēs jau izmantojām sestajā solī. Ņemiet to pašu programmu un mazliet "uzsildiet", piesātinot ar augšupejošās plūsmas enerģiju.

Bet tagad sākam. Aizveram acis. Iegremdējamies mums jau pazīstamajā alternatīvajā etalonstāvok- lī. Redzam enkurpriekšmetu un izjūtam milzīgu, neticami lielu sava taisnīguma apziņu. Maksimāli pastiprinām centrālo augšupejošo plūsmu. Nezaudējot pastiprinātās centrālās augšupejošās plūsmas un bezgalīga iekšējā taisnīguma izjūtu, izejam no alternatīvā etalonstāvokļa un tūlīt pat atceramies savu zīmējumu - transplantējamā virtuālās telpas fragmenta pamatu. Fokusējam visu uzmanību uz to un atceramies savu antikarmiskās programmas integrālo sajūtu. Ievietojam antikarmiskās programmas integrālo sajūtu virtuālās telpas transplantējamajā fragmentā. Un, to izdarījuši, sākam pārvietot šo fragmentu uz karmiskā defekta vietu, ko iezīmējuši mūsu enerģētiskie gredzeni. Sajūtam, kā tas ieņem šo vietu, kur virtuālā telpa it kā iebrūk, izveidojot tuneli. Tiklīdz esam sajutuši "ie- gruvumu" (sajūta ir tāda, it kā ar vannas aizbāzni būtu aiztaisīta tās notekcaurule), sākam no visa spēka iesūknēt šajā telpas fragmentā visu bezgalīgo augšupejošās plūsmas enerģiju - aizvien vairāk un vairāk, līdz pēdējai iespējai, visu enerģijas spēku, kāds vien mums pieejams. Sākumā mēs manām, ka šī enerģija it kā pazūd nekurienē, iekrīt bezdibenī. Nebīstieties, tas ir normāli, un nepārstājiet pievadīt enerģiju - aizvien vairāk, cik vien spējat. Nežēlojiet spēkus, tas ir ļoti svarīgs brīdis, tas var ilgt pat vairākas minūtes. Taču jūs tiksit atalgoti par pūliņiem - pavisam negaidot sajutīsit, ka enerģijas uzsūkšana izbeidzas un ar to piesātinātais apvidus it kā atplaukst, it kā iezaigojas enerģijas, krāsu, jūtu feerijā. Darbs ir padarīts! Šajā mirklī sākam attālināties no karmiskā defekta vietas - un uzreiz atceramies kaut ko milzīgu un varenu, pēc sava ieskata, piemēram, ziloni vai lidmašīnu bāzeskuģi, vai IL-52. Un, šīs patīkamās gigan- tiskuma un varenuma izjūtas pārņemti, atveram acis.

Gatavs! Pēdējā posmā mēs atrāvām attiecīgo virtuālās telpas fragmentu no tā sākotnējās vietas, un tas nu ir palicis uz visiem laikiem tur, kur agrāk bija karaliskais defekts.

Jūs varat pārbaudīt paveiktā darba kvalitāti: atkal, tāpat kā 16. solī, izveidojiet marķējošos gredzenus un pārbaudiet savu virtuālo telpu. Un - brīnums! Bijušā defekta vietā vairs nav nekādu izkropļojumu. Jūs esat izārstējuši savu dvēseli!

Bet tagad mums atliek tikai harmonizēt virtuālo

telpu tā, lai no jauna radītais iecirknis varētu dzīvot, mijiedarboties ar pasauli un piedalīties mūsu dzīves kārtējos notikumos. Tātad - ko mēs esam izdarījuši?

Mēs esam transplantējuši virtuālās telpas fragmentu karmiskā defekta vietā, tādējādi izārstējot sevi visdziļākajā līmenī, kāds vien iespējams. Vai maz jāteic, ka tas nozīmīguma ziņā ir neticams sasniegums…

TEIA iemaņu sistēma: mijiedarbība ar pagātni

18. solis. Virtuālās telpas pēckarmiskā apvidus harmonizēšana

Un nu mums ir atlicis, ķā mēdz teikt, tikai sunim asti pārkāpt. Redziet, karaliskais defekts tā vai citādi ietekmēja mūsu dzīvi. Proti, tā izkropļotā telpa, kuru mēs esam iznīcinājuši, pastāvēja ne pati par sevi - tā bija savijusies, cieši sasaistīta ar citiem virtuālās telpas apvidiem un it kā turpinājās tajā, stiepjot savus "taustekļus" uz veselajām zonām. Bet jaunajai, kvalitatīvajai telpai, kuru mēs radījām un transplantējām vecās vietā, šo "taustekļu" - saišu nav. Taču šīs saites - protams, ne iepriekšējās, slimās, bet jaunās, veselās - tai ir nepieciešamas, lai varētu iekļauties mūsu dzīvē un mūsu virtuālajā telpā ne kā svešs elements, bet kā labi ieaudzis orgāns, kuru organisms neatgrūdīs. Tāpēc mums, ja gribam gūt pilnīgu efektu no veiktās operācijas, jānodibina saiknes starp virtuālās telpas koriģēto fragmentu un jau tur esošajiem tās aktīvajiem un veselajiem slāņiem. Tā ir vienkārša procedūra, kaut arī prasa daudz enerģijas.

Vēlreiz ieejam alternatīvajā etalonstāvoklī un krasi palielinām savu enerģijas līmeni, aktivizējot centrālās plūsmas. Tad, nepazeminot sasniegto līmeni, ienirstam jaunradītā virtuālās telpas fragmenta rajonā. Virzām savus energokrājumus turp, vienlaikus sekojot, kādi tēli un ainas rodas, saskaroties ar šo fragmentu. Piesātinām ar enerģiju šos tēlus un ainas, kas mūs ieskauj. Tagad pakāpeniski izejam no jaunizveidotā fragmenta uz tam blakusesošajiem virtuālās telpas rajoniem, turpinot ari tos piesātināt ar enerģiju. Izejam no tiem, it kā virzoties no dziļuma uz augšu, ceļā visu piesātinot ar enerģiju, - un, lūk, mēs sasniedzam virspusi un atveram acis.

Šajā mirklī ir sajūtams īsts enerģijas pieplūdums un apkārtējā pasaule kļūst it kā spilgtāka un košāka. Un tas nav nekāds brīnums.

Mēs taču esam atdzīvinājuši, piesātinājuši ar spēku un enerģiju veselu savas dvēseles fragmentu, kurš pirms tam bija atmiris, slims, dzīvotnespējīgs. Dabiski, mēs tādējādi esam kļuvuši viengabalaināki un stiprāki.

Varam vēlreiz ar enerģētisko gredzenu palīdzību pārbaudīt šīs telpas struktūru un pārliecināties, ka no nesenā karmiskā rajona augšas līdz pašiem tā dziļumiem telpas struktūra ir vienota un nepārtraukta.

Mēs esam atjaunojuši savas virtuālās telpas vien- gabalainumu, pilnībā likvidējot iedzimtās karinas pēdas savā dvēselē. Jūs vēl spēsit novērtēt, kādu lielisku darbu tikko paveicāt. Tā nav tikai iesīkstējušu problēmu atrisināšana - tā ir jauna dzīve, kurā jūs paši esat sava likteņa saimnieki, paši savas dzīves un savas laimes kalēji - jūs, nevis kāds no pagātnes mantots dvēseles defekts, virtuālās telpas mirusī zona. Tikai padomājiet: līdz šim laikam šis kroplais veidojums grozīja jūsu dzīvi, kā gribēja, bet jūs bijāt tā gūstā un nespējāt sasniegt elementārus mērķus, nespējāt kļūt laimīgi un apmierināti ar dzīvi. Bet viss var būt citādi.

Nu ko, mūsu dārgie lasītāji, varam jūs apsveikt! Mēs ar jums to esam izdarījuši. Mēs esam tikuši līdz mūsos slēptās karinas pašiem pamatiem. Mēs spējām pilnīgi likvidēt šos defektus un līdztekus esam apguvuši arī tehnikas darbam ar virtuālo telpu. Tās mums noderēs vēl ne reizi vien.

Un mēs nebūsim pārspīlējuši, sakot, ka tādu energoinformatīvā darba līmeni var sasniegt ļoti nedaudzi. Tas ir milzīgs izrāviens mums visiem.

Ko nu? Godīgi sacīsim, ka vissvarīgākā un visnopietnākā darba daļa līdz ar to ir pabeigta. Mēs esam nonākuši pie pašiem karmas fenomena pamatiem, pie pašas tās saknes.

Taču, lai būtu pilnīgi panākumi un drošība, var paveikt vēl kaut ko. Konkrēti - pastrādāt ar tā dēvēto karmas budhisko plānu, kas izveidojas tur, kur mūsu būtne saskaras ar egregoriālajiem sociālajiem slāņiem. Daudzi karmiskie notikumi taču attīstās ļaužu savstarpējā mijiedarbībā un ir atkarīgi nevis no viena cilvēka, bet gan no daudziem, proti, tajos piedalās sabiedrība - gan visplašākie slāņi, gan arī mums paši tuvākie cilvēki. Un, tā kā ar budhiskā plāna starpniecību mūsu karma mijiedarbojas ar citiem cilvēkiem, rezultātā rodas tas, ko sauc, piemēram, par dzimtas karmu, - kad viena cilvēka karma izplatās uz viņa tuvākajiem cilvēkiem, radiniekiem un vispirms jau bērniem. Taču, pastrādājuši budhiskajā plānā, mēs arī te varam ieviest kārtību savā paša un savu tuvinieku labā.

DZIMTAS KARMAS BLOĶĒŠANA

Vispār šis darba posms ir samērā vienkāršs. Vissarežģītāko mēs jau esam izpildījuši - atbrīvojuši sevi no karmas. Taču, lai sirdsapziņa būtu pilnīgi tīra, koriģēsim arī karmiskās izpausmes budhiskajā plānā, tas ir, enerģētiskajā līmenī, kāds rodas, cilvēka enerģētiskajiem centieniem mijiedarbojoties ar savas vides enerģētisko slāņu atbildes reakciju.

Runājot par budhisko plānu, mēs patiesībā domājam atsevišķa cilvēka mijiedarbību ar visu sava laika kultūru - pirmām kārtām, protams, ar kultūru tās enerģētiskajā, precīzāk, egregoriālajā izpausmē. Kultūras egregoriālās izpausmes nav nekas cits kā mums jau zināmie energoinformatīvie parazīti. Cilvēks dzīves gaitā vadās pēc savām vēlmēm un vajadzībām, bet energoinformatīvie parazīti tiecas tikai pēc viena - atņemt cilvēkam enerģiju, baroties ar to. Rodas pretruna: cilvēks grib izmantot enerģiju tam, kas vajadzīgs viņam, bet parazīts stājas ceļā, lai paņemtu no viņa šo enerģiju sevis uzturēšanai. Ja cilvēka vēlmes atbilst energoinformatīvo parazītu interesēm, tad šajā virzienā cilvēka kustība ir atvieglota. Bet, ja viņa vēlmes nesakrīt ar parazītu interesēm, virzīties pa savu ceļu viņam būs sarežģītāk.

Protams, tas viss attiecas tikai uz cilvēkiem, kuri nav iepazinušies ar TEIA iemaņu sistēmu. Bet mēs ar jums jau pirmajā pakāpē noslēdzām savu enerģētisko apvalku un tādējādi pilnībā nogriezām pieeju energoinformatīvo parazītu iedarbībai uz mums. Proti, mēs uz visu mūžu esam kļuvuši neatkarīgi no sabiedrības kultūras egregoriālā līmeņa, būtībā - no iedarbības tā budhiskajā plānā. Šajā ziņā tas mūs nesatrauc un nevar satraukt.

Taču cilvēki ap mums joprojām ir egregoriālo struktūru varā. Un viņiem notikumus koordinē un vada energoinformatīvie parazīti, kas nodarbojas ar vērienīgu cilvēces slaukšanu. Un mēs ar jums, kaut arī esam nocirtuši nost no sevis parazītus, būtībā tik un tā esam palikuši cilvēki, lai arī jaunā evolūcijas pakāpē. Bet cilvēks pēc savas dabas ir sociāla būtne un vienmēr paliks tāda. Proti, mēs nevaram dzīvot bez tādas vai citādas savstarpējas mijiedarbības ar citiem. Sociuma budhiskais plāns mūs tieši neskar, taču tas var mūs skart netieši, ar citu cilvēku starpniecību. Teiksim, jūs skaidri zināt, ka jums ir jāpagriežas pa labi, taču atrodaties tik blīvā pūlī, kas - visi kā viens - vienprātīgi pagriežas pa kreisi. Jums būs grūti ieturēt savu kursu un pagriezties pa labi, vai ne? Lūk, tā nereti gadās mūsu savstarpējās attiecībās ar citiem cilvēkiem.

Turklāt mēs atrodamies mijiedarbībā, tā sakot, ar diviem budhiskā plāna slāņiem: pirmais ir mums tuvo cilvēku slānis, otrais - visas tās sabiedrības slānis, kurā dzīvojam. Mijiedarbība ar sabiedrības karmu uz mums pārāk neattiecas, šos jautājumus aplūkosim vēlāk, pagaidām atliksim tos kā šobrīd ne visai aktuālus. Bet, lūk, mums tuvo cilvēku, konkrēti, mūsu ģenētiskās dzimtas karma ir mums daudz interesantāks objekts.

Mums tuvo cilvēku vide - tuvinieki un radi - tie ir cilvēki, ar kuriem turpinām kontaktēties jebkurā gadījumā, lai kādas transformācijas ar mums notiktu. Īstenībā mēs arī dzīvojam, lai varētu būt ar viņiem saskarsmē. Un, lai gan tie ir mums tuvi cilvēki, mēs, patiesību sakot, nevarēsim viņus piespiest augt un evolucionēt līdz ar mums. Ja viņi paši to nevēlēsies, mēs nespēsim nošķirt viņus no energoinformatīvajiem parazītiem, mēs nevarēsim atbrīvot viņus no karmas. Tātad parasti mūs ieskauj vide, kurai piemīt gan karmiskas tendences, gan atkarība no parazītiem. Un mēs nevaram izolēties no šīs vides - gluži vienkārši tāpēc, ka esam ar to ģenētiski saistīti un nereti arī dzīvojam vienā miteklī. Šī vide ļoti bieži ir mūsu dzīves sāpīgais fons, uz kura, par spīti visam, mēs esam spiesti kļūt arvien labāki un pilnvērtīgāki bez jebkāda ārēja atbalsta. To sasniegt ir jo sarežģītāk tāpēc, ka visai šai videi mēdz būt viena un tā pati lipīgā slimība - dzimtas karma.

23. zīm. Dzimtas karma jūs neskars, taču tajā ir tik daudz enerģijas, ka jūs visiem tikai nesīsit labumu, novirzot tās potenciālu uz kaut ko racionālu

Uzreiz pateiksim, ka dzimtas karmai nav ne mazākā sakara ar reinkarnāciju: tā nemēdz būt, ka cilvēks iemiesotos tikai vienas un tās pašas ģimenes ietvaros. Dzimtas karma pilnībā bāzējas uz ģimenē pastāvošās kultūras, ģimenes kolektīvās apziņas un sociuma kultūras mijiedarbību. Tas nozīmē, ka dzimtas karma pastāv vienīgi budhiskajā plānā.

Tā kā mūsu radinieki ir "inficējušies" ar dzimtas karmu, mūsu ģimenē pastāvīgi rodas stereotipiskas nepatīkamas situācijas. Kad esam izlabojuši dvēseles karmiskos defektus, mūs pašus šīs situācijas pārstāj traumēt, taču ar mūsu radiniekiem tas notiek pastāvīgi. Tā tad arī ir dzimtas karma darbībā.

Ja mūsu radinieki neapgūst nekādas tehnikas, tātad viņi vēl nav tam gatavi un mācīšanās viņiem labumu nedos. Mums atliek tikai viens: mīkstināt dzimtas karmas darbību un pēc iespējas pārveidot karmiskās situācijas, lai tās nenodarītu ļaunu, bet varbūt pat dotu labumu.

Šajā nolūkā vispirms noskaidrosim situācijas, kuras rodas ģimenē un kuras var uzskatīt par dzimtas karmas izpausmēm.

TEIA iemaņu sistēma:mijiedarbība ar pagātni

19. solis. Karmu veidojošo situāciju noskaidrošana un vērtējums

Te viss ir samērā vienkārši. Kas ir karmu veidojoša situācija? Tā ir tāda situācija, kas jums jau ir maznozīmīga, taču pilnīgi spēj izraisīt karmisko notikumu virkni ar jūsu radinieku līdzdalību. Attiecīgi jūs šie notikumi diezin vai kaut kā skars enerģētiski, tāpēc sevi jūs varat izmantot tikai kā reģistrējošu un novērtējošu elementu. Ko tad mēs reģistrēsim un vērtēsim? Dabiski, enerģētiskās savstarpējās attiecības starp notikumiem un mūsu tuvākajiem cilvēkiem; ja runājam par dzimtas karinu, - tad starp notikumiem un mūsu radiniekiem.

Kas notiek, ja tie vai citi notikumi ģimenei ir kar- miski? Tie, dabiski, izraisa ļoti spēcīgu enerģētikas atplūdi no ģimenes. Jūsu radinieki nespēj patstāvīgi kompensēt šo atplūdi, - citādi šiem notikumiem nebūtu nekādu seku un tie vispār paliktu neievēroti. Savukārt enerģijas atplūdes dēļ rodas slimības un nepatikšanas. Enerģijas atplūde beidzas tikai tad, kad notikumi "sevi izsmeļ" (situācijas neko nedod). Ja situācija pati no sevis nezaudē nozīmi, atplūde viļņveidīgi pastiprinās. Pēc šīs pazīmes mēs arī varam atpazīt karmiskos notikumus ģimenē.

Šī metodika jāizmanto tikai tad, kad jūsu ģimenē atgadās notikumi, kas atgādina karmiskos, un jums jātiek par tiem skaidrībā.

Apsēžamies ērtāk, pieveram acis un mazliet pastiprinām centrālās plūsmas. Domās nodibinām enerģētisko kontaktu ar tiem radiniekiem, kuri, jādomā, ieiet karmiskajā lokā. Sajutuši enerģētisko atgriezenisko saikni, pagaidām, kamēr tā stabilizējas. Tagad nodibinām saikni ar situācijām, kas var izrādīties karmiskās virknes notikumi (var nodibināt saikni arī ar šo notikumu dalībniekiem). Ja notikumiem ir karmisks raksturs, tūliņ pat notiek ļoti spēcīga enerģētiska pārkārtošanās, kuru mēs sajūtam kā kolosālu enerģijas atplūdi. Kādu laiku gaidām un vērojam. Ja atplūde tikai pastiprinās, atveram acis. Ja atplūde pavājinās, sagaidām vēl lielāku atslābumu un arī beidzam koncentrēties.

Tātad, ja ir enerģētiskā atplūde, šis tests rāda, ka notikumi ir karmiski, bet šīs atplūdes stiprums ir notikumu vērienīguma rādītājs.

TEIA iemaņu sistēma:mijiedarbība ar pagātni

20. solis. Karmu veidojošo situāciju modifikācija

Kā tad mēs varam modificēt karmu veidojošo situāciju, ja uzskatām to par neizdevīgu, nepieņemamu vai gluži vienkārši bīstamu? Mūs personiski tā neskars, jo esam izslēguši karmiskās konstrukcijas no savas struktūras. Taču mūsu spēkos ir izmainīt to un tad izmantot citu uzdevumu atrisināšanai. Mēs varam arī apturēt situāciju jau iedīglī. Mēs tajā varam iekļaut sevi un patstāvīgi izmantot enerģētikas gradientu. Mēs pat varam to novirzīt palīgā radiniekam, kas cieš no enerģijas nepietiekamības.

Jo enerģijas atplūde rodas, pastāvot zināmai potenciālu dažādībai, tieši šī potenciālu dažādība arī veido plūsmu, kuras spēku var izmantot. Tā, piemēram, lai saceltos vējš, jābūt diviem apgabaliem ar lielu atmosfēras spiediena atšķirību. Vējš rodas tikai starp tādiem apgabaliem, no kuriem vienā ir augsts, bet otrā - zems atmosfēras spiediens. Vējš var būt traucēklis, tas var būt postošs, taču var arī griezt vēja dzinēju, kas ražo elektroenerģiju. Tieši tāpat ir ar enerģijas atplūdi - tā var gan graut, gan arī kļūt par to plūsmu, kuras spēku mēs varam izmantot savā labā.

Lai izmantotu plūsmas spēku, mums tās ceļā jāuzbūvē šķērslis - sava veida vēja dzinējs, ar kuru mijiedarbojoties arī rodas enerģijas jaunā kvalitāte. Šāda šķēršļa lomā var būt gan priekšmets, gan jebkurš cilvēks, gan mēs paši.

Taču, pirms stāties pie darba, labi apdomāsim, vai mums vispār tik ļoti vajadzētu iejaukties. Ja karmiskā situācija ģimenē netraucē jums un pārlieku nekaitē arī jūsu radiniekiem, varbūt nav vērts tērēt spēkus. Varbūt šī situācija kļūs par tādu dzīves mācību, kas liks radiniekiem padomāt, vai beidzot neķerties pie TEIA tehniku apgūšanas. Reizēm tas ir derīgi. Taču, ja redzat, ka ir slikti un visiem grūti, tad gan mēģiniet darīt to, kas ir jūsu spēkos.

Vispirms jāizvēlas, ko jūs gribētu iegūt no šīs kar- miskās situācijas, kā gribētu to modificēt. Piemē- ram, jūs redzat, ka enerģija no ģimenes aizkūp kā dūmi no skursteņa, bet nav nekādas atdeves, šī enerģija neko nerada, skaidri manāms ir tikai vispārējs spēku izsīkums. Tad kāpēc gan šo enerģijas atplūdi nenovirzīt uz kādu derīgu lietu - piemēram, piesaistīt ģimenei jaunu mēbeļu garnitūru, televizoru vai pat jaunu dzīvokli? Šajā gadījumā "vēja dzinēja" lomai jāizraugās cilvēks, kas ir tieši saistīts ar jūsu nospraustā mērķa sasniegšanu. Nu, piemēram, bagāts tēvocītis, kas varētu sponsorēt televizora pirkumu. Ja enerģija karmas rezultātā aizplūst no ģimenes, lai tad tā taisnā ceļā virzās uz šo tēvocīti reizē ar jūsu lūgumiem un maigu iejūtību, un viņam nekas cits neatliks kā pretī dot savu dāsnumu.

Nodibinām enerģētisko saikni ar objektu, kuram jāmodificē karmiskā situācija (šajā gadījumā - ar tēvocīti). Pēc tam atkārtojam iepriekšējo - 19. soli un piespiedu kārtā, izmantojot spēka paņēmienu, novirzām karmiskās situācijas attīstības rezultātā radušos enerģijas plūsmu uz jūsu izraudzīto objektu.

Tagad jūs situāciju esat modificējuši tā, ka tās enerģija tiks vadīta caur konkrētu jūsu iesaistītu elementu. Kā saprotat, šāds paņēmiens ir ļoti izdevīgs. Notikumu gaitā jūs iesaistāt savu mērķu sasniegšanai nepieciešamo elementu.

Tātad, pārkārtojot energoapmaiņu karmiska- jā situācijā, mēs varam savā rīcībā iegūt papildu enerģiju un ievirzīt notikumus mums vēlamā gultnē. Protams, šis paņēmiens prasa situācijas virtuozu izpratni un lielu pieredzi, taču vajadzības gadījumā tas var izlīdzēt labāk nekā jebkas cits.

Patiesībā mēs nupat aplūkojām metodiku, kura ļauj mums izcelt uz āru enerģiju, kas slēpjas dzimtas karaliskajā situācijā, un to mērķtiecīgi likt lietā. Vēlreiz uzsvērsim, ka lielas nepieciešamības pēc tā nav. Jo dzimtai karmiskā situācija, no vienas puses, ir noderīga, tādēļ ka pēc vairākām karaliskajām epizodēm tā izstrādā dzimtas kultūrā zināmu noturību, kas veicina līdzīgu situāciju pārvarēšanu turpmāk. Taču, no otras puses, karmiskās situācijas enerģiju pavēršot jums vajadzīgajā virzienā, jūsu ģimenes locekļiem rodas iespēja izvairīties no laika un spēka izšķiešanas. Tā ka jāizlemj jums pašiem. Ir, piemēram, pieredze, no kuras labāk izvairīties, - teiksim, nav nepieciešamības praksē pārbaudīt, ka ar pieri nolauzt laternas stabu, maigi izsakoties, ir ārkārtīgi grūti. Tos spēkus, kas tiktu tērēti šādai pārbaudei, labāk izmantot kaut kam lietderīgākam. Mēdz būt arī citi gadījumi, piemēram, katram cilvēkam kaut reizi dzīvē ir jāapdedzinās, citādi viņš nesapratīs, ka uguns ir bīstama, kaut kad nepiesargāsies un gūs ļoti stiprus apdegumus. Izvēle katrā konkrētā gadījumā jāizdara jums: paši izlemiet, kad ļausit savas ģimenes locekļiem viegli apdedzināties, bet kad labāk izvairīties no šā eksperimenta (nav vērts pieļaut bēdīgo pieredzi, ja jūtat, ka šo apdegumu ārstēšanai spēkus, laiku un naudu tik un tā nāksies tērēt jums). Tā ka izvēle pilnīgi ir atkarīga no jūsu mērķiem, situācijas izpratnes un pieredzes. Dzimtas karma nav nekāda nopietnā problēma cilvēkam, kurš ticis vaļā no karmas sevī.

Labāk parunāsim par svarīgāku problēmu - par neīsto karmu. Tās cēloņi taču ir dziļi iesakņojušies mūsu kultūrā - un tātad ir vērts likt lietā spēkus, lai nepieļautu, ka nonākam tās varā.

7. NODAĻA

NEĪSTĀS karmas TERAPIJA UN PROFILAKSE

Tātad - neīstā karma. Kā mēs jau zinām, tās cēlonis ir tas pats mehānisms, kas rada īsto karmu, tomēr neīstajai karmai ir arī vairākas būtiskas atšķirības. Neīstā karma tieši tāpat kropļo cilvēka dzīvi kā īstā. Tātad no tās vajag atbrīvoties kaut vai tādēļ vien. Taču tas nav vienīgais iemesls. Ja šo neīsto karmu nelikvidēsim, tā agri vai vēlu pāries īstās karinas kategorijā un līdz ar to tiks mantojumā cilvēkam, kurš pat nenojauš par tās eksistenci.

Atcerēsimies vēlreiz neīstās karmas rašanās mehānismu un tad varēsim pamanīt tās vājās puses, kas ļauj mums atbrīvoties no šīs slimības.

Neīstā karma rodas, kad cilvēka apziņā tiek iedvesta vainas izjūta, ko nav apstiprinājusi viņa paša pieredze, kas nav pārbaudīta dzīvē. Šo epizodi cilvēks neatceras un nevar piešķirt tai citu jēgu. Un kā gan tas būtu iespējams, ja satraucošajiem kar- miskajiem notikumiem nav nekā kopēja ar to seno epizodi, bet starta epizode ir bijusi iepriekšējā dzīvē vai jau sen aizmirsta, vai, kā tas dažreiz gadās, viss ir noticis tajā vecumā, kad cilvēks vēl pat runāt nemāk? Tomēr atšķirībā no īstās karmas, kas rodas tad, kad no ārienes iedvestā vainas izjūta netiek apstrīdēta tāpēc, ka tas, piemēram, noticis iepriekšējā dzīvē, vai arī šī karma radusies vienlaikus ar reālu notikumu un pieņemta nekritiski, situācija ar neīsto karmu ir mazliet citāda.

Neīstās karmas gadījumā vainas izjūtu karaliskais notikums ilustrē nepilnīgi, proti, šī vainas izjūta tiek iedvesta ar novēlošanos vai neīstajam adresātam, vai notikuma pat vispār nav - tā teikt, viss notiek "alegoriski". Atšķirībā no vainas izjūtas, kas ir īstās karmas cēlonis, to var pārbaudīt ar loģikas palīdzību - un atspēkot. Tā ir kritiska un loti būtiska atšķirība.

Tieši tāpēc neīstā karma parasti nesaglabājas cilvēka apziņā, tā izgaist, tiklīdz cilvēks saduras ar karaliskiem notikumiem. Tā var ilgstoši vai pat uz visiem laikiem saglabāties tikai divos gadījumos: ja cilvēks tā arī nekad nepiedzīvo notikumus, kas viņam asociējas ar vainas izjūtu (bet tas nav bīstami, jo tad viņš šajā dzīvē necietīs neīstās karmas notikumu sakarā), vai arī gadījumā, ja neīstā karma tiek uzturēta ar atkārtotu indukciju no malas.

Un šī atšķirība ļauj mums neīstajai karmai uzbrukt tieši, norādot savai zemapziņai uz ārējās indukcijas ietekmē attīstījušos jūtu aplamību. Vai ar to pietiek? Tikai nodemonstrēt zemapziņai visu tās kļūdīšanos, tikai pieskarties savas dzīves notikumiem un atjaunot savas izjūtas šo notikumu sakarā? Jā, tas ir pietiekami. Iedomājieties: jūs aptaustāt priekšmetus citu pēc cita, lai noteiktu, kuri no tiem ir sakarsēti, un atklājat, ka, sacīsim, apaļie ir sakarsēti, bet kvadrātveidīgie - nav. Drīz vien no apaļajiem priekšmetiem jūsu roka atrausies automātiski, bez jebkādas apziņas līdzdalības. Tā mācās mūsu zemapziņa, kas koordinē visas mūsu savstarpējās attiecības ar pasauli, mūsu apziņa tikai virza tās darbību.

Tādējādi, ja, izmantojot spēcīgu enerģētisko atbalstu, mēs pārbaudīsim, cik patiesa un adekvāta ir mūsu attieksme pret savas dzīves notikumiem, atsvaidzināsim to, mums iedvestās vainas izjūtas zvīņas nokritīs un neīstā karma gluži vienkārši izgaisīs.

Šī profilaktiskā procedūra ļaus mums viegli un vienkārši atbrīvoties no neīstās karmas fenomena, neuzkrājot savā zemapziņā un savā dvēselē ar vainas apziņas pieredzi nepastiprinātus visneracionālākos gružus, kas to tik vien gaida, lai pieliptu cilvēkam.

TEIA iemaņu sistēma: mijiedarbība ar pagātni

21. solis. Neīstās karmas profilakse

Jums, dārgie lasītāji, paņēmiens, kā atbrīvoties no neīstās karmas, būs samērā viegli izpildāms. Vēl vieglāka šī metode liksies tiem, kuri ir mācījušies klātienē un papildus apmeklējuši fona nodarbību, kurā tiek tīrīta vienotā karmiskā telpa - cilvēka dzīves līnijas tagadnes telpa - no pirmās piedzimšanas brīža līdz pašreizējam mirklim.

Tā mēs izejam cauri visai savai dzīvei. Mēs atsaucam atmiņā notikumus un savu saikni ar tiem. Mēs atgūstam savai dzīvei spēku, kas pasaulē ienācis reizē ar mums. Mēs iznīcinām neīsto karmu.

Tātad - ķersimies pie metodikas. Izvēlamies atmiņas - vēlams, pašas agrīnākās, kurās bija iesaistīts kāds no mūsu vecākajiem radiniekiem. Aizveram acis, sākam gremdēties atmiņās - arvien dziļāk un dziļāk - nokļūstam pašā dziļumā - redzam radinieku (vecmāmiņu / vectētiņu / vecvecmāmiņu / vecvectētiņu) - nodibinām enerģētisko kontaktu ar šo radinieku, izmantojot čakru mijiedarbību, - sākam sūknēt enerģiju, un nododam to radiniekam paši. Kontakts kļūst spēcīgāks. Tagad attālināmies laikā uz tagadnes pusi, secīgi izejot katru savas dzīves gadu, un visas uzpeldējušās atmiņas piesātinām ar enerģiju, tāpēc tās kļūst spilgtākas un skaidrākas. Pakāpeniski tuvojamies tagadnei. Atveram acis un pastiprinām centrālās plūsmas. Atkal aizveram acis - un tagad virzāmies atpakaļ savā pagātnē līdz pašām pirmajām atmiņām. Piesātinām ar enerģiju arī tās. Neapstājamies! Iegremdējamies vēl dziļāk. Domās izejam ārpus savas piedzimšanas, vēl tālākā pagātnē. Uz jūsu iekšējā ekrāna var parādīties ainiņas. Nepievēršam tām īpašu uzmanību, tikai fiksējam tās, bet neiejaucamies un harmonizējam savu pašsajūtu, piesātinām ar enerģiju katru posmu, virzoties aizvien dziļākā pagātnē. Ievērojam, ka ainiņas kļūst aizvien nekonkrētākas, ievadām vēl vairāk enerģijas apkārtējā telpā. Un beidzot ieraugām spilgtu gaismas zibsni! Tā tad arī ir mūsu pirmā parādīšanās šajā pasaulē - dvēseles piedzimšana.

Mēs esam satikušies ar vissenāko savas dvēseles daļu un sajutuši, kā no tās nāk varena enerģētiskā plūsma. Uztveram šo plūsmu, sajūtam to, uzņemam sevī ieraudzītā zibšņa enerģiju. Mēs it kā esam aizķēruši šo plūsmu un, to neatlaižot, sākam atgriezties tagadnē, velkam plūsmu sev līdzi kā komēta asti. Ar plūsmas enerģiju piesātinām visu, ko sastopam ceļā, visu savas dzīves telpu (tas ir, dvēseles dzīvi un mūsu secīgās iemiesošanās, kuru saturam, kas parādās ainiņu veidā, atkal nepievēršam īpašu uzmanību). Atgriežamies tagadnē. Neatveram acis - turpinām virzīties uz augšu savā virtuālajā telpā, jūtam, kā mūsu līdzatnestā enerģija izplūst, piesātinot visu mūsu tagadni un nākotni, - mēs jūtamies kā upe, kas tek no pagātnes uz nākotni, - mierīga, vienota, varena. Pienāk brīdis, kad sākam saņemt enerģiju no pašas šīs plūsmas, piesātināmies ar to - un atveram acis.

Lieliski! Jūs uzreiz sajutīsit ļoti lielu efektu, ko dod šī metode, un nebeigsit vien brīnīties, cik daudz gaišāka un tīrāka kļūst pasaules un sevis uztvere tajā pēc šīs vienkāršās procedūras veikšanas.

Mēs esam nopurinājuši no sevis visu savas dzīves neīsto jūtu gružus, kas bija sakrājušies daudzajās iemiesošanās reizēs. Mēs esam atbrīvojušies no vainas izjūtas un neīstās karmas.

Tas arī ir viss, par neīsto karmu vairāk nav ko teikt. Ja ievērosim karmas profilakses noteikumus un periodiski izpildīsim paņēmienus, kas palīdz atbrīvoties no neīstās karmas, tad taču būsim ieguvuši noturīgu imunitāti. Šī nelaime mums vairs nedraud - pat ja tā visu laiku turpinās lipt klāt, tikpat viegli būs arī nopurināma.

Diemžēl mūsu pasaule tiecas radīt cilvēkā neīsto karmu, inficēt viņu ar vainas izjūtu. Un tad mēs varam sapīties pašu dzīvē, tad krāsas bālē un visam sāk zust jēga. Ja ar jums kaut kas tāds atgadās, veiciet karaliskās telpas tīrīšanu, iznīciniet neīstās karinas rūgtumu. Lai dvēselē no jauna atgriežas prieks un gaisma.

Protams, var sev sniegt arī papildu palīdzību, piemēram, izmantojot kādu no tām būtībām, kuru izveidošanas metodes aprakstītas mācību līdzeklī "Priekšmetu iedzīvināšanas tehnika", teiksim, Sargātāju vai Pavadoni, kas ieprogrammēti uzsūkt ārējās enerģētiskās iedarbības ar vainas izjūtas nokrāsu… Taču šīs grāmatas lappusēs mēs nepievērsīsi- mies šai īpašajai jomai - tā izsmeļoši aprakstīta pieminētajā mācību līdzeklī, un tie, kuri vēlas, var to izmantot.

Bet mēs parunāsim par to, kā karinas fenomenu var izmantot savā labā. Jā, jā, arī tas ir iespējams, jo, kā rāda pieredze, nebūt ne visas karmiskās izpausmes ir nekavējoties jāiznīcina. Ja parādība tieši un nopietni mūs neapdraud, tad nav izslēgts, ka to var izmantot… Kādreiz senatnē cilvēks, kurš nenogalināja vilku, pārvērta to par uzticamu palīgu - suni. Tāpat arī karma ne vienmēr ir kaitīga - to var "pieradināt" un padarīt par noderīgu.

8. NODAĻA

KARMAS fenomena IZMANTOŠANAS PRINCIPI

Mūsu dārgie lasītāji, lai ar ko jūs dzīvē nodarbotos, lai ko lasītu, lai kādas zināšanu un iemaņu sistēmas apgūtu, no kā un ko mācītos, ne uz mirkli neaizmirstiet par savas esības svarīgāko pamatprincipu, un tas ir: jūs esat brīvi.

Brīvība ir milzu dāvana, kas ikvienam no mums ir dabas dota. Nevienam un nekam nav tiesību atņemt mums brīvību. Un jums pašiem ir viss nepieciešamais, lai to saglabātu un nevienam neatdotu.

Šis mācību līdzeklis domāts nobriedušiem, tas ir, brīviem cilvēkiem. Lūdzam ievērot, ka tajā nav gatavu un viennozīmīgu atbilžu uz visiem jūsu jautājumiem. Šeit dots tikai instrumentu kopums, lai jūs spētu brīvi un patstāvīgi risināt savas problēmas, attīstīties un evolucionēt. Uzsveram - tikai instrumentu komplekts, nevis virzības norādītājs. Jūsu vietā jūsu dzīves ceļu neviens neizvēlēsies, un TEIA iemaņu sistēma nekādā gadījumā uz to nepretendē. Tā piedāvā jums kvalitatīvu palīdzību, bet, kā to izmantot, - tas jau jāizlemj jums pašiem.

Viens no TEIA skolas pamatprincipiem ir elastīga pieeja apkārtējai pasaulei. Tas nozīmē, ka neviens jums šeit neteiks: "Dari tā, kā es sacīju, un ne citādi!" Šeit jūs nedzirdēsit tāda veida sentences: "Lūk, tā uzvesties ir pareizi, bet tā - ne, tas ir labi, bet tas - slikti." Jūs paši izlemjat, kas jums ir labi un kas - slikti. Un pat par karmu neviens jums neteiks, ka tas vienmēr ir viennozīmīgi slikti. Allaž pastāv varbūtība gūt labumu pat no tā, kas liekas slikts. Un, ja jūs redzēsit, ka kaut kādas karmiskās izpausmes jums var būt potenciāli noderīgas, tad neviens jūs ar varu nespiedīs atbrīvoties no karmas.

Karma - un pēkšņi noderīga? Kā, kādēļ? Jūs varbūt tagad uzdodat šādu jautājumu. Kaut gan viss ir samērā vienkārši. Jebkurš process, kurā līdzdarbojas enerģija, var būt noderīgs. Un karma ir ļoti spēcīgs process, kas skar milzīgus sabiedrības slāņus un iedarbina kolosālas enerģijas masas. Kar- miskajiem procesiem enerģijas pietiek atliku likām. Un šo enerģiju, protams, var izmantot.

Mēģināsim paskatīties uz karmu no šīs puses. Mēs jau lieliski zinām: karaliskie procesi var būt jebkurā struktūrā, kurai piemīt apziņa, vai struktūrā, kura veido apziņas nesēji (kā, piemēram, ģenētiskā dzimta). Nu tad pameklēsim, kādas noderīgas iespējas varam sev gūt no karmiskajiem procesiem.

EGREGORIĀLĀ LĪMEŅA KARMAS - SOCIUMA KARMAS IZMANTOŠANAS PRINCIPI

Gribam jums paziņot, ka izdošanai tiek gatavots mācību līdzeklis par mijiedarbību ar egregoriem. Ceram, ka šī grāmata nāks klajā apmēram pēc gada.

Tajā mēs ļoti sīki aplūkosim metodikas darbam ar egregoriālajiem līmeņiem, tai skaitā arī tematu par egregoriālā līmeņa karmu. Vēl nopietnāk šo tematu mēs apgūsim, kad pabeigsim darbu TEIA piektās pakāpes izzināšanā. Temats par karmas izmantošanu ir diezgan sarežģīts, tāpēc tas arī tiks apgūts, lūk, šādi - vairākos posmos. Temats ir sarežģīts, jo, pirms izmantot sabiedrības un vēl augstāku pasaules slāņu karmu, jāzina, vai jums ir tam pietiekami svarīgs iemesls, taču to noteikt nav iespējams, ja nav vajadzīgās pieredzes. Lielu pieredzi prasa arī pats karmas izmantošanas darbs.

Tāpēc šobrīd mēs neiztirzāsim šo tematu ļoti sīki - uzskatām, ka tam nav pienācis laiks. Pagaidām izdarīsim tikai nelielu ekskursu šajās visai sarežģītajās augstajās lietās un noskaidrosim vispārējos principus, kas ļaus mums gūt priekšstatu par cilvēkiem pāri stāvošo esības slāņu karmu.

Šajā nodaļā mazliet parunāsim par sabiedrības karmas izmantošanas iespējām. Jums varētu likties, ka pati šī vārdkopa - "sabiedrības karma" - skan kaut kā dīvaini, jo līdz šim aplūkojām karmu kā izteikti individuālu fenomenu, kas skar tikai vienu cilvēku un viņa apziņu. Tiesa, runājām arī par dzimtas karmu (tas ir saprotami: dzimtai ir gan vienota ģenētiskā līnija, gan vienota saskarsmes telpa), taču ne par sabiedrības karmu. Un kas tad var būt kopīgs visa sociuma pārstāvjiem, lai viņiem visiem būtu kaut kāda kopēja karma?

Tomēr, ja mazliet padomāsim par šo jautājumu, viss kļūs skaidrs. Spriediet paši: katrai sabiedrībai ir sava, no citām atšķirīga ticējumu un pārliecības sistēma, sava ideoloģija, savas paražas, tradīcijas utt. u.tml.

Lūk, šāds attīstītā sociālisma laiku padomju sabiedrības kolektīvās, kopīgās pārliecības piemērs: visi bija simtprocentīgi vienisprātis, ka hitlerjū- gends (vidējā skolas vecuma vācu bērni, kas piedalījās Otrā pasaules kara kaujās) - tas ir slikti, bet pulka dēli, mazie partizāni un pionieri varoņi - tas ir lieliski.

Iespējams, ka turpmākie gadi mums lika domāt citādi, un mēs sapratām, ka jebkurā gadījumā bērnu iesaistīšana karā ir pēdējā nelietība, uz kādu vien ir spējīgs režīms neatkarīgi no tā, vai tas ir padomju vai fašistiskais režīms. Bet toreiz… Toreiz mēs neviltoti sajūsminājāmies par jaunajiem partizāniem. Ievērojiet - no sirds, nevis pistoles stobra priekšā, mēs nebūt neliekuļojām savu atzinību pionieriem varoņiem. Bet tagad - atkal neviltoti - domājam citādi… Nu, tas ir mums labi zināmais apziņas mutācijas fenomens. Taču tā ir polāri atšķirīga vācu un padomju sabiedrības pārliecība.

Bet tagad iedomājieties, ka jūs, dzīvodami padomju sabiedrībā, ne no šā, ne no tā sāktu gudrot, ka bērni no hitlerjūgenda īstenībā ne pie kā nav vainīgi, ka viņi ir tādi paši režīma upuri kā pionieri varoņi. Un, tā nodomājuši, nolemtu vēl arī grāmatu uzrakstīt vācu hitlerjūgenda bērnu aizstāvībai. Kas ar jums notiktu? Pareizi, padomju režīms šādu jūsu soli nekādi neatbalstītu. Sabiedrība jūs vienprātīgi nosodītu. Un jūs, protams, pārņemtu sirdi plosoša vainas apziņa - sajūta, ka esat izdarījuši kaut ko nekrietnu, nelabu, nepareizu, kaut ko negodīgu… Tāpat justos arī tie, kas izlasītu jūsu manuskriptu: ka tas ir kaut kas slikts, riebīgs, ka to lasīt nedrīkst, ka par to vajag sodīt. Arī tā izpaužas vainas izjūta.

Lūk, šāda vainas izjūta spēj skart ne vienu, ne divus cilvēkus, bet gan visu sabiedrību kopumā. Vainas izjūta režīma, visa sociuma, valstī pieņemtās morāles, ideoloģijas, pārliecības priekšā.

Analoģiska situācija ir jau reiz mūsu izskatītajā piemērā: kāpēc vairākumam Krievijas ļaužu ir knapi ar naudu? Tāpēc, ka kopš bērnības ir iedvests: bagātie ir slikti, ja pieder daudz naudas, - tas ir slikti. Tāpēc cilvēks, tiklīdz viņam uzrodas vairāk vai mazāk ievērojama naudas summa, tūlīt jūtas vainīgs sabiedrības priekšā: esmu slikts, ja reiz bagāts, labie taču ir tikai nabagie…

Tātad vienota sabiedrības ticības un pārliecības sistēma rada lieliskus priekšnosacījumus, lai ģenerētu kolektīvu vainas izjūtu un līdz ar to arī kar- mu. Tātad sabiedrības karma reāli pastāv.

Sabiedrības karinai atšķirībā no atsevišķas personas karmas ir savas īpatnības. Tā neizpaužas tik spilgti kā atsevišķa cilvēka karma, toties ir daudz vērienīgāka, arī smalkāka un grūtāk saskatāma. Tāpēc ka dažādās sabiedrībās karma izpaužas pilnīgi citādi, tai ir dažādas nianses un sejas. Tas ir saistīts ar tā dēvētajām atšķirībām mentalitātē.

Ar šīm atšķirībām lieliski manipulē politiķi, ja viņi patiešām ir gudri un spēj uztvert šos sabiedrības "sāpīgos punktus". Piemēram, Krievijā politiķis ir gluži vai nolemts veiksmei, ja viņš pieskarsies dažiem sasāpējušiem jautājumiem un teiks, ka ar tautas atbalstu viegli visus padarīs laimīgus. Vēl viņš uzsvērs, ka šajā lietā pats galvenais ir "tautas atbalsts" (un neviens turklāt nesāks domāt, kādas tad politiķa personiskās īpašības var palīdzēt visus aplaimot un vai viņam vispār ir nepieciešamās īpašības). Un pilnīgs triumfs viņam ir garantēts, ja viņš vēl uzsvērs, ka cilvēki paši ne pie kā nav vainīgi, viņi ir tik brīnišķīgi, taču allaž apmānīti un apspiesti…

Bet Amerikā viss ir gluži citādi. Tur veiksmei nolemts ir politiķis, kas sacīs: redziet, es esmu visu sasniedzis un paveicis pats! Arī jūs to spēsit - ja ievēlēsit mani, tad ar manu līdzdalību visu panāksit!

Neko teikt, atšķirība tiešām ir. Un tā ir divu valstu, divu dažādu sabiedrību karmisko īpatnību atšķirība. Vai maz jāstāsta, ka gūt panākumus var tikai tas, kas orientēsies sabiedrības karmiskajās īpatnībās, pratīs saskatīt karmu un prasmīgi manipulēt ar to.

Bet kādēļ mums jāzina par sociālo karmu? - jūs jautāsit. Vairākums no mums taču nav politiķi, un uz prezidenta krēslu neviens netēmē (kaut gan - kas zina?…). Redziet, zināt sociālo karmu un prast ar to rīkoties vajag ne tikai politiķiem. Nevienu sociālu darbību nevar veikt sekmīgi, ja nezināt sabiedrības karmu.

Protams, mums nebūt nav obligāti jānoskaidro visas sabiedrības karma kopumā, visās tās izpausmēs. Tomēr vairākumam no mums ir jābūt skaidrībā par sabiedrības karinas izpausmēm un tendencēm tajā griezumā, kas tieši saistīts ar mūsu darbību. Piemēram, ja jūs nodarbojaties ar pārtikas piegādi, jums gluži vienkārši ir nepieciešams izpētīt, kā izpaužas sociālā karma attiecībā uz jēdzienu "ēdiens". Un jūs saskarsities ar pilnīgi dažādiem šīs karinas plāniem, teiksim, no pareizticīgo un musulmaņu viedokļa vai izsalkušās Krievijas un paēdušās Amerikas viedokļa. Ja esat pasniedzējs, jums jāizpēta karmas izpausmes jēdziena "izglītība" sakarā. Ja vēlaties nodibināt ģimeni, arī tad neskādē aplūkot karmiskās izpausmes attiecībā uz jēdzienu "ģimene". Un tā tālāk.

Tātad ticamus datus par sabiedrības karmu var iegūt tikai sava konkrētā mērķa sakarā. Un tas izdarāms samērā vienkārši - vajag tikai ņemt vērā sociuma pārliecību un pamatnostādnes šajā jautājumā.

Mēģināsim to izdarīt tūlīt pat.

TEIA iemaņu sistēma: mijiedarbība ar pagātni

1. princips. Sociuma karmisko tendenču noskaidrošana

Paņemiet papīra lapu un uzrakstiet uz tās savu šobrīd visaktuālāko mērķi, piemēram: "Gribu nodibināt laimīgu ģimeni."

Tagad stabiņā izrakstiet atsevišķi katru šīs frāzes vārdu, aiz katra no tiem lieciet domuzīmi un izvērsti raksturojiet katru vārdu. Piemēram: "Gribu - izjūtu vēlmi; nodibināt - izdarīt ko tādu, kas līdz šim pasaulē nav bijis; laimīgu - tādu, kam nav materiālu un citādu (seksuālu, morālu, psiholoģisku) grūtību, tādu, kas balstīta uz mīlestību, ar bērniem; ģimeni - divu pretēja dzimuma pārstāvju savienību."

Vispār jūs varat pavirzīties vēl par vienu līmeni dziļāk, proti, raksturot katru vārdu arī šajos jaunajos apzīmējumos, taču var apstāties pie jau izdarītā.

Tagad izpētīsim, ko tad mēs esam uzrakstījuši.

Virspusē dažviet ir pacēlušies vārdi vai vārdkopas, kas var likt padomāt par to dziļāko jēgu. Piemēram, apzīmējumā uzradās vārds "vēlme". Kad mēs kaut ko vēlamies, tad tas vienmēr paredz zināmu atbildību par to, ko vēlamies. Vai jūs esat domājuši par atbildību, kad gribat nodibināt ģimeni?

Tālāk: vārda "ģimene" raksturojumā parādījās vārdkopa, kas stāsta, ka tā ir pretēja dzimuma cilvēku savienība. Visiem tas it kā tāpat ir zināms, taču, ja iedziļināmies tās jēgā, tad apzināmies, ka tiecamies pēc savienības ar cilvēku, kura rīcības pamatīpatnības radikāli, kā pretstats atšķirsies no mūsējām. Bet vai jūs esat tam gatavi?

Mūsu apzīmējumos parādījās arī vārdkopas, kas, ja padomā, šķiet tādas kā apšaubāmas no sabiedrībā vispārpieņemto uzskatu un sociālo nostādņu viedokļa. Patiešām, vārdkopa "kam nav materiālu grūtību" acīm redzami šķiet aizdomīga no padomju audzināšanas viedokļa, kas orientēta uz "vienlīdzību nabadzībā". Bet vārdkopa "kas līdz šim pasaulē nav bijis" vispār kādam var likties kā dumpis: kā tad nav bijis, ja ģimene vienmēr ir uzskatīta par sociālistiskās sabiedrības šūniņu, tātad no šīs sabiedrības viedokļa mums nekas jauns nav jārada, ir tikai jāatkārto jau esošais modelis, jādzīvo pēc attiecīgajiem stereotipiem un saskaņā ar tiem arī jāveido ģimene. Ko tad jūs īstenībā gatavojaties darīt - "radīt no jauna" vai iekļauties pastāvošajos pamatos, lai "dzīvotu kā visi"?

Interesanti, vai ne? Lūk, arī iemesls padomāt, cik patiesa ir jūsu vēlme, vai to diktējušas jūsu pašu dvēseles tieksmes vai arī uzspiedusi sabiedrības karma, kurai "pateicoties" vainīgs jūtas ikviens, kas neveido "šūniņu"…

Ļoti uzmanīgi ieklausieties sevī - tieši kādas sajūtas jums rodas pēc pašu dotajiem apzīmējumiem? Ja kāds no šiem raksturojumiem izraisa pat ne iekšēju apmulsumu, bet drīzāk gan zināmu neizpratni, it kā apziņa mazliet pārslīdētu tiem pāri un negribētu iedziļināties būtībā, - tas nozīmē, ka šie elementi nav rūpīgi izstrādāti sabiedrībā pieņemto jēdzienu, nostādņu, uzskatu, ticības sistēmā, sabiedrībā, pie kuras kultūras mēs piederam. "Kaut kā jauna radīšana" ir elements, kas acīmredzami nav pamatīgi izstrādāts vai tikai vāji izstrādāts bijušā padomju cilvēka mentalitātē, no kuras sabiedrība vēl nav atkāpusies. "Kaut kā jauna radīšana" - tas ir nesaprotami, daudz saprotamāk ir iekļauties jau pastāvošajās struktūrās, kolektīvā, kam "vienmēr ir taisnība". Bet, ja jūs patiešām gribat radoši strādāt, lai iemiesotu dzīvē savas patiesās vēlmes savas - un tikai savas - ģimenes modeļa izveidošanā, tad te stāsies spēkā apslēptā vainas izjūta, ka gribat kaut ko nepareizu.

Tātad kritērijs, lai pārbaudītu, kāda ir sabiedrības karmas iedarbība uz mums, ir vienkāršs. Iz- raugāmies visas šāda veida "šaubīgās" frāzes, kuras itin kā grasās izslīdēt no apziņas spožās gaismas un paslēpties no apjēgšanas, un pārbaudām to patiesumu. Tas veicams, izmantojot to pašu metodi, kuru likām lietā TEIA otrajā pakāpē (aprakstīta grāmatā "Tapšana"), kad pārbaudījām savu vēlmju patiesumu, pirms iedarbinājām veiksmes un panākumu nodrošināšanas programmas. Proti, mēs pārbaudām, vai tās izraisa šaubas un diskomfortu, mums atrodoties etalonstāvoklī. Ja izraisa, tātad pašas mūsu vēlmes, plāni un projekti nav patiesi. Bet, ja šīs frāzes, kad esam etalonstāvoklī, nepatīkamas izjūtas nerada, proti, pārbaudot tiek atzītas par patiesām, taču ārpus etalonstāvokļa joprojām šķiet šaubīgas, - lūk, tieši šīs frāzes mūs interesē: tajās ir iekļauti sabiedrībai karmiski smagi priekšstati. Tūlīt pat izrakstiet šīs frāzes atsevišķi.

Šie sabiedrībai karmiski apgrūtinātie jēdzieni var izraisīt mūsos būtisku interesi: pirmkārt, so- ciuma ideoloģija šajos virzienos nav izstrādāta, tāpēc tas reaģē uz šiem jēdzieniem it kā palēnināti, jo uzreiz nespēj tajos orientēties; otrkārt, šajos virzienos ir ārkārtīgi liels sajukums, neplānoti notikumu varianti, īsāk sakot, nejaušības. Mums jāzina, kā uz to reaģēt, lai gūtu panākumus virzienos, priekšstati par kuriem ir sociuma karmas apgrūtināti.

TEIA iemaņu sistēma:mijiedarbība ar pagātni

2. princips. Spēku koncentrēšana karmiski vājās vietās

Tātad mēs esam noskaidrojuši virzienus, kas rada karmiska rakstura grūtības mums apkārtesošajam sociumam. Par karinu mēs zinām pietiekami, lai saprastu, ka sociuma tendences, kas rodas ap šiem jautājumiem, ir vismaz pretrunīgas. Sociums nav apjēdzis šos virzienus, tam nav savas noteiktas pozīcijas - nav nekā, atskaitot neskaidru vainas izjūtu. Par ko tas liecina? Vispirms jau par to, ka šajās jomās mēs varam un mums vajag izvirzīt savus "spēles noteikumus", apzināties kar- misko apgrūtinājumu un tātad arī sociuma nepatiesos priekšstatus par šīm jomām un pārstāt rīkoties pēc šiem sabiedrībā pieņemtajiem neīstajiem noteikumiem.

To izdarīt nav grūti. Apstākļos, kad valda sajukums un sociumam nav noteiktas pozīcijas, tā enerģija attiecībā uz mūs interesējošiem jēdzieniem tiek virzīta it kā vienlaikus uz dažādām pusēm. Tāpēc nav nemaz tik sarežģīti likt šai enerģijai plūst mums vajadzīgajā virzienā. Tas atgādina situāciju, kad jūs atrodaties ļaužu pūlī un katra tā daļa grib virzīties uz savu pusi. Jums pietiek pielikt tikai mazliet pūliņu, lai pavērstu šo baru jums vajadzīgajā virzienā, ja jūsu pūliņi sakrīt ar tiem pūliņiem, kurus pieliek daļa šā pūļa. Jūs tikai pastiprināsit jau esošo impulsu, un visiem pārējiem nekas cits neatliks kā pievienoties vairākumam. Tieši tāpat mēs varam likt notikumiem attīstīties mums vēlamajā virzienā tajās jomās, kurās sociumam nav vienota stingri noteikta virziena un kurās valda zināms haoss.

Tātad, ja koncentrēsimies uz pārrāvumu tieši šajos virzienos, mēs spēsim sasniegt savus mērķus efektīvāk nekā tad, ja mēģināsim rīkoties pēc sava prāta tur, kur sabiedrība koordinēti pretojas.

Secinājums: centieni panākt priekšrocības virzienos, kuros sabiedrībai rodas karmiska rakstura grūtības, var loti ātri un vienkārši atnest mums veiksmi.

TEIA iemaņu sistēma:mijiedarbība ar pagātni

3. princips. Kontroles pastiprināšana karmiski vājās vietās

Tātad mēs varam gūt labumu, izdarot pārrāvumu sociumam karmiski apgrūtinātos virzienos. Tādu pārrāvumu veica, piemēram, tie, kas pārbūves laikā izveidoja pirmos privātuzņēmumus. Padomju varas gados tas bija neiespējami - sabiedrība mērķtiecīgi un koordinēti pretojās, tas ir, sabiedrībai šajā jautājumā bija stingra pozīcija. Sākoties pārbūvei, stingrā pozīcija zuda, tās vietā prātos iestājās haoss un trūka skaidru priekšstatu par to, vai tas ir labi vai slikti, šajā sakarībā lielās ļaužu masās radās vainas izjūta un līdz ar to - arī karmiska rakstura apgrūtinājumi. Pirmajiem privātuzņēmējiem izdevās "apseglot" un pavērst sev vajadzīgajā virzienā dažos sabiedrības slāņos radušos privātās ražošanas atbalsta enerģētisko gultni.

Viņi to izdarīja. Taču uzreiz pieļāva kļūdu, instinktīvi uzskatot, ka sociums viņus atbalstīs arī turpmāk. Viņi nebija ņēmuši vērā, ka sociuma attieksme pret privāto uzņēmējdarbību nav noturīga, jo te pastāv acīm redzams karmisks apgrūtinājums. Sociums turpina pretrunīgi izturēties pret privātuzņēmējiem pat tad, ja tajā pastāv arī šā virziena atbalstīšanas tendences. Tieši šī kļūda - rēķināšanās ar vispārēju atbalstu - noveda pie tā, ka vairums pirmo privātuzņēmumu izputēja.

Tātad, lai cik sekmīgi būtu jūsu pirmie panākumi izraudzītajā karmiski apgrūtinātajā virzienā, nevar rēķināties ar to, ka sociums arī turpmāk jūs atbalstīs un vispār pret jums izturēsies prognozējami.

Jūs esat nodibinājuši ģimeni nevis tādēļ, lai "dzīvotu kā cilvēki", bet gan tādēļ, lai īstenotu paši savu vajadzību būt laimīgiem - tādā veidā, kā jūs to saprotat. Un jūtat, ka apkārtējie cilvēki pret jums izturas kaut kā dīvaini. Viņi nesaprot, kas jūsu ģimenē notiek, taču viņiem šķiet, ka jums kaut kas nav kārtībā. Piemēram, jūs mīlat sievu, taču vienlaikus neliekat viņai pakļauties, būt pazemīgai, pieļaujat, ka viņai ir savs paziņu loks… Dīvaini! Nesaprotami! Vispār - slikti! Tāda būs sociuma attieksme pret jūsu ģimeni.

Tā ka ņemiet vērā: ar stabilu pozitīvu sabiedrības attieksmi jūs nevarat rēķināties.

Tādējādi izriet secinājums: sociumam karmiski apgrūtinātos virzienos mums ir ārkārtīgi rūpīgi jākontrolē apkārtējie notikumi, ja negribam, lai mūsu plāni sabrūk.

TEIA iemaņu sistēma:mijiedarbība ar pagātni

4. princips. Sabiedrības karmisko tendenču enerģijas izmantošana

Sabiedrības karaliskajām tendencēm piemīt enerģija. Zinot karmas rašanās mehānismus, jūs to spējat saprast. Dziļi iesakņojusies vainas izjūta, dabiski, rada zināmu spriedzes zonu, un tā ari ir enerģētiski piesātināta zona. Ja šī vainas izjūta ir arī jums, jūs nespēsit tikt galā ar šo spriedzes zonu. Bet, ja jūs jau esat likvidējuši savu paša karmu, tad varēsit izmantot šo spriedzi saviem mērķiem.

Tā, piemēram, cilvēki, kuros ieperinājusies vainas izjūta attiecībā uz privātīpašumu, nespēja kļūt par veiksmīgiem uzņēmējiem - viņus pārāk nospieda dažu sabiedrības slāņu negatīvā attieksme pret šo problēmu. Taču, ja vainas izjūtas nav, enerģētiskās plūsmas karmiski apgrūtinātajās jomās vai* izmantot saviem mērķiem. Kā zināms, aizliegtais auglis ir salds. Nosodot privātīpašumu, sabiedrība tomēr tiecas uz to. Tā ir šīs sabiedrības pretrunīgā, nenoteiktā, haotiskā attieksme pret tai sarežģītiem, karmiski apgrūtinātiem virzieniem. Vainas izjūtas mākts cilvēks nespēs realizēt savu zemapziņā mītošo tieksmi pēc šā darbošanās veida - pēc "aizliegtā augļa" - un vienīgi apskaudīs tos, kuriem izdevies kaut ko paveikt. Vainas izjūtas nenomākts cilvēks izmantos sabiedrībā valdošo tieksmi pēc aizliegtā augļa, bet šī tieksme jau arī ir tā pati enerģijas kustības virzība - un uz šā enerģētiskā viļņa uzvaroši "iestūrēs" savā biznesā.

Mēs jau esam atbrīvojušies no karmas sevī. Un tāpēc mums nekas netraucē izmantot sabiedrības karmisko enerģiju savā labā.

Kā to izdarīt? Šajā nolūkā jāņem talkā TEIA pirmo triju pakāpju iemaņas. Sīkāk šī metodika tiks izklāstīta (kaut arī citiem mērķiem domātā) mācību līdzeklī, kas veltīts citam TEIA virzienam - mijiedarbībai ar egregoriem. Pagaidām aprakstīsim šo metodiku galvenajos vilcienos.

Arī visai sabiedrībai, tāpat kā atsevišķam cilvēkam, ir virtuālā telpa. Tad, lūk, mēs izmantosim sabiedrības virtuālo telpu. Šis darbs ļoti atgādina to, ko mēs darījām trešajā pakāpē, nolasot cita cilvēka nodomus.

Tātad - apsēžamies ērtāk, aizveram acis un ņemam pirmo karmiski apgrūtināto frāzi no mūsu saraksta. Sākam strādāt ar šo frāzi: radām šīs vārdkopas integrālo sajūtu. Kontakta nostiprināšanai šo sajūtu var savienot ar punktu "Es esmu". Taču, tiklīdz sāksim to darīt, tūlīt sajutīsim enerģijas atplūdi. Neapjūkam. Citu pēc cita sākam izvērtēt visus iespējamos vārdkopas jēdzieniskos aspektus, kā arī tās izvērsto apzīmējumu dažādos variantus - un kādā brīdī pēkšņi sajutīsim varenu enerģijas pieplūdumu. Iegaumējam šo vārdkopas variantu. Iegaumējam, tieši kurā brīdī tas notika: kādu vārdkopas jēdzieniskās nozīmes variantu tajā mirklī izskatījām.

Ko mēs esam izdarījuši? Mēs esam uztaustījuši šo pašu "aizliegto augli" - to, kas vispār liek sabiedrībai tiekties uz karmiski apgrūtinātu jomu, to, kas padara šo jomu kaut arī par aizliegtu, tomēr plašām masām pievilcīgu. Mēs esam uztaustījuši to enerģētisko gultni, kas pievelk cilvēkus šai "aizliegtajai zonai". Bet mums taču karmas nav, mums šī zona nav aizliegta - nav vainas izjūtas apgrūtināta, tāpēc, atmetuši aizspriedumus, mēs varam izmantot šo enerģētisko plūsmu un ar tās palīdzību panākt savu.

Piemēram, tā dēvētās stagnācijas periodā, kad visi padomju estrādes dziedātāji parasti stāvēja uz skatuves kā monumenti un neatļāvās ne palēkties, ne kaut vai pāris reižu pavicināt roku vai paspert solīti sānis, jauna talantīga dziedātāja pēkšņi formulēja savu vēlēšanos: gribu uz skatuves dejot. Viņa nebija nodarbojusies ar TEIA - gluži vienkārši viņai bija laba nojauta. To pašu varētu izdarīt jebkurš cilvēks, kas saprot, kā atklāt karmiski vāju sociālo jomu. Kas notiktu šajā gadījumā? Sāktos darbības vārda "dejot" apzīmējumu apjēgšana: "izdarīt skaistas plastiskas kustības", "izpaust jūtas ar ķermeņa palīdzību", "būt brīvai un atraisītai"… Re, te tas ir! Pie pēdējās vārdkopas rastos spēcīgs enerģijas pieplūdums. Tieši to neskaidri vēlējās toreiz visa mūsu sabiedrība - beidzot kļūt brīva un atraisīta. Vēlējās, taču baidījās - gadiem ilgi iedvestās vainas izjūtas dēļ. Dziedātāja uztvēra apslēpto sabiedrības vajadzību, to potenciālo enerģētisko gultni, kas iznesa viņu panākumu virsotnē. Viņa iemiesoja sevī visas sabiedrības tieksmi pēc brīvības un atraisītības - un pati, izmantojot šo tieksmi, šo visas sabiedrības vēlmes enerģētisko potenciālu, ieguva lielu popularitāti.

Uztaustījuši šādu apslēptu sabiedrības vēlmi, jūs esat apseglojuši vilni. Tagad jūsu rīcībā ir pietiekami daudz enerģijas - vesela enerģētiskā plūsma, lai sasniegtu savus mērķus un nosargātu savas priekšrocības iekarotajās pozīcijās.

PRINCIPI SEKMĪGAI MIJIEDARBĪBAI AR SAVU KARMU

Visas sabiedrības karmu kopumā mēs nevaram izmainīt - varam izlabot tikai paši savu karmu. Tāpēc mums neatliek nekas cits kā saviem mērķiem izmantot to, ko mēs izmainīt nevaram, - sabiedrības karmu.

Bet, ja runājam par savu personisko karmu, izvēle mums ir krietni lielāka. Mēs varam atbrīvoties no karmas, ja tā mums patiešām traucē. Ja karina apdraud mūsu veselību, dzīvību vai būtiski grauj labklājību, tad, protams, mums tā ir jālikvidē. Taču ir tik daudz variantu, kad nebūt nav nepieciešams atbrīvoties no karmas par katru cenu. Reizēm kar- ma vai nu vispār nerada grūtības, vai arī tās ir samērā nelielas. Dažkārt mēs izvēlamies tādu dzīvesveidu, kas pielāgojas karmai un it kā "dzēš" to. Bet reizēm tā pat kaitē mums, tomēr mēs tik un tā samierināmies ar tās līdzāspastāvēšanu. Ikvienam taču ir savi paradumi. Un katrs var izvēlēties, kā dzīvot viņam ir ērtāk un pierastāk.

Reizēm, izlēmuši neatbrīvoties no karmas, kas nav nāvējoši bīstama, mēs ar tās palīdzību atrisinām citas problēmas: norūdām gribu, mācāmies ar cieņu pārvarēt grūtības, kļūstam spēcīgāki cīņā… Un vispār, ja tādam dzīvesveidam spēka ir diezgan, no tā var gūt ne mazums labuma. Jo mūsu problēma, ja tai pieiet pareizi, var kļūt par enerģijas, materiālo ieguvumu, vajadzīgu savstarpējo attiecību avotu… Piemēram, daudzas viduslaiku valstis varēja iznīcināt savu mežonīgo kaimiņu, kas sagādāja daudz nepatikšanu. Tomēr tās šādi nerīkojās, bet - tieši otrādi - sāka ar šo kaimiņu tirgoties, iegūstot preces, kuras paši nespētu saražot. Cits piemērs: bites sāpīgi dzeļ, un no šā viedokļa tās ir potenciālu nepatikšanu avots. Taču tās dod medu. Čūskas kodiens ir bīstams, bet tās inde ir zāles. Radiācija - tā ir nāve, bet ar radioaktīvo elementu palīdzību cilvēks ir iemācījies iegūt elektroenerģiju. Par to der padomāt: mūsu pasaule ir iekārtota tā, ka visām parādībām ir divas puses - melnā un baltā. Pasaulē nav nekā simtprocentīgi negatīva vai simtprocentīgi pozitīva. Tas pats attiecas arī uz karmu. Vienmēr var gūt labumu no tā, kas pirmajā acu uzmetienā šķiet viennozīmīgi slikts.

Pamēģināsim palūkoties uz personisko karmu no šāda redzes leņķa. No vienas puses, tā var sagandēt mums dzīvi - to mēs jau apskatījām un pilnībā spējam ar to tikt galā. No otras puses, tā parāda mūsu vājās vietas mijiedarbībā ar pasauli un tādējādi dod iespēju šīs vājās vietas padarīt stiprākas. Treškārt, tā ir kā signāls, kas norāda uz vārīgajiem punktiem mūsu mijiedarbībā ar apkārtējo pasauli. Ceturtkārt, tā dod stimulu darboties. Un visos gadījumos karma ir tā, kas piegādā enerģiju, kuru mēs spējam izmantot.

Tādējādi mēs varam izstrādāt vairākus principus, kas ļaus mums harmonizēt saskarsmi ar kar- mu, kuru likvidēt mēs pagaidām neesam izlēmuši vai negribam.

TEIA iemaņu sistēma:mijiedarbība ar pagātni

5. princips. Izpēti pasauli ārpus karmas

Šis princips pirmām kārtām ir noderīgs tiem, kuri necenšas pārlieku aktīvi iejaukties savas dzīves karmiskajos aspektos. Ja esat jau noregulējuši savu dzīvi, tā ir stabila un jūs pilnīgi apmierina un arī karmiskie elementi, kopumā ņemot, neparādās, - vai vajag visu lauzt? Ir ne mazums cilvēku, kuri, izpētījuši savas personiskās dzīves stāstu, pēkšņi saprot: jā, karmiskie notikumi ir, taču mani tie nesatrauc. Tad ko darīt - ieteikt šādam cilvēkam šķiest savus spēkus karmisko elementu iznīcināšanai un pārkārtot savu dzīvi tā, lai varētu tos pieveikt? Ap- žēliņ, kam tas vajadzīgs! Tas nav vajadzīgs - vismaz tik ilgi, kamēr karma nav "pamodusies" un sākusi reāli un pamatīgi bojāt dzīvi. Piemēram, cilvēks zina, ka viņš negrib turēt mājās dzīvniekus. Un ko tad - pateikt viņam, ka tas ir slikti un nepareizi un ka viņam obligāti jāiegādājas kaķis vai pingvīns? Protams, nē!

Ir cits jautājums, ka tad, ja karma ir, tomēr tā netraucē, cilvēks var iekrist pats savās lamatās: viņu kāds itin kā velk iepīties situācijā, kurā karma izpaudīsies un kļūs par apgrūtinājumu. Velk un velk, lai gan viņam tāpat dzīve nav slikta un nekas nespiež viņu meklēt jaunus piedzīvojumus sev par postu. Piemēram, cilvēkam bērnībā dziedāšanas stundā iedvesa, ka viņam nav dzirdes, tāpēc viņš sāka justies vainīgs, jo visu laiku traucēja klasei, vilkdams melodiju nepareizi. Un tā nu viņš dzīvo labi, strādā iemīļotu darbu, taču viņam visu laiku gribas iestāties korī. Un kas notiks, ja viņš to izdarīs? Tikai dzīvi sev sabojās, atdzīvinās seno vainas izjūtu.

Te gluži vienkārši vajag "uz pilnu jaudu" ieslēgt savu prātu un palīdzēt pašam sev, atvirzot sevi no karmiskajiem notikumiem.

Patiešām - daudzi no mums lieliski saprot, ka nekad neapgūs karatē tā kā Brūss Lī un nemācēs dziedāt kā Lučano Pavaroti. Nu un tad? Vai tāpēc visu mūžu justies nepilnvērtīgiem? Ja nekas nespiež mūs kā āzim iecirsties uz šiem karmas skartajiem mērķiem, tad jāpaskatās patiesībai acīs un tie nav jāaiztiek. Aizmetiet prom mērķus, ko jums piespēlē karma, - izpētiet pasauli ārpus jūsu karmas vilinājumiem. Vai tad mazums citu brīnišķīgu nodarbību, vai mazums citu mērķu, kurus spēsit sekmīgi sasniegt? Kāpēc jums jātērē laiks un enerģija, lai pārvarētu šķērsli, kuru pieveikt jums nav nekādas vajadzības? Kādēļ jums kļūt par mazohistu, kurš to vien meklē, kur atkal pārdzīvot sen aizmirstu bērnības sāpi?

Rūpīgāk izpētiet pasauli un tās potenciālās iespējas ārpus karmiskajiem mērķiem. Varbūt tajā ir daudz interesantākas lietas.

TEIA iemaņu sistēma:mijiedarbība ar pagātni

6. princips. Karma - orientieris darbībai

Princips ir ļoti svarīgs, un pirmām kārtām tas noderīgs tiem cilvēkiem, kuri sajūt karmiskos šķēršļus savā ceļā jau pašā tā sākumā. Patiešam, pasaulē taču ir ļoti daudz cilvēku, kuri ārkārtīgi aktīvi cenšas virzīties uz mērķi, taču gandrīz uzreiz uzduras karaliskiem šķēršļiem. Un daudzi no viņiem par sevi domā: re, kāds es neveiksminieks, nespēju neko savā dzīvē panākt, nekas man neizdodas. Pasaule mani pat neievēro…

Bet tā ir milzīga kļūda! Šādā situācijā nekādā gadījumā nedrīkst krist izmisumā. Jums ir priekšrocības, kādu nav un nevar būt citiem cilvēkiem.

Tūlīt paskaidrosim savu domu. Mēs visi mijiedarbojamies ar apkārtējo pasauli. Un, kamēr neesam spēruši soli un pārbaudījuši savu ceļu (piemēram, vai tas ir slēgtais vai atvērtais ceļš), mēs nezinām, pie kā tas novedīs. Proti, jebkurš cilvēks izraugās, kā mijiedarboties ar pasauli, būdams bez jebkādas informācijas par to.

Mums vajadzīgs mūsu rīcības apstiprinājums. Tā, piemēram, ja mēs, neizmantojot energoinformatīvās iemaņas, kas ļauj sajust apkārtni bez redzes palīdzības, iedami aizvērsim acis, tad - pat ja esam redzējuši, ka simt metrus uz priekšu telpa ir pilnīgi brīva - pēc kādiem trīsdesmit metriem kaut kas it kā liks mums atvērt acis. Tas notiks tāpēc, ka šā ceļa veikšanas laikā mēs nebūsim saņēmuši apstiprinājumu, ka neesam novirzījušies. Šī nepieciešamība ir fizioloģiski attaisnojama un ārkārtīgi spēcīga. Mums ir vajadzīgs apstiprinājums, ka mūsu mijiedarbība ar apkārtējo vidi ir efektīva.

24. zim. Pasaule pretojas pārmaiņām, un tāpēc tajā virzienā, kurā cilvēks spēj attīstīties progresīvi, šķēršļu ir vairāk

Bet kur ir teikts, ka apstiprinājumam jābūt tikai pozitīvam, patīkamam? Tikpat labi tas var būt arī negatīvs. Ja aklā tumsā aptaustām ceļu, vai tad mēs nevaram orientēties pēc pieskaršanās aukstai un gludai sienai, vai tiešām mums der tikai samts un zīds? Protams, nē! Un paši karmiskie notikumi tādā gadījumā ir orientieris. No vienas puses, tie ļauj saprast, ka šajā virzienā mums kaut kas ir vajadzīgs, bet, no otras puses, - rāda, ka mūsu pieeja nav pareiza. Un viss!

Tas ir lielisks orientēšanās ceļš - mēs esam uzdūrušies kaut kam vajadzīgam, taču mēģinām to nepareizi iekarot. Turklāt no šā viedokļa karmu var uztvert kā likteņa dāvanu - tūkstošiem cilvēku nespēj saprast sevi un savas vajadzības, bakstās kā akli kakēni, taču nekas viņiem nesaka, kur slēpjas šis viņiem pats vajadzīgākais. Bet mums pats liktenis tieši degunu iegrūž mūsu vēlmju objektā. Un mēs varam būt pārliecināti, ka pūles šā objekta iekarošanai simtkārt atmaksāsies.

Secinājums: karmiskais šķērslis, kas atklājas pašā ceļa sākumā, ir pārvarēšanas vērts. To var apiet vai salauzt. Aiz tā slēpjas kaut kas mums ārkārtīgi vēlams.

TEIA iemaņu sistēma: mijiedarbība ar pagātni

7. princips. antikarmisku sociālo struktūru izveidošana

Tas ir ļoti vienkāršs princips, taču daudzi cilvēki par to neko nezina un tāpēc cieš. Mēs varam izmantot citu cilvēku palīdzību karmisko problēmu neitralizēšanai. īpaši tad, ja mūsu karmiskās problēmas draud ar nepatikšanām arī citiem cilvēkiem, ar kuriem esam saistīti.

Piemēram, cilvēkam finansu sfēra atrodas kar- miskajā zonā, un, dabiski, tas izraisa sarežģījumus šajā jomā. Cilvēkam vajadzētu pievērsties savas karmas pārvarēšanai, taču viņam nav laika to darīt, jo viņš ir pilnībā nodevies savam darbam, kas uz finansu sfēru tieši neattiecas, kaut arī saskaras ar to: viņš, teiksim, ir modelētājs un ļoti aizrāvies ar jaunradi. Karma vinu neskar, kamēr lieta nenonāk līdz nepieciešamībai izvērsties, reklamēties, atrast finansējumu, proti, kamēr jaunrade nepārvēršas par biznesu. Bet radošs mākslinieks vienpatis tagad tālu netiks - veiksmei vajadzīga biznesa struktūra. Radošs mākslinieks vienpatis ar karmiskām problēmām finansu sfērā vispār ir nolemts neveiksmei.

Ko darīt? Ļoti vienkārši: piesaistīt uzdevuma izpildei citus cilvēkus, kuri atbrīvos viņu no finansiālajām rūpēm.

Taču šeit ir kāda nianse: karmas gadījumā ir visai apgrūtinoši pieņemt palīdzību no tiem cilvēkiem, kuri mums to piedāvā, - par to mēs jau runājām. Jūsu karma gluži vienkārši neļaus efektīvi izmantot jums piedāvāto palīdzību. Piemēram, ja šādam modelētājam naudu iedos kāds sponsors vai draugs aizdos lielāku summu, mūsu jaunradītājs šo naudu palaidīs vējā savas nelabvēlīgās karmas dēļ. Kur tad ir izeja? Izeja ir nepieņemt palīdzību no tiem, kuri to piedāvā, bet gan atrast cilvēkus, kuri paši gūs labumu no jūsu problēmu atrisināšanas. Piemēram, pieņemt darbā saprātīgu, no karmas brīvu menedžeri, kurš vislabākajā veidā noorganizēs darbu un arī pats būs ieguvējs.

Te ļoti svarīgi ir atrast tieši tādu cilvēku, kuram ir tīra karma vai vismaz nav karmas apgrūtinājuma finansu jomā. Pretējā gadījumā modelētājs ar apgrūtinātu karmu novilks dibenā gan visus firmas darbiniekus, gan menedžeri, ja arī tam karma nav tīra. Ja ir zināmas iemaņas, izskaitļot šādu cilvēku nav grūti: vajag tikai pavērot citu firmu darbu un izdomāt, kā pārvilināt pie sevis piemērotu darbinieku.

Kā to izdarīt, tas jau ir cits jautājums, un visas ieinteresētās personas var pameklēt kādu no neskaitāmajiem uzņēmējdarbības mācību līdzekļiem, kas parādās uz grāmatnīcu letes.

Bet mēs izdarīsim vispārinošu secinājumu: lai ekonomētu laiku un spēku to savu mērķu sasniegšanai, kuriem traucē karma, var radīt sociālu struktūru, kas atrisinās jums karmiski nepievei- camus uzdevumus.

Te tad pagaidām arī apstāsimies. Šeit jau ir izklāstīts gana daudz vielas sākotnējai apjēgšanai. Bet dziļāka saruna par šo un citiem tematiem - nākamajās grāmatās.

NOSLĒGUMS

Mēs esam ļoti sīki un pamatīgi, ļoti nopietni un dziļi izskatījuši tematu par kannu. Domājam, ka jūs esat lieliski sapratuši, kādiem milzīgiem zināšanu slāņiem pieskārāmies, cik gigantisku darbu ar sevi paveicām.

Esam pārliecināti, ka jūs iemācījāties šeit piedāvātās revolucionārās tehnikas, kuras ne vienmēr ir viegli apgūstamas, taču lasītājiem, kuriem ir pazīstamas iepriekšējo TEIA pakāpju metodikas, ar zināmām pūlēm un neatlaidību ir pilnīgi pa spēkam. Ceram, ka esat sajutuši ievērojamās pārmaiņas, kuras jūsos izraisīja šo tehniku izmantošana. Tas ir liels solis uz priekšu, to nedrīkst novērtēt par zemu. Varat lepoties ar saviem sasniegumiem, ar savu ieguldījumu un to, cik svarīgu soli uz priekšu esat spēruši. Jūs esat cieņas un uzslavas vērti.

Pats galvenais secinājums, kuru, domājams, esat guvuši pēc šīs grāmatas izlasīšanas, ir: jūs paši varat tikt galā ar savu karinu. Jūs esat apguvuši vairākus Tālākas energoinformatīvās attīstības sistēmas posmus, tāpēc jums šis uzdevums ir reāli izpildāms.

Neizgaismots tagad palicis tikai viens jautājums: kad, kādos apstākļos, kādā situācijā vajadzētu izmantot šīs jums piedāvātās metodikas un vai vispār ir vērts tās izmantot?

Droši vien jums gribētos saņemt kādas instrukcijas šajā sakarā?

Bet tad diemžēl būsim spiesti jūs sarūgtināt: instrukciju nebūs. Atkārtojam: grāmata domāta nobriedušiem, brīviem cilvēkiem, kuri paši ir sevis un savas dzīves saimnieki un paši spēj noteikt, kas viņiem ir vajadzīgs un kas - nav.

Karmas atstrādāšana vienmēr ir saistīta ar pārsteigumiem. Mēs jau sacījām, ka mūsu pasaulē visām parādībām ir divas puses - pozitīvā un negatīvā. Viss tiecas uz līdzsvaru. Ja jūs likvidēsit kar- mu, jūsu dzīvē noteikti notiks pārmaiņas. Un kopumā tās, protams, būs pozitīvas pārmaiņas. Taču daļa no šīm pārmaiņām var būt pilnīgi neprognozējama un jūsu neplānota. Teiksim, jūs izmētāt no somas pudu smagu svaru bumbu - un jums uzreiz kļuva vieglāk iet, samazinājās slodze mugurkaulam, pārstāja smelgt pleci, mazāk nonēsājās apavi… Taču - soma ir tukša. Un nav jēgas to nest, kamēr tā nav piepildīta ar ko jaunu. Tātad, ja nevēlaties šķirties no somas, vajag šo jauno iegūt, rūpēties par to utt.

Atbrīvojušies no karmas, mēs mainām savu statusu, savu stāvokli šajā pasaulē. Jaunais statuss saistās ar jaunām problēmām, pienākumiem, rūpēm… Vai esat tam gatavi? Tas jāizlemj vienīgi jums. Tikai jūs būsit atbildīgi par savu izvēli.

Ja esat gatavi dzīvot bez karmas, tad esiet gatavi arī pārmaiņām dzīvē un tam, ka pieņemsit tās ar cieņu un atbildību, nežēlojoties: sak, tā nav mana vaina…

Nē, vēlreiz atkārtojam: sīku instrukciju, kad rīkoties un kad ne, - nebūs. Izvēle ir jūsu ziņā - tikai jums un nevienam citam ir tiesības izlemt, kādu karmu likvidēt un kādu - ne. Jūs jau esat pietiekami stipri un nobrieduši, lai šādu izvēli izdarītu patstāvīgi. Personiskajiem jautājumiem jāpieiet patstāvīgi, ar savu paša apjēgu un savu mēru. Un uzspiest jums savu viedokli šajā jautājumā nozīmētu manipulēt ar jums un pārkāpt jūsu personisko brīvību, bet to mēs kategoriski nekad un nekādos apstākļos nedarīsim. >

Mēs tikai neieteiktu karinas likvidēšanā izrādīt pārlieku centību (kas, iespējams, var likties pareizi, kad izlasīts desmitiem grāmatu, kuras satur induktīvos karaliskos mītus). Taču, ja nolemsit, ka karma ir jālikvidē, tad tas, protams, jādara pieredzējuša pasniedzēja vadībā.

Mēs ieteiktu likvidēt vienīgi tādu karmu, kura patiešām nopietni apdraud laimi, veselību, labklājību un ar kuru nekādi neizdodas tikt galā citādā ceļā. Taču tādu karmu, kas pārāk netraucē, labāk neaiztikt, bet gan izmantot. Un pavisam nepieļaujami ir savā virtuālajā telpā "rakt laukā" tādu karmu, kas ārēji - karalisku notikumu virknes veidā - nekādi neizpaužas.

Atcerieties, ka likvidēt karmu vienmēr nozīmē dziļi iedarboties pašam uz sevi. Mēs taču daudzus gadus esam eksistējuši ar vainas izjūtu un tātad - ar karmu. Karma dziļi iespiedusies mūsos un noteikusi visu mūsu dzīvi. Atbrīvošanās no karinas bieži vien nozīmē pilnīgu savas dzīves pārkārtošanu… Kā jūs saprotat, tam vajadzīgs milzīgs spēks.

Un darīt to ir jēga tikai tādā gadījumā, ja saprotat, ka citādi jūs patiešām nekādi nespēsit izdzīvot. Galvenais ir - apzināties.

Novēlam jums būt maksimāli smalkjūtīgiem un mīlošiem pašiem pret sevi, jo tikai tad jūsu mīlestība pret citiem dos viņiem pelnīto siltumu un labestību. Esiet saudzīgi un rūpīgi pret sevi, mīliet sevi - tie nav tikai vārdi, tas ir obligāts nosacījums labvēlīgām pārmaiņām dzīvē. Noticiet sev un saviem spēkiem. Noticiet dzīves saprātīgumam, jums dzīvību devušās Dabas saprātīgumam. Un tad viss būs labi. Lai jums spēks un brīve!

Uz tikšanos nākamajās grāmatās!

SATURS

C EĻAVĀRDI LASĪTĀJAM 3

IEVADS 5

1. NODALA. NO PAGĀTNES UZ MŪSDIENĀM: KĀ TIKA IZKROPĻOTS PRIEKŠSTATS

PAR KARMU…………………………………………………. 12

Indijas garīgie skolotāji un karmas atklāšana….. 12

Vēdas: kā tika izkropļots sākotnējais

priekšstats par karmu…………………………………….. 22

Rietumu popularizētāji

un karmas jēdziena sagrozīšana……………………. 27

2.     NODALA.

MŪSDIENU PRIEKŠSTATS PAR KARMU…………. 37

Karmas rašanās process

šā vārda mūsdienu nozīmē………………………………. 40

Tieksmju divdabīguma cēlonis -

inducētā vain as i zj ūta…………………………………… 51

Karmas mehānisms: vēlme ar vainas nokrāsu…….. 56

3. NODAĻA. KARMA - TĀ IR SLIMĪBA,

KAS JĀĀRSTĒ………………………………………………. 72

Cilvēka dzīve ar karmu…………………………………… 73

Karmas pazīmes…………………………………………….. 82

Kur ieperinās karma…………………………………… 88

Veselīga pasaule bez karmas………………………… 97

4. NODAĻA. KARMAS PROFILAKSE 103

Atmest rudimentāro tiekšanos pēc vainas izjūtas,

soda un piedošanas………………………………………. 104

Izvairīties no induktīvo mītu kārdinājuma……….. 112

Cilvēka vaina ir pīslis mūžības priekšā……………. 127

Nevairojiet pasaulē karmu……….. ………………… 133

Ne tikai profilakse, bet arī ārstēšana………………. 148

5. NODAĻA. TEIA IEMAŅAS UN METODES, KAS NEPIECIEŠAMAS SEKMĪGAI

KARMAS TERAPIJAI…………………………………… 152

6. NODAĻA. ĪSTAS KARMAS TERAPIJA………….. 186

Aktīvā karmiskā kompleksa aizvākšana

no ēteriskā ķermeņa…………………………………….. 190

Realizētās karmas telpas likvidēšana……………….. 210

Kauzālā plāna attīrīšana………………………………… 222

Karmas sakņu iznīdēšana dvēselē…………………… 234

Dzimtas karmas bloķēšana…………………………….. 250

7. NODAĻA. NEĪSTĀS KARMAS TERAPIJA

UN PROFILAKSE………………………………………… 259

8.  NODAĻA. KARMAS FENOMENA IZMANTOŠANAS PRINCIPI 265

Egregoriālā līmeņa karmas -

sociuma karmas izmantošanas principi…………….. 266

Principi sekmīgai mijiedarbībai ar savu karmu….. 280

NOSLĒGUMS……………………………………………… 289

Dmitrija Veriščagina skolas TEIA (Tālākas energoinformatlvās attīstības) Latvijas filiāle

atrodas Rīgā, Strēlnieku ielā 2, LV-1010. Tālr. 7336078, mob. 9447155, mob. 9240110. Mājas lapa internetā - www.deir.lv . Skolas tālruņa numuri Sanktpēterburgā: 3466885 un 3466886

Formāts 84x108/32. Apgāds • Vieda», Rīgā, Lubānas ielā 6-4, LV 1019. Reģ. apl. Nr. 010300001. Iespiesta S1A «Tipogrāfija Ogrē», Ogrē, Brīvības ielā 31, LV 5001

APGADA «VIEDA» IZDOTAS GRAMATAS:

Dzīvās Ētikas Mācība, 1. — 6. sējums

Dzīvās Ētikas Mācība. Ceļavārdi Vadonim

N. Rērihs. Altajs — Himalaji

Helēnas Rērihas vēstules, 1. — 3. sējums

A. Klizovskis. Jaunā Laikmeta pasaules izpratne

V  Vostokovs. Tibetas lamas baušļi

V  Vostokovs. Gara mūža avots

A. Volkovs. Dzīves psiholoģija un mistika

V  Megre. Skanošais ciedrs. Anastasija (1. — 6. grāmata)

V  Ročestere. Divas sfinksas

G. Novoselova. Zvaigznes un skaitļi. Numeroloģija

O. M. Aivanhovs. Laba un ļauna atzīšanas koks

O. M. Aivanhovs. Seksuālais spēks jeb spārnotais drakons

0. Andrejevs. Ātrlasīšanas tehnika un atmiņas vingrināšana N. Rērihs. Nesatricināmais

S. Rērihs. Atspulgi

R. Rudzītis. Nikolajs Rērihs — kultūras ceļvedis

Skaistums, jaunība un veselība — ikviena cilvēka sapnis

N. Rērihs. Ugunīgais cietoksnis

A. Blinkena. Savā zemē — savu valodu

Astrogors. Enerģētiskais vampīrisms

N. Zolotņickis. Leģendas par ziediem

Č. Lidbiters. Astrālā pasaule

S. Stuļginskis. Austrumu kosmiskās leģendas

Bhagavadgīta. Svētā Dziesma

S. Vasjagina. Aromātu brīnumainais spēks

Ievads Dzīvās Ētikas Mācībā

Budisma pamati

Dzīvās Ētikas Mācība par jauniem ārstniecības veidiem Parsifāls

S. Gaillte. Dvēsele mūžīgi dzīvā…

1. Sokolova. Zenta Mauriņa Pielūgtā un Peltā

T. Kārlails. Varoņi, varoņu kults un varonīgums vēsturē R. Rolāns. Mahātma Gandijs

N. Uranovs. Meklējumu pērles

0. Krasavins. Svārsti un rāmīši — brīnumrīki ikdienai

D. Veriščagins. Atbrīvošanās

V Lācis. Etniskie konflikti Austrumeiropas tautu vēsturē

R. Labanovskis. Rezonanse

V  Vostokovs. Senā Tibetas dziedniecība Kalendārs gadagrāmata 2002 (lielformāta un mazformāta) A. Svijašs. Kā tīrīt savu karmas trauku

D. Veriščagins. Ietekme A. Ābele. Latvietība

N. Rērihs. Morijas Puķes Svētības ceļi Āzijas sirds L. Solovjova. Ājurvēda — sevis atveseļošanas zinātne

D. Veriščagins. Briedums

N. un A. Beregiņi. Mājas maģija Nevienam mēs Latviju nedodam

P Ufimovs. Izdziedini savu māju

S. Konovalovs. Grāmata, kas ārstē. Radīšanas enerģija, I

S. Konovalovs. Grāmata, kas ārstē. Gremošanas orgāni, II

V  Lācis. Latviešu zemes un tautas vēsture. I, II Latvija bez homoseksuālisma

Dzīvās Ētikas Mācība Par likteni un nolemto D. Veriščagins. Pārliecība D. Veriščagins. TEIA kalendārs

D. Veriščagins. Priekšmetu iedzīvināšanas tehnika.

I, II K. Niši. Asinsvadu un asiņu atveseļošana G. Gorčakovs. Lielais Skolotājs. Visaugstākā zemes gaitas Austrumu Kauss. Mahātmu vēstules N. Rērihs. Sambala N. Uranovs. Par astroloģiju

Dz. Zaļūksnis. Mums nav naudas (par Einara Repšes darbību) Origens. Par Sākotnēm

Koknesis. Tautu tiesības. Krāpšanas formulu ābece Par Latvijas dekolonizāciju Homoseksuālisms - cilvēces negods un posts S. Rozovs. Bionerģija, I

Vostokovs. Veselīgas seksuālas dzīves māksla

M. Norbekovs. Muļķa pieredze jeb kā atgūt redzi un

tikt vaļā no acenēm I. Vīks. Mūsu dižā senatne

A. Kalme. Mēs un Es

Content

Veriščagins Dmitrijs Īstas karmas terapija

CELAVARDI LASĪTAJAM

IEVADS

1. NODAĻA NO PAGĀTNES UZ MŪSDIENĀM: KĀ TIKA IZKROPĻOTS PRIEKŠSTATS PAR KARMU

VĒDAS: KĀ TIKA IZKROPĻOTS SĀKOTNĒJAIS PRIEKŠSTATS PAR KARMU

RIETUMU POPULARIZĒTĀJI UN KARMAS JĒDZIENA SAGROZĪŠANA

2. NODALA MŪSDIENU PRIEKŠSTATS PAR KARMU

KARMAS RAŠANĀS PROCESS ŠĀ VĀRDA MŪSDIENU NOZĪMĒ

TIEKSMJU DIVDABĪGUMA CĒLONIS - INDUCĒTA VAINAS IZJŪTA

KARMAS MEHĀNISMS: VĒLME AR VAINAS NOKRĀSU

3. NODAĻA KARMA - TĀ IR SLIMĪBA, KAS JĀĀRSTĒ

KARMAS PAZĪMES

KUR IEPERINĀS karma

VESELĪGA PASAULE BEZ KARMAS

4. NODAĻA KARMAS PROFILAKSE

5. NODAĻA TEIA IEMAŅAS UN METODES, KAS NEPIECIEŠAMAS SEKMĪGAI KARMAS TERAPIJAI

6. NODAĻA ĪSTĀS KARMAS TERAPIJA

AKTĪVĀ KARMISKĀ KOMPLEKSA AIZVĀKŠANA NO ĒTERISKĀ ĶERMEŅA

REALIZĒTĀS KARMAS TELPAS LIKVIDĒŠANA

KAUZĀLĀ PLĀNA ATTĪRĪŠANA

KARMAS SAKŅU IZNĪDĒŠANA DVĒSELĒ

DZIMTAS KARMAS BLOĶĒŠANA

7. NODAĻA NEĪSTĀS karmas TERAPIJA UN PROFILAKSE

8. NODAĻA KARMAS fenomena IZMANTOŠANAS PRINCIPI

EGREGORIĀLĀ LĪMEŅA KARMAS - SOCIUMA KARMAS IZMANTOŠANAS PRINCIPI

PRINCIPI SEKMĪGAI MIJIEDARBĪBAI AR SAVU KARMU

NOSLĒGUMS

SATURS