Kiblere-Rosa Elizabete

Aizejot - mirstošo cilvēku mācība tuviniekiem,ārstiem un garīdzniekiem

Elizabete Kiblere-Rosa

Aizejot

mirstošo cilvēku mācība tuviniekiem, ārstiem un garīdzniekiem

Priekšvārds

Kad mani uzrunāja uti jautāja, vai es gribētu uzrakstīt grāmatu par nāvi un miršanu, ar lielu entuziasmu pieņēmu šo izaicinājumu. Taču viss mainījās, kad reāli apsēdos pie galda un sāku prātot, kur esmu iekūlusies. Ar ko lai es sāku? Par ko lai runāju? Cik atklāta varu būt ar svešiniekiem, kuri lasīs šo grāmatu? Ciktāl drīkstu viņiem stāstīt par savu pieredzi ar mirstošiem cilvēkiem? Tapat tik daudz tiek izteikts neverbāli un ir vienkārši jāizjūt, jāpiedzīvo, jāredz, un vārdos tas nemaz nav izsakāms!

Pēdējos divarpus gadus esmu strādājusi ar mirstošiem pacientiem, un šajā grāmatā stāstīts, kā aizsākās eksperiments, kas kļuva par nozīmīgu un pamācošu pieredzi ikvienam tajā iesaistītajam. Šī nav mācību grāmata, kā izturēties pret mirstošiem pacientiem, tās nolūks arī nav pētīt mirstošu cilvēku psiholoģiju. Grāmata ir tikai vēstījums par jaunu, nebūt ne vieglu iespēju pievērsties pacientam kā cilvēkam, uzsākt dialogu ar viņu, izdibināt no viņa par mūsu slimnīcas priekšrocībām un trūkumiem attiecībās ar pacientu. Mēs esam lūguši slimo cilvēku kļūt par mūsu skolotāju, lai ko vairāk uzzinātu par dzīves pēdējo posmu ar visām tā trauksmēm, bailēm un cerībām. Es tikai atstāstu to, ko pacienti man stāstījuši par savu izmisumu, gaidām un vilšanos. Cerībā, ka tas iedrošinās citus nekautrēties no "neglābjami" slimajiem, bet ļaus tuvināties viņiem, jo savas dzīves pēdējās stundās viņi var daudz palīdzēt. Tie daži, kas spēs to paveikt, atklās ari, ka ieguvējas šajā brīdī ir abas puses. Viņi izpētīs cilvēka prāta darbību, unikālus mūsu esības cilvēciskos elementus; šī pieredze viņus bagātinās un, iespējams, mazinās trauksmi par savu mirstamo stundu.

I NODAĻA Par bailēm no nāves

Lai nelūdzos pasargāt mani no briesmām,

tikai bez bailēm pretī tām stāties. Lai nediedelēju sāpju remdēšanu, vien sirdi,

kas tās pārvarēt spēj. Lai nemeklēju sabiedrotos dzīvē un kaujā,

bet paļaujos uz paša spēku. Lai trauksmainās bailēs nealkstu glābiņa, bet ceru uz pacietību, līdz brīvību iegūstu. Gādā, lai gļēvs es neesmu, apjaušot Tavu žēlastību manos panākumos; bet ļauj uzmeklēt Tavas rokas nospiedumu manās neveiksmēs. Raihndranats Tagore

No krājuma "Pļaujas laiks"

Iepriekšējās paaudzēs epidēmijas ir prasījušas milzum daudz upuru. Zīdaiņu un mazu bērnu nāve bija tik izplatīta, ka reta ģimene nebija zaudējusi kādu tuvinieku jau agrā bērnībā. Pēdējās desmitgadēs medicīna ir ievērojami mainījusies. Vakcīnas ir tikpat kā iznīdējušas daudzas slimības, vismaz Rietumeiropā un Savienotajās Valstīs. Ķīmijterapijas, jo īpaši antibiotiku izmantošana ļāvusi krasi samazināt mirstību no infekcijas slimībām. Labāka bērnu aprūpe un izglītība ietekmējusi saslimstību un mirstību bērnu vidū. Šobrīd pieveiktas daudzas slimības, kuru jauno un ne tik jauno upuru skaits ir bijis iespaidīgs. Vecu cilvēku īpatsvars pieaug, un šā iemesla dēļ arī palielinājusies ar vecumu saistītu ļaundabīgu un hronisku slimību izplatība.

Pediatriem ir mazāk darba ar akūtām un dzīvībai bīstamām situācijām, bet aizvien lielāks skaits pacientu cieš no psihosomatiskiem traucējumiem un pielāgošanās un uzvedības problēmām. Ārstu uzgaidāmajās telpās biežāk nekā jebkad agrāk drūzmējas cilvēki, kurus nomāc emocionālas problēmas, taču tur sastopami arī vecāka gadagājuma pacienti, kuri ne tikai mēģina sadzīvot ar novājinātajām fiziskajām spējām un ierobežojumiem, bet cieš arī no vientulības un izolācijas un ar tām saistītajām sāpēm un pārdzīvojumiem. Vairums šo cilvēku netiek uz konsultācijām pie psihiatra. Viņu vajadzības ir jāizdibina un jāapmierina citiem profesionāļiem, piemēram, kapelāniem un sociālajiem darbiniekiem. Tieši sarunās ar viņiem es cenšos uzsvērt pēdējo dažu desmitu gadu laikā notikušās izmaiņas, kuras ir cēlonis aizvien pieaugošajām bailēm no nāves, neskaitāmajām emocionālajām problēmām un neatliekamajai vajadzībai izprast un atrisināt ar nāvi un miršanu saistītās problēmas.

Atskatoties atpakaļ pagātnē un pētot senās kultūras un tautas, mēs pārsteigti atklājam, ka cilvēkam nāve vienmēr bijusi un būs nepatīkama. No psihiatra viedokļa tas ir saprotami, un vislabāk to izskaidro pamatideja, ka zemapziņā jebkāda mūsu pašu saistība ar nāvi nemaz nav iespējama. Zemapziņa nespēj iztēloties reālu mūsu dzīves uz šīs Zemes galu, un, ja mūsu dzīvei tomēr jābeidzas, iemesEs noteikti ir ļaunprātīga iejaukšanās no ārpuses. Vienkāršiem vārdiem runājot, neapzinātajā prātā mūs var tikai nogalināt dabiska nāve vai nāve aiz vecuma nav iedomājama. Tāpēc pati nāve saistās ar sliktu, biedējošu notikumu, kas būtu jāatriebj vai jāsoda.

Svarīgi atcerēties šos fundamentālos faktus, jo tiem ir būtiska nozīme, lai izprastu dažas no svarīgākajām, bet citādi neizprotamajām sarunām ar mūsu pacientiem.

Otrs fakts, kas būtu jāsaprot, ir tas, ka savā neapzinātajā prātā mēs nespējam atšķirt vēlmi no vajadzības. Mēs visi atceramies dažus savus neloģiskos sapņus, kuros viens otram līdzās var pastāvēt divi pilnīgi pretēji apgalvojumi, kas sapņos šķiet pieņemami, bet nomoda stāvoklī neiedomājami un neloģiski. Mūsu neapzinātais prāts nespēj atšķirt vēlmi dusmās kādu nogalināt no reālas nogalināšanas, tāpat arī mazs bērns nesaskata šo starpību. Bērns, kurš dusmās vēl savas mātes nāvi tikai tāpēc, ka māte neizpilda viņa vēlēšanos, gūs smagu traumu, ja viņa tik tiešām nomirs, pat ja šis gadījums laika ziņā nebūs cieši saistīts ar bērna destruktīvajām vēlmēm. Mazais vienmēr uzņemsies visu vai daļu vainas par savas matēs zaudējumu. Viņš pastāvīgi klusībā domās un rikai retu reizi atklās to citiem: "Ks to izdarīju. Esmu vainīgs. Es biju slikts, tāpēc mammīte mani pameta." Der atcerēties, ka bērns tieši tāpat reaģēs, ja kādu no vecākiem zaudēs, viņiem šķiroties, atsvešinoties vai pametot viņu. Bērns bieži neuztver nāvi kā neatgriezenisku parādību, un tāpēc viņam grūti to atšķirt no šķiršanās, kad viņam tomēr ir iespēja atkal satikt vecākus.

Daudzi vecāki atcerēsies savādas bērnu idejas, piemēram: "Aprakšu sunīti tagad, un nākamajā pavasarī, kad puķītes atkal uzziedēs, viņš pamodīsies." Varbūt tieši tāda vēlme lika senajiem ēģiptiešiem savus mirušos apgādāt ar ēdienu un mantām, lai viņi būtu laimīgi, bet senajiem Amerikas indiāņiem savus tuviniekus apbedīt kopā ar viņu īpašumu.

Kļūstot vecākiem un sākot saprast, ka mūsu visvarenība nebūt nav tik visvarena, ka mūsu dedzīgākās vēlmes nav gana stipras, lai neiespējamais kļūstu iespējams, rimstas bailes, ka esam līdzvainīgi mīļoto nāvē, un līdz ar tām arī mūsu vainas sajūta. Bailes ir ir kā izgaisušas, tomēr tikai līdz brīdim, kad tās no jauna atmodina. Šīs bailes ik dienu jaušamas slimnīcas gaiteņos un aizgājēju tuviniekos.

Vīrs un sieva varbūt gadiem ilgi ķīvējušies, taču, kad dzīvesbiedrs mirst, palicējs plēš sev matus, vaimanā un raud, nožēlā, bailēs un sāpes sitot sev pa krūtīm, no tā brīža aizvien vairāk baidoties no nāves, jo tic atmaksas likumam aci pret aci, zobu pret zobu: "Esmu vainīgs, ka viņa mirusi, par sodu Nu man būs jāmirst nožēlojamā nāvē."

Varbūt šīs zināšanas palīdzēs mums izprast daudzas senas tradīcijas un rituālus, kas ievēroti gadsimtiem ilgi un kuru nolūks ir mazināt dievu vai cilvēku dusmas, kā nu kuru reizi, tādējādi mīkstinot gaidāmo sodu. Man prātā nāk pelni, saplēstās drānas, plīvurs, seno laiku apraudātājas vai apstāvētāji ar šādiem līdzekļiem tika raidītas lūgsnas apžēloties par viņiem, sērotājiem, un paustas bēdas, sēras un kauns. Ja kāds sērojot dauza sev pa krūtīm, plēš matus un atsakās ēst, tā ir paššaustīšana, lai izvairītos no soda nākotnē vai to mīkstinātu, uzņemoties vainu tuvā cilvēka nāves gadījumā.

Šīs sēras, kauns un vainas apziņa mājo līdzās dusmām un niknumam. Sērās vienmēr pavīd ari zināma dusmu atblāzma. Tā kā neviens no mums nevēlas atzīties dusmās uz nelaiķi, šīs emocijas bieži tiek slēptas vai apspiestas, paildzinot sēru laiku vai izpaužoties citādā veidā. Der atcerēties, ka mēs neesam tiesīgi sevi nosodīt vai kaunēties no šīm jūtām, tā vietā jāizprot dusmu patiesā nozīme un tīri cilvēcīgā izcelsme. Ilustrējot šo domu, es atkal izmantošu bērnu bērnu mūsos. Piecgadīgs mazulis, kuram nomirst māte, ne tikai vaino sevi viņas pazušanā, bet ari dusmojas uz māti par to, ka pametusi viņu un vairs neapmierina vajadzības. Mirušais tad kļūst par kaut ko tādu, ko bērns mīl un pēc kā ilgojas, taču vienlaikus ari tikpat stipri ienīst smagā zaudējuma dēļ.

Senebreju ciltis miruša cilvēka ķermeni uzskatīja par kaut ko netīru un neaizskaramu. Pirmatnējie Amerikas indiāņi runāja par ļaunajiem gariem un šāva gaisā bultas, lai tos aizgaiņātu. Daudzās citās kultūrās ar rituālām darbībām rūpējas par "slikto" mirušo, un visu minēto rituālu cēlonis meklējams dusmās, kas mājo mūsos, lai cik negribīgi mēs to atzītu. Tradīcija uzlikt kapakmeni varētu būt vēlme liegt ļaunajiem gariem izlauzies no zemes, apspiestās vēlmes izpausme varētu būt arī oļi, kurus sērotāji noliek uz kapa. Lai gan šaujamieroču zalves militārpersonu bērēs mēs saucam par pēdējā goda izrādīšanu, tas ir tikpat simbolisks rituāEs kā indiāņu debesīs izšautās bultas un šķēpi.

Šos piemērus es minēju, lai uzsvērtu, ka cilvēks savā būtībā nav mainījies. Nāve vēl aizvien ir biedējošs, atbaidošs notikums, un bailes no nāves ir universālas bailes, lai ari mums šķiet, ka daudzējādā ziņā valdām pār tām.

Mainījies gan ir veids, kā mēs tiekam galā ar nāvi un miršanu un mūsu mirstošajiem pacientiem.

Uzaugot Eiropas valstī, kur zinātne nav tik attīstīta, kur mūsdienu metodes tikai palēnām ieviešas medicīnā un kur cilvēki vēl aizvien dzīvo tā, kā dzīvojuši pirms pusgadsimta, man ir bijusi izdevība pētīt cilvēces evolūciju īsākā laika sprīdī.

No bērnības atceros kāda zemnieka nāvi. Viņš bija nokritis no koka un nolemts nāvei. Vīrs vienkārši palūdza atļauju nomirt mājās, un šī vēlēšanās bez minstināšanās tika izpildīta. Viņš iesauca guļamistabā savas meitas un ar katru no viņām dažas minūtes pavadīja divatā. Zemnieks klusi nokārtoja savas lietas un, lai arī cieta milzīgas sāpes, novēlēja sev piederošo mantu un zemi, taču to nedrīkstēja sadalīt, pirms sieva pievienosies viņam aizsaulē. Viņš arī lūdza bērniem sadalīt pienākumus un turpināt pirms nelaimes gadījuma iesāktos darbus. Vecais vīrs vēl pēdējo reizi uzaicināja ciemos savus draugus, lai atvadītos no viņiem. I ;ii gan tolaik biju maza meitene, viņš neaizmirsa arī mani un manas māsas. Mums bija atļauts kopā ar ģimeni gatavoties un sērot līdz pat viņa nāvei. Kad iestājās nāve, viņu atstāja mājās paša mīļotajā mājoklī, kuru viņš bija uzbūvējis, draugu un kaimiņu vidū, kuri atnāca vēl pēdējo reizi palūkoties, kā viņš tur guļ, ziedu klēpju ieskauts, vietā, kur bija dzīvojis un kuru tik ļoti bija mīlējis. Tajā valstī vēl mūsdienās nav nekādu neīstu izvadīšanas zāļu, balzamēšanas vai mākslīga grima, lai izliktos, ka mirušais ir rikai aizmidzis. Tikai ļoti kropļojošas slimības atstātās zīmes tiek piesegtas ar saitēm, un vienīgi infekcijas slimību gadījumos nelaiķis pirms bērēm tiek aizvests projām no mājām.

Kāpēc gan es stāstu par tik "vecmodīgām" ieražām? Manuprāt, tās liecina par mūsu spēju pieņemt neizbēgamo nāvi un palīdz mirstošajam slimniekam un viņa ģimenei samierināties ar mīļotā cilvēka zaudējumu. Ja pacientam ļauj savas pēdējās dzīves stundas pavadīt pazīstamā un iemīļotā vidē, pielāgošanās notiek vieglāk. Ģimene pazīst viņu pietiekami labi, lai pretsāpju līdzekli ieliktu glāzē iecienītā vīna; mājās gatavotas zupas smarža varētu modināt viņa vēlmi apēst pāris karotītes šķidruma, kas, manuprāt, ir baudāmāks nekā infūzijas šķīdums. Es nenoliegšu nomierinošu līdzekļu un sistēmu nepieciešamību un pati no savas lauku ĀRSTEs pieredzes labi zinu, ka reizēm tie glābj dzīvību, tāpēc nereti ir neizbēgami. Taču zinu arī to, ka pacietība, pazīstami cilvēki un ēdiens atsver lērumu infūzijas šķīduma pudelīšu, kuru vienīgais uzdevums ir apmierināt fizioloģiskās vajadzības, neiesaistot pārāk daudz cilvēku un/vai privātu medicīnas māsu aprūpi.

Fakts, ka bērniem ļauj palikt mājā, pār kuru gulstas nāves ēna, un ka ar viņiem sarunājas, atklāj savas bailes, rada viņos sajūtu, ka skumjās viņi nav vieni, un dalītā atbildība ir milzīgs mierinājums, palīdzot uztvert nāvi kā neatņemamu dzīves daļu pieredzi, kas palīdzēs viņiem augt un nobriest.

Augšminētais krasi atšķiras no sabiedrības, kur nāve tiek uzskatīta par tabu, bet sarunas par nāvi šķiet neveselīgas, savukārt bērni tiek izraidīti, aizbildinoties, ka viņiem tas būtu "pārāk smagi". Bērni tiek aizsūtīti pie radiniekiem, barojot ar tādiem nepārliecinošiem meliem kā "mamma aizbraukusi ilgā ceļojumā" vai citiem tikpat neticamiem stāstiem. Bērns jūt, ka kaut kas nav lāgā, un viņa neuzticība pieaugušajiem tikai vairosies, ja citi tuvinieki, mazliet pamainot stāstu, centīsies izvairīties no viņa jautājumiem vai aizdomām, apbērs ar dāvanām, kas nespēj aizstāt zaudējumu, kuru pārdzīvot viņam nemaz nav ļauts. Agri vai vēlu bērns uzzinās, ka situācija ģimenē ir mainījusies, un atkarībā no bērna vecuma un personības viņu māks neatrisinātas bēdas, bet notikušais viņam liksies biedējošs, noslēpumains, katrā ziņā viņam tā būs visai traumējoša pieredze ar neuzticamiem pieaugušajiem, un nebūs nekādas iespējas tikt ar to visu galā.

Tikpat neapdomīgi bija stāstīt meitenītei, kura zaudējusi brālīti, ka Dievs tik ļoti mīl mazus zēnus, ka paņēmis mazo Džoniju pie sevis debesīs. Kļuvusi par pieaugušu sievieti, meitenīte tā arī nebija atrisinājusi savas dusmas uz Dievu, kā rezultātā, trīsdesmit gadus vēlāk zaudējot mazo dēlēnu, viņai sākās patoloģiska depresija.

Mums gribētos domāt, ka mūsu ievērojamā emancipācija, izpratne par zinātni un cilvēku ļāvusi mums labāk sagatavoties pašiem un sagatavot savu ģimeni šim neizbēgamajam notikumam. Tomēr tie laiki ir pagājuši, kad cilvēkam ļāva mierīgi un ar cieņu nomirt pašam savās mājās.

Jo lielāks ir mūsu progress zinātnē, jo lielākas, šķiet, aug mūsu bailes un nāves realitātes noliegums. Kā gan tas ir iespējams?

Runājot par nāvi, mēs izmantojam eifēmismus jeb emocionāli neitrālus apzīmējumus, mirušos mēs pārveidojam tā, lai tic izskatītos aizmiguši, bērnus aizsūtām tālu projām, lai pasargātu no trauksmes un nemiera, kas valda mājās, ja pacientam ir paveicies nomirt mājās; mēs neļaujam bērniem slimnīcā apciemot viņu mirstošos vecākus, ielaižamies nebeidzamās un pretrunīgās diskusijās par to, vai pacientiem ir jāstāsta patiesība. Šāds jautājums reti rodas, ja mirstošo cilvēku aprūpē ģimenes ārsts, kurš pazinis viņu no dzimšanas līdz pat nāvei un kurš zina ikviena ģimenes locekļa vājības un stiprās puses.

Manuprāt, daudz ir iemeslu, kāpēc mēs vairs nespējam mierīgi ielūkoties nāvei acīs. Viens no būtiskākajiem ir tas, ka miršana mūsdienās daudzējādā ziņā ir šaušalīgāka vientuļa, mehāniska un savus cilvēcīgos vaibstus zaudējusi; reizēm pat grūti tīri tehniski noteikt, kad ir iestājusies nāve.

Miršana ir kļuvusi vientuļa un bezpersoniska tāpēc, ka PACIENTS bieži tiek izrauts no savas ģimenes vides un aizvests uz slimnīcas uzņemšanas nodaļu. Tie, kuri ir bijuši smagi slimi un kuriem bijusi nepieciešama atpūta un mierinājums, īpaši atcerēsies savu pieredzi, kā viņi tikuši uzlikti uz nestuvēm un klausījušies neatliekamās palīdzības automašīnas sirēnās un kņadā, līdz atveras slimnīcas vārti. Tikai tic, kas to pārdzīvojuši, spēj novērtēt šā neērtā un nepatīkamā brauciena nepieciešamību, kas ir tikai sākums ilgstošam un smagam pārbaudījumam, ko nebūtu viegli izturēt pat veselam cilvēkam un ko grūti izteikt vārdos, kad troksnis, gaisma, pumpji un balsis sagādā neizturamas mokas. Mums tomēr vajadzētu vairāk padomāt par pacientu zem palagiem un segām un uz brīdi pārtraukt savu labo nodomu vadīto rosīšanos, lai paturētu pacienta roku, pasmaidītu vai uzklausītu jautājumu. Braucienu uz slimnīcu es šeit pieminu kā pirmo miršanas situāciju, jo daudziem tā tas arī notiek. Es pārspīlēti pretstatu to slimam cilvēkam, kuru atstāj mājās, ne tāpēc, ka dzīvību nevajadzētu glābt, ja tas iespējams, aizvedot uz slimnīcu, bet uzsverot pacienta pieredzi, viņa vajadzības un viņa reakcijas.

Ja PACIENTS ir smagi slims, pret viņu bieži izturas kā pret cilvēku, kuram nav tiesību uz savu viedokli. Parasti kāds cits ir tas, kurš pieņem lēmumu, vai vispār, kad un kur slimnieku vajadzētu hospitalizēt. Nav nemaz tik ļoti jāpiepūlas, lai atcerētos, ka arī slimam cilvēkam ir jūtas, vēlmes un savi uzskati, un kas vissvarīgākais viņam ir tiesības tikt uzklausītam.

Bet nu mūsu hipotētiskais PACIENTS ir nonācis uzņemšanas nodaļā. Viņu ielenc rosīgas medmāsas, sanitāri, praktikanti, rezidējošie ārsti, iespējams, arī laboranti, kuri ņem asins paraugus, kardiologi, kas mēra elektrokardiogrammu. Viņš, iespējams, tiek aizvests uz rentgenu un nejauši dzird domu apmaiņu par savu stāvokli, apspriedes un jautājumus no tuvinieku puses. Lēnām, bet neizbēgami PACIENTS mediķu acīs kļūst par lietu. Viņš vairs nav cilvēks. Lēmumi nereti tiek pieņemti, neuzklausot viņa viedokli. Ja slimnieks mēģina protestēt, viņam tiek.iedori nomierinoši līdzekļi, un pēc stundām ilgas gaidīšanaPun prātošanas, vai viņam ir pietiekami daudz spēka, viņš tiek aizvests uz operāciju zāli vai intensīvās terapijas nodaļu un kļūst par bezgalīgu rūpju un milzīgu finansiālu ieguldījumu objektu.

Viņš varbūt brēktin brēc pēc atpūtas, miera un cieņas, taču tā vietā tiek pieslēgts pie infūzijas vai pārliešanas sistēmas, elektrodefibrilatora sirdsdarbības uzturēšanai, vai arī nepieciešamības gadījumā tiek veikta traheotomija. Varbūt slimnieks ilgojas, lai kaut viens cilvēks uz brīdi apstātos un uzdotu viņam vienu vienīgu jautājumu, bet tā vietā apkārt augu dienu spieto ducis cilvēku, kurus vairāk interesē viņa sirdsdarbības ritms, pulss, elektrokardiogramma vai plaušu darbība, viņa sekrēcija vai izdalījumi, nevis viņš pats kā cilvēks. Viņš gribētu pretoties apkārt notiekošajam, taču veltīgi, jo cīņa noris par pacienta dzīvību, savukārt par cilvēku ārsti domās pēc tam, kad būs izglābuši dzīvību. Ja vispirms domās par cilvēku, var zaudēt dārgo laiku dzīvības glābšanai! Tāds vismaz ir skaidrojums jeb tā visa pamatojums bet vai tiešām? Vai šīs aizvien mehāniskākās, bezpersoniskās pieejas iemesEs nav mūsu pašu aizsargmehānisms? Vai šādā veidā mēs necenšamies tikt galā un apspiest trauksmi, ko mūsos rada neglābjami vai smagi slims PACIENTS? Vai mūsu koncentrēšanās uz iekārtām un asinsspiedienu nav izmisīgi centieni noliegt neizbēgamo nāvi, kas mums šķiet tik biedējoša un nepatīkama, ka izvēlamies pievērsties iekārtām, jo tās mums nav tik tuvas, nevis ieskatīties acīs otram cilvēkam, kas tikai vēlreiz atgādinās par to, ka neesam visvareni, par mūsu pašu ierobežojumiem un neveiksmēm, visbeidzot, bet ne mazsvarīgāk par mūsu pašu mirstīgumu?

Varbūt ir jāuzdod jautājums: "Vai mēs kļūstam necilvēcīgāki vai cilvēcīgāki?" l ai arī šīs grāmatas nolūks nekādā ziņā nav lasīt morāli, tomēr ir skaidrs: lai kāda būtu atbilde, slima cilvēka ciešanas ne fiziskās, bet emocionālās kļuvušas mokošākas. Bet viņa vajadzības gadsimtu gaitā nav mainījušās mainījusies tikai mūsu spēja tās apmierināt.

II NODAĻA Attieksme pret navi un miršanu

Cilvēce ir nežēlīga, bet cilvēks laipns.

Tagore No krājuma "Gāju putni", CCXIX

Sabiedrības loma aizsargmehanisma darbībā

Līdz šim esam aplūkojuši viena cilvēka reakciju uz nāvi un miršanu. Ja tagad palūkojamies uz mūsu sabiedrību kopumā, rodas jautājums: kas notiek ar cilvēku sabiedrībā, kura tiecas ignorēt nāvi vai izvairīties no tās? Kādi faktori ietekmē aizvien pieaugošo trauksmi attiecībā uz nāvi? Kas notiek mainīgajā medicīnas sfērā, kur mums jānoskaidro, vai medicīna saglabāsies kā cilvēcīga un cienīta profesija, vai arī kļūs par jaunu bezpersonisku zinātni ar mērķi paildzināt dzīvi, nevis mazināt cilvēku ciešanas? Tādu, kur medicīnas studentiem tiek piedāvāta plaša lekciju izvēle par ribonukleīnskābi RNS un dezoksiribonukleīnskābi DNS, bet aizvien mazāk ir pieredzes ārsta un pacienta attiecību veidošanā, kas ir ikviena veiksmīga ģimenes ārsta ābece. Kas notiek sabiedrībā, kur ciešanu atvieglošanā intelekta koeficientam un sekmju līmenim augstskolā ir lielāka nozīme nekā tādām vienkāršām lietām kā taktiskums, jutīgums, iejūtība un laba gaume? Profesionālajā sabiedrībā jaunais medicīnas students gozējas apbrīnas saulītē, pateicoties saviem pētījumiem un laboratorijas darbiem medicīnas skolas pirmajos kursos, bet zaudē runas spējas, kad PACIENTS viņiem uzdod pavisam vienkāršu jautājumu. Ja jauno zinātnes un tehnikas sasniegumu apgūšanu mēs spētu apvienot ar tikpat nozīmīgu izpratni par personisku saskarsmi ar katru cilvēku, tas patiesi būtu īstens progress, nevis jauno zināšanu nodošana, vienlaikus atsvešinoties no pacienta personiskajā līmenī. Kas notiks ar sabiedrību, kur svarīgāki skaitļi un masa, nevis indivīds, kur medicīnas skolas cer palielināt savas lekciju telpas, kur pamazām zūd saskarsme starp pasniedzēju un studentu, jo to aizstāj video lekcijas, ieraksti un filmas, kuru mērķis ir apmācīt lielāku studentu skaitu aizvien bezpersoniskākā veidā?

Šāda pievēršanās masām, nevis indivīdam citās cilvēku saskarsmes sfērās ir bijusi vēl dramatiskāka. Ja palūkojamies uz pārmaiņām, kuras norisinājušās pēdējo pāris desmit gadu laikā, tas manāms it visur. Senāk cilvēks pats varēja stāties pretī savam pretiniekam. Viņam bija godīgas izredzes, aci pret aci satiekot redzamu ienaidnieku. Tagad gan kareivjiem, gan civiliedzīvotājiem ir jābaidās no masu iznīcināšanas ieročiem, un nevienam vairs nav izredžu, bieži pat nenojaušot par briesmām. Iznīcība var nokrist no skaidrām debesīm un iznīcināt tūkstošus, kā to izdarīja atombumba Hirosimā; tikpat nāvējošas ir gāzes un citi ķīmiskie ieroči neredzami, kropļojoši un nāvi nesoši. Tas vairs nav vīrs, kurš cīnās par savām tiesībām, pārliecību, savas ģimenes drošību vai godu. Karā tiek ierautas sievietes un bērni, bez jebkādām izredzēm izdzīvot. Lūk, kāda ir zinātnes un tehnoloģijas nozīme aizvien pieaugošajās bailēs no iznīcības un tāpēc arī bailēs no nāves!

Vai kāds brīnums, ka cilvēkam vēl vairāk jāaizstāvas? Ja viņa iespējas fiziski aizsargāties arvien sarūk, viņa psiholoģiskajiem aizsargmehānismiem jābūt daudzkārt stiprākiem. Noliegums nevar ilgt mūžīgi. Viņš nevar visu laiku veiksmīgi izlikties, ka atrodas drošībā. Ja nevaram noliegt nāvi, mēs varam mēģināt to pievārēt. Mēs varam piedalīties ātrumsacīkstēs uz lielceļiem, varam lasīt par bojāgājušajiem valsts svētku laikā un noskurināties, vienlaikus nopriecājoties: "Tas bija kāds cits, nevis es, esmu izdzīvojis."

Cilvēku grupas, sākot no ielu bandām un beidzot ar nācijām, var izmantot savu grupas identitāti un savas bailes tikt iznīcinātiem var nomākt, uzbrūkot un iznīcinot citus. Varbūt karš nav nekas cits kā vien vajadzība paraudzīties nāvei acīs, uzvarēt un pieveikt to, lai atgrieztos dzīvs, dīvaina mūsu pašu mirstīguma nolieguma forma? Viens no mūsu pacientiem, kurš mira no leikēmijas, patiesā neticībā iesaucās: "Nevar būt, ka man tagad jāmirst! Tā nevar būt Dieva griba, jo viņš ļāva man izdzīvot, kad Otrajā pasaules karā vien dažu pēdu attālumā no manis aizspindzēja lodes."

Kāda sieviete bija satriekta par jauna vīrieša "netaisno nāvi", kurš bija atbraucis atvaļinājumā no Vjetnamas un savu nāvi sastapa autoavārijā; viņa nespēja tai noticēt, it kā izdzīvošana kaujaslaukā garantētu imunitāti pret nāvi, atgriežoties mājās.

Tāpēc izredzes panākt mieru varētu būt, izpētot, kā pret nāvi izturas nāciju līderi, kas pieņem galīgos lēmumus par karu vai mieru starp tautām. Ja mēs visi papūlētos padomāt paši par savu nāvi, lai pārvarētu trauksmi, ko rada doma par savu nāvi, un palīdzētu citiem tuvināties šīm domām, mūsu apkārtējā vide varbūt nebūtu tik destruktīva.

Ziņu aģentūras varētu palīdzēt cilvēkiem apzināties nāves realitāti, izvairoties no tādiem bezpersoniskiem jēdzieniem kā "ebreju jautājuma risinājums", kad žurnālisti stāsta par miljoniem vīriešu, sieviešu un bērnu noslepkavošanu; vai, runājot par jaunākiem notikumiem, kalna atkarošana Vjetnamā, iznīcinot artilērijas pozīcijas, vjetkongiešiem ciešot lielus zaudējumus, būtu neslēpjoties jānosauc par visas cilvēces traģēdiju ar milzu upuriem abās pusēs. Laikrakstos un ziņu raidījumos atrodami neskaitāmi citi piemēri, tāpēc nav vajadzības turpināt.

Vārdu sakot, pateicoties straujajam tehnikas progresam un jaunajiem zinātniskajiem sasniegumiem, cilvēki, manuprāt, ne vien spējuši attīstīt jaunas iemaņas, bet arī izstrādājuši jaunus masu iznīcināšanas līdzekļus, kas saasina bailes no varmācīgas, katastrofas izraisītas nāves. Cilvēkam daudzējādā ziņā jāaizsargā sevi no šīm pieaugošajām bailēm no nāves un aizvien vājākajām iespējām to paredzēt un pasargāt sevi. Psiholoģiski viņš kādu laiku var noliegt pats savas nāves realitāti. Tā kā ar savu apziņu mēs nespējam uztvert savu nāvi un patiesi ticam savai nemirstībai, toties spējam uztvert kaimiņa nāvi, ziņas par daudziem karā kritušajiem un uz lielceļiem bojāgājušajiem rikai apstiprina mūsu neapzināto ticību savai nemirstībai un ļauj mums mūsu zemapziņas prāta privātajā un slepenajā nostūrī priecāties, ka tas bija "kaimiņu puisis, nevis es".

Ja noliegums vairs nav iespējams, mēs varam mēģināt pievarēt nāvi, izaicinot to. Ja lielā ātrumā traucamies pa šoseju, ja esam atgriezušies mājās no Vjetnamas, mēs jūtamies imūni pret nāvi. Mēs esam nogalinājuši desmit reižu vairāk ienaidnieku salīdzinājumā ar mūsu zaudējumiem ziņās to mums stāsta gandrīz vai ik dienu. Vai tā ir vēlamā uzdošana par esošo, mūsu infantilo visvarenības un nemirstības alku projekcija? Ja vesela nācija, visa sabiedrība cieš no šīm bailēm un noliedz nāvi, tai ir jāņem talkā aizsargmehānisms, kas nevar būt citāds kā vien iznīcinošs. Kari, nemieri, slepkavību un citu noziegumu arvien lielākais skaits liecina par mūsu aizvien pieaugošo nespēju ar cieņu izturēties pret nāvi. Varbūt mums jāatgriežas pie indivīda un jāsāk no nulles, mēģinot iedomāties pašiem savu nāvi un iemācīties pret šo traģisko, bet neizbēgamo notikumu izturēties ne tik iracionāli un bez tik lielām bailēm?

Kāda loma šajā strauji mainīgajā laikmetā ir reliģijai? Senāk cilvēki, šķiet, bez ierunām ticēja Dievam; viņi ticēja viņsaulei, kur cilvēki atbrīvojās no ciešanām un sāpēm. Debesīs gaidīja atalgojums, un, ja šeit, virs Zemes, bijām daudz cietuši, pēc nāves varējām cerēt uz atalgojumu par drosmi un cēlsirdību, pacietību un cieņu, ar kādu esam nesuši savu nastu. Ciešanu bija vairāk, jo bērni pasaulē nāca dabiskās, ilgās un sāpīgās dzemdībās, bet māte bija nomodā, kad bērns piedzima. Šīm ciešanām bija mērķis un atalgojums nākotnē. Tagad savos centienos izvairīties no sāpēm un mokām mēs dodam mātēm atsāpināšanas līdzekļus; mēs pat stimulējam dzemdības, lai bērns piedzimtu kāda radinieka dzimšanas dienā vai citā nozīmīgā datumā. Daudzas mātes pamostas vairākas stundas pēc mazuļa piedzimšanas, pārāk sazāļotas un miegainas, lai līksmotu par savu bērnu piedzimšanu. Nav jēgas ciest, ja ir zāles pret sāpēm, niezi un citām neērtībām. Sen zudusi ticība, ka ciešanas šai saulē tiks atalgotas viņsaulē. Ciešanas ir zaudējušas savu jēgu.

Taču līdz ar iepriekšminētajām pārmaiņām aizvien mazāk cilvēku no sirds tic dzīvei pēc nāves, lai gan šī ticība pati par sevi, iespējams, ir mūsu mirstības noliegšana. Ja nevaram cerēt uz dzīvi pēc nāves, tad mums ir jādomā par nāvi. Ja par mūsu ciešanām vairs nesaņemam balvu debesīs, tad ciešanas kļūst bezmērķīgas. Ja ejam 11/, baznīcu, lai satiktos ar cilvēkiem vai padejotu, tad mums ir liegts baznīcas kādreizējais mērķis, proti dot cerību, piešķirt nozīmi šeit, virs Zemes, notiekošajām traģēdijām un mēģināt izprast un rast jēgu citādi neizturami sāpīgajam mūsu dzīvē.

Lai cik paradoksāli tas izklausītos, laikā, kad visai sabiedrībai ir bijusi būtiska loma mūsu nāves noliegumā, reliģija zaudējusi daudzus sekotājus, kas ticēja dzīvei pēc nāves, tas ir, nemirstībai, un šai ziņā nāves noliegums ir samazinājies. No pacienta viedokļa šis ir bijis neveiksmīgs darījums. Ja reliģiskais noliegums, tas ir, ticība šai saulē piedzīvoto ciešanu nozīmei un atalgojumam viņsaulē pēc nāves, deva cerības un jēgu, sabiedrības noliegums nav devis nedz cerību, nedz jēgu, tikai saasinājis trauksmi un mūsu destruktīvās un agresīvās tieksmes nogalināt, lai izvairītos no realitātes un savas nāves apzināšanās.

Ielūkojoties nākotnē, mēs redzam sabiedrību, kurā aizvien vairāk cilvēku tiek "uzturēti pie dzīvības", pateicoties aparātiem, kas aizstāj dzīvībai svarīgus orgānus, un datoriem, kas laiku pa laikam pārbauda, vai vēl kāda fizioloģiska funkcija nav jānomaina pret elektronisku iekārtu. Veidojas neskaitāmi centri, kur tiek savākti tehniskie dati un, pacientam izdziestot, iedegas lampiņa, lai dotu ziņu iekārtai automātiski izslēgties.

Aizvien populārāki kļūst arī centri, kur mirušos tūlīt pat sasaldē, lai ievietotu īpašās ēkās ar zemu temperatūru un tur viņi sagaidītu dienu, kad zinātne un tehnoloģija būs pietiekami progresējusi, lai viņus atkausētu, atdzīvinātu un no jauna iekļautu sabiedrībā, kura līdz tam brīdim varētu būt tik biedējoši pārapdzīvota, ka būs vajadzīgas īpašas komisijas, kuru varā būs lemt par to, kuri tiks atkausēti, tāpat kā šobrīd komisijas lemj, kurš saņems transplantācijai pieejamo orgānu, bet kuram jāmirst.

Augšminētais varbūt izklausās briesmīgi un neticami. Tomēr skumjā patiesība vēsta, ka tā jau notiek. Šajā valstī nav tāda likuma, kas liegtu uzņēmīgiem cilvēkiem pelnīt naudu uz nāves baiļu rēķina, kas oportūnistiem liegtu tiesības reklamēt un pārdot dārgus apsolījumus atdzīvināt pēc daudziem sasaluma gadiem. Šādas organizācijas jau pastāv, un, lai gan mēs smejamies par cilvēkiem, kuri interesējas, vai kriogēni sasaldēta cilvēka atraitnei ir tiesības saņemt sociālo pabalstu un apprecēties no jauna, jautājums ir pārāk nopietns, lai to neņemtu vērā. Tas tikai apliecina apbrīnojamo nolieguma pakāpi, kāda dažiem cilvēkiem ir vajadzīga, lai izvairītos no nāves realitātes atzīšanas, un, šķiet, ir pienācis brīdis, lai visu profesiju un ticību cilvēki saliktu prātus kopā, pirms sabiedrība sastingst tādās šausmās, ka iznīcina pati sevi.

Ielūkojušies pagātnē, kad cilvēks spēja sagaidīt nāvi aukstasinīgi, un mazliet iemetuši acis arī biedējošajā nākotnē, atgriezīsimies tagadnē un ļoti nopietni sev pajautāsim, ko mēs kā indivīdi šai ziņā varam darīt. Mēs dzīvojam drīzāk masu nekā indivīda sabiedrībā. Medicīnas skolu kursi skaitliskā ziņā tikai palielināsies patīk mums tas vai ne. Pieaugs arī automašīnu skaits uz ceļiem. Pieaugs arī to cilvēku skaits, kurus mākslīgi uztur pie dzīvības, pamatojoties tikai uz kardioloģijas un sirds ķirurģijas attīstību vien.

Tomēr mēs nevaram atgriezties atpakaļ laikā. Nevaram nodrošināt, lai ikviens bērns gūtu vienkāršas dzīves pieredzi lauku saimniecībā, ciešā saskarē ar dabu gūstot piedzimšanas un nāves pieredzi savā apkārtnē. Varbūt baznīcas vīriem pat neizdosies atjaunot cilvēkos ticību pēcnāves dzīvei, lai nāve tādējādi kļūtu mierinošāka, savā ziņā gan noliedzot mirstīgumu.

Mēs nevaram nedz izlikties, ka masu iznīcināšanas līdzekļu nav, nedz kaut kādā veidā vai nozīmē atgriezties atpakaļ laikā. Zinātne un tehnoloģija ar laiku ļaus mums nomainīt ari citus dzīvībai svarīgos orgānus, un daudzkārt pieaugs atbildība, risinot dzīvības un nāves, donoru un saņēmēju jautājumus. Tagadējai un nākamajai paaudzei būs jātiek galā ar morālām, ētiskām un psiholoģiskām problēmām, aizvien biežāk lemjot par dzīvību un nāvi, līdz šos lēmumus, iespējams, pieņems datori.

Lai gan ikviens cilvēks savā veidā mēģinās atlikt šos jautājumus un problēmas, kamēr nebūs spiests sastapties ar tām aci pret aci, kaut ko mainīt viņš varēs tikai tad, ja sāks apzināties pats savu nāvi. Masu līmenī tas nav izdarāms. Datori te nelīdzēs. Tas jādara katram cilvēkam individuāli. Ikviens no mums gribētu izvairīties no šā jautājuma, tomēr mums agri vai vēlu nākas ar to saskarties. Ja mēs varētu sākt ar paši savas nāves iespējamības pārdomāšanu, mums izdotos panākt lielas pārmaiņas, bet galvenais uzlabot mūsu pacientu, mūsu ģimeņu un visbeidzot arī mūsu nācijas labklājību.

Ja mēs saviem studentiem mācītu zinātnes un tehnoloģijas vērtību vienlaikus ar cilvēcisko attiecību mākslu un zinātni, stāstītu par cilvēkiem un pilnvērtīgu pacientu aprūpi, lūk, tas būtu īstens progress. Lai zinātne un tehnoloģija netiktu aplami pielietota, sējot iznīcību, saglabājot dzīvību, bet nepadarot to cilvēcīgāku, ja tehnoloģijas ļautu cilvēkiem ilgāk un nozīmīgāk sazināties ar citiem, tad šī sabiedrība nudien būtu diža.

Visbeidzot mēs varam iegūt mieru-gan savu iekšējo mieru, gan mieru starp nācijām -, tikai apzinoties un pieņemot paši savas nāves realitāti.

Medicīnas, zinātniskā progresa un cilvēcības apvienojuma piemērs ir P. kunga gadījums.

P. kungs bija piecdesmit vienu gadu vecs PACIENTS, kuru slimnīcā ievietoja ar strauji progresējošu amiotrofisko laterālo sklerozi (ALS) ar acu ābolu muskuļu traucējumiem. Bez mākslīgā elpināšanas aparāta viņš nespēja paelpot, nebija spējīgs atklepot krēpas, un viņam strauji attīstījās plaušu karsonis un infekcija vietā, kur atradās traheostoma. Infekcijas dēļ vīrietis vairs nespēja parunāt, tāpēc gulēja gultā, klausījās mākslīgās elpināšanas iekārtas biedējošajā troksnī, nespēdams nevienam izstāstīt par savām vajadzībām, domām un sajūtām. Mēs varbūt nebūtu apmeklējuši šo pacientu, ja vien kāds no ārstiem personīgi nebūtu lūdzis palīdzēt viņam. Kādā piektdienas vakarā viņš ieradās pie mums un vienkārši palūdza atbalstu, ne pacientam, bet sev pašam. Sēžot un klausoties viņā, uzzinājām par tādām jūtām, par kurām bieži vis nerunā. Pēc uzņemšanas slimnīcā ārstam bija uzdots aprūpēt minēto pacientu, kura ciešanas viņu aizkustināja. Samērā jaunajam pacientam bija neiroloģiski traucējumi, tādēļ nepieciešama intensīva medicīniskā aprūpe un medmāsu kopšana, lai tikai uz īsu brīdi paildzinātu dzīvi. Pacienta sievai savukārt bija multiplā skleroze, un pēdējos trīs gadus viņai bija iestājusies visu locekļu paralīze. PACIENTS cerēja turpat slimnīcā nomirt, jo nespēja iedomāties, kā divi paralizēti cilvēki varētu raudzīties viens uz otru, nespēdami viens otram palīdzēt.

Šī divkāršā traģēdija bija cēlonis ārsta trauksmei un pārlieku enerģiskajām pūlēm glābt vīrieša dzīvību, "lai kādā stāvoklī viņš būtu". Ārsts labi apzinājās, ka pats PACIENTS to nemaz nevēlējās. Taču ārsta pūles vainagojās panākumiem, pat pēc koronārās artērijas noslēgšanās (oklūzijas), kas stāvokli vēl vairāk sarežģīja. Ārsts tikpat veiksmīgi tika galā ar šīm komplikācijām kā ar pneimoniju un infekcijām. Kad PACIENTS sāka atgūties, radās jautājums: "Ko tagad?" Vīrietis spēja dzīvot, tikai pieslēgts pie mākslīgās elpināšanas iekārtas, medmāsu diennakts aprūpē, nespēdams ne runāt, ne pakustināt pirkstu intelektuālā ziņā dzīvs un pilnībā savu stāvokli saprotošs, bet citādi nespējīgs funkcionēt. Ārstam bija jānoklausās pārmetumi par centieniem glābt šā vīra dzīvību. Pār viņu vēlās arī pacienta dusmas un neapmierinātība. Ko citu viņš varēja darīt? Turklāt bija jau par vēlu kaut ko mainīt. Kā ārsts viņš bija gribējis labāko paildzināt dzīvi -, un tagad, kad viņam tas bija izdevies, pateicības vietā nācās uzklausīt kritiku (reālu vai izdomātu) un pacienta dusmas.

Mēs nolēmām pamēģināt atrisināt konfliktu pacienta klātbūtnē, jo viņam bija būtiska loma. PACIENTS izskatījās ieinteresēts, kad izstāstījām sava apmeklējuma iemeslu. Viņš nepārprotami bija apmierināts, ka esam iesaistījuši viņu, tādējādi izturoties kā pret cilvēku, neraugoties uz viņa nespēju sazināties. Izstāstījusi problēmu, es lūdzu pacientam pamāt ar galvu vai dot citu zīmi, ja viņš negribētu apspriest kādu jautājumu. Pacienta acis bija daiļrunīgākas nekā vārdi. Viņš nepārprotami cīnījās, lai pateiktu ko vairāk, un mēs meklējām iespējas ļaut viņam piedalīties. Ārsts, juzdams atvieglojumu, ka vienam nav jānes šī nasta, kļuva visai atjautīgs un uz dažām minūtēm periodiski atslēdza elpināšanas aparāta cauruli, lai PACIENTS izelpojot varētu pateikt dažus vārdus. Šī saruna bija jūtām pārbagāta. Vīrs uzsvēra, ka mirt nebaidās, bet baidās dzīvot. Viņš arī saprata ārstu, taču lūdza: "Palīdziet man tagad dzīvot, ja jau tik enerģiski centātics mani izglābt." PACIENTS smaidīja, un arī ārsts smaidīja.

Gaisā bija jaušams atvieglojums, kad abiem beidzot radās iespēja izrunāties. Es atklāju ārsta pretrunīgās jūtas, un PACIENTS juta viņam līdzi. Jautāju viņam, kā mēs šobrīd varētu viņam palīdzēt. PACIENTS aprakstīja savu aizvien pieaugošo paniku, nespēdams sazināties ne mutiski, ne rakstiski, nedz arī kā citādi. Viņš pateicās par tām dažām minūtēm kopīgo pūliņu un saziņas, kurām pateicoties dažas nākamās nedēļas vairs nešķita tik mokošas. Kādā seansā vēlāk es ar prieku vēroju, kā PACIENTS pat apsvēra iespēju atstāt slimnīcu un pārcelties uz Rietumu piekrasti: "Ja vien man būtu elpināšanas aparāts un medmāsas aprūpe."

Sis piemērs uzskatāmi parāda nepatīkamo situāciju, kādā nokļūst daudzi jauni ĀRSTE Viņi ir iemācījušies paildzināt dzīvi, bet tikpat kā neko nezina un nav pārrunājuši, ko īsti nozīmē "dzīve". Minētais PACIENTS sevi raksturoja precīzi "miris līdz pat galvai". Traģiskākais, ka ar prātu viņš pilnībā apzinājās savu stāvokli, bet nespēja pakustināt ne pirksta. Ja caurulīte spieda vai sāpīgi iegriezās miesā, viņš nespēja to pateikt māsiņai, kura viņu uzmanīja augu diennakti, bet tā arī neiemācījās ar slimnieku sazināties. Mēs bieži pieņemam kā pašu par sevi saprotamu, ka "neko vairs nevar līdzēt", un visu uzmanību pievēršam iekārtām, nevis pacienta sejas izteiksmei, kas mums varētu pavēstīt daudz vairāk nekā visefektīvākā ierīce. Kad pacientam niezēja, viņš nespēja pakustēties, pakasīt ādu vai tai uzpūst, un šī nevarība viņu tik ļoti nomāca, ka izvērtās īstā panikā, liekot "gandrīz prātu zaudēt". Regulārās sarunas piecu minūšu garumā viņu nomierināja, un neērtības vīrs pārcieta daudz vieglāk.

Tādējādi arī ārsts atbrīvojās no savām pretrunām, un viņiem veidojās labākas attiecības, bez vainas apziņas un nožēlas. Tiklīdz puisis redzēja, cik daudz atvieglojuma un mierinājuma sniedz šādi tieši un skaidri dialogi, viņš turpināja iesākto, un šajā saziņā mēs kļuvām par kaut ko līdzīgu katalizatoram.

Mana visdziļākā pārliecība ir, ka tā tam arī jānotiek. Neuzskatu, ka psihiatrs būtu jāaicina ikreiz, kad ārsta un pacienta attiecības ir apdraudētas vai kad ārsts nespēj vai nevēlas ar pacientu apspriest būtiskus jautājumus. Manuprāt, tas, ka šis jaunais ārsts atzina savus ierobežojumus un pretrunas un lūdza palīdzību, nevis izvairījās no problēmas un pacienta, liecina par lielu drosmi un briedumu. Par mūsu mērķi vajadzētu kļūt ne jau speciālistu klātbūtnes nodrošināšanai mirstošiem pacientiem, bet gan slimnīcas personāla apmācīšanai neminstināties šādās sarežģītās situācijās un meklēt risinājumus. Esmu pārliecināta, ka jaunais ārsts vairs nebūs tik satraukts un nepārliecināts, kad nākamreiz kļūs par liecinieku līdzīgam traģiskam gadījumam. Mūsu PACIENTS, kurš vēl aizvien bija cilvēks, nespēja vairs izturēt šo dzīvi, jo nevarēja izmantot pat rās spējas, kuras viņam vēl bija atlikušas. Apvienojot pūliņus, varam palīdzēt izmantot daudzas no šīm spējām, ja vien mūs neaizbiedē skats vien uz šā cilvēka bezpalīdzību un mokām. Tādējādi es cenšos uzsvērt, ka mūsu spēkos ir palīdzēt viņiem nomirt, palīdzot dzīvot, nevis veģetēt necilvēcīgā veidā.

Starpdisciplīnu semināra par nāvi un miršanu pirmsākumi

1965. gada rudenī četri teoloģijas studenti no Čikāgas Teoloģijas semināra uzrunāja mani, lūdzot palīdzēt viņu izraudzītajā pētījuma projektā. Studentu uzdevums bija uzrakstīt zinātnisko darbu par "krīzi cilvēka dzīvē", un visi četri bija nosprieduši, ka nāve ir lielākā krīze, ar kādu cilvēkiem nākas saskarties. Tad radās dabisks jautājums: kā gan var izpētīt miršanu, ja nav iespējams iegūt datus? Ja nevar pārbaudīt datus un izstrādāt eksperimentu. Vairākas reizes tikāmies un nolēmām, ka vislabākais veids, kā pētīt nāvi un miršanu, ir lūgt neārstējami slimiem pacientiem kļūt par mūsu skolotājiem. Mēs novērotu smagi slimus pacientus, pētītu viņu atbildes un vajadzības, novērtētu apkārtējo cilvēku reakciju un pietuvinātos miršanai tik tuvu, cik vien viņi ļautu.

Jau nākamajā nedēļā nolēmām iztaujāt mirstošu pacientu. Vienojāmies par laiku un vietu, un viss projekts likās vienkāršāks par vienkāršu. Tā kā studentiem nebija nekādas klīniskās pieredzes un iepriekšējas saskares ar neārstējamiem slimniekiem slimnīcas apstākļos, mēs sagaidījām zināmu emocionālu reakciju viņu puses. Man bija jāvada saruna, kamēr viņi stāvēja ap gultu, skatījās un novēroja. Pēc tam pārcēlāmies uz manu kabinetu un apspriedām savu reakciju un pacienta atbildes. Mēs domājām, ka, tādā veidā iztaujājot daudzus, mēs sajutīsim nāvei nolemtos slimniekus un viņu vajadzības, kuras bijām gatavi apmierināt, ja vien tas būtu iespējams.

Mums nebija nekādu iepriekšēju pieņēmumu, mēs ari nebijām lasī|uši zinātniskus darbus vai publikācijas par šo tēmu, lai bez aizspriedumiem reģistrētu tikai savus novērojumus gan slimnieka, gan mūsējos. Mēs apzināti nepētījām pacienta slimības vēsturi, jo ari tas varētu iespaidot vai izmainīt mūsu novērojumus. Gribējām izvairīties no iepriekš izveidotiem priekšstatiem par to, kā varētu reaģēt pacienti. Toties bijām gatavi izpētīt visus pieejamos darus pēc tam, kad būsim dokumentējuši savus iespaidus. Tādējādi, kā mums šķita, mēs būsim iejūtīgāki pret smagi slimajiem, saasināsim savu uztveri un nomierināsim visai pārbijušos studentus, ļaujot viņiem sastapties ar daudziem neārstējami slimiem dažāda vecuma pacientiem ar raibu raibo pieredzi.

Mēs priecājāmies par saviem labi izstrādātajiem plāniem, bet nepagāja ne dažas dienas, kad saskārāmies ar pirmajām grūtībām.

Es devos lūgt dažādu specialitāšu un nodaļu ārstiem atļauju aprunāties ar viņu neārstējami slimajiem pacientiem. Reakcija bija dažāda, sākot no neticības un pārsteiguma pilniem skatieniem un beidzot ar strauju sarunas tēmas maiņu. Galu galā nevienam šādam pacientam es netiku pat tuvumā. Daži ārsti "sargāja" savus pacientus, paziņodami, ka viņi ir pārāk slimi, noguruši vai novājināti, vai ar viņiem nav iespējams sarunāties; citi vienkārši atteicās piedalīties šādā projektā. Viņu aizstāvībai gan jāpiebilst, ka šos ārstus var zināmā mērā saprast, jo es tikko biju sākusi darbu šajā slimnīcā, un nevienam vēl nebija bijusi iespēja iepazīt mani vai manu stilu un darba metodes. Viņiem nebija nekādas garantijas, izņemot manu godavārdu, ka pacienti netiks traumēti, ka tie, kuriem nebija atklāta slimības nopietnība, netiks informēti par to. Šie ārsti neko nezināja par manu iepriekšējo pieredzi ar mirstošiem cilvēkiem citās slimnīcās.

Es to pieminu, lai pēc iespējas godīgāk aprakstītu ārstu reakciju. Viņi ieņēma aizsardzības pozīcijas, runājot par nāvi un miršanu, un aizstāvēja savus pacientus, lai novērstu traumatisku pieredzi ar vēl nezināmu kolēģi, kura tikko bija pievienojusies viņiem. Pēkšņi likās, ka milzīgajā slimnīcā nav neviena mirstoša pacienta. Daži ārsti laipni atbildēja, ka apsvērs šo iespēju, savukārt citi uzreiz paziņoja, ka nevēlas pakļaut savus pacientus tādai iztaujāšanai, kas varētu viņus pārlieku nogurdināt. Kāda medmāsa galējā neticībā dusmīgi pajautāja, vai man sagādā baudu divdesmitgadīgam vīrietim paziņot, ka viņam atlicis dzīvot vien pāris nedēju! Un aizgāja, pirms paguvu sīkāk izstāstīt viņai par mūsu plāniem.

Kad mums beidzot radās iespēja tikties ar pacientu, viņš mūs sagaidīja ar atplestām rokām. Viņš uzaicināja mani apsēsties un acīm redzami dedzīgi vēlējās runāt. Sacīju, ka šobrīd vēl nerunāšu ar viņu, bet atgriezīšos nākamajā dienā kopā ar maniem studentiem. Nebiju pietiekami iejūtīga, lai spētu novērtēt pacienta vēlmi aprunāties. Man bija tik grūti atrast kaut vienu pacientu, ka tobrīd pat nenojautu, kāda nozīme ir pacienta vārdiem: "Lūdzu, piesēdi tagad." Jo rīt jau var būt par vēlu. Kad no jauna apmeklējām viņu nākamajā dienā, viņš gulēja spilvenos un bija pārāk vārgs, lai runātu. Viņš mēģināja pacelt roku un nočukstēja: "Paldies, ka centāties." Vīrietis pēc nepilnas stundas nomira un tā arī nepaguva izstāstīt mums un uzzināt to, ko tik izmisīgi bija vēlējies. Tā bija mūsu pirmā un vissāpīgākā mācība, bet arī sākums semināram, kurš sākotnēji bija tikai eksperiments, taču kļuva par nozīmīgu pieredzi daudziem.

Pēc šīs tikšanās studenti gaidīja manā kabinetā. Mēs jutām vajadzību izrunāties par savu pieredzi un vēlējāmies dalīties reakcijās, lai tās izprastu. Šī kārtība tiek ievērota līdz pat šai baltai dienai. Šai ziņā maz kas ir mainījies. Mēs vēl aizvien reizi nedēļā tiekamies ar kādu neārstējami slimu pacientu. Lūdzam viņam atļauju ierakstīt sarunu un ļaujam pašam izlemt, cik ilgi saruna turpināsies. No pacienta palātas esam pārcēlušies uz nelielu sarunu telpu, kurā mūs var redzēt un dzirdēt, bet mēs neredzam skatītājus. Mazo teoloģijas studentu grupiņu ir nomainījis aptuveni piecdesmit studentu kurss, tāpēc radās nepieciešamība aprīkot šo telpu ar spoguļstiklu.

Uzzinot par pacientu, kurš varētu piedalīties seminārā, es uzrunāju viņu viena vai kopā ar kādu no studentiem un ārstējošo ārstu vai slimnīcas kapelānu, vai arī abiem. Pēc īsas iepazīšanās mēs skaidri un gaiši izstāstām par mūsu apmeklējuma mērķi un laiku. Ikvienam pacientam es daru zināmu, ka grupā esam apvienojuši dažādu specialitāšu slimnīcas personālu, kuri vēlas mācīties no pacienta. Mēs uzsveram, ka vēlamies uzzināt pēc iespējas vairāk par ļoti slimu un mirstošu cilvēku. Tad ieturam pauzi un gaidām pacienta verbālo vai neverbālo reakciju. Mēs lo darām vienīgi pēc tam, kad PACIENTS ir aicinājis mūs runāt. Seko turpmāk pierakstītajai sarunai līdzīgs dialogs.

ĀRSTE: Sveicināti, x kungs. Ks esmu doktore R., un šis ir KAPELĀNS N.

Vai jūs neiebilstu kādu brīdi aprunāties?

PACIENTS: Katrā ziņā. Lūdzu, sēdieties.

ĀRSTE: Esam šeit atnākuši īpatnējā nolūkā. Mēs ar kapelānu N. šajā slimnīcā strādājam ar cilvēku grupu, kuri mēģina pēc iespējas vairāk uzzināt par ļoti slimiem un mirstošiem pacientiem. Vai jūs nebūtu ar mieru atbildēt uz dažiem mūsu jautājumiem?

PACIENTS: Jautājiet, un redzēsim, vai es spēšu uz tiem atbildēt.

ĀRSTE: Cik slims jūs esat?

PACIENTS: Man visur ir metastāzes…

(Kāda cita PACIENTE varētu teikt: "Vai jums tiešām jārunā ar vecu un mirstošu sievieti? Jūs esat jauni un veseli!")

Citi sākumā nav tik pretimnākoši. Viņi sāk sūdzēties par savām sāpēm, diskomfortu un dusmām, līdz viņu agonija atklājas visā tās pilnībā. Tad mēs atgādinām slimniekiem, ko tieši gribētu, lai citi dzird, un vaicājam, vai viņi negribētu to pašu atkārtot mazliet vēlāk.

Ja PACIENTS piekrīt, ārsts ir devis atļauju un tiek veikti sagatavošanās darbi, mēs atvedam pacientu uz intervijas telpu. Retais no viņiem var paiet, vairums izmanto ratiņkrēslu, bet dažus nogādā uz nestuvēm. Ja nepieciešama infūzijas sistēma, to paņem līdzi. Tuviniekus neiesaistām, lai gan reizēm pēc sarunas ar pacientu arī viņi tiek iztaujāti.

Savās intervijās mēs paturam prātā, ka nevienam no klātesošajiem tikpat kā nekas nav zināms par pacienta pagātni. Ar sarunas mērķi.mēs parasti iepazīstinām ceļā uz interviju telpu, un šajā brīdī uzsveram pacienta tiesības jebkurā laikā un jebkāda viņam vien zināma iemesla dēļ pārtraukt sarunu. Mēs vēlreiz aprakstām spoguli, kas ļauj skatītājiem redzēt un dzirdēt mūs, un tādējādi šis ir kļuvis par mūsu tuvības mirkli, ko bieži izmantojam, lai palīdzētu atbrīvoties no bažām un bailēm, kas pārņēmušas pēdējā brīdī.

Nokļūstot interviju telpā, saruna raisās brīvi un viegli, sākam ar vispārēju informāciju un turpinām, pārrunājot pavisam personīgas rūpes, par ko liecina reālie sarunu ieraksti, no kuriem daži ir iekļauti šajā grāmatā.

Pēc katras sarunas PACIENTS vispirms tiek aizvests atpakaļ uz savu palātu, bet seminārs pēc tam turpinās. Nevienam pacientam nav jāgaida gaitenī. Kad intervētājs ir atgriezies, viņš pievienojas studentiem, un kopā mēs apspriežam notikušo. Gaismā tiek celtas mūsu pašu spontānās reakcijas, lai cik tās būtu neatbilstošas un iracionālas. Mēs pārrunājam savas atšķirīgās reakcijas emocionālās un intelektuālās. Tāpat apspriežam pacienta atbildes uz dažādu intervētāju daudzajiem jautājumiem un pieejām, un visbeidzot mēģinām saprast saziņas ar pacientu psihodinamiku. Mēs pētām slimnieka spēku un vājumu, arī mūsu pašu iemaņas saskarsmē ar konkrēto cilvēku, un nonākam pie secinājumiem par labāko pieeju cerībā, ka pacienta pēdējās dienas vai nedēļas būs patīkamākas.

Neviens no mūsu pacientiem nav miris sarunas laikā. Izdzīvošanas amplitūda gan bijusi no divpadsmit stundām līdz vairākiem mēnešiem. Daudzi no mūsu nesenākajiem pacientiem vēl ir dzīvi, bet vairākiem smagi slimiem pacientiem sākusies remisija un viņi atkal izrakstīti no slimnīcas. Gadījies, ka kādam slimības recidīvs vairs nav iestājies un viņš jūtas lieliski. Ks to uzsveru tāpēc, ka par miršanu mēs runājam ar pacientiem, kuri patiesībā nemirst šā vārda ierastajā nozīmē. Par šo notikumu runājam ar daudziem, ja ne vairumu tāpēc, ka viņi ar to ir saskārušies savas parasti neārstējamās slimības dēļ mēs iesaistāmies jebkurā brīdī starp diagnozes noteikšanu un īsu mirkli pirms nāves.

Apspriedes kalpo vairākiem mērķiem, kuri izkristalizējušies līdz ar mūsu pieredzi. Pārrunas ļāvušas studentiem apzināties nepieciešamību domāt par nāvi kā reālu iespējamību, kas var notikt ne tikai ar citiem, bet arī pašiem. Šādas apspriedes pierādījušas sevi kā jēgpilnu veidu, kā atbrīvoties no pārliecīga jūtīguma lēnām un sāpīgi. Pirmajā reizē daudzi studenti ir aizgājuši jau pirms intervijas beigām. Dažiem gan ir izdevies nosēdēt līdz sarunas beigām, bet apspriedes laikā viņi nav spējuši izteikt savu viedokli. Gadījušies ari tādi, kuri savas dusmas un niknumu izgāzuši pār citiem dalībniekiem vai intervētāju, reizēm arī pacientiem.

Reizumis ir gadījies, ka PACIENTS acīm redzami mierīgi un aukstasinīgi 1',.iidijis savu nāvi, bet studentu šī tikšanās ir satrauksi. Apspriedē vēlāk atklājies, ka studentam slimnieks licies neīsts vai pat melīgs, jo viņa prātam šķita neaptverami, ka kāds ar tādu cieņu varētu uztvert nelaimi.

Citi studenti sāka identificēties ar pacientiem, īpaši ja bija vienaudži, un šīs pretrunas viņiem nācās risināt diskusijas laikā un vēl ilgi pēc tās. Grupas dalībniekiem iepazīstot citam citu un saprotot, ka nekas nav tabu, apspriedes kļuva par kaut ko līdzīgu grupas terapijai ar neskaitāmām atklātām viedokļu sadursmēm un atklāsmēm. Pacienti pat nenojauta iespaidu un paliekošo ietekmi, kādu šī saskarsme atstāja uz daudziem un dažādiem studentiem.

Divu gadu laikā pēc semināra izveidošanas tas kļuvis par medicīnas institūta akreditētu kursu un teoloģijas semināru. Semināru apmeklē arī daudzi pieredzes apmaiņā atbraukušie ārsti, medmāsas un medmāsu palīgi, sanitāri, sociālie darbinieki, priesteri un rabīni, inhalāciju terapeiti un arodārsti, taču reti viņu vidū bijuši mūsu slimnīcas profesori. Medicīnas un teoloģijas studenti, kuri izvēlas šo semināru kā formālu kursu kredītpunktu iegūšanai, apmeklē arī teorētiskās nodarbības, kurās pārrunā teoriju, filozofiskos, ētiskos un reliģiskos jautājumus un kuras pārmaiņus vada šīs grāmatas autore un slimnīcas KAPELĀNS.

Visas sarunas ar pacientiem tiek ierakstītas un ir pieejamas studentiem un pasniedzējiem. Katra ceturkšņa beigās ikviens students raksta mācību zinātnisko darbu par paša izraudzītu tēmu. Kursa darbi tiks iekļauti kādā nākamajā publikācijā, un tēmu loks ir plašs sākot no ļoti personīgām izjūtām, priekšstatiem un bailēm no nāves, līdz pat ārkārtīgi filozofiskiem, reliģiskiem vai socioloģiskiem darbiem par nāvi un miršanu.

Lai nodrošinātu konfidencialitāti, par visiem klātesošajiem izveidots kontrolsaraksts un visos atšifrētajos ierakstos mainīti vārdi un citi dati.

Semināra dalībnieku skaits no neformālas četru studentu sanāksmes ir izaudzis līdz pat piecdesmit cilvēkiem, kuru vidū ir pārstāvji no visām aprūpes profesijām. Sākotnēji bija vajadzīgas vidēji desmit stundas nedēļā, lai saņemtu ārsta atļauju aicināt pacientu uz sarunu; šobrīd mēs reti esam spiesti meklēt pacientu. Mūs iesaka ārsti, medmāsas, sociālie darbinieki un arī kas ir visbrīnišķīgākais paši pacienti, kuri piedalījušies seminārā un par savu pieredzi izstāstījuši citiem neārstējami slimiem cilvēkiem, kuri savukārt lūdz atļauju piedalīties, reizēm, lai palīdzētu mums, bet citrciz lai tiktu uzklausīti.

Mirstošie skolotāju lomā

Teikt vai neteikt tāds ir jautājums.

Runājot ar ārstiem, slimnīcu kapelāniem un vidējo medicīnisko personālu, mūs bieži pārsteidz viņu rūpes par to, kā PACIENTS pārcietīs "patiesību". "Kādu patiesību?" jautājam mēs. Atklāta saruna ar pacientu pēc slimības ļaundabīgā rakstura diagnosticēšanas vienmēr ir grūta. Daži ārsti labprātāk izstāsta tuviniekiem, bet neatklāj pacientam, lai izvairītos no emociju izvirduma. Citi mediķi jūtīgi uztver savu pacientu vajadzības un visai veiksmīgi spēj izstāstīt slimniekam par slimības nopietnību, neatņemot viņam visas cerības.

Es uzskatu, ka šim jautājumam nekad nevajadzētu kļūt par īstu problēmu. Jautājumam nevajadzētu būt: "Vai mums izstāstīt…?" Drīzāk jājautā: "Kā lai es to izstāstu savam pacientam?" Mēģināšu paskaidrot šo attieksmi nākamajās lappusēs. Tāpēc daudzšķautņaino pieredzi ar pacientiem, viņiem pēkšņi uzzinot par neizbēgamo galu, mēģināšu iedalīt vispārējās kategorijās. Kā jau iepriekš esam minējuši, cilvēks no brīvas gribas nav gatavs ielūkoties acīs pats savai nāvei, savas šīszemes eksistences beigām un tikai retu reizi nelabprāt iedomājas par savas nāves iespējamību. Viens šāds gadījums nepārprotami ir nāvējošas slimības apzināšanās. Pats fakts, ka pacientam izstāsta par vēzi, liek viņa nāves varbūtībai uzpeldēt apzinātajā prātā.

Bieži apgalvots, ka cilvēki ļaundabīgu slimību pielīdzina neārstējamai slimībai un uztver abas kā sinonīmus. Lielākoties tā arī ir, un tas, vai šī apziņa būs svētība vai lāsts, atkarīgs no darba ar pacientu un ģimeni šajā izšķirošajā situācijā. Vairums cilvēku vēl aizvien uzskata vēzi par neārstējamu slimību, neraugoties uz aizvien lielāko izveseļošanās gadījumu skaitu, kā arī ievērojamo laika sprīdi, kad slimība uz laiku atkāpjas. Domāju, mums vajadzētu kultivēt sevī ieradumu brīdi pa brīdim domāt par nāvi un miršanu, pirms mēs ar to sastopamies s.iv.i dzīvē. Ja nebūsim to darījuši, vēža diagnoze mūsu ģimenē brutāli atgādinās par mūsu pašu mirstību. Tāpēc tā var būt svētība iespēja izmantot slimības laiku, lai pārdomātu nāvi un miršanu no sava skatupunkta, vienalga, vai tuviniekam būs lemts nodzīvot vēl kādu laiku vai pienākusi viņa pēdējā stundiņa.

Ja ārsts spēs brīvi runāt ar saviem pacientiem par slimības ļaundahīgumu, nevelkot vienlīdzības zīmi ar neizbēgamu nāvi, viņš izdarīs pacientam milzu pakalpojumu. Vienlaikus viņam nevajadzētu atņemt cerību uz jaunām zālēm, ārstēšanas iespējām, jaunām tehnoloģijām un pētījumiem. Galvenais ir pacientam darīt zināmu, ka ne viss vēl ir zaudēts; ka viņš nekapitulēs konkrētās diagnozes priekšā; ka šī ir kauja, kurā viņi cīnīsies plecu pie pleca PACIENTS, ģimene un ārsts, lai kāds būtu gala iznākums. Šāds PACIENTS nebaidīsies no izolācijas, meliem, atstumšanas, bet saglabās ticību sava ārsta godīgumam un zinās, ka viņi abi darīs visu iespējamo. Aprakstītā pieeja ir tikpat mierinoša tuviniekiem, kuri šādos brīžos jūtas pavisam bezspēcīgi. Viņi ir ļoti atkarīgi no ārsta verbālā vai neverbālā mierinājuma. Apliecinājums, ka tiks darīts viss iespējamais, lai vismaz atvieglotu ciešanas, ja arī nevarēs paildzināt dzīvi, viņus stiprinās.

Ja PACIENTE ieradīsies ar cietu mezgliņu krūtī, iejūtīgs ārsts sagatavos viņu varbūtībai, ka tas ir ļaundabīgs, un izstāstīs, ka biopsija, piemēram, noskaidros audzēja īsto raksturu. Tāpat viņš jau iepriekš pateiks sievietei, ka būs nepieciešama ķirurģiska iejaukšanās, ja audzējs izrādīsies ļaundabīgs. Šādai Pacientei ir vairāk laika sagatavoties vēža iespējamībai un pieņemt operāciju, ja tāda nepieciešama. Pacientei atmostoties no operācijas, ārsts var atzīt: "Atvainojiet, mums nācās veikt nopietnāku operāciju." Ja PACIENTE saka: "Paldies Dievam, tas bija labdabīgs!", ārsts var vienkārši atbildēt: "Es vēlētos, kaut tā būtu patiesība." Un tad vienkārši pasēdēt kādu brīdi kopā ar sievieti, nevis skriet projām. Pati PACIENTE var vairākas dienas izlikties nezinām to. No ārsta puses būtu nežēlīgi piespiest viņu pieņemt faktu, ja slimniece nepārprotami vēl nav gatava to dzirdēt. Pietiek ar to, ka ārsts viņai vienu reizi ir pateicis, lai saglabātu Pacientes uzticēšanos savam ārstam. Sieviete uzmeklēs viņu vēlāk, kad būs pietiekami stipra, lai spētu samierināties ar iespējamo neizbēgamo slimības iznākumu.

Citāda Pacientes reakcija varētu būt: "Ak, dakter, cik briesmīgi! Cik ilgi man vēl atlicis dzīvot?" Tajā brīdī ārsts var izstāstīt par pēdējo gadu sasniegumiem vēža slimnieku mūža paildzināšanā, iespējām veikt papildu operācijas, kuru rezultāti ir bijuši iepriecinoši. Tikpat labi ārsts var atklāti pateikt sievietei, ka neviens nezina, cik ilgs laiks viņai atlicis. Vissliktākais, manuprāt, ir pacientam, lai cik stiprs viņš arī būtu, nosaukt konkrētus mēnešus vai gadus. Tā kā šāda informācija tāpat ir maldinoša, jo šajā gadījumā likumu apstiprina izņēmumi, neredzu iemeslu pat apsvērt šādas informācijas sniegšanu. Retos gadījumos var būt nepieciešams informēt ģimenes galvu par viņa drīzo galu, lai dotu iespēju nokārtot lietas. Man gan šķiet, ka pat šādos gadījumos taktisks un iejūtīgs ārsts vienkārši ieteiks pacientam sakārtot savas lietas brīvākā brīdī, kad būs vairāk spēka, neatliekot neko uz vēlāku laiku. Šāds PACIENTS sapratīs netiešo mājienu, vienlaikus neatmetot cerības, kas nepieciešamas ikvienam, arī tiem, kuri apgalvo, ka ir gatavi mirt. Mūsu intervijas liecina, ka visi pacienti pieļauj varbūtību turpināt dzīvot, un neviens no viņiem nav apgalvojis, ka nemaz nevēlētos dzīvot.

Kad jautājām saviem pacientiem, kā viņiem izstāstīts, uzzinājām, ka visi pacienti tāpat zinājuši par savu nāvējošo slimību, vienalga, vai viņiem par to izstāstīts skaidri un gaiši vai slēpts, tomēr liela nozīme ir bijusi tam, vai ārsts šo ziņu pavēstījis pieņemamā veidā.

Kāds tad ir pieņemamais veids? Kā lai ārsts zina, kurš PACIENTS vēlas kodolīgu informāciju, kuram vajadzīgs garš, zinātnisks skaidrojums, bet kurš vispār nevēlas runāt par šo tēmu? Kā lai mēs to zinām, ja mums nav to priekšrocību pietiekami labi pazīt pacientu, pirms nākas pieņemt šādus lēmumus?

Atbilde ir atkarīga no diviem aspektiem. Vissvarīgākais ir mūsu pašu attieksme un spēja pieņemt nāvi un neārstējamu slimību. Ja tā būs milzīga problēma mūsu dzīvē un nāve tiks uzskatīta par biedējošu, briesmīgu un aizliegtu tēmu, mēs nekad nespēsim uztvert to mierīgi un palīdzēt pacientam. Es ar nolūku lietoju vārdu "nāve", pat ja mums jāatbild vienīgi uz jautājumu ļaundabīga vai labdabīga slimība. Ļaundabīga slimība vienmēr saistās ar neizbēgamu nāvi, nāves iznīcinošo dabu, un tieši tas ir visu emociju cēlonis. Ja nespējam nosvērti uztvert nāvi, kā gan varam palīdzēt saviem pacientiem? Tad nu mēs ceram, ka PACIENTS neuzdos mums šo briesmīgo jautājumu. Ārstu apgaitas laikā pļāpājam par triviālām tēmām vai brīnišķīgo laiku aiz loga, un jūtīgais PACIENTS piedalās šai spēlē un runā par nākamo pavasari, pat ja lieliski apzinās, ka pats nākamo pavasari nesagaidīs. Atbildot uz jautājumu, šie ārsti mums stāstīs, ka pacienti nevēlas zināt patiesību, viņi nekad nav to jautājuši un viņi tic, ka viss ir labākajā kārtībā. Patiesībā ārsti jūtas milzīgi atviegloti, ja smagie jautājumi netiek uzdoti, un bieži nemaz nenojauš, ka paši savos pacientos izraisījuši šādu reakciju.

Ārsti, kuri sarunās par nāvi vēl aizvien jūtas neērti, bet neieņem tik saasinātas aizsargpozīcijas, var pieaicināt kapelānu vai mācītāju un lūgt viņam aprunāties ar pacientu. Atvieglojuma sajūtu var radīt arī atbildības uzticēšana kādam citam, un tas ir labāk nekā pilnībā izvairīties no reālās situācijas. No otras puses, viņi var būt tik ļoti noraizējušies, ka personālam un kapelānam dod skaidrus norādījumus pacientam neko neteikt. Šādi nepārprotami rīkojumi uz pašu ārstu trauksmi norāda daiļrunīgāk, nekā viņi vēlētos to atzīt.

Ir arī tādi, kuriem jautājums nesagādā tādas grūtības un kuru pacienti lielākoties nevairās runāt par savu nopietno slimību. Sarunās ar daudziem pacientiem esmu nākusi pie pārliecības: ja ārsti paši ieņem nolieguma pozīcijas, ari viņu pacienti atspoguļo šo noliegumu, un daudz mierīgāk savu nāvējošo slimību pieņemt spēj tie pacienti, kuru ārsti nevairās runāt par šo tēmu. Taču tā ir rikai puse no problēmas.

Esam atklājuši, ka pacienti uz nelaimi vēstošām ziņām reaģē atšķirīgi, atkarībā no savas personības un līdzšinējā dzīvesveida. Cilvēki, kuri noliegumu izmanto kā galveno aizsargmehānismu, arī šajā brīdī ķersies pie nolieguma biežāk nekā pārējie. Pacienti, kuri stresa situācijās nav baidījušies no konfrontācijas, līdzīgi rīkosies arī tagad. Tāpēc noderīgi ir iepazīties ar jaunu pacientu, lai izprastu viņa spēku un vājības. Izstāstīšu jums kādu piemēru.

A. kundze trīsdesmit gadus veca baltā sieviete lūdza tikšanos ar mums, kamēr gulēja slimnīcā. Sevi viņa raksturoja kā maza auguma, ruklu biseksuālu sievieti un smaidot mums izstāstīja par savu "labdabīgo limfomu", kura viņai riek ārstēta dažnedažādos

veidos, tai skaitā ar kobaltu un slāpekļa iprītu, lai gan slimnīcā vairums cilvēku zina, ka tie tiek lietoti ļaundabīgu audzēju gadījumos. Sieviete labi zināja par savu slimību un uzreiz atzina, ka lasījusi medicīnisko literatūru. Pēkšņi viņa sāka raudāt un izstāstīja visai nožēlojamu stāstu par to, kā pēc biopsijas rezultātu saņemšanas viņas ārsts mājās izstāstījis par "labdabīgo limfomu". "Labdabīga limfoma?" es pārjautāju, un manā balsī ieskanējās šaubas, pēc tam apklusu, gaidīdama atbildi. "Lūdzu, dakter, izstāstiet, vai tā ir ļaundabīga vai labdabīga?" viņa jautāja, bet, nemaz negaidīdama manu atbildi, sāka stāstīt par saviem neauglīgajiem mēģinājumiem ieņemt bērnu. Deviņus gadus viņa bija alkusi dzemdēt bērnu, veikusi visas iespējamās analīzes, līdz beidzot vērsusies aģentūrās cerībā adoptēt bērnu. Sievieti bija atraidījuši vairāku iemeslu dēļ: vispirms tāpēc, ka ar vīru bija precējusies tikai divarpus gadus, vēlāk, iespējams, emocionālās nestabilitātes dēļ. Viņa nespēja pieņemt faktu, ka nevarēja būt pat adoptēta bērna. Nu sieviete gulēja slimnīcā un bija spiesta parakstīt piekrišanu staru terapijai, kurā skaidri norādīts, ka terapijas sekas ir neauglība, tāpēc viņa vairs nevarēs iznēsāt bērnu. Sieviete nespēja samierināties ar to, lai gan dokumentu bija parakstījusi un veikusi sagatavošanās darbus staru terapijai. Vēders tika iezīmēts, un nākamajā rītā viņa saņēma pirmo ārstēšanas procedūru.

Saruna man atklāja, ka sieviete vēl nebija spējīga pieņemt faktu. Viņa uzdeva jautājumu par slimības ļaundabīgumu, bet negaidīja atbildi. Viņa arī izstāstīja, ka nespēj pieņemt savu likteni palikt bez bērniem, lai gan staru terapijai bija piekritusi. Slimniece gari un plaši stāstīja par savām nepiepildītajām alkām un uzlūkoja mani ar jautājošu skatienu. Es sacīju, ka viņa drīzāk runā par savu nespēju samierināties ar slimību, nevis neauglību. Iedrošināju ar vārdiem, ka to es spētu saprast. Tāpat arī to, ka abas situācijas ir sarežģītas, bet ne bezcerīgas, un aizejot apsolīju atgriezties nākamajā dienā pēc procedūras.

Ceļā uz pirmo apstarošanas procedūru sieviete apstiprināja, ka zinot par savas slimības ļaundabīgo raksturu, bet cerēja, ka terapija varētu līdzēt. Nākamo neformālo vizīšu laikā viņa svārstījās starp sarunām par bērniem un viņas slimības ļaundahīgumu. PACIENTE kļuva aizvien raudulīgāka un atmeta pseidohomoseksuālo ārējo tēlu. Viņa lūdza "burvju podziņu", ar kuras palīdzību varētu atbrīvoties no visām savām bailēm un nomest smago nastu. Ļoti noraizējusies bija par gaidāmo palātas biedreni, viņas pašas vārdiem runājot, "līdz nāvei nobažījusies", vai tikai nebūs kāda neārstējami slima sieviete. Tā kā nodaļas medmāsas bija saprotošas, mēs izstāstījām viņām par sievietes bailēm, un viņai līdzās ievietoja dzīvespriecīgu jaunu sievieti, kas mūsu Pacientei bija milzu atvieglojums. Medmāsas arī iedrošināja pacienti ļauties asarām, kad vien ir tāds noskaņojums, nevis katru mīļu brīdi smaidīt, un sieviete to augsti novērtēja. Viņa lieliski prata arī izvērtēt, ar kuru var runāt par savas slimības ļaundabīgo raksturu, savukārt ar pārējiem runāja par bērniem. PersonāEs bija pārsteigts par sievietes skaidro apziņu un spēju reāli runāt par savu nākotni.

Pēc dažām ļoti auglīgām vizītēm PACIENTE pēkšņi pajautāja, vai man ir bērni, un, saņēmusi apstiprinošu atbildi, lūdza pārtraukt vizīti, jo jūtas nogurusi. Nākamo apciemojumu laikā man nācās uzklausīt dusmīgas, nejaukas piezīmes par medmāsām, psihiatriem un pārējiem, līdz sieviete spēja atzīt, cik ļoti apskauž veselos un jaunos, bet īpaši mani, jo man šķietami ir viss. Aptverot, ka viņa netiek atraidīta, lai gan reizēm bija grūti sarunāties, PACIENTE aizvien skaidrāk apzinājās niknuma patieso cēloni un pavisam atklāti pauda savas dusmas uz Dievu, kas ļauj viņai mirt tik jaunai un nepiepildītai. Slimnīcas KAPELĀNS, par laimi, nebija nosodošs, bet bija visai saprotošs cilvēks un runāja ar sievieti par šīm dusmām līdzīgi man, līdz dusmas norima, dodot vietu depresijai, kam, cerams, sekotu arī galīga samierināšanās ar savu likteni.

Līdz pat šim brīdim Pacientei saglabājušās divējās jūtas pret savu galveno problēmu. Ar dažiem cilvēkiem viņa runā tikai kā bezbērnu sieviete; kapelānam un man stāsta par savas īsās dzīves nozīmi un cerībām (turklāt pamatotām) uz ilgāku mūžu. Šīs grāmatas tapšanas brīdī sieviete visvairāk baidās no tā, ka viņas vīrs varētu apprecēties ar citu sievieti, kura dzemdētu bērnus,

taču tad viņa pati smejoties atzīst: "Viņš nav nekāds Persijas šāhs, lai gan patiesi lielisks vīrietis." Viņa vēl aizvien nav pilnībā pārvarējusi savu skaudību pret dzīvajiem. Fakts, ka viņai nav vajadzīgs noliegums vai aizstāšana ar traģisku, bet pieņemamāku problēmu, ļauj sievietei veiksmīgāk tikt galā ar slimību.

Vēl viens problēmas "teikt vai neteikt" piemērs ir 1). kungs, par kuru nevienam nebija īstas skaidrības, vai viņš zina savas slimības patieso dabu. Slimnīcas darbinieki bija pārliecināti, ka PACIENTS neapzinās stāvokļa nopietnību, jo nevienu nelaida sev klāt. Viņš nekad neuzdeva jautājumus, un personāEs baidījās no viņa. Medmāsas bija gatavas saderēt, ka vīrietis nemūžam nepiekritīs sarunai ar mani par šo jautājumu. Paredzot grūtības, es minstinoties uzrunāju viņu un vienkārši pajautāju: "Cik slims jūs esat?" "Esmu pilns ar vēzi," bija viņa atbilde. Vīrieša problēma bija tā, ka neviens nekad nebija uzdevis šo vienkāršo un tiešo jautājumu. Viņa drūmo izskatu visi noturēja par noslēgtību, un pašu trauksme liedza viņiem noskaidrot to, ko viņš ļoti alka izstāstīt kādam citam cilvēkam.

Pacientam un viņa tuvajiem cilvēkiem klājas ļoti grūti, ja ļaundabīgs audzējs tiek uzskatīts par bezcerīgu slimību, atmetot tam visam ar roku, jo "kāda jēga, mēs tāpat neko nevaram līdzēt". PACIENTS jūtas aizvien vairāk izolēts, ārsta pamests, un viņš zaudē jebkādas cerības. Stāvoklis var strauji pasliktināties, un viņš var ieslīgt dziļā depresijā, kuru nepārvarēs, ja kāds nedos cerību.

Arī pacientu tuviniekus pārņem bēdas un nevarības sajūta, bezcerība un izmisums, kas neuzlabo pacienta pašsajūtu. Tuvinieki īso atlikušo laiku pavada drūmā depresijā, nevis bagātina slimnieka pieredzi, kā tas notiek gadījumos, kad ārsta reakcija ir tāda, kā aprakstīts iepriekš.

Tomēr ir jāuzsver, ka pacienta reakcija nav atkarīga vienīgi no tā, kā ārsts viņam izstāsta. Taču veids, kādā tiek pavēstītas sliktās ziņas, ir būtisks faktors, kas bieži netiek pienācīgi novērtēts un ko vajadzētu uzsvērt, apmācot medicīnas studentus un uzraugot jaunos ārstus.

Vārdu sakot, es uzskatu, ka nevajadzētu uzdot jautājumu: "Vai man stāstīt savam pacientam?" Jautājums būtu jāpārfrāzē šādi: "Kā lai es savam pacientiem izstāstu to, ko zinu?" Ārstam vispirms vajadzētu izpētīt pašam savu attieksmi pret ļaundabīgu slimību un nāvi, lai viņš bez nevajadzīgas trauksmes varētu runāt par tik smagiem jautājumiem. Ārstam būtu jāieklausās pacienta mājienos, kas ļautu viņam izdibināt pacienta gatavību ieskatīties acīs realitātei. Jo vairāk slimnieka tuvumā esošo cilvēku zinās par ļaundabīgās slimības diagnozi, jo ātrāk viņš pats sapratīs lietu patieso stāvokli tāpēc, ka tikai retais cilvēks ir pieliekami labs aktieris, lai ilgstoši saglabātu jautrības masku. Vairums, ja ne visi pacienti tāpat zina. Viņi sajūt sev pievērsto citādo uzmanības, vēl nebijušu un atšķirīgu cilvēku attieksmi pret viņiem, pieklusinātās balsis vai izvairīšanos no apgaitas, redz radinieku saraudātās sejas vai ļaunu vēstošu smaidošu piederīgo, kurš neslēpj savas patiesās jūtas. Viņi izliksies nezinot, ja ārsts vai tuvinieks nespēj runāt par viņu patieso stāvokli, un ar lielāko prieku sagaidīs kādu, kurš vēlas par to runāt, bet ļauj izmantot aizsargmehānismus, cik vien ilgi tie viņiem ir vajadzīgi.

Vienalga, vai pacientam tiek skaidri pateikts vai ne, agri vai vēlu viņš nonāks līdz šai atziņai un tad var zaudēt paļāvību uz ārstu, kurš viņam melojis vai nav palīdzējis apzināties slimības nopietnību, kamēr vēl bija laiks nokārtot savas lietas.

Paziņot šos sāpīgos jaunumus pacientam ir īsta māksla. Jo vienkāršāk tas tiek darīts, jo vieglāk pacientam vēlāk to atcerēties, ja tajā brīdī viņš nav spējis "uzklausīt". Mūsu pacienti atzinīgi novērtēja, ka nepatīkamā ziņa tikusi pavēstīta nelielā telpā, privātā gaisotnē, nevis pārpildītas klīnikas gaitenī.

Visi mūsu pacienti uzsvēra iejūtību, kurai tobrīd bija lielāka nozīme nekā ziņas traģiskumam. Tāpat arī apliecinājumu, ka tiks darīts viss iespējamais, ka viņi netiks "pamesti" likteņa varā, ka pieejamas ir ārstēšanas metodes, ka ir kāds cerību stariņš pat visvēlīnākajās stadijās. Ja sliktās ziņas nodos šādi, PACIENTS arī turpmāk paļausies uz ārstu un viņam būs laiks izdzīvot dažādās reakcijas, lai tādējādi spētu tikt galā ar šo jauno un saspringto dzīves situāciju.

Nākamajās lappusēs mēģināju sniegt kopsavilkumu par to, ko no mūsu mirstošajiem pacientiem esam iemācījušies par psiholoģiskajiem mehānismiem nāvējošas slimības gadījumā.

III NODAĻA pirmā stadija Noliegums un izolācija

Cilvēks norobežojas no sevis.

Tagore No krājuma "Gāju putni", l .XXIX

No vairāk nekā divsimt mūsu iztaujātajiem mirstošajiem pacientiem vairumam pirmā reakcija uz ziņu par neārstējamu slimību bija neticība: "Nē, tikai ne es, tā nevar būt taisnība!" Šis sākotnējais noliegums parādījās gan tiem pacientiem, kuriem visu izstāstīja jau slimības sākumā, gan tiem, kuriem nekas skaidri netika sacīts, bet kuri paši vēlāk bija nonākuši pie šāda slēdziena. Viena no mūsu pacientēm aprakstīja ilgstošu un dārgu rituālu, kā viņa pati to dēvēja, lai gūtu apstiprinājumu savam noliegumam. Sieviete bija pārliecināta, ka viņas rentgena uzņēmumi tikuši "sajaukti", lūgusi pat apliecinājumu, ka viņas patoloģijas analīžu rezultātus nevarēja atsūtīt tik ātri un ka uz kāda cita pacienta rezultātiem uzrakstīts viņas vārds. Kad nekas no minētā neapstiprinājās, slimā sieviete lūdza izrakstīt viņu no slimnīcas veltās cerībās "rast labāku skaidrojumu" savām problēmām. Viņa konsultējās ar daudziem ārstiem, no kuriem vieni deva mierinošas atbildes, bet citi apstiprināja iepriekšējās aizdomas. Vienalga, vai ārstu atbilde bija apstiprinoša vai noliedzoša, sievietes reakcija bija nemainīga viņa lūdza jaunu izmeklēšanu un atkārtotu izmeklēšanu, daļēji saprotot, ka sākotnējā diagnoze ir pareiza, tomēr pieprasot turpmāku novērtējumu cerībā, ka pirmais slēdziens patiesībā ir bijis kļūmīgs, vienlaikus nezaudējot saikni ar ārstu, lai palīdzība būtu pieejama "jebkurā laikā", viņas pašas vārdiem runājot.

Aprakstītais trauksmainais noliegums pēc diagnozes noskaidrošanas biežāk novērojams pacientiem, kurus priekšlaicīgi vai strupi par to informē kāds, kurš labi nepazīst pacienu vai dara to steidzīgi, lai "tas būtu izdarīts", neņemot vērā, vai PACIENTS tam ir gatavs. Noliegums, vismaz daļējs, iestājas gandrīz visiem pacientiem, ne tikai slimības pirmajās stadijās vai pēc apzināšanās, bet laiku pa laikam novērojams arī vēlāk. Kurš bija tas, kurš teica, ka "mēs nevaram visu laiku skatīties saulē, tāpat nevaram visu laiku raudzīties nāvei acīs"? Bezcerīgi slimie pacienti kādu brīdi var apsvērt savas nāves iespējamību, taču tad šīs pārdomas jāmet pie malas, lai turpinātu dzīvot.

Es to īpaši uzsveru tāpēc, ka uzskatu par veselīgu attieksmi pret neērto un sāpīgo situāciju, kādā pacientiem ir ilgstoši jādzīvo. Noliegums darbojas kā amortizators pēc negaidītām, šokējošām ziņām, ļauj slimniekam savākties un ar laiku iedarbināt citus, ne tik radikālus aizsargmehānismus. Tas gan nenozīmē, ka vēlāk šis pats PACIENTS nevarētu sēdēt un ar kādu apspriest savu gaidāmo nāvi. Šāds dialogs notiks, un tam ir jānotiek pēc pacienta ieskatiem, kad viņš (un nevis klausītājs!) būs tam gatavs. Dialogs arī jāpanāk, kad PACIENTS vairs nesamierinās ar faktiem un atgriežas savā iepriekšējā nolieguma fāzē. Nav nozīmes tam, kad norisinās abpusējā saruna. Bieži mums pārmet, ka ar ļoti slimiem pacientiem runājam par nāvi, lai gan ārsts uzskata, turklāt visai pamatoti, ka viņi nemaz nemirst. Man patīk runāt ar cilvēkiem par nāvi un miršanu, ilgi pirms tas īstenībā notiek, ja PACIENTS apstiprina, ka to vēlas. Veselīgāks, spēcīgāks indivīds labāk tiks ar to galā un mazāk baidīsies no tuvojošās nāves, kad tā vēl ir "jūdzēm tālu", nevis tad, kad nāve jau "stāv uz durvju sliekšņa", kā to tik trāpīgi reiz raksturoja kāds mūsu PACIENTS. Arī ģimenei ir vieglāk runāt par šiem jautājumiem jūtamas atveseļošanās un labklājības brīdī, lai par bērnu un visu pārējo finansiālo nodrošinājumu parūpētos tad, kad ģimenes galva vēl ir spējīgs rīkoties. Šādas sarunas atlikšana bieži vien ir nevis rūpes par pacientu, bet mūsu pašu aizsargmehānisms.

Noliegums bieži ir pagaidu aizsardzības reakcija, un drīz vien to nomaina daļēja pieņemšana. Ilgstošs noliegums ne vienmēr saasina ciešanas, ja saglabājas līdz pat beigām, ko es tomēr uzskatu par retumu.

No mūsu vairāk nekā divsimt neārstējami slimajiem pacientiem esmu sastapusi tikai trīs, kuri līdz pēdējam mēģināja noliegt nāves tuvošanos. Divas no šīm sievietēm īsi pieminēja nāvi, bet nodēvēja to par "neizbēgamu neērtību, kas, cerams, notiks miegā", piemetinot: "Es ceru, ka tā pienāks bez sāpēm." Pēc šiem paziņojumiem sievietes, tāpat kā iepriekš, turpināja noliegt savu slimību.

Trešā PACIENTE, neprecēta pusmūža sieviete, acīmredzot noliegumu bija izmantojusi lielāko savas dzīves daļu. Liels, čūlojošs audzējs bija skaidri redzams uz krūts, bet gandrīz līdz pašai nāvei viņa atteicās no arstēšanas. Sieviete bezgalīgi uzticējās kristīgajai zinātnei un līdz pat pēdējai stundiņai nezaudēja savu ticību. Neraugoties uz noliegumu, dziļi sevī viņa noteikti apzinājās slimības nopietnību, jo beidzot piekrita hospitalizācijai un vismaz daļējai ārstēšanai. Kad apciemoju sievieti pirms plānotās operācijas, viņa operāciju uztvēra kā "brūces gabala izgriešanu, lai tā varētu labāk sadzīt". Atkārtotās vizītēs kļuva skaidrs, ka PACIENTE baidījās no saskarsmes ar slimnīcas darbiniekiem, kuri, iespējams, sagrautu viņas nolieguma pozīciju, proti, runātu par viņas vēzi pēdējā stadijā. Zūdot spēkiem, sievietes grims kļuva grotesks. Iepriekš visai nemanāmi uzliktā sarkanā lūpu krāsa un vaigu sārtums kļuva aizvien košāki un sarkanāki, līdz sieviete sāka līdzināties klaunam. Arī apģērbs, tuvojoties beigām, kļuva spilgtāks un krāsaināks. Dažas pēdējās dienas sieviete vairījās ielūkoties spogulī, bet turpināja izlikties, mēģinot slēpt savu depresiju un straujo ārējā izskata pasliktināšanos. Uz jautājumu, vai mēs varam viņai kaut kā palīdzēt, sieviete atbildēja: "Atnāciet rīt." Viņa neteica: "Lieciet mani mierā!" vai: "Netraucējiet mani!", bet pieļāva iespēju, ka rīt viņas aizsargmehānisms vairs neizturēs un palīdzība noteikti būs vajadzīga. Pacientes pēdējie vārdi bija: "Šķiet, ka es neizķepurošos." Pēc nepilnas stundas viņa nomira.

Vairumam pacientu noliegums nav tik visaptverošs. Viņi var kādu brīdi runāt par savu patieso stāvokli, bet pēkšņi atzīties nespējā palūkoties uz to reālistiski. Kā lai mēs zinām, kad PACIENTS vairs nevēlas atzīt nāvi? Viņš stāsta par savu dzīvi, atklāj dažas būtiskas fantāzijas par nāvi vai pēcnāves dzīvi (kas pati par sevi ir noliegums), lai pēc dažām minūtēm mainītu sarunas tēmu, paziņojot ko tādu, kas ir gandrīz pretrunā ar iepriekš teikto. Viņā klausoties, tajā brīdī var šķist, ka dzirdam pacientu, kurš cieš no kādas maznozīmīgas kaites, nekā nopietna vai dzīvību apdraudoša. Tajā brīdī cenšamies uztvert mājienus un atzīt (paši sev), ka šis ir tas mirklis, kad PACIENTS izvēlas domāt par dzīvespriecīgākām lietām. Un mēs ļaujam pacientam pasapņot vaļējām acīm par laimīgāku laiku, lai cik tas liktos neiespējami. (Mums bijuši vairāki pacienti, kuri fantazēja par šķietami neiespējamām situācijām, kas mums par lielu pārsteigumu piepildījās.) Cenšos uzsvērt, ka nolieguma vajadzība reizēm mājo ikvienā pacientā, biežāk nopietnas slimības agrīnākajā posmā, nevis dzīves pēdējos mirkļos. Vēlāk tāda vēlme gan parādās, gan izzūd, bet jūtīgs un vērīgs klausītājs saprot un ļauj pacientam likt lietā aizsargmehānismus, nenorādot uz pretrunām. Krietni vēlāk PACIENTS biežāk izvēlas izolāciju, nevis noliegumu. Tad viņš runā par savu veselību un slimību, savu mirstību un nemirstību tā, it kā tie būtu līdzās pastāvoši dvīņubrāļi, tādējādi lūkojoties acīs nāvei, bet nezaudējot cerību.

Apkopojot iepriekšminēto, pacienta pirmā reakcija var būt pārejošs šoka stāvoklis, no kura viņš pakāpeniski atgūstas. Kad sākotnējā pamiruma sajūta sāk izzust un cilvēks atkal valda pār sevi, ierastā atbilde ir: "Nē, tas noteikti neesmu es." Tā kā mūsu zemapziņas prātā mēs visi esam nemirstīgi, mums ir gandrīz neiespējami aptvert, ka arī mūs gaida nāve. Atkarībā no tā, cik daudz pacientam tiek atklāts, cik daudz viņam ir laika, lai pakāpeniski atzītu neizbēgamo notikumu, un kā viņš savā dzīvē ir bijis sagatavots stresa situācijām, pamazām viņš atteiksies no nolieguma un izvēlēsies ne tik radikālus aizsargmehānismus.

Esam arī atklājuši, ka daudzi no mūsu pacientiem noliegumu izmantojuši saskarsmē ar slimnīcas personālu, kam nācās izmantot šo risinājumu pašiem savu iemeslu dēļ. Tādi pacienti mēdz būt visai izvēlīgi attiecībā uz cilvēkiem no savas ģimenes vai personāla vidus, ar kuriem apspriest savu slimību vai gaidāmo nāvi, vienlaikus tēlojot atveseļošanos saskarsmē ar tiem, kuriem doma par nāvi ir nepanesama. Pilnīgi iespējams, ka tieši tāpēc ir rik atšķirīgi viedokļi par pacienta vajadzību uzzināt, ka slimība ir ļaundabīga.

Turpmāk īsumā aprakstītais K. kundzes gadījums ir piemērs, kā PACIENTE ilgstoši izmantoja vispārēju noliegumu un kā mēs strādājām ar viņu no uzņemšanas brīža slimnīcā līdz nāvei dažus mēnešus vēlāk.

K. kundze bija divdesmit astoņus gadus veca katoļticīga baltā sieviete, divu pirmsskolas vecuma bērnu māte. Viņu ievietoja slimnīcā ar neārstējamu aknu slimību. Bija nepieciešama rūpīga diēta un ikdienas laboratorijas mērījumi, lai uzturētu sievieti pie dzīvības.

Mums izstāstīja, ka divas dienas pirms viņas uzņemšanas slimnīcā sieviete bija vērsusies klīnikā, kur viņai paziņoja, ka nekādu cerību uz atveseļošanos nav. Ģimene stāstīja, ka PACIENTE "sabruka", līdz kāds kaimiņš pārliecināja viņu, ka cerība ir vienmēr, iedrošinot doties uz Tabernākulu[1] , kur daudzi cilvēki tikuši izdziedēti. Tad PACIENTE lūdza atbalstu savam mācītājam, taču viņš ieteica neiet pie dziednieka, kurš dziedina ar lūgšanām un ticību.

Sestdien, nākamajā dienā pēc vizītes klīnikā, PACIENTE devās pie ieteiktā ticības dziednieka un "tūlīt pat sajutās brīnišķīgi". Svētdien vīramāte viņu atrada transa stāvoklī, kamēr vīrs bija darbā, bet mazie bērni bija vieni, pamesti novārtā nepabaroti un neaprūpēti. Vīrs un viņa māte nogādāja sievieti slimnīcā un aizbrauca, pirms ārsts paguva ar abiem aprunāties.

PACIENTE lūdza pasaukt slimnīcas kapelānu, "lai pavēstītu viņam labās ziņas". Kad KAPELĀNS iegāja jaunās sievietes palātā, viņa to sagaidīja eksaltētā noskaņojumā. "Ak, tēvs! Tas bija brīnišķīgi! Esmu dziedināta. Es parādīšu dakteriem, ka Dievs mani izdziedinās. Es tagad esmu pavisam vesela." Un, cik skumji esot, ka pat viņas baznīca nav sapratusi "Dieva darbus", ar to domājot mācītāja mēģinājumu atrunāt no gājiena uz Tabernākulu.

Ārstiem slimniece sagādāja milzu problēmas, jo gandrīz pilnībā noliedza savu slimību un nevarēja paļauties pat uz viņas ēšanas ieradumiem. Reizēm sieviete tā pārēdās, ka gandrīz nokļuva komā, savukārt citkārt cītīgi klausīja norādēm. Galu galā tika pieprasīta psihiatra konsultācija.

Kad iepazināmies ar pacienti, viņa bija neadekvāti priecīga smējās un ķiķināja un mēģināja mūs pārliecināt, ka viņai nekas nekaiš. Viņa staigāja pa nodaļu, apciemoja pacientus un personālu, mēģināja savākt naudu dāvanai kādam ārstam, uz kuru viņa bezgalīgi paļāvās, kas likās norādām uz vismaz daļēju sava stāvokļa apzināšanos. Strādāt ar šo sievieti bija grūti, jo nevarēja paļauties, ka viņa ievēros norādījumus attiecībā uz ēšanas režīmu un dzers zāles, un vispār viņa "neuzvedās kā PACIENTE". Sievietes ticība savai veselībai bija nesatricināma, un viņa gaidīja tam apstiprinājumu.

Sarunā ar vīru atklājās, ka viņš ir samērā vienkāršs cilvēks bez emocijām, kurš visā nopietnībā uzskatīja, ka sievai būtu labāk nodzīvot īsu brīdi mājās kopā ar bērniem, nevis ilgstoši mocīties slimnīcās, jo izdevumi, hroniskās slimības saasinājumiem mijoties ar uzlabojumiem, bija milzīgi. Viņš nejuta līdzi savai sievai un savas domas veiksmīgi nodalīja no jūtām. Pavisam ikdienišķi šis vīrietis stāstīja, ka mājās nav iespējams radīt stabilu vidi, jo viņš naktīs strādā, un bērni darbdienās nav mājās. Klausoties viņā un iztēlojoties sevi viņa vietā, mēs spējām novērtēt, ka savu pašreizējo dzīves situāciju vīrietis spēja risināt tikai šādā atsvešinātā veidā. Mums neizdevās izstāstīt vīram par dažām sievietes vajadzībām cerībā, ka viņa iejūtība ļaus mazināt šādu nolieguma nepieciešamību. Pēc sarunas vīrietis devās projām ar izpildīta pienākuma apziņu, nepārprotami nespējis izmainīt savu attieksmi.

Mēs regulāri apciemojām K. kundzi. Viņa augsti vērtēja mūsu tērzēšanu, lielākoties par ikdienišķiem notikumiem, un apjautāšanos par viņas vajadzībām. Sieviete pakāpeniski kļuva aizvien vārgāka un pāris nedēļas vienkārši snauda un turēja mūsu roku, neko daudz nerunājot. Pēc tam viņa kļuva dezorientēta, apjukusi, redzēja vīzijas ar ziediem pilnu palātu, kurus atnesis viņas vīrs. Apskaidrības brīžos centāmies palīdzēt viņai nodarboties ar rokdarbiem, tādējādi kaut mazliet īsinot laiku. Iepriekšējās nedēļās lielāko daļu laika viņa bija pavadījusi palātā viena, aiz aizvērtām dubultajām durvīm, un tikai retais no slimnīcas darbiniekiem tur ielūkojās, jo uzskatīja, ka nespēj līdzēt. PersonāEs savu izvairīšanos racionalizēja ar tādām piezīmēm kā "viņa ir pārāk apjukusi, lai saprastu" un "es nezinātu, ko viņai teikt, viņai ir (ik trakas idejas".

Izjūtot šo izolāciju un aizvien pieaugošo vientulību, jaunā sieviete bieži tika manīta, paņemam telefona klausuli, "lai tikai dzirdētu balsi".

Kad sievietei tika nozīmēta diēta bez proteīna, viņa bija pastāvīgi izsalkusi un strauji nokritās svarā. Viņa sēdēja gultā, turēja starp pirkstiem cukura maisiņus un teica: "Šis cukurs mani galu galā nogalinās." Es apsēdos viņai līdzās, un, paņēmusi manu roku, sieviete teica: "Jums ir tik siltas rokas. Es ceru, ka būsiet kopā ar mani, kad es kļūšu aizvien aukstāka un aukstāka." Un zinoši pasmaidīja. Viņa zināja, un es zināju, ka tajā brīdī viņa bija atmetusi noliedzošo pozīciju. Viņa spēja domāt un runāt pati par savu nāvi un lūdza rikai nelielu mierinājumu sabiedrību un pēdējos brīžus bez izsalkuma. Mēs ncpārmijām citus vārdus kā vien iepriekšminētos, vienkārši sēdējām kādu brīdi klusējot, un, man aizejot, sieviete jautāja, vai es noteikti atgriezīšos ar to brīnišķīgo arodārsti, kura palīdzēja viņai izgatavot no ādas dažādas lietiņas savai ģimenei, lai viņiem būtu kaut kas par piemiņu no viņas.

Slimnīcas personāls, vienalga, vai tie būtu ārsti, medmāsas, sociālie darbinieki vai kapelāni, nezina, cik daudz zaudē, izvairoties no šādiem pacientiem. Ja kādu interesē cilvēku uzvedība, pielāgošanās spējas un aizsargmehānismi, kurus cilvēkiem nākas pielietot, lai tiktu galā ar šādu stresu, šī ir īstā vieta, kur to uzzināt. Sēžot un klausoties, ierodoties atkārtoti, ja PACIENTS nevēlas runāt pirmajā vai otrajā tikšanās reizē, PACIENTS pavisam drīz pārliecināsies, ka kopā ar viņu ir cilvēks, kuram nav vienalga, kurš ir pieejams un līdzās.

Kad viņi ir gatavi runāt, pacienti atklājas visā pilnībā un dalās savā vientulībā, reizēm paužot to vārdos, bet citreiz pietiek ar nelieliem žestiem vai neverbālo komunikāciju. K. kundzes gadījumā mēs ne vienu brīdi nemēģinājām lauzt viņas noliegumu, nerunājām pretī, kad viņa apgalvoja, ka ir pilnīgi vesela. Mēs tikai atgādinājām, ka viņai ir jādzer zāles un jāievēro diēta, ja vēlas atgriezties mājās pie saviem bērniem. Bija dienas, kad sieviete pārēdās aizliegtus ēdienus, lai nākamajās dienās ciestu divtik lielas mokas. Tas bija neizturami, un tā mēs viņai ari teicām. Tā bija realitāte, kuru mēs nevarējām noliegt līdz ar viņu. Tādējādi mēs netieši norādījām viņai uz smago slimību. Mēs to neteicām skaidri un gaiši, jo bija nepārprotami, ka sieviete tajā slimības stadijā nespēja izturēt patiesību. Tikai daudz vēlāk, pēc daļēja stupora tuvu bezsamaņai un galējas norobežošanās, kas mijās ar apjukumu un maldiem par vīra maigi mīlošajām rūpēm, dāvinot ziedus, sieviete rada spēku paraudzīties uz savu situāciju reāli un lūgt piemērotāku ēdienu un klātbūtni pēdējos brīžos, ko, kā viņa pati juta, no ģimenes nesagaidīt.

Atskatoties uz šīm ilgajām un nozīmīgajām attiecībām, esmu pārliecināta tās bija iespējamas rikai tāpēc, ka jaunā sieviete juta mūsu cieņu pret viņas vēlmi pēc iespējas ilgāk noliegt savu slimību. Mēs nekad nenosodījām, lai cik grūti ar viņu reizēm bija. (Jāsaka gan, mums bija daudz vieglāk, jo mēs tikai ieradāmies vizītēs, nebijām atbildīgi par ēdienkartes līdzsvarotību un neatradāmies viņas tuvumā augu dienu, piedzīvojot vienu satraucošu notikumu pēc otra.) Mēs turpinājām savas vizītes arī laikā, kad PACIENTE bija kļuvusi pilnīgi iracionāla un nespēja atcerēties nedz mūsu seju, nedz mūsu profesionālo lomu. Galu galā tieši neatlaidīgās rūpes, ko velta terapeits, kurš ir pietiekami pārvarējis pats savu nāves kompleksu, palīdz pacientam tikt galā ar trauksmi un bailēm no gaidāmās nāves. Savās pēdējās dienās slimnīcā K. kundze lūdza pasaukt divus cilvēkus: viens bija terapeits, ar kuru viņa laiku pa laikam bija pārmijuši dažus vārdus, ja vispār runājusi, reizēm vienkārši turot roku un aizvien mazāk raizējoties par ēdienu, sāpēm vai neērtībām. Otrs cilvēks bija arodārste, kura palīdzēja sievietei aizmirst realitāti, vienlaikus ļaujot viņai radoši un produktīvi izpausties, izgatavojot lietiņas, ko viņa savai ģimenei atstātu kā nelielu nemirstības zīmi.

Šo piemēru es izmantoju, lai parādītu, ka mēs ne vienmēr skaidri un gaiši paziņojam, ka PACIENTS patiesībā ir neārstējami slims. Vispirms mēģinām izdibināt pacientu vajadzības, iepazīties ar viņu priekšrocībām un trūkumiem, lūkojoties pēc atklātiem vai slēptiem signāliem, lai noskaidrotu, ciktāl konkrētajā brīdī PACIENTS vēlas raudzīties acīs realitātei. Iepriekš aprakstītā daudzējādā ziņā unikālā PACIENTE jau no paša sākuma lika skaidri manīt, ka noliegums viņai ir būtisks, lai saglabātu veselo saprātu. Lai gan daudzi slimnīcas darbinieki viņu uzskatīja par psihiski slimu, testos atklājās, ka sievietes realitātes izjūta ir neskarta, neraugoties uz liecībām par pretējo. Tādējādi mēs noskaidrojām, ka sieviete nespēja pieņemt faktu, ka viņas ģimene vēlas redzēt viņu mirušu "jo ātrāk, jo labāk"; viņa nespēja pieņemt pati savu nāvi brīdī, kad bija tikko sākusi baudīt dzīvi kopā ar saviem mazajiem bērniem, tāpēc izmisīgi pieķērās "ticības dziednieka" teiktajam par viņas lielisko veselību.

Tomēr dziļi sevī viņa skaidri apzinājās savu slimību. Sieviete neprasīja, lai viņu izraksta no slimnīcas, drīzāk ērti iekārtojās tajā. Viņa salika sev apkārt daudz pazīstamu lietiņu, it kā gatavodamās uz ilgu palikšanu. (Jaunā sieviete tā arī vairs neatstāja slimnīcu.) Arī mūsu nospraustās robežas viņa pieņēma. PACIENTE ēda visu, ko viņai lūdza ēst, izņemot dažus gadījumus, kad pārspīlēja. Vēlāk viņa atzina, ka nespējusi eksistēt tik daudzu ierobežojumu iegrožota un ka šīs ciešanas bijušas briesmīgākas par pašu nāvi. Kāds šīs aizliegto ēdienu pārēšanās epizodes uzskatītu par sava veida pašnāvības mēģinājumu, jo pēdējā stundiņa būtu pienākusi ātri, ja personāEs nebūtu enerģiski iejaucies.

Savā ziņā PACIENTE svārstījās starp pilnīgu savas slimības noliegumu un atkārtotiem mēģinājumiem nomirt. Savas ģimenes atstumta, bieži slimnīcas personāla neievērota, viņa pārvērtās par nožēlojamu, izspūrušu jaunu sievieti, kura līdz izmisumam vientuļa sēdēja uz savas gultas malas, rokās sažņaugusi telefonu, lai tikai dzirdētu skaņu. īslaicīgu mierinājumu viņa rada vīzijās par skaistumu, ziediem un mīlošām rūpēm, kas reālajā dzīvē nebija lemtas. Viņai nebija stabila ticības pamata, kas palīdzētu krīzes situācijā, tāpēc bija nepieciešama sabiedrība nedēļām un pat mēnešiem ilgi, bieži vienkārši klusējot līdzās, lai palīdzētu viņai galu galā pieņemt savu nāvi bez domām par pašnāvību un psihozēm.

Mūsu atbildes reakcijas uz jaunās sievietes izturēšanos bija daudzšķautņainas. Sākumā bija pilnīga neticība. Kā gan slimā sieviete varēja izlikties vesela, ja ēdiena ziņā bija tik ļoti ierobežota? Kā viņa varēja gulēt slimnīcā un veikt neskaitāmās analīzes, ja patiesi bija pārliecināta, ka ir vesela? Drīz vien mēs aptvērām, ka PACIENTE nespēja uzklausīt šos jautājumus, un turpinājām iepazīt viņu, runājot par nesāpīgākām tēmām. Faktam, ka viņa bija jauna un dzīvespriecīga, ar maziem bērniem, bet neiejūtīgu ģimeni, bija liela nozīme mūsu pūliņos palīdzēt sievietei, neraugoties uz pašas ilgstošo noliegumu. Mēs ļāvām viņai noliegt realitāti, cik vien tas bija nepieciešams izdzīvošanai, un bijām pieejami visu laiku, kamēr viņa uzturējās slimnīcā.

Kad personāEs vēl vairāk saasināja jaunās sievietes izolāciju, mēs dusmojāmies uz viņiem un likām atstāt durvis pavērtas, taču nākamās vizītes laikā ieraudzījām aizvērtas durvis. Arvien labāk iepazīstot Pacientes īpatnības, mums tās vairs nešķita tik dīvainas un likās loģiskas, tāpēc mums vēl grūtāk bija saprast medmāsu izvairīšanos. Tuvojoties beigām, lieta kļuva personiska, it kā mēs sazinātos svešvalodā, kuru pārējie nesaprata.

Nav šaubu, ka mūsu saikne ar pacienti bija ciešāka, nekā ierasts slimnīcas personālam. Mēģinot saprast radušās saiknes iemeslus, mums jāpiebilst, ka tādējādi zināmā mērā izpaudās mūsu pašu bezpalīdzība, nespējot piespiest ģimenes locekļus kļūt iejūtīgākiem pret pacienti, kura izraisīja bezgalīgu žēlumu. Savas dusmas izlādējām, vīra vietā uzņemoties mierinošā apmeklētāja lomu. Un kas zina varbūt šajā nepieciešamībā iejaukties notiekošajā izpaudās neapzināta vēlme, lai kāda dienu mūs pašus šādi neatraidītu, ja liktenis mums būtu lēmis ko līdzīgu. Galu galā viņa bija jauna sieviete ar diviem maziem bērniem atskatoties pagātnē, es sāku prātot, vai neesmu bijusi pārlieku gatava atbalstīt viņas noliegumu.

Aprakstītā situācija liecina par vajadzību ciešāk izpētīt mūsu pašu reakcijas, strādājot ar pacientiem, jo tās vienmēr atspoguļosies pacienta uzvedībā un kaitēs vai palīdzēs pacientam. Ja esam gatavi godīgi palūkoties uz sevi, varam augt un pilnveidoties. Neviens darbs nav tam labāk piemērots kā darbs ar ļoti slimiem, veciem vai mirstošiem pacientiem.

IV NODAĻA Otra stadija dusmas

Mēs pārprotam pasauli, bet sakām, ka tā maldina mūs.

Tagore No krājuma "Gāju putnP", I.XXV

Mūsu pirmā reakcija uz katastrofālajām ziņām ir: "Nē, tā nav taisnība, nē, tas nevar būt par mani!" Sākotnējo reakciju savukārt nomaina citāda reakcija, kad beidzot pār mums nāk atskārsme: "Ak, jā, tas esmu es, tā nebija kļūda." Par laimi vai par nelaimi tikai retais PACIENTS spēj līdz pat savai nāvei nodzīvot fantāziju pasaulē, kur viņš ir veseEs un žirgts.

Kad nolieguma stadija vairs nav iespējama, tai seko dusmas, niknums, skaudība un aizvainojums. Nākamais loģiskais jautājums tāpēc ir: "Kāpēc es?" Kā viens no mūsu pacientiem zobārsts G. to aprakstīja: "Droši vien gandrīz visi manā stāvoklī skatītos uz citiem un teiktu: "Kāpēc tas nevarēja būt viņš?" Man tas vairakkārt ienācis prātā… Kāds vecs vīrs, kuru esmu pazinis kopš mazotnes, nāca man pretī pa ielu. Viņam bija astoņdesmit divi gadi, un no viņa uz šīs Zemes nav nekāda labuma, cik Nu mēs, mirstīgie, varam spriest. Reimatisma nomocīts, sakropļots un netīrs nebūt ne tāds cilvēks, kāds jūs gribētu būt. UN prātā neglābjami iešāvās doma: kāpēc manā vietā nevarētu būt vecais Džordžs?" (Fragments no intervijas ar G. kungu.)

Atšķirībā no nolieguma stadijas ģimenei un slimnīcas darbiniekiem dusmu stadija ir grūti izturama. IemesEs ir tas, ka dusmas tiek izgāztas pār visiem un projicētas uz vidi, reizēm pavisam nejauši. Ārsti vienkārši ir nekam nederīgi, viņi nezina, kādas analīzes ir nepieciešamas un kāds uzturs nozīmējams. Viņi pārāk ilgi tur pacientus slimnīcā un neciena viņu vēlmes pēc īpašām privilēģijām. Viņi ļauj līdzās noguldīt nožēlojami slimu palātas biedru, lai gan tik daudz tiek maksāts par privātumu un mieru, un tā bez gala. Medmāsas vēl biežāk kļūst par šo dusmu mērķi. Lai kam viņas pieskartos, tas būs aplami. Tiklīdz māsiņas iziet no palātas, atskan zvans. Signāla gaismiņa iedegas, līdzko viņas ķeras pie atskaites rakstīšanas nākamajai maiņai. Kad viņas sapurina spilvenus un sakārto gultu, pār medmāsām veļas apvainojumi par pacientu tramdīšanu. Kad viņas tomēr liek pacientus mierā, iedegas gaismiņa un atskan lūgums sakārtot gultu ērtāk. Ģimenes apciemojumi tiek uztverti bez jebkāda prieka un ilgošanās, tāpēc tikšanās izvēršas mokošā notikumā. Tuvinieku reakcija aprakstītajā situācijā ir bēdas un asaras, vainas vai kauna sajūta, vai arī viņi izvairās no turpmākiem apmeklējumiem, kas tikai saasina pacienta neērtības un dusmas.

Diemžēl tikai retais iztēlojas sevi pacienta ādā un prāto, no kurienes gan radušās dusmas. Varbūt arī mēs būtu dusmīgi, ja pāragri tiktu pārtraukta mūsu ikdienas rutīna; ja visi mūsu iesāktie projekti paliktu nepabeigti un to pabeigšanu nāktos uzticēt citiem; ja mēs būtu iekrājuši sūri, grūti pelnīto naudu, lai baudītu dažus miera un prieka gadus, paceļotu, nodotos hobijiem, bet tā vietā atskārstu realitāti: "Nav man lemts." Ko citu mēs iesāktu ar savām dusmām, ja ne izgāztu tās pār cilvēkiem, kuri, visticamāk, var visu to izbaudīt? Cilvēkiem, kuri rosīgi skraida ap mums, atgādinādami, ka mēs pat piecelties kājās vairs nespējam. Cilvēkiem, kuri norīko uz nepatīkamām analīzēm, tādējādi tikai paildzinot atrašanos slimnīcā ar visiem tās ierobežojumiem, aizliegumiem un izmaksām, bet paši dienas beigās dodas mājās un bauda dzīvi. Cilvēkiem, kuri mums liek gulēt nekustīgi, lai nebūtu no jauna jāveic infūzija vai pārliešana, lai gan mēs vai no ādas gribētu izlēkt, lai rikai darītu ko tādu, kas ļautu mums apzināties, ka vēl spējam kustēties!

Lai kam pievērstu savu skatienu, PACIENTS visapkārt redz iemeslu aizvainojumam. Viņš ieslēdz televizoru, un ierauga tur jautru jauniešu pulciņu dejojam mūsdienu dejas, tāpēc pacientu, kuram katra kustība ir sāpīga vai ierobežota, tas kaitina. Viņš skatās vesternu, kurā cilvēkus aukstasinīgi nošauj, kamēr raibu raibais skatītāju pūlis turpina sūkt savu aliņu. Viņš salīdzina viņus ar savu ģimeni vai aprūpes personālu.

Viņš var klausīties ziņas, kur stāsta tikai par iznīcību, karu, ugunsgrēku un traģēdijām kaut kur tālu, bez jebkādām rūpēm par tā cilvēka, kurš drīz tiks aizmirsts, cīņu un nožēlojamo stāvokli. Tāpēc slimais gādā, lai viņu neaizmirstu. Viņš paceļ balsi, izvirza prasības, viņš sūdzas un lūdz pievērst uzmanību, tādējādi vēl pēdējo reizi ir kā skaļi iekliegdamies: "Ks esmu dzīvs, neaizmirstiet to! Jūs dzirdat manu balsi, es vēl neesmu miris!"

PACIENTS, kuru ciena un izprot, kuram velta uzmanību un nedaudz laika, drīz vien pieklusina savu balsi, un dusmu pilnās prasības izzūd. Viņš zina, ka ir viegli ievainojams cilvēks, par kuru rūpējas, ļaujot darboties pēc iespējas pilnvērtīgāk, kamēr vien viņš to spēj. Viņš zina, ka tiks uzklausīts arī bez dusmu uzliesmojumiem, ka viņu apciemos arī rad, kad zvans tik bieži vairs neskanēs, jo iegriešanās pie viņa nav pienākums, bet prieka mirklis.

Traģiskākais ir tas, ka mēs nedomājam par pacienta dusmu iemesliem un uztveram tās personīgi, lai gan īstenībā dusmu cēlonis nebūt nav cilvēki, kuri kļūst par šo dusmu izvirdumu mērķi. Tomēr, personiski uztvēruši dusmas, personāEs un tuvinieki atbild ar aizvien stiprākām dusmām, tā vēl vairāk uzkurinot pacienta naidīgo uzvedību. Viņi var likt lietā izvairīšanās taktiku un saīsināt apciemojumus vai apgaitu, vai arī iesaistīties nevajadzīgos strīdos, aizstāvot savu viedokli, nemaz nenojauzdami, ka strīda ieganstam bieži nav nekādas nozīmes.

Piemērs racionālām dusmām, kuras izprovocēja medmāsas reakcija, bija X kunga lieta. Vīrietis vairākus mēnešus bija nekustīgi nogulējis gultā, un viņam tikko bija atļauts noņemt elpošanas aparātu uz dažām stundām dienā. Viņa dzīve bija bijusi aktīva, un tik galējus ierobežojumus slimnieks bija uzņēmis ar lielām grūtībām. PACIENTS lieliski apzinājās, ka viņa dienas ir skaitītas, un lielākā vēlēšanās bija, lai viņu izkustina dažādos virzienos (vīrietis bija paralizēts līdz par kaklam). Viņš lūdza māsiņu nekad necelt gultas sānu margas, jo tās viņam atgādināja zārku. Medmāsa, kura pret šo pacientu bija noskaņota visai naidīgi, piekrita atstāt tās pastāvīgi nolaistas. Šī māsiņa ļoti dusmojās, kad viņu atrāva no lasāmvielas, un zināja, ka PACIENTS būs kluss, kamēr vien viņa izpildīs šo vēlmi.

Savā pēdējā vizītē pie X kunga es ieraudzīju parasti tik cieņas pilno vīru niknumā zvērojam. Atkal un atkal viņš atkārtoja medmāsai: "Tu man meloji!" Un dusmīgi, neticīgi skatījās uz viņu. Es jautāju, kāds ir šo dusmu iemesls. Vīrietis mēģināja izstāstīt, ka māsiņa bija pacēlusi sānu margas, kad viņš bija lūdzis nosēdināt viņu, lai viņš "vēl reizi" varētu izlikt kājas no gultas. Stāstu vairakkārt pārtrauca tikpat dusmīgā medmāsa, kura centās izstāstīt savu viedokli par notikušo, proti, viņai bija jāpaceļ sānu margas, lai pasauktu kādu palīgā izpildīt slimnieka prasības. Izraisījās skaļš strīds, kurā medmāsas dusmas vislabāk raksturo paziņojums: "Ja es būtu atstājusi tās nolaistas, tu būtu izkritis no gultas un pārsitis galvu." Ja vēlreiz palūkojamies uz šo starpgadījumu, mēģinot izprast reakcijas, nevis pārmest viņiem, mums ir jāsaprot, ka arī šī medmāsa lika lietā izvairīšanās metodi, rūpējoties par neārstējami slimu cilvēku, ne reizi brīvprātīgi nepieejot pie viņa un nemēģinot uzsākt dialogu. Viņa pildīja savu "pienākumu", sēžot vienā telpā, bet emocionāli sieviete bija attālinājusies no slimnieka, cik vien tālu iespējams. Tikai šādā veidā sieviete spēja darīt šo darbu. Viņa vēlēja vīrietim nāvi ("pārsist galvu") un nepārprotami lika viņam klusi un mierīgi gulēt uz muguras (it kā viņš jau atrastos zārkā). Viņa bija saniknota, kad PACIENTS lūdza, lai viņu pakustina, kas pašam vīrietim bija zīme, ka viņš vēl ir dzīvs, bet ko medmāsa gribēja liegt. Māsiņu nepārprotami tik ļoti biedēja nāves tuvums, ka viņai bija jāaizsargājas, izmantojot izvairīšanos un izolāciju. Viņas vēlme, lai PACIENTS klusi gulētu un nekustētos, tikai pastiprināja viņa bailes no nekustīguma un nāves. Vīrietim bija liegta saskarsme, viņš bija vientuļš un izolēts, kā arī galēji bezpalīdzīgs savā agonijā un aizvien pieaugošajās dusmās. Kad slimnieka pēdējā vēlēšanās sākotnēji izraisīja lielākus ierobežojumus (simbolisku iesprostošanu, paceļot sānu margas), iepriekš neizpaustās dusmas izlauzās uz āru šajā nelaimīgajā starpgadījumā. Ja medmāsa nebūtu jutusies tik vainīga pati par savām destruktīvajām vēlmēm, viņa, iespējams, nebūtu sākusi aizstāvēties un pamatot savu nostāju, un starpgadījums būtu novērsts, ļaujot pacientam paust savas jūtas un dažas stundas vēlāk nomirt mazliet patīkamākā gaisotnē.

Šos piemērus izmantoju, lai uzsvērtu, cik liela nozīme ir mūsu iecietībai pret pacienta racionālajām un neracionālajām dusmām. Lieki teikt, ka mēs to varam izdarīt vienīgi tad, ja paši nebaidāmies un neieņemam aizsargpozīciju. Mums jāiemācās ieklausīties savos pacientos un reizēm pat pieņemt iracionālas dusmas, zinot, ka atvieglojums, ko tās sniedz, palīdzēs viņiem labāk pārciest pēdējās stundas. Mēs to varam izdarīt vienīgi tad, ja esam atzinuši paši savas bailes no nāves, mūsu pašu destruktīvās vēlmes un apzinājušies savus aizsargmehānismus, kas apgrūtina pacientu aprūpi.

Vēl viens problemātisks PACIENTS ir tāds, kurš visu mūžu ir bijis situācijas noteicējs un kurš, spiests atteikties no šīs kontroles, reaģē dusmīgi un nikni. Man prātā nāk C). kungs, kuru slimnīcā ievietoja ar Hodžkina slimību-, ko, kā viņš pats apgalvoja, izraisījuši neveselīgie ēšanas ieradumi. Vīrietis bija bagāts un veiksmīgs uzņēmējs, kuram nekad nebija bijušas problēmas ar ēšanu un nebija vajadzējis ievērot diētu, lai samazinātu svaru. Slimnieka srāsts bija absolūti nereālistisks, tomēr viņš uzstāja, ka rikai un vienīgi pats izraisījis šo "vājumu". Noliegums saglabājās par spīti staru terapijai un viņa izcilajām zināšanām un inteliģencei. PACIENTS apgalvoja, ka viņa ziņā ir piecelties un pamest slimnīcu, kolīdz viņš būs izlēmis vairāk ēst.

Kādu dienu ar asarām acīs manā kabinetā ienāca vīrieša sieva. Viņa sacīja, ka vairs nespējot to izturēt. Vīrs vienmēr bijis tirāns un stingri kontrolējis uzņēmumu un mājas dzīvi. Tagad, atrodoties slimnīcā, viņš atteicies kādam atklāt slēdzamos komercdarījumus. Apciemojumu laikā vīrs dusmojies uz sievu un pārspīlēti reaģējis, kad viņa uzdevusi jautājumus vai mēģinājusi dot kādu padomu. O. kundze lūdza palīdzēt tikt galā ar dominējošu, prasīgu un kontrolējošu vīru, kurš nespēja pieņemt ierobežojumus un nevēlējās samierināties ar reālajām problēmām, kuras būtu jārisina kopīgi.

Minot piemēru pacienta vēlmei vainot sevi "savā vājumā", mēs norādījām sievai uz pacienta vēlmi kontrolēt jebkuru situāciju un lūdzām viņai radīt vīram sajūtu, ka viņš ir situācijas noteicējs brīdī, kad tik lielā mērā zaudējis kontroli pār apkārtējo vidi. Sieva tā arī izdarīja: turpināja nākt katru dienu, bet pirms apciemojuma piezvanīja vīram un apjautājās, cikos būtu ērtāk pie viņa atnākt un uz .cik ilgu laiku.

J Jeb Hodžkina limfomu, kā to tagad dēvē.

Līdzko vīrietis pats varēja noteikt apciemojumu laiku un ilgumu, tikšanās kļuva īsas, bet patīkamas. Sieva arī vairs necentās dot tiešus padomus, ko ēst un cik bieži celties, bet tos izteica, piemēram, šādi: "Varu derēt, ka tu izlemsi, kad sākt ēst to vai šo." PACIENTS atsāka ēst, bet tikai tad, kad personāEs un radinieki pārtrauca norādīt, kas darāms.

Medmāsas lika lietā to pašu pieeju, ļaujot slimniekam kontrolēt infūziju laiku, gultasveļas maiņu un tamlīdzīgi, un viņš, kā jau varēja domāt, izvēlējās aptuveni tos pašus procedūru laikus, kādi bija noteikti iepriekš, bez jebkādām dusmām un pretestības. Sievai un meitai apciemojumi kļuva patīkamāki, viņas vairs nedusmojās un nejutās vainīgas par savu attieksmi pret smagi slimo vīru un tēvu, ar kuru nebija viegli sadzīvot, jau viņam veselam esot, un gandrīz neiespējami tagad, kad viņš zaudēja noteikšanu pār savu apkārtni.

Konsultantam, psihiatram, kapelānam vai citiem slimnīcas darbiniekiem ir īpaši grūti strādāt ar šādiem pacientiem, jo parasti mūsu laiks ir ierobežots, bet slodze milzīga. Kad mums galu galā atrodas brīvs brītiņš apmeklēt tādus pacientus kā (). kungs, mums saka: "Ne tagad, atnāciet vēlāk." Tad ir ļoti viegli aizmirst, pamest novārtā šos pacientus galu galā viņi paši tā vēlējušies. Viņiem bija iespēja, bet mūsu laiks ir ierobežots. Tomēr tieši tādi pacienti kā (). kungs ir visvientuļākie ne tikai tāpēc, ka saskarsme ar viņiem ir sarežģīta, bet arī tāpēc, ka sākumā viņi visus atraida un pieņem tikai pēc saviem noteikumiem. Šai ziņā bagāts un veiksmīgs, valdonīgs augsti stāvošs cilvēks, iespējams, ir visgrūtākajā situācijā, jo viņš zaudē tieši to, kā dēļ viņa dzīve bijusi ērta. Beigu beigās mēs visi esam vienādi, bet O. kungam līdzīgie nespēj to pieņemt. Viņi cīnās līdz pēdējam un bieži palaiž garām iespēju pazemīgi pieņemt nāvi kā gala iznākumu. Viņi izprovocē atraidījumu un dusmas, tomēr viņu izmisums ir vislielākais.

Turpmāk lasāmā intervija ir mirstoša pacienta dusmu piemērs. Māsa I. bija jauna mūķene, kura kārtējo reizi bija ievietota slimnīcā ar Hodžkina slimības diagnozi. Te pierakstīta visa kapelāna, Pacientes un mana saruna laikā, kad viņa vienpadsmito reizi bija nokļuvusi slimnīcā.

Māsa I. bija nikna, prasīga PACIENTE, kuru daudzi slimnīcā un ārpus tās neieredzēja viņas uzvedības dēļ. Jo nevarīgāka sieviete kļuva, jo grūtāk bija tikt ar viņu galā, jo īpaši medicīnas māsām. Atrodoties slimnīcā, viņai bija ieradums staigāt no palātas uz palātu, apmeklēt īpaši slimus pacientus un izdibināt viņu vajadzības. Tad viņa nostājās pie medmāsu galdiņa un pieprasīja veltīt šiem pacientiem uzmanību, ko medmāsas uzskatīja par iejaukšanos viņu darbā un neatbilstošu uzvedību. Tā kā mūķene pati bija ļoti slima, viņas nenorādīja Pacientei uz viņas nepiedienīgo uzvedību, bet savu nepatiku pauda, saīsinot vizītes viņas palātā, ierobežojot saskarsmi vai pilnībā izvairoties no tās. Likās, ka stāvoklis vēl vairāk saasinās, un visi jutās atviegloti, kad iejaucāmies mēs, jo kāds cits vēlējās rūpēties par māsu I. Mūķenei jautāja, vai viņa gribētu atnākt uz mūsu semināru, lai dalītos ar mums savās domās un izjūtās. PACIENTE ar lielāko prieku vēlējās izpatikt; li turpmāk publicētā saruna norisinājās dažus mēnešus pirms viņas nāves.

KAPELĀNS: Šorīt esam kādu brīdi runājuši par tikšanās mērķi. Jūs zināt, ka ārsti un medmāsas ir noraizējušies par to, kā mēs varētu kļūt atsaucīgāki pret pacientu, kurš ir smagi slims. Es neteikšu, ka esat kļuvusi te pastāvīga parādība, bet daudzi cilvēki jūs pazīst. Mēs gājām pa gaiteni un nebijām tikuši tālāk par astoņdesmit pēdām, kad četri dažādi slimnīcas darbinieki apstājās, lai sasveicinātos. PACIENTE: īsi pirms jūsu ierašanās apkopēja, kura vaskoja grīdas, pavēra durvis, lai tikai sasveicinātos. Nekad iepriekš nebiju viņu redzējusi. Viņa teica: "Es tikai gribēju paskatīties, kāda jūs esat (smiekli), jo es nezinu…" ĀRSTE: Redzēt mūķeni slimnīcā?

PACIENTE: Varbūt redzēt mūķeni gultā, vai arī viņa varbūt bija dzirdējusi vai redzējusi mani gaitenī un tiešām gribēja aprunāties, taču tad nolēma, ka nevajadzētu laiku tērēt. Nudien nezinu, bet sajutu. Viņa teica: "Es tikai gribēju sasveicināties." ĀRSTE: Cik ilgi jūs esat slimnīcā? īsi izstāstiet mums! PACIENTE: Šoreiz gandrīz vienpadsmit dienas. ĀRSTE: Kad jūs uzņēma slimnīcā? PACIENTE: Piektdienas naktī, pirms divām nedēļām. ĀRSTE: Bet jūs esat bijusi šeit jau agrāk? PACIENTE: Šī ir mana vienpadsmitā reize slimnīcā.

ĀRSTE: Vienpadsmit reizes slimnīcā. Kopš kura laika?

PACIENTS: Kopš 1962. gada.

ĀRSTE: Kopš 1962. gada jūs vienpadsmit reizes esat bijusi slimnīcā?

PACIENTS: Jā.

ĀRSTE: Vai vienas slimības dēļ?

PACIENTE: Nē. Pirmo reizi man diagnosticēja 1953. gadā.

ĀRSTE: Kādu diagnozi jums noteica? PACIENTE: Hodžkina slimība.

ĀRSTE: Hodžkina slimība.

PACIENTE: Sajā slimnīcā ir spēcīgas iekārtas, kādu mūsu slimnīcā nav. Tolaik, kad mani uzņēma, radās jautājums, vai iepriekšējos gados viņi ir noteikuši pareizo diagnozi. Satiku šeit ārstu, un piecu minūšu laikā mēs apstiprinājām, ka es… ka man bija tas, par ko es stāstīju.

ĀRSTE: Hodžkina slimība?

PACIENTE: Jā. Lai gan citi ārsti bija skatījušies uzņēmumus un teikuši, ka nav vis. Kad iepriekšējo reizi mani ievietoja slimnīcā, visu ķermeni klāja izsitumi. Patiesībā nevis izsitumi, bet jēlumi, jo es nepārtraukti kasījos, tik ļoti man niezēja. Es teiktu, ka biju vienos pušumos. Jutos kā lepras slimniece, bet viņiem tā likās psiholoģiska problēma. Stāstīju, ka man ir Hodžkina slimība, bet viņi domāja, ka vaina ir psiholoģiska un es esmu tikai iedomājusies. Neuztaustījuši nekādus citus mezgliņus, kurus bija sataustījuši iepriekš, viņi paziņoja, ka slimība ir bijusi, bet apturēta jau mājās, pateicoties apstarošanai. Uzstāju, ka arī šoreiz man ir tā pati slimība, jo jutos tieši tāpat kā agrāk. Ārsts jautāja: "Kā jums šķiet?" Atbildēju: "Manuprāt, tas viss ir Hodžkina slimības dēļ." Un viņš piekrita: "Jums ir pilnīga taisnība." Tā nu tobrīd viņš ļāva man atgūt savu pašcieņu. Zināju, ka esmu šeit sastapusi kādu, kurš ārstētu mani un nemēģinātu pārliecināt, ka patiesībā nemaz neesmu slima.

ĀRSTE: Savā ziņā… (tālāk ieraksts neskaidrs). Tātad tas bija psihosomatiski?

PACIENTE: Jā, ļoti prātīgi bija iedomāties, ka manas iedomas par Hodžkina slimību ir tikai mana problēma. Tikai tāpēc, ka viņi nespēja sataustīt nekādus mezgliņus vēdera dobumā, kur, kā liecināja flebogramma, tie atradās, bet parastais uzņēmums vai palpācija

jeb iztaustīšana neuzrādīja. Tas bija nepatīkami, taču man nācās to pārdzīvot. Lūk, ari viss, kas man sakāms.

KAPELĀNS: Un jūs jutāt atvieglojumu?

PACIENTE: O, es gribēju teikt… protams, es jutos atvieglota, jo neviena problēma nebūtu atrisināma, ārstējot emocionālo stāvokli, kamēr es nepierādītu, ka esmu fiziski slima. Es to vairs nevarēju apspriest ar cilvēkiem vai saņemt palīdzību, jo likās, ka viņi mani neuzskatīja par slimu. Saprotiet, par ko es runāju man gandrīz nācās slēpt visus pušumus, un, cik vien spēju, es pati mazgāju savas asiņainās drēbes. Man bija tāda sajūta, ka mani atstumj. Esmu pārliecināta viņi gaidīja, lai es pati atrisinu savas problēmas.

ĀRSTE: Jūs pēc profesijas esat medmāsa?

PACIENTE: Jā, tā ir.

ĀRSTE: Kur jūs strādājat?

PACIENTE: S.T. slimnīcā. Tolaik, kad tas viss sākās, mani tikko nomainīja Vidējā medicīniskā personāla vadītājas amatā. Es nupat biju beigusi sešu mēnešu maģistra programmu, un tad viņi nosprieda sūtīt mani atpakaļ uz skolu pasniegt anatomiju un fizioloģiju, bet es teicu, ka nevaru to darīt, jo tagad viņi apvienojuši ķīmiju un fiziku, taču es pēdējo kursu ķīmijā biju klausījusies pirms desmit gadiem un ķīmija mūsdienās ir pavisam citāda. Tāpēc viņi tovasar nosūtīja mani noklausīties organiskās ķīmijas kursu, bet es to nepabeidzu. Pirmo reizi mūžā biju nesekmīga. Togad arī nomira mans tēvs, un uzņēmums tika sadalīts, tāpēc trīs puikas cīnījās par to, kurš vadīs uzņēmumu. Mantas dalīšana izraisīja tādu naidu ģimenē, kādu es nebiju iedomājusies. Viņi man pieprasīja, lai pārdodu savu daļu. Biju sajūsmā, ka esmu mantojusi kaut daļu no ģimenes uzņēmuma, tāpēc tajā brīdī likās, ka esmu melna un maziņa, ka darbā mani var aizstāt, savukārt pašai jāpieņem pasniedzējas darbs, kuram nejutos piemērota. Sapratu, ka man ir daudz psiholoģisku problēmu. Ta tas turpinājās visu vasaru, līdz decembrī man uznāca drudzis un drebuļi. Biju sākusi lasīt lekcijas, un tas nebija viegli, jutos tik vārga, ka nācās izsaukt ārstu. Taču pēc tam vairs negāju pie ārsta. Es allaž pūlējos no visas sirds. Man bija jāpārliecinās, ka simptomi ir objektīvi, ka termometra stabiņš ir pakāpies tik augstu, lai man neviens nebūtu jāpārliecina. Lai viņi rūpētos par mani.

ĀRSTE: Stāstītais atšķiras no parasti dzirdētā. Pacientiem biežāk patīk noliegt savu slimību. Bet jums bija jāpierāda, ka esat fiziski slima.

PACIENTE: Līdz tam es nesaņēmu nekādu aprūpi, nonāca pat tiktāl, ka man līdz izmisumam gribējās vienkārši atgulties, kad jutos briesmīgi. Bet izlikties…

ĀRSTE: Vai jums nav iespēju saņemt profesionālu palīdzību, ja rodas emocionālas problēmas? Vai arī nekādu emocionālu problēmu nedrīkst būt?

PACIENTE: Manuprāt, viņi centās mani ārstēt simptomātiski. Aspirīnu man neliedza, bet es jutu, ka nekad to neatrisināšu, ja nenoskaidrošu cēloņus,' un es galu galā devos pie psihiatra. Viņš paziņoja, ka emocionāli traucējumi man ir tāpēc, ka tik ilgi esmu bijusi fiziski slima. Un viņš ārstēja mani fiziski. Uzstāja, lai mani atbrīvo no darba, lai es dienā vismaz desmit stundas atpūšos. Izrakstīja man vitamīnus milzīgās devās. Terapeits domāja, ka man nepieciešama psiholoģiska ārstēšana, savukārt psihiatrs man izrakstīja zāles.

ĀRSTE: Ačgārnā pasaule, vai ne?

PACIENTE: Jā. Un es tik ļoti biju baidījusies no vizītes pie psihiatra. Domāju, ka viņš atradīs man jaunas problēmas, bet tā nenotika. Psihiatrs neļāva viņiem vajāt mani. Kolīdz viņi bija aizveduši mani turp, tā nomierinājās. īsts farss, jo psihiatrs mani ārstēja pienācīgi.

KAPELĀNS: Kā terapeits.

PACIENTE: Tikmēr es riku apstarota. Viņš izrakstīja man dažas zāles, bet viņi pārtrauca to došanu, kad domāja, ka man ir kolīts. Radiologs nosprieda, ka vēdera sāpju cēlonis ir kolīts. Tāpēc viņi samazināja devu tā, lai kaut kāds labums tomēr būtu, bet ne tik daudz, lai lēnām un nemanot novērstu manus simptomus, kā es būtu darījusi. Taču viņi tos neredzēja, nejuta tos mezgliņus, viņi tikai skatījās, kur man sāpēja.

ĀRSTE: Tātad, apkopojot iepriekšminēto un noskaidrojot situāciju, jūs gribat teikt, ka laikā, kad jums diagnosticēja Hodžkina slimību, jums bija daudz problēmu? Ap to laiku nomira arī jūsu tēvs, ģimenes

1 Pacienti vainoja simulēšanā, lai gan viņa bija pārliecināta, ka daudzos simptomus izraisa kāda fiziska slimība. Lai pārliecinātos par savu taisnību, sieviete devās pie psihiatra, kurš apstiprināja viņas aizdomas.

uzņēmums tika likvidēts, un viņi jums lūdza atteikties no savas daļas. Savukārt darbavietā jūs norīkoja nepatīkamā darbā. PACIENTE: Jā.

ĀRSTE: Bet jūsu nieze, kas ir vispārzināms Hodžkina slimības simptoms, vispār netika uzskatīta par daļu no jūsu slimības, norakstot to uz jūsu emocionālajām problēmām. Terapeits jūs ārstēja kā psihiatrs, bet psihiatrs kā terapeits.

PACIENTE: Jā, un viņi pameta mani vienu. Pārtrauca rūpēties par mani.

ĀRSTE: Kāpēc?

PACIENTE: Tāpēc, ka es atteicos pieņemt viņu diagnozi, un viņi gaidīja, kad nākšu pie prāta.

ĀRSTE: Saprotu. Kā jūs uzņēmāt Hodžkina slimības diagnozi? Ko jums tas nozīmēja?

PACIENTE: Nu, kad es pirmo reizi… redzat, man to diagnosticēja tad, kad es sajutu. Izlasīju un izstāstīju ārstam, un viņš teica, ka sākumā nevajag domāt to ļaunāko. Tomēr, kad pēc operācijas viņš ienāca un izstāstīja, necerēju, ka man būs atlicis ilgāk par gadu. Lai gan īsti labi nejutos, man tas izkrita no prāta, un es nospriedu dzīvošu tik ilgi, cik vien varēšu. Taču kopš 1960. gada, kad sākās visas problēmas, es nekad vairs neesmu jutusies īsti labi. Brīžiem jutos pavisam slima. Taču tagad viņi to pieņēmuši un nekad nav likuši manīt, ka netic manai slimībai. Un mājās viņi nekad neko nav teikuši. Es atgriezos pie tā paša ārsta, kurš pārtrauca apstarošanu un visu pārējo, un viņš nebilda ne vārda, tikai tad, ka man atkal bija parādījušies mezgliņi, bet viņš bija atvaļinājumā, es viņam atgriežoties izstāstīju. Bija citi, kuri sarkastiski paziņoja, ka man nekad nav bijusi Hodžkina slimība un mezgliņi noteikti radušies uz iekaisuma pamata. Tas bija sarkasms, ar to cenšoties pateikt: "Mēs zinām labāk nekā tu. Mēs visu esam izlēmuši." Viņš vismaz bija patiess un visu šo laiku gaidīja objektīvas pazīmes. Tas ārsts man izstāstīja, ka savā mūžā sastapies ar pieciem šādiem gadījumiem un ikviens no tiem ir bijis mazliet citāds. Man patiesi ir grūti saprast to visu. Taču viņš vienmēr piezvanīja un apjautājās ārstējošajam ārstam par devu un visu pārējo. Es baidos no tā, ka viņš ilgstoši ārstētu mani, jo neuzskatu viņu par atbilstošu. Saprotiet ja es nebūtu turpinājusi braukt šurp, nedomāju, ka būtu vēl dzīva. Tas tāpēc, ka mēs nepiedāvājam tādus pašus apstākļus, un arī tāpēc, ka viņš neizprot visas šīs zāles. Viņš eksperimentē ar katru pacienu, savukārt šeit viņi ir izmēģinājuši ar piecdesmit pacientiem, pirms ķērušies klāt man.

ĀRSTE: Ko jums nozīmē tas, ka esat tik jauna, bet jums ir slimība, no kuras galu galā mirsiet? Varbūt pat drīz.

PACIENTE: Neesmu nemaz tik jauna. Man ir četrdesmit trīs gadi. Ceru, ka uzskatāt to par jaunību.

ĀRSTE: Es ceru, ka jūs uzskatāt to par jaunību. (Smiekli.)

KAPELĀNS: No jūsu viedokļa vai mūsējā?

ĀRSTE: No mana viedokļa.

PACIENTE: Ja arī kādreiz esmu par to domājusi, tad nu vairs tā nedomāju, jo esmu redzējusi… Pērnvasar, piemēram, kad visu vasaru šeit pavadīju, es skatījos, kā no leikēmijas mirst četrpadsmit gadus vecs zēns. Redzēju, kā mirst piecgadīgs puika. Visu vasaru pavadīju kopā ar deviņpadsmit gadus vecu meiteni, kura cieta lielas sāpes un bija dziļi vīlusies. Esmu nodzīvojusi ilgāk nekā viņi. Nesaku, ka uzskatu to par sasniegumu. Es negribu mirt, man patīk dzīve. Lai kā negribētos, pāris reižu esmu kritusi panikā, juzdama, ka neviena tuvumā nav vai ka neviens neatnāks. Reizēm, kad sāpes ir neciešamas un līdzīgos brīžos. Es netramdu māsiņas, lūdzot to, ko varu izdarīt pati, tāpēc reizēm šķiet, ka viņas nemaz nenojauš, kā es patiesībā jūtos. Viņas neienāk un neapvaicājas. Man noderētu muguras masāža, bet, saprotiet, pie manis viņas neienāk un neveic procedūras, kas ir ierastas citiem pacientiem, kurus uzskata par slimiem. Es nevaru pati sev pamasēt muguru. Es paņemu segu, nolaižu gultu. Visu pārējo savā labā daru pati, pat ja man tas jādara lēnām un reizēm ciešot sāpes. Domāju, ka man tas viss nāk par labu. Tādēļ nedomāju, ka viņas patiesi… Stundām ilgi prātoju, ka kādu dienu, ja man sāksies asiņošana vai iestāsies šoks, mani atradīs apkopēja, nevis personāls. Jo viņi rikai ienāk, iedod tableti… Tableti man dod divas reizes dienā, ja vien es nelūdzu pretsāpju zāles…

ĀRSTE: Ko jūs par to visu domājat?

PACIENTE: Ko?

ĀRSTE: Kā jūs uz to reaģējat?

PACIENTE: Nu, viss ir labi, izņemot reizes, kad man ļoti sāp vai kad es nespēju piecelties, bet neviens nav piedāvājis parūpēties par mani. Ks varētu lūgt, bet nedomāju, ka tas būtu nepieciešams. Manuprāt, viņiem vajadzētu zināt, kā jūtas pacienti. Es nemēģinu neko slēpt, bet, ja mēģini darīt, cik vien vari, par to ir jāmaksā. Saprotiet, bijušas vairākas reizes, kad es biju ļoti slima, kad man no slāpekļa iprīta (hlormetīna) un citām zālēm piemetās caureja, bet neviens nekad neienāca, lai pārbaudītu ekskrementus vai pajautātu, vai man nav nācies nokārtoties līdz pat desmit reizēm. Man pašai jāsaka māsiņām, kas man kaiš, ka es desmit reizes biju uz poda. Vakar vakarā es zināju, ka no rīta veiktā rentgena rezultāti ir aplami, jo mani uz turieni nosūtīja ar pārāk lielu bārija daudzumu. Man bija jāatgādina viņiem, ka man vajag sešas tabletes, lai todien taisītu rentgenu. Es visu saprotu un pati daudzkārt aprūpēju sevi. Vismaz mūsu slimnīcā viņas ienāk un apvaicājas, viņi patiesi uzskata mani par pacienti. Šeit es nezinu, varbūt pati esmu vainīga, bet es nekaunos, ka esmu to darījusi. Priecājos, ka savā labā esmu darījusi visu, kas manos spēkos, bet bijušas pāris reizes, kad man uznāca spēcīgas sāpes, bet neviens neatsaucās uz gaismas signālu. Es arī nedomāju, ka viņi laikus ierastos, ja kaut kas notiktu. Un nospriedu, ka viņi tāpat izrīkojas ar citiem, ja jau pret mani tā izturas. Kad es iepriekšējos gados gāju pacientu apgaitā, mans patiesais nolūks bija noskaidrot, cik slikti viņi jūtas, un tad es nostājos pie galda un sacīju: tam un tam nepieciešams kāds pretsāpju līdzeklis, un gaidīju pusstundu…

ĀRSTE: Kā medmāsas uz to reaģēja?

PACIENTE: Dažādi. Vienīgā, kas mani galīgi necieta, bija naktsdežūru māsiņa. Bija kāda PACIENTE… Iepriekšējā naktī viena slimniece ienāca manā palātā un apgūlās pie manis gultā. Gadījās tā, ka es zināju par viņas gadījumu, esmu medmāsa un nebaidos. Tāpēc ieslēdzu gaismu un gaidīju. Tonakt sieviete bija izkāpusi no savas gultas, pārrāpjoties pāri sānu margām. Viņu būtu vajadzējis piesprādzēt. Es nevienam neko par to neteicu. Pasaucu māsiņu, un mēs divatā aizvedām pacienti uz gultu. Un vēl tā nakts, kad sieviete izkrita no gultas, biju blakus palātā, tāpēc nokļuvu tur pirmā. Saprotiet, es ierados daudz ātrāk nekā medmāsa. Tad vēl jauna meitene, aptuveni divdesmit gadus veca, mira un skali vaidēja. Tāpēc es tajās naktīs nevarēju aizmigt. Saskaņā ar šīs slimnīcas noteikumiem pēc pulksten trijiem miega zāles dabūt nevar. Nezinu kāpēc, bet tā ir. Taču ja jūti… Ja es iedzertu nelielu devu hlorhidrāta, no kura man nākamajā dienā nebūtu paģiru, tas man līdzētu tikai īslaicīgi. Viņiem noteikumi ir svarīgāki nekā stunda vai pat divas stundas tava miega. Tāda nu reiz šeit kārtība. Tāda pati attieksme ir pret zālēm, kuras neizraisa pieradumu, vai ziniet. Jūs nevarat… Ja ārsts izraksta kodeīnu, pusi tabletes ik pēc četrām stundām, tu nevari dabūt vēl vienu devu pirms pieciem. Priekšraksti neļauj tu nevari dabūt otrreiz, kamēr nav pagājušas četras stundas, lai kas notiktuVienalga, vai tās rada pieradumu vai ne. Nekas nav mainījies. Ja pacientam sāp, viņam tās ir vajadzīgas, kad sāp. Ne vienmēr pēc četrām stundām, jo īpaši ja tās ir zāles, pie kurām nepierod.

ĀRSTE: Vai jums nepatīk, ka pieeja nav individuālāka? Individuāla aprūpe? Vai tāpēc jums ir šādas izjūtas?

PACIENTE: Nav nekādas individuālas pieejas. Viņi vienkārši nesaprot sāpes. Ja viņiem nebūtu…

ĀRSTE: Vai jūs visvairāk uztrauc tieši sāpes?

PACIENTE: Nu, mani visvairāk satrauc vēža slimnieki, kurus esmu sastapusi. UN man nepatīk tas, ka viņi cenšas nepieļaut šo cilvēku atkarību no narkotikām, lai gan tie nemaz tik ilgi nenodzīvos, lai kļūtu par narkomāniem. Tajā slimnīcas spārnā ir pat viena māsiņa, kura tur šļirci aiz muguras un mēģina viņus atrunāt. Vēl pēdējā brīdī, vai zināt? Viņa baidās, ka viņas dēļ kāds varētu kļūt par narkomānu. PACIENTS tik ilgi nemaz nenodzīvos. Bet viņiem patiesībā uz to ir tiesības, jo, kad sāpes ir tik stipras, tu nespēj nedz ēst, nedz gulēt, tikai eksistē. Pateicoties pretsāpju līdzekļiem, tu vismaz atbrīvojies, spēj dzīvot, baudīt lietas, runāt. Tu esi dzīvs. Turklāt tu izmisīgi gaidi, kad kāds apžēlosies un atvieglos tavas ciešanas.

KAPELĀNS: Vai jūs esat to pieredzējusi, kamēr atrodaties šeit?

PACIENTE: Jā. Jā, tā ir. Es gribēju teikt esmu to pamanījusi. Domāju, ka tā bija ierasta parādība dažos stāvos, jo tur strādā vienas un tās pašas medmāsas. Mums tas ir raksturīgi šķiet, esam kļuvuši nejūtīgi pret sāpēm.

KAPELĀNS: Kā jūs to skaidrojat?

PACIENTE: Manuprāt, māsiņas ir aizņemtas. Es ceru, ka viņas ir aizņemtas.

ĀRSTE: Kādā ziņā?

PACIENTE: Esmu runājusi un redzējusi viņas runājam šur un tur, redzējusi, kā viņas izmanto pārtraukumus. Mani tas sanikno. Kad medmāsai ir pārtraukums, ienāk palīdze un stāsta tev, ka medmāsa ir apakšstāvā un atslēga ir pie viņas, tāpēc tev ir jāgaida. Lai gan cilvēks gribēja saņemt zāles, pirms medmāsa devās lejā paēst. Domāju, ka būtu vajadzīgs dežurants, kurš varētu atnākt un iedot pretsāpju līdzekli, lai nevajadzētu vēl pusstundu lādēties, līdz kāds atgriežas. Un reizēm paiet četrdesmit piecas minūtes, pirms šis kāds uznāk augšā. Turklāt viņas noteikti neparūpēsies vispirms par tevi. Vispirms atbildēs uz telefona zvaniem un izskatīs jauno grafiku un jaunos norādījumus, kurus ārsti atstājuši. Viņu pirmais jautājums nebūs, vai kāds nav lūdzis pretsāpju zāles.

ĀRSTE: Lai virzītos uz priekšu, vai neiebilstat, ja mainīšu sarunas tēmu? Vēlos izmantot mūsu laiku, lai pārrunātu daudzus jautājumus. Vai jums nebūtu iebildumu?

PACIENTE: Nekādā ziņā.

ĀRSTE: Jūs pieminējāt, ka esat redzējusi vai novērojusi palātu, kur mira piecus gadus un deviņus gadus veci bērni. Kā jūs to iztēlojaties? Vai jūsu acu priekšā pavīd ainas, vai fantazējat par to?

PACIENTE: Vai jūs jautājat, kā es to pieņemu?

ĀRSTE: Jā. Jūs jau daļēji atbildējāt uz šo jautājumu, ka negribētu būt viena, ka krīzes brīžos, vienalga, vai tās būru sāpes vai caureja, vai jebkas cits, jums patīk, ja kāds ir līdzās. Tas nozīmē, ka jums nepatīk palikt vienai. Otrs ir sāpes. Ja jums jāmirst, tad jūs vēlaties, lai tas notiktu bez agonijas, sāpēm, ne vientulībā.

PACIENTE: Pilnīgi pareizi.

ĀRSTE: Kas vēl jums šķiet svarīgs? Ko vēl mums vajadzētu ņemt vērā? Es nedomāju tikai jūs, bet arī citus pacientus.

PACIENTE: Atceros D.F., kuru viņa palātas kailās un ārkārtīgi nepievilcīgās sienas dzina izmisumā. Tā pati medmāsa, kura negrib dot zāles, atnesa viņam skaistus Šveices attēlus. Un mēs tos pielīmējām pie sienām. Pirms nāves vīrietis lūdza aiznest attēlus man. Pāris reižu biju iegriezusies viņa palātā. Es no tiem uztaisīju plakātus, jo sapratu, cik daudz šie attēli tam cilvēkam bija nozīmējuši. Tā nu ikvienā palātā es… gribēju teikt mēs kopā ar deviņpadsmit gadus vecas meitenes māti, kura augu dienu un nakti dzīvoja līdzās savai meitai un kura nopirka man kartonu, izgatavojām plakātus un piestiprinājām pie sienām. iVlēs nepalūdzām vadītājas atļauju, bet izmantojām līmlenti, kas nesabojā sienas. Un, manuprāt, viņai tas nepatika. Uzskatu, ka te ir ļoti daudz aizliegumu. Ta brīnišķīgā ainava var atgādināt, tai ir jāatgādina citiem par dzīvi un dzīvošanu, ja ne par Dievu. Es ārkārtīgi spēcīgi izjūtu Dievu dabā. Tieši to es vēlos pateikt cilvēks nejustos viens, ja kaut kas varētu kļūt par viņa dzīves daļu. D.F. tas bija ļoti svarīgi. S. ieskāva ziedi un skanēja telefona zvani, pie viņas ielaida viesus, draudzenes, kas ieradās apciemot. Domāju, ka viņai būtu ļoti grūti, ja draudzenes tiktu izraidītas ārā tikai tāpēc, ka sieviete bija tik smagi slima. Kad pie viņas bija apmeklētāja, sieviete likās tik dzīvīga, pat tad, kad neizturami sāpēja. Viņa nemaz nespēja parunāt ar viņiem. Es domāju par viņu. Mani klostera māsas apciemo tikai reizi nedēļā un reizēm vispār neatnāk. Tāpēc mana sabiedrība lielākoties ir pacienti, kurus esmu apraudzījusi, un tas man ir ļoti palīdzējis. Kad raudu vai esmu nomākta, es zinu, ka man ir ko darīt, lai vairs nedomātu par sevi, un, vienalga, vai man sāp vai ne, man ir jāpiespiež sevi pievērsties kādam citam, veltīt visu uzmanību viņam. Lai varu aizmirst savas problēmas…

ĀRSTE: Kas notiek, kad jūs to vairs nespējat?

PACIENTE: Tad es… tad man vajadzīgi cilvēki, bet viņi nenāk.

ĀRSTE: Sai ziņā, ziniet, mēs varam palīdzēt.

PACIENTE: Jā. Bet tas nekad nav noticis (raud).

ĀRSTE: Tomēr notiks. Tas ir viens no mērķiem.

KAPELĀNS: Jūs gribat sacīt, ka viņas nekad nav nākušas, kad jums viņas bija vajadzīgas?

PACIENTE: Reti. Kā jau es teicu, kad cilvēki ir slimi, viņas netuvojas tiem. Viņas domā, ka tu negribi aprunāties, ja jau nespēj atbildēt. Ja viņas tur vienkārši sēdētu, tu zinātu, ka neesi viena. Gluži kā parasti apmeklētāji. Ja cilvēki to redzētu, ja vien atrastos kāds, kuru neatbaida lūgšanas, ja viņi varētu vienkārši noskaitīt Tēvreizi kopā ar tevi, ko tu pati neesi spējusi noskaitīt dienām ilgi, jo pēc vārdiem "Mūsu Tevs" viss sajūk! Tev vēlreiz atgādinātu par to, kam ir nozīme. Redzat, ja man nav nekā, ko dot cilvēkiem, viņi mani pamet. Saprotiet, es varu dot cilvēkiem, bet daudzi neapjauš, cik daudz man vajag.

ĀRSTE: Taisnība. (Aprauta saruna.)

PACIENTE: Un es saņemu no viņiem, kad neesmu smagi slima. Es patiesi daudz iegūstu, bet tobrīd mana vajadzība nav tik spiedīga.

ĀRSTE: Jūsu vajadzība ir lielāka, kad vairs nespējat dot.

PACIENTE: Jā, un ikreiz, kad saslimstu, es ļoti raizējos par naudu, cik daudz tas maksā, un citkārt uztraucos, vai man būs darbs, kad atgriezīšos. Ir reizes, kad uztraucos, vai tā būs hroniska slimība un es vienmēr būšu atkarīga. Katru reizi kaut kas cits, tāpēc man vienmēr ir kāda vajadzība.

ĀRSTE: Kas notiek jūsu dzīvē ārpus slimnīcas? Ks neko nezinu par jūsu pieredzi vai to, kā jūs dzīvojat. Kas ar jums notiek, kad nespējat strādāt? Vai baznīca jūs atbalsta? Kur jūs tagad strādājat? Un ko dara jūsu ģimene?

PACIENTE: Protams, viņi atbalsta. Esmu trīs reizes ievietota mūsu pašu slimnīcā. Reiz naktī man tik ļoti sāpēja, ka nespēju paelpot. Izgāju gaitenī un pieklauvēju pie kādas māsiņas durvīm, viņa mani atveda uz palātu un iešļircināja, tad vienkārši nolēma atstāt mani lazaretē. Tā ir mūķeņu lazarete. Tikai mūķenēm tur ieeja aizliegta, un tur ir sasodīti vientuļi. Saprotiet, tur nav ne televīzijas, ne radio, mūsu dzīvē nav tādu lietu. Izņemot reizēm izglītojošos nolūkos, bet, ja cilvēki nenāk, man tas ir vajadzīgs. Nekā tāda tur nav, esmu par to runājusi ar savu ārstu, un, līdzko sāpes pārgāja un es varēju izturēt, viņš mani izrakstīja, zinot, ka psiholoģiski man ir vajadzīgi cilvēki. Un ja es varu ieiet pati savā cellē, atgulties un pilnībā pārģērbties vairākas reizes dienā, noiet lejā uz maltītēm, es vismaz jūtos piederīga dzīvei. Nejūtos tik vientuļa. Lai gan man bieži jāsēž baznīcā, nespējot lūgties, jo nejūtos labi, bet esmu kopā ar pārējiem. Vai saprotat, ko vēlos teikt?

ĀRSTE: Jā. Kāpēc vientulība jums liekas tik biedējoša?

PACIENTE: Es domāju… nē, nedomāju, ka baidos no vientulības, jo gadās brīži, kad man jābūt vienai. Es nerunāju par to. Bet, ja nesasaistīšu to ar pamestību šajā situācijā, es nevarēšu sev palīdzēt. Būtu labi, ja es justos gana pašpietiekama, lai man nevajadzētu cilvēku. Bet man… Nav runa par miršanu vienatnē, tās ir mokas, ko tev sagādā sāpes, kaut matus plēs. Tev vienalga, ka dienām ilgi neesi mazgājusies, jo tas prasa tik lielas pūles, tu zaudē cilvēcību.

KAPELĀNS: Viņa gribētu saglabāt zināmu cieņu, kamēr vien spētu.

PACIENTE: Jā, un reizēm es nespēju izdarīt to viena pati.

ĀRSTE: Zināt, jūs vārdos izsakāt tik daudz no tā, ko mēs visu šo gadu darām un ko esam daudzējādā ziņā centušies darīt. Jūs nudien ietērpjat to vārdos.

PACIENTE: Tu vēl aizvien gribi būt dzīva personība.

ĀRSTE: Cilvēks.

PACIENTE: Jā. Un vēl pērn mani izrakstīja no šejienes. Bija jābrauc mājās uz mūsu pašu slimnīcu ratiņkrēslā, jo kāja bija lauzta. Tas bija patoloģisks lūzums. Un visi cilvēki, kuri stūma ratiņkrēslu, izveda mani no pacietības, jo stūma mani turp, kur gribēja viņi, nevis es. Un es ne vienmēr varēju viņiem izstāstīt, kurp vēlos doties. Es drīzāk paciestu sāpes elkoņos, braucot uz labierīcībām, nekā stāstītu visiem, kur man jānokļūst, un pēc tam liktu viņiem gaidīt ārpusē un atvēlēt man laiku, kamēr izmantoju mazgātavu. Vai saprotat, ko gribu teikt? Viņas dēvēja mani par neatkarīgu un tamlīdzīgi, tomēr es tāda nebiju. Man bija jāsaglabā cieņa, jo viņas to liedza. Nedomāju, ka tad, ja man patiesi vajadzīga palīdzība, es to noraidītu tā, kā es to darīju. Bet tāda veida palīdzība, kādu man sniedz daudzi cilvēki, sagādā tikai problēmas. Aiz savas laipnības un es zinu vēlot tikai to labāko, taču es nespēju vien sagaidīt, kad viņas aizies. Mums, piemēram, ir viena māsa, kura rūpējas par mums, piedāvā dažādas lietas un jūtas atraidīta, ja tu nepieņem. Es jutos vainīga. Zinu, ka viņai ir muguras ortoze tādas mūsu slimnīca izsniedz septiņdesmit septiņus gadus vecajām slimajām mūķenēm. Es pieceļos un paceļu pati savu gultu, pirms lūdzu to vienai no viņām. Bet, ja viņa piedāvā to sakārtot un es atsakos, viņai šķiet, ka es atraidu viņu kā medmāsu. Tāpēc man jāsakož zobi un jācer, ka nākamajā dienā viņa nenāks un nestāstīts, cik ļoti viņai visu nakti sāpēja mugura un ka viņa nav varējusi gulēt, jo es domāšu, ka tā bija mana vaina.

KAPELĀNS: Hm… Viņa liek jums par to ciest.

PACIENTE: Jā.

KAPELĀNS: Vai es varu nomainīt?…

ĀRSTE: Jūs mums pateiksiet, kad nogursiet, labi?

PACIENTE: Jā, turpiniet vien. Es visu dienu atpūtos.

KAPELĀNS: No ticības viedokļa kā jūsu slimība ir ietekmējusi jūsu ticību? Vai tā ir stiprinājusi vai vājinājusi jūsu ticību Dievam?

PACIENTE: Nesaku, ka vainīga mana slimība, jo es par to nekad neesmu domājusi no šāda viedokļa. Gribēju kā mūķene veltīt sevi Dievam. Vēlējos kļūt par ārsti un doties misijās. Neko no tā neesmu paveikusi. Saprotiet, es nekad neesmu izbraukusi no valsts. Es daudzus gadus esmu bijusi slima. Tagad zinu, ka tas bija… Biju izlēmusi, ko vēlos darīt Dieva labā. Mani vilināja šīs lietas, un es domāju, ka tā bija viņa griba. Taču tā tas acīmredzot nebija. Tāpēc es savā ziņā atmetu ar roku, lai gan, ja kādreiz atveseļotos, es gribētu to pašu. Tāpat vēlētos studēt medicīnu. Domāju, ka ārsta misijā ir kaut kas vienreizējs, vairāk nekā medmāsas darbā, arī tāpēc, ka valdības nosaka medmāsām tādus ierobežojumus. Taču mana ticība visvairāk sašķobījās šeit. Ne slimības dēļ, bet kāda pacienta dēļ, kurš gulēja gaiteņa otrā pusē. Tas bija kāds ļoti laipns ebrejs. Mēs satikāmies rentgena kabinetā tajā mazajā būcenītī. Mēs abi gaidījām rentgenu. Pēkšņi es izdzirdēju balsi viņš man sacīja: "Par ko tu tik sasodīti priecājies?" Palūkojos uz viņu un atbildēju: "īpaši priecīga neesmu, ber nebaidos no tā, kas notiks, ja tu par to runāji." Viņa skatiens bija visai cinisks. Lūk, tā mēs iepazināmies un atklājām, ka vairāk vai mazāk mītam gaiteņa pretējās pusēs. Viņš bija ebrejs, bet neievēroja nekādas tradīcijas, tāpat nicināja vairumu rabīnu, ko bija saticis. Tāpēc viņš ienāca un stāstīja, ka patiesībā Dieva nemaz nav. Ka mēs viņu izdomājām, jo mums tāds bija vajadzīgs. Es nekad nebiju par to domājusi. Viņš tam patiesi ticēja. Manuprāt, viņš tā domāja, jo neticēja viņsaulei. Tai pašā laikā mums bija medmāsa, kura bija agnostiķe un apgalvoja, ka pasauli varbūt arī radījis Dievs. Viņi uzrunāja mani. "Domājam, jūs gribat par to runāt," viņi uzsāka sarunu. Un māsiņa turpināja iesākto domu: "Bet Dievs pavisam noteikti kopš tā laika vairs nerūpējas par pasauli." Ks tādus cilvēkus nebiju satikusi, līdz ierados šeit. Pirmo reizi man nācās pārdomāt savu ticību. Allaž esmu atbildējusi: "Protams, ka Dievs ir! Paraugieties uz dabu un tamlīdzīgi." Tas ir tas, ko man kāds ir iemācījis.

KAPELĀNS: Viņi izaicināja jūs?

PACIENTE: Jā. Un arī cilvēkus, kuri bija mani mācījuši. Vai viņiem bija vairāk taisnības nekā tiem, kas bija to izdomājuši? Ks atklāju, ka man nebija ticības tā bija kāda cita ticība. Un tieši M. lika man nonākt pie šīs atziņas. M. ir tas cilvēks. Viņš mūžīgi izmet kādu sarkastisku piezīmi, vai arī tā medmāsa paziņo: "Nezinu, kāpēc es tā rūpējos par Romas kātoju baznīcu, ja tik ļoti ienīstu to." Tas notika, kad viņa deva man zāles. Šiem vārdiem vajadzēja maigi sapurināt mani. Un M. no sirds centās manis dēļ būt godbijīgs. Viņš ieminējās: "Ks vēlos runāt par Barabu." Ks atbildēju: "Tu nevari Kristus vietā runāt par Barabu." Bet viņš teica: "Kāda gan atšķirība? Neapvainojies, māsa." Un mēģināja izrādīt godbijību un cieņu, taču vienmēr izaicināja mani. It kā tas viss būtu joks.

ĀRSTE: Jums viņš patīk?

PACIENTE: Patīk. Joprojām patīk.

ĀRSTE: Vai tas notiek šobrīd? Vai tas ir kāds, kurš šobrīd atrodas slimnīcā?

PACIENTE: Nē, tas notika otrajā reizē, kad mani ievietoja šeit. Mēs kļuvām draugi.

ĀRSTE: Vai jūs vēl sazināties ar viņu?

PACIENTE: Viendien bija ienācis. Ak, jā, viņš man atsūtīja burvīgu ziedu pušķi. Un savu ticību es patiesībā ieguvu no viņa. Nudien, tagad tā ir mana ticība. Turklāt tā ir ticība, nevis kāda cita mācība. Ar to gribu teikt, ka es nesaprotu Dieva nodomu un daudz ko no notiekošā, bet es ticu, ka Dievs ir varenāks par mani un es visu saprotu, kad redzu mirstam jaunus cilvēkus, vērojot viņu vecākus, lai gan citi šādu nāvi uzskata par pāragru. Ks saku: "Dievs ir mīlestība." Un tagad es to saku no sirds. Tic nav tikai vārdi, es to domāju nopietni. I In viņš, ja viņš ir mīlestība, tad zina, ka šis laiks cilvēka dzīvē ir labākais laiks, un, ja viņi būtu dzīvojuši ilgāk, ja viņi būtu dzīvojuši mazāk, viņš nespētu dot viņiem tik daudz no mūžības, vai mūžībā viņus gaidītu sods daudz ļaunāks nekā tagad. Domāju, ka viņš to dara aiz mīlestības tikai tā es spēju pieņemt jauno un nevainīgo cilvēku nāvi.

ĀRSTE: Vai neiebilstat, ja uzdošu dažus ļoti personīgus jautājumus?

KAPELĀNS: Tikai viena piebilde. Ja es pareizi dzirdēju, jūs sakāt, ka tagad savā ticībā esat stiprāka un savu slimību spējat pieņemt mierīgāk nekā sākumā. Tā iznāk.

Pacihntk: Nu, nē. Es runāju par savu ticību ārpus manas slimības. Tā nebija slimība, bet gan M., kurš apšaubīja manu ticību, pats to nemaz negribot.

ĀRSTE: Tā tagad ir viņas pašas, nevis kāda cita iemācīta doktrīna.

KAPELĀNS: Tā radās attiecībās.

PACIENTE: Tā radās šeit. Viss notika tepat slimnīcā. Šo gadu laikā esmu to pārdomājusi un augusi savā ticībā. Nu es patiesi saprotu, kas ir ticība un uzticēšanās. Agrāk es taustījos tumsā, cenšoties rast skaidrāku izpratni. Pat dziļākās zināšanas nemaina faktu, ka es redzu un man patīk vēl daudz citas lietas. Sacīju M.: "Ja Dieva nav, man nav ko zaudēt, bet, ja viņš ir, es pielūdzu viņu, kā viņš to ir pelnījis, cik vien es to šobrīd spēju." Savukārt agrāk tā bija kāda cita ticība -automātiska, izglītojoties iegūta. Es nepielūdzu Dievu. Man likās, ka pielūdzu, un, ticiet man, es justos aizvainota, ja kāds būtu teicis, ka neticu Dievam. Taču tagad es redzu atšķirību.

KAPELĀNS: Jums bija vēl citi jautājumi?

ĀRSTE: Jā, taču, manuprāt, mums aptuveni pēc piecām minūtēm jābeidz. Bet varbūt varam turpināt šo sarunu kādu citu reizi.

PACIENTE: Gribu jums izstāstīt, ko man sacīja kāda PACIENTE: "Nenāc un nestāsti, ka tāda ir Dieva griba attiecībā uz mani." Nekad iepriekš nebiju dzirdējusi, ka kāds ņemtu ļaunā šādu piezīmi. Viņa bija divdesmit septiņus gadus veca māte, kurai bija jāpamet trīs bērni. "Neciešu, ja ierodas kāds no malas un norāda man uz to. Zinu, bet tu dzīvo vienās sāpēs. Neviens nespēj aizmālēt acis, ja tev sāp."

Tādā brīdī labāk apliecināt savu sapratni ar vārdiem: "Tev sāp." Lai justu, ka kāds saprot tavas ciešanas, nevis ignorēt un vēl pieliet eļļu ugunī. Kad jūties labāk, tad tā var. Gribu sacīt vēl ko cilvēki nespēj izrunāt vārdu "vēzis". Šķiet, ka šis vārds vēl aizvien izraisa sāpes.

ĀRSTE: Ir vēl citi tādi vārdi.

PACIENTE: Taču daudziem tas ir sāpīgāk nekā man. Domāju, ka daudzējādā ziņā tā bijusi labvēlīga slimība, kas daudz devusi. Esmu ieguvusi daudzus draugus, iepazinusi daudzus cilvēkus. Nezinu, vai sirdsslimība un cukurslimība būtu pieņemamākas. Es skatos gaitenī un priecājos par to, kas man ir, nevis par to, kā man nav. Es neapskaužu citus cilvēkus. Bet, ja cilvēks ir slims, viņš neko tādu nedomā. Tikai gaida, lai redzētu, vai cilvēki sāpinās vai palīdzēs.

ĀRSTE: Kāda meitene jūs bijāt bērnībā? Kāpēc kļuvāt par mūķeni? Vai tas bija nolemts ģimenē vai citādi?

PACIENTE: Ģimenē es biju vienīgā tāda. Mēs bijām desmit bērni pieci puikas un piecas meitenes. Neatceros, ka nebūtu gribējusi būt mūķene. Taču reizēm, zināt, tā kā studēju psiholoģiju, es prātoju, vai tādējādi nokļūšu tur, kur izceltos. Es tik ļoti atšķiros no savām māsām, kuras tik loti patika manai ģimenei, manai mātei… Viņas bija labas mājsaimnieces, savukārt man daudz labāk patika grāmatas un tamlīdzīgas lietas. Taču jāsaka, ka ar gadiem manas domas ir mainījušās. Reizēm, kad negribu būt mūķene, šodien, kad ir tik nolāpīti grūti, es atceros: ja Dievs ir man to vēlējis, es varu pieņemt Dieva gribu. Tā vai citādi viņš pirms daudziem gadiem būtu parādījis man citu ceļu. Un arī par to es turpināju domāt esmu par to domājusi visu mūžu. Tā bija vienīgā lieta, šobrīd liekas, ka būtu bijusi laba māte un laba sieva. Savulaik uzskatīju, ka tas ir vienīgais, ko man vajag un ko es varētu darīt. Neviens nespieda, jo tā bija mana brīva griba, bet es nesapratu. Man bija trīspadsmit gadi, kad devos klosterī, bet zvērestu devu tikai divdesmit gadu vecumā šis laiks man bija atvēlēts. Seši gadi man bija atvēlēti pārdomām līdz galīgajam zvērestam. Jāsaka, ka viss ir tavā ziņā, tāpat kā laulībā. Tu pieņem vai arī atraidi. Tu apzinies, ka vari sasniegt pilnību.

ĀRSTE: Vai jūsu māte vēl ir dzīva?

PACIENTE: Jā.

ĀRSTE: Kāda sieviete ir viņa?

PACIENTE: Gan mans tēvs, gan māte emigrēja no XY. Māte patstāvīgi iemācījās valodu. Viņa ir ļoti sirsnīgs cilvēks. Domāju, ka viņa īsti nesaprata manu tēvu. Tēvs bija mākslinieks un labs tirgotājs, bet māte bija ļoti noslēgta un atturīga. Tagad saprotu, ka viņa noteikti jutās nedroša. Māte augsti vērtēja atturību, tāpēc sabiedriskums manā ģimenē rika uzskatīts par nicināmu. Bet cs biju sabiedriska. Tāpēc, ka man patika doties laukā un darboties, savukārt māsām patika palikt mājās un izšūt viņas bija mātes acuraugi. Ks iestājos dažādos klubos un tamlīdzīgi. Bet tagad man stāsra, ka esmu intraverta. Man visu mūžu ir bijis grūti…

ĀRSTE: Nedomāju, ka jūs esat intraverta.

PACIENTE: Man to paziņoja pirms pāris nedēļām. Tikai retumis atrodu cilvēku, kurš ar mani var sarunāties par augstāku matēriju, nevis ikdienišķām tēmām. Mani interesē tik daudzas lietas. Man nekad nav bijis domubiedra. UN, kad tev, cilvēkam, nereti gadās nokļūt sabiedrībā, kur kopā ar tevi pie viena galda sēž grāmatvedis, tas, šķiet, nepatīk klostera māsām, kurām nav bijusi iespēja iegūt tādu izglītību kā man. Viņiem liekas, ka jūties pārāka par viņiem. Izglītība liek būt pazemīgam, nevis lepnam. Un es negrasos mainīt savu valodu. Ja varu lietot atbilstošu vārdu, es negrasos tā vietā izvēlēties kādu vienkāršāku. Bet, ja viņi to uzskata par vīzdegunību, tā tas nav. Ar bērnu es varu sarunāties tikpat vienkārši kā jebkurš cits, bet es nedomāju mainīt savu valodu, lai pielāgotos ikvienam. Taču bija laiks, kad es vēlējos, kaut to spētu. Man bija jākļūst tādai, kādu visi no manis sagaidīja. Nu vairs tā nav. Viņiem arī jāiemācās pieņemt mani. Esmu savā ziņā prasīga pret viņiem vai arī vienkārši mierīgi nogaidu, gabaEs jau nenokritīs. Cilvēki dusmojas uz mani, taču viņi paši ir sadusmojuši sevi. Ne jau es viņus sadusmoju.

ĀRSTE: Jūs arī dusmojies uz cilvēkiem?

PACIENTE: Jā, dusmojos, un man uznāca dusmas, kad tā sieviete paziņoja, ka esmu intraverta, lai gan pati sarunā ne uz brīdi nenovirzījās no iemītās taciņas. Viņas neinteresē jaunumi un tas, kas tajā dienā noticis. Par pilsoņu tiesībām vispār nav iespējams runāt.

ĀRSTE: Par ko jūs tagad runājat?

PACIENTE: Par manām klostera māsām.

ĀRSTE: Saprotu. Labi, es labprāt turpinātu, bet domāju, ka mums jābeidz. Vai zināt, cik ilgi mēs sarunājamies?

PACIENTE: Nezinu. Varētu būt kāda stunda.

ĀRSTE: Vairāk nekā stunda.

PACIENTE: Jā, droši vien. Zinu, ka konsultācijas aizrit ātri, ja aizraujas.

KAPELĀNS: Es tomēr prātoju… prātoju, vai ir kādi jautājumi, kurus jūs gribētu uzdot mums?

PACIENTE: Vai esmu jūs šokējusi?

ĀRSTE: Nē.

PACIENTE: Savā spontānumā es, iespējams, esmu sabojājusi priekšstatu par…

ĀRSTE: Par to, kādai jābūt mūķenei?

PACIENTE: Jā.

KAPELĀNS: Jāsaka, jūs atstājāt uz mani spēcīgu iespaidu.

PACIENTE: Bet es negribētu aizvainot kādu ar savu tēlu, zināt.

ĀRSTE: Nē, tā nav.

PACIENTE: Es negribētu, lai jūs nu būtu sliktākās domās par mūķenēm vai ārstiem, vai medmāsām…

ĀRSTE: Nedomāju, ka tā būs. Mums patīk, ka jūs esat tāda, kāda esat.

PACIENTE: Reizēm es prātoju, vai viņiem nav grūti ar mani.

ĀRSTE: Nešaubos, ka reizēm ir grūti.

PACIENTE: Tā kā esmu medmāsa un mūķene, viņiem varbūt nav viegli ar mani.

ĀRSTE: Man patīkami redzēt, ka jūs nevalkājat mūķenes masku un esat tāda, kāda esat.

PACIENTE: Tā ir vēl viena lieta, vēl viena mana problēma. Mājās es nevarēju iziet no savas istabas bez mūķenes tērpa. Šeit tas rada barjeru, taču ir brīži, kad cs izeju no palātas halātā, kas dažas klostera māsas mājās tik ļoti šokēja. Viņas mēģināja dabūt mani laukā no šīs slimnīcas. Viņas domāja, ka uzvedos nepiedienīgi un man nevajadzētu ļaut cilvēkiem ienākt manā palātā, kad vien viņi vēlas. Viņām tas viss likās šokējoši. Klostera māsām pat prātā neienāca darīt to pašu un i/pildīt manu vēlmi biežāk apciemot mani. Kad esmu šeit, viņas mani apciemo biežāk nekā klostera slimnīcā. Es tur gulēju divus mēnešus, un tikai reta klostera māsa ienāca mani apraudzīt. Bet es to saprotu, jo viņas strādā slimnīcā, tāpēc brīvajā laikā cenšas atrasties pēc iespējas tālāk no tās vietas. Bet man kaut kā jāpavēsta pārējām, ka gribu satikt viņas. Pat ja es lūdzu viņas vēlreiz iegriezties, viņas tomēr tam netic. Viņas domā, ka esmu stipra, ka man ir labāk vienai, ka viņas nav svarīgas. Un tomēr es nespēju diedelēt, lai viņas nāk. k al'l l.ans: Tādējādi zūd jēga.

PACIENTE: Tā nav pareizi. Es nevaru diedelēt kādam to, kas man vajadzīgs.

KAPELĀNS: Manuprāt, jums lieliski izdevās mums to pavēstīt. Ārkārtīgi jēgpilni. Cik svarīga pacientam ir cilvēka cieņa! Lai nebūtu jālūdzas vai jāvairās, lai ar cilvēku nemanipulē. ĀRSTE: Bet man šķiet… Ja drīkstu šo sarunu pabeigt ar nelielu padomu. Man gan nepatīk šis vārds. Domāju, ka reizēm, ja mūs moka sāpes un agonija, bet izskatāmies tikpat labi kā jūs, medmāsai ir grūti saprast, kad viņa jums ir vajadzīga un kad nevēlaties viņu redzēt. Manuprāt, brīžiem vajadzīgs spēks, lai palūgtu, un tā nav diedelēšana. Saprotat? Iespējams, tas ir grūtāk. PACIENTS: Šobrīd man ļoti sāp mugura. Garāmejot noiešu gar medmāsām un palūgšu pretsāpju līdzekli. Es nezinu, kad man to ievajadzēsies, bet pietiktu taču palūgt pretsāpju līdzekli, vai ne? Man sāp, vienalga, vai es izskatos labi vai ne. Ārsti teikuši, ka man vajadzētu censties, lai justos labi, lai kādu dienu iztiktu bez sāpēm, jo tad, kad nāksies atgriezties darbā, man vajadzēs svīst nodarbībās vienalga, vai man sāp vai ne. Tas ir labi, bet esmu pateicīga par viņu izpratni, ka laiku pa laikam gribas neciest sāpes, lai mazliet atslābtu.

Intervija skaidri apliecina Pacientes vajadzību. Viņā mājoja dusmas un aizvainojums, kura cēloņi meklējami agrīnā bērnībā. Mūķene bija viena no desmit bērniem un savā ģimenē jutās neiederīga. Kamēr citas māsas labprāt sēdēja mājās un izšuva, iepriecināja māti, viņa, šķiet, vairāk līdzinājās tēvam vēlējās iziet sabiedrībā, ceļot. Tas tika pielīdzināts mātes neklausīšanai. Šķiet, kļūstot par mūķeni, PACIENTE izvēlējās kompromisu starp savu vajadzību atšķirties no māsām, atrast pašai sevi un būt mammas paklausīgajai meitiņai. Tikai tuvojoties četrdesmit gadu slieksnim, turklāt slimības iespaidā aizvien grūtāk bija saglabāt "labās meitas" tēlu. Viņas aizvainojumā uz mūķenēm atspoguļojās aizvainojums uz māti un māsām par to, ka viņas nepieņēma viņu, jaušamas agrīnās atraidījuma izjūtas. Nesaprotot dusmu un aizvainojuma cēloni, apkārt esošie cilvēki reaģēja personīgi un sāka viņu vēl jo vairāk atstumt. Šo aizvien lielāko izolāciju PACIENTE spēja kompensēt, tikai apciemojot citus slimniekus un izvirzot viņu vietā dažādas prasības, tādējādi apmierinot viņu vajadzības (kas patiesībā bija arī viņas pašas nepieciešamība) un vienlaikus paužot savu neapmierinātu, vainojot nepienācīgā aprūpē. Šī naidīgā prasība, dabiski, atbaidīja medmāsas, bet pašai savukārt ļāva attaisnot savu naidīgumu.

Sarunas laikā tika atrisinātas vairākas vajadzības. PACIENTE varēja ļaut vaļu savai patiesajai dabai naidīgumam un prasīgumam bez jebkāda nosodījuma un personīgas uztveres. Viņu saprata, nevis nosodīja. Sievietei ļāva izlādēt dusmas. Atbrīvojusies no šīs nastas, viņa spēja atklāt arī citu savas personības šķautni iejūtīgu sievieti, kas spēj mīlēt, dziļi izprast un pieķerties. Viņa nepārprotami mīlēja šo ebreju vīrieti un uzskatīja, ka, pateicoties viņam, atklājusi savas ticības patieso nozīmi. Viņa dēļ PACIENTE ieslīga stundām ilgā pašapcerē un visbeidzot spēja sevī atklāt iekšēju, nevis ārēju ticību Dievam.

Intervijas noslēgumā sieviete lūdza dot viņai vairāk iespēju šādi izrunāties. Viņa to atkal pārfrāzēja, dusmīgi pieprasot pretsāpju zāles. Mēs turpinājām apmeklēt pacienti un pārsteigti uzzinājām, ka mūķene vairs neapciemo citus mirstošos pacientus un draudzīgāk izturas pret personālu. Kad PACIENTE vairs tik ļoti nekaitināja medmāsas, tās biežāk apciemoja viņu un galu galā lūdza tikšanos ar mums, "lai labāk izprastu viņu". Lūk, kādas pārmaiņas!

Vienā no maniem pēdējiem apciemojumiem sieviete vēlreiz palūkojās uz mani un visbeidzot palūdza ko tādu, ko man vēl neviens nebija lūdzis, proti palasīt priekšā nodaļu no Bībeles. Viņa tobrīd bija pavisam vārga un vienkārši nolaida galvu uz spilvena, norādot man, kuras lappuses lasīt, bet kuras izlaist.

Man nepatika šis uzdevums, jo tas šķita visai dīvains un neierasts man izteikts lūgums. Es būtu jutusies daudz ērtāk, ja PACIENTE lūgtu man pamasēt muguru, iztukšot naktspodiņu vai kaut ko tamlīdzīgu, lomēr es ari atcerējos savu sacīto, ka mēģināsim izpildīt viņas vajadzības, un likās, ka saukt slimnīcas kapelānu būtu nožēlojami, jo vajadzība lajā brīdī likās neatliekama. Atceros, ar kādām šausmām iedomājos, ka kāds no kolēģiem varētu ienākt un pasmieties par manu jauno lomu, tāpēc jutos atvieglota, kad šā "seansa" laikā neviens palātā neienāca.

Es lasīju nodaļas, bet nezināju, ko īsti biju izlasījusi. PACIENTE bija pievērusi acis, un es pat nespēju izdibināt viņas reakcijas. Beigās jautāju, vai tā ir viņas pēdējā atbrīvošanās no spriedzes, vai arī rur slēpjas kas cits, ko es nesaprotu. Tā bija vienīgā reize, kad dzirdēju sievieti sirsnīgi smejamies, un smieklos izskanēja pateicība un humors. PACIENTE atbildēja, ka tas ir gan viens, gan otrs, bet galvenais iemesEs ir labais. Viņa ne tikai vēl pēdējo reizi pārbaudīja mani, bet ari sūtīja savu vēstījumu, kuru, kā viņa cerēja, es atcerēšos vēl ilgi pēc viņas nāves…

Pēc dažām dienām PACIENTE, pilnībā apģērbusies, apciemoja mani manā kabinetā, lai atvadītos. Viņa izskatījās priecīga, gandrīz laimīga. Viņa vairs nebija dusmīgā mūķene, kura atsvešinājās no visiem, bet sieviete, kura bija radusi mieru, ja ne pieņemšanu un kura bija ceļā uz mājām, kur drīz pēc tam nomira.

Daudzi no mums vēl atceras viņu ne to grūtību dēļ, kādas viņa sagādāja, bet gan mācību dēļ, kuras daudzi no mums bija guvuši. Tā nu savas dzīves pēdējos mēnešos sieviete bija kļuvusi tāda, kāda viņa tik izmisīgi vēlējās būt atšķirīga no citiem, tomēr vēl aizvien mīlēta un pieņemta.

V nodaļa treša stadija kaulēšanās

Mežcirtēja cirvis lūdza kokam savu kātu. Koks to iedeva. Tagore No krājuma "Gāju putni", I.XXI

Trešā stadija kaulēšanās stadija ir mazāk zināma, bet vienlīdz nepieciešama pacientam, lai arī uz īsu brīdi. Ja mēs esam spējuši atzīt skumjo faktu un dusmojušies uz cilvēkiem un Dievu nākamajā stadijā, varbūt mums izdodas panākt sava veida vienošanos par neizbēgamā atlikšanu. "Ja Dievs ir izlēmis vest mani projām no šīs pasaules un nav atbildējis uz maniem dusmīgajiem lūgumiem, varbūt viņš būs pielaidīgāks, ja mīļi palūgšu." Mēs visi pazīstam šo reakciju, vērojot savus bērnus, kuri vispirms pieprasa un tad lūdzas. Bērniem varbūt nav pieņemams mūsu "nē", ja viņi vēlas nakti pavadīt pie drauga. Viņi, iespējams, sadusmojas un cērt kāju pret zemi. Viņi ieslēdzas savā guļamistabā un kādu laiku dusmas pauž, atraidot mūs. Tomēr viņi vēl pārdomās. Viņi apsvērs citu pieeju. Galu galā viņi iznāks laukā, paši pieteiksies izpildīt kādu mājas darbu, uz ko normālos apstākļos mēs nevarētu viņus pierunāt. Un jautās mums: "Ja es visu nedēļu labi uzvedīšos un katru vakaru mazgāšu traukus, vai tad tu mani palaidīsi?" Dabiski, pastāv neliela iespēja, ka piekritīsim piedāvātajam darījumam un bērns saņems to, kas sākumā liegts.

Neārstējami slims PACIENTS liek lietā šīs pašas manipulācijas. No savas iepriekšējās pieredzes viņš zina, ka varbūtība tikt atalgotam par labu uzvedību un vēlmes izpildīšana apmaiņā pret īpašiem pakalpojumiem ir neliela. Viņa vēlme gandrīz vienmēr ir paildzināt dzīvi, kam seko vēlme dažas dienas nejust sāpes vai fiziskas neērtības. Kāda PACIENTE, kura savulaik bija bijusi operdziedātāja, bet kuras žokli un seju bija izkropļojis audzējs un kura vairs nevarēja uzstāties uz skatuves, lūdza "uzstāties vēl tikai vienu reizi". Saprotot, ka tas nav iespējams, viņa sniedza vienu no aizkustinošākajiem priekšnesumiem savā mūžā. Viņa lūdza atļauju piedalīties seminārā un runāt skatītāju klātbūtnē, nevis aiz spoguļstikla. Visu studentu priekšā sieviete stāstīja par savu dzīvi, panākumiem un traģēdiju, līdz telefona zvans aizsauca viņu atpakaļ uz palātu. Ārsts un zobārsts bija gatavi izraut visus viņas zobus, sagatavojot staru terapijai. Dziedātāja lūdza iespēju vēl reizi nodziedāt mums, pirms viņai uz visiem laikiem nāktos paslēpt savu seju.

Kāda cita PACIENTE cieta milzīgas sāpes un neērtības, nevarēdama doties mājās, jo bija atkarīga no pretsāpju līdzekļu injekcijām. Viņai bija dēls, kurš neatlika savus precību plānus, jo slimā māte bija tā vēlējusies. Sieviete skuma, ka nespēs piedalīties šajā nozīmīgajā dienā, jo viņš bija viņas vecākais un mīļākais bērns. Apvienojot spēkus, mēs iemācījām viņai pašhipnozi, kas ļāva viņai vairākas stundas nejust sāpes. Sieviete bārstījās ar solījumiem, lai tikai nodzīvotu pietiekami ilgi un varētu piedalīties kāzās. Dienu pirms kāzām viņa izgāja no slimnīcas kā eleganta dāma. Neviens nebūtu ticējis, kādā stāvoklī viņa patiesībā ir. Šī sieviete bija "laimīgākais cilvēks pasaulē" un izskatījās starojoša. Prātoju, kāda būs viņas reakcija, kad beigsies termiņš, kuru viņa bija izkaulējusi.

Nekad neaizmirsīšu brīdi, kad PACIENTE atgriezās slimnīcā. Viņa izskatījās pārguruši un nomocījusies, bet pirms es paguvu sasveicināties sacīja: "Neaizmirstiet, ka man ir vēl viens dēls!"

Kaulēšanās nudien ir mēģinājums atlikt, tā vienmēr ietver atalgojumu "par labu uzvedību", cilvēka paša nospraustu "termiņu" (piemēram, vēl viena uzstāšanās, dēla kāzas) un netiešu apsolījumu, ka PACIENTS nelūgs neko citu, ja vēlēšanās tiks izpildīta. Neviens no mūsu pacientiem gan nav "turējis savu solījumu"; citiem vārdiem sakot, viņi ir kā bērni, kuri saka: "Es nekad vairs nestrīdēšos ar savu māsu, ja ļausi man iet." Lieki piebilst, ka mazais puika ar māsu strīdēsies gan, tāpat ši operdziedātāja mēģinās vēl reizi uzstāties. Viņa nespēja dzīvot bez skatuves un pameta slimnīcu, pirms viņai tika izrauti zobi. Tikko api .ikstīrā PACIENTE nevēlējās ar mums tikties, kamēr neatzīsim faktu, ka iņ.ii ir vēl viens dēls, kura kāzas sieviete vēlējās skatīt savām acīm.

Kaulēšanās lielākoties notiek ar Dievu un parasti tiek turēta noslēpumā vai pieminēta starp rindiņām vai kapelāna privātajā kabinetā. Musu individuālajās intervijās bez skatītājiem mūs pārsteidza daudzie pacienti, kuri apsolīja "Dievam veltītu dzīvi" vai "dzīvi Baznīcas kalpībā" apmaiņā pret nedaudz laika. Daudzi no mūsu pacientiem arī solīja ziedot daļu vai visu savu ķermeni "zinātnei" (ja ārsti savas prolesionālās zināšanas pielietotu viņu dzīves pagarināšanai).

Psiholoģiski solījumi var būt saistīti ar slēptu vainas sajūtu, tāpēc būru lietderīgi, ja personāEs neatstātu bez ievērības šādas pacientu izmestās piezīmes. Ja iejūtīgs KAPELĀNS vai ārsts uzzinātu par šādiem apsolījumiem, viņš varētu mēģināt izdibināt, vai PACIENTS nejūtas vainīgs par to, ka nav pietiekami bieži apmeklējis baznīcu, vai šīs vainas sajūtas pamatā nav kādas dziļākas, neapzinātas, naidīgas vēlmes. Tieši tādēļ mēs esam atklājuši, ka starpdisciplīnu pieeja mūsu pacientu aprūpē ir visnoderīgākā, jo KAPELĀNS bieži ir pirmais, kurš uzklausa bēdas. Tad mēs izpērām visus apstākļus, līdz PACIENTS atbrīvojas no iracionālajām bailēm vai vēlmes tikr sodītam neizturamās vainas sajūtas dēļ, kas tikai saasinās līdz ar kaulēšanos un turpmākiem neturētiem solījumiem, kad "termiņš" ir beidzies.

VI nodaļa ceturta stadija depresija

Pasaule steidz tālāk, aizskarot atlikušās sirds stīgas, skumju mūziku spēlēdama. Tagore

No krājuma "Gāju putni", XI,IV

Kad nedziedināmi slims PACIENTS vairs nevar noliegt savu slimību, kad viņam ir jāpārcieš daudzas operācijas vai jāguļ slimnīcā, parādoties vēl citiem simptomiem vai kļūstot vājākam un kalsnākam, viņš vairs nespēj ar smaidu atvairīt notiekošo. Viņa pamirumu vai stoicismu, dusmas un niknumu drīz vien nomaina milzīga zaudējuma sajūta. Šis zaudējums savā būtībā ir daudzšķautņains: sieviete, kura sirgst ar krūts vēzi, reaģēs uz auguma izkropļošanu; cita sieviete ar dzemdes kakla vēzi vairs nejutīsies īsta sieviete. Mūsu operdziedātājas reakcija uz neatliekamo sejas operāciju, zobu izraušanu bija šoks, izbailes un visdziļākā depresija. Bet tas ir tikai viens no daudzajiem zaudējumiem, kas jāpārcieš šādam pacientam.

Ilgstošās ārstēšanās un slimnīcā pavadītā laika dēļ papildu grūtības rada finansiālais slogs; sākumā cilvēks vairs neatļauties sīkas greznības, bet vēlāk arī pašu nepieciešamāko. Milzīgās summas, kuras daudziem pacientiem pēdējos gados jāmaksā par šādu ārstēšanu un slimnīcu, piespiedušas pacientus pārdot savu vienīgo mantu: viņi nav varējuši paturēt māju, kuru būvējuši vecumdienām, apmaksāt bērnu mācības koledžā un, iespējams, piepildīt daudzus citus sapņus.

Biežās prombūtnes vai darbnespējas dēļ slimnieki zaudējuši darbu, mātes un sievas kļuvušas par ģimenes apgādniccēm, tādējādi liedzot bērniem uzmanību, kas viņiem reiz rikusi veltīta. Ja slima ir māte, mazajiem, iespējams, nākas dzīvot citur, tādējādi vēl vairāk padziļinot Pacientes skumjas un vainas sajūtu.

Visi šie depresijas iemesli ir labi zināmi ikvienam, kuram ir saskare ar pacientiem. Tomēr mēs nereti sliecamies aizmirst sēras, gatavojoties neizbēgamajam, kuras neārstējami slimam pacientam ir jāpārdzīvo, šķiroties no šīs pasaules. Ja es gribētu atšķirt šos divus depresijas paveidus, pirmo uzskatītu par reaktīvo depresiju, bet otru par sagatavošanās depresiju. Pirmā pēc savas būtības ir atšķirīga, tāpēc ar to jātiek galā citādi.

Saprotošam cilvēkam nebūs grūti izdibināt depresijas cēloni un atvieglot neracionālo vainas vai kauna izjūtu, kas bieži ir saistīta ar depresiju. Sievietei, kura raizējas, ka vairs nav īsta sieviete, var izteikt komplimentu par kādu īpaši sievišķīgu īpašību; var pārliecināt, ka viņa ir tāda pati sieviete, kāda bija pirms operācijas. Krūšu implanti ir jūtami uzlabojuši pašapziņu pacientēm, kuras cieš no krūts vēža. Sociālais darbinieks, ārsts vai KAPELĀNS var pārrunāt Pacientes bažas ar viņas vīru, lai tas palīdzētu uzlabot Pacientes pašapziņu. Sociālie darbinieki un kapelāni var būt lielisks atbalsts šajā laikā, palīdzot pārkārtot mājas dzīvi, jo īpaši ja tā ir saistīta ar bērniem vai vientuļiem, veciem cilvēkiem, par kuru aprūpi ir jādomā. Mūs nebeidz pārsteigt, cik ātri PACIENTS pārvar depresiju, kad nokārtoti šie būtiskie jautājumi. Intervija ar C. kundzi lieliski atklāj sievieti, kura cieta no smagas depresijas un nespēja samierināties ar savu slimību un gaidāmo nāvi, jo bija jārūpējas par tik daudziem cilvēkiem, turklāt nebija neviena, no kā gaidīt palīdzību. Sieviete vairs netika galā ar agrāko lomu, bet neviens nespēja viņu aizstāt.

Otrs depresijas veids saistīts nevis ar pagātnes zaudējumiem, bet gan ar gaidāmajiem zaudējumiem. Mūsu pirmā reakcija uz noskumušiem cilvēkiem ir mēģināt viņus uzmundrināt, stāstot, ka situācija nav tik drūma un bezcerīga. Mēs mudinām viņus paraudzīties uz dzīves gaišo pusi, uz visu krāsaino un labo sev apkārt. Bieži šādā veidā izpaužas pašu vajadzības, mūsu nespēja ilgstoši paciest sadrūmušu seju. Šī pieeja var būt noderīga, sastopoties ar pirmā tipa depresiju neārstējami slimajiem pacientiem. Māte būs laimīga uzzināt, ka bērni jautri spēlējas

I .liiniņa dārzā, kur viņi uzturas, kamēr tēvs ir darbā. Māti iepriecinās ziņa, ka viņi nebeidz smieties un jokot, iet uz ballītēm un no skolas nes mājās labas liecības tas viss vēsta, ka viņi turpina darboties arī mālēs prombūtnē.

Ja depresija ir līdzeklis, lai sagatavotos gaidāmajam zaudējumam, kad tiks atņemts viss, ko mīli, pamudinājums pieņemt esošo stāvokli nebūs iedarbīgs. Pacientu nevajadzētu aicināt palūkoties no gaišās puses, jo tas nozīmētu, ka viņam nevajadzētu domāt par neizbēgamo nāvi. Nebūtu ieteicams uzmundrināt viņu, lai neskumst, jo mēs visi ārkārtīgi skumstam, zaudējot mīļoto. PACIENTS tūlīt zaudēs visu un ikvienu, ko mīl. Ja viņam ļaus paust savas bēdas, viņš daudz ātrāk atradīs galīgo mierinājumu un būs pateicīgs tiem, kuri spēj būt viņam līdzās šajā depresijas laikā, pastāvīgi neuzbāžoties ar uzmundrinājumiem neskumt. Otrā tipa depresija parasti ir klusa atšķirībā no pirmās, un šajā laikā PACIENTS grib izrunāties, vajadzīgas ilgas sarunas un bieži arī aktīva dažādu speciālistu iejaukšanās. Sagatavošanās bēdās jebkādi vārdi ir gandrīz lieki. Tās drīzāk ir izjūtas, kurās var dalīties, un bieži pietiek ar rokas pieskārienu, matu noglāstīšanu vai vienkārši pasēdēšanu līdzās klusējot. vŠis ir laiks, kad PACIENTS var lūgt noskaitīt kādu lūgšanu, kad viņš sāk domāt par to, kas sagaida, nevis par to, ko atstāj aiz sevis. Tas ir laiks, kad pārlieku liela iejaukšanās no apmeklētāju puses, mēģinot uzmundrināt, traucē, nevis palīdz emocionāli sagatavoties.

Gadījums ar H. kungu ir piemērs, kā depresijas stadiju padziļina neziņa un neizpratne par pacienta vajadzībām, jo īpaši no tuvinieku puses. Šis slimnieks lieliski ilustrē abus depresijas veidus, jo brīžos, kad jutās labāk, daudzkārt pauda nožēlu par savām "neveiksmēm", par vējā palaistajām iespējām, kad bija vēl laiks būt kopā ar ģimeni, un bēdas par nespēju gādāt pa viņiem. Pacienta depresija sakrita ar aizvien pieaugošo vājumu un nevarību pildīt savu vīrieša un apgādnieka lomu. Iespēja saņemt cerīgu papildu ārstēšanu neuzmundrināja viņu. Mūsu sarunās atklājās vīrieša gatavība šķirties no šīs dzīves. Viņš skuma, jo bija spiests cīnīties par dzīvību brīdī, kad bija gatavs sagatavot sevi nāvei. Tieši šī pretruna starp pacienta vēlmi un apkārtējo cilvēku iedomām un cerībām bieži ir mūsu pacientu skumju un nemiera cēlonis.

Ja atbalsta speciālisti labāk izprastu neatbilstību jeb konfliktu starp pacientu un viņa vidi, šīs zināšanas viņi varētu nodot pacientu ģimenes locekļiem un tādējādi palīdzēt pacientiem un viņu tuviniekiem. Viņiem vajadzētu zināt, ka šāda veida depresija pacientiem ir nepieciešama un noderīga, lai PACIENTS varētu nomirt, radis mieru un mierinājumu. Tikai tie pacienti, kuri spējuši pārdzīvot savas sāpes un trauksmi, spēj sasniegt šo līmeni. Ja arī tuvinieki nonāktu pie šādas pārliecības, viņiem tiktu aiztaupītas nevajadzīgas sāpes.

Seko mūsu pirmā saruna ar H. kungu.

PACIENTS: Vai man ļoti skaļi jārunā?

ĀRSTE: Nē, būs labi. Ja nedzirdēsim, tā arī pateiksim. Runājiet tik skaļi, cik varat, kamēr vien jūtaties ērti. H. kungs teica, ka viņam izdosies lieliska saruna, ja psiholoģiski atbalstīšu viņu, jo viņš ir studējis komunikāciju zinātnes. PACIENTS: IemesEs tam ir tas, ka fiziski jūtos noguris un man reibst galva. ĀRSTE: Ko jūs domājāt ar vārdiem "psiholoģiski atbalstīt"?

PACIENTS: Fiziski vari justies žirgts un spirgts arī tad, kad īstenībā neesi, ja panāk sava veida psiholoģisku pacēlumu. Izjūtas ir lieliskas, it kā būtu saņēmis labas ziņas vai ko tamlīdzīgu. Lūk, ko es ar to domāju.

ĀRSTE: Patiesībā jūs gribat, lai runājam par labo, nevis slikto.

PACIENTS: Tiešām?

ĀRSTE: Vai to jūs gribat teikt?

PACIENTS: Ai, nē, nebūt ne…

KAPELĀNS: Manuprāt, viņš vienkārši teica, ka vēlas nelielu morālu atbalstu. ĀRSTE: Jā. Dabiski.

PACIENTS: Es gribēju teikt, ka, visticamāk, sabrukušu no sēdēšanas vien, ja sēdēšu šeit ilgāk nekā piecas minūtes, jo jūtos ļoti noguris un tik maz laika esmu pavadījis sēžot. ĀRSTE: Labi, tad ķersimies pie jautājumu, par kuru vēlamies aprunāties. PACIENTS: Lai notiek!

ĀRSTE: Mēs gandrīz neko nezinām par jums. No pacientiem mēģinām

izdibināt iespējas cilvēcīgi izrunāties ar viņiem, vispirms nepētot slimības vēsturi. Tāpēc iesākumā varbūt īsumā izstāstiet, cik jums ir gadu, kāda ir jūsu profesija un cik ilgi esat pavadījis slimnīcā.

PACIENTS: Esmu šeit aptuveni divas nedēļas, un pēc aroda esmu ķīmijas inženieris. Man ir zinātniskais grāds ķīmijas inženierzinātnē, turklāt universitātē es noklausījos komunikāciju kursu.

ĀRSTE: (neskaidri).

PACIENTS: Ne gluži, jo tolaik viņi piedāvāja komunikāciju kursu, bet, kad to pabeidzu, kursu pārtrauca.

ĀRSTE: Saprotu.

KAPELĀNS: Kāpēc sākāt interesēties par komunikāciju? Vai tas bija saistīts ar jūsu kā inženiera darba pienākumiem, vai ari interesēja pašu?

PACIENTS: Pašu interesēja.

ĀRSTE: Kā šoreiz nokļuvāt slimnīcā? Vai šī ir pirmā reize, kad esat slimnīcā?

PACIENTS: Pirmā reize šajā slimnīcā.

ĀRSTE: Kā jūs šeit nokļuvāt?

PACIENTS: Patiesībā man vajadzēja paārstēt savu vēzi. Aprīlī man bija operācija…

ĀRSTE: Šā gada aprīlī?

PACIENTS: …citā slimnīcā.

ĀRSTE: Šogad? Un tad jums diagnosticēja vēzi?

PACIENTS: Nesagaidījis nekādu turpmāku diagnozi, es lūdzu uzņemt mani šajā slimnīcā, un tas notika.

ĀRSTE: Saprotu. Kā jūs uzņēmāt šo ziņu? Vai aprīlī pateica, ka jums ir vēzis?

PACIENTS: Jā.

ĀRSTE: Kā jūs to uztvērāt? Kā jums tas tika pavēstīts?

PACIENTS: Dabiski, tas bija trieciens.

ĀRSTE: Mhm. Bet dažādi cilvēki ļoti atšķirīgi reaģē uz triecieniem.

PACIENTS: Jā, nu, tas bija smagāks trieciens, jo viņi nedeva man nekādas cerības.

ĀRSTE: Ne mazākās?

PACIENTS: Ne mazākās. Dakteris teica, ka viņa tēvam bijusi līdzīga operācija, tajā pašā slimnīcā, to veicis tas pats ķirurgs, bet tēvs nav atlabis un nomiris aptuveni pēc gada un apmēram tajā pašā vecumā. Sacīja, ka man atliek vien gaidīt drūmo galu.

ĀRSTE: Tas ir visai nežēlīgi. Zināt, jāsāk prātot, vai šis ārsts tā neuzvedās tikai tāpēc, ka tā bija noticis viņa ģimenē.

PACIENTS: Jā, galarezultāts bija nežēlīgs, bet iemesEs tam bija paša rūgtā pieredze.

ĀRSTE: Tad tas, jūsuprāt, kļūst attaisnojami? Tas kļūst saprotami?

PACIENTS: Jā.

KAPELĀNS: Kā jūs reaģējāt tajā brīdī, kad ārsts visu izstāstīja?

PACIENTS: Pats par sevi saprotams, es jutos ļoti nomākts un gulēju mājās, kā viņš bija teicis, vairāk atpūtos nekā strādāju. Tomēr es pārpūlējos, pārlieku rosījos viesojos, darīju šo un to, un vēl ko citu. Nokļuvis šeit un atklājis, ka manā stāvoklī ir kaut kāda cerība un ka mana slimība nav bezcerīga, noskaidroju, ka biju rīkojies aplami un pārlieku aktīvi darbojies. Ja vien būtu tolaik zinājis, es šobrīd būtu izcilā formā.

ĀRSTE: Tātad jūs tagad vainojat sevi, ka esat pārpūlējies?

PACIENTS: Nē, es tā nesaku, es nezināju. Neviens nav vainojams. Es nevainoju ārstu viņa paša pieredzes dēļ, un es nevainoju sevi, jo nezināju.

ĀRSTE: Jā. Pirms nokļuvāt tajā slimnīcā, vai jums bija kāda nojausma? Kādi simptomi jums bija? Vai sāpēja? Vai jutāt, ka kaite ir nopietna?

PACIENTS: Man kļuva sliktāk un sliktāk, bet kādu dienu zarnas sagāja grīstē, un man sākās kolostomija. Tāpēc tika veikta viena operācija.

ĀRSTE: Jā. Patiesībā es vēlos zināt, cik labi sagatavojies jūs bijāt šim triecienam. Vai jums bija kāda nojausma?

PACIENTS: Ne mazākās.

ĀRSTE: Nekāda. Jūs jutāties labi, bijāt veselīgs cilvēks. Līdz kuram brīdim?

PACIENTS: Līdz brīdim, kad nokļuvu slimnīcā.

ĀRSTE: Kāpēc jūs nokļuvāt slimnīcā?

PACIENTS: Uz izmeklēšanu, jo mani pārmaiņus mocīja aizcictējumi un caureja.

ĀRSTE: Tātad jūs sakāt, ka bijāt nesagatavots?

PACIENTS: Galīgi nesagatavots. Ne vien tas, viņi arī nosūtīja mani uz

slimnīcu pāris stundas pēc tam, kad biju iegājis ārsta kabinetā, un pēc nedēļas jau operēja.

ĀRSTE: Tātad radās neatliekamības sajūta. Un tad viņi veica kolostomiju?

PACIENTS: Jā.

ĀRSTE: Jā, un tā ir grūti izturama, vai ne?

PACIENTS: Ko?

ĀRSTE: To grūti izturēt.

PACIENTS: Ai, nē, kolostomija nav nekas grūts.

ĀRSTE: Viegli pārciešama?

PACIENTS: Grūtāk ir domāt, ka tā ir tikai daļa no visa pārējā: citiem vārdiem sakot, kolostomija it kā atklājot visādas citādas problēmas, bet tas, kas atklājās, acīmredzot nebija nekas labs.

ĀRSTE: Viss kļūst relatīvs. Domāju, ka kolostomija ir sāpīga un neciešama, bet, ja runa ir par dzīvību un nāvi, tad kolostomija ir mazākais no ļaunumiem.

PACIENTS: Bez šaubām, tas būtu nieks vien, ja cilvēks turpinātu dzīvot.

ĀRSTE: Jā. Pēc tam, kad uzzinājāt šos jaunumus, jūs droši vien prātojāt, cik ilgi jums atlicis dzīvot, cik vēl nomērīts. Kā tāds cilvēks kā jūs tiek galā ar šādiem jautājumiem?

PACIENTS: Patiesībā manā dzīvē tobrīd bija tik daudz personisku raižu, ka slimība šķita nieks. Tas arī gandrīz viss.

ĀRSTE: Patiesi?

KAPELĀNS: Personiskas raizes?

PACIENTS: Vesela virkne laika gaitā.

KAPELĀNS: Vai esat gatavs par to runāt?

PACIENTS: Kā tad! Neiebilstu.

ĀRSTE: Vai tas nozīmē, ka jums bija daudz personīgu zaudējumu?

PACIENTS: Jā, nomira mans tēvs un māte, arī brālis nomira, nomira divdesmit astoņus gadus vecā meita, atstājot divus mazus bērnus, par kuriem mēs trīs gadus rūpējāmies, līdz pat pērnā gada decembrim. Un tas bija briesmīgākais trieciens no visiem, jo pastāvīgi atgādināja par viņas nāvi.

KAPELĀNS: Bērni mājās. No kā viņa nomira?

PACIENTS: Smagā Persijas klimata dēļ.

KAPELĀNS: Vai viņa bija ārvalstīs?

PACIENTS: Gada lielāko daļu gaisa temperatūra bija simt divdesmit grādi ēnā.

KAPELĀNS: Tātad viņas nekad nebija mājās?

PACIENTS: Viņa nebija no tiem, kas spēj izturēt smagus dzīves apstākļus.

ĀRSTE: Vai jums ir vēl citi bērni? Vai viņa bija jūsu vienīgais bērns?

PACIENTS: Ai, nē, mums ir vēl trīs citi.

ĀRSTE: Jums ir vēl trīs. Kā viņiem klājas?

PACIENTS: Labi.

ĀRSTE: Vai ar viņiem viss kārtībā? Zināt, ko es nesaprotu? Jūs esat pusmūža vīrs… nezinu gan, cik jums ir gadu… Bet pusmūžā cilvēki bieži zaudē tēvu un māti. Meitas zaudējums, protams, ir vissāpīgākais, bērna nāve vienmēr ir smagāks pārdzīvojums. Kāpēc jūs sakāt, ka jūsu paša dzīvība likās savā ziņā maznozīmīga, jo bijāt zaudējis tik daudz?

PACIENTS: Es nevaru atbildēt uz šo jautājumu.

ĀRSTE: Paradoksāli, vai ne? Jo, ja jūsu dzīve tiešām būtu nenozīmīga, zaudēt to būtu ļoti viegli, vai ne? Vai saprotat, ko es nesaprotu?

KAPELĀNS: Es rikai prātoju, vai ras ir tas, ko viņš centās pateikt. Vai to jūs mēģinājāt pavēstīt? Es nebiju pārliecināts, dzirdēju jūs sakām, ka ziņas par to, ka jums ir vēzis, bija citāds trieciens jūsu pārdzīvoto zaudējumu dēļ.

PACIENTS: Nē, nudien ne, es tā nedomāju. Es teicu, ka man bija arī citi triecieni, ne tikai ziņa par vēzi. Taču teikšu, ē… man ienāca prātā kāda doma, kas bija svarīga. Jūs uzdevāt jautājumu, kāpēc mani vairāk interesē nāve, nevis dzīve, jo man ir vēl trīs bērni.

ĀRSTE: Sāku par to runāt, lai paraudzītos arī no gaišās puses.

PACIENTS: Jā, nudien, nezinu, vai saprotat, bet šie triecieni ietekmē ne tikai tēvu, bet visu ģimeni. Saprotat?

ĀRSTE: Jā, tas tiesa.

KAPELĀNS: Tātad arī jūsu sievai tas bija smags laiks?

PACIENTS: Manai sievai un visiem bērniem, visiem bērniem. Un tā nu es dzīvoju tikpat kā morgā, var teikt.

ĀRSTE: Kādu brīdi. Jā.

(Juceklīga saruna.)

PACIENTS: Tas turpinājās, un cs uzskatu, ka vainīgas ir neizdzīvotās sēras.

ĀRSTE: Jā. H. kungs cenšas pateikt, ka bēdu bija tik daudz, ka šobrīd grūti pārdzīvot vēl citas bēdas.

PACIENTS: Pilnīgi pareizi.

ĀRSTE: Kā mēs varam jums palīdzēt? Kurš varētu jums palīdzēt? Vai ir kāds, kurš varētu jums palīdzēt?

PACIENTS: Domāju, ka jā.

ĀRSTE (neskaidri): Vai kāds jums ir palīdzējis?

PACIENTS: Nekad nevienam neesmu lūdzis, rikai jums.

ĀRSTE: Vai kāds ar jums ir runājis tā, kā runājam mēs?

PACIENTS: Nē.

KAPELĀNS: Un kā ar pārējiem zaudējumiem? Kad nomira jūsu meita, vai tobrīd bija kāds, ar kuru varējāt izrunāties? Vai kāds, ar kuru runāja jūsu sieva? Vai tomēr abi gribējāt paturēt sevī? Vai jūs kādreiz runājat viens ar otru?

PACIENTS: Ne pārāk bieži.

KAPELĀNS: Jums ras bija jāpatur sevī?

ĀRSTE: Vai jūsu sieva šobrīd ir tikpat bēdu sagrauzta kā tai laikā? Vai arī viņa savā ziņā ir atguvusies?

PACIENTS: Nekad nevar zināt.

ĀRSTE: Vai viņa ir nerunīgs cilvēks?

PACIENTS: Viņa nerunā par to. Viņa prot runāt, viņa ir skolotāja.

ĀRSTE: Kāda sieviete ir viņa?

PACIENTS: Nu, viņa ir miesās kupla sieviete, dzīvespriecīga, cilvēks, kuru ar aplausiem sagaida mācību gada sākumā un ar ļoti vērtīgām dāvanām pavada beigās.

ĀRSTE: Tas par kaut ko liecina.

KAPELĀNS: Šādus cilvēkus grūti atrast.

PACIENTS: Tas tiesa.

ĀRSTE: Jā.

PACIENTS: Manis un ģimenes dēļ viņa ir gatava uz visu.

ĀRSTE: Izklausās, ka viņa ir cilvēks, kurš ar nelielu palīdzību no malas varētu izrunāt visu.

PACIENTS: Jā, tā varētu domāt.

ĀRSTE: Vai jūs baidāties runāt par to, vai arī viņa nespēj?

PACIENTS: Atkārtojiet vēlreiz!

ĀRSTE: Kurš no jums abiem izvairās no sarunas?

PACIENTS: Patiesībā mēs runājām gan. Un viņas atbilde bija braukt projām no valsts un audzināt bērnus. Tāpēc divus gadus pēc kārtas viņa brauca projām katru vasaru, arī pagājušajā vasarā. Ceļu, protams, apmaksāja mūsu znots. Mazbērni nodzīvoja pie mums līdz decembrim un tad devās atpakaļ. Ttd mana kundze aizbrauca turp decembra brīvdienās, tāpat arī vienu mēnesi nodzīvoja tur vasarā. Viņa grasījās palikt tur divus mēnešus, bet manis dēļ sabija tur tikai vienu mēnesi, jo tas sakrita ar manu atveseļošanās periodu.

KAPELĀNS: Prātoju par to, cik bieži jūs gribētu runāt par savu slimību, ja jūsu sievai jau tāpat pietiek raižu un viņa jūtas atbildīga par mazbērniem. Vai tas ir ietekmējis jūsu atklātību vienam pret otru, vai arī jūs domājat, ka nevajadzētu stāstīt un apgrūtināt viņu vēl vairāk? Vai jums ir bijušas šādas izjūtas?

PACIENTS: Mums ir citas problēmas. Lai gan, kā jau teicu, viņa ir ļoti sabiedrisks cilvēks, tomēr baidos, ka viņa domā, ka neesmu bijis pietiekami labs.

ĀRSTE: Kādā ziņā?

PACIENTS: Neesmu pelnījis pietiekami daudz naudas. Un, ja ir četri bērni, šādas viņas izjūtas ir dabiskas. Viņa domā, ka man vajadzētu vairāk līdzināties znotam. Sieva arī uzskata mani par vainīgu, jo neesmu pietiekami labi audzinājis savu jaunāko dēlu. Tas tāpēc, ka viņam ir kāda iedzimta īpašība. Līdz pat šim brīdim viņa vaino mani.

ĀRSTE: Viņa vaino jūs?

PACIENTS: Vaino mani.

ĀRSTE: Ko viņš dara?

PACIENTS: Viņš dienēja jūras kājniekos, ber rika atbrīvots no dienesta.

ĀRSTE: Ko viņš šobrīd dara?

PACIENTS: Viņam bija jāpiesakās darbā vecajā darbavietā par veikala plauktu kārtotāju.

KAPELĀNS: Un abi pārējie jūsu bērni?

PACIENTS: Mans otrs dēls… viņa vaino mani arī viņa dēļ. Tāpēc, ka skolā puikam ir grūtības. Sieva domāja ja vien kāds pamudinātu, puika būru labākais klasē, jo pari viņa ir enerģijas kamols. Es gan domāju, ka agri vai vēlu sieva sapratis, ka nebūtu vis. Tas ir iedzimts. Vecākajam dēlam sokas labi, jo viņa neatlaidīgi mudina viņu tūlīt iegūs zinātnisko grādu elektronikā.

KAPELĀNS: Tāpēc, ka viņa baksta viņu?

PACIENTS: Nē, viņš ir ģeniāls, viņš ir vienīgais gudrais, var teikt, ja neskaita meitu.

KAPELĀNS:: Jūs pieminējāt arī iedzimtību. No kuras puses, jūsuprāt, ir šis vājums? Man rodas iespaids, ka uzskatāt to par savu vainu. Vai arī jūsu sieva domā, ka vainīga iedzimtība no jums?

PACIENTS: Nezinu, ko viņa par to domā. Nedomāju, ka viņai tas šķiet iedzimts. Manuprāt, sievai šķiet, ka neesmu bijis līdzās un pietiekami izdarījis. Brīvajā laikā man to vajadzēja darīt. Man nevajadzēja tikai pelnīt vairāk naudas, kas ir bijusi mūsu mūžīgā sarunu tēma. Viņa man palīdzēs visā, bet vainos mani, ka neesmu neko darījis. Man būtu vajadzējis pelnīt vismaz piecpadsmit tūkstošus gadā.

ĀRSTE: Man ir tāda sajūta, ka H. kungs patiesībā cenšas, ka viņa sieva ir ļoti sparīga un enerģiska sieviete un vēlas, lai bērni un vīrs būtu tādi paši.

PACIENTS: Tieši tā.

ĀRSTE: Un viņa necieš, ka neesat tāds kā viņa.

PACIENTS: Tiesa.

ĀRSTE: Tas nozīmē sparīgs un enerģisks. Tad viņa liek mācīties no znota, kurš pelna daudz naudas, iespējams, arī ir enerģisks.

PACIENTS: Ne tikai znota, bet visiem citiem viņas paziņām.

ĀRSTE: Kas, manuprāt, ir vērsts pret pacientu H. kungu -, kurš ir slims un kļuvis aizvien vārgāks…

PACIENTS: Kā, lūdzu?

ĀRSTE: Būdams slims un kļuvis aizvien vārgāks, jūs vairs nebūsiet tik sparīgs un enerģisks un nepelnīsiet tik daudz naudas.

PACIENTS: To es viņai vienā brīdī pateicu. Ap četrdesmit gadu vecumu es kļuvu lēnāks un nospriedu: ak, kungs, ja tā ir tagad, kas notiks vēlāk, jo viņa kļūst arvien spriganāka.

ĀRSTE: Tas būs briesmīgi, vai ne?

PACIENTS: Viņa kļūst aizvien sparīgāka un sparīgāka.

ĀRSTE: Savukārt jums būs aizvien grūtāk. Vai viņa ir neiecietīga pret cilvēkiem, kuriem jāsēž ratiņkrēslā?

PACIENTS: Viņa ārkārtīgi necieš cilvēkus, kuri nav pietiekami gudri.

ĀRSTE: Būdams fiziski vājš, jūs vēl aizvien varat būt gudrs.

PACIENTS: Jā.

ĀRSTE: Bet vai viņa necieš cilvēkus, kuri fiziski nespēj kaut ko izdarīt? PACIENTS: Jā.

ĀRSTE: Jo spožas prāta spējas nekur nezudīs.

PACIENTS: Kad es saku "ļoti gudrs", ar to es domāju, ka šī gudrība jārealizē darbos. Lūk, ko viņa vēlas.

KAPELĀNS: Cik saprotu, jūs runājat par panākumiem.

PACIENTS: Tieši tā panākumiem.

ĀRSTE: Ahā!

KAPELĀNS: Tātad viņi ne tikai spēj, bet arī likuši lietā. Taču man šķiet, ka aprakstītajā situācijā jums nav nedz tiesību, nedz iespēju runāt par sevi un savām kaitēm.

PACIENTS: Pilnīgi pareizi, un bērniem arī ne.

KAPELĀNS: Lūk, par ko es raizējos.

PACIENTS: Jūtu, ka viņu mātes pārmērīgās prasības nomāc bērnus. Viņa ir ne tikai skolotāja, bet arī lieliska šuvēja. Viņa vienas nedēļas nogales laikā var uzšūt smalku vīriešu uzvalku. Un tas izskatīsies labāk nekā jebkurš divsimt piecdesmit dolārus vērts uzvalks, ko esat redzējuši.

ĀRSTE: Bet kā šajos apstākļos jūtaties jūs?

PACIENTS: Es jūtu, ka man būtu vienalga, cik izcila viņa ir, jo es viņu apbrīnoju kā jūs teiktu pielūdzu kā elku. Tam nebūtu nekādas nozīmes, ja viņa neuzstātu, lai es esmu tāds pats.

ĀRSTE: Jā. Un kā jūs uztverat savu slimību?

PACIENTS: Patiesībā tas ir svarīgākais.

ĀRSTE: Tieši to mēs cenšamies noskaidrot kā jums palīdzēt?

PACIENTS: Tis nudien ir galvenais, jo, saprotiet, tu esi slims, un tev sāp, tev ir nepārvarētas bēdas, bet tev līdzās dzīvo cilvēks, kurš prot tikt galā ar bēdām. Vai saprotat? Es nezinu, kā pārdzīvošu mūsu meitas nāvi un visu pārējo, bet saņemu tūlītēju atbildi: "Galvu augšā, domā pozitīvi." Viņai patīk domāt pozitīvi.

KAPELĀNS: Ja dzīve rit uz priekšu pietiekami ātri, nav laika apstāties un padomāt par to.

PACIENTS: Tas tiesa.

Akste: Bet viņš ir gatavs domāt un runāt par to. ļums ir jārunā par to, jāatrod kāds, ar kuru izrunāties.

PACIENTS: Sieva mani pārtrauc teikuma vidū. Ar viņu nav iespējams runāt par tādām lietām.

KAPELĀNS: Domāju, ka jūsos mājo milzīga ticība.

PACIENTS: Esmu klusībā daudz domājis, kā atrisināt šīs problēmas. Jo es daudz un uzcītīgi strādāju, kā to vēlas viņa. Vienmēr esmu bijis gudrs skolnieks. Studiju laikā universitātē savulaik es visos priekšmetos saņēmu augstākās atzīmes.

KAPELĀNS: Bet es dzirdu jūs sakām, ka spējat, taču apzināties, ka ar smagu darbu jūsu šā brīža problēmas nav iespējams atrisināt. Jūs nodalījāt domas par dzīvi no domām par nāvi, vai atceraties?

ĀRSTE: Vai jūs kādreiz domājat par nāvi?

PACIENTS: Jā. Ko jūs grasījāties sacīt?

KAPELĀNS: Es tikai apsveru, ko jūs domājat par dzīvi pretstatā nāvei un otrādi.

PACIENTS: Mums būs jāpieņem. Neesmu īpaši domājis par nāvi kā tādu, bet esmu domājis par dzīves bezjēdzību šādā situācijā.

KAPELĀNS: Bez j ēdzīb u ?

PACIENTS: Par to, ka mana sieva mierīgi turpinātu dzīvot, ja es rīt nomirtu.

ĀRSTE: It kā nekas nebūtu noticis?

PACIENTS: Tā es jūtos. Viņas dzīvē nekas nemainītos.

KAPELĀNS: Tāpat kā viņa izturējās visos pārējos nāves gadījumos? Vai mazliet citādi?

PACIENTS: Pēc meitas nāves viņa rūpējās par viņas bērniem. Bet, ja es neatstātu nekādus bērnus, viņas dzīve nemaz nemainītos.

KAPELĀNS: Kas dod jums spēku apgalvot, ka, nokļūstot šeit, visvairāk priecājāties par dotajām cerībām? Viņi teica, ka jūsu labā var kaut ko darīt, un rīkojas. Kas ļāva jums atgūt vēlmi dzīvot? Neraugoties uz savas bezjēdzības izjūtu, jūsos ir kas tāds, kas sniedz gandarījumu un rada vēlmi dzīvot tālāk. Vai tā ir ticība?

PACIENTS: Tā ir drīzāk akla cerība, es teiktu, un arī manas baznīcas draudze ir atbalstījusi mani. Gadiem ilgi esmu bijis aktīvs prezbiteriešu baznīcas draudzes loceklis. Man ļoti palīdzēja tas, ka es varēju dot nelielu savu ieguldījumu, kas manai sievai, protams, nepatika, piemēram, dziedāt korī, mācīt svētdienas skolā un tamlīdzīgi. Tas, ka es varēju kopienas labā darīt to, ko uzskatīju par vērtīgu. Taču ikviens nelielais darbiņš, ko šai jomā darīju, tika uzskatīts par nevērtīgu, jo tas nebija ienesīgs.

ĀRSTE: Bet tas ir sievas priekšstats. Jūs tomēr domājat, ka bija vērts?

PACIENTS: Es domāju, ka ir gan vērts, un kā vēl!

ĀRSTE: Redzat, es uzskatu par būtisku to, ka jūs vēl jūtat savu nozīmi. Tieši tāpēc, manuprāt, cerība ir svarīga jums. Jūs vēl aizvien vēlaties dzīvot. Patiesībā jūs nemaz negribat mirt, vai ne? Tāpēc atbraucāt uz šo slimnīcu.

PACIENTS: Tā ir.

ĀRSTE: Ko jums nozīmē nāve? Jautājums ir grūts, bet varbūt jūs varat atbildēt uz to.

PACIENTS: Ko man nozīmē nāve?

ĀRSTE: Ko jums nozīmē nāve?

PACIENTS: Nāve. Tā nozīmē vērtīgas darbības beigas. Par vērtīgu gan es uzskatu pavisam ko citu nekā mana sieva. Es nedomāju peļņu nesošu darbību.

KAPELĀNS: Jūs runājat par dziedāšanu kori un mācīšanu svētdienas skolā. Būt kopā ar cilvēkiem šāda veida darbību.

ĀRSTE: Jā.

PACIENTS: Es vienmēr esmu bijis sabiedriski aktīvs, darījis dažādas lietas. Mana dzīve šobrīd ir bezjēdzīga tādēļ, ka es paraudzījos uz sevi no tā otra ārsta skatupunkta, domājot, ka nevaru atgriezties pie šīm nodarbēm.

ĀRSTE: Ko jūs pašlaik šeit darāt?

PACIENTS: Kā, lūdzu?

ĀRSTE: Ko jūs darāt pašlaik? Šeit.

PACIENTS: Pašlaik es apmainos viedokļiem, kas varētu palīdzēt.

ĀRSTE: Un tā ir vērtīga nodarbošanās. Tā varētu palīdzēt jums, bet pavisam noteikti ļoti palīdz mums.

KAPELĀNS: Vērtīga nodarbošanās no viņa, nevis viņa sievas viedokļa.

ĀRSTE: Jā, (smejas) tāpēc es gribēju ieviest skaidrību. Patiesībā jūs sakāt, ka dzīvi ir vērts dzīvot, kamēr vien cilvēks var būt kaut cik noderīgs un darīt kaut ko noderīgu.

PACIENTS: Zināt, jauki tomēr, ja ir arī kāds, kas to novērtē. Kāds, kuru mīli.

AkSTE: Vai jums tiešām šķiet, ka neviens jūs nenovērtē?

PACIENTS: Nedomāju, ka mana sieva novērtē.

KAPELĀNS: Tā jau man likās, ka viņš par to runāja.

Akste: Jā, ber jūsu bērni?

PACIENTS: Manuprāt, viņi novērtē. Bet sieva ir svarīga, vīrieša sieva, īpaši ja viņš ļoti apbrīno viņu. Viņa ir tik var teikt mīlama. Jo viņā dzirkstī enerģija.

KAPELĀNS: Vai jūsu laulībā tā vienmēr bijis? Vai arī tas kļuva uzkrītošāk jūsu sēru un zaudējumu laikā?

PACIENTS: Tieši tāpat. Pēc sērām un zaudējuma pat uzlabojās. Šobrīd, piemēram, viņa pagaidām ir ļoti jauka pret mani. Kopš esmu slimnīcā, bet tā ir bijis vienmēr. Kad esmu slims. Viņa kādu laiku izturas ļoti mīļi pret mani. Bet tad nespēj aizmirst, ka esmu slaists, kurš nepelna naudu.

KAPELĀNS: Kā jūs skaidrojat jūsu dzīvē notikušo? Jūs teicāt, ka apmeklējat baznīcu. Kā skaidrojat to, kas ar jums noticis? Spriežot pēc sava pasaules skatījuma, ko daži cilvēki sauktu par jūsu ticību dzīvei. Vai Dievam tajā ir kāda nozīme?

PACIENTS: Jā. Vispirms kā kristietis uzskatu, ka Kristus rīkojas kā vidutājs. Pavisam vienkārši. Kad paturu acīs šo vīziju, kopaina kļūst skaidra, un es gūstu atvieglojumu savā… Es rodu risinājumu problēmām, ar kurām cilvēkiem nākas saskarties.

KAPELĀNS: Tieši tas, ko viņš runāja par attiecībām ar sievu viņam ir vajadzīgs vidutājs. Jūs minējāt, ka Kristus ir starpnieks citos jūsu sarežģījumos. Vai esat par to domājis ari saistībā ar jūsu sievu un jūsu attiecībām?

PACIENTS: Esmu, bet, par nelaimi vai par laimi, mana sieva ir ļoti dinamisks cilvēks.

KAPELĀNS: Dzirdu jūs sakām, ka jūsu sieva ir tik dinamiska un aktīva,

ka viņas dzīvē nav vietas aktīvam Dievam. Nebūtu vietas arī vidutājam.

PACIENTS: Lielisks viņas raksturojums.

ĀRSTE: Kā jūs domājat, vai viņa gribētu aprunāties ar kādu no mums?

PACIENTS: Es to noteikti gribētu.

ĀRSTE: Ja jūs to viņai pavaicātu? Vai neiebilstat?

PACIENTS: Manai sievai prātā neienāktu iet pie psihiatra, jo īpaši kopā ar mani.

ĀRSTE: Skaidrs. Kāpēc psihiatrs ir tik biedējošs?

PACIENTS: Tieši tas, par ko mēs runājām. Manuprāt, viņa vienkārši visu apspiež sevī.

ĀRSTE: Redzēsim, kāda būs sarunas gaita. Varētu būt noderīgi. Ja neiebilstat, mēs laiku pa laikam iegriezīsimies. Labi?

PACIENTS: Iegriezīsieties, jūs sakāt?

ĀRSTE: UN apciemosim jūs.

PACIENTS: Pie manas gultas? āksti, un KAPELĀNS: Jā.

PACIENTS: Sestdien mani izrakstīs.

ĀRSTE: Saprotu. Tātad mums nav daudz laika.

KAPELĀNS: Ja jūs kādā brīdī atgriezīsieties slimnīcā, vai satiksieties ar ārsti?

PACIENTS: Šaubos, bet pilnīgi iespējams. Ļoti tāEs ceļš mērojams.

KAPELĀNS: ā, saprotu.

ĀRSTE: Ja šī ir mūsu pēdējā tikšanās, varbūt jūs gribētu uzdot dažus jautājumus?

PACIENTS: Manuprāt, viena no šīs sarunas priekšrocībām ir tā, ka pārrunāti daudzi jautājumi, par kuriem es pats nebūtu iedomājies.

ĀRSTE: Arī mums tā ir palīdzējusi.

PACIENTS: Domāju, ka gan daktere R., gan arī jūs esat devušas dažus ļoti labus ieteikumus. Bet vienu gan es zinu ja man nebūs radikālu uzlabojumu, fiziski es netikšu izārstēts.

ĀRSTE: Vai tas ir biedējoši?

PACIENTS: Biedējoši?

ĀRSTE: Nejūtu jūsos nekādas bailes.

PACIENTS: Nē, tas mani nebiedētu divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, man ir

pietiekami dziļa ticība, kas balstās uz faktu, ka esmu nodevis to tālāk citiem cilvēkiem.

ĀRSTE: Tātad par sevi jūs varat teikt, ka esat cilvēks, kurš nebaidās nāves un mierīgi uztver tās tuvošanos?

PACIENTS: Jā, es nebaidos nāves, bet vairāk vai mazāk baidos par iespējām turpināt savu iepriekšējo darbu. Jo, ņemiet vērā, mani tik ļoti neaizrāva inženierzinātne kā darbs ar cilvēkiem.

KAPELĀNS: Lūk, kā radās jūsu interese par komunikāciju zinātni.

PACIENTS: Zināmā mērā, jā.

KAPELĀNS: Mani pārsteidz nevis tas, ka nav baiļu, bet gan raizes, nožēla par jūsu attiecībām ar savu sievu.

PACIENTS: F.s visu mūžu esmu nožēlojis, ka neesmu spējis sarunāties ar viņu. Meklējot cēloņus, var teikt, ka patiesībā manas komunikāciju studijas lielākoties bija centieni tuvoties manai sievai.

ĀRSTE: Mēģinājums sazināties ar viņu, vai ne? Jūs neesat saņēmis profesionālu palīdzību šai jautājumā? Ziniet, man rodas sajūta, ka tur varēja līdzēt, vēl aizvien var līdzēt.

KAPELĀNS: Tāpēc rītdienas tikšanās ir tik svarīga.

ĀRSTE: Jā, jā… Tāpēc es nejūtos pavisam bezpalīdzīga, tas nav nekas nelabojams. Jums vēl ir laiks to izdarīt.

PACIENTS: Es teiktu kamēr es esmu dzīvs, nezūd cerība dzīvot.

ĀRSTE: Pilnīgi pareizi.

PACIENTS: Bet dzīvot vien nav svarīgākais, galvenais ir dzīves kvalitāte, kāpēc cilvēks dzīvo.

KAPELĀNS: Pateicos par iespēju jūs apciemot. Gribētu iegriezties pie jums šovakar, pirms dodos mājās.

PACIENTS: Es labprāt to gribētu. Ai… (PACIENTS nevēlas iet projām.) Jūs grasījāties uzdot man dažus jautājums, kurus tā arī neuzdevāt.

ĀRSTE: Nē?

PACIENTS: Mhm.

ĀRSTE: Ko es aizmirsu?

PACIENTS: No jūsu teiktā es sapratu, ka viņa vada ne rikai šo semināru, bet arī… Labi, jautāsim šādi kas ir jūsu specialitāte? Kādu cilvēku interesēja attiecības starp reliģiju un psihiatriju.

ĀRSTE: Jā, es sāku saprast. Rau, daudziem cilvēkiem ir atšķirīgs priekšstats par to, ko mēs šeit darām. Mani visvairāk interesē aprunāties ar slimiem cilvēkiem vai mirstošiem pacientiem. Lai mazliet labāk viņus izprastu. Lai iemācītu slimnīcas personālam, kā mēs varam viņiem labāk palīdzēt, un to varam izdarīt tikai tad, ja PACIENTS ir mūsu skolotājs, vai saprotat?

KAPELĀNS: Jūsu jautājumi par reliģijas attiecībām ar…

PACIENTS: Jā, man bija daži. Piemēram PACIENTS sauks kapelānu, nevis psihiatru, ja jutīsies slikti.

ĀRSTE: Pilnīgi pareizi.

PACIENTS: Labi. Pirmīt jūs vai kāds cits man jautāja, ko es domāju par kapelānu darbu. Un es stāstīju par savu apjukumu, kad nakts vidū palūdzu atsaukt kapelānu, bet uzzināju, ka naktī kapelāni nedežurē. Man tas likās neticami, vienkārši neticami. Kad cilvēkam īsti ir vajadzīgs KAPELĀNS? Tikai naktī ticiet man. Jo tajā brīdī cilvēks atmet visu aizsardzību un (aujas pārdomām. Tas ir laiks, kad ir vajadzīgs KAPELĀNS. Es teiktu lielākoties no divpadsmitiem līdz…

ĀRSTE: Agrai rīta stundai.

PACIENTS: Ja uzzīmētu līkni, savu virsotni tā sasniegtu ap pulksten trijiem naktī. Tā tam arī vajadzētu būt. Kad nospied zvana pogu, ierodas medmāsa, un tu saki: "Es gribētu runāt ar kapelānu." Pēc piecām minūtēm ierastos KAPELĀNS, un tevi gaidītu…

ĀRSTE: īsta saruna? PACIENTS: Jā.

ĀRSTE: Lūk, jautājums, kuru gribējāt dzirdēt no manis vai esat apmierināts ar kapelāna pakalpojumiem? Redzat, es šo jautājumu uzdevu, iespējams, netieši vaicājot jums, kurš palīdzēja jums, vai ir bijis kāds, kurš jums bijis noderīgs? Tobrīd jūs nepieminējāt kapelānu…

PACIENTS: Tā ir baznīcas nelaime. Kad cilvēkam ir vajadzīgs mācītājs?

ĀRSTE: Jā?

PACIENTS: Parasti viņam tas ir vajadzīgs ap pulksten trijiem.

ĀRSTE: Nu, uz šo jautājumu jums atbildēs KAPELĀNS N., jo viņš vakarnakt nav gulējis, apciemojot pacientus.

KAPELĀNS: Es nejūtos vainīgs, kā no manis tiek gaidīts, jo iepriekšējā naktī esmu gulējis tikai divas stundas. Tomēr esmu pateicīgs, domāju, ka izjusts ir daudz vairāk nekā vārdos izteikts.

PACIENTS: Nedomāju, ka kaut kas cits būtu svarīgāks.

KAPELĀNS: Nekā patiesas rūpes par kādu, kurš lūdz palīdzību?

PACIENTS: Bez šaubām, mācītājs, prezbiteriešu mācītājs, kurš laulāja manu tēvu un māti, bija tieši šāds cilvēks. Viņam tas nemaz nebija nācis par ļaunu. Satiku viņu deviņdesmit piecu gadu vecumā mācītāja dzirde bija tikpat nevainojama kā vienmēr, redze nemaz nebija pasliktinājusies, viņa rokasspiediens bija tikpat stingrs kā divdesmit piecus gadus vecam vīrietim.

KAPELĀNS: Vai tas atkal liecina par vilšanos, ko esat pārdzīvojis?

ĀRSTE: Semināra nolūks ir arī noskaidrot tādus jautājumus, lai varam efektīvāk darboties.

PACIENTS: Pilnīgi pareizi. Saistībā ar mācītāju iedomājos, ka vajadzības gadījumā ar viņu aprunāties būru mazāk iespēju nekā aprunāties ar psihiatru. Tas ir dīvaini, jo tas nav mācītāja peļņas avots, savukārt psihiatram ir jānopūlas par minimālu atalgojumu. Te, lūk, ir puisis, kurš pelna naudu viņš varētu pelnīt naudu dienā, naktī vai jebkurā laikā pēc paša ieskatiem, tomēr jūs varat sarunāt ar psihoterapeitu, ka viņš atnāks naktī, bet pamēģiniet naktī izvilkt no gultas mācītāju.

KAPELĀNS: Šķiet, ka jums ir zināma pieredze ar garīdzniekiem.

PACIENTS: Mans mācītājs šobrīd ir ļoti labs, bet nelaime tā, ka viņam jārūpējas par veselu bērnu bariņu. Vismaz četriem. Kad tad viņam būs laiks? Un tad viņi man stāsta, ka garīgajā seminārā mācās jaunieši. Tādu gan nav daudz, mums par bija grūti atrast kādu Ziemassvētku izglītojošajam pasākumam. Taču domāju ja baznīca būtu aktīva, viņiem nebūtu grūti piesaistīt jaunus cilvēkus.

KAPELĀNS: Šķiet, ka mums izrunājami tādi jautājumi, kuriem seminārs nebūtu īstā vieta. Mēs ar viņu vēl tiksimies un izvētīsim baznīcu. Daļēji piekrītu tam, ko PACIENTS saka.

ĀRSTE: Jā, bet es priecājos, ka viņš sāka par to runāt šeit. Tas ir būtiski. Kādas ir medmāsas?

PACIENTS: Te?

ĀRSTE: Jā.

PACIENTS: Gandrīz katru nakti, kad man bija vajadzīgs KAPELĀNS, iemesEs bija sastapšanās ar nepiemērotu medmāsu dienā. Šeit ir dažas māsiņas, kuras lieliski strādā, bet nemāk apieties ar pacientu. Mans palātas biedrs pat teica, ka atlabt varētu divtik ātri, ja nebūtu rās medmāsas. Viņa visu laiku strīdas, vai saprotat mani? Tu, cilvēks, ienāc un jautā, vai nepalīdzēs uzsākt ēst, jo tev ir kuņģa čūla un problēmas ar aknām, tas vai kas cits. Taču viņa atbild: "Mēs esam ļoti aizņemtas, jums pašam tas jādara. Ja gribat ēst, jūs varat ēst, ja negribat neēdiet." Ir vēl kāda jauka medmāsa, kas daudz palīdz, bet nekad nesmaida. Tāpēc tādam cilvēkam kā es, kurš parasti smaida un izturas ar lielu labvēlību, ir skumji lūkoties uz viņu. Ik vakaru viņa ienāk, bet sejā nav ne vēsts no smaida.

ĀRSTE: Kā jūtas jūsu palātas biedrs?

PACIENTS: Nebija iespējas ar viņu aprunāties, kopš viņam uzsāka elpošanas terapiju, bet citādi iedomājos, ka viņam klājas diezgan labi, jo nav tik daudz kaišu kā man.

ĀRSTE: Vai zināt, sākotnēji jūs ieplānojāt tikai piecas vai desmit minūtes un sacījāt, ka pēc tam būsiet pārguris? Vai jūs vēl varat nosēdēt?

PACIENTS: Dīvainā kārtā jūtos labi.

ĀRSTE: Vai zināt, cik ilgi esam runājuši? Vienu stundu.

PACIENTS: Nebūtu iedomājies, ka es varētu stundu izturēt.

KapelANS: Mēs esam ļoti noraizējušies, vai nenogurdinām jūs.

ĀRSTE: Jā, nudien domāju, ka mums tūlīt pat vajadzētu beigt.

PACIENTS: Laikam esam izrunājuši vairumu jautājumu.

KAPELĀNS: Vakarpusē, pirms došanās mājās, ienākšu pie jums, lai vēlreiz satiktu.

PACIENTS: ā, pulksten sešos?

KAPELĀNS: No pussešiem līdz sešiem ap to laiku.

PACIENTS: Tas ļoti labi. Jūs varat palīdzēt man paēst, jo man ir ļoti slikta māsiņa.

KAPELĀNS: Labi.

ĀRSTE: Paldies, ka atnācāt. Esmu jums pateicīga.

Saruna ar H. kungu ir labs piemērs tam, ko mēs saucam par

"atbrīvojošu un atklātu sarunu".

Slimnīcas personāEs viņu uzskatīja par drūmu, nerunīgu vīru un paredzēja, ka viņš nepiekritīs sarunai ar mums. Seansa sākumā PACIENTS mūs brīdināja, ka varētu sabrukt, ja sēdēs ilgāk nekā piecas minūtes, tomēr vēl pēc stundu ilgas sarunas viņam bija grūti aiziet, un gan fiziski, gan emocionāli PACIENTS jutās lieliski. Vīrieti nomāca daudzie personiskie zaudējumi, no kuriem nopietnākais bija meitas nāve svešumā. Tomēr visvairāk viņš sēroja par cerību zudumu. Tas bija saistīts ar to, kā ārsts bija pavēstījis par slimību: "…viņi man nedeva nekādas cerības. Dakteris teica, ka viņa tēvam bijusi līdzīga operācija tajā pašā slimnīcā, pie tā paša ķirurga, bet viņš neatveseļojās un pēc pusotra gada nomira tajā pašā vecumā. Un man atlika vien gaidīt drūmo galu…"

H. kungs nepadevās un devās uz citu slimnīcu, kur viņam deva cerības.

Vēlāk sarunas gaitā PACIENTS vēlreiz pauda bezcerības sajūtu, stāstot, ka viņa sievai ir citādas intereses un vērtības šajā dzīvē. Viņa bieži dēvējusi vīru par neveiksminieku, jo viņš nav nesis mājās pietiekami daudz naudas, un PACIENTS labi apzinājās, ka nu jau ir par vēlu apmierināt sievas prasības un jebkad piepildīt to, ko no viņa sagaida. Juzdamies aizvien vārgāks un nespēdams strādāt, atskatoties uz dzīvi, vīrietis arvien skaudrāk apjauta sievas vērtību nesakritību ar paša vērtībām. Plaisa likās tik milzīga, ka saziņa bija gandrīz neiespējama. Tas viss norisinājās, vīrietim sērojot par meitas zaudēšanu, kas uzjundīja arī skumjas par vecāku nāvi. Mums radās sajūta, pacienta vārdiem runājot, ka skumju bija pārāk daudz, lai vēl vairāk skumtu, tāpēc neizrunāta palika visbūtiskākā saruna, kurai, kā mēs cerējām, vajadzēja palīdzēt vīrietim rast mieru. Šajā nomāktībā bija jūtams lepnums, savas vērtības apziņa, neraugoties uz to, ka ģimenē to nespēja novērtēt. Tāpēc mēs nenoturējāmies un vēlējāmies palīdzēt pacientam pēdējā saziņā ar viņa sievu.

Visbeidzot mēs sapratām, kāpēc slimnīcas personālam nebija ne jausmas, cik daudz H. kungs zina par savu slimību. Viņš maz domāja par vēzi kā tādu, bet vairāk par savas dzīves jēgu, meklējot veidu, kā dalīties tajā ar visnozīmīgāko cilvēku sievu. Vīrietis bija kritis dziļā depresijā nevis neārstējamās slimības dēļ, bet gan tāpēc, ka nebija līdz galam beidzis sērot par mirušajiem vecākiem un bērnu. Ja sāpes jau ir tik lielas, klāt nākušās sāpes netiek uztvertas tik asi, kā tās izjūt veselīgs, no sāpēm brīvs ķermenis. Tomēr mēs jutām, ka šīs sāpes var atvieglot, atrodot veidu, kā to visu izstāstīt H. kundzei.

Nākamajā rītā mēs satikāmies ar viņu spēcīgu, raženu un veselīgu sievieti, spriganu kā viņu bija raksturojis vīrs. Sieva gandrīz vārds vārdā atkārtoja pacienta iepriekšējā dienā teikto: "Kad viņa vairs nebūs, dzīve turpināsies tāpat kā līdz šim." Viņš bija vārgs, nevarēja pat zālāju nopļaut, lai nenoģībtu. Laukos vīrieši bija citāda kaluma viņiem bija muskuļi, viņi bija spēcīgi. Viņi strādāja no ausmas līdz rietam, bet vīru īpaši neinteresēja naudas pelnīšana. Jā, viņa zināja, ka vīram vairs ilgi nav atlicis, ko dzīvot, bet nevarēja vest viņu mājās. Viņa bija ieplānojusi aizvest viņu uz pansionātu un apciemot tur… To visu H. kundze izklāstīja aizņemtas sievietes balsī, jo viņai bija daudzas citas lietas darāmas, tāpēc nebija laika. Varbūt tobrīd man zuda pacietība, vai arī izjutu H. kunga bezcerību, bet vēl reizi saviem vārdiem pārstāstīju viņa sievas teikto. Es īsumā izstāstīju, ka H. kungs nebija piepildījis viņas cerības, daudzējādā ziņā nebija labs un pēc viņa nesēros, kad viņa vairs nebūs. Atskatoties uz viņa dzīvi, jāsāk domāt, vai maz ir kaut kas atmiņā paliekošs…

H. kundze pēkšņi palūkojās uz mani un paceltā balsī kaislīgi iesaucās: "Ko jūs gribat teikt? Viņš bija visgodīgākais un visuzticamākais cilvēks pasaulē!"

Mēs nosēdējām vēl dažas minūtes, un es īsumā izstāstīju citu sarunas ar vīru laikā dzirdēto. H. kundze atzina, ka nekad nebija domājusi par vīru no šāda skatupunkta, un labprāt atzina labās īpašības. Mēs kopā atgriezāmies pacienta palātā, un H. kundze pārstāstīja, ko bijām runājušas kabinetā. Nekad neaizmirsīšu pacienta bālo, spilvenos iegrimušo seju, gaidpilno skatienu sejā, izbrīnu par to, ka mēs bijām izrunājušās. Viņa acis iedzirkstījās, dzirdot savu sievu sakām: "…un es viņai teicu, ka tu esi visgodīgākais un visuzticamākais cilvēks pasaulē, un mūsdienās ko tādu grūti atrast. Braucot uz mājām, mēs iegriezīsimies baznīcā un paņemsim kaut ko no tava baznīcas labā paveiktā darba, kas tev bija tik nozīmīgs. Tev būs ko darīt nākamās dažas dienas…"

Sievietes balsī bija jaušams patiess maigums, kad viņa runāja ar vīru un sagatavoja viņu izrakstīšanai no slimnīcas. "Es neaizmirsīšu jūs, kamēr vien dzīvošu," viņš teica, man izejot no palātas. Mēs abi zinājām, ka tas nebūs ilgi, taču tobrīd tam nebija ne vismazākās nozīmes.

VII nodaļa piektā stadija samierināšanās

Man atļāva iet. Palieciet sveiki, mani brāļi!

Noliecu galvu jūsu priekšā un aizeju.

Lūk, manu namdurvju atslēga atsakos no savas mājas.

Lūdzu vien pēdējos laipnos vārdus no jums. Mēs kaimiņi bijām kopš seniem laikiem, bet saņēmu es vairāk nekā spēju dot. Nu uzausi diena, un lampa, kas izgaismoja manu tumšo nostūri, izdzisusi. Matii sauc esmu gatavs savam ceļojumam.

Tagore No krājuma "Gitandžali", XC!I1

Ja slimajam cilvēkam ir bijis pietiekami daudz laika (proti, tā nav pēkšņa, negaidīta nāve) un viņam sniegta palīdzība iepriekš aprakstītajās stadijās, viņš sasniegs stadiju, kad nav nedz depresijas, nedz dusmu par savu "likteni". Viņam būs bijusi iespēja izpaust savas iepriekšējās jūtas, apskaust dzīvos un veselos, dusmoties uz. tiem, kuriem tik drīz nebūs jāieskatās savai nāvei acīs. Viņš būs sērojis par to, ka neizbēgami jāzaudē tik daudzi nozīmīgi cilvēki un vietas, tāpēc savu tuvojošos dzīves noslēgumu apcerēs ar zināmām klusām gaidām. Viņš būs noguris un vairumā gadījumu visai izvārdzis. Depresijas periodā viņam būs nepieciešams bieži nosnausties vai pagulēt. Šāda miega nolūks nav izvairīties vai atpūsties no sāpēm, nepatīkamām sajūtām vai niezes. Tā nav rezignēta un bezcerīga "padošanās", sajūta "kāda tam nozīme?" vai "es vairs nespēju cīnīties", lai gan arī šādus vārdus mēs dzirdam. (Tic liecina arī par beigu sākumu cīņai, taču vēl nenozīmē samierināšanos.)

Samierināšanos nevajadzētu jaukt ar laimīgu laiku. Šajā posmā nav gandri/, nekādu jūtu. Sāpes it kā būtu rimušas, cīņa ir galā, un pienācis laiks "pēdējai atpūtai pirms garā ceļa", kā kāds PACIENTS to raksturoja. Tas ir arī laiks, kad lielāka palīdzība, izpratne un atbalsts ir vajadzīgi ģimenei, nevis pašam pacientam. Lai gan mirstošais PACIENTS ir radis mieru un mierinājumu, viņa interešu loks sašaurinās. Viņš vēlas, lai viņu atstāj vienu vai vismaz neapgrūtina ar ziņām un ķibelēm no ārpasaules. Apmeklētāji bieži nav gaidīti, un PACIENTS vairs nav runīgā omā. Viņš bieži lūdz ierobežot ciemiņu skaitu un priekšroku dod īsam vizītēm. Šis ir laiks, kad televizors ir izslēgts. Mūsu komunikācija kļūst vairāk neverbāla nekā verbāla. PACIENTS var pamāt mums ar roku un lūgt pasēdēt līdzās klusumā. Šādi klusuma brīži var kļūt par visnozīmīgāko saziņu tiem, kuri nejūtas neērti mirstoša cilvēka tuvumā. Mēs kopā varam paklausīties putnu dziesmas aiz loga. Mūsu klātbūtne var tikai apliecināt, ka būsim līdzās līdz pat beigām. Mēs varam viņam ļaut saprast, ka var neko neteikt, kad būtiskākais ir nokārtots un tas ir tikai laika jautājums, līdz viņš varēs aizvērt acis uz mūžu. Tas ir apliecinājums pacientam, ka viņš nav atstāts viens, kad zaudējis runas spējas, un rokasspiediens, skatiens, atslīgšana spilvenos ir daiļrunīgāki par daudziem skaļiem vārdiem.

Apciemojums vakarā šim nolūkam ir vispiemērotākais, jo gan apmeklētājam, gan pacientam tās ir dienas beigas. Tas ir laiks, kad slimnīcas apziņošanas sistēma neizjauks šo brīdi, kad medmāsa neienāks izmērīt temperatūru, bet apkopēja neslaucīs grīdu tas ir privāts mirklis, kas var noslēgt dienu ārstam apgaitas beigās, kad viņu neviens neiztraucēs. Tas prasa tikai īsu brīdi, bet sniedz lielu mierinājumu pacientam apziņa, ka viņš nav aizmirsts, kad neko citu viņa labā vairs nevar darīt. Arī apmeklētājs jūt gandarījumu, redzot, ka nāve nav tik biedējošs, šausmīgs notikums, no kura tik daudzi gribētu izvairīties.

Ir daži pacienti, kuri cīnās līdz pēdējam, nepadodas un uztur cerību, tādēļ šo samierināšanās stadiju sasniegt ir gandrīz neiespējami. Viņi ir tie, kuri kādu dienu teiks: "Es vairs nespēju." Dienā, kad viņi pārtrauc cīnīties, cīņa ir galā. Citiem vārdiem sakot, jo sīvāk viņi cīnās, lai izbēgtu no neizbēgamās nāves, jo vairāk cenšas to noliegt, jo grūtāk viņiem sasniegt šo pēdējo samierināšanās stadiju mierīgi un ar cieņu. Ģimene un personāls, iespējams, šos pacientus uzskata par stipriem un i/.turīgiem, viņi var mudināt pretoties līdz pēdējam un dot mājienus, ka samierināšanās ar nāvi tiek uzskatīta par gļēvulīgu padošanos, izlikšanos vai vēl ļaunāk ģimenes nodošanu.

Kā tad lai mēs zinām, kad PACIENTS padodas "par agru", jo nelieEs viņa cīņasspars apvienojumā ar profesionālu mediķu palīdzību dotu viņam iespēju nodzīvot ilgāk? Kā lai mēs to atšķiram no samierināšanās stadijas, kad mūsu vēlme paildzināt viņa dzīvi bieži ir pretrunā ar viņa paša vēlēšanos atpūsties un mierīgi nomirt? Ja nespējam atšķirt šīs divas stadijas, mēs saviem pacientiem nodarām vairāk ļauna nekā laba, savās pūlēs kļūstam nervozi, un mirstošā cilvēka pēdējā pieredze izrādās visai sāpīga. Turpmāk īsumā aprakstītais gadījums ar V. kundzi lieliski ilustrē šādu situāciju.

V. kundze, piecdesmit astoņus gadus veca precēta sieviete, tika ievietota slimnīcā ar ļaundabīgu audzēju vēderā, kas izraisīja spēcīgas sāpes un nepatīkamas sajūtas. Sieviete drosmīgi un ar cieņu uzņēma savu smago slimību. Viņa ļoti reti sūdzējās un mēģināja visu darīt pati, cik vien tas bija iespējams. Viņa noraidīja jebkādu palīdzības piedāvājumu, kamēr vien spēja tikt galā saviem spēkiem, un atstāja spēcīgu iespaidu uz personālu un savu ģimeni ar dzīvespriecīgo omu un nosvērtību, ar kādu spēja ielūkoties acīs savai neizbēgamajai nāvei.

Neilgi pēc pēdējās uzņemšanas slimnīcā sieviete negaidīti ieslīga depresijā. PersonāEs bija neizpratnē par šīm izmaiņām un lūdza psihiatra padomu. Kad ieradāmies pie viņas, sievietes palātā nebija, arī dažas stundas vēlāk viņa nebija atgriezusies. Beigu beigās atradām viņu gaitenī pie rentgena kabineta, kur viņa neērtā pozā, ciezdama acīm redzamas sāpes, gulēja uz ratiņiem, īsā sarunā atklājās, ka Pacientei bija veikta visai ilgstoša rentgena procedūra, un nu bija jāgaida, kad tiks uzņemti vēl citi attēli. Slimajai sievietei bija ārkārtīgi grūti, jo mugura bija jēla, vairākas stundas viņa arī nebija neko ne ēdusi, ne dzērusi, turklāt neatliekami vajadzēja uz labierīcībām. To visu PACIENTE mums izstāstīja čukstus, sacīdama, ka "aiz sāpēm gluži vai pamirusi". Piedāvāju sievieti aizvest uz tuvumā esošajām labierīcībām. Viņa palūkojās uz mani, pirmo reizi pasmaidīja un teica: "Nē, man ir plikas kājas, labāk pagaidīšu, kad atgriezīšos palātā. Tur es pati spēju tikt galā."

Šī mazā piezīme atklāja vienu no Pacientes vajadzībām rūpēties par sevi, cik vien ilgi tas iespējams, saglabāt savu cieņu un neatkarību pēc iespējas ilgāk. Pacienti saniknoja, ka viņas izturība rika pārbaudīta tiktāl, ka sieviete bija gatava publiski kliegt, atvieglot savas zarnas turpat gaitenī un raudāt svešinieku klātbūtnē, "kuri tikai darīja savu darbu".

Kad pēc dažām dienām mēs ar viņu runājām daudz patīkamākos apstākļos, bija skaidrs, ka sieviete jūtas nogurusi un ir gatava mirt. Viņa īsumā izstāstīja par saviem bērniem, par vīru, kurš varēs turpināt dzīvot bez viņas. Sieviete bija pārliecināta, ka viņas dzīve, jo īpaši laulība, bijusi laba un piepildīta un nekas daudz viņai vairs nav atlicis. Viņa lūdza, lai ļauj viņai mierīgi nomirt, vēlējās, lai viņu atstāj vienu lūdza, lai vīrs mazāk iejaucas. Slimā sieviete stāstīja, ka vienīgais iemesls, kāpēc viņa vēl ir dzīva, ir vīra nespēja samierināties ar faktu, ka sievai jāmirst. PACIENTE dusmojās uz vīru par to, ka viņš nesamierinās un tik izmisīgi turas pie dzīves, no kuras pati bija gatava atteikties. Es pārjautāju, vai viņa vēlas atvadīties no šīs pasaules, un viņa pateicībā pamāja ar galvu, kad es atstāju viņu vienu.

Tikmēr, Pacientei un man nezinot, notika ķirurgu un personāla sanāksme, kurā piedalījās arī vīrs. Ķirurgi uzskatīja, ka vēl viena ķirurģiska iejaukšanās varētu paildzināt sievietes dzīvi, un vīrs lūdzās viņiem darīt visu, kas viņu spēkos, lai "pagrieztu pulksteni atpakaļ". Zaudēt sievu viņam šķita nepieņemami. Viņš nespēja aptvert, ka sievai nebija vajadzības vēl būt kopā ar viņu. Sievas vēlmi noslēgties no apkārtējiem, lai mirt būtu vieglāk, viņš iztulkoja kā atraidījumu, ko nespēja saprast. Nebija neviena, kurš vīram paskaidrotu, ka šis process ir dabisks patiesībā progress zīme, ka mirstošais cilvēks ir radis mieru un gatavojas sagaidīt nāvi viens.

Ārsti nolēma operēt pacienti nākamajā nedēļā. Tiklīdz sievieti informēja par šiem plāniem, viņa strauji savārga. Gandrīz vienā naktī viņai bija vajadzīga dubulta pretsāpju līdzekļu deva. Viņa bieži lūdza zāles tūlīt pēc to injicēšanas. Sieviete kļuva nemierīga un trauksmaina, bieži sauca pēc palīdzības. Tā nebija tā pati PACIENTE cienījamā dāma, kura nevarēja aiziet uz labierīcībām, jo nebija uzvilkusi čības!

Šādām izmaiņām uzvedībā vajadzētu darīt mūs uzmanīgus. Tādā veidā pacienti cenšas mums kaut ko pavēstīt. Pacientam ne vienmēr ir iespējams atklāti atteikties no operācijas, kas paildzina dzīvi, raugoties acīs lūdzošajam, izmisušajam vīram un bērniem, kuri cer, ka māte vēlreiz atgriezīsies mājās. Visbeidzot, bet ne mazsvarīgāk mums nevajadzētu par zemu novērtēt pašā pacientā modušos cerību stariņu tikt izdziedinātam vēl pirms tuvojošās nāves. Kā jau iepriekš tika minēts, cilvēka dabā nav samierināties ar nāves neizbēgamību, tāpēc viņš neatmet cerības. Tādēļ nepietiek tikai ieklausīties mūsu pacientu vārdos paustajos vēstījumos.

V. kundze bija devusi skaidru mājienu, ka vēlas, lai viņu liek mierā. Pēc paziņojuma par plānoto operāciju viņa cieta milzīgas sāpes un neērtības. Sievietes trauksme pastiprinājās, tuvojoties noliktajai operācijas dienai. Atcelt operāciju nebija mūsu spēkos. Mēs tikai darījām zināmas savas šaubas un bijām pārliecināti, ka PACIENTE nepārcietīs šo operāciju.

V. kundzei nepietika spēka atteikties no operācijas, viņa arī nenomira ne pirms, ne pēc operācijas. Tikai operācijas zālē slimajai sievietei uznāca psihoze, viņa stāstīja par to, ka tiek vajāta, kliedza, un tā turpinājās, līdz viņa tika aizvesta atpakaļ uz savu palātu dažas minūtes pirms plānotās operācijas.

Sieviete bija nepārprotami zaudējusi prātu redzēja halucinācijas un cieta no vajāšanas mānijas. Viņa izskatījās pārbijušies un samulsusi, personālam nekādi neizdevās aprunāties ar viņu. Tomēr arī šajā psihozes stāvoklī saglabājās sievietes apziņa un loģika. Atgriežoties palātā, PACIENTE lūdza tikšanos ar mani. Kad nākamajā dienā iegāju viņas palātā, sieviete palūkojās uz savu apmulsušo vīru un teica: "Aprunājieties ar šo cilvēku un paskaidrojiet viņam!" Tad sieviete uzgrieza mums muguru, nepārprotami vēlēdamās, lai viņai liek svētu mieru. Vīrs nespēja saprast savas vienmēr tik cienījamās sievas "neprātīgo" uzvedību. Viņam jau tā bija grūti samierināties ar strauji progresējošo dzīvesbiedres fizisko slimību, taču "trakās runas" bija pavisam neizprotamas.

Vīrs ar asarām acīs stāstīja, ka šīs negaidītās pārmaiņas viņu pagalam samulsinājušas. Laulību viņš raksturoja kā ļoti laimīgu, bet sievas neārstējamo slimību kā pilnīgi nepieņemamu. Viņš bija cerējis, ka operācija ļautu abiem vēl reizi "izjust to tuvību", kāda viņiem bijusi daudzos laimīgos laulībā nodzīvotos gadus. Sievas norobežošanās un vēl jo vairāk psihozes viņu biedēja.

Kad es vīrietim jautāju par Pacientes, nevis viņa paša vajadzībām, viņš sēdēja un klusēja. Lēnām viņš sāka aptvert, ka nekad nebija ieklausījies sievas vajadzībās, bet kā pašu par sevi saprotamu uzskatīja, ka rās ir tādas pašas kā viņam. Vīrs nespēja saprast, ka pacientam iestājas stāvoklis, kad nāve kļūst par milzīgu atvieglojumu un ka pacientiem ir vieglāk nomirt, ja viņiem ļauj un palīdz lēnām pārtraukt visas nozīmīgās attiecības viņu dzīvē.

Mūsu saruna bija ilga. Runājot viss lēnām noskaidrojās un nostājās savās vietās. Viņam bija daudz apstiprinošu stāstu no dzīves, ka sieva bija mēģinājusi runāt ar vīru par savām vajadzībām, taču viņš nebija dzirdējis, jo tās nesakrita ar paša vajadzībām. V. kungs aizejot jutās acīm redzami atvieglots un noraidīja piedāvājumu kopā ar viņu atgriezties Pacientes palātā. Viņš jutās spējīgs godīgi izrunāties ar sievu par viņas slimības iznākumu un bija gandrīz priecīgs, ka operāciju nācās atcelt Pacientes "pretestības" dēļ, kā viņš to sauca. Vīra reakcija uz sievas psihozi bija: "Ak kungs, viņa ir stiprāka par mums visiem! Viņa mūs pamatīgi piemuļķoja. Viņa skaidri parādīja, ka nevēlas operāciju. Varbūt psihoze bija vienīgā izeja, lai nenomirtu, pirms viņa tam ir sagatavojusies."

V. kundze pēc dažām dienām apstiprināja, ka nebija varējusi nomirt, kamēr nebūtu pārliecināta, ka vīrs ir gatavs viņu atlaist.

Sieviete vēlējās, lai viņš izjustu to pašu, ko viņa, nevis "mūžīgi izliktos, ka ar mani viss būs kārtībā". Vīrs tomēr mēģināja ļaut sievai izrunāties, taču tas bija grūti, un viņš daudzkārt "regresēja". Vienu reizi viņš pieķērās cerībai uz apstarošanu, citkārt mēģināja pierunāt sievu atgriezties mājās, apsolot nolīgt privātu māsiņu, kas viņu aprūpētu.

No sava psihozes stāvokļa PACIENTE atguvās, tiklīdz operācija bija pavisam atcelta un viņas vīrs atzinis neizbēgamo nāvi un dalījies savās jūtās ar viņu. Sievietei vairs tik ļoti nesāpēja, un viņa atguva savu cienījamās dāmas stāju, turpinot darītu visu, ko vien viņas fiziskais stāvoklis ļāva. Medicīniskais personāEs aizvien iejūtīgāk izturējās pret netiešajiem mājieniem, uz kuriem reaģēja taktiski, vienmēr paturot prātā sievietes vissvarīgāko vajadzību ar cieņu nodzīvot līdz pat savai nāvei.

V. kundze iemiesoja vairumu mūsu mirstošo pacientu, lai gan viņa bija vienīgā manā praksē, kura ķērās pie tik galēja līdzekļa kā psihoze. Esmu pārliecināta, ka tas bija aizsargmehānisms, izmisīgs mēģinājums novērst dzīvību paildzinošo iejaukšanos, kas nāca par vēlu.

Kā jau iepriekš teicu, esam atklājuši, ka vislabāk klājas tiem pacientiem, kurus mudina paust savas dusmas, raudāt sagatavošanās sērās un atklāt savas bailes un fantāzijas kādam, kurš mierīgi sēž un klausās. Mums vajadzētu apzināties monumentālo uzdevumu, kas jāpaveic, lai sasniegtu šo samierināšanās stadiju, kas ved uz pakāpenisku atsvešināšanos jeb emocionālās saiknes saraušanu (decathexis), kad divvirzienu komunikācijas vairs nav.

Esam atklājuši divas metodes, kā šis mērķis vieglāk sasniedzams. Vieni pacienti to sasniegs vien ar nelielu palīdzību no malas, ja tāda vispār būs vajadzīga, izņemot klusu izpratni un neiejaukšanos. Parasti tas ir vecāks PACIENTS, kurš jūt tuvojamies sava mūža beigas, kurš ir strādājis un cietis, izaudzinājis bērnus un paveicis savus uzdevumus. Viņš būs atradis dzīves jēgu un radīs apmierinājumu, atskatoties pagātnē uz darba mūžu.

Citi, kuriem nav tā laimējies, līdzīgu ķermeņa un prāta stāvokli var sasniegt, ja viņiem dots pietiekami daudz laika, lai sagatavotos savai nāvei. Viņiem būs vajadzīga lielāka palīdzība un izpratne no apkārtējo puses, kamēr viņi izdzīvos visas iepriekšminētās stadijas. Esam pieredzējuši, ka vairums mūsu pacientu mirst, sasnieguši samierināšanās stadiju esību bez bailēm un izmisuma. To vislabāk salīdzināt ar Betelheima (Bettelheim) zīdaiņa vecuma raksturojumu: "Nudien, tas ir vecums, kad nekas no mums netiek prasīts un viss, ko vēlamies, tiek dots. Psihoanalīze agrīno zīdaiņa vecumu uzskata par pasivitātes laiku, primārā narcisma vecumu, kad mēs pieredzam sevi kā visa esību."

Tāpat arī mūsu mūža nogalē, kad esam strādājuši un devuši, baudījuši un cietuši, mēs atgriežamies savā sākumstāvoklī, un dzīves cikEs noslēdzas.

Tālāk publicētās divas intervijas ir piemērs, kā vīrs un sieva pūlas sasniegt samierināšanās stadiju.

Zobārsts un divdesmit četrus gadus veca dēla tēvs G. kungs bija dzi|i reliģiozs cilvēks. Viņu pieminējām jau 4. nodaļā, runājot par dusmām, kad rodas jautājums: "Kāpēc es?" Viņš atcerējās veco Džordžu un prātoja, kāpēc viņa vietā nevarēja mirt šis vīrs. Neraugoties uz pūliņiem radīt iespaidu intervijas laikā, ka vīrietis ir samierinājies, viņā nebija izplēnējusi cerību dzirksts. PACIENTS ar prātu lieliski apzinājās savas slimības ļaundabīgumu un, būdams profesionālis, saprata, cik vājas ir izredzes turpināt darbu. Tomēr viņš negribēja vai nespēja apsvērt iespēju slēgt savu praksi vēl neilgi pirms šīs intervijas. Slimais zobārsts algoja biroja administratori, kura pieņēma zvanus, un nezaudēja cerību, ka Dievs varētu atkārtot brīnumu, kas ar viņu bija noticis kara gados, kad uz viņu šāva no tuva attāluma un netrāpīja: "Ja uz tevi šauj no divdesmit pēdu attāluma un netrāpa, tu zini, ka jāpateicas kādam citam spēkam, nevis savai izveicībai un spējai izlocīties."

ĀRSTE: Vai varat mums izstāstīt, cik ilgi esat pavadījis slimnīcā un kāds iemesEs jūs šurp atvedis?

PACIENTS: Jā, esmu zobārsts, kā jūs droši vien zināt, un praktizēju jau daudzus gadus. Jūnija beigās man uznāca pēkšņas sāpes, kas man šķita neparastas nekavējoties uztaisīju rentgenu, un šā gada 7. jūlijā mani pirmo reizi operēja.

ĀRSTE: 1966. gadā?

PACIENTS: Jā, 1966. gadā. Ks apzinājos deviņdesmit procentu varbūtību, ka audzējs ir ļaundabīgs, taču pavīdēja doma, ka šī ir mana pirmā epizode un ka es pirmo reizi esmu izjutis sāpes. Operāciju pārcietu labi, atveseļojos ātri, bet tad sekoja zarnu aizsprostojums, un 14. septembrī nācās atgriezties uz vēl vienu operāciju. Bet no 27. oktobra mani neapmierināja mans progress. Tāpēc kopš 27. oktobra es ārstējos pastāvīgi. Tāda īsumā ir mana slimības vēsture, cik vien labi es to spēju apkopot.

ĀRSTE: Kurā slimības brīdī jūs uzzinājāt, kas jums ir patiesībā?

PACIENTS: Ieraudzījis rentgena uzņēmumus, es uzreiz sapratu, ka ļaundabīguma varbūtība ir ļoti liela. Bet, kā jau teicu, man neienāca prāta, ka tas varētu būt ļoti nopietni, un es jutos tik labi. Man ārsts neko neteica, bet ģimenei izstāstīja par stāvokļa nopietnību, tiklīdz viņi izgāja no operāciju zāles. Neilgi pēc tam es kopā ar dēlu devos uz tuvējo pilsētu. Mūsu ģimenes saites vienmēr bijušas ciešas, mēs sākām runāt par manu vispārējo veselības stāvokli, un tad viņš teica: "Vai mamma tev ir izstāstījusi, kas tev īstenībā ir?" Atbildēju noliedzoši. Zinu, ka dēEs pārdzīvoja milzīgas mokas, tomēr izstāstīja, kā pēc pirmās operācijas atklājies, ka ne tikai audzējs ir ļaundabīgs, bet arī sākušās metastāzes visos orgānos, izņemot aknas un liesu, kas ir laba zīme. Audzēju nevarēja izoperēt, bet man jau bija radušās aizdomas. Mans puika iepazina Dievu desmit gadu vecumā, un gadu gaitā, dēlam nobriestot un uzsākot mācības koledžā, gribējām iepazīt Dievu kopā ar viņu, jo šīs pieredzes iespaidā viņš ārkārtīgi strauji bija pieaudzis.

ĀRSTE: Cik viņam tagad gadu?

PACIENTS: Svētdien viņam paliks divdesmit četri. Puikas briedumu es pilnībā aptvēru tikai pēc mūsu sarunas.

ĀRSTE: Kā jūs reaģējāt, kad dēEs jums to izstāstīja?

PACIENTS: Godīgi sakot, man vairāk vai mazāk jau bija tādas aizdomas, jo biju šo to ievērojis. Nav tā, ka es pats neko nezinu. Esmu bijis vairāk nekā divdesmit gadus saistīts ar slimnīcu, nostrādāju slimnīcā visu šo laiku un saprotu tādas lietas. DēEs tajā sarunā arī atklāja, ka ķirurga palīgs bija izstāstījis manai sievai, ka man dzīvot atlicis no četriem līdz četrpadsmit mēnešiem. Es neko nebiju jutis. Kopš to uzzināju, mana dvēsele radusi pilnīgu mieru. Man nav uznākusi nekāda depresija. Iedomājos, ka jebkurš cits manā stāvoklī raudzītos uz citiem un prātotu, kāpēc gan tas nevarēja būt viņš? Man tas vairākkārt ienāca prātā. Taču šādas domas ir pārejošas. Atminos reizi, kad mēs aizbraucām uz biroju pēc pasta sūtījumiem un pa ielu pretī nāca vecs vīrs, kuru biju pazinis kopš mazotnes. Viņam bija astoņdesmit divi gadi, un no viņa vairs nebija nekāda pasaulīga labuma, cik nu mēs, mirstīgie, varam spriest. Reimatisma nomocīts, sakropļots un netīrīgs vīrs ne no tādiem, ar kuriem kopā jūs gribētu būt. Prātā ienāca uzmācīga doma: kāpēc tas nevarēja būt vecais Džordžs, nevis es? Taču tā nebija svarīgākā doma. Tas, iespējams, bija vienīgais, ko es nodomāju. Es nudien gaidu tikšanos ar To Kungu, bet vienlaikus gribētu palikt uz zemes, cik vien ilgi iespējams. Vissmagāk man ir šķirties no ģimenes.

ĀRSTE: Cik bērnu jums ir?

PACIENTS: Tikai viens.

ĀRSTE: Viens dēls.

PACIENTS: Kā jau teicu, mums ģimenē ir ļoti tuvas attiecības.

ĀRSTE: Ja jau esat tik tuvi un, būdams zobārsts, bijāt gandrīz pārliecināts, ka tas ir vēzis, tiklīdz ieraudzījāt rentgena uzņēmumus, kā tas nākas, ka neesat runājis par to ar savu sievu un dēlu?

PACIENTS: īsti nezinu. Tagad man ir skaidrs, ka sieva un dēEs labi apzinājās, cik nopietna ir operācija, un pēc īslaicīgām neērtībām mēs gaidījām veiksmīgu rezultātu. Negribēju viņus vēl vairāk satraukt. Cik noprotu, mana sieva sabruka, kad viņai izstāstīja patiesību. DēEs savukārt tajā laikā bija stiprais plecs lūk, tā izpaudās viņa briedums. Taču kopš tā brīža esam ar sievu atklāti izrunājušies un meklējam ārstēšanās iespējas, jo jūtu, ka Dievs spēj izdziedināt. Viņš to spēj, un, lai kāda būtu viņa izvēlētā metode, es to pieņemšu. Mēs nezinām visu, ko spēj medicīna, nezinām, kā rodas medicīnas atklājumi. Kā cilvēks var pacelt saknīti no zemes un sacīt, ka tas noderēs tādas vai šitādas kaites ārstēšanai, tomēr tā notiek. Visās mūsu slimnīcas laboratorijās tiek kaut kas ar nolūku audzēts, jo viņi uzskata, ka tam ir tieša saistība ar vēža pētījumiem. Kā var nonākt pie šādiem secinājumiem? Tas ir noslēpumaini un brīnumaini no mana viedokļa, un, manuprāt, tas ir Tā Kunga nopelns.

KAPELĀNS: Jūsu ticība jums daudz nozīmē, man šķiet, ne tikai slimības laikā, bet arī pirms.

pacirnts: Jā, tā ir bijis. Kungu Jēzu Kristu kā glābēju es apzinājos aptuveni pirms desmit gadiem. Šis viedoklis man izveidojās, studējot Svētos rakstus, ko gan es nepabeidzu. Attiecībā uz sevi es beidzot aptvēru, ka esmu grēcinieks. To es nebiju sapratis, jo esmu… vienmēr esmu bijis labais zēns.

ĀRSTE: Kas tieši jums lika tam pievērsties pirms desmit gadiem?

paclknts: Ks biju aizgājis vēl tālāk. Ārzemēs biju iepazinies ar kapelānu, kurš daudz ar mani runāju par tādām lietām. Nedomāju, ka uz kādu var šaut vairāk nekā vienu reizi un netrāpīt, neatklājot, ka bez tevis, tur stāvoša, ir vēl kas cits, jo īpaši, ja tas vīrs stāv divdesmit pēdu attālumā no tevis. Kā jau teicu, vienmēr esmu bijis labs cilvēks, es nelamājos, nelietoju rupjus vārdus, nedzēru, nesmēķēju tas viss man bija vienaldzīgs. Neaizrāvos arī ar sievietēm, vismaz ne pārāk vienmēr biju labs zēns. Tāpēc es nesapratu, ka esmu grēcinieks, līdz pat tam brīdim sarunā ar kapelānu. Tur bija aptuveni trīs tūkstoši cilvēku. Dievkalpojuma beigās neatceros gan sludināto KAPELĀNS lūdza cilvēkus panākt uz priekšu, lai veltītu sevi Tam Kungam. Nezinu, kāpēc izgāju priekšā jutu tādu nepārvaramu vēlmi. Vēlāk apšaubīju savu lēmumu. Tas bija kā toreiz, kad man bija seši gadi. Iedomājos manā sestajā dzimšanas dienā pasaule uzplauks koša jo koša, un apkārt viss mainīsies. Māte tajā rītā nokāpa lejā, ieraudzīja mani stāvam pie mūsu lielā spoguļa dzīvojamā istabā un sacīja: "Daudz laimes dzimšanas dienā, Bobij! Ko tu tur dari?" Atbildēju, ka skatos uz sevi. Viņa jautāja: "Ko tu tur redzi?" "Nu," es atbildēju, "man ir seši gadi, bet es izskatos tāds pats, jūtos tāds pats un, Dieva vārds, esmu tāds pats." Taču, manai pieredzei paplašinoties, es atklāju, ka es nebiju vis tāds pats, ka nespēju paciest to, ko biju pacietis agrāk.

ĀRSTE: Ko, piemēram?

PAClKNTS: Kā jūs zināt, biedrojoties ar satiktajiem cilvēkiem -un lietišķu cilvēku aprindās tā notiek bieži pēkšņi tu aptver, ka kontaktus

viņi dibina bāros. Pirms profesionālas tikšanās vairums vīriešu dodas uz viesnīcas vai moteļa bāru, apsēžas tur un iedzer, veidojot tur draudzīgas attiecības. Man tas īpaši netraucēja, jo es nedzēru, taču vēlāk sāka traucēt, jo nebija pieņemami. Nespēju paciest. Es nedarīju to, ko biju darījis agrāk, un tieši tad es sapratu, ka esmu citāds.

ĀRSTE: Vai tas jums ir palīdzējis tagad, kad jātiek galā ar savu nāvi un neārstējamo slimību?

PACIENTS: Jā, ļoti. Kā jau teicu, esmu absolūtā mierā ar sevi, kopš pēc operācijas atmodos no anestēzijas. Esmu tik mierīgs, cik vien mierīgs spēju būt.

ĀRSTE: Jums nav bail?

PACIENTS: Godīgi sakot, man nav bijis bail.

ĀRSTE: Vai zināt, jūs esat neparasts cilvēks, dakter G. Mēs reti sastopam cilvēkus, kuri bez jebkādām bailēm gaida savu nāvi.

PACIENTS: Tas tāpēc, ka es gaidu, kad atgriezīšos mājās pie Tā Kunga, kad nomiršu.

ĀRSTE: No otras puses, jūs vēl cerat uz atveseļošanos vai medicīnisku atklājumu, vai ne?

PACIENTS: Jā.

ĀRSTE: Manuprāt, jūs to iepriekš sacījāt.

PACIENTS: Svētie raksti sola dziedināšanu, ja mēs piesaucam Dievu. Esmu piesaucis Dievu un lūdzis izpildīt šo solījumu. Taču, no otras puses, es vēlos, lai viņa prāts notiek. Un tas ir augstāks par visu, pārspēj manas personīgās domas.

ĀRSTE: Ko esat izmainījis savā ikdienas dzīvē, kopš zināt par vēzi? Vai jūsu dzīvē kaut kas ir mainījies?

PACIENTS: Jūs domājat darbā? Pēc pāris nedēļām mani izrakstīs no slimnīcas, bet es nezinu, kas notiks. Es vienkārši dzīvoju slimnīcā dienu no dienas. Jūs zināt slimnīcas ikdienu, zināt, kas te notiek.

KAPELĀNS: Ja es pareizi jūs pirmīt sadzirdēju, tas šķita kaut kas pazīstams. Jūs teicāt to pašu, ko Jēzus teica pirms sišanas krustā: "Ne mans prāts, bet tavs prāts lai notiek."

PACIENTS: Nebiju par to iedomājies.

KapelAns: Tā ir jūsu vārdu jēga. Jūs vēlējāties cerību, ka jūsu laiks vēl nav pienācis, bet vēl spēcīgāka par šo vēlmi ir griba, lai Viņa prāts notiek.

PACIENTS: Zinu, ka man nav daudz atlicis dzīvot varbūt daži gadi, pateicoties pašreizējai ārstēšanai, tikpat labi tie varētu būt daži mēneši. Protams, nevienam no mums nav nekādas garantijas, vai šovakar atgriezīsimies mājās.

ĀRSTE: Vai jums ir konkrēts priekšstats, kā tas notiks?

PACIENTS: Nē. Tas ir iepriekš noteikts, Svētajos rakstos tā teikts, un uz to es arī ceru.

KAPELĀNS: Nedomāju, ka mums vajadzētu turpināt. Dakteris G. tikai nesen piecēlies no gultas, varbūt vēl pāris minūtes.

PACIENTS: Ks jūtos ļoti labi.

KAPELĀNS: Patiesi? Teicu ĀRSTEi, lai neaizkavē jūs pārāk ilgi.

ĀRSTE: Atstāsim to jūsu ziņā. Sakiet droši, ja esat mazliet noguris. Kā jūs jūtaties, tik atklāti runājot par tik biedējošu tēmu, dakter G.?

PACIENTS: Man šī tēma nebūt nešķiet biedējoša. Kad mācītājs I. un mācītājs N. šorīt izgāja no palātas, man bija laiks pārdomām, un mani tas īpaši neietekmēja, tik vien kā iedvesa cerību, ka es varētu būt noderīgs kādam citam, kurš nonācis līdzīgā situācijā, ja viņam nav tādas ticības, kāda ir man.

ĀRSTE: Kā jūs domājat, ko mēs varam mācīties, iztaujājot mirstošos un smagi slimos pacientus? Vai tādējādi varēsim labāk palīdzēt tikt galā ar situāciju, īpaši tiem, kuriem nav tik ļoti veicies kā jums? Jo jums ir ticība, kas acīmredzot palīdz.

PACIENTS: Esmu daudz par to domājis, kopš saslimu. Man ir tāds raksturs, ka gribas zināt skaidru prognozi, taču ir tādi cilvēki, kuri, uzzinot par savu neārstējamo slimību, pilnībā sabrūk. Jūtu, ka tikai pieredze palīdz izprast, kā tuvoties šim pacientam.

ĀRSTE: Tas ir viens no iemesliem, kāpēc mēs iztaujājam pacientus medmāsu un cita slimnīcas personāla klātbūtnē lai viņi to redz. Lai redz pacientus, citu pēc cita, izdibina, kuri patiesi vēlas par to runāt un kuri negribētu skart šo tēmu.

PACIENTS: Jūsu pirmajām vizītēm, manuprāt, vajadzētu būt neitrālām, līdz jūs noskaidrojat, cik spēcīgas ir pacienta sevis un savas pieredzes izjūtas, kāda ir viņa reliģiskā pārliecība un ticība.

KAPELĀNS: Man šķiet, doktore R. uzskata G. kungu par veiksminieku, taču jūsu šeit paustās nozīmīgās domas sakņojas šajā pieredzē, piemēram, jūsu attiecībās ar dēlu, kuras ir citā līmenī, tāpēc jūs spējat novērtēt dēla izaugsmi.

PACIENTS: Jā, arī man likās, ka mums laimējies. Grasījos iebilst, jo nedomāju, ka tas būtu atkarīgs no veiksmes. Tā Kunga, mūsu Pestītāja, iepazīšana nav nekāda veiksme tā ir ļoti dziļa un brīnišķīga pieredze. Domāju, ka tā sagatavo cilvēku dzīves likstām, pārbaudījumiem, kas mūs sagaida. Mums būs jāiztur pārbaudījumi vai jāsaskaras ar slimību. Taču tas nesagatavo tevi to pieņemt, jo, kā jau pirmīt teicu, kad uz tevi šauj no divdesmit pēdu attāluma, bet netrāpa, tu zini, pastāv kāds augstāks spēks, kam nav nekāda sakara ar tavu izveicību. Esam dzirdējuši sakāmvārdu, ka lapsu alās ateistu nav, un tā ir taisnība. Cik nav dzirdēts, ka kaujaslaukā, kad dzīvībai draud briesmas, nokļūstot nelaimē, pār cilvēku nāk atklāsme un viņš piesauc Dieva vārdu. Tam nav nekāda sakara ar veiksmi. Tas tikai nozīmē meklēt un atrast to, ko Dievs ir mums lēmis.

ĀRSTE: Es nedomāju veiksmi parastajā nozīmē, tikai nejaušību drīzāk laimi.

PACIENTS: Es saprotu, jā. Jā, tā ir laimīga pieredze. Apbrīnojami, kā to izjūt šādas saslimšanas laikā, kad citi lūdz Dievu par tevi un tu saproti, ka par tevi aizlūdz. Man tā ir milzīga palīdzība. Nudien.

KAPELĀNS: Interesanti, ka, nākot uz semināru, es doktorei R. minēju, ka ne tikai jūs cilvēki atminas, bet arī jūsu sieva spējusi stiprināt cilvēkus, kuru tuvinieki šeit mirst, un aizlūgt par viņiem.

PACIENTS: Arī to es gribēju pieminēt. Mana sieva šajā laikā ir ļoti mainījusies. Kļuvusi daudz stiprāka. Viņa bija ļoti atkarīga no manis. Kā jūs droši vien būsiet pamanījuši, esmu ļoti patstāvīgs cilvēks un vienmēr uzņemos atbildību. Tāpēc viņai nebija iespējas darīt daudz no tā, ko dara citas sievietes, piemēram, rūpēties par ģimenes biznesu un tamlīdzīgi, tamdēļ viņa bija kļuvusi visai nepatstāvīga. Taču tagad ir krietni mainījusies daudz dziļāka un ievērojami stiprāka.

ĀRSTE: Kā jūs domājat, vai tas palīdzētu, ja mēs mazliet aprunātos ar sievu par to, vai arī tas būtu par daudz no viņas prasīts?

PACIENTS: Nedomāju vis, ka tas viņai kaitētu. Viņa ir kristiete, zina, ka Dievs ir viņas Pestītājs, un viņa ir ticējusi jau kopš mazotnes. Bērnībā sievai rika izdziedēta acs. Ārsti jau bija gatavi sūtīt viņu uz slimnīcu Sentluisā, lai izoperētu aci, jo acī bija čūla. Viņa tika brīnumainā kārtā izdziedināta, un, pateicoties šai dziedināšanai, citi cilvēki, viņu vidū arī ārsts, atzina Dievu. Šobrīd sieva aktīvi darbojas metodistu baznīcā, taču bērnības notikums bija tas, kas nostiprināja viņas ticību. Viņai tolaik bija kādi desmit gadi, bet tikšanās ar ārstu stiprināja pārliecību dzīvē. ĀRSTE: Pirms jūsu slimības, jaunībā vai esat piedzīvojis spēcīgu stresu vai kādu ļoti skumju notikumu? Lai varētu salīdzināt, kā jūs to uztvērāt toreiz un kādas ir jūsu izjūtas šobrīd.

PACIENTS: Nē, vienmēr esmu raudzījies uz sevi un prātojis, kā gan man tas ir izdevies. Zinu, ka tikai ar Dieva palīdzību. Jo mani nav skāruši nekādi spēcīgi pārdzīvojumi. Bez šaubām, es piedalījās Otrā pasaules kara kaujās. Tas bija mans pirmais stress un pirmā reize dzīvē, kad es sapratu, ka miršu, ja darīšu to vai citu.

ĀRSTE: Domāju, ka mums šoreiz jābeidz. Varbūt varam vēl kādu reizi iegriezties.

PACIENTS: Es būtu pateicīgs.

ĀRSTE: Milzīgs paldies, ka atnācāt.

PACIENTS: Mani iepriecināja šī saruna.

Zobārsta G. sieva G. KUNDZE bija atnākusi ciemos, kad vedām pacientu pa gaiteni uz interviju. KAPELĀNS, kurš viņu pazina no iepriekšējām vizītēm, īsi paskaidroja sievai, ko mēs darām. Sievietei tas šķita interesanti, un mēs uzaicinājām viņu vēlāk pievienoties. Kamēr runājām ar vīru, sieviete gaidīja blakusistabā un tika ieaicināta iekšā, kad vīru veda uz viņa palātu. Tāpēc viņai bija maz laika apdomāt vai pārdomāt. (Parasti mēs mēģinām atvēlēt pietiekami daudz laika starp lūgumu un reālo sarunu, lai intervējamajam tik tiešām būtu izvēles brīvība.)

ĀRSTE: Atnākot apciemot savu vīru, šī saruna jums noteikti ir negaidīts pārsteigums. Vai esat runājusi ar kapelānu par tās nolūku? G. KUNDZE: Tā varētu teikt.

ĀRSTE: Kā jūs reaģējāt, uzzinot par sava vīra visai negaidīto un nopietno slimību? G. KUNDZE: Var teikt, ka sākumā es biju satriekta.

ĀRSTE: Līdz pat šai vasarai viņš bija veselīgs cilvēks?

G. KUNDZE: Jā, pilnīgi pariezi.

ĀRSTE: Nekad tā nopietni neslimoja un nesūdzējās?

G. KUNDZE: Jā, tikai sūkstījās par nelielām sāpēm.

ĀRSTE: Un tad?

G. KUNDZE: Mēs devāmies pie ārsta, un kāds ieteica rentgenu. Tad mums tika veikta operācija. Tikai tobrīd es pa īstam sapratu, cik viss ir nopietni.

ĀRSTE: Kas jums to izstāstīja, un kā jums to izstāstīja?

G. KUNDZE: Mūsu ārsts ir arī ļoti tuvs draugs. Pirms ieiešanas operāciju zālē viņš pasauca mani un teica, ka audzējs varētu būt ļaundabīgs. Izsaucos: "Ai, nē!" Bet viņš turpināja: "Jā, tāpēc es tevi brīdinu." Biju pagalam nesagatavojusies, lai gan man tika stāstīts, ka lieta ir nopietnāka, neuztvēru to kā sliktas ziņas. "Mēs nesapratām," ārsts sacīja. Tas ir pirmais, ko atceros. Biju satriekta, jo domāju, ka tas nevarēja būt sācies pirms ilgāka laika. Viens no ārstiem stāstīja, ka vīram atlikuši trīs vai četri mēneši. Tāpēc pirmais, ko darīju es lūdzu Dievu. Kamēr vīrs atradās operāciju zālē, es skaitīju lūgsnas. Mana lūgšana bija ļoti patmīlīga lai audzējs nebūtu ļaundabīgs. Protams, tāds nu reiz ir cilvēks. Grib, lai viss notiek pēc viņa prāta. Kamēr es nepaļāvos uz Dieva gribu, neradu tik ļoti nepieciešamo mieru. Bez šaubām, operācijas diena tāpat bija slikta, arī nakts bija šausmīga. Naktī es guvu mieru, kas sniedza drosmi. Atradu daudzus Bībeles pantus, kas deva man spēku. Mums mājās ir ģimenes altāris. Pirms šā notikuma mēs no galvas iemācījāmies Svētos rakstus un nepārtraukti tos atkārtojām. Šie vārdi atrodami Jeremijas grāmatā 33:3 un vēsta: "Piesauc Mani, tad Es tevi uzklausīšu un tev atklāšu lielas un brīnišķīgas lietas, kas tev nebija zināmas." Mēs visi to iegaumējām.

ĀRSTE: Vai tas notika, pirms uzzinājāt par slimību?

G. KUNDZE: Aptuveni divas nedēļas iepriekš. Man prātā ienāca šie vārdi, un es visu laiku tos atkārtoju. Tad atcerējos daudzus vārdus no Jāņa evaņģēlija. Ja tu lūdz kaut ko manā vārdā, es to izdarīšu. Es gribēju, lai Dieva griba notiek, tikai tā es atradu sevi. Es tā varētu turpināt, jo esam ļoti ticīgi, un mums ir tikai viens dēls. Puika tobrīd atradās koledžā. Koledžas studenti ir tik aizņemti, bet viņš atbrauca, lai būtu man līdzās, un mēs burtiski meklējām palīdzību Svētajos rakstos. Viņš kopā ar mani skaitīja tik jaukas lūgšanas, un arī cilvēki no mūsu baznīcas bija ļoti, ļoti jauki. Viņi ieradās un lasīja dažādus fragmentus no Bībeles. Ksmu daudzkārt tos lasījusi, bet tagad tie manās acīs ieguvuši citu nozīmi.

KAPELĀNS: Sajā brīdī tie šķietami uzklausīja un ietērpa vārdos jūsu jūtas.

G. KUNDZE: Ikreiz, kad es atveru Bībeli, atrodu ko tādu, kas mani uzrunā. Tiktāl, ka nodomāju nupat būs labi. Tieši tā es to uztveru un rodu spēku katrai dienai. Mans vīrs no sirds tic un, uzzinājis par slimību, man jautāja: "Ko tu darītu, ja tev pateiktu, ka dzīvot atlicis no četriem līdz četrpadsmit mēnešiem?" Es nodotu visu Dieva rokās un uzticētos viņam. Protams, no medicīniskā viedokļa es gribēju, lai viņa labā tiktu darīts viss iespējamais. Mūsu ārsti apgalvoja, ka nekā cita vairs nav, bet es ierosināju kobalta terapiju vai kaut kāda veida rentgenu vai apstarošanu. Viņi to nepiedāvāja, sacīja, ka gadījums bezcerīgs. Taču arī mans vīrs nav no tiem, kuri padodas. Tāpēc, aprunājoties ar viņu, es teicu: "Tu pazīsti Dievu, Dievs var rīkoties tikai ar cilvēka starpniecību, un viņš iedvesmo ārstus." Atgādināju par rakstu žurnālā, kuru bija atnesis kaimiņš, un mēs to izlasījām. Pat neaprunājusies ar vīru, sazinājos ar ārstu šajā slimnīcā.

ĀRSTE: Bija kāds raksts?

G. KUNDZE: Jā, žurnālā. Iedomājos, ka mūsdienās viņi gūst tādus panākumus. Zinu, ka zāļu nav, bet panākumi ir. Nolēmu sazināties. Uzrakstīju vēstuli un nosūtīju ar kurjerpastu, viņš to saņēma sestdienas rītā. Ārsta sekretāres nebija uz vietas, tāpēc viņš pats ieaicināja mani un sacīja: "Mani ļoti ieinteresēja jūsu vēstule, tajā bija sīks skaidrojums, taču man vajadzīgs mikroskopa izmeklēšanas slēdziens. Palūdziet to savam ārstam un atsūtiet tāpat kā vēstuli. Jūs to izsūtījāt vakar, un jau šorīt es saņēmu." Tā arī izdarīju. Nosūtīju to. Viņš zvanīja un stāstīja: "Es jums piezvanīšu, tiklīdz sarunāšu gultasvietu, jo viņi šo nodaļu pārveido." Vēl piebilda: "Nevaru jums neko apsolīt, taču es noteikti neticu fatālai pieejai." Ārsta vārdi man šķita tik brīnišķīgi! Bija iespējams kaut ko darīt, nevis tikai sēdēt un gaidīt, kā mūsu ārsti bija ieteikuši.

Tūlīt notikumi sāka strauji attīstīties. Atbraucām ar ātro palīdzību. Jāsaka, tonakt, kad veica analīzes, nekādas lielās cerības viņi nedeva. Jutām milzīgu kārdinājumu apgriezties un braukt mājās. Un atkal es lūdzu Dievu. Tikai naktī izgāju no slimnīcas un pārnakšņoju pie tuviniekiem. Nezināju, kas mani nākamajā rītā sagaidīs. Mums ļāva pārdomāt, vai turpināsim ārstēšanu. Es noskaitīju par to lūgsnu un atbildēju, ka izmēģināsim visu iespējamo. Domāju, ka šis lēmums ir mana vīra ziņā, ne manējā. Tajā rītā, kad ierados slimnīcā, viņš jau bija izlēmis: "Es to darīšu." Viņi teica, ka vīrs zaudēs četrdesmit līdz sešdesmit mārciņas svara, bet pēc abām operācijām viņš jau tā bija ļoti nokrities svarā. Nudien nesapratu, ko iesākt. Tikai mani tas nepārsteidza, jo jutu, ka tā notiks. Kad ārstēšanu uzsāka, viņš bija ļoti, ļoti slims. Taču, kā jau teicu, viņi mums neko nesolīja, lai mūsos mājotu kaut cerību stariņš, ka ārstēšana līdzēs mazināt audzēju un ka zarnas atvērsies. Mums bija daļējs zarnu aizsprostojums, un šī bija iespēja. Es gan reizēm zaudēju drosmi, bet šeit, slimnīcā, runāju ar dažādiem pacientiem, kuri bija ļoti slimi. Nodomāju lūk, es uzmundrinu viņus, un, skat, cik drūmās krāsās mums bieži viss rādās. Taču es turpināju. Vēl aizvien tā uzskatu. Zinu, ka šajā jomā notiek zinātniski pētījumi, un zinu Svētajos rakstos teikto, ka Dievam nekas nav neiespējams.

ĀRSTE: Lai arī jūs samierināties ar likteni, jūs tāpat cerat, ka kaut kas tomēr notiks.

G. KUNDZE: Pilnīgi pareizi.

ĀRSTE: Jūs stāstāt, lietojot vārdu "mēs" mums bija operācija, mēs nolēmām turpināt. It kā jūs un vīrs būtu viens vesels.

G. KUNDZE: Es patiesi domāju ja viņam nav lemts atveseļoties, ja viņa laiks ir pienācis, es ticu, ka tāda ir Dieva griba.

ĀRSTE: Cik gadu ir jūsu vīram?

G. KUNDZE: Kad šurp atbraucām, viņam palika piecdesmit gadi.

ĀRSTE: Dienā, kad viņu uzņēma slimnīca?

KAPELĀNS: Vai varat teikt, ka šis notikums ir satuvinājis jūsu ģimeni?

G. KUNDZE: Ak kungs, tiešām satuvinājis! Ja ne citādi, tad tā ir paļaušanās uz Dievu. Iedomājamies, ka esam ļoti pašpietiekami, bet šādos brīžos saproti savu niecību. Esmu iemācījusies paļauties un dzīvot dienu no dienas, beigt plānot. Mums ir šodiena, bet rītdienas var nebūt. Un es saku ja manam vīram ir jāmirst, tas ir Dieva rokās, un, pateicoties mūsu pieredzei, kādam varbūt būs lielākas cerības vai ticība Dievam.

KAPELĀNS: Vai jums ir labas attiecības ar slimnīcas personālu? Zinu, ka jums izveidojušās jaukas attiecības ar citiem pacientiem, jo esam kopīgi runājuši, kā palīdzēt citu pacientu radiniekiem. Sēdēju un klausījos sarunu. Atminējos, ko jūs pirms kāda laika stāstījāt. Jūs atklājāt, ka sarunās ar citiem cilvēkiem esat dzīvespriecīga. Kāda ir sajūta šeit cilvēkam no ārpasaules? Ko šajā brīdī izjūt ģimenes loceklis, ja tuvu nāvei ir tik tuvs cilvēks kā vīrs?

G. KUNDZE: Tā kā esmu medmāsa, esmu daudz runājusi ar māsiņām. Esmu šeit iepazinusies ar ļoti ticīgām kristīgajām māsiņām, kuras stāsta, cik svarīga ir ticība Dievam, cīņa, nevis padošanās. Visumā domāju, ka esmu spējusi izrunāties ar viņām. Viņas bijušas godīgas un atklātas man tas patīk. Uzskatu, ka tuvinieki nav tik apjukuši, ja viņiem paskaidro un izstāsta faktus, pat ja cerības ir niecīgas. Domāju, ka cilvēki ar to samierinās. Es daudz domāju par slimnīcu, domāju, ka viņi ir lieliska komanda.

KAPELĀNS: Vai jūs teiktu, ka tas attiecas ne tikai uz jums, bet arī citām ģimenēm, ko esat šeit sastapusi?

G. KUNDZE: Jā.

Kapklāns: Viņi grib zināt?

G. KUNDZE: Jā. Tik daudzas ģimenes teiks, ka ārsti šeit ir brīnišķīgi! Ja viņi kaut ko nezina, tad neviens nezina. Lūk, tā ir īstā attieksme, cilvēki iziet saules pielietajās terasēs un aprunājas ar dažādiem apmeklētājiem. Viņiem apgalvo, ka šī ir brīnišķīga vieta. Trāpīts kā naglai uz galvas.

ĀRSTE: Vai mēs vēl kaut ko varētu uzlabot?

G. KUNDZE: Domāju, mums visiem ir kas uzlabojams. Cik noprotu, trūkst medmāsu. Šķiet, ka reizēm uz zvanu netiek pienācīgi atbildēts, bet tā laikam notiek visur. Trūkst cilvēku. Salīdzinājumā ar laiku pirms trīsdesmit gadiem, kad es strādāju par medmāsu, daudz kas ir mainījies. Tomēr uzskatu, ka smagi slimi cilvēki saņem daudz uzmanības, arī bez speciālām medmāsām.

ĀRSTE: Vai jums ir kādi jautājumi? G. KUNDZE, kurš izstāstīja jūsu vīram, cik viņš ir slims?

G. KUNDZE: Es pirmā viņam izstāstīju.

ĀRSTE: Kā un kad jūs viņam to izstāstījāt?

G. KUNDZE: Pateicu viņam slimnīcā, trīs dienas pēc pirmās operācijas. Ceļā uz slimnīcu viņš mierināja: "Ja tas ir ļaundabīgs, nezaudē galvu." Tā viņš teica. Atbildēju: "Nezaudēšu, bet tā nebūs." Taču trešajā dienā mūsu draugs ārsts devās atvaļinājumā. Bija jūlijs, un es izstāstīju vīram. Viņš paskatījās uz mani, un es ieminējos: "Droši vien vēlies zināt, ko viņi ir izdarījuši." Vīrs atbildēja: "Neviens nav man teicis." Es: "Viņi nogrieza astoņpadsmit collas no tavas taisnās zarnas." Vīrs brīnījās: "Astoņpadsmit collas? Labi, tātad viņi atraduši veselus audus." Tikai mājās radās iespēja izstāstīt pārējo. Aptuveni trīs nedēļas pēc operācijas mēs sēdējām dzīvojamā istabā divi vien, un es visu izstāstīju. Vīrs sacīja: "Mums pēc iespējas labāk jāizmanto tas, kas vēl atlicis." Tāda ir viņa attieksme. Uz diviem mēnešiem vīrs atgriezās birojā un strādāja. Mēs paņēmām atvaļinājumu. DēEs palūdza brīvdienas koledžā, un mēs aizbraucām uz Estesparku. Jauki pavadījām tur laiku. Viņš pat uzspēlēja golfu.

ĀRSTE: Kolorādo?

G. KUNDZE: Jā, mans dēEs ir dzimis Kolorādo. Mēs tur bijām izmitināti, kad vīrs dienēja armijā. Mums patīk šī vieta, un mēs katru gadu braucam turp atvaļinājumā. Biju tik pateicīga par kopā pavadīto laiku no sirds izbaudījām. Nedēļu pēc atgriešanās birojā vīram aizsprostojās zarnas. Izoperētais audzējs atkal bija izaudzis.

ĀRSTE: Vai vīrs pavisam slēdza savu ārsta praksi?

G. KUNDZE: Viņš to slēdza tikai uz piecām nedēļām. Pēc pirmās operācijas atgriezās darbā. Atvēra no jauna, kad atgriezāmies no atvaļinājuma. Nostrādāja tur tikai aptuveni nedēļu sešas dienas kopš operācijas 7. jūlijā.

ĀRSTE: Kas tagad notiek ar praksi?

G. KUNDZE: Vēl aizvien slēgta. Sekretāre pieņem zvanus. Visi vēlas zināt, kad viņš atgriezīsies. Tāpēc mēs… es ieliku sludinājumu par pārdošanu un gribētu to pārdot. Šis nav gada labākais laiks. Šomēnes gaidu ierodamies kādu cilvēku, kurš apskatīs telpas. Mans vīrs ir

tik slims liii ierakstīts neārstējamo slimnieku sarakstā. Nespēju aiziet, bet mājās ir tik daudz darāmā. Taču mans dēEs regulāri brauc šurp. ĀRSTE: Ko viiiš studē?

G. KUNDZE: Nu jau ir beidzis. Viņš sāka ar zobārsta pamatizglītību, tad nomainīja specialitāti, un tagad rūpējas par mājas lietām. Kā jau es teicu, viņš visu laiku bija skolā, bet, kad tēvs saslima, studiju padome iedeva viņam akadēmisko atvaļinājumu uz dažiem mēnešiem. Tā un viņš šobrīd vēl domā, ko darīt. ĀRSTE: Domāju, mums vajadzētu beigt. Vai jums ir vēl kādi jautājumi, G.kundze?

G. KUNDZE: Jūs to darāt, lai noskaidrotu, vai varat kaut ko uzlabot? ĀRSTE: Ir daudz dažādu iemeslu. Galvenais izprast, ko nākas pārdzīvot dažādiem slimniekiem. Kādās bailēs un fantāzijās vai arī vientulībā viņi dzīvo, un kā mēs varam viņus izprast un palīdzēt viņiem. Ikvienam mūsu iztaujātajam pacientam ir citādas problēmas un pretrunas. Laiku pa laikam mēs gribētu tikties arī ar tuviniekiem, lai uzzinātu, kā viņi tiek galā ar situāciju un kā personāEs varētu būt noderīgs.

G. KUNDZE: Cilvēki ir brīnījušies par mani: "Nezinu, kā tu to spēj." Kādēļ tāds jautājums? Es vienkārši zinu, cik liela nozīme cilvēka dzīvē ir Dievam, un vienmēr esmu tā domājusi. Esmu ieguvusi medmāsas izglītību, un man allaž ir laimējies sastapt labus kristiešus. Esmu daudz ko dzirdējusi un lasījusi, pat par filmzvaigznēm. Ja viņas tic un paļaujas uz Dievu, tad tas ir kas tāds, kur rast atbalstu. Lūk, ko es patiesībā domāju, un tas ir laimīgas laulības pamats.

Daktera G. sieva ir lielisks piemērs, kāda ir tuva ģimenes locekļa reakcija uz šādām negaidītām ziņām par ļaundabīgu audzēju. Viņas sākotnējo reakciju šoku nomainīja īslaicīgs noliegums. "Nē, tā nevar būt taisnība." Tad viņa mēģināja izprast notiekošo un mierinājumu atrada Svētajos rakstos, kas šajā ģimenē vienmēr ir bijis iedvesmas avots. Neraugoties uz sievietes acīm redzamo samierināšanos, arī viņā mājo cerība, ka "pētījumi turpinās", un viņa lūdz Dievu radīt brīnumu. Lai arī šīs pārmaiņas ģimenē ir stiprinājušas viņu reliģisko pārliecību, sievietei ir bijis pietiekami daudz laika kļūt pašpietiekamākai un patstāvīgākai.

Šīs divkāršās intervijas ievērojamākā iezīme, iespējams, ir divi dažādi stāsti par to, kā PACIENTS uzzinājis patiesību. Tas ir visai tipiski un jāsaprot, ja vēlamies iedziļināties.

Zobārsts G. skaidro, kā viņa dēEs ir nobriedis un beidzot uzņēmies atbildību, izstāstot sliktās ziņas. Tēvs nepārprotami lepojas ar savu dēlu, saskata viņā pieaugušu, nobriedušu vīrieti, kurš spēs uzņemties atbildību, kad tēvam būs jāpamet visai nepatstāvīgā sieva. G. KUNDZE savukārt uzstāj, ka tieši viņa ir saņēmusi drosmi un izstāstījusi vīram par operācijas iznākumu, nepieminot dēla lomu šajā grūtajā uzdevumā. Vēlāk sieviete vairākkārtīgi nonāca pretrunās pati ar sevi, tāpēc šķiet maz ticams, ka viņas stāstītais būtu patiesība. Tomēr sievas vēlme būt tai, kura izstāstījusi savam vīram, tāpat liecina par viņas vajadzībām. Sieviete vēlas būt stipra, risināt problēmas un runāt par to. Viņa vēlas būt tā, kura visā labajā un sliktajā dalās ar vīru un kura mierinājumu un spēku meklē Svētajos rastos, lai samierinātos ar jebkādu iznākumu.

Šādai ģimenei vislabāk var palīdzēt mierinošs ārsts, kurš apliecina, ka tiks darīts viss iespējamais, un brīvi pieejams mācītājs, kurš apciemo pacientu un viņa ģimeni, cik bieži vien iespējams, tādējādi nodrošinot viņiem ierasto saskarsmi.

VIII nodaļa cerība

Izmisīgā cerībā es viņu meklēju visos istabas nostūros, taču neatrodu viņu. Māja mana ir maza kas aizgājis reiz no tās, to ne atgūt vairs. Taču mājoklis mans ir bezgalīgs, mans kungs, un, meklējot to, līdz tavām durvīm atnācis esmu. Stāvu zem tavu novakara padebešu zeltainā juma un paceļu savas ilgpilnās acis pret tevi. Stāvu uz mūžības kraujas, kur neizgaist nekas nedz cerība, nedz laime, nedz caur asarām redzēta seja. Ak, iegremdējiet manu dzīvi iztukšoto, iemērciet to

dziļākajā pilnībā! Ļaujiet man reiz sajust to zudušo Visuma visaptverošo saldo pieskārienu! Tagore.

No krājuma "Gitandžali", 1 .XXXVII

Līdz šim esam pārrunājuši dažādas stadijas, kuras cilvēkiem jāpārdzīvo, uzzinot traģiskas ziņas, kad lietā tiek likti psiholoģiski aizsargmehānismi, kas palīdz tikt galā ar ārkārtīgi grūtām situācijām. Sos līdzekļu izmantošanas ilgums var atšķirties, un tie var aizstāt cits citu vai reizēm pastāvēt līdzās. Visās šajās stadijās noturīga ir viena parādība cerība. Tāpat kā bērni Terezinas koncentrācijas nometnes barakās 1.318 un 1.417 pirms daudziem gadiem nezaudēja cerību, lai gan no 15000 tūkstošiem bērnu vecumā līdz piecpadsmit gadiem izdzīvoja vienīgi apmēram 100.

Saule izaudusi zeltainu plīvuru. Tik brīnumainu, ka mana miesa sūrst. Virs galvas debesis klāj savu zilumu, Redzot, kā lūpās man neticams smaids gurst. Pasaulē ziedonis šķiet smaidām. Es lidot alkstu, bet kur un cik augstu? Ja dzeloņstiepļu ielenkumā viss ziedos slīgst, Kāpēc es nevarētu? Nemiršu es!

1944. gads, Anonīms autors "Saulainā vakarā"

Klausoties neārstējami slimos pacientos, mūs pārsteidza, ka pat visreālistiskāk domājošie pacienti, tie, kuri bija samierinājušies, neizslēdza iespēju, ka varētu būt kādas zāles, tiktu atklāts jauns medikaments vai "pēdējā brīdī kāds zinātnes projekts izrādītos veiksmīgs", kā izteicās l)ž. kungs (saruna ar viņu publicēta šajā nodaļā). Tieši šis cerību stariņš palīdz slimajiem cilvēkiem izturēt ciešanu pilnās dienas, nedēļas vai mēnešus. Tā ir izjūta, ka tam visam ir kāda jēga un atalgojuma brīdis pienāks, ja vien cilvēks vēl mazliet pacietīsies. Reižu reizēm pielavās cerība, ka tas ir tikai murgs un nav taisnība, ka kādu rītu viņi pamodīsies un saņems ziņu, ka ārsti ir gatavi izmēģināt kādas jaunas, daudzsološas zāles, ka tās tiks iedotas tieši viņiem un ka viņi kļūs par izredzētajiem, īpašajiem pacientiem. Tāpat droši vien jutās pirmais PACIENTS, kuram tika transplantēta sirds apzinoties viņam izraudzīto īpašo lomu dzīvē. Neārstējamiem slimniekiem rodas unikālas misijas apziņa, kas palīdz uzturēt možu garu, ļauj izturēt analīzes, kad sīkākā darbība prasa milzīgu piepūli. Savā ziņā tā reizēm ir savu ciešanu racionalizēšana, savukārt citiem tas ļauj ieslīgt īslaicīgā, taču nepieciešamā nolieguma fāzē.

Lai kā mēs to sauktu, esam atklājuši, ka visiem pacientiem tas bija saglabājies un deva spēku, jo īpaši grūtos brīžos. Viņi bezgalīgi paļāvās uz ārstiem, kuri uzturēja cerību dzīvu, vienalga, vai tā bija vai nebija pamatota, un prata novērtēt dāvāto cerību, neraugoties uz sliktajām ziņām. Tas nebūt nenozīmē, ka ārstiem ir jāmelo tikai jāļauj cerēt, ka notiks kaut kas neparedzēts, ka var sākties remisija vai viņi nodzīvos ilgāk nekā gaidāms. Ja PACIENTS vairs nepauž cerību, parasti tā ir nenovēršamas nāves zīme. Pacienti mēdz sacīt: "Dakter, man vienreiz pietiek," vai: "Šķiet, ka tās ir beigas." Vai arī gluži kā kāds PACIENTS, kurš visu laiku ticēja brīnumam, bet kādu rītu sagaidīja mūs ar vārdiem: "Domāju, ka tas ir brīnums esmu tagad gatavs un vairs nebaidos." Visi šie pacienti nomira divdesmit četru stundu laikā. Lai arī mēs lolojām cerības līdz ar viņiem, mēs nespiedām cerēt, kad viņi beidzot padevās, nevis aiz izmisuma, bet galīgi samierinājušies.

Nesaskaņām, ar kurām esam saskārušies saistībā ar cerībām, bija divi galvenie cēloņi. Pirmais un vissāpīgākais bija bezcerība, ko iedvesa personāEs vai tuvinieki, kad pacientam vēl bija vajadzīga cerība. Otrs moku cēlonis bija ģimenes nespēja pieņemt pacienta pēdējo stadiju; viņi izmisīgi pieķērās cerību stariņam, kad pats PACIENTS jau bija gatavs mirt, bet juta savas ģimenes nespēju pieņemt šo faktu (kā to ilustrē gadījumi ar V. kundzi un H. kungu).

Kas notiek ar pacientu, kuram nemaz nav neārstējama slimība, taču ārsts nav devis nekādas cerības, un kurš pēc atbilstošas ārstēšanas tomēr atveseļojas? Atklāti vai aizmuguriski, bet šie pacienti ir tikuši "norakstīti". Viņi ir dzirdējuši vārdus: "Neko vairāk jūsu labā nevar darīt." Vai arī viņi tikuši aizsūtīti nomirt mājās. Ja šādi pacienti saņems visu iespējamo ārstēšanu, viņi savu atgriešanos dzīvē uzskatīs par "brīnumu", "vēl vienu iespēju dzīvot" vai "papildu laiku", ko nemaz nav lūguši, atkarībā no tā, kā tas iepriekš bijis pasniegts.

Atbilstošs vēstījums, pēc doktora Bella[2] domām, ir dot katram pacientam iespēju saņemt visefektīvāko iespējamo ārstēšanu un neuzskatīt katru smagi slimo pacientu par neārstējamu, tādējādi atmetot viņam ar roku. Es vēl piebilstu, ka ar roku nevajadzētu atmest nevienam ne ārstējamam, ne neārstējamam. Tieši tiem, kuriem medicīna vairs nevar palīdzēt, ir vajadzīga tikpat uzmanīga, ja ne vēl lielāka aprūpe kā tiem, kuri var paļauties uz izrakstīšanu no slimnīcas. Ja mēs atmetam ar roku šādam pacientam, arī viņš zaudē visas cerības, un jebkāda turpmāka medicīniska palīdzība var būt novēlota, jo cilvēkam trūkst gatavības un spēka "mēģināt vēlreiz". Daudz svarīgāk ir sacīt: "Cik man zināms, esmu izdarījis visu, kas manos spēkos, lai jums palīdzētu, tomēr turpināšu rūpēties par jūsu labsajūtu, cik vien tas ir iespējams." Šādam pacientam paliks vēl cerību stariņš, bet ārsts kļūs draugs, kurš būs līdzās līdz pat beigām. Slimais cilvēks nejutīsies pamests vai atstāts novārtā brīdī, kad ārsts viņu uzskatīs par neārstējamu.

Vairums mūsu pacientu tādā vai citādā veidā atguvās. Daudzi no viņiem bija zaudējuši jebkādu cerību dalīties savās raizēs ar kādu citu. Ne viens vien jutās izolēts un pamests, vēl citi uzskatīja, ka viņiem liegta iespēja piedalīties būtisku lēmumu pieņemšanā. Aptuveni puse mūsu pacientu tika izrakstīti uz mājām vai pansionātu, lai vēlāk atgrieztos slimnīcā. Viņi visi atzinīgi novērtēja iespēju izstāstīt mums savas bažas par slimības nopietnību un cerības. Sarunas par nāvi un miršanu viņi neuzskatīja par priekšlaicīgām vai neieteicamām, ņemot vērā viņu "atgriešanos". Daudzi mūsu pacienti stāstīja par vieglumu un labsajūtu, ar kādu atgriezušies mājās, pirms izrakstīšanas remdējuši savu satraukumu. Vairāki no viņiem lūdza tikšanos ar viņu ģimenēm mūsu klātbūtnē pirms atgriešanās mājās, lai nomestu masku un pilnībā izbaudītu dažas atlikušās kopā pavadītās nedēļas.

Noderīgi būtu, ja atrastos vairāk tādu cilvēku, kas runā par nāvi un miršanu kā būtisku dzīves daļu, tāpat kā neminstinoties tiek pavēstīts, ja gaida bērniņu pasaulē nākam. Ja tā notiktu biežāk, mums nemaz nevajadzētu sev vaicāt, vai šī tēma ir jācilā sarunā ar pacientu, vai tomēr nogaidīt līdz pēdējai uzņemšanai slimnīcā. Tā kā mēs neesam nekļūdīgi un nekad nevaram būt pārliecināti, kura ir pacienta pēdējā reize slimnīcā, tā varētu būt kārtējā aizbildināšanās, kas ļauj jums izvairīties no problēmas.

Esam redzējuši vairākus slimniekus, kurus nomāca depresija un kuri bija neveselīgi nerunīgi, līdz aprunājamies ar viņiem par viņu slimības neārstējamo stadiju. Šo cilvēku garastāvoklis uzlabojās, viņi atsāka ēst, un daži no viņiem vēl reizi tika izrakstīti no slimnīcas, tuviniekiem un personālam par lielu pārsteigumu. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka, izvairoties no šīs tēmas, mēs nodarām lielāku kaitējumu, nekā izmantojot laiku un piemērotu brīdi, lai apsēstos, uzklausītu un dalītos domām.

Piemērotu bridi es pieminu tāpēc, ka pacienti ir tādi paši kā mēs visi, kuriem uznāk brīži, kad gribam izkratīt sirdi, savukārt citkārt vēlamies aprunāties par kaut ko priecīgāku, lai cik reāEs vai nereāEs tas būtu. Kamēr vien PACIENTS zina, ka mēs veltīsim vairāk laika brīdī, kad viņam būs vēlme runāt, kad būsim spējīgi uztvert viņa mājienus, mēs atklāsim, ka vairums pacientu vēlas dalīties savās raizēs ar citiem cilvēkiem un uz šādiem dialogiem reaģē ar atvieglojuma sajūtu un lielākām cerībām.

Ja mana grāmata nesasniedz nevienu citu mērķi, bet liek neārstējami slimu pacientu tuviniekiem un slimnīcas personālam ar lielāku iejūtību uztvert mirstošo pacientu netiešos vēstījumus, tad tā savu uzdevumu ir izpildījusi. Ja mēs kā atbalsta profesiju pārstāvji varam palīdzēt pacientam un viņa ģimenei izprast otra vajadzības un kopā samierināties ar neizbēgamo realitāti, mēs varam novērst nevajadzīgu agoniju un ciešanas mirstošajam un vēl jo vairāk palicējiem.

Tālāk publicētā saruna ar Dž. kungu ir dusmu stadijas piemērs, kurā parādās reizēm visai slēptā veidā nezūdošās cerības fenomens.

1)/.. kungs bija piecdesmit trīs gadus vecs melnādainais, kuru hospitalizēja ar fungoīdās mikozes jeb ādas T-šūnu limfomas diagnozi ļaundabīgu ādas slimību, kuru viņš sarunā aprakstīja sīkāk. Slimības dēļ vīrietim nācās pieprasīt invaliditātes pabalstu, un tai ir raksturīgas akūtās un remisijas fāzes.

Kad iegriezos pie pacienta dienu pirms mūsu semināra, viņš jutās vientuļš un gribēja aprunāties. Drīz vien viņš dramatiski un daiļrunīgi aprakstīja daudzas šīs nepatīkamās slimības īpatnības. Man bija grūti aiziet, un slimnieks mani vairākkārt aizkavēja. Pretstatā šai neplānotajai sarunai, aiz spoguļstikla notiekošā seansa laikā vīrietis bija drīzāk aizkaitināts un reizēm pat dusmīgs. Iepriekšējā dienā pirms seansa viņš pats bija uzsācis sarunu par nāvi un miršanu, bet seansa laikā sacīja: "F,s nedomāju par miršanu, es domāju par dzīvošanu."

Pieminu to tāpēc, ka mūsu neārstējami slimo pacientu aprūpē ir būtiski saprast, ka ir īpašas dienas, stundas vai minūtes, kad viņi vēlas runāt par šiem jautājumiem. Viņi, tāpat kā Dž. kungs iepriekšējā dienā, var bez mazākā pamudinājuma atklāt savus filozofiskos uzskatus par dzīvi un nāvi, un mums viņi var šķist ideāli pacienti šādām mācību nodarbībām. Mēs sliecamies ignorēt faktu, ka tas pats PACIENTS nākamajā dienā varbūt vēlēsies runāt tikai par dzīves gaišo pusi, un mums ir jāciena viņa vēlmes. Šīs intervijas laikā mēs tā nedarījām, jo centāmies restaurēt kaut daļu no būtiskajiem jautājumiem, par kuriem viņš iepriekšējā dienā bija runājis.

Jāsaka, ka šādas briesmas draud vien tad, ja saruna ir daļa no apmācības programmas. Sarunas laikā studentu dēļ tomēr nevajadzētu šādi uzspiest jautājumus un atbildes. Galvenajam vienmēr vajadzētu būt cilvēkam, un pacienta vēlmes ir allaž, jāciena, pat ja tas nozīmē, ka piecdesmit studenti gaida, bet nav neviena pacienta, ar ko aprunāties.

ĀRSTE: Dž. kungs, sākumā vēlos jautāt cik ilgi jūs esat pavadījis slimnīcā?

PACIENTS: Šoreiz esmu kopš šā gada 4. aprīļa.

ĀRSTE: Cik jums gadu?

PACIENTS: Man ir piecdesmit trīs gadi.

ĀRSTE: Vai esat dzirdējis, ko mēs darām šajā seminārā?

PACIENTS: Esmu. Vai uzdosiet man uzvedinošus jautājumus?

ĀRSTE: Jā.

PACIENTS: Labi, tad sāciet, kad esat gatavi.

ĀRSTE: Es gribētu gūt labāku priekšstatu par jums, jo ļoti maz par

jums zinu. PACIENTS: Saprotu.

ĀRSTE: Jūs bijāt veselīgs vīrietis, precējies, strādājāt…

PACIENTS: Taisnība, un man ir trīs bērni.

ĀRSTE: Trīs bērni. Kad jūs saslimāt?

PACIENTS: Invaliditāti man piešķīra 1963. gadā. Pirmo reizi ar šo slimību saskāros, šķiet, aptuveni 1948. gadā. Viss sākās ar sīkiem izsitumiem uz manas kreisās krūts un zem labās lāpstiņas. Sākumā nebija kaut kas nopietnāks nekā citiem. Lietoju tradicionālās smēres, Kalamīna^ losjonu, vazelīnu un daudz ko citu, aptiekā nopērkamu. Kaite mani pārlieku netraucēja. Taču ar laiku, es teiktu ap 1955. gadu, izsitumi parādījās ķermeņa lejasdaļā, ne pārāk spēcīgi gan. Āda bija sausa, zvīņojās, un es lietoju eļļainas ziedes, lai mitrinātu ādu un nebūtu nepatīkamo sajūtu, cik vien tas iespējams. Es

1 Cinka oksīda un dzelzs oksīda maisījums.

vēl turpinu strādāt. Vienu brīdi pat strādāju divus darbus, kad meita mācījās koledžā, un es gādāju, lai viņa to pabeigtu. Līdz 1957. gadam stāvoklis kļuva rik nopietns, ka es sāku apmeklēt dažādus ārstus. Apmēram trīs mēnešus gāju pie daktera X, bet nekādu uzlabojumu nebija. Ārsta vizītes bija pietiekami lētas, bet recepšu zāles izmaksāja apmēram piecpadsmit līdz astoņpadsmit dolārus nedēļā. Ja jāgādā par trijiem bērniem no strādnieka algas, pat strādājot divos darbos, tas nav iespējams. UN es devos uz klīniku, kur viņi veica virspusēju izmeklēšanu, kas mani neapmierināja. Nemaz neatgriežos pie viņiem. Mētājos apkārt, juzdamies aizvien nožēlojamāk, līdz 1962. gadā ārsts Y uzrakstīja man norīkojumu uz slimnīcu P. Sabiju tur apmēram piecas nedēļas, nekas nenotika, un es izrakstījos no turienes, beidzot atgriezos pirmajā klīnikā. Galu galā 1963. gada martā mani uzņēma šajā slimnīcā. Tobrīd biju jau tik briesmīgā stāvoklī, ka man piešķīra invaliditāti.

ĀRSTE: Tas bija 1963. gadā?

PACIENTS: 1963.

ĀRSTE: Vai tad jūs jau zinājāt, kas jums par slimību?

PACIENTS: Es zināju, ka tā ir fungoīdā mikoze, un visi pārējie to zināja.

ĀRSTE: Tātad cik ilgi jūs zināt savas slimības nosaukumu?

PACIENTS: Kādu laiku man jau bija aizdomas, un tad biopsija to apstiprināja.

ĀRSTE: Sen?

PACIENTS: Neilgi pirms tam, tikai dažus mēnešus pirms faktiskās diagnozes noteikšanas. Ja tev ir kāda no tāda veida slimībām, tu izlasi visu, ko vien vari par šo tēmu atrast. Tu klausies visā un uzzini dažādu slimību nosaukumus. Cik esmu lasījis, fungoīdā mikoze precīzi atbilda manam stāvoklim, un galu galā tas arī apstiprinājās. Līdz tam es jau biju galīgs grausts. Potītes sāka piepampt, es pastāvīgi svīdu un jutos drausmīgi nožēlojami.

ĀRSTE: Vai, sakot, ka bijāt galīgs grausts, domājāt, ka jutāties briesmīgi? Vai to jūs gribējāt sacīt?

PACIENTS: Kā tad, jutos briesmīgi nieze, zvīņoŠanās, svīšana, sāpošas potītes. Absolūti un galīgi nožēlojams cilvēks. Tādos brīžos pārņem tāds kā aizvainojums tu prāto, kāpēc tas notiek ar tevi. Tad ru nāc pie prāta un saproti: tu neesi ne par matu labāks par citiem, kāpēc gan ne tu? Tādā veidā tu vari samierināties ar sevi, jo pirmais, ko tu citos cilvēkos ievēro, ir āda. Tu vēro, vai viņiem nav izsitumu, nav nekādu dermatīta pazīmju, jo tevi interesē vienīgi tas, vai viņiem nav ādas bojājumu, vai viņi necieš no kaut kā līdzīga. Domāju, arī cilvēki skatās uz tevi, jo tu atšķiries no viņiem…

ĀRSTE: Tāpēc, ka šī slimība ir ārēji ļoti uzkrītoša.

PACIENTS: Tā ir redzama kaite.

ĀRSTE: Ko šī slimība nozīmē jums? Kā jūs uztverat fungoīdo mikozi?

PACIENTS: Man svarīgi ir tas, ka līdz šim viņi nevienu nav izārstējuši. Zināmu laiku ir panāktas remisijas, bijušas arī remisijas uz nenoteiktu laiku. Man tas nozīmē to, ka kāds kaut kur veiks pētījumus. Slimību pēta daudzi gudri vīri. Viņi varētu atrast zāles, pētot kaut ko citu. Un man tas nozīmē to, ka es sakožu zobus un dzīvoju no dienas dienā, un ceru, ka kādu rītu es apsēdīšos uz gultas malas, ienāks ārsts un teiks: "Gribu injicēt jums šīs zāles." Tā būs kaut kāda vakcīna vai kas tāds, un pēc pāris dienām viss izzudīs.

ĀRSTE: Kaut kas iedarbīgs?

PACIENTS: Es varēšu atgriezties darbā. Man patīk mans darbs, jo es pats saviem spēkiem kļuvu par vadītāju.

ĀRSTE: Kā jums tas izdevās?

PACIENTS: Patiesībā es biju aktīvs priekšstrādnieks centrālajā pasta nodaļā. Biju panācis, ka mani ieceļ par atbildīgo pār visiem priekšstrādniekiem. Septiņi līdz astoņi priekšstrādnieki man katru vakaru atskaitījās. Man bija jāuzrauga ne tikai palīgstrādnieki, bet vairāk vai mazāk visa darbība. Man bija labas izredzes saņemt paaugstinājumu, jo es pratu savu darbu un man tas patika. Nebija žēl darbā pavadītā laika. Vienmēr palīdzēju sievai, kad bērni modās. Cerējām, ka tad, kad bērni aizies no mājām, mēs varētu izbaudīt to, par ko bijām lasījuši un dzirdējuši.

ĀRSTE: Ko, piemēram?

PACIENTS: Mazliet paceļosim, jo mums nekad nebija bijis atvaļinājums. Mūsu pirmais bērns piedzima priekšlaicīgi, un ilgu laiku viņas dzīvība karājās mata galā. Meitai bija sešdesmit viena diena, kad viņu palaida mājās. Man vēl aizvien mājās glabājas recepšu kaudze.

Rēķinu par viņas ārstēšanu samaksāju, maksājot divus dolārus nedēļā, un tolaik es pelnīju vien septiņpadsmit dolārus nedēļā. Kā ierasts, izkāpu no vilciena un steidzos uz slimnīcu ar divām pudelītēm, kurās bija sievas piens, paņēmu divas tukšas, atgriezos stacijā un devos uz darbu pilsētā. Visu dienu nostrādāju, bet vakarā tukšās pudelītes vedu mājās. Tāda sajūta, ka sievai pietiktu piena visiem neiznēsātajiem bērniem zīdaiņu nodaļā. Mēs viņus labi apgādājām un tikām galā ar šīm grūtībām. Drīz vien man paaugstināja algu, un vairs nebija jāskaita katrs cents. Man tas nozīmēja arī to, ka kādu dienu varēsim aizbraukt plānotā atvaļinājumā. Iepriekš mēs nekur nevarējām braukt, jo kādam bērnam bija jāiet pie zobārsta vai radās cita vajadzība. Lūk, ko man tas nozīmēja. Tas nozīmēja dažus gadus brīvākas dzīves.

ĀRSTE: Pēc ilga, grūtību pilna darba mūža.

PACIENTS: Vairums cilvēku cīnījušies ilgāk un smagāk nekā es. Nekad neesmu to uzskatījis par milzīgu cīņu. Esmu strādājis metāllietuvē, un mēs veicām gabaldarbus. Varu strādāt ellīgi daudz. Veči nāca uz mājām un stāstīja sievai, ka par daudz strādāju. Viņa man pārmeta, bet es mierināju, ka viņiem vienkārši skauž ja strādā kopā ar fiziski spēcīgiem vīriem, viņiem nepatīk, ja esi spēcīgāks nekā viņi, un es tāds biju, jo es vienmēr strādāju, kad biju atnācis uz darbu. Ja piedāvāja paaugstinājumu, paaugstināja mani, kad vien bija tāda iespēja. Mani iesauca kabinetā manā darbavietā un paziņoja, ka tad, kad par priekšstrādnieku ieceEs krāsaino, tas būšu es. Vienu brīdi aiz laimes staroju, bet tad iedomājos viņš teica "kad", un tas varētu notikt gan tagad, gan divtūkstošajā gadā. Taču tolaik man nekas nelikās par grūtu. Man bija daudz spēka, biju jauns un ticēju, ka varu izdarīt jebko.

ĀRSTE: Sakiet, Dž. kungs, kā jūs jūtaties šobrīd, kad neesat vairs tik jauns un, iespējams, nevarat vairs izdarīt to visu? Pieņemot, ka nav neviena ārsta, kurš stāv ar zālēm šļircē.

PACIENTS: Tieši tā. Tu iemācies to uztvert mierīgi. Vispirms tu aptver, ka varbūt nekad neizveseļosies.

ĀRSTE: Kā jūs to uztverat?

PACIENTS: Trieciens ir pamatīgs, tu mēģini nedomāt par tādām lietām.

ĀRSTE: Vai jūs kādreiz par to domājat?

PACIENTS: Protams, es bieži naktīs nevaru aizmiegt. Naktī domāju par miljoniem lietu. Taču domas ilgi nekavējas pie tā. Man bija jauka bērnība, un māte vēl ir dzīva. Viņa atbrauc apciemot mani. Varu parakņāties savās atmiņās un pārdomāt kādu pagātnes notikumu. Mēs mēdzām paņemt veco lūzni un kaut kur izbraukt. Daudz ceļojām tolaik, kad rikai retais ceļš bija asfaltēts, bet citi ceļi slīka dubļos. Gadījās, kaut kur braucot, iestigt dubļos līdz pat riteņu diskiem, un tad bija jāstumj un jāgrūž, līdz dabūja laukā. Tāpēc domāju, ka man bija visai jauka bērnība, vecāki bija ļoti mīļi. Mūsu mājās nebija nedz dusmu, nedz nīgruma. Dzīve bija patīkama. Es domāju par to un saprotu, ka esmu bijis svētīts, jo tikai retajam cilvēkam šajā pasaulē atvēlēts kas vairāk par nožēlojamu eksistenG. Paraugos apkārt un redzu, ka man ir bijušas dažas dienas kā atalgojums.

Āus I K: Jums nudien ir bijusi piepildīta dzīve, kā jūs sakāt. Vai tad mirt ir vieglāk?

PACIENTS: Es nedomāju par miršanu. Es domāju par dzīvošanu. Šķiet, es jums stāstīju, kā mācīju bērniem, lai viņi dara visu iespējamo jebkuros apstākļos, bet sacīju arī, ka bieži viņiem nāksies zaudēt. Teicu: "Iegaumējiet šajā dzīvē jums ir jābūt veiksmīgiem." Tieši tādus vārdus izvēlējos. Un es vienmēr esmu uzskatījis sevi par veiksminieku. Atskatos atpakaļ un domāju par puikām, ar kuriem kopā uzaugu tagad viņi sēž cietumā, dažādos cietumos un tamlīdzīgās vietās. Man bija tieši tādas pašas izredzes kā viņiem, bet ar mani tā nenotika. Vienmēr pagāju sāņus, kad viņi grasījās darīt kaut ko aplamu. Tādēļ daudz esmu kāvies, jo viņi domā, ka tu vienkārši baidies. Bet labāk būt piesardzīgam tādās lietās un cīnīties par saviem uzskatiem, nevis padoties un pakļauties: "Lai notiek, es iešu līdzi." Jo agri vai vēlu tu neizbēgami iepinies tādās lietās, un sākas dzīve, no kuras atpakaļceļa vairs nav. Saka jau, ka var sevi izvilkt aiz kurpju auklām un tamlīdzīgi, bet no savas pagātnes neizbēgsi tiklīdz tuvējā apkārtnē kaut kas atgadīsies, lai cik vecs tu būtu, tevi aizturēs un prašņās, kur tu tikos un tikos tajā naktī biji. Man laimējās no tā visa izvairīties. Tāpēc, palūkojoties atpakaļ, es varu droši apgalvot, ka man ir veicies, un paredzu to tuvākajā nākotnē. Man vēl atlicis nedaudz veiksmes. Man ir arī neveicies, ja tā var teikt, taču

agri vai vēlu visam ir jāatrisinās, un tā būs diena, kad es iziešu no šejienes un cilvēki mani par nepazīs.

ĀRSTE: Vai tas jums palīdz nekad nekrist izmisumā?

PACIENTS: Nekas nelīdz pret izmisumu. Lai cik labi tu būtu pielāgojies, izmisums tik un tā pārņems. Tomēr gribu teikt, ka tas palīdzējis man nesabrukt. Pienāk brīdis, kad tu nevari aizmigt un sāc cīnīties ar bezmiegu. Jo vairāk cīnies, jo grūtāk ir aizmigt, jo tā galu galā izvēršas par fizisku cīņu. Tu sāc svīst, it kā būtu fiziski pārpūlējies, bet viss notiek galvā.

ĀRSTE: Kā jūs ar to cīnāties? Vai reliģija jums palīdz? Vai arī ir cilvēki, kas jums palīdz?

PACIENTS: Es nesauktu sevi par īpaši reliģiozu cilvēku.

ĀRSTE: Kas jums dod spēku cīnīties divdesmit gadus? Slimība ilgst jau kādus divdesmit gadus, vai ne?

PACIENTS: Nu, jā, spēku smeļos no tik daudziem dažādiem avotiem, ka grūti pateikt. Manai mātei ir dziļa un pastāvīga ticība. Ja es nedarītu visu iespējamo, tad justos pievīlis viņu. Tāpēc teikšu, ka man palīdz mana māte. Tāpat mana sieva ļoti tic un paļaujas, tādēļ varu pateikties arī sievas atbalstam. Māsas šķiet, ka mūsu ģimenē ticīgākās ir sievietes ir vissirsnīgākās savās lūgšanās. Manā uztverē vidusmēra cilvēkam lūgšana nozīmē kaut ko izdiedelēt. Allaž esmu bijis pārlieku lepns, lai lūgtos. Domāju, ka tieši tāpēc nespēju šeit atklāt visas savas jūtas. Nevaru ļaut vaļu savām jūtām.

ĀRSTE: Kāda ir jūsu reliģiskā piederība katoļu vai protestantu?

PACIENTS: Tagad esmu katolis, jaunpievērsts katolis. Mani vecāki bija no baptistiem un metodistiem. Viņiem lieliski izdevās.

ĀRSTE: Kā jūs kļuvāt par katoli?

PACIENTS: Tas atbilda manam priekšstatam par reliģiju.

ĀRSTE: Kad jūs pārgājāt katolicismā?

PACIENTS: Kad bērni bija mazi. Viņi gāja katoļu skolās. Tas bija 50. gadu sākums, šķiet.

ĀRSTE: Vai tas jebkādā veidā bija saistīts ar jūsu slimību?

PACIENTS: Nē, jo tolaik āda mani pārlieku netraucēja un man likās, ka, tiklīdz visu nokārtošu un aiziešu pie ārsta, viss pazudīs, vai saprotat?

ĀRSTE: Ā.

PACIENTS: Bet tā nenotika.

ĀRSTE: Vai jūsu sieva ir katoliete?

PACIENTS: Jā, ir. Viņa pārgāja šajā ticībā kopā ar mani.

ĀRSTE: Vakar jūs man kaut ko izstāstījāt. Nezinu, vai vēlaties vēl cilāt šo jautājumu. Manuprāt, tas palīdzētu. Kad jautāju, kā jūs uztverat notiekošo, jūs piedāvājat veselu virkni iespēju, kā cilvēks varētu vēlēties pielikt visam punktu un domāt par pašnāvību un kāpēc jums tādas iespējas nav. Jūs pieminējāt arī fatālu pieeju vai varat to vēlreiz atkārtot?

PACIENTS: Ks atcerējos ārsta reiz sacīto: "Nespēju iedomāties, kā jūs to varat izturēt es būtu darījis sev galu."

ĀRSTE: Un to teica ārsts?

PACIENTS: Jā. Tad es atbildēju, ka par pašnāvību nevar būt ne runas, jo esmu pārāk lieEs zaķapastala, lai darītu sev galu. Tādējādi šī ir iespēja, par kuru man nav jādomā. F.s beidzot atbrīvoju prātu no apgrūtinājumiem, lai man būtu aizvien mazāk, par ko domāt. Tā nu es atbrīvojos no idejas par pašnāvību, atmetot domas par nāvi. Tad es nācu pie slēdziena: "Te Nu tu esi. T11 vari pagriezties pret sienu vai izraudāties. Vai arī mēģināt gūt no dzīves to mazumiņu prieka, kas tev dots, ņemot vērā slimību." UN šis tas notiek. Tu vari skatīties labu televīzijas programmu vai klausīties interesantu sarunu un pēc dažām minūtēm vairs nemani niezi un nepatīkamās sajūtas. Visus šos sīkumus es saucu par mazajiem prieciņiem un prātoju ja es savākšu pietiekami daudz šo mazo prieciņu, viss būs viens vienīgs, bezgalīgs prieks un ikviena diena būs laba diena. Tāpēc es pārlieku neraizējos. Kad jūtos nožēlojami, cenšos novērst savu uzmanību vai pagulēt. Jo miegs galu galā ir vislabākās zāles, kādas jebkad izgudrotas. Reizēm, ja neguļu, es vienkārši klusi atlaižos. To iemācās ko gan citu var darīt? Tu vari lēkt kājās, kliegt un bļaut, sist galvu pret sienu, bet nekas nelīdz niez kā niezējis, un tu vienalga jūties briesmīgi.

ĀRSTE: Šķiet, ka briesmīgākā parādība saistībā ar jūsu slimību ir nieze. Vai jums ir sāpes?

PACIENTS: Līdz šim nieze ir bijusi visbriesmīgākā, taču arī pēdas ir tik jēlas, ka jebkāds svars uz tām sagādā īstas mocības. Tāpēc es saku, ka līdz šim lielākā problēma bijusi nieze, sausā āda un zvīņošanās. Man ar zvīņām norisinās visīstākais karš. l īdz pat smieklīgumam. Tava gulta ir pilna ar zvīņām, un tu mēģini tās notraust. Parasti netīrumi uzreiz nokrīt, bet zvīņas lēkā uz vietas, it kā tām būtu spīles, un aplam daudz jānopūlas.

ĀRSTE: Lai dabūtu tās nost?

PACIENTS: Lai dabūtu nost, jo zvīņas nepadodas bez cīņas. Tu nespēkā atkriti, bet zvīņas turpat, kur bijušas. Esmu pat iedomājies par mazu putekļsūcēju, lai būtu tīrs. Tīrība kļūst par tavu apsēstību, jo, mazgājoties vannā un uzsmērējot visus glumos zieķus, tu vienalga nejūties tīrs. Nepaiet ne mirklis, kad gribi atkal nomazgāties vannā. Varētu visu mūžu pavadīt vannā.

ĀRSTE: Kurš palīdz visu izdarīt, kamēr atrodaties slimnīcā, l)ž. kungs?

PACIENTS: Kurš palīdz? Es teiktu, ka ikviens šeit sastaptais viņi jau iepriekš paredz manas vajadzības un palīdz. Viņi dara tādas lietas, kas man pat prātā neienāk. Viena no meitenēm ievēroja, ka man jēli pirksti un grūti aizdedzināt cigareti. Dzirdēju viņu sakām pārējām meitenēm: "Kad nāksiet šurp, apraugiet viņu un pajautājiet, vai viņš nevēlas cigareti." Neko labāku pat nevar vēlēties.

ĀRSTE: Viņām tiešām rūp.

PACIENTS: Ziniet, tā ir brīnišķīga sajūta, bet it visur, kur esmu bijis, visa mūža garumā esmu paticis cilvēkiem. Esmu ārkārtīgi pateicīgs par to. Pazemīgi pateicos. Nekad neesmu centies būt nekāds lielais labdaris. Taču šajā pilsētā atradīsies daudz cilvēku, kuri atcerēsies dažādus gadījumus, kad esmu izlīdzējis viņiem. Nezinu kāpēc, varbūt gribu, lai cilvēki justos ērti. Es palīdzu viņiem iejusties. Daudz ir tādu cilvēku, kuri citiem stāsta, kā esmu viņiem palīdzējis. Tieši tāpat ikviens, kuru esmu kādreiz sastapis, ir palīdzējis man. Nedomāju, ka man šajā pasaulē ir kāds ienaidnieks. Šķiet, nepazīstu nevienu cilvēku uz Zemes, kurš vēlētu man ļaunu. Pirms pāris gadiem bija atbraucis mans istabas biedrs no koledžas laikiem. Atcerējāmies laiku, kad kopā mācījāmies. Gremdējāmies atmiņās par kopmītnēm, kur jebkurā diennakts laikā kāds varēja ierosināt iet un izārdīt kādu istabiņu. Viņi atnāca un burtiski izmeta tevi no paša istabas. īstas trakulības, parupji, bet jautri joki. Kursabiedrs stāstīja savam dēlam, kā mēs atkāvāmics no viņiem un krāmējām kaudzē kā malkas grēdu. Mēs abi bijām spēcīgi un muskuļoti. Mēs tik tiešām sakrāvām viņus gaitenī kaudzē, un mūsu istabiņu viņi ne reizi neizārdīja. Mums bija vēl viens istabas biedrs, un viņš bija vieglatlētikas komandā skrēja simt jardu sprintu. Pirms pieci puiši ienāca istabiņā, viņš paguva izmesties laukā pa durvīm un projām pa gaiteni, kurš bija aptuveni septiņdesmit jardus garš. Neviens viņu nevarēja noķert, kad šis bija sācis skriet. Kad puisis daudz vēlāk atgriezās, mēs jau bijām atjaunojuši kārtību un iztīrījuši istabu un visu pārējo, tad arī likāmies uz auss.

ĀRSTE: Vai tas ir viens no mazajiem prieciņiem, par kuriem jūs domājat?

PACIENTS: Atskatos atpakaļ un domāju par muļķībām, kuras sastrādājām. Kādu vakaru daži puiši uznāca augšā, bet istabiņa bija auksta. Prātojām, kurš no mums spēj izturēt vislielāko aukstumu, un, dabiski, ikviens no mums uzskatīja, ka tas ir viņš. Tāpēc nolēmām atvērt logu. Apkure bija atslēgta, un ārā bija septiņpadsmit grādi zem nulles. Atceros, biju uzvilcis vilnas mici un divas pidžamas, halātu un divus pārus zeķu. Pārējie, šķiet, rīkojās tāpat. Kad nākamajā rītā pamodāmies, itin viss, kas atradās istabā, visas glāzes bija sasalušas ledū. Pie sienām varēja pielipt tās bija tik ledainas. Mums bija vajadzīgas četras dienas, lai atkausētu un sasildītu guļamistabu. Tā darīt gan ir muļķīgi. Reizēm kāds paskatās, ierauga smaidu manā sejā un nospriež, ka tas džeks ir traks jumts galu galā aizbraucis. Taču tas ir tikai viens no gadījumiem, par kuru domājot kļūst priecīgāks prāts. Vakar jūs man jautājāt, kas ir būtiskākais, kā ārsti un māsiņas varētu palīdzēt pacientam. Ja esi nopietni slims, tu nemaz negribi, lai tevi traucē. Tu tur guli un negribi, lai kāds grābstītos ap tevi, mērītu spiedienu vai temperatūru. Tāda sajūta, ka ik reizi, kad tu atslābinies, kāds grib kaut ko uzsākt ar tevi. Domāju, ka ārstiem un māsiņām vajadzētu pēc iespējas mazāk traucēt. Jo, līdzko tu sajutīsies labāk, tad arī pacelsi galvu un sāksi interesēties par apkārtni. Tajā brīdī viņiem vajadzētu nākt, pakāpeniski uzmundrināt un pierunāt tevi.

ĀRSTE: Dž. kungs, ja ļoti slimus cilvēkus atstāj vienus, vai viņi vēl vairāk nenobīstas, nejūtas sliktāk?

PACIENTS: Nedomāju vis. Nav runa par viņu pamešanu tā nebūtu šo cilvēku izolēšana, nekā tamlīdzīga. Tu guli savā palātā un lieliski atpūties, bet te ienāk kāds uzbužināt spilvenus, lai gan tu nemaz nevēlies, lai uzbužina spilvenus. Vēl kāds ienāk apvaicāties, vai negribi glāzi ūdeni. Ja tu, cilvēks, gribētu glāzi ūdens, tā arī palūgtu, tomēr viņi ielej ūdeni. Viņi to dara aiz tīrās laipnības, lai tu justos patīkamāk. Tomēr zināmos apstākļos, ja neviens neliktos ne zinis, kaut uz mirkli, tu justos daudz labāk.

ĀRSTE: Vai jūs vēlaties, lai arī tagad jūs liek mierā?

PACIENTS: Nē, ne pārāk, pagājušajā nedēļā man bija…

ĀRSTE: Es runāju par šo brīdi, šo sarunu. Vai arī tā jūs nogurdina?

PACIENTS: Ai, noguris, kā tad! Man tāpat nav nekā cita, ko darīt, tik vien kā atpūsties. Taču es neredzu lielu jēgu ilgāk turpināt, jo pēc brīža sāc atkārtoties.

ĀRSTE: Vakar jūs bijāt mazliet noraizējies par to.

PACIENTS: Jā, man bija iemesEs bažām, jo, ja jūs būtu mani redzējusi pirms nedēļas, nemaz nebūtu apsvērusi iespēju intervēt mani. Es runāju nepabeigtos teikumos, nesakarīgi. Nezināju pats savu vārdu. Taču nu jau tas ir aiz muguras.

KAPELĀNS: Kādas ir jūsu izjūtas par to, kas notika iepriekšējā nedēļā? Vai tas ir vēl viens laimīgs pavērsiens?

PACIENTS: Es gribētu, lai tā notiek, jo viss norisinās cikliski, gluži kā lieEs aplis. Apmet loku. Pateicoties jaunajām zālēm, kuras viņi izmēģināja man dot, ceru, ka šīs dažādās izjūtas saglabāsies ilgāk. Sagaidu, ka sajutīšos pavisam labi vai arī sākumā pavisam slikti. Es pārdzīvoju grūtu periodu, un tagad man ir labais periods jūtos visai labi, ka tā notiek. Pat ja es nedzeru zāles un ļauju visam ritēt savu ceļu.

ĀRSTE: Vai jums tagad ir iestājies labais cikls?

PACIENTS: Manuprāt, jā.

ĀRSTE: Domāju, mēs tagad aizvedīsim jūs atpakaļ uz palātu.

PACIENTS: Pateicos.

ĀRSTE: Paldies, ka atnācāt, Dž. kungs.

PACIENTS: Vienmēr laipni.

Sarunā ar 1 )ž. kungu, kurš divdesmit gadu ilgušās slimības un ciešanu iespaidā bija kļuvis filozofisks, parādās daudzas viņa slēpto dusmu pazīmes. Šajā sarunā vīrietis patiesībā jautā: "Esmu bijis tik labs, kāpēc es?" Viņš apraksta, cik stiprs un izturīgs bijis jaunībā, kā pacietis aukstumu un grūtības, kā rūpējies par saviem bērniem un ģimeni, cik smagi strādājis un nekad nav ļāvies slikto puišu kārdinājumiem, Pēc šīs grūtās cīņas bērni nu ir izauguši, un vīrietis bija cerējis uz dažiem patīkamiem gadiem ar ceļojumiem un brīvdienām, lai izbaudītu sava sūrā darba augļus. Savā ziņā viņš apzinās, ka cerības ir veltas. Nepieciešama visa viņa enerģija, lai nezaudētu prātu, pārvarētu niezi, nepatīkamās sajūtas, sāpes, ko viņš tik skaidri apraksta.

PACIENTS raugās atpakaļ uz šo cīņu un citu pēc citas atmet prātā ienākušās domas. Par pašnāvību nevar būt ne runas, arī uz patīkamiem pensijas gadiem nevar cerēt. Slimībai progresējot, iespēju loks sašaurinās. Viņa cerības un prasības kļūst pieticīgākas, un visbeidzot vīrietis samierinās ar faktu, ka jādzīvo no vienas remisijas līdz nākamajai. Brīžos, kad jūtas ļoti slikti, viņš vēlas pabūt viens un mēģināt aizmigt. Sajuties labāk, viņš dos apkārtējiem zīmi, ka ir gatavs atkal runāt un kļūt sabiedriskāks. Vārdi "vajadzīga veiksme" nozīmē, ka vīrietis nezaudē cerību, ka būs vēl viena rcmisija. Tāpat viņš cer, ka tiks atrasts dziedināšanas veids, ar laiku tiks izstrādātas jaunas zāles, kas atbrīvos viņu no ciešanām.

Šo cerību viņš loloja līdz pat pēdējai dienai.

IX nodaļa pacienta ģimene

Tēvs atgriezās no bēru rituāla.

Viņa septiņgadīgais puika stāvēja pie loga, plaši ieplestām acīm, zelta amuletu ap kaklu, iegrimis domās, kas viņa vecumam bija par grūtu.

Tēvs paņēma viņu savās rokās, un puika vaicāja: •'Kur ir māte?"

"Debesīs," atbildēja tēvs, norādot uz debesjumu.

Zēns pacēla acis pret debesīm un ilgi klusējot raudzījās tajās.

No apjukušā prāta nakts melnumā izlauzās jautājums: "Kur ir debesisf"' Atbildes nebija: un zvaigznes likās esam neko nezinošās tumsas degošās asaras. Tagore

No krājuma "Nepastāvīgais", II daļa, XXI

Izmaiņas mājsaimniecībā un iespaids uz ģimeni

Mēs nevaram neārstējami slimam pacientam sniegt patiesi jēgpilnu palīdzību, ja neiesaistām viņa ģimeni. Tuviniekiem ir nozīmīga loma slimības laikā, un no viņu reakcijas ir atkarīga arī pacienta attieksme pret savu slimību. Vīra smaga slimība un hospitalizācija, piemēram, var ieviest saimniecībā būtiskas izmaiņas, pie kurām sievai nākas pierast. Sieva var justies apdraudēta, zaudējot drošību izjūtu, ja bijusi atkarīga no sava vīra. Viņai būs jāuzņemas daudzi pienākumi, kas iepriekš bijuši vīra ziņā, un jāpielāgo sava dienaskārtība jaunām, svešām un aizvien pieaugošām prasībām. Sieva var būt spiesta pārņemt savās rokās uzņēmējdarbību un finanses, no kā iepriekš bija izvairījusies.

Ja daudz laika nākas pavadīt slimnīcā, jānoorganizē arī transports un kāds, kurš viņas prombūtnē pieskatīs bērnus. Nemanāmas vai dramatiskas var būt pārmaiņas mājsaimniecībā un mājas gaisotnē, uz ko reaģēs arī bērni, tādējādi visu vēl vairāk sarežģījot un uzkraujot mātei vēl papildu atbildības nastu. Sievai negaidīti būs jātiek galā ar faktu, ka viņa vismaz uz laiku ir vienīgais no vecākiem.

Līdz ar raizēm un bažām par vīru, papildu darbu un pienākumiem saasinās vientulība un bieži arī aizvainojums. No radiniekiem un draugiem gaidīt palīdzību var izrādīties velti, vai arī tā tiek piedāvāta sievu mulsinošā un viņai nepieņemamā veidā. Kaimiņu padomus var noraidīt, jo tie smago nastu padara tikai smagāku, nevis sniedz atspaidu. No otras puses, viņa ar lielāko prieku sagaidīs saprotošu kaimiņu, kurš nenāk paklausīties jaunākās tenkas, bet atvieglot mātes mājas soli, reizēm pagatavot kādu maltīti vai aizvest bērnus paspēlēties. Piemērs tam ir saruna ar S. kundzi.

Vīra zaudējuma izjūtas var būt vēl spēcīgākas, jo viņš nespēs tik elastīgi pielāgoties vai nebūs radis rūpēties par bērniem, gādāt par viņu mācībām, nodarbībām pēc stundām, ēdināšanu un apģērbu. Šī zaudējuma sajūta var rasties, kolīdz sieva tiek piekalta pie gultas vai ierobežota savā rīcībā. Jāmainās lomām, un vīrietim ar to var būt grūtāk samierināties nekā sievietei. Viņu vairs neapkalpo no viņa sagaida apkalpošanu. Viņš pēc garas darbadienas vairs nevar atpūsties tā vietā viņam jānoraugās, kā sieva sēž uz viņa dīvāna un skatās televīziju. Apzināti vai neapzināti šīs pārmaiņas sāk kaitināt vīru, lai cik labi viņš izprastu cēloņus. "Kāpēc viņai vajadzēja saslimt tieši tagad, kad esmu uzsācis jaunu projektu?" kāds vīrietis bija sašutis. Viņa reakcija ir bieži sastopama un labi saprotama, ja raugāmies uz to no mūsu zemapziņas viedokļa. Mēs nereti mēdzam aizmirst, ka mūsos mājo bērns. Vīriem var lieliski palīdzēt, dodot iespēju nolaist tvaiku, piemēram, atrast izpalīgu uz vienu vakaru nedēļā, kad viņš var aiziet uzspēlēt ķegļus un labi pavadīt laiku, vainas apziņas nenomocīts, ko grūti izdarīt mājās, kur ir slims cilvēks.

Manuprāt, nežēlīgi ir sagaidīt kāda tuvinieka pastāvīgu klātbūtni. Mums ir jāieelpo un jāizelpo, tāpat reizēm ir "jāuzlādē" savas baterijas ārpus slimnieka istabas, reižu reizēm jādzīvo normāla cilvēku dzīve. Mēs nevaram produktīvi darboties, pastāvīgi apzinoties slimību. Esmu dzirdējusi radiniekus sūkstāmies, ka ģimenes locekļi nedēļas nogalē devušies atpūtas braucienā vai izklaidējušies, kamēr mājās ir neārstējami slims cilvēks. Manuprāt, pacientam un viņa ģimenei ir būtiski apzināties, ka slimība nav pilnībā izjaukusi mājas dzīvi vai liegusi tuviniekiem jebkādu izklaidi; drīzāk slimība ļauj pakāpeniski pielāgoties un radīt tādas mājas, kādās būs jādzīvo, kad pacienta vairs nebūs starp dzīvajiem. Neglābjami slimais cilvēks nevar pastāvīgi domāt par nāvi, tāpat arī ģimenes locekļi nevar un viņiem nevajag slimnieka dēļ norobežoties no jebkādas sabiedrības. Arī slimniekam reizēm ir nepieciešams noliegt un izbēgt no skumjās realitātes, lai labāk tiktu galā, kad klātbūtne tik tiešām ir vajadzīga.

Ģimenes vajadzības mainīsies jau no paša slimības sākuma un attīstīsies dažādās formās vēl ilgi pēc nāves iestāšanās. Tieši tādēļ tuviniekiem vajadzētu taupīt enerģiju un nepārpūlēties, lai nesabruktu brīdī, kad viņi būs visvairāk vajadzīgi. Saprotošs izpalīgs var dot lielu ieguldījumu, palīdzot uzturēt saprātīgu līdzsvaru starp pacienta aprūpi un savām vajadzībām.

Saziņas problēmas

Bieži tieši sievai vai vīram izstāsta, cik nopietna ir slimība. Nereti viņu ziņā tiek atstāts lēmums, vai to vispār stāstīt pacientam un cik daudz viņam vai pārējiem tuviniekiem būtu jāzina. Gadās arī, ka viņiem jāizlemj, kad un kā izstāstīt bērniem, kas, iespējams, ir visgrūtākais uzdevums, jo īpaši ja bērni ir mazi.

Izšķirošo dienu vai nedēļu laikā liela nozīme ir konkrētās ģimenes kopības un vienotības izjūtai, viņu spējai izrunāties un labu draugu klātbūtnei. NeitrāEs cilvēks no malas, kurš pats nav emocionāli iesaistīts, var būt milzīgs atspaids, uzklausot ģimenes rūpes, vēlmes un vajadzības. Viņš var konsultēt juridiskos jautājumos, palīdzēt sagatavot testamentu un noorganizēt pagaidu vai pastāvīgu aprūpi bērniem, kuri paliek bez mātes vai tēva. Bez šiem praktiskajiem jautājumiem ģimenei bieži vien ir vajadzīgs vidutājs, kā to ilustrē saruna ar H. kungu (VI nodaļā).

Mirstošā cilvēka problēmas izgaist, bet ģimenes problēmas paliek. Daudzus no sarežģījumiem var atrisināt, apspriežot tos pirms tuvinieka nāves. Diemžēl radinieki biežāk sliecas slēpt savas jūtas no pacienta, mēģinot smaidīt un rādīt možu seju, taču agri vai vēlu salūst. Esam runājuši ar neārstējami slimu vīrieti, kurš sacīja: "Es zinu, ka ilgi vairs nedzīvošu, bet sievai nestāstu viņa to neizturētu." Kad, nejauši satiekoties, aprunājāmies ar ciemos atnākušo sievu, viņas vārdi bija gandrīz tie paši. Viņa zināja, un viņš zināja, taču nevienam nebija dūšas atklāt to otram pēc trīsdesmit laulības gadiem! Tikai jaunajam kapelānam izdevās iedrošināt abus atklāt šo noslēpumu, kamēr pēc pacienta lūguma viņš pats uzkavējās palātā. Vīrs un sieva izjuta milzīgu atvieglojumu, ka vairs nav jāmelo, un ķērās pie lietām, kuras neviens no viņiem nevarēja vienatnē nokārtot. Vēlāk abi smaidīja par savu "bērnišķīgo spēlīti", kā paši to nodēvēja, un prātoja, kurš pirmais uzzinājis un cik ilgi tas būtu turpinājies, ja nerastos palīdzība no ārpuses.

Manuprāt, mirstošais slimnieks var ārkārtīgi palīdzēt saviem tuviniekiem atbalstīt viņu uz nāves gultas. Iespējas ir dažādas. Viena ir dabiski atklāt savas domas un jūtas ģimenes locekļiem, lai palīdzētu viņiem izdarīt to pašu. Ja slimnieks spēs pārvarēt savas bēdas un rādīt ģimenei piemēru, kā cilvēks var nomirt nosvērti, viņi atcerēsies viņa spēku un ar lielāku cieņu pārdzīvos sēras.

Vainas apziņa, iespējams, ir vissāpīgākā nāves pavadone. Ja slimība tiek uzskatīta par potenciāli nāvējošu, tuvinieki bieži tirda sevi, vai viņi kaut kādā ziņā nav vainojami. "Ja vien es būtu aiztriekusi viņu pie ārsta agrāk" vai "man vajadzēja agrāk pamanīt pārmaiņas un mudināt meklēt palīdzību" ir bieži dzirdami vārdi no neārstējamu slimu pacientu sievu mutes. Lieki teikt, ka ģimenes draugs, ģimenes ārsts vai KAPELĀNS ļoti palīdzētu šai sievietei atbrīvoties no nepamatotajiem pašpārmetumiem un apliecināt, ka viņa, visticamāk, ir darījusi visu iespējamo, lai vīrs saņemtu palīdzību. Tomēr uzskatu, ka nepietiek pasacīt: "Nejūties vainīga, jo tu neesi vainīga." Uzmanīgi un rūpīgi ieklausoties sievās, mēs bieži varam izdibināt taustāmāku vainas izjūtas iemeslu. Radinieki nereti jūtas vainīgi, jo patiesi izteikuši ļoti reālas nežēlīgas vēlmes attiecībā uz mirušo. Kurš gan dusmās savu reizi nav vēlējies, kaut tas otrs izgaistu, aizietu vai pat teicis: "Kaut tu nosprāgtu!" Vīrietis, ar kuru notikušo sarunu publicējam XII nodaļā, ir labs piemērs. Viņam bija pamatots iemesEs dusmoties uz sievu, kas bija pametusi viņu, lai dzīvotu kopā ar savu brāli, kuru vīrs uzskatīja par nacistu. Sieva aizgāja no mūsu ebreju tautības pacienta un uzaicināja viņa vienīgo dēlu kristietībā. Viņa prombūtnes laikā sieviete nomira, un arī par to viņš vainoja viņu. Diemžēl iespējas paust šīs apslāpētās dusmas nebija, un bēdas un vainas apziņa vīrieti tik ļoti grauza, ka viņš pats drīz vien saslima.

Klīnikās un pie privātārstiem ierodas lieEs skaits atraitņu, kurus nespēja tikt galā ar sērām un vainas apziņu novedusi līdz somatiskiem jeb ķermeniskiem simptomiem. Ja viņi būtu saņēmuši palīdzību pirms sava dzīvesbiedra nāves, pārmetot tiltu pār aizu starp sevi un mirstošo, puse cīņas jau būtu izcīnīta. Saprotams, ka cilvēki izvairās brīvi runāt par nāvi un miršanu, īpaši ja nāve pēkšņi skar mūs personīgi un nostājusies uz mūsu durvju sliekšņa. Tie cilvēki, kuri ir pārdzīvojuši neizbēgamas nāves krīzi, atklājuši, ka runāt ir grūti tikai pirmajā brīdī un līdz ar pieredzi viss kļūst vienkāršāk. Atsvešināšanās un izolācijas vietā dzīvesbiedru sarunas iegūst pavisam citu jēgu un dziļumu, un starp viņiem uzplaukst tāda tuvība un izpratne, kāda rodas vienīgi ciešanās.

Vēl viens saziņas starp mirstošo un ģimeni trūkuma piemērs ir F. kundze.

F. kundze bija neglābjami slima un ārkārtīgi novājināta melnādainā sieviete, kura nedēļām ilgi nekustīgi gulēja gultā. Sievietes tumšais ķermenis baltajos palagos man izraisīja drūmas asociācijas ar koka saknēm. Kropļojošās slimības dēļ bija grūti saskatīt viņas auguma apveidus vai sejas pantus. Pacientes meita, kura visu mūžu bija dzīvojusi kopā ar viņu, sēdēja līdzās mātei tikpat nekustīga un nerunīga. Mūsu palīdzību lūdza personālstaču ne Pacientes, bet meitas dēļ, par kuru viņi pilnīgi pamatoti bija noraizējušies. Slimnīcas darbinieki bezpalīdzīgi vēroja, kā meita aizvien vairāk stundu pavada pie mātes gultas. Viņa bija pametusi darbu un beigu beigās gandrīz dienu un nakti pavadīja līdzās mirstošajai mātei. Medmāsas tik ļoti neraizētos, ja nebūtu pamanījušas dīvainu pretrunu starp ilgstošāko klātbūtni un pilnīgu

s.i/iņas trūkumu. PACIENTE nesen bija pārcietusi insultu un nevarēja parunāt; viņa nespēja arī pakustināt ne rokas, ne kājas, un lika pieņemts, ka sievietes prāts vairs nedarbojas. Meita rikai sēdēja tur klusumā, nebilstot ne vārdiņa mātei, ne ar vienu žestu nepaužot savas rūpes vai pieķeršanos, tik vien kā ar savu mēmo klātbūtni.

Mēs iegājām palātā, lai palūgtu meitu, kurai bija nepilni četrdesmit gadi un kura nebija precējusies, iznākt uz nelielu sarunu ar mums. Cerējām gūt jelkādu izpratni par viņas aizvien biežāko klātbūtni, kas nozīmēja arī aizvien pieaugošo norobežošanos no ārpasaules. Medmāsas uztraucās par meitas reakciju pēc mātes nāves, bet atklāja, ka viņa ir tikpat nerunīga kā māte, rikai citu iemeslu dēļ. Nezinu, kas mani pamudināja pagriezties pret māti, pirms izgāju no palātas kopā ar meitu. Varbūt jutu, ka atņemu viņai viešņu, varbūt tas bija tikai sens mans ieradums informēt pacientus par notiekošo. Ks viņai sacīju, ka uz brīdi aizvedīšu meitu projām, jo esam noraizējušies par viņas labklājību, kad viņa paliks viena. PACIENTE paskatījās uz mani, un es sapratu divas lietas: pirmkārt, viņa lieliski apzinājās apkārt notiekošo, neraugoties uz acīm redzamo nespēju sazināties; otrkārt, un šī mācība man ir neaizmirstama: nekad neieskaitīt nevienu dārzeņu kategorijā, pat ja viņi šķietami nekā nereaģē uz stimuliem.

Mums bija gara saruna ar meitu, kura bija pametusi darbu, atsvešinājusies no saviem paziņām un gandrīz aizgājusi no dzīvokļa, lai iespējami vairāk laika pavadītu kopā ar mirstošo māti. Viņa nebija domājusi par to, kas notiks, ja māte nomirs. Meita juta pienākumu uzturēties slimnīcas palātā augu diennakti un iepriekšējās pāris nedēļas naktīs bija gulējusi tikai kādas trīs stundas. Meita sāka prātot, vai nenogurdina sevi tikai tāpēc, lai nebūtu jādomā. Biedējoša likās doma, ka māte varētu nomirt, kamēr viņa būs izgājusi no palātas. Viņa nekad nerunāja par to ar māti, lai gan māte slimoja jau sen un vēl nesen varēja runāt. Sarunas beigās meita sadūšojās atklāt savu vainas apziņu, pretrunīgās jūtas un aizvainojumu par to, ka dzīvojusi tik noslēgtu dzīvi, bet vēl vairāk par to, ka tiek pamesta. Pierunājām meitu

biežāk paust savas jūtas, atgriezties darbā uz pusslodzi, lai atjaunotu saikni ārpus slimnieces palātas un nodotos kādai nodarbei, un piedāvājām savu sabiedrību, ja rodas vajadzība aprunāties ar kādu.

Atgriežoties kopā ar meitu palātā, es vēlreiz izstāstīju slimniecei par sarunu. Lūdzu viņas atļauju, vai meita var apmeklēt viņu, pavadot šeit tikai pusi dienas. Sieviete ielūkojās cieši mums acīs un ar atvieglojuma nopūtu aizvēra acis. Notikušā aculieciniece medmāsa bija pārsteigta par tik spēcīgu reakciju. Viņa bija pateicīga, ka varēja būt klāt, jo personāEs bija ļoti pieķēries Pacientei un jutās neērti, vērojot meitas mēmo agoniju un nespēju izpaust sevi. Meita tikām atrada darbu uz pusslodzi un personālam par lielu prieku izstāstīja šos jaunumus mātei. Viņas vizītes vairs nebija tik pretrunīgu jūtu plosītas, tajās bija mazāk pienākuma un aizvainojuma, tāpēc tās kļuva vēl jo nozīmīgākas. Meita sāka sarunāties arī ar citiem cilvēkiem gan slimnīcā, gan ārpus tās sienām un ieguva dažus paziņas vēl pirms mātes nāves, kas mierīgi pienāca pēc dažām dienām.

J. kungs bija vēl viens cilvēks, kuru vienmēr atcerēsimies, jo, pateicoties viņam, mēs iepazinām ciešanas, izmisumu un vientulību, kas jāpārdzīvo vecam vīram, zaudējot sievu pēc daudziem laimīgas laulības gadiem.

j. kungs bija vecs, nedaudz novārdzis, bet sīksts un rūdīts zemnieks, kurš savu mūžu nebija spēris kāju lielpilsētā. Viņš bija aris zemi, pieņēmis daudzu teliņu dzemdības un izaudzinājis bērnus, kuri nu dzīvoja dažādos valsts nostūros. Kopā ar sievu viņi vieni paši bija nodzīvojuši daudzus pēdējos gadus un, kā pats sacīja, "pieraduši viens pie otra". Neviens no viņiem nespēja iedomāties dzīvi bez otra.

1967. gada rudenī sieva nopietni saslima, un ārsts vecajam vīram ieteica lūgt palīdzību lielpilsētā. J. kungs brīdi pretojās šai domai, tomēr, sievai kļūstot aizvien vārgākai un izdēdot, aizveda viņu uz "lielo slimnīcu", kur viņa nokļuva intensīvās terapijas nodaļā. Tas, kurš ir pabijis intensīvās terapijas nodaļā, spēs novērtēt

atšķirību srarp dzīvi tur un improvizētu slimnieces istabu fermā. Ikvienā gultā guļ smagi slimi pacienti, sākot no jaundzimušajiem un beidzot ar veciem, mirstošiem cilvēkiem. Līdzās gultai pie statīva karājas pudelītes, dūc mākslīgās elpināšanas iekārtas, monitori tikšķ, un personāEs rosās un uzmana ierīces, vai tas pienācīgi darbojas un vai neatskan trauksmes signāls. Apkārt daudz trokšņu, gaisā virmo satraukums, tiek pieņemti izšķiroši lēmumi, cilvēki nāk un iet, bet vecam zemniekam, kurš nekad nav redzējis lielpilsētu, tur nav vietas.

). kungs uzstāja, ka paliks pie sievas, bet viņam stingri aizliedza ieiet pie viņas biežāk nekā reizi stundā uz piecām minūtēm. Tā nu viņš tur stāvēja piecas minūtes, ik pēc stundas, raudzījās uz sievietes bālo seju, mēģinot turēt viņas roku, izmisīgi murminot, līdz kāds stingri un nelokāmi sacīja: "Lūdzu, ejiet projām, jūsu laiks ir beidzies."

J. kungu pamanīja kāds no mūsu studentiem, kuram likās, ka vīrs izskatās pagalam izmisis, staigājot turpu šurpu pa gaiteni milzīgā slimnīcā apmaldījusies dvēsele. Students atveda viņu uz mūsu semināru, kur vecais vīrs izstāstīja par savām mokām, juzdamies atvieglots, ka beidzot var ar kādu aprunāties. Viņš bija noīrējis istabiņu starptautiskajās studentu kopmītnēs, kur mitinājās studenti, no kuriem daudzi bija tikko atgriezušies uz jaunā ceturkšņa sākumu. Vīram paziņoja, ka istaba drīz būs jāatbrīvo, jo ieradīsies vēl citi studenti. Mītne atradās netālu no slimnīcas, bet vecais vīrs mēroja šo ceļu desmitiem reižu. Nekur viņam nebija vietas, ne dzīvas dvēseles, ar ko aprunāties, pat ne drošas naktsmītnes gadījumā, ja sieva nodzīvos ilgāk par dažām dienām. UN vēl tā nelāgā doma, ka viņš varētu zaudēt sievu, ka būs jāatgriežas bez viņas.

Sarunā ar mums zemnieku pārņēma aizvien lielākas dusmas uz slimnīcu māsiņām, kuras bija tik nežēlīgas un ielaida viņu tikai uz piecām minūtēm, ik pēc stundas. Pat šajos gaužām īsajos mirkļos viņam bija tāda sajūta, ka maisās medmāsām pa kājām. Vai tā viņam vajadzēja atvadīties no sievas, ar kuru kopā bija nodzīvoti gandrīz piecdesmit pieci gadi? Kā lai paskaidro

vecam vīram, ka tāda ir intensīvās terapijas nodaļas kārtība, ka administratīvi noteikumi regulē apmeklētāju laiku un ka pārāk lieEs viesu skaits šajā nodaļā apdraudētu ja ne pacientus, tad jutīgo aparatūru gan? Viņam noteikti nelīdzēja vārdi: "Jūs mīlējāt savu sievu un tik ilgus gadus nodzīvojāt zemnieku saimniecībā, kāpēc nevarat ļaut viņai nomirt tur?" Viņš, iespējams, būtu atbildējis, ka ar sievu ir kā viens vesels, gluži kā koks un tā saknes, un ka viens nespēj dzīvot bez otra. I.ielā slimnīca bija apsolījums paildzināt sievas dzīvi, un viņš, cilvēks no laukiem, uzdrošinājās doties šurp, slimnīcas dāvātā cerību stariņa vilināts.

Mēs neko daudz nespējām darīt vecā vīra labā, tik vien kā palīdzēt atrast drošāku mājokli, kas atbilstu viņa finansiālajām iespējām, un paziņot dēliem par tēva vientulību un nepieciešamību pēc viņu klātbūtnes. Aprunājāmies arī ar medmāsām. Neizdevās panākt tiesības uz ilgāku apmeklējumu, bet vismaz to neilgo laiku, ko viņam atļāva palikt pie sievas, vīrs jutās gaidīts.

Lieki teikt, ka šādi starpgadījumi lielā slimnīcās gadās katru mīļu dienu. Rūtu nepieciešams gādāt arī par pacientu tuvinieku naktsmājām ārstniecības iestādēs. Vajadzīgas blakus telpas, kur radinieki varētu apsēsties, atpūsties un paēst, kur viņi varētu remdēt savu vientulību un mierināt cits citu bezgalīgajā gaidīšanas laikā. Radiniekiem nepieciešama iespēja aprunāties ar sociālajiem darbiniekiem vai kapelāniem, lai ikviens saņemtu pietiekami daudz uzmanības. Arī ārstiem un medmāsām vajadzētu bieži iegriezties šajās telpās, lai atbildētu uz raižpilnajicm jautājumiem. Šobrīd radinieki nereti tiek pamesti pilnīgi vieni. Stundām ilgi viņi gaida gaiteņos, kafejnīcās vai slimnīcas tuvumā, bezmērķīgi klimstot turpu šurpu. Viņi var vārgi mēģināt sazināties ar ārstu vai māsiņu, pretī saņemot atbildi, ka ārsts ir aizņemts operāciju zālē vai kur citur. Tā kā aizvien vairāk medicīnas darbinieku tiek iesaistīti viena pacienta aprūpē, neviens īsti nepazīst pacientu un arī PACIENTS nezina sava ārsta vārdu. Nereti gadās, ka radinieki tiek sūtīti no viena pie otra, līdz nokļūst kapelāna kabinetā, nemaz negaidot atbildes par pacientu, bet cerot rast vismaz kaut kādu mierinājumu un izpratni par viņu pašu mokām.

Dažkārt tuvinieki izdarītu pacietam lielāku pakalpojumu, ja viņu apmeklējumi būtu retāki un īslaicīgāki. Atmiņā ataust kāda māte, kura neļāva nevienam rūpēties par savu divdesmit divus gadus veco dēlu un izturējās pret viņu kā mazu bērnu. Lai gan jauneklis lieliski prata parūpēties par sevi, sieviete mazgāja viņu, tīrīja zobus un pat noslaucīja pēc zarnu iztukšošanas. Mātes klātbūtnē PACIENTS bija viegli aizkaitināms un dusmīgs. Medmāsas bija satriektas par sievietes rīcību, un viņu nepatika auga augumā. Sociālā darbiniece velti centās aprunāties ar māti, un tika aizraidīta ar visai nelaipnām piezīmēm.

Kas liek mātei kļūt tik pārmērīgi gādīgai un naidīgai? Mēģinājām viņu izprast un rast veidu, kā ierobežot viņas apmeklējumus, kas pacientam un medmāsām likās gan kaitinoši, gan pazemojoši. Pārrunājuši problēmu ar personālu, mēs sapratām, ka projicējam uz pacientu paši savas vēlmes, savukārt PACIENTS, ja tā labi padomā, atbalstīja, ja ne pamudināja savu māti tā rīkoties. Bija plānots, ka puisis slimnīcā pavadīs dažas nedēļas, kamēr tiks veikta staru terapija; viņš izrakstījās no slimnīcas, lai uz dažām nedēļām atgrieztos mājās, līdz viņš, visticamāk, atkal nokļūs slimnīcā. Vai mēs izdarījām jaunajam cilvēkam pakalpojumu, iejaucoties viņa attiecībās ar māti, lai cik neveselīgas tās mums liktos? Vai mēs vienkārši paudām paši savas dusmas uz šo pārlieku gādīgo māti, kura lika medmāsām justies kā "nekam nederīgām mātēm" un tādējādi izprovocēja mūsu fantāzijas par glābšanu? l'ēc tam, kad spējām atzīt cēloņus, mūsu nepatika pret māti izgaisa, taču mēs arī runājām ar puisi kā ar pieaugušu cilvēku, ļaujot noprast, ka tikai viņa paša ziņā ir nospraust robežas, ja mātes uzvedība kļūst pārāk pazemojoša.

Nezinu, vai tas kaut ko mainīja, jo drīz pēc tam puisi izrakstīja no slimnīcas. Tomēr man šķiet, ka ir vērts pieminēt šo gadījumu kā ilustrāciju tam, ka nevajadzētu pārlieku paļauties uz subjektīvajām izjūtām, kā otram cilvēkam būtu labāk. Pilnīgi iespējams, ka jaunais puisis spēja panest savu slimību, vienīgi īslaicīgi regresējot līdz maza bērna līmenim, bet māte guva kaut nelielu mierinājumu, apmierinot dēla vajadzības. Iespējams, šajā gadījumā tā tiešām bija, jo PACIENTS nepārprotami mātes klātbūtnē izrādīja dusmas un nicinājumu, tomēr tikpat kā nemaz nemēģināja atturēt viņu, lai gan lieliski spēja noteikt robežas attiecībās ar citiem tuviniekiem un slimnīcas personālu.

Neārstējamas slimības realiāte ģimene

Tuvinieki pārdzīvo dažādas pielāgošanās stadijas, līdzīgas tām stadijām, kuras aprakstījām saistībā ar mūsu pacientiem. Sākumā daudzi no viņiem nespēj noticēt, ka tā ir taisnība. Viņi var noliegt faktu, ka ģimenē ir tāda slimība, vai konsultēties te ar vienu, re citu ārstu veltās cerībās izdzirdēt, ka diagnoze bijusi kļūdaina. Viņi mēdz meklēt palīdzību un iedrošināšanu (ka nekas no tā nav taisnība) pie zīlniekiem un ticības dziedniekiem. Viņi noorganizē dārgus braucienus uz slavenām klīnikām, pie izslavētiem ārstiem un tikai pakāpeniski apzinās realitāti, kas tik krasi var izmainīt viņu dzīvi. Atkarībā no pacienta attieksmes, apziņas un saziņas spējas, ģimene piedzīvo zināmas pārmaiņas. Ja viņi spēs dalīties savās kopīgajās rūpēs, tad varēs laikus nokārtot būtiskus jautājumus, nepadoties laika un emociju spiedienam. Ja katrs centīsies savas izjūtas noslēpt no pārējiem, viņi uzceEs mākslīgu barjeru starp sevi un pārējiem, tādā veidā apgrūtinot pacientu vai viņa ģimeni pārdzīvot jebkādas sagatavošanās bēdas. Iznākums būs daudz dramatiskāka nekā tiem, kuri spēj izrunāties un reizēm arī izraudāties.

Tapat kā PACIENTS, kurš pārdzīvo dusmu stadiju, tuvākie radinieki izjūt tādu pašu emocionālu reakciju. Viņi pārmaiņus dusmosies uz ārstu, kurš pirmais izmeklējis pacientu un nav noteicis diagnozi, un ārstu, kurš atklājis viņiem skumjo realitāti. Savu niknumu tuvinieki var izgāzt pār slimnīcas personālu, kurš nekad nav bijis pietiekami gādīgs, lai cik lieliska patiesībā būtu bijusi aprūpe. Minētajā reakcijā jaušama liela deva greizsirdības, jo tuvinieki bieži jūtas piekrāpti tāpēc, ka viņiem liegta iesēja būt līdzās pacientam un rūpēties par viņu. Neiztrūkstoša ir arī vainas apziņa un vēlme atgūt iepriekš garām palaistās iespējas. Jo veiksmīgāk mums izdosies palīdzēt radiniekam paust šīs emocijas pirms mīļotā cilvēka nāves, jo labāk viņš jutīsies.

Kad būs pārvarētas dusmas, aizvainojums un vainas apziņa, ģimene piedzīvos sēras, gatavojoties neizbēgamajam, tāpat kā mirstošais cilvēks. Jo vairāk ir iespēju paust sēras pirms nāves, jo vieglāk panesamas rās ir pēc tam. Mēs bieži dzirdam radiniekus lepojamies, ka viņi vienmēr centušies smaidīt pacienta klātbūtnē, līdz kādu dienu maskas krīt. Viņiem nav ne jausmas, ka patiesas tuvinieka jūtas ir daudz vieglāk izturamas neka izlikšanās, kurai PACIENTS tāpat redz cauri un kura viņam šķiet nkai teātris, nevis līdzpārdzivojums skumjajā situācijā.

Ja ģimene varēs dalīties šajās jūtās, viņi pakāpeniski kopīgiem spēkiem samierināsies ar neizbēgamās šķiršanās realitāti. Ģimenei sirdi plosošākais laiks, iespējams, ir pēdējais posms, kad PACIENTS pakāpeniski aiziet no šīs pasaules, arī no savas ģimenes. Viņi nesaprot, ka mirstošs cilvēks, kurš radis mieru un samierinājies ar tuvojošos nāvi, soli pa solim atsvešināsies no savas vides, tai skaitā saviem mīļajiem. Kā lai viņš jebkad būtu gatavs mirt, ja neatbrīvotos no pieķeršanās tik daudzām būtiskām attiecībām? Kad PACIENTS lūdz, lai viņu apciemo tikai daži draugi, tad bērni un visbeidzot rikai sieva, jāsaprot, ka šādi viņš pamazām šķiras. Bieži tuvinieki to aplami uztver kā atraidījumu. Esam satikuši vairākus vīrus un sievas, kuri dramatiski reaģējuši uz šo normālo un veselīgo atsvešināšanos. Domāju, ka mēs izdarām viņiem milzu pakalpojumu, ja palīdzam saprast, ka tikai pacienti, kuri tikuši skaidrībā ar savu nāvi, spēj šādā veidā lēni un mierīgi aiziet. Tam jākļūst viņiem par mierinājumu un spēka avotu, nevis skumju un aizvainojuma iemeslu. Šajā laikā tieši ģimenei, nevis pacientam vajadzīgs vislielākais atbalsts. Ar to gan nedomāju, ka pacientu vajadzētu pamest vienu. Mums vajadzētu būt vienmēr pieejamiem, bet slimniekam, kurš sasniedzis šo samierināšanās stadiju un atsvešināšanos (decathexis), parasti nav lielas vajadzības pēc starppersonu attiecībām. Ja ģimenei neizskaidro pirmsnāves atsvešināšanās nozīmi, var rasties problēmas, kā aprakstīts V. kundzes gadījumā (VII nodaļa).

Vistraģiskākā nāve ja neskaita pavisam jaunus cilvēkus ir ļoti vecu cilvēku nāve, ja paraugāmies no ģimenes skatupunkta. Vienalga, vai dzimta dzīvojusi kopā vai atsevišķi, katrai paaudzei ir jādzīvo un tai tiesības dzīvot pašiem savu dzīvi, tiesības uz privātumu, paaudzei atbilstošu vajadzību apmierinājumu. Vecie cilvēki ir pārdzīvojuši savu lietderīgumu no mūsu ekonomiskās sistēmas viedokļa, bet, no otras puses, nopelnījuši tiesības cienīgi un mierīgi nodzīvot savu dzīvi. Kamēr vien viņu ķermenis un prāts ir veseli, spēj parūpēties par sevi, viss ir iespējams. Tomēr mēs esam redzējuši daudzus vecus vīrus un sievas, kuri bijuši fiziski vai emocionāli nespējīgi un kuru uzturēšana ģimenei vēlamā cienīgā stāvoklī prasījusi milzu tēriņus. Šādā situācijā ģimenei bieži nākas pieņemt grūtu lēmumu, proti, savākt visus iespējamos līdzekļus, tai skaitā aizņēmumus un ietaupījumus savām vecumdienām, lai varētu atļauties šādu pēdējo aprūpi. Veco cilvēku traģēdija ir tā, ka nauda un bieži arī finansiāli upuri nekādi nepalīdz uzlabot stāvokli, tikai nodrošina minimālu eksistences līmeni. Ja rodas medicīniski sarežģījumi, izdevumu ir daudz, un ģimene bieži vēlas ātru un nesāpīgu nāvi, taču reti tādu vēlmi pauž atklāti. Nav šaubu arī, ka šādas vēlmes izraisa vainas sajūtu.

Prātā nāk kāda veca sieviete, kura slimnīcā bija nogulējusi vairākas nedēļas un kurai bija nepieciešama intensīva un dārga medicīnas māsu aprūpe privātā slimnīcā. Visi gaidīja, ka viņa drīz nomirs, bet dienu no dienas vecās sievietes stāvoklis nemainījās. Meita nespēja izšķirties, vai nosūtīt viņu uz pansionātu vai paturēt slimnīcā, kur viņa nepārprotami vēlējās palikt. Znots dusmojās uz viņu par to, ka bija iztērēti visi mūža ietaupījumi, nebeidzami strīdējās ar sievu, kura jutās pārlieku vainīga, lai vestu māti projām no slimnīcas. Kad apciemoju veco sievieti, viņa izskatījās pārbijusies un nogurusi. Vienkārši pajautāju, no kā viņa tik ļoti baidās. Sieviete palūkojās uz mani un beidzot atklāja to, ko iepriekš nebija uzdrošinājusies sacīt, jo saprata, cik nereālas ir viņas bailes. Slimniece baidījās no tā, ka viņu "dzīvu apēdīs tārpi". Kamēr centos atgūt elpu un izprast šā paziņojuma patieso iemeslu, Pacientes meitai paspruka: "Ja tev tas neļauj nomirt, mēs varam sadedzināt tevi." Ar to viņa, bez šaubām, domāja, ka kremācija palīdzētu novērst jebkādu saskari ar sliekām. Sājos vārdos izpaudās visas meitas apspiestās dusmas. Kādu brīdi sēdēju ar veco sievieti divatā. Mēs rāmi aprunājāmies par viņas mūža fobijām un bailēm no nāves, kas izpaudās bailēs no tārpiem, it kā viņa varētu apjaust viņu klātbūtni pēc nāves. PACIENTE juta lielu atvieglojumu par iespēju izrunāties un saprata meitas dusmas. Iedrošināju viņu atklāt šīs jūtas arī meitai, lai meita tā nepārdzīvotu savu nesavaldību.

Kad ārpus palātas satikos ar meitu, izstāstīju viņai par mātes izpratni, un abas beidzot izkratīja savu sirdi, beigu beigās sarunājot arī par bērēm kremāciju. Viņas nesēdēja mēmās dusmās, bet sarunājās un mierināja viena otru. Māte nomira nākamajā dienā. Ja nebūtu redzējusi mierpilno mātes seju pēdējā dienā, es būtu raizējusies, ka dusmu izvirdums viņu nogalinājis.

Vēl viens faktors, kuru nereti neņem vērā, ir neārstējamās slimības veids. Pastāv zināmi priekšstati par vēzi, noteikta aina iztēlē paveras ari, domājot par sirdsslimību. Pirmo bieži uzskata par ilgstošu, sāpīgu slimību, savukārt otra var uznākt pēkšņi, bez sāpēm, bet nāvējoši. Domāju, ir milzīga starpība, vai mīļotais mirst lēnām, kad ir daudz laika abpusējām sērām, gatavojoties neizbēgamajam, salīdzinājumā ar šausminošo telefona zvanu: "Tas ir noticis, viss beidzies." Par nāvi un miršanu ir vieglāk runāt ar vēža slimnieku, nevis sirds slimnieku, par kuru uztraucamies, ka varam izbiedēt viņu un tādējādi izprovocēt sirds apstāšanos, tas ir, nāvi. Tāpēc ar vēža slimnieka radiniekiem vieglāk runāt par gaidāmo galu nekā ar sirds slimnieka ģimeni, kad nāve var pienākt kuru katru brīdi un saruna var to izraisīt, vismaz tā domājuši daudzi tuvinieki, ar kuriem esam runājuši.

Atceros jauna vīrieša māti Kolorādo štatā, kura liedza dēlam jebkādu fizisku piepūli, pat ne visniecīgāko, par spīti ārstu ieteikumam. Sarunā māte bieži nāca klajā ar tādiem paziņojumiem kā šis: "Ja viņš pārpūlēsies, viņš nomirs manās rokās." It kā sagaidītu no dēla tādu pret sevi vērstu, naidīgu rīcību. Pati sieviete nemaz neapzinājās savu naidīgumu, arī pēc tam, kad bija atklājusi savu aizvainojumu, ka viņai ir "tik vājš dēls", kurš viņai bieži asociējās ar pašas pasīvo un neveiksmīgo vīru. Bija vajadzīga mēnešiem ilga rūpīga un pacietīga mātes uzklausīšana, līdz viņa spēja atklāt dažas no savām destruktīvajām vēlmēm attiecībā uz miesīgo bērnu. Māte tās attaisnoja, pamatojot, ka dēla dē| viņas sabiedriskā un profesionālā dzīve bija ierobežota, tādējādi viņa kļuva tikpat nespējīga, kāds, viņasprāt, bija vīrs. Ģimenē mēdz būt situācijas, kad slimais tuvinieks tiek uzskatīts par nespējīgāku ģimenes konfliktu dēļ. Ja iemācāmies reaģēt uz šādiem tuviniekiem ar iejūtību un izpratni, nevis nosodījumu un kritiku, varam palīdzēt pacientam vieglāk un ar cieņu pārdzīvot savu nepilnvērtību.

Turpmāk aprakstītais P. kunga piemērs norāda uz. grūtībām, ar kurām pacientam nākas saskarties, kad viņš ir gatavs aiziet, bet ģimene nespēj atzīt realitāti, tādējādi modinot pacientā pretrunīgas jūtas. Mums allaž jātiecas palīdzēt pacientam un viņa ģimenei kopā pārvarēt krīzi, lai vienlaicīgi panāktu samierināšanos ar neizbēgamo realitāti.

P. kungs bija vīrietis krietni pāri piecdesmit, bet izskatījās vēl piecpadsmit gadus vecāks. Ārsti uzskatīja, ka izredzes uz labiem ārstēšanas rezultātiem ir niecīgas, daļēji vīrieša vēlīnās vēža stadijas un vecuma marasma dēļ, taču viņam ari trūka "cīņas spara". Vēža dēļ P. kungam pirms pieciem gadiem bija izoperēts kuņģis. Sākumā viņš visai labi uzņēma savu slimību un bija cerību spārnots. Kļūstot vārgākam un kalsnākam, vīrietis slīga aizvien smagākā depresijā, līdz krūšu rentgenā atklājās audzēja metastāzes plaušās. Brīdī, kad tikos ar viņu, PACIENTS vēl nebija informēts par biopsijas rezultātiem. Radās jautājums, vai tik vārgam vīram apstarošana vai ķirurģiska operācija maz būtu ieteicama. Mūsu saruna turpinājās divas dienas. Pirmās vizītes mērķis bija iepazīstināt ar sevi un izstāstīt slimniekam, ka esmu vienmēr pieejama, ja viņš vēlētos runāt par savas slimības nopietnību un tās radītajiem sarežģījumiem. Mūsu sarunu pārtrauca telefona zvans, un es izgāju no palātas, lūdzot pacientam padomāt par to. Informēju viņu arī par manas nākamās vizītes laiku.

Kad nākamajā dienā viņu satiku, P. kungs sagaidīja ar laipnu rokas mājienu un norādīja uz krēslu, ir kā aicinot apsēsties. Neraugoties uz to, ka vairakkārt tikām pārtraukti, lai nomainītu sistēmas pudelītes, iedotu zāles un veiktu regulāros pulsa un asinsspiediena mērījumus, mēs tā nosēdējām vairāk nekā stundu. P. kungs juta, ka būs ļauts "atvērt savas žalūzijas", kā viņš pats izteicās. Vīrieša stāstītajā nebija nedz taisnošanās, nedz izvairīšanās. Tas bija cilvēks, kura stundas bija skaitītas, kurš nevēlējās zaudēt dārgo laiku un dedzīgi vēlējās atklāt savas raizes un nožēlu kādam, kurš klausītos.

Iepriekšējā dienā viņš bija paziņojis: "Es gribu gulēt, gulēt, gulēt un nepamosties." Šodien viņš atkārtoja tos pašus vārdus, tikai ar piebildi "bet". Jautājoši palūkojos uz viņu, un vīrietis vārgā, klusā balsī turpināja, ka ciemos pie viņa bija atnākusi sieva. Dzīvesbiedre bija pārliecināta, ka vīrs izķepurosies. Viņa gaidīja vīru atgriežamies mājās, lai viņš parūpētos par dārzu un puķēm. Viņa atgādināja arī vīra solījumu drīz iet pensijā un varbūt pārcelties uz Arizonu, kur pavadītu dažus patīkamus gadus…

Vīrietis ar lielu maigumu un pieķeršanos stāstīja par savu divdesmit vienu gadu veco meitu, kura bija atbraukusi ciemos koledžas brīvlaikā un bija satriekta, ieraugot tēvu tādā stāvoklī. To visu PACIENTS stāstīja, it kā būtu vainīgs, jo licis ģimenei vilties un nav piepildījis viņu cerības.

Ieminējos par to sarunā ar viņu, un PACIENTS apstiprinoši pamāja ar galvu. Viņš stāstīja par visu, ko nožēlo. Laulības pirmos gadus viņš bija pavadījis, rūpējoties par ģimenes materiālo labklājību, mēģinot "iekārtot viņiem jaukas mājas", bet tieši tāpēc lielāko daļu laika pavadīja projām no mājām un ģimenes. Kad sākās vēzis, vīrietis katru mīļu brīdi centās būt kopā ar viņiem, bet bija jau par vēlu. Meita jau studēja, un viņai bija pašai savi draugi. Kad meitiņa bija maza un gribēja tēti, viņš savukārt bija pārāk aizņemts, pelnot naudu.

Runājot par savu pašreizējo stāvokli, P. kungs sacīja: "Miegs ir vienīgais atvieglojums. Katrs nomoda mirklis ir ciešanas, vistīrākās ciešanas. Ne mazākā atvieglojuma. Ar skaudību domāju par diviem vīriešiem, kuru nāvessodu izpildi es redzēju. Sēdēju tieši pretī pirmajam vīrietim. Neko nejutu. Tagad domāju, ka viņam veicies. Viņš bija pelnījis mirt. Bet viņam nebija jācieš nāve bija ātra un nesāpīga. Savukārt es guļu gultā ik stundu, ik dienu neciešamās mokās."

P. kungu tik ļoti nemocīja sāpes un fiziskās neērtības, cik nožēla, ka nav spējis piepildīt ģimenes cerības, ka bijis "neveiksminieks". Viņu mocīja milzīgā vēlme "atbrīvoties un gulēt, gulēt, gulēt" un pastāvīgais spiediens no apkārtējo puses. "Medmāsas nāk un saka, ka man jāēd, citādi novārgšu, ārsti ienāk un stāsta par jaunām viņu uzsāktām ārstniecības metodēm, sagaidot, ka es par to priecāšos; tad ierodas sieva un stāsta par darbu, kas man būs jādara, kad izkļūšu no šejienes, tad vēl meita skatās uz mani un saka: "Tev jāizveseļojas!" Kā lai cilvēks šādos apstākļos mierīgi nomirst?"

īsu brīdi viņš pasmaidīja un turpināja: "Es izturēšu šo ārstēšanu un vēlreiz atgriezīšos mājās. Nākamajā dienā iešu uz darbu un nopelnīšu vēl mazliet naudas. Manas meitas izglītība tāpat

tiks apmaksāta no manas apdrošināšanas naudas, bet viņai vēl kādu brīdi ir vajadzīgs tēvs. Taču jūs zināt, un arī es zinu, ka es to vienkārši nespēju izdarīt. Varbūt viņiem jāiemācās samierināties ar to. Tad nomirt būtu daudz vieglāk!"

P. kungs un arī V. kundze (VII nodaļā) uzskatāmi parāda, cik grūti pacientiem ir sagaidīt neizbēgamo un paredzamo nāvi, ja ģimene nav gatava "atlaist" un skaidri vai aplinkus liedz viņiem atbrīvoties no savām šīszemes saitēm. V. kundzes vīrs stāvēja pie viņas gultas, atgādinot par abu laimīgo laulību, kurai nevajadzētu vēl beigties, lūgdams ārstus darīt visu, kas cilvēka spēkos, lai neļautu sievai nomirt. Savukārt P. kunga sieva atgādināja vīram par nepiepildītajiem solījumiem un neizdarītajiem darbiem, tādējādi paužot to pašu vajadzību, proti lai viņš būtu līdzās vēl daudzus gadus. Neteikšu, ka abi šie dzīvesbiedri izmantoja nolieguma aizsargmehānismu. Viņi lieliski apzinājās savu laulāto reālo stāvokli. Tomēr abi, paši savu vajadzību dzīti, neņēma vērā realitāti. Viņi to apzinājās, runājot ar citiem cilvēkiem, bet noliedza pacientu priekšā. Taču tieši slimniekiem bija jāzina, ka arī viņu tuvinieki apzinās stāvokļa nopietnību un spēj samierināties ar realitāti. Bez šīs apziņas "katrs nomoda mirklis ir vistīrākās ciešanas", kā P. kungs sacīja. Mūsu saruna beidzās ar cerību, ka vīrietim visnozīmīgākie cilvēki iemācīsies samierināties ar viņa nāves realitāti, nevis paudīs cerības paildzināt viņa dzīvi.

Vīrietis bija gatavs šķirties no šīs pasaules. Viņš bija sasniedzis pēdējo stadiju, kad dzīves beigas šķiet vilinošākas vai vienkārši nepietiek spēka dzīvot tālāk. Kāds varētu apšaubīt, vai visa medicīnas arsenāla izmantošana šajā situācijā ir atbilstoša. Nodrošinot pietiekami daudz infūzijas un pārliešanas šķīdumu, vitamīnu un antidepresantu, ar psihoterapijas un somatiskās ārstēšanas palīdzību daudzi šādi pacienti saņem papildu "stimulu" nodzīvot vēl kādu laiku. Tomēr biežāk esmu dzirdējusi lādēšanos, nevis pateicības vārdus par iegūto laiku, un vēlreiz atkārtoju savu pārliecību, ka pacientam ir tiesības nomirt mierīgi un ar cieņu. Viņu nevajadzētu izmantot mūsu vajadzību apmierināšanai brīdī, kad viņa paša vajadzības nesakrīt ar mūsējām. Es runāju par pacientiem, kuri ir fiziski slimi, bet pie pilna prāta un spējīgi paši pieņemt lēmumus. Viņu vēlmes un viedokli vajadzētu cienīt, viņus vajadzētu uzklausīt un aprunāties ar viņiem. Ja pacienta vēlēšanās ir pretēja mūsu uzskatiem vai pārliecībai, mums šīs pretrunas vajadzētu aiklati izrunāt un lēmumu pieņemšanu attiecībā uz turpmāku iejaukšanos vai ārstēšanu atstāt pacienta ziņā. Esmu piedzīvojusi, ka daudzi neārstējami slimi pacienti, kurus līdz šim esmu intervējusi, rīkojas iracionāli vai izsaka nepieņemamus lūgumus, viņu vidū arī divas iepriekš aprakstītās psihozes pārņemtās sievietes, kuras [āvās ārstēšanai, neraugoties uz to, ka viena pilnībā noliedza savu slimību.

Ģimene pēc tuvinieka nāves

Kad PACIENTS nomirst, nežēlīgi un nepiedienīgi man šķiet runāt par Dieva mīlestību. Zaudējot kādu, īpaši ja ir bijis maz vai nemaz nav bijis laika sagatavoties, mēs esam saniknoti, dusmīgi un izmisuši; mums būtu jāļauj vaļu šīm jūtām. Tuviniekus nereti pamet vienus, tiklīdz viņi ir devuši savu piekrišanu autopsijai. Rūgtuma, dusmu pilni vai vienkārši pamiruši, viņi staigā pa slimnīcas gaiteņiem, bieži nespējot apzināties nežēlīgo realitāti. Dažas pirmās dienas ir piepildītas ar rosību, organizējot bēres un pieņemot apciemojošos radiniekus. Tukšums un pamestības sajūta iestājas pēc bērēm, kad radinieki aizbrauc. Tas ir laiks, kad ģimenes locekļi ir vispateicīgākie, ja atrodas kāds, ar kuru parunāties, īpaši ja šis kāds vēl nesen ir runājis ar mirušo un varētu pastāstīt par jaukiem mirkļiem īsi pirms nelaiķa nāves. Tas palīdz tuviniekam pārvarēt šoku un sākotnējās sēras un sagatavo viņu pakāpeniskai notikušā pieņemšanai.

Radinieki mēdz gremdēties atmiņās un ļauties fantāzijām, bieži runā ar mirušo, it kā viņš vēl būtu dzīvs. Viņi ne tikai norobežojas no dzīvajiem, bet liedz sev atzīt tuvā cilvēka nāves realitāti. Tomēr dažiem tas ir vienīgais veids, kā pārdzīvot zaudējumu, un būtu nežēlīgi izsmiet viņus vai dienu no dienas uzspiest nepieņemamo realitāti. Daudz noderīgāk būtu izprast nepieciešamo palīdzību un palīdzēt šķirties, pamazām izraujot viņus no vientulības. Bieži esmu to novērojusi jaunās atraitnēs, kuras agri zaudējušas vīru un nav bijušas tam gatavas.

Vēl biežāk tas droši vien novērojams kara laikā, kad jauni vīrieši mirst visapkārt, tomēr domāju, ka karš vienmēr liek tuviniekiem apzināties iespējamību, ka jauneklis neatgriezīsies. Tāpēc tādos apstākļos nāve ir saprotamāka nekā jauna vīrieša negaidīta nāve strauji progresējošas slimības dēļ.

Noslēgumā vajadzētu pieminēt bērnus. Nereti viņi tiek piemirsti. Nav jau tā, ka visiem būtu vienalga drīzāk otrādi. Tomēr tikai retais spēj brīvi runāt ar bērnu par nāvi. Maziem bērniem ir dažādi priekšstati par nāvi, un tie ir jāņem vērā, lai runātu ar viņiem un izprastu viņu sacīto. Līdz trīs gadu vecumam bērns baidās vienīgi no šķiršanās, vēlāk seko bailes tikt sakropļotam. Šajā vecumā mazulis sāk mobilizēties, dodas pirmajos ceļojumos uz "ārpasauli" vizinās ar trīsriteni pa ietvi, piemēram. Tieši šajā vidē viņš pirmo reizi var ieraudzīt, kā mīļoto mājdzīvnieku sabrauc automašīna vai kā kaķis saplosa skaistu putniņu. Lūk, ko viņam nozīmē sakropļošana, jo konkrētajā vecumposmā bērnam rūp viņa ķermeņa viengabalainība un jebkas, kas to var iznīcināt, liekas draudīgs.

Arī nāve, kā jau minēju 1 nodaļā, trīsgadīgam bērnam nav nekas neatgriezenisks. Tā ir tikpat pārejoša kā zieda sīpola ierakšana zemē rudenī, lai nākamajā pavasarī uzplauktu zieds.

Pēc piecu gadu vecuma nāve iegūst cilvēciskus vaibstus bubulis, kurš atnāk un aizved projām cilvēkus; taču vēl aizvien nāve tiek uztverta kā iejaukšanās no malas.

Ap deviņu, desmit gadu vecumu parādās reālistiskāks priekšstats, proti, ka nāve ir neatgriezenisks bioloģisks process.

Bērni atšķirīgi reaģēs uz kāda no vecākiem nāvi, sākot no klusas ieraušanās sevī un norobežošanās, beidzot ar mežonīgām skaļām sērām, kas piesaista uzmanību un tādējādi aizstāj mīļoto un vajadzīgo cilvēku. Tā kā bērni vēl neizprot atšķirību starp vēlmi un rīcību (kā norādīts I nodaļā), viņi var izjust milzīgu nožēlu un vainas apziņu. Viņi jutīsies atbildīgi par to, ka nogalinājuši savus vecākus, un tāpēc baidīsies no šaušalīgas atmaksas un soda. No otras puses, šķiršanos viņi var uztvert samērā mierīgi un izteikt, piemēram, šādus vārdus: "Viņa atgriezīsies pavasara brīvdienās." Vai slepus ielikt mammai līdzi ābolu, gādājot, lai īslaicīgajā ceļojumā viņai netrūktu ēdamā. Ja pieaugušie, kuri šajā laikā paši ir bēdu sagrauzti, nesaprot bērnus un norāj vai norāda uz kļūdām, bērni savu sērošanu var noslēpt dziļi sevī, kas nereti vēlāk izraisa emocionālus traucējumus.

Savukārt pusaudzis īpaši neatšķiras no pieaugušā. Pusaudžu gadi jau tā ir grūts laiks, un vēl vecāka zaudējums šajā laikā jaunietim varētu kļūt par pārlieku smagu pārbaudījumu. Viņus vajadzētu uzklausīt un ļaut nolaist tvaiku, vienalga, vai tā būtu vainas apziņa, dusmas vai vienkārši skumjas. Ar to es gribu sacīt ļaujiet radiniekam izrunāties, izraudāties vai vajadzības gadījumā izbļaustīties. Ļaujiet viņiem dalīties jūtās un atbrīvoties no tām, bet esiet pieejami. Tuviniekam priekšā vēl ilgs sēru laiks, savukārt mirušā grūtības jau ir galā. Radiniekiem vajadzīga palīdzība un atbalsts, sākot no tā sauktās sliktās prognozes apstiprināšanās līdz pat vairākiem mēnešiem pēc mīļotā cilvēka nāves.

Ar palīdzību es, saprotams, nedomāju nekāda veida profesionālu psihoterapeita konsultāciju; vairumam cilvēka tā nav vajadzīga, ne arī viņi to var atļauties. Taču viņiem ir vajadzīgs cilvēks, draugs, ārsts, māsiņa vai KAPELĀNS nav svarīgi, kas tieši. Sociālais darbinieks var būt vissvarīgākais, ja palīdz nokārtot norīkojumu uz pansionātu un ja ģimene vēlas runāt par savu māti šajā vidē, ko bieži pavada vainas apziņa, ka nav paturējuši viņu mājās. Ģimenes reizēm ir apciemojušas citus vecīšus tajā pašā pansionātā un turpinājušas rūpēties par kādu citu, iespējams, noliedzot notikušo, bet tikpat labi tā varētu būt vēlme ar labiem darbiem atlīdzināt iepriekš neizdarīto, kad vecmāmiņa vēl bija dzīva. Lai kāds būtu patiesais iemesls, mums vajadzētu mēģināt izprast viņu vajadzības un palīdzēt radiniekiem realizēt viņu vēlmes konstruktīvi, tādējādi mazinot vainas un kauna sajūtas vai bailes no atmaksas. Visnozīmīgākā palīdzība, kādu mēs varam sniegt jebkuram tuviniekam bērnam vai pieaugušajam -, ir palīdzēt atklāt viņa jūtas vēl pirms nāves un ļaut izdzīvot šīs emocijas, vienalga, vai tās ir racionālas vai iracionālas.

Paciešot viņu dusmu izvirdumus, vienalga, vai tie ir vērsti pret mums, mirušo vai Dievu, mēs palīdzam viņiem spert milzu soli samierināšanās virzienā bez jebkādas vainas apziņas. Ja vainojam viņus par to, ka viņi uzdrošinās izgāzt šādas sociāli nepieņemamas jūtas, tad paši esam vainīgi, ka paildzinām tuvinieku sēras, kaunu un vainas apziņu, kuru sekas nereti ir fiziskas un psihiskas slimības.

X nodaļa dažas sarunas ar nedziedināmi slimajiem

Nāve, tava verdzene, pie manām durvīm stāv. Tā nezināmu jūru šķērsojusi un tavu aicinājumu man atnesusi. Nakts tumša, un bailes manu sirdi māc tomēr ņemšu es lampu, atvēršu vārtus un paklanoties viņu laipni uzņemšu. Tava vēstnese pie manām durvīm stāv. Lūgsnā saliktām rokām un asarām acis pielūgšu viņu. Pielūgsmē nolikšu viņai pie kājām savas sirds bagātību. Viņa atgriezīsies, uzdevumu paveikusi savu, ar tumšu ēnu aizēnojot rītu manu; bet manās pamestajās mājās paliks vien vārgā patība vēl kā pēdējais ziedoklis tev no manis.

T agorf.

No krājuma "Gitandžali", I.XXXV1

Iepriekšējās nodaļās centāmies norādīt uz iemesliem, kāpēc pacientiem ir aizvien grūtāk izstāstīt par savām vajadzībām nopietnas vai iespējami nāvējošas slimības laikā. Esam snieguši dažu mūsu atklājumu kopsavilkumu un centušies aprakstīt pielietotās metodes, kā izdibināt pacientu vajadzības, problēmas, raizes un vēlmes. Jāatceras, ka PACIENTS reti pazīst intervētāju; pirms tam abi tikušies tikai uz pāris minūtēm, lai noorganizētu sarunu.

Esmu izraudzījusies vienu interviju ar pacientu, pie kura tajā pašā laikā ciemojās māte, kas vēlējās tikties ar mums, lai sniegtu dažas atbildes. Manuprāt, šis ir lielisks paraugs, kā ģimenes locekļi tiek galā ar nāvējošu slimību un cik atšķirīgas reizēm ir abu atmiņas par vienu un to pašu notikumu. Katrai sarunai seko īss kopsavilkums par faktiem,

kas pamato iepriekšējās noda|ās izteiktos apgalvojumus. Patiesās sarunas neprasa komentārus. Ar nolūku esmu atstājusi tās nerediģētas un nesaīsinātas, lai parādītu brīžus, kad jūtīgi uztvērām pacienta tiešos un netiešos vēstījumus, tāpat arī reizes, kad nebijām tik atsaucīgi. Lasītājiem gan neatklāta paliks tā pieredze, ko gūsti sarunas laikā no neverbālās saziņas starp pacientu un ārstu, ārstu un kapelānu vai pacientu un kapelānu zīmēm, asarām acīs, smaidiem, roku kustībām, tukša skatiena, pārsteiguma pilna skatiena vai pastieptām rokām; šādas saziņas nozīme nav vārdos izsakāma.

Lai gan turpmāk publicētās intervijas ar retiem izņēmumiem bija mūsu pirmās tikšanās ar slimajiem cilvēkiem, vairumā gadījumu tās nebija vienīgās. Ar visiem pacientiem tikāmies, cik vien bieži bija nepieciešams, līdz pat viņu nāvei. Daudzus mūsu pacientus vēl reizi izrakstīja no slimnīcas un atlaida mājās lai tur nomirtu vai atgrieztos slimnīcā vēlāk. Slimnieki lūdza, lai laiku pa laikam viņiem piezvanām uz mājām, vai paši zvanīja kādam no intervētājiem, lai "nezaudētu saikni". Reizēm gadījās, ka radinieks neoficiāli iegriezās mūsu kabinetā, lai kaut ko uzzinātu par pacienta uzvedību un lūgtu palīdzību un izpratni vai dalītos ar mums atmiņās jau pēc pacienta nāves. Mēģinājām būt viņiem tikpat pieejami kā pacientiem, kamēr viņi ir slimnīcā un arī pēc tam.

* * &gt;&gt;

Turpmākajās intervijās var pētīt, kādu loma šajā grūtajā laikā ir tuviniekiem.

S. kundzi bija pametis vīrs, kuram par sievas neārstējamo slimību netieši bija paziņojuši divi mazie dēlēni. Pacientes smagās slimības laikā visnozīmīgākā loma bija kaimiņienei un draugam, lai gan sieviete sagaidīja, ka pēc nāves par viņas bērniem rūpēsies šķirtais vīrs un viņa otrā sieva.

Septiņpadsmitgadīga meitene sarunā apliecina jauna cilvēka drosmi, sastopoties ar smagu nelaimi. Intervijai ar viņu sekoja saruna ar meitenes māti abas runāja par sevi.

Savukārt K. kundze nespēja samierināties ar tuvojošos nāvi daudzo ģimenes pienākumu dēļ, kuri gūlās uz viņas pleciem. Šis ir vēl viens uzskatāms piemērs, cik būtiska ir ģimenes konsultēšana, kad pacientam ir jārūpējas par slimiem, no viņiem atkarīgiem vai veciem cilvēkiem.

L. kundze, kura bija sava neredzīgā vīra acis, mūsu piedāvāto sarunu izmanto, lai pierādītu, ka vēl aizvien ir rīcībspējīga, ber krīzes situācijā gan vīrs, gan sieva izmantoja noliegšanas aizsargmehānismu.

S. kundze bija četrdesmit astoņus gadus veca sieviete, kura piederēja pie protestantu baznīcas un viena audzināja divus jaunus zēnus. Viņa bija izteikusi vēlēšanos aprunāties ar kādu, un mēs uzaicinājām uz mūsu semināru. Sieviete atnāca negribīgi un bija nedaudz satraukta, bet pēc semināra izjuta ārkārtīgu atvieglojumu. Ejot uz sarunu telpu, PACIENTE stāstīja par abiem dēliem, un šķita, ka viņi bija lielākais viņas rūpju objekts, kamēr māte atradās slimnīcā.

ĀRSTE: S. kundze, mēs patiesībā neko nezinām par jums, ja neskaita

mirkli, kad pirmīt ar jums runājām. Cik jums ir gadu? PACIENTS: Pag, svētdien man paliks četrdesmit astoņi. ĀRSTE: Nākamajā? Būs jāpadomā par to. Šī ir otrā reize, kad esat slimnīcā? Kad nokļuvāt šeit pirmo reizi? PACIENTE: Aprīlī. ĀRSTE: Kāda iemesla dēļ? PACIENTE: Audzējs krūtī. ĀRSTE: Kāds audzējs?

PACIENTE: To gan es jums īsti nepateikšu. Saprotiet, man nav tik daudz

zināšanu par šo slimību, lai atšķirtu vienu veidu no cita. ĀRSTE: Un kā jums šķiet, kāds tas ir? Kā jums izstāstīja, kas jums kaiš?

PACIENTE: Kad nokļuvu slimnīcā, man uztaisīja biopsiju, un aptuveni pēc divām dienām ienāca mans ģimenes ārsts un sacīja, ka saņemti rezultāti un ka audzējs ir ļaundabīgs. Taču tā precīzo nosaukumu es īsti…

ĀRSTE: Tomēr jums teica, ka tas ir ļaundabīgs.

PACIENTE: Jā.

ĀRSTE: Kad tas notika?

PACIENTE: Tas laikam bija marta beigās.

ĀRSTE: Šā gada? Tātad līdz pat šim gadam jūs bijāt vesela?

PACIENTE: Nē, nē. Redziet, man ir apturēta tuberkuloze, tāpēc savulaik esmu mēnešiem ilgi pavadījusi sanatorijās.

ĀRSTE: Saprotu. Kur? Kolorādo? Kur bija šīs sanatorijas?

PACIENTE: Ilinoisā.

ĀRSTE: Tātad jūs savā mūžā esat daudz slimojusi. PACIENTE: Jā.

ĀRSTE: Vai var teikt, ka esat pieradusi pie slimnīcām?

PACIENTE: Nē, nedomāju, ka jebkad pieradīšu.

ĀRSTE: Un kā sākās šī slimība? Kāpēc nok|uvāt slimnīcā? Vai varat izstāstīt par slimības sākumu?

PACIENTE: Man bija nelieEs mezgliņš. Tāda kā pinnīte vai kas tamlīdzīgs. Tieši šeit. Auga aizvien lielāks un sāpīgāks un… Nedomāju, ka es būtu citādāka nekā pārējie. Negribēju iet pie ārsta un visu laiku atliku, līdz galu galā sapratu, ka kļūst aizvien sliktāk un sliktāk, un biju spiesta meklēt ārstu. Dažus mēnešus pirms tam nomira mans ilggadējais ģimenes ārsts. Nezināju, pie kā vērsties. Man nav vīra, biju precējusies divdesmit divus gadus, bet vīrs nolēma, ka vēlas citu. Tāpēc palikām tikai mēs ar puikām, un es jutu, ka esmu viņiem vajadzīga. Iespējams, tieši šā iemesla dēļ man likās: ja noticis kaut kas ļoti nopietns… Nu, es mēģināju sev ieskaidrot, ka tā nevar būt. Man jābūt mājās pie puikām. Tas bija galvenais iemesls, kāpēc atliku. Un tad, kad es tomēr aizgāju, bumbulis jau bija kļuvis ļoti lieEs un tik sāpīgs, ka nespēju izturēt, sāpes neciešamas. Ģimenes ārsts vizītes laikā paziņoja, ka savā kabinetā neko nevar izdarīt un man jādodas uz slimnīcu. Tā nu cs devos. Pēc četrām vai piecām dienām mani uzņēma slimnīcā, bet audzējs bija arī uz vienas no olnīcām.

ĀRSTE: Vienlaikus? Vai to atrada?

PACIENTE: Jā. Manuprāt, viņš gribēja kaut ko uzsākt, kamēr biju slimnīcā, un, paņēmis biopsiju, viņš vēlāk atgriezās ar rezultātiem, teikdams, ka audzējs ir ļaundabīgs un, dabiski, viņš neko citu nevarēja darīt. Tāpēc sacīja, ka manā labā vairs neko nevar darīt un ka man ir jāizlemj, kurp es gribu doties.

ĀRSTE: Ar to domājot uz kuru slimnīcu?

PACIENTE: Jā.

ĀRSTE: Un tad jūs izvēlējāties šo slimnīcu? PACIENTE: Jā.

ĀRSTE: Kāpēc tieši šo slimnīcu?

PACIENTE: Man ir draugs, kurš gulējis šajā slimnīcā. Es pazīstu viņu, pateicoties savai apdrošināšanai, un viņš tik ļoti slavēja šo slimnīcu, ārstus un māsiņas. Viņš teica, ka ārsti ir īsti savas jomas speciālisti un es saņemšu brīnišķīgu aprūpi.

ĀRSTE: vai tā ir? PACIENTE: jā.

ĀRSTE: Gribētos zināt, kā jūs uzņēmāt, kad jums pateica, ka slimība ir ļaundabīga? Ko jūs par to domājāt pēc tam, kad tik ilgi bijāt atlikusi iespēju uzzināt patiesību? Kā tas bija dzirdēt briesmīgās ziņas, ņemot vērā jūsu nepieciešamību būt mājās un rūpēties par saviem bērniem? Kā reaģējāt, kad tas beidzot bija jāizstāsta?

PACIENTE: Pirmo reizi izdzirdējusi, es sabruku.

ĀRSTE: kā?

PACIENTE: Emocionāli.

ĀRSTE: Slīgāt depresijā, raudājāt?

PACIENTE: Mhm, vienmēr biju domājusi, ka man nekas tāds nevar būt. Kad sapratu, cik nopietns ir stāvoklis, domāju, ka man ar to jāsamierinās, emocionāEs sabrukums neko neatrisinās, un, jo ātrāk es nokļūšu pie kāda, kurš man var palīdzēt, jo labāk būs.

ĀRSTE: Vai izstāstījāt saviem bērniem?

PACIENTE: Jā, izstāstīju abiem. Nezinu gan, cik no tā viņi īstenībā saprot. Bērni zina, ka tas ir ļoti nopietni, bet ko tieši viņi saprot to es nezinu.

KAPELĀNS: UN pārējā jūsu ģimene? Vai pateicāt vēl kādam? Vai jums ir vēl kāds tuvinieks?

PACIENTE: Man ir paziņa, draugs, ar kuru es satiekos aptuveni piecus gadus. Viņš ir ļoti jauks cilvēks un bijis ļoti labs pret mani. Arī pret puikām labi izturas kopš neesmu mājās, viņš pieskata puikas, gādā, lai kāds viņus vakarā pabaro un pavada laiku kopā ar viņiem. Lai zēni nebūtu pilnīgi vieni, paši savā vaļā. Protams, vecākais dēEs ir pietiekami atbildīgs, tomēr vēl nepilngadīgs, līdz viņam paliks divdesmit viens.

Kapf.i.ans: Jūs jūtaties labāk, ja kāds ir mājās?

PACIENTE: Jā. Vēl man ir kaimiņiene. Mēs dzīvojam dvīņu mājā, un viņa dzīvo otrā pusē. Kaimiņiene katru dienu ienāk pie manis. Palīdzēja man ar mājas darbiem, kamēr biju mājās. Viņa rūpējās par mani, vannoja mani un gādāja, lai man būtu kaut kas ēdams. Brīnišķīgs cilvēks. Kaimiņiene ir ļoti reliģioza un manā labā ir briesmīgi daudz darījusi.

ĀRSTE: Kāda viņai ticība?

PACIENTE: īsti nezinu, uz kuru baznīcu viņa iet.

ĀRSTE: Protestantu? PACIENTE: Jā.

KAPELĀNS: Vai jums ir ari citi tuvinieki vai…

PACIENTE: Man ir brālis, kurš šeit dzīvo.

KAPELĀNS: Bet viņš nav tik tuvs kā…

PACIENTE: Mēs neesam visai tuvi, nē. Jūtu, ka neilgajā laikā, kopš pazīstu kaimiņieni, viņa kļuvusi par manu tuvāko cilvēku. Es varu izrunāties ar viņu, un viņa runā ar mani, un es jūtos labāk.

ĀRSTE: Jums veicies.

PACIENTE: Viņa ir brīnišķīga. Nepazīstu nevienu viņai līdzīgu. Gandrīz katru dienu saņemu kartiņu vai dažas rindiņas pastā no viņas. Tās var būt muļķīgas vai nopietnas, bet es visu laiku gaidu ziņu no viņas.

ĀRSTE: Kādam nav vienalga. PACIENTE: Jā.

ĀRSTE: Pirms cik ilga laika vīrs jūs pameta?

PACIENTE: 1959. gada septembrī.

ĀRSTE: 1959. gadā. Kad jūs saslimāt ar tuberkulozi?

PACIENTE: Pirmā reize bija 1946. gadā. Zaudēju meitiņu. Viņai bija divarpus gadi. Tobrīd vīrs bija karadienestā. Meitiņa smagi saslima, un mēs aizvedām viņu pie speciālista slimnīcā. Briesmīgākais, ka mani nelaida pie mazulītes, kamēr viņa atradās slimnīcā. Iestājās koma, no kuras meitiņa tā arī neatmodās. Dakteri jautāja, vai neiebilstu pret autopsijas veikšanu, un es piekritu varbūt kādu dienu tas palīdzēs kādam citam. Tā nu viņi uztaisīja autopsiju, un izrādījās, ka meitiņai bija tā dēvētā miliārā tuberkuloze. Tā bija asinīs. Kad vīrs devās karadienestā, pie manis uz dzīvi pārcēlās mans rēvs. Pēc meitiņas nāves mūs visus pārbaudīja, un tēvam atklāja krietni lielu caurumu vienā plaušā, bet man bija tikai nelieEs aizēnojums. Tādēļ mūs abus nosūtīja uz sanatoriju. Sabiju tur aptuveni trīs mēnešus vienīgā ārstēšana bija gultas režīms un injekcijas. Man neveica nekādu operāciju. Pēc tam, gadu gaitā, pēc katra puikas dzimšanas gulēju tur atkal. Neesmu bijusi tajā sanatorijā kā PACIENTE kopš 1953. gada, kad piedzima jaunākais puika.

ĀRSTE: Vai meitiņa bija jūsu pirmais bērns?

PACIENTE: Jā.

ĀRSTE: Un vienīgā meita. Tas noteikti bija briesmīgi. Kā jūs atguvāties?

PACIENTE;: Tas bija ļoti smagi.

ĀRSTE: Kas jums deva spēku?

PACIENTE: Lūgšanas vairāk nekā jebkas cits. Mēs abas bijām… tobrīd viņa bija vienīgais, kas man bija. Viņai bija trīs mēneši, kad vīrs devās projām. Viņa vienkārši… Es dzīvoju tikai viņas dēļ. Nespēju iedomāties, ka varētu samierināties, bet tomēr samierinājos.

ĀRSTE: Un tad, kopš vīrs ir jūs pametis, jūs dzīvojat tikai puiku dēļ. PACIENTE: Jā.

ĀRSTE: Tas noteikti ir ļoti grūti. Kā jūsu ticība vai lūgšanas, vai jebkas cits palīdz jums brīžos, kad ir skumji vai domas par slimību nomāc jūs?

PACIENTE: Galvenās, manuprāt, ir lūgšanas.

ĀRSTE: Vai esat kādreiz domājusi vai runājusi ar kādu par to, kas notiks, ja jūs nomirsiet no šīs slimības vai… Jūs nedomājat par tādiem jautājumiem?

PACIENTE: Nē, neesmu visai daudz domājusi. Izņemot sarunājoties ar manu draudzeni viņa man stāsta, cik nopietns ir stāvoklis. Izņemot viņu, es ne ar vienu neesmu runājusi.

KAPELĀNS: Vai jūsu mācītājs apciemo jūs, vai arī jūs ejat uz baznīcu?

PACIENTE: Agrāk gāju uz baznīcu. Mēnešiem ilgi jau nejutos labi, vēl pirms nokļūšanas šeit. Un es neesmu pārāk centīgi apmeklējusi baznīcu. bet…

KAPELĀNS: Vai mācītājs nāk jūs apraudzīt?

PACIENTE: Mācītājs bija atnācis ciemos, kad biju slimnīcā tur, mājās, pirms ierados šeit. Un viņš grasījās apciemot pirms mana brauciena šurp. Es pavisam negaidīti nolēmu braukt šurp, tāpēc viņam nebija iespējas pirms tam apciemot mani. Vēlāk, kad biju jau pavadījusi šeit divas vai trīs nedēļas, tēvs 1). atbrauca ciemos.

Kait i.Ans: Tomēr galvenokārt jūsu ticību spēcināja mājās apkārt esošie cilvēki. Jūs neesat atvieglojusi savu nastu, aprunājoties ar kādu no baznīcas.

PACIENTE: Nē.

KAPELĀNS: Taču jums palīdzēja draudzene.

ākstk: Izklausās, ka jūs sadraudzējāties samērā nesen. Vai jūs tikko pārcēlāties uz dvīņu māju, vai arī viņa ir tikko pārcēlusies?

PACIENTE: Pazīstu kaimiņieni apmēram pusotru gadu.

Ākstf.: UN tikai? Vai nav brīnišķīgi? Kā jūs tik īsā laikā kļuvāt tuvas?

PACIENTE: Nezinu. To īstenībā ir grūti izskaidrot. Viņa teica, ka visu mūžu gribējusi māsu, un arī es vienmēr esmu ilgojusies pēc māsas. Stāstīju, ka mēs ar brāli bijām divi vien, un kaimiņiene sacīja: "Šķiet, esam atradušas viena otru, un man tagad ir māsa." Es piebalsoju. Ienākot istabā, viņa ap sevi rada mājīguma izjūtu.

ĀRSTE: Vai jums ir bijusi māsa?

Pacientei Nē, tikai brālis un es.

ĀRSTE: Jums bija tikai viens brālis. Kādi bija jūsu vecāki?

PACIENTE: Mans tēvs un māte izšķīrās, kad bijām vēl pavisam mazi.

ĀRSTE: Cik mazi?

PACIENTE: Man bija divarpus gadi, bet brālim apmēram trīs ar pusi. Mūs uzaudzināja tante un onkulis.

ĀRSTE: Kādi viņi bija?

PACIENTE: Viņi brīnišķīgi izturējās pret mums.

ĀRSTE: Kas ir jūsu īstie vecāki?

PACIENTE: Mana māte vēl ir dzīva. Viņa dzīvo šeit, bet tēvs nomira drīz pēc tam, kad saslima un tika ievietots sanatorijā.

ĀRSTE: Jūsu tēvs nomira no tuberkulozes? PACIENTE: Jā.

ĀRSTE: Saprotu. Ar ko jums bija tuvākas attiecības?

PACIENTE: Nu, ar manu tanti un onkuli viņi bija mani īstie māte un tēvs. Mēs bijām kopā ar viņiem jau kopš mazotnes. Viņi nekad

mums neteica, ka ir tante un onkulis, viņi mums bija gluži kā vecāki.

ĀRSTE: Tur nebija nekā neīsta? Viņi bija godīgi? PACIENTE: Jā, jā.

KAPELĀNS: Vai viņi ir dzīvi?

PACIENTE: Nē. Tēvocis jau vairākus gadus ir miris. Tante vēl dzīva. Viņai ir astoņdesmit pieci gadi.

KAPELĀNS: Vai viņa zina par jūsu slimību?

PACIENTE: Jā.

KAPELĀNS: Vai jums ir ciešs kontakts ar viņu?

PACIENTE: Jā, ir gan. Viņa neiet bieži ārā no mājas, nejūtas labi. Pērn viņai mugurā bija iemeties artrīts, un viņa ilgu laiku nogulēja slimnīcā. Nezināju, vai tante vispār pārdzīvos slimību. Tomēr viņa atveseļojās un tagad jūtas labi. Tantei ir pašai savs mājoklītis, viņa dzīvo viena un pati rūpējas par sevi, kas, manuprāt, ir brīnišķīgi.

ĀRSTE: Astoņdesmit četri gadi?

PACIENTE: Astoņdesmit pieci.

ĀRSTE: Kā jūs pelnāt iztiku? Kur jūs strādājāt?

PACIENTE: Es strādāju uz pusslodzi līdz brīdim, kad nokļuvu šeit.

ĀRSTE: Aprīlī?

PACIENTE: Jā. Bet mans vīrs mums maksā iknedēļas pabalstu.

ĀRSTE: Saprotu. Tātad jūs neesat atkarīga no darba? PACIENTE: Nē.

ĀRSTE: Vai jūsu vīrs vēl sazinās ar jums?

PACIENTE: Nu, viņš tiekas ar puikām, kad vien vēlas. Allaž licies, ka vīrs satiekas ar viņiem rikai tad, kad pats to izlēmis. Mēs dzīvojam vienā pilsētā.

ĀRSTE: Vai viņš ir otrreiz precējies?

PACIENTE: Jā, viņš ir precējies. No jauna apprecējās aptuveni gadu pēc aiziešanas.

ĀRSTE: Vai viņš zina par jūsu slimību? PACIENTE: Jā.

ĀRSTE: Cik daudz viņš zina?

PACIENTE: īstenībā nav ne jausmas, neko, varbūt vienīgi puikas pateikuši.

ĀRSTE: Tātad jūs nesarunājaties ar viņu.

PACIENTE: Nē.

Arstr: Saprotu. Vai esat tikusies ar viņu?

PACIENTE: Ne jau, lai runātu ar viņu. Fs ne… nē.

ĀRSTE: Kuras ķermeņa daļas ļaundabīgais audzējs šobrīd ir skāris?

PACIENTE: Audzējs ir te, un vēl plankums uz aknām. Vēl man uz kājas ir lieEs audzējs, kas saēdis lielāko daļu kaula, tāpēc kājā ielika skrūvi.

ĀRSTE: Tas bija pavasari vai vasarā?

PACIENTE: Jūlijā. Un vēl man ir audzējs uz olnīcas, tomēr īsti nav zināms, jo viņiem vēl jānoskaidro, kur tas sācies.

ĀRSTE: Jā. Viņi zina, ka tas tagad ir dažādās vietās, bet nezina par tā izcelsmi. Jā. Kas jums šķiet briesmīgākais šādas ļaundabīgas slimības situācijā? Kā tā apgrūtina jūsu normālo dzīvi un rīcību? Jūs nevarat paiet, vai ne?

PACIENTE: Jā, tikai uz kruķiem.

ĀRSTE: Vai varat pārvietoties pa māju uz kruķiem?

PACIENTE: Jā. Bet gatavot ēst un darīt citus mājasdarbus ir ļoti grūti.

ĀRSTE: Kā vēl tas jūs ietekmē?

PACIENTE: īsti nezinu.

ĀRSTE: Augšstāvā, šķiet, jūs stāstījāt par milzīgām sāpēm. PACIENTE: Nudien.

ĀRSTE: Jā. Vai vēl sāp?

PACIENTE.: Mhm. Domāju, pēc tik daudziem mēnešiem cilvēks drīzāk iemācās sadzīvot ar to. Kad sāk sāpēt tik briesmīgi, ka nespēju izturēt, tad kaut ko palūdzu. Taču es nekad neesmu aizrāvusies ar zāļu dzeršanu.

ĀRSTE: S. kundze mani pārsteidza ar to, cik lielas sāpes spēj izturēt, līdz ieminas kaut ar pušplēstu vārdiņu. Tāpat viņa ilgu laiku gaida un redz audzēju augam, pirms dodas pie ārsta.

PACIENTE: Tā vienmēr bijusi mana lielākā nelaime.

ĀRSTE: Vai medmāsām ir grūti jūs aprūpēt? Vai sakāt viņām, kad jums kaut kas vajadzīgs? Kāda PACIENTE jūs esat?

PACIENTE: Labāk pavaicājiet to māsiņām. (Jokojot.)

KAPELĀNS: Tas ir viegli izdarāms, bet mūs interesē jūsu domas.

PACIENTE: Nu, es nezinu. Domāju, ka protu satikt ar ikvienu.

ĀRSTE: Aha, man jau tā likās. Bet varbūt jūs nelūdzat pietiekami bieži.

PACIENTE: Es nelūdzu biežāk nekā man tas vajadzīgs.

ĀRSTE: Kāpēc?

PACIENTE: īsti nezinu. Cilvēki ir dažādi. Redziet, es vienmēr biju laimīga, kad varēju parūpēties par sevi, apkopt māju un rūpēties par puikām. Mani tas visvairāk uztrauc. Kad jūtu, ka kādam citam tagad ir jārūpējas par mani. Man to ir ļoti grūti pieņemt.

ĀRSTE: Vai ļaunākais ir tas, ka kļūstat vēl slimāka? Zaudējot spēju

dot citiem? PACIENTE: Jā.

ĀRSTE: Kā vēl jūs varētu dot citiem, nebūdama fiziski aktīva?

PACIENTE: Var atcerēties viņus savās lūgšanās.

ĀRSTE: Vai palīdzat ar to, ka atnācāt šurp?

PACIENTE: Jā.

ĀRSTE: Vai domājat, ka tas palīdzēs kādam citam pacientam?

PACIENTE: Jā, domāju, ka palīdzēs. Es ceru.

ĀRSTE: Kā vēl mēs, jūsuprāt, varētu palīdzēt? Kā uztverat nāvi? Ko jums tā nozīmē?

PACIENTE: Es nebaidos mirt.

ĀRSTE: Nē? PACIENTE: Nē.

ĀRSTE: Tā jums nešķiet nekas slikts?

PACIENTE: Tā es nedomāju. Dabiski, ikviens vēlas dzīvot tik ilgi, kamēr vien var.

ĀRSTE: Dabiski.

PACIENTE: Bet es nebaidītos nomirt.

ĀRSTE: Kā jūs to iedomājaties?

KAPELĀNS: Tieši par to es prātoju, ka mēs nerunājam vienīgi par cilvēku problēmām. Kā jūs domājat, kas notiks, ja viss beigsies ar nāvi? Vai esat par to domājusi? Jūs minējāt, ka runājāt ar draudzeni.

PACIENTE: Jā. Mēs esam par to runājušas.

KAPELĀNS: Vai jūs varētu atklāt kādu daļu no savām izjūtām?

PACIENTE: Man ir grūti runāt, vai zināt.

KAPELĀNS: Tātad ērtāk ir runāt ar kaimiņieni, nevis kādu citu.

PACIENTE: Ar kādu citu pazīstamu.

Kaiti āns: Vai varu uzdot jums ar to saistītu jautājumu? Kā jūsu slimība bet jūs jau esat slimojusi ar tuberkulozi un zaudējusi meitu… Kā šī pieredze ietekmēja jūsu attieksmi pret dzīvi, jūsu reliģiskajiem priekšstatiem?

PACIENTE: Šķiet, tā ir pietuvinājusi mani Dievam.

KAPELĀNS: Kādā ziņā? Jūtot, ka viņš varētu palīdzēt vai…

PACIENTE: Jā, es jūtu, ka esmu nodevusi sevi viņa rokās. Viņa ziņā būs, vai es izveseļošos un dzīvošu normālu dzīvi.

KaitlANS: Jūs minējāt, cik grūti ir būt atkarīgai no citiem cilvēkiem, un tomēr draudzene jums ir milzum daudz palīdzējusi. Vai ir grūti būt atkarīgai no Dieva? PACIENTE: Nē.

KAPELĀNS: Viņš vairāk līdzinās šai draudzenei? PACIENTE: Jā.

ĀRSTE: Bet, ja pareizi sapratu, jūsu draudzenei ir tādas pašas vajadzības kā jums. Arī viņa vēlas māsu, tāpēc abas esat ieguvējas, nevis rikai devējas.

PACIENTE: Viņas dzīvē bijušas bēdas un grūtības, iespējams, tas mūs satuvināja.

ĀRSTE: Vai viņa ir vientuļa sieviete?

PACIENTE: Viņa spēj saprast. Viņa ir precējusies, bērnu nav. Kaimiņiene mīl bērnus, taču pašai savu nekad nav bijis. Bet viņa mīl visus citus bērnus. Abi ar vīru strādā bērnunamā, bijuši arī audžuvecāki. Viņiem vienmēr apkārt bijuši bērni, un arī pret maniem puikām viņi ir ļoti jauki.

ĀRSTE: Kas rūpētos par abiem, ja jums ilgāks laiks būtu jāpavada slimnīcā vai jūs nomirtu?

PACIENTE: Man šķiet… būtu tikai dabiski gadījumā, ja ar mani kaut kas notiktu, tad tas būtu viņu tēvs. Būtu viņa kārta…

ĀRSTE: Ko jūs par to domājat?

PACIENTE: Manuprāt, tā būtu vislabāk.

ĀRSTE: Puikām?

PACIENTE: Nezinu, vai tas būtu labākais puikām, bet…

ĀRSTE: Kā viņi satiek ar tēva otro sievu? Kas patiesībā aizstātu māti?

PACIENTE: Viņiem no viņas nebūtu nekāda labuma.

ĀRSTE: Kādā ziņā?

PACIENTE: Nezinu, vai viņai riebjas puikas, nav ne jausmas. Tomēr dziļi sirdī, manuprāt, tēvs mīl puikas, vienmēr ir mīlējis. Ja līdz tam nonāktu, nezinu, vai būtu kas tāds, ko viņš nedarītu viņu dēļ.

KAPELĀNS: Jūsu puikas ir diezgan lieli. Jaunākajam ir trīspadsmit?

PACIENTE: Trīspadsmit. Viņš šogad iet astotajā klasē.

ĀRSTE: Trīspadsmit un astoņpadsmit gadi tātad?

PACIENTE: Vecākais puika pagājušajā gadā beidza vidusskolu. Septembrī viņam palika astoņpadsmit. Viņam nācās pieteikties karadienestā, kas viņu nemaz neiepriecina, un arī man tas nepatīk. Es nedomāju par to. Mēģinu nedomāt, tomēr neiziet no prāta.

ĀRSTE: īpaši šādās reizēs, manuprāt, domāt ir grūti. Vai slimnīca kopumā un cilvēki jūsu stāvā palīdz, kā vien var, vai arī jums būtu kādi ierosinājumi, kā varētu uzlabot apstākļus tādiem pacientiem kā jūs, kuriem, nešaubos, ir daudz problēmu un pretrunīgu jūtu, un raižu, par kurām grūti runāt?

PACIENTE: Domāju… jūtu… es vēlos, lai ārsti man mazliet vairāk paskaidrotu. Es saprotu… vēl aizvien šķiet, ka maldos pa tumsu, neko īsti nezinot. Varbūt ir cilvēki, kuri vēlas zināt par savas slimības nopietnību, un rādi, kuri nevēlas zināt. Ja saprastu, ka man vairs nav daudz atlicis ko dzīvot, tad gribētu to zināt.

ĀRSTE: Vai jautājāt viņam?

PACIENTE: Nē, bet ārsti mūžīgi steidzas.

ĀRSTE: Varbūt nākamreiz sagrābiet ārstu un noprasiet kārtīgi?

PACIENTE: Man šķiet, ka viņu laiks ir vērtīgs. Es negribētu…

KAPELĀNS: Gluži tas pats, ko viņa stāstīja par savām pārējām attiecībām. Viņa nevienam neuzbāžas un netērē citu laiku uzbāžoties, ja vien nejūtas ērti viņu sabiedrībā.

ĀRSTE: Ja vien audzējs nekļūst tik liels, bet sāpes tik briesmīgas, ka nespējat vairs izturēt, vai ne? Kurš ir tas ārsts, no kura jūs gribētu to dzirdēt? Vai jums ir vairāki ārsti? Ar kuru jums būtu ērtāk runāt?

PACIENTE: Es tik ļoti paļaujos uz dakteri K., kolīdz viņš ienāk palātā, rodas sajūta, ka viss viņa teiktais ir labs.

ĀRSTE: Varbūt viņš gaida brīdi, kad viņam pajautās?

PACIENTE: Man allaž licies, ka viņš tāds ir.

Ausu : k.i jun domājat, vai iespējams, ka ārsts gaida izdevīgu brīdi, kad |iis pajautāsiet?

Pacienti-'.: Ks nezinu… Viņš droši vien stāsta to, ko uzskata par vajadzīgu.

Ārsti-.: Bet jums ar to nepietiek.

Kapi i Ans: PACIENTE to izsaka kā vēlmi, lai viņai stāstītu vairāk. Kā piemēru viņa minēja varbūtību, ka dzīvot atlicis maz. Tāpēc man prātā ienāca jautājums, vai tas jums sagādā raizes? Vai tā jūs to savā prātā formulējat?

ĀRSTE: Ko nozīmē "maz atlicis dzīvot", S. kundze? Ārkārtīgi relatīvs jēdziens.

Pac iente: Ai, nezinu. Es teiktu seši mēneši vai gads.

KAPELĀNS: Vai jūs tikpat stipri gribētu zināt, ja slimība būtu citāda? Es runāju par jūsu minēto piemēru.

PACIENTE: Lai cik man būtu atlicis, es tomēr gribētu zināt. Ir cilvēki, kuriem var stāstīt, un cilvēki, kuriem nevar stāstīt.

ĀRSTE: Kas mainītos?

PACIENTE: Ai, es nezinu! Varbūt es mēģinātu vairāk izbaudīt katru dienu, ja es…

ĀRSTE: Neviens ārsts nevar jums pateikt precīzu laiku. Viņš vienkārši nezina. Bet daži ārsti grib labu un nosauc aptuvenas aplēses, taču ir pacienti, kuri tāpēc krīt briesmīgā depresijā un vairs neizbauda nevienu vienīgu dienu. Ko jūs par to teiksiet?

PACIENTE: Mani tas neuztrauktu.

ĀRSTE: Bet jūs saprotat, kāpēc ārsti šai ziņā reizēm ir ļoti izvairīgi?

PACIENTE: Jā, nemaz nešaubos, ka daži cilvēki ietu un izlēktu pa logu vai rīkotos tikpat radikāli.

ĀRSTE: Jā, ir tādi cilvēki. Bet jūs acīmredzot esat ļoti ilgi par to domājusi, jo zināt savu stāvokli. Domāju, jums vajadzētu aprunāties ar ārstu un izstāstīt viņam. Atveriet tās durvis un redzēsiet, kā jums izdosies.

PACIENTE: Varbūt viņš neuzskata, ka man vajadzētu zināt, cik ilgi man vēl atlicis.

KAPELĀNS: Jūs uzzinātu.

ĀRSTE: Jautājiet, un jums tiks atbildēts.

Pacihntk: Mans pirmais ārsts, ar kuru iepazinos, nokļuvusi šeit, kad pirmo reizi ierados slimnīcā pēc pirmās izmeklēšanas… Jau no pirmās tikšanās dienas es ārkārtīgi uzticējos viņam.

KAPELĀNS: Manuprāt, tā ir pamatota pārliecība.

ĀRSTE: Tas ir ļoti svarīgi.

PACIENTE: Kad atgriezos mājās, tur bija ģimenes ārsts. Jutu lielu tuvību ar viņu.

ĀRSTE: Un tad jūs viņu zaudējāt.

PACIENTE: Tas bija ļoti smagi, jo viņš bija brīnišķīgs cilvēks. Dakterim bija tik daudz iemeslu dzīvot. Viņam vēl nebija ne sešdesmit gadu. Protams. Kā jūs zināt, ārsta dzīve nav no vieglajām. Un domāju, ka viņš vienkārši pienācīgi nerūpējās par sevi. Viņam galvenie bija pacienti.

ĀRSTE: Tāpat kā jums! Jums galvenie bija puikas.

PACIENTE: Vienmēr bijuši.

ĀRSTE: Vai tagad bija grūti? Jūs negribīgi atnācāt uz tikšanos.

PACIENTE: Nebiju īsti pārliecināta.

ĀRSTE: Es zinu.

PACIENTE: Bet tad nospriedu, ka tomēr jānāk.

KAPELĀNS: Ko jūs tagad par to domājat?

PACIENTE: Priecājos, ka atnācu.

ĀRSTE: Nebija nemaz tik briesmīgi, vai ne? Sacījāt, ka jums nepadodas runāšana. Manuprāt, jūs lieliski runājāt.

KAPELĀNS: Jā, varu to apstiprināt. Tomēr gribētu zināt, vai nav kādi jautājumi, kurus jūs gribētu uzdot mums. Ņemot vērā jūsu iepriekš teikto, ka ārsti neapstājas, lai uzklausītu pacienta jautājumus. Tāpēc mēs piebremzēsim, lai painteresētos, vai jums nav kādi jautājumi par semināru, jebkas…

PACIENTE: Kad jūs ienācāt un minējāt, īsti nesapratu, ko tas atrisinās vai kāda ir galvenā ideja, vai zināt.

KAPELĀNS: Vai šis jautājums sarunas gaitā kaut daļēji ir atbildēts?

PACIENTE: Daļēji jā.

ĀRSTE: Mēs šeit cenšamies mācīties no pacienta, kā lai runā ar svešiem cilvēkiem, kurus nekad agrāk neesam satikuši un nepazīstam, kā lai labāk iepazīstam pacientu un izdibinām viņa vajadzības un

vēlmes. Un tad izpildām šīs vēlmes, piemēram, to, ko esmu uzzinājusi no jums, ka jūs samērā labi zināt par savu slimību, zināt, ka tā ir nopietna un izplatījusies vairākās vietās. Tomēr nedomāju, ka kāda spēkos būtu pateikt jums, cik ilgi tas turpināsies. Izmēģināts jauns uztura režīms, kuru viņi, manuprāt, nav parakstījuši daudziem pacientiem, bet liek lielas cerības uz to. Domāju, jums šī diēta būtu smaga. Manuprāt, visi dara, ko spēj, lai izdotos… PACIENTE: Ja viņi domā, ka man tas palīdzēs, es vēlos izmēģināt. ārsth: Tā ir. Tāpēc viņi jums piedāvā. Un jūs sakāt, ka vēlaties laiku, kad varētu apsēsties un izrunāties ar ārstu. Pat ja viņš nevar skaidri un gaiši atbildēt uz visiem jautājumiem; manuprāt, neviens to nevar. Vienkārši izrunāties. Mēs cenšamies panākt, lai šeit varētu notikt tādas pašas sarunas, kādas jums bija ar ģimenes ārstu. PACIENTE: Es neesmu tik ļoti uztraukusies, kā man likās. Jūtos pavisam brīvi.

KAPELĀNS: Domāju, ka, šeit sēžot, jūs nemaz neesat saspringta. Pacientē: Kad pirmo reizi nokļuvu šeit, biju mazliet nervoza. KAPELĀNS: Jūs jau minējāt.

ĀRSTE: Domāju, ka vedīsim jūs atpakaļ. Reižu pa reizei mēs iegriezīsimies pie jums. Labi? PACIENTE: Bez šaubām! ĀRSTE: Paldies, ka atnācāt.

Vārdu sakot, viņa ir tipiska PACIENTE, kurai dzīvē daudz nācies zaudēt, kurai bija vajadzīgs kāds, kam atklāt savas raizes, un kura jutās atvieglota, izstāstot par savām jūtām kādam, kam tas rūpēja.

S. kundzei bija divarpus gadiņi, kad viņas vecāki izšķīrās, un viņu uzaudzināja radinieki. Sievietes vienīgā meita divarpus gadu vecumā nomira no tuberkulozes, kamēr vīrs dienēja armijā, un viņai bez meitiņas nebija neviena cita tuva cilvēka. Drīz pēc tam viņa zaudēja tēvu, kurš nomira sanatorijā, un arī pati tuberkulozes dēļ tika ievietota slimnīcā. Pēc divdesmit diviem laulības gadiem vīrs citas sievietes dēļ pameta sievu ar diviem maziem puikām. Ģimenes ārsts, kuram viņa ārkārtīgi uzticējās un uz kuru paļāvās, nomira, kad bija visvairāk vajadzīgs, proti, kad viņa pamanīja aizdomīgu mezgliņu, kas vēlāk izrādījās ļaundabīgs. Viena audzinot puikas, sieviete atlika ārstēšanu, līdz sāpes kļuva neciešamas un audzējs bija izplatījies. Neraugoties uz nožēlojamo stāvokli un vientulību, viņa vienmēr atrada dažus īstus draugus, ar kuriem varēja dalīties savās rūpēs. Arī viņi bija aizstājēji tāpat kā tante un tēvocis bija aizstājuši viņai īstos vecākus, draugs aizstāja vīru, bet kaimiņiene aizstāja māsu, kuras viņai nekad nebija bijis. Ar kaimiņieni attiecības bija visnozīmīgākās, jo viņa Pacientei un viņas bērniem aizstāja māti, kad slimība progresēja. Šī kalpošana piepildīja viņas pašas vajadzību un notika neuzbāzīgā, iejūtīgā veidā.

Pacientes vēlākā aprūpē izšķirošā loma bija sociālajai darbiniecei, tāpat arī ārstam, kuru informējām par sievietes vēlmi izrunāt ar viņu person īgā k us jau tā jumus.

Tālāk ir intervija ar septiņpadsmit gadus vecu meiteni, kura sirga ar aplastisko anēmiju un lūdza tikšanos studentu klātbūtnē. Vēlāk runājām ar meitenes māti, kurai sekoja medicīnas studentu, ārstējošā ārsta un nodaļas medmāsu apspriede.

ĀRSTE: Gribu atvieglot jūsu stāvokli. Sakiet, lūdzu, ja nogurstat vai jums sāp. Vai vēlaties izstāstīt grupai, cik ilgi slimojat un kad tas viss sākās? PACIENTK: Man vienkārši uznāca. ĀRSTE: Kā uznāca?

PACIENTE: Mēs bijām baznīcas sanāksmē mazā pilsētiņā netālu no vietas, kur dzīvoju, un es biju apmeklējusi visas sanāksmes. Bijām iegājuši skolā, lai paēstu pusdienas, paņēmu savu šķīvi un apsēdos. Pēkšņi man kļuva auksti, sākās drebuļi un es sāku trīcēt, kreisajā pusē asi iesāpējās. Mani aizveda uz mācītāja māju un apguldīja. Sāpes kļuva aizvien spēcīgākas, un man kļuva aizvien aukstāk. Tāpēc mācītājs izsauca ģimenes ārstu, kurš atbrauca un sacīja, ka man ir aklās zarnas iekaisums. Mani aizveda uz slimnīcu, un likās, ka sāpes rimstas; tās izgaisa pašas no sevis. Viņi veica daudzas analīzes un atklāja, ka vainīga nebija aklā zarna, tāpēc kopā ar pārējiem aizsūtīja mājās. Pāris nedēļu viss bija kārtībā, un es atgriezos skolā.

S n ii &gt;i N i s: Ka jums šķiet, kas jums bija?

l'Ai li Ml : I s nezinu. Uz pāris nedēļām atgriezos skolā, bet tad kādu dienu man kļuva pavisam slikti, un es nokritu pa kāpnēm, uznāca vājums, un es zaudēju samaņu. Viņi izsauca manu ģimenes ārstu, viņš atbrauca un sacīja, ka man ir mazasinība. Viņš ievietoja mani slimnīcā un ziedoja man trīs pintes asiņu. Tad šeit atkal sākās sāpes. Tās bija briesmīgas, un viņi nodomāju, ka varbūt vainīga liesa. Grasījās to izgriezt. Viņi uztaisīja veselu lērumu rentgena uzņēmumu un pārbaudīja visu citu. Jutos briesmīgi, bet viņi nezināja, ko iesākt. Konsultējos ar dakteri j., atbraucu šurp uz izmeklēšanu, un mani ievietoja slimnīcā uz desmit dienām. Tika veiktas neskaitāmas analīzes, un tieši tad viņi atklāja, ka man ir aplastiskā anēmija.

Students: Kad tas notika?

PACIENTE: Aptuveni maija vidū.

Students: Ko tas jums nozīmēja?

PACIENTE: Es gribēju būt pārliecināta, jo kavēju skolu. Sāpes bija neciešamas, un tad vēl atklāt, kas tas ir. Tā nu es paliku slimnīcā desmit dienas, un viņi veica visas analīzes un izstāstīja, kas man kaiš. Viņiem nebija ne jausmas, kas to izraisījis.

ĀRSTE: Ārsti sacīja jums, ka tas nav nekas briesmīgs?

PACIENTE: Nu, maniem vecākiem viņi pateica. Vecāki jautāja man, vai vēlos zināt visu, un es atbildēju: "Jā, es gribu visu zināt." Tāpēc viņi man izstāstīja.

Students: Kā jūs to uzņēmāt?

PACIENTE: Sākumā es nezināju, bet tad nolēmu, ka tāds ir Dieva nolūks, ka esmu saslimusi, jo tas bija noticis pavisam negaidīti nekad iepriekš es nebiju slimojusi. Nodomāju, ka mana slimība ir Dieva plāns un ka viņš gādās un parūpēsies par mani, tāpēc man nav jāuztraucas. Kopš tā brīža vienmēr esmu tā domājusi un uzskatu, ka šīs zināšanas uzturējušas mani pie dzīvības.

STUDENTS: Vai jūs kādreiz esat kritusi izmisumā šā iemesla dēļ?

PACIENTE: Nē.

Students: Kā jūs domājat, vai citiem varētu uznākt depresija?

PACIENTE: Kādam varētu būt pavisam slikti. Jūtu, tas nav nekāds mierinājums, bet domāju, ka ikviens slimnieks laiku pa laikam tā jūtas.

STUDENTS: Vai reizēm nevēlaties, lai tie nebūtu bijuši jūsu vecāki, kas izstāstīja par slimību varbūt gribat, lai ārsti būtu atnākuši pie jums un atklājuši?

PACIENTE: Nē, man labāk patīk, ka mani vecāki izstāstīja. Domāju, tas bija normāli, ka viņiem bija jāpastāsta, bet man būtu ļoti paticis, ja ārsts būtu atklāts pret mani.6

Students: Jūs aprūpējošie cilvēki ārsti un medmāsas. Kā jūs domājat, vai viņi izvairījās no šā jautājuma?

PACIENTE: Viņi nekad man neko nestāsta, lielākoties tikai maniem vecākiem. Viņiem ir jāstāsta man.

STUDENTS: Kā jūs domājat, vai mainījusies jūsu attieksme pret šīs slimības iznākumu, kopš pirmo reizi par to dzirdējāt?

PACIENTE: Nē, es vēl aizvien tāpat jūtos.

students: Vai ilgi esat par to domājusi? PACIENTE: Mhm.

Students: Un tas nav mainījis jūsu attieksmi?

PACIENTE: Nē, esmu daudz pārcietusi. Man vairs nav nevienas dzīvas vēnas. Viņi tik daudz dara manā labā, risinot visas citas problēmas, bet mēs nedrīkstam zaudēt ticību.

Students: Vai domājat, ka šajā laikā jūsu ticība ir kļuvusi stiprāka? PACIENTE: Jā, noteikti.

Students: Kā jūs domājat vai tās būtu vienas no pārmaiņām jūsos? Jūsu ticība ir svarīgākais, kas ļaus jums izķepuroties?

PACIENTE: Nezinu. Viņi saka, ka es varētu neizķcpuroties, bet, ja Dievs vēlas, lai es izveseļojos, man ir jāizveseļojas.

Students: Vai jūsu personība ir mainījusies? Vai esat ikdienā ievērojusi kādas izmaiņas?

PACIENTE: Jā, jo es labāk saprotos ar cilvēkiem. Lai gan tā parasti ir. Es staigāju apkārt, apciemoju dažus pacientus un palīdzu viņiem. Labi satieku ar palātas biedrenēm, patīk aprunāties ar kādu. Ja uznāk depresija, saruna ar otru cilvēku ļoti palīdz.

ĀRSTE: Vai jums bieži uznāk depresija? Agrāk jūs palātā bijāt divas, tagad esat viena?

PACIENTE: Manuprāt, tas tāpēc, ka biju izvārguši. Jau ncdē|u neesmu bijusi ārā.

ĀRSTE: Vai šobrīd jūtaties nogurusi? Sakiet, ja nogurums ir pārāk liels, tad mēs beigsim sarunu.

PACIENTE: Nē, nebūt ne.

STUDENTS: Vai esat manījusi kādas izmaiņas savā ģimenē vai draugos, viņu attieksmē pret jums?

PACIENTE: Jūtu daudz lielāku tuvību ar savu ģimeni. Mēs lieliski saprotamies, mēs ar brāli jau kopš mazotnes allaž esam bijuši ļoti tuvi. Viņam ir astoņpadsmit, man septiņpadsmit, mūsu vecuma starpība ir tikai četrpadsmit mēneši. Arī ar māsu esam vienmēr bijušas īsteni tuvas. Un tagad man ar viņiem un vecākiem ir vēl lielāka tuvība. Varu vairāk ar viņiem izrunāties un… Nezinu, vienkārši ir lielāka tuvības sajūta.

Students: Tas ir padziļinājis, bagātinājis jūsu attiecības ar vecākiem?

PACIENTE: Jā, un tāpat ar pārējiem bērniem.

STUDENTS: Vai tas rada jums atbalsta sajūtu šīs slimības laikā?

PACIENTE: Jā, nedomāju, ka spētu to visu izturēt, ja nebūtu mana ģimene un visi draugi.

STUDENTS: Viņi vēlas jums palīdzēt, kā vien spēj. Un jūs vai jūs savā ziņā palīdzat viņiem?

PACIENTE: Es cenšos… Kad viņi atnāk, pūlos, lai viņi justos kā mājās un aizejot justos labāk, un tamlīdzīgi.

STUDENTS: Vai jūtaties ļoti nomākta, kad esat viena?

PACIENTE: Jā, mani pārņem tāda kā panika, jo man patīk cilvēki un patīk būt cilvēkos, kad līdzās kāds ir… Nezinu, kad esmu viena, uzpeld visas problēmas. Reizēm ļaujos depresijai, jo nav neviena, ar ko parunāties.

STUDENTS: Vai jums ir kādas īpašas izjūtas, kad esat viena? Kaut kas, kas jūs vienatnē biedē?

PACIENTE: Nē, vienkārši jūtu, ka nav neviena, ar ko aprunāties.

ĀRSTE: Kāda meitene jūs bijāt, pirms saslimāt? Vai bijāt sabiedriska, vai arī jums patika būt vienai?

PACIENTE: Biju visai sabiedriska. Patika sportiskas aktivitātes, kaut kur doties, uz spēlēm, tikties ar cilvēkiem.

ĀRSTE: Vai pirms saslimšanas esat kādreiz ilgāku laiku palikusi viena?

PACIENTE: Nē.

students: Ja būtu vēlreiz tam jāiet cauri, vai jums labāk patiktu, ja vecāki nogaidītu, pirms izstāstītu jums?

PACIENTE: Nē, es priecājos, ka zināju jau no paša sākuma. Labāk ir zināt jau no sākta gala, zināt, ka man jāmirst, un viņi var skatīties man acīs.

students: Kas īsti jūs sagaida? Kāds ir jūsu priekšstats par nāvi?

PACIENTE: Manuprāt, tā ir brīnišķīga, jo tu vari atgriezties savās mājās, savās otrajās mājās, tuvāk Dievam, un es nebaidos mirt.

ĀRSTE: Vai esat iztēlojusies šīs "otrās mājas"? Saprotot, ka mums visiem ir kaut kādas fantāzijas par to, tikai mēs nekad par tām nerunājam. Vai neiebilstat tās atklāt?

PACIENTE: Manuprāt, tā ir atkalredzēšanās, kur visi satiekas, un vieta ir jauka, un rur ir vēl kāds kāds īpašs. Tāpēc viss ir pavisam citāds.

ĀRSTE: Vai varat vēl kaut ko izstāstīt par to? Kāda ir sajūta?

PACIENTE: Es teiktu, ka sajūta ir brīnišķīga, vairs nekādu vajadzību vienkārši būt tur un vairs nekad nebūt vienai.

ĀRSTE: Viss vienkārši ir kārtībā?

PACIENTE: Jā, viss kārtībā.

ĀRSTE: Nav vajadzīgs ēdiens, lai nezaudētu spēku?

PACIENTE: Nē, nedomāju vis. Spēks ir tevī.

ĀRSTE: Vairs nav vajadzīgas visas pasaulīgās lietas?

PACIENTE: Jā.

ĀRSTE: Saprotu. No kurienes jums šis spēks, drosme samierināties ar to jau no paša sākuma? Daudzi cilvēki ir ticīgi, bet tikai retais spēj palūkoties taisnībai acīs. Vai jūs vienmēr esat tāda bijusi? PACIENTE: Jā.

ĀRSTE: Vai dziļi jūsos nekad nav bijušas nekādas naidīgas… PACIENTE: Nē

ĀRSTE: Neesat dusmojusies uz cilvēkiem, kuri nav slimi?

PACIENTE: Nē, domāju, ka esmu to mantojusi no saviem vecākiem, kuri divus gadus darbojās kā misionāri.

ĀRSTE: Saprotu.

PACIENTE: Un viņi abi pašaizliedzīgi strādājuši baznīcas labā. Vecāki mūs visus audzināja kristīgā garā, un tas ir daudz palīdzējis.

ĀRSTE: Kā jūs domājat, vai mums kā ārstiem vajadzētu runāt par nākotni ar cilvēkiem, kuriem ir nāvējoša slimība? Vai varat izstāstīt mums, ko jūs mums mācītu, ja jūsu misija būtu iemācīt, kā jāizturas pret citiem cilvēkiem?

PACIENTE: Ārsts tikai ienāk, apskata tevi un jautā: "Kā tu šodien jūties?" Vai kaut ko tikpat neīstu. Tādā brīdī tev riebjas, ka esi slima, jo viņi nekad nerunā ar tevi. Vairums man zināmo tā dara. Viņi ienāk, runā ar mani kādu brīdi un jautā, kā es jūtos-apmeklē mani. Viņi kaut ko pasaka par maniem matiem un to, ka tie izskatās labāk. Viņi runā ar tevi, izvaicā, kā jūties, un daži paskaidro sīki un smalki, cik vien viņi to spēj. Viņiem ir grūti, jo esmu nepilngadīga un man nedrīkst neko stāstīt tāpēc, ka jārunā ar maniem vecākiem. Manuprāt, ir būtiski runāt ar pacientu, jo, ja ārsta un pacienta attiecības ir vēsas, cilvēki baidās, ka viņš ienāks iekšā tāds atsvešināts un lietišķs. Ja viņš ienāk un izturas mīļi un cilvēcīgi, tam ir milzīga nozīme.

ĀRSTE: Vai jums nebija neērti vai nepatīkami atnākt šurp un runāties par to ar mums?

PACIENTE: Nē, man nav iebildumu runāt par to.

Students: Kādas šai ziņā ir medmāsas?

PACIENTE: Vairums māsiņu bijušas nudien brīnišķīgas un daudz runājušas, lielāko daļu es labi pazīstu.

ĀRSTE: Vai jums liekas, ka māsiņām tas savā ziņā izdodas labāk nekā ārstiem?

PACIENTE: Jā, jo viņas biežāk ir līdzās un dara vairāk nekā ĀRSTE

ĀRSTE: Jā, un viņām, iespējams, nav tās neērtības sajūtas.

PACIENTE: Esmu pilnīgi droša par to.

STUDENTS: Vai drīkstu jautāt vai jūsu ģimenē pirms tam ir kāds nomiris?

PACIENTE: Jā, mana tēva brālis, tēvocis nomira. Biju uz viņa bērēm.

Students: Kādas bija jūsu izjūtas?

PACIENTE: Nezinu. Viņš izskatījās jocīgs, pavisam citāds. Viņš ir pirmais cilvēks, kuru redzēju miruši.

ĀRSTE: Cik gadu jums tolaik bija?

PACIENTE: Aptuveni divpadsmit vai trīspadsmit, es teiktu.

ĀRSTE: Jūs teicāt: "Viņš izskatījās jocīgs." Un pasmaidījāt.

PACIENTE: Viņš no tiesas izskatījās citāds, viņa rokas bija tik bālas un likās tik nekustīgas. Tad nomira mana vecmāmiņa. Ber manis nebija līdzās. Nomira vectēvs no mātes puses, taču arī tad es biju tālu projām. Ā, vēl nomira mana tante, bet tas notika pavisam nesen, un es netiku uz bērēm, jo biju slima un mēs neaizbraucām.

ĀRSTE: Veidi un izpausmes ir tik dažādas, vai ne?

PACIENTE: Jā, viņš bija mans mīļākais tēvocis. Nevajag raudāt, kad kāds nomirst, jo tu zini, ka viņš dodas uz debesīm, un priecājies, zinot, ka viņš nokļūs paradīzē.

ĀRSTE: Vai kāds no viņiem runāja ar jums par to?

Pacientē: Kāds man ļoti tuvs draugs tikko, pirms kāda mēneša, nomira, un mēs ar viņa sievu bijām uz bērēm. Man tas bija ļoti svarīgi, jo viņš bija brīnišķīgs un tik daudz manā labā darīja, kad saslimu. Viņš sniedza lielu mierinājumu.

ĀRSTE: Tātad jūs sakāt, ka vajadzētu būt mazliet saprotošākiem un veltīt mazliet laika, lai aprunātos ar pacientiem.

Seko saruna ar jaunās meitenes māti. Ar māti mēs runājām visai

drīz pēc intervijas ar meitu.

ĀRSTE: Tikai retie vecāki vēršas pie mums, lai aprunātos par viņu smagi slimajiem bērniem, un es saprotu, ka šī vide ir visai neierasta.

MĀTE: Es pati lūdzu.

ĀRSTE: Ar jūsu meitu mēs runājām par to, kā viņa jūtas un kā uztver nāvi. Mēs bijām pārsteigti par to, cik meitene ir mierīga, nebija jūtama nekāda trauksme, kamēr vien viņa netiek pamesta viena.

MĀTE: Vai viņa daudz šodien runāja?

ĀRSTE: jā.

MĀTE: Meitai šodien ļoti sāp, un viņa šausmīgi slikti jūtas.

ĀRSTE: Viņa daudz runāja, krietni vairāk nekā šorīt.

MĀTE: Ā, un es baidījos, ka, nokļuvusi šeit, viņa nebildis ne vārda.

ĀRSTE: Mēs jūs ilgi neaizkavēsim, bet es būtu ārkārtīgi pateicīga, ja jūs ļautu jaunajiem ārstiem uzdot jums dažus jautājumus.

Students: Kad jūs pirmo reizi uzzinājāt par jūsu meitas slimību, ka tā nav ārstējama? Kā jūs uz to reaģējāt?

matk: Ļoti labi.

Studknts: Jūs un jūsu vīrs?

MATK: Mana vīra tobrīd nebija līdzās, un man bija nelāgi ap dūšu par to, kā es uzzināju. Mēs zinājām, ka meita ir slima, bet tas arī viss. Bet tad kādu dienu apciemoju viņu un gribēju noskaidrot, kā viņai klājas. Ārsts sacīja: "Viņai nemaz nav labi. Man jums ir sliktas ziņas." Viņš ieveda mani mazā kabinetā un tā arī atklāti pateica: "Meitenei ir aplastiskā anēmija, un viņa neizveseļosies, tas arī viss." Un piebilda: "Neko nevar darīt, mēs nezinām cēloni, mums nav zāļu pret to." Ieminējos: "Vai drīkstu uzdot jums jautājumu?" Ārsts atbildēja: "Ja vēlaties." Es turpināju: "Cik daudz laika viņai ir, dakter? Gads?" "Ai, nē, Dievs pasarg'!" viņa atbilde bija. "Sai ziņā mums paveicies." Tas arī viss, ko viņš pateica, tāpēc man vēlāk bija daudz jautājumu.

ĀRSTE: Tas notika pērnā gada maijā?

MATI : Jā, 26. maijā. Dakteris sacīja: "Daudziem cilvēkiem ir šī slimība, tā nav ārstējama, un tas ari viss. Viņai vienkārši būs jāsamierinās ar to." UN izgāja laukā. Man bija grūti atrast ceļu atpakaļ uz. meitas palātu, un es laikam apmaldījos gaiteņos, līdz kritu panikā. Visu to laiku es tur stāvēju un domāju: "Jēziņ, tas nozīmē, ka viņa nedzīvos." Biju apmaldījusies un nezināju, kā nokļūt pie viņas. Tad es saņēmos, atgriezos un aprunājos ar meitu. Sākumā baidījos iet iekšā un izstāstīt, cik viņa ir slima, jo nezināju, kā jutīšos un vai nesākšu raudāt. Saņēmu sevi rokās un iegāju pie meitas. Veids, kā man tas tika izstāstīts, bija visai šokējošs, un es biju pavisam viena. Ja ārsts vismaz būtu lūdzis apsēsties un izstāstījis, domāju, es būtu vieglāk visu uztvērusi.

STUDENTS: Kā tieši jūs vēlētos, lai ārsts jums izstāsta?

MATK: Ja viņš būtu nogaidījis vīrs nāca kopā ar mani katru otro reizi, un tā bija pirmā reize, kad biju viena. Ja viņš pasauktu mūs abus un varbūt sacītu: "Viņai ir neārstējama slimība." Viņš varēja mums to godīgi atklāt, tikai izrādīt kaut nelielu līdzjūtību, lai neliktos tik cietsirdīgs. Tas, kā viņš pateica: "Jūs neesat vienīgie pasaulē."

ĀRSTE: Esmu daudzkārt sastapusies ar to, un tas ir sāpīgi. Vai jums ir ienācis prātā, ka šim cilvēkam varētu būt grūtības tikt galā pašam ar savām jūtām šādās situācijās?

MATK: Jā, esmu par ro domājusi, bet tik un tā sāp.

ĀRSTE: Reizēm vienīgais veids, kā mēs varam pavēstīt šādas ziņas, ir aukstasinīgi un atsvešināti.

MATE: Tas tiesa. Dakteris nevar kļūt emocionāls, un droši vien arī nevajadzētu. Bet jābūt kādam labākam veidam.

STUDENTS: Vai jūsu jūtas pret meitu ir mainījušās?

MATE: Nē, es tikai esmu no sirds pateicīga par katru dienu, kuru esmu kopā ar viņu, bet ceru un lūdzu Dievu, lai dāvā vēl daudzas citas, kas nav pareizi es zinu. Tomēr nē, viņa rika audzināta ar domu, ka nāve var būt skaista un nav nekas tāds, par ko būtu jāuztraucas. Es zinu, ka viņa būs drosmīga, kad tas notiks. Tikai vienu reizi esmu redzējusi meitu salūstam un raudam manā klātbūtnē, kad viņa sacīja: "Māt, tu izskaties noraizējusies." Viņa mani mierināja: "Neraizējies es nebaidos. Mans Dievs mani gaida, viņš parūpēsies par mani, tāpēc nebaidies." Vēl piebilda: "Es mazliet baidos, vai tevi tas uztrauc?" Es atbildēju: "Nē, visiem ir bail. Bet paliec tāda, kāda esi. Vai vēlies raudāt? Ņem un izraudies, visi raud." Taču meita uz to atbildēja: "Nē, tur nav ko raudāt." Tātad viņa bija to pieņēmusi, un arī mēs bijām samierinājušies.

ĀRSTE: Tas notika pirms desmit mēnešiem, vai ne?

MATE: Jā.

ĀRSTE: Pavisam nesen arī jums tika dotas "divdesmit četras stundas".

MATE: Pagājušajā ceturtdienā ārsts paziņoja, ka mums veiksies, ja meita nodzīvos vēl divpadsmit līdz divdesmit četras stundas. Viņš gribēja iedot meitai morfīnu, lai saīsinātu šo laiku un viņai tik ļoti nesāpētu. Mēs jautājām, vai nevaram kādu brīdi pārdomāt, bet ārsts atbildēja: "Nesaprotu, kāpēc jūs to vienkārši nedarāt un neapturat sāpes." Un aizgāja. Nolēmām, ka būs labāk, ja ļausim viņam rīkoties. Tāpēc pateicu stāva dežurējošajam ārstam, lai dod tam dakterim ziņu, ka mēs piekrītam. Kopš tā laika neesam viņu redzējuši, un viņi tā arī neiešpricēja meitai. Kopš tā laika viņai bijušas labas dienas un ir bijušas pavisam sliktas dienas, bet viņai pamazām kļūst aizvien grūtāk, un viņai ir vajadzīgs viss, par ko man stāstīja citi pacienti.

ĀRSTE: Kur?

MATE: Mana māte ir no P., kur šādu pacientu ir divi simti, un mana māte daudz no viņiem uzzinājusi. Viņa stāstīja, ka nonāk tiktāl, ka sāp pat pieskaroties un sāp itin visur. Tad, paceļot vien, salūst kauli. Meita nu jau kādu nedēļu negrib ēst, un sākušās visas šīs lietas. Līdz. pat 1. martam viņa dzinās pakaļ māsiņām pa kāpnēm un palīdzēja viņām, nesa ūdeni citiem pacientiem, uzmundrināja viņus.

ĀRSTE: Tātad pēdējais mēnesis bijis visgrūtākais?

STUDENTS: Vai tas kaut kā mainījis jūsu attiecības ar pārējiem bērniem?

MATE: Ai, nē, viņi agrāk mēdza strīdēties, arī meita allaž strīdējās ar brāli un māsu, bet tad noteica: "Ks tikai ceru, ka tas visu atvieglos." Viņi vēl aizvien mazliet plēšas, bet nedomāju, ka viņi strīdētos vairāk nekā citi, un viņi nekad nav ienīduši cits citu, tomēr (iesļ)urcas) viņi ir bijuši ļoti jauki pret bērniem.

Students: Ko viņi paši par to domā?

MATE: Viņi neizturas pret māsu kā pret zīdaini. Viņu attieksme ir tāda pati kā agrāk. Tas ir labi, jo tad viņai nav jāžēlo sevi, viņi runā pretī viņai. Ja viņiem ir kas cits darāms, tad tā arī saka māsai: "Neienākšu pie tevis ciemos šosestdien, bet iegriezīšos nākamnedēļ. Tu taču saproti, vai ne?" UN meita atbild: "Jā, izklaidējies." UN viņa pieņem šo domu, un katrā ciemošanās reizē viņi zina, ka māsa, iespējams, nepārnāks mājās. Tāpēc viņi saprot, un mēs atstājam ziņu, kur mūs var sameklēt, sazināmies cits ar citu.

ĀRSTE: Vai jūs runājat ar pārējiem bērniem par šo iespējamo iznākumu?

MATE: O, jā.

ĀRSTE: Jūs atklāti un godīgi runājat par to?

MATE: Jā, runājam. Mēs esam visai ticīga ģimene. Mēs katru rītu izrādām savu mīlestību, skaitām lūgšanas pirms došanās uz skolu, un es uzskatu, ka tas ir daudz palīdzējis viņiem, jo ģimenei, īpaši kad bērni ir pusaudžu vecumā, kad viņiem allaž kaut kur jāiet un kaut kas jādara, ir grūti atrast laiku apsēsties un pārrunāt problēmas un tamlīdzīgas lietas, bet bērni katru rītu velta tam laiku, lai pārrunātu ģimenes lietas. Šajās desmit vai piecpadsmit minūtēs no rīta mēs nogludinām visas negludumus, un tas satuvina mūs. Esam daudz par to runājuši, un, patiesību sakot, mūsu meita jau ir izteikusi lūgumus attiecībā uz savām bērēm.

ĀRSTE: Vai vēlaties i/stāstīt mums tos?

MATE: Jā, esam par to runājuši. Mūsu draudzē baznīcā piedzima akla meitenīte. Šķiet, viņai bija kādi seši mēneši, kad kādu dienu mana meita, kad vēl gulēja vecajā slimnīcā, sacīja: "Māt, es gribētu atdot viņai savas acis, kad nomiršu." Un es atbildēju: "Raudzīsim, ko varam šajā ziņā darīt, nezinu, vai viņi tās pieņems." Piebildu: "Zini, mums vajadzētu aprunāties par tādām lietām, mums visiem, jo nekad nevaram zināt, kad es un tētis pametīsim šo pasauli. Ja mums kaut kas notiks, jūs, bērni, paliksiet vieni." Uz to meita sacīja: "Jā, mums vajadzētu vienoties par visām šīm lietām," piebilstot: "Atvieglosim pārējiem to. Es pierakstīšu, ko mēs gribētu darīt, un pajautāsim viņiem, ko viņi gribētu darīt." Viņas vārdi palīdzēja man, viņa sacīja: "Es sākšu, un tad tu man pateiksi." Tā Nu es ātri pierakstīju meitas domas, un kļuva daudz vieglāk. Viņa vienmēr cenšas atvieglot cilvēkiem dzīvi.

students: Vai jums bija kādas aizdomas, pirms jums izstāstīja, ka tā varētu būt neārstējama slimība? Jūs stāstījāt, ka visās pārējās reizēs ar jums kopā bija vīrs, bet rajā dienā bijāt viena. Vai bija kāds īpašs iemesls, kāpēc vīra nebija līdzās?

MATE: Es cenšos atbraukt uz slimnīcu, cik bieži vien varu, bet viņš tobrīd bija slims. Parasti viņam ir daudz vairāk brīva laika nekā man. Tāpēc lielākoties viņš ir kopā ar mani.

Students: Jūsu meita mums izstāstīja, ka viņš ir strādājis kā misionārs, un jūs ļoti aktīvi piedalāties baznīcas darbā. Šis bija viens no dziļākas ticības avotiem. Kāda veida misionāra darbs tas bija? Kāpēc viņš vairs to nedara?

mate: Viņš bija mormonis. UN viņi allaž ir saņēmuši no viņa naudu, atbalstu no viņa. Kad mēs apprecējāmies, es kādu gadu gāju viena uz baznīcu. Tad viņš sāka iet kopā ar mani, un septiņpadsmit gadus viņš kopā ar mani un bērniem ir gājis uz baznīcu katru svētdienu. Aptuveni pirms četriem vai pieciem gadiem vīrs pievienojās mūsu baznīcai un darbojas tajā visu laiku bijis tur.

Students: Iedomājos, tā kā jūsu meitai patiesi ir slimība, kuras cēlonis nav zināms un pret kuru nav radītas zāles, vai jums nekad nav bijusi iracionāla vainas apziņa?

MAti.: Ir gan bijusi. Daudzkārt esam prātojuši, ka es nekad neesmu devusi viņiem vitamīnus. Mans ģimenes ārsts allaž pārliecināja, ka viņiem tie nav vajadzīgi, bet man likās, ka varbūt tomēr vajag, ja vien viņi tos būtu lietojuši… Mēģināju novelt vainu uz visdažādākajām lietām. Austrumos viņa cieta nelaimes gadījumā. Viņi saka, ka tas būtu varējis to izraisīt kaulos. Bet šejienes ārsti apgalvo: "Nē, nav tiesa tam bija jānotiek pirms dažiem mēnešiem." Viņa cieš milzīgas sāpes, bet tik labi panes tās. Nē, mēs vienmēr lūdzamies: "Tavs prāts lai notiek." Un domājam ja viņš vēlas paņemt meitu, viņš paņems, ja nē, viņš darīs brīnumu. Taču mēs tikpat kā vairs neceram uz brīnumu, lai gan saka, ka nekad nedrīkst padoties. Mēs zinām, ka tiks darīts vislabākais. Un esam lūguši viņai tā ir vēl viena lieta. Ārsti mums ieteica, lai neko viņai nestāstām. Pagājušajā gadā viņa ir krietni pieaugusi. Viņa gulējusi vienā palātā ar dažādām sievietēm, viena mēģināja izdarīt pašnāvību. Šīs sievietes runājušas ar vīriem par savām problēmām un bērniņu dzemdēšanu. Nav nekā tāda, ko meita nezinātu, un nav cilvēku, kurus viņa nebūtu iepazinusi. Viņai nācās ar daudz ko samierināties. Vienīgais, kas viņai nepatīk ja cilvēki mēģina kaut ko slēpt no viņas. Meita grib visu zināt. Tāpēc mēs viņai izstāstījām. Mēs visu pārrunājām. Pagājušajā nedēļā viņa bija pagalam savārgusi, un mēs jau domājām, ka tās ir beigas. Ārsts mums to pavēstīja gaitenī, un meita tūlīt pat vaicāja: "Ko viņš teica? Vai es tagad miršu?" Es atbildēju: "Mēs nezinām. Viņš teica, ka tavs stāvoklis ir ļoti slikts." Viņa turpināja izvaicāt: "Ko viņš grib man dot?" Tā arī neizstāstīju viņai, tikai noteicu: "Pretsāpju līdzekļus." Meita iesaucās: "Tās ir narkotikas, es negribu narkotikas!" Sacīju: "Tie palīdzēs remdēt sāpes." Bet viņa atbildēja: "Nē, es labāk pacietīšu. Negribu kļūt par narkomāni." Mierināju viņu: "Tas nenotiks." Bet viņa nerimās: "Māt, tu mani pārsteidz." Viņa tā arī nav padevusies, allažiņ cer, ka atveseļosies.

ĀRSTE: Vai vēlaties beigt sarunu? Mums atlikušas tikai dažas minūtes. Vai vēlaties izstāstīt grupai, kā, jūsuprāt, slimnīcā izturas pret jums kā mirstoša bērna māti? Dabiski, jūs vēlaties būt viņai līdzās, cik vien tas ir iespējams. Cik lielu palīdzību esat saņēmusi?

MATK: Vecajā slimnīcā bija ļoti jauki. Viņi bija ļoti draudzīgi; jaunajā slimnīcā visi ir aizņemtāki un aprūpe nav tik laba. Viņi allaž liek man justies tā, it kā es maisītos pa kājām, īpaši rezidējošais ārsts un interns. Fs vienkārši traucēju viņiem. Nonācis pat tiktāl, ka es slēpjos gaiteņa galā un cenšos aizlavīties viņam garām. Ienākot un izejot jūtos kā zagle, jo viņi skatās uz mani, it kā teiktu: "Atkal jūs esat šeit?" Viņi paši steidzas man garām un nemaz nerunā ar mani. Jūtos kā ielauzusies te, it kā man nevajadzētu šeit atrasties. Taču es no tiesas vēlos šeit palikt, un vienīgais iemesls, kāpēc es palieku, ir tas, ka mans bērns ir to lūdzis, un viņa nekad agrāk man nav lūgusi. Tāpēc mēģinu negadīties ceļā. Negribu lielīties, bet domāju, ka esmu daudz palīdzējusi. Viņiem ļoti trūkst darbinieku, pirmās divas vai trīs naktis meitai bija ļoti slikti, un es nezinu, ko viņa būtu iesākusi, jo māsiņas izvairījās no viņas un viņas vecākās palātas biedrenes. Vecā sieviete bija pārcietusi sirdslēkmi un nevarēja nokļūt pat līdz naktspodam, tāpēc dažas naktis es palīdzēju uzlikt viņu. Meitai bija vemšana, un vajadzēja apmazgāt un satīrīt, bet viņi to nedarīja. Kādam tas ir jādara.

Students: Kur jūs guļat?

Māte: Turpat krēslā. Pirmo nakti man nebija ne spilvena, ne segas nekā. Viena no pacientēm, kura guļ bez spilvena, uzstāja, lai paņemu viņas spilvenu, piesedzos ar mēteli. Nākamajā dienā sāku nest savas mantas. Man laikam nevajadzētu to stāstīt, bet viens no sanitāriem (iespurcas) laiku pa laikam atnes man kafiju.

ĀRSTE: Brašs zēns!

MĀTE: Jūtu, ka man nevajadzētu visu to stāstīt, bet gribu novelt no saviem pleciem.

ĀRSTE: Domāju, ka par šīm lietām ir jārunā. Ir svarīgi padomāt par tādām lietām un runāt atklāti, nevis riņķī un apkārt, apgalvojot, ka viss ir kārtībā.

Māte: Nē, kā jau teicu, ārstu un medmāsu attieksme pacientam un ģimenei ir ļoti svarīga.

ĀRSTE: Ceru, ka jums bija arī laba pieredze.

MĀTE: Bez šaubām. Ir kāda meitene, kas strādā naktsmaiņā. Par to jau ir runāts, un vairāki pacienti sūdzējušies, bet nekas nav darīts.

Viņa vēl aizvien ir savā amatā, tāpēc pacienti guļ augu nakti nomodā, gaidot, kad viņa ienāks palātā, jo baidās tikt apzagti. Ienākot medmāsa vienmēr ir ļoti rupja un šausmīgi ļauna, lai gan viņa ir sieviete. Nākamajā vakarā pa mūsu palātas durvīm ienāca jauks, garš krāsainais puisis un apsveicinājās: "Labvakar. Esmu šeit, lai jūsu nakts būtu priecīgāka." Viņa attieksme bija tik burvīga. Visu nakti viņš nāca, kad vien es nospiedu zvana pogu. Viņš bija vienkārši brīnišķīgs. Nākamajā rītā abas Pacientes palātā jutās par simt procentiem labāk, un arī diena kļuva gaišāka.

ĀRSTE: Paldies jums, M. kundze.

MATE: Ceru, kā pārāk daudz nepļāpāju.

Nākamā ir intervija ar K. kundzi, kura domāja, ka nespēj samierināties ar savu nāvi ģimenes pienākumu spiediena dēļ.

ĀRSTE: Jūs teicāt, ka galvā rosās daudz domu, kad guļat viena gultā un domājat. Tāpēc mēs piedāvājām kādu brīdi pasēdēt līdzās un paklausīties. Viens no svarīgākajiem jautājumiem ir saistīts ar jūsu bērniem. Vai tā ir?

PACIENTE: Jā. Lielākās raizes man ir par meitiņu. Man ir arī trīs dēli.

ĀRSTE: Bet viņi ir gandrīz pieauguši, vai ne?

PACIENTE: Jā, taču zinu, ka bērni pārdzīvo par ļoti slimiem vecākiem, īpaši ja tā ir viņu māte. Ziniet, bērnībā tas atstāj pēdas. Prātoju, kā tas ietekmēs meitiņu, kad viņa izaugs. Kad izaugs un atcerēsies šos notikumus.

ĀRSTE: Kādus notikumus?

PACIENTE: Pirmkārt to, ka viņas māte kļuvusi mazkustīga. Pasīvāka nekā jebkad gan skolas, gan baznīcas pasākumos. Šobrīd vairāk baidos par to, kas rūpējas par manu ģimeni. Bailes ir lielākas nekā tad, kad gulēju mājās, pat ja neko tur nedarīju. Bieži draugi nemaz nezina, un neviens nevēlas par to runāt. Es tomēr izstāstīju pārējiem, jo uzskatīju, ka viņiem ir jāzina. Vēlāk prātoju, vai esmu rīkojusies pareizi. Vai bija pareizi izstāstīt meitiņai, tik mazai, vai tomēr nevajadzēja atlikt līdz vēlākam laikam?

ĀRSTE: Kā jūs viņai izstāstījāt?

Pacientk: Bērni savos jautājumos ir visai tieši. Biju pilnīgi atklāta, atbildot viņai. Taču darīju ro emocionāli. Manī vienmēr mājojusi cerība. Cerība, ka viņi kuru katru dienu atklās kaut ko jaunu un man vēl varētu būt izredzes. Es nebaidījos un domāju, ka meitai nevajadzētu baidīties. Ja slimība progresēs tiktāl, kad cerību vairs nebūs, es vairs nespēšu kustēties un tas kļūs nepanesami, nebaidos turpināt dzīvot. Ceru, ka meita attīstās un nobriest, pateicoties svētdienas skolai. Ja vien es zinātu, ka viņa spēs turpināt dzīvot un neuztvers notikušo kā traģēdiju. Nekad, nekad neesmu gribējusi, lai viņa tā justos. Es pati tā nejūtos un par to arī esmu runājusi ar meitu. Daudzkārt esmu mēģinājusi būt dzīvespriecīga viņas klātbūtnē, un viņa domā, ka mani šeit izārstēs. Arī šoreiz viņai šķiet, ka mani šeit izārstēs!

ĀRSTE: Jums vēl aizvien ir cerības, bet acīmredzot ne tik lielas kā jūsu ģimenei. Vai to jūs gribat teikt? Iespējams, situāciju sarežģī arī atšķirīgā realitātes uztvere.

PACIENTE: Neviens nezina, cik tas var ilgt. Cerība mani noteikti uzturējusi pie dzīvības, bet šis ir briesmīgākais laiks, kādu esmu pieredzējusi. Ārsti neko nav teikuši. Nav stāstījuši man, ko atklājuši operācijas laikā. Bet katrs saprastu arī bez vārdiem. Tik vāja kā tagad nekad neesmu bijusi. Ēstgriba man ir ļoti slikta. Viņi saka, ka man ir infekcija, ko neesot spējuši atklāt. Ja ir leikēmija, tad ļaunākais ir piedevām vēl inficēties.

ĀRSTE: Vakar, kad iegriezos aprunāties, jūs bijāt satraukta. Jums tikko bija veikts resnās zarnas rentgens, un jūs gribējāt sabārt kādu.

PACIENTE: Tas tiesa. Ja esi tik slims un vārgs, tad ne jau globāliem jautājumiem ir nozīme. Svarīgi ir sīkumi. Dieva dēļ, kāpēc viņi nevar aprunāties ar mani? Kāpēc neko nestāsta pirms procedūru veikšanas? Kāpēc neļauj aiziet uz labierīcībām, pirms izved no palātas, ir kā tu būtu nulle, nemaz nebūtu cilvēks?

ĀRSTE: Kas jūs vakarrīt tik briesmīgi nokaitināja?

PACIENTE: Tas bija ļoti personīgi, bet man jums jāizstāsta. Kāpēc viņi neiedod lieku pidžamas komplektu, ja ved uz resnās zarnas rentgenu? Beigu beigās viss ir pieķēzīts. Bet pēc tam tev liek sēdēt krēslā, lai gan tu nemaz negribi sēdēt tajā krēslā. Tu zini, ka pieceļoties paliks netīrs, un tas nav patīkami. Nodomāju tur augšā, manā palātā, viņi tik brīnišķīgi izturas pret mani, bet jūtu, ka mani vairs neuzskata par cilvēku, kad tieku nosūtīta lejā uz rentgenu. Ar tevi veic visādas dīvainas manipulācijas, un ir ļoti nepatīkami atgriezties tādā stāvokli. Nezinu, kā tas nākas, bet katru reizi tā notiek. Nedomāju, ka tā tam būtu jābūt. Viņiem vajadzētu iepriekš brīdināt. Biju ļoti vārga un nogurusi. Medmāsa, kas veda mani augšā, domāja, ka varu staigāt, un es sacīju: "Ja domājat, ka varu paiet, es mēģināšu." Kad visi rentgeni bija uztaisīti, kad biju uzkāpusi uz galda un viss bija paveikts, biju tik novārgusi un pārguruši, ka nebiju droša, vai nonākšu līdz savai palātai.

ĀRSTE: Tas jūs noteikti sadusmoja un satrauca.

PACIENTE: Pārāk bieži es nedusmojos. Pēdējo dusmu uzplūdu atceros, kad mans vecākais dēEs devās izklaidēties, bet vīrs strādāja. Nebija iespējas aizslēgt mājas ārdurvis, un es, protams, nejutos droša, guļot pie atvērtām durvīm. Mūsu māja atrodas tieši uz stūra. Uz stūra ir ielas lampa, un es nespēju aizmigt, kamēr nezināju, ka māja ir aizslēgta. Biju tik bieži ar dēlu par to runājusi, un viņš vienmēr man ir piezvanījis un pateicis, bet tovakar viņš to neizdarīja.

ĀRSTE: Vecākais dēEs ir jūsu rūpju bērns, vai ne? Vakar jūs dažos vārdos minējāt, ka viņam bija emocionāli un attīstības traucējumi, vai tiesa?

PACIENTE: Pilnīgi pareizi. Viņš četrus gadus pavadīja štata slimnīcā.

ĀRSTE: Vai tagad dēEs ir atgriezies mājās?

PACIENTE: Viņš ir mājās.

ĀRSTE: Vai domājat, ka viņu vajadzētu vairāk kontrolēt, un raizējaties, ka šobrīd viņš netiek pietiekami pieskatīts, tāpat kā tonakt saistībā ar neaizslēgto māju?

PACIENTE: Tieši tā, un domāju, ka tas ir mans pienākums tik liela atbildība, un tik maz es šobrīd varu līdzēt.

ĀRSTE: Kas notiks, kad jūs vairs nevarēsiet uzņemties atbildību?

PACIENTE: Mēs ceram, ka tas viņam mazliet atvērs acis, jo puika daudz ko nesaprot. Viņā ir daudz laba, bet viņam vajadzīga palīdzība. Viens viņš netiks galā.

ĀRSTE: Kas viņam palīdzētu?

PACIENTE: Tur tā nelaime.

ĀRSTE: Vai varat iedomāties… Vai jūsu mājās ir cilvēki, kas varētu izlīdzēt?

PACIENTE: Nu, protams, kamēr vien mans vīrs ir dzīvs, viņš pieskatīs puiku. Bet tas mani uztrauc, jo vīrs daudzas stundas pavada darbā, ārpus mājām. Tur ir arī vecvecāki, bet es jūtu, ka ar to nepietiek.

ĀRSTE: Kura vecāki?

PACIENTE: Mana vīra tēvs un mana māte.

ĀRSTE: Vai viņiem ir laba veselība?

PACIENTE: Nē, veselība nav nekāda spožā. Māte cieš no Pārkinsona slimības, bet vīratēvam ir slima sirds.

ĀRSTE: Un tas vēl papildus jūsu raizēm par divpadsmitgadīgo meitu? Jums ir vecāks dēls, un viņš rada problēmas. Jums ir māte, kurai ir Pārkinsona slimība un kura droši vien sāk trīcēt, kad mēģina kādam palīdzēt. Vēl jums ir vīratēvs ar slimu sirdi, un arī pati jūs neesat vesela. Kādam vajadzētu būt mājās un rūpēties par visiem šiem cilvēkiem. Manuprāt, tas ir jūsu raižu galvenais cēlonis.

PACIENTE: Tā ir. Mums ir draugi, un mēs ceram, ka situācija tiks atrisināta. Mēs dzīvojam no vienas dienas līdz otrai. Katra diena, šķiet, rit savu gaitu, bet, paraugoties tālāk nākotnē, nevar nedomāt. Mana slimība ir pēdējais piliens. Nekad nevar zināt, vai nemēģināt būt prātīgai un mierīgi uztvert situāciju, nedomājot par nākamo dienu, vai radikāli mainīt.

ĀRSTE: Mainīt?

PACIENTE: Jā, bija laiks, kad vīrs sacīja, ka nepieciešamas pārmaiņas. Vecajiem ir jāaiziet. Māte apmestos pie manas māsas, bet vīratēvam būtu jādodas uz pansionātu. Vienkārši jāiemācās būt nejūtīgam un iespundēt savus tuviniekus pansionātā. Es vēl aizvien nespēju to pieņemt. Galu galā aizgāju pie viņiem un sacīju: "Nē, es nožēlošu, ja aiziesiet, tāpēc palieciet. Ja kādreiz nāksies to darīt, bet neizdosies, vienkārši brauciet atpakaļ. Ja aizbrauksiet, būs vēl ļaunāk." Ieteicu viņiem braukt uzreiz pie mums.

ĀRSTE: Jūs justos vainīga, ja viņi nokļūtu pansionātā?

PACIENTE: Nejustos, ja nonāktu tiktāl, ka viņiem būtu bīstami kāpt augšā un lejā pa kāpnēm. Tomēr jūtu, ka manas mātes darbošanās pie plīts kļūst bīstama.

ĀRSTE: Jūs esat pieradusi rūpēties par citiem cilvēkiem, jums noteikti ir grūti, ka par jums pašu rūpējas.

PACIENTE: Tas ir nedaudz nepatīkami. Man ir māte, kura mēģina man palīdzēt, māte, kurai bērni ir svarīgāki par visu citu pasaulē Arī tas ne vienmēr ir vislabākais, jo ir vajadzīgas arī citas intereses. Viņa visu sevi ziedojusi ģimenei. Mātes dzīves jēga ir šūt un nedaudz palīdzēt manai māsai, kura dzīvo kaimiņos. Priecājos par to, jo meita varēs aiziet tur. Esmu laimīga, ka māsa dzīvo turpat kaimiņos. Māte dodas turp, un nelielās pārmaiņas uzlabo viņas dzīvi.

ĀRSTE: Tā visiem ir vieglāk. K. kundze, vai varat mums izstāstīt mazliet vairāk par sevi? Jūs teicāt, ka nekad neesat bijusi tik vārga kā šoreiz, ka esat zaudējusi daudz svara. Kad viena guļat gultā, par ko jūs domājat un kas jums visvairāk palīdz?

PACIENTE: Ņemot vērā, no kādām ģimenēm mēs abi ar vīru esam cēlušies, mēs zinājām ja gribam veidot savu ģimeni, mums nepieciešama ārēja palīdzība. Vīrs bija skautu vadītājs, bet viņa tēva un mātes laulībā bija problēmas, lidz viņi galu galā izšķīrās. Manam tēvam šīs bija otrās laulības, viņam bija trīs bērni. Tēvs bija apprecējis jauniņu viesmīli, bet nekas no tā nesanāca. Trīs nabaga bērni tika vazāti riņķī. Viņi nepārcēlās uz dzīvi pie manas mātes, kad tēvs ar viņu apprecējās. Mans tēvs bija ļoti temperamentīgs cilvēks, allaž nervozs un nīgrā omā. Tagad bieži prātoju, kā es ar to tiku galā. Kad dzīvojām tajā rajonā, ar vīru iepazināmies baznīcā. Apprecējāmies. Mēs zinājām, ka mums nepieciešams ārējs spēks, lai laulības izdotos. Vienmēr esam tā uzskatījuši. Esam aktīvi darbojušies baznīcā, un sešpadsmit gadu vecumā es kļuvu par svētdienas skolas skolotāju. Mazbērnu novietnē bija vajadzīga palīdzība, tāpēc es uzņēmos šo darbu, un man patika. Strādāju par audzinātāju, līdz piedzima divi vecākie puikas. Man patika, un es bieži skaitīju lūgšanas savā baznīcā un stāstīju, cik daudz man nozīmē baznīca, ko man nozīmē mans Dievs. Tāpēc domāju, ka visam nevar tik vienkārši atmest ar roku, ja kaut kas notiek. Cilvēks turpina ticēt un zina kam jānotiek, tas notiks.

ĀRSTE: Vai tas jums arī šobrīd palīdz?

PACIENTE: Jā. Sarunās ar vīru mēs zinām, ka abi tā domājam. Kā teicu kapelānam K., mēs zinām, ka nekad nevaram nogurt, runājot par to ar citiem cilvēkiem. Stāstīju viņam ari, ka pēc divdesmit deviņiem laulības gadiem mūsu mīlestība ir tikpat stipra kā toreiz, kad precējāmies. Man tā ļoti daudz nozīmē. Neraugoties uz visām mūsu problēmām, esam spējuši tikr galā ar tām. Vīrs ir brīnišķīgs cilvēks, ārkārtīgi brīnišķīgs cilvēks!

ĀRSTE: Jūs drosmīgi esat tikusi galā ar savām problēmām, no kurām smagākā, iespējams, ir jūsu dēls?

PACIENTE: Mēs darījām, ko spējām. Nedomāju, ka visiem vecākiem izdodas. Tu vienkārši nezini, ko iesākt. Sākumā domāju, ka tā ir tikai stūrgalvība, jo nesapratu.

ĀRSTE: Cik viņam bija gadu, kad pamanījāt, ka dēlam ir problēmas?

PACIENTE: Pazīmes ir visai uzkrītošas. Viņi nebrauc ar trīsriteni un nedara visu pārējo, ko parasti dara bērni. Bet māte īstenībā nevēlas to atzīt. Viņa sākumā meklēs citus izskaidrojumus.

ĀRSTE: Cik ilgs laiks jums bija vajadzīgs?

PACIENTE: Ilgs, bet faktiski līdz brīdim, kad puika sāka iet skolā. Jau bērnudārzā skolotāji netika ar viņu galā. Puika bieži iebāza kaut ko mutē, lai piesaistītu uzmanību. Sāku saņemt sūdzības no skolotājiem un tad jau skaidri sapratu, ka ar viņu būs problēmas.

ĀRSTE: Tātad jūs realitāti atzināt soli pa solim, tāpat kā leikēmijas diagnozi. Kuri cilvēki slimnīcā jums visvairāk palīdz tikr galā ar ikdienas grūtībām?

PACIENTE: Milzīgs atspaids ir ikreiz, satiekot ticīgu māsiņu. Kā jau teicu, kad vakar devos uz rentgenu, es jutos kā lieta, kas īstenībā nevienam nerūp, īpaši kad otrreiz devos lejā. Bija jau vēls, un māsiņām nepatika, ka PACIENTS tik vēlu jāved lejā. Visu ceļu viņas purpināja. Zināju, ka, nokļuvusi galā, māsiņa noliks ratiņkrēslu un pazudīs, bet es dirnēšu, līdz kāds iznāks laukā. Taču viena no meitenēm teica māsiņai, ka tā nedrīkst darīt, ka viņai jāieiet iekšā un jāpaziņo, ka esmu atvesta, lai nāk laukā. Viņi jau slēdza ciet, laboranti grasījās iet mājās, jo bija vēls. Tādi sīkumi ir svarīgi. Māsiņu dzīvesprieks ļoti palīdzētu.

ĀRSTE: Ko jūs domājat par cilvēkiem, kuriem nav ticības?

PACIENTE: F.smu ar to saskārusies. Seit ir arī rādi pacienti. Pagājušajā reizē bija kāds kungs, kurš, uzzinājis par manu slimību, sacīja: "Nesaprotu, šī pasaule ir netaisna. Kāpēc jums ir leikēmija, lai gan nekad neesat nedz smēķējusi, nedz dzērusi, nedz ko tamlīdzīgu darījusi?" un piebilda: "F,s pats esmu vecs vīrs un esmu darījis daudz ko tādu, ko nevajadzēja darīt." Tam nav nekādas nozīmes. Mums taču nesola, ka nebūs nekādu raižu. Mūsu Kungam pašam bija jāpārvar grūtības, tāpēc viņš mūs māca, un es cenšos viņam sekot.

ĀRSTE: Vai kādreiz domājat par miršanu?

PACIENTE: Vai es par to domāju?

ĀRSTE: Jā.

PACIENTE: Jā, domāju gan. Bieži vien domāju par miršanu. Nepatīk doma, ka visi nāk mani apraudzīt, jo izskatos briesmīgi. Kāpēc tam jānotiek? Kāpēc nevar sarīkot tikai mazu piemiņas dievkalpojumu? Man nepatīk bēres, ziniet, varbūt tas ir dīvaini. Mani vienkārši atbaida mans ķermenis zārkā.

ĀRSTE: Neesmu pārliecināta, vai saprotu.

PACIENTE: Man negribas, lai cilvēki, piemēram, mani bērni, šādā divas vai trīs dienas ilgā pasākumā justos nelaimīgi. Esmu par to domājusi, ber neko neesmu uzsākusi. Vīrs viendien apvaicājās, kad bija ienācis, vai mums tiešām jādomā par mūsu acu vai ķermeņu ziedošanu. Todien mēs neizlēmām un vēl aizvien neesam atrisinājuši, jo tādas lietas gribas atlikt uz vēlāku laiku.

ĀRSTE: Vai jūs ar kādu runājat par to? Vai sagatavojaties šim laikam, lai kad tas pienāktu?

PACIENTE: Kā jau sacīju kapelānam K., domāju, ka daudzi cilvēki jūt vajadzību pēc atbalsta, sarunas ar kapelānu, un viņi vēlas saņemt atbildes no viņa.

ĀRSTE: Vai viņš sniedz atbildes?

PACIENTE: Manuprāt, ja jūs saprotat kristietību, kad sasniegsiet manu vecumu, jūs būsiet pietiekami nobriedusi, lai apzinātos, ka atliek tikai meklēt un pats var atrast, jo daudzas stundas pavadi vienatnē. Tu esi viena savā slimībā, jo cilvēki nevar visu laiku būt tev līdzās. Ne KAPELĀNS, ne vīrs, ne pārējie nevar būt līdzās augu dienu un nakti. Mans vīrs gan ir cilvēks, kurš katru mī|u brīdi pavada kopā ar mani.

ĀRSTE: Tātad cilvēku klātbūtne palīdz visvairāk?

PACIENTE: Jā, īpaši konkrētu cilvēku.

ĀRSTE: Kuri ir šie konkrētie cilvēki? Jūs pieminējāt kapelānu, savu vīru.

PACIENTE: Jā. Man patīk, kad mani apciemo mācītājs no manas baznīcas. Vēl man ir kāda jauna draudzene, aptuveni manā vecumā, un viņa ir brīnišķīga kristiete. Viņa zaudējusi redzi. Vairākus mēnešus nogulēja slimnīcā. Ber uztvēra to ļoti mierīgi. Viņa ir tāds cilvēks, kurš mūžīgi rūpējas par citiem cilvēkiem. Apciemo slimos vai vāc apģērbu nabagiem un tamlīdzīgi. Viņdien viņa man uzrakstīja jauku vēstuli, kur citēja 139. psalmu, un man bija ārkārtīgi patīkami to saņemt. Viņa rakstīja: "Tu esi viena no manām tuvākajām draudzenēm." Tāpēc tu meklē tādus cilvēkus, un tā ir laime. Tevi iepriecina sīkumi. Visumā domāju, ka cilvēki šeir ir ļoti draudzīgi. Tomēr esmu mazliet nogurusi klausīties, kā cilvēki palātās cieš. To dzirdot, nevilšus prātā nāk domas, kāpēc šo cilvēku labā nekas netiek darīts. Tu pastāvīgi dzirdi viņus kliedzam un baidies, ka viņi varbūt ir vieni. Tev nav tiesību ieiet viņu palātā un aprunāties, tu tikai dzirdi viņus. Mani tas uztrauc. Kad pirmo reizi šeit nokļuvu, nespēju aizmigt un domāju par to. Nospriedu, ka tā nevar turpināties. Ir jāizguļas. Tāpēc es cieši gulēju. Bet tonakt dzirdēju divus pacientus kliedzam. Ceru, ka ar mani tā nekad nenotiks. Man bija māsīca, kurai pavisam nesen bija vēzis, un viņa bija vecāka par mani. Brīnišķīgs cilvēks. Jau no dzimšanas viņa cieta no kroplības, bet uztvēra to apbrīnojami. Māsīca slimnīcā pavadīja daudzus mēnešus, līdz nomira. Viņa nudien iedvesmo. Vairāk raizējās par to, cik garu ceļu esmu mērojusi, lai apciemotu viņu, nevis par sevi.

ĀRSTE: Vai šāda sieviete jūs vēlētos būt?

PACIENTE: Viņa man palīdzēja. Ceru, ka arī es spēšu.

ĀRSTE: Nemaz nešaubos. Šodien jūs to esat pierādījusi.

PACIENTE: Mani uzrauc vēl viena lieta. Nekad nevar zināt par bezsamaņas stāvokli, par to, kā māsiņas reaģēs. Reizēm viņas reaģē atšķirīgi. Tad ir būtiski paļauties uz savu ārstu, ka viņš būs līdzās. Dakteris E. ir ļoti aizņemts cilvēks, tāpēc ar viņu daudz neizrunāsies. Ja vien viņš jums nejautās, varbūt nestāstiet par daudzajām ģimenes problēmām, lai gan vienmēr esmu domājusi par to, kā tas ietekmē manu veselību. Problēmas atstāj dziļu iespaidu uz fizisko veselību.

KAPELĀNS: Par to jūs ieminējāties todien, kad prātojāt, vai jūsu veselību nav ietekmējis spiediens no ģimenes puses un visas šīs problēmas.

PACIENTE: Jā, jo tā ir taisnība, mūsu dēlam ap Ziemassvētku laiku kļuva pavisam slikti, un tētis pat aizveda viņu atpakaļ uz štata slimnīcu. DēEs pats pieteicās braukt. Sacīja: "Sakravāšu mantas, kad atgriezīsimies no baznīcas." Nok|uvis tur, viņš pārdomāja un atgriezās mājās. Tēta vārdiem runājot, puika teicis, ka vēlas atgriezties mājās, tāpēc abi devušies mājās. Parasti puika, atgriezies mājās, soļo šurpu turpu. Viņš pat apsēsties nejaudā, reizēm tik nemierīgs.

ĀRSTE: Cik viņam gadu?

PACIENTE: Divdesmit divi. Viss kārtībā, ja vari tikt galā un kaut kā līdzēt, bet briesmīgi pat sarunāties ar viņu, ja nevari atbildēt vai palīdzēt. Nesen mēģināju paskaidrot, kas notika, kad viņš piedzima, un likās, ka viņš saprata. Sacīju: "Tev ir slimība, tāpat kā man ir slimība, un reizēm tev ir ļoti grūti. Zinu, ka tev ir ļoti smagi un cik grūti tev iet. Varu tevi rikai uzslavēt, ka esi pārvarējis šos grūtos brīžus un atkal nomierinājies." Manuprāt, viņš arī vairāk centās, bet tā ir psihiska slimība, kad ne vienmēr zini, ko iesākr.

KAPELĀNS: Jums tas ir radījis spriedzi. Esmu pārliecināts, ka situācija ir nogurdinoša.

PACIENTE: Tieši tā. Viņš noteikti man sagādā visvairāk raižu.

ĀRSTE: Jūsu tēva pirmajai sievai bija mazi bērni, un viņi tika sadalīti. Nu jums veidojas tāda pati situācija. Kas ar viņiem notiks?

PACIENTE: Manas lielākās grūtības ir noturēt visus kopā, lai nebūtu jānosūta uz dažādiem pansionātiem! Dabiski, es domāju, ka viss nokārtosies. Ja cilvēks ir pavisam piekalts pie gultas, tā ir gluži cita problēma, un esmu mierinājusi vīru, ka viss ar laiku nokārtosies pats no sevis, taču tā nenotika. Manam vīratēvam bija ļoti nopietna sirdslēkme, un mēs neticējām, bet viņš izķepurojās. Viņš ir laimīgs, tomēr reizēm man neliek mieru doma, vai viņš būtu tikpat laimīgs kopā ar saviem vienaudžiem.

ĀRSTE: Tātad jūs varētu aizsūtīt viņu uz pansionātu?

PACIENTE: Jā, tur nebūtu tik grūti, kā viņš pats iedomājas. Taču vīratēvs lepojas, ka dzīvo kopā ar savu dēlu un viņa sievu. Viņš uzaudzis tajā pilsētā un visu mūžu tur nodzīvojis.

KAPELĀNS: Cik viņam gadu? PACIKNTE: Astoņdesmit viens.

ĀRSTE: Viņam ir astoņdesmit viens, bet jūsu mātei septiņdesmit seši? K. kundze, manuprāt, mums būtu jābeidz saruna, jo apsolīju, ka tā nebūs ilgāka par četrdesmit piecām minūtēm. Vakar jūs sacījāt, ka neviens nav runājis ar jums par to, kā jūsu problēmas mājās ietekmē jūs un jūsu domas par nāvi. Kā jūs domājat, vai ārstiem, māsiņām un visiem pārējiem slimnīcā vajadzētu to darīt, ja PACIENTS vēlas? PACIENTE: Tas palīdz, ļoti palīdz. ĀRSTE: Kam tas būtu jādara?

PACIENTE: Ja tev laimējies un tavs ārsts ir tāds, kurš apjautājas un interesējas par šo dzīves daļu. Tādi ir, lai gan retums. Vairumu PACIENTS interesē tikai no medicīniskā viedokļa. Doktors M. ir ļoti saprotošs. Viņš divas reizes ienācis mani apraudzīt, kopš esmu šeit, un esmu par to pateicīga. ĀRSTE: Kāpēc tāda izvairīšanās, jūsuprāt?

PACIENTE: Mūsdienās arī ārpasaulē vērojams tas pats. Kā tas nākas,

ka mums nav cilvēku, kuri darītu to, kas jādara? ĀRSTE: Domāju, mums vajadzētu beigt. Kā jums šķiet? Vai jums ir kādi jautājumi, kurus jūs gribētu mums uzdot, K. kundze? Taču mēs vēl tiksimies.

PACIENTE: Nē. F.s tikai ceru uzrunāt aizvien lielāku cilvēku skaitu un izstāstīt, kur vajadzīga palīdzība. Mans puika nav vienīgais. Pasaulē ir daudz cilvēku, Un tu centies atrast kādu, kuru ras varētu ieinteresēt tiktāl, ka viņš kaut ko darītu zēna labā.

K. kundze ir uz mata līdzīga S. kundzei pusmūža sieviete, kuru nāves tuvošanās pārsteigusi pienākumu virpulī, rūpējoties par vairākiem no viņas atkarīgiem cilvēkiem. Viņai ir vīratēvs, kuram ir astoņdesmit viens gads un kurš nesen pārcietis sirdslēkmi, septiņdesmit sešus gadus veca māte, kura cieš no Pārkinsona slimības, divpadsmitgadīga meita, kurai vēl ir vajadzīga māte un kurai var nākties "pārāk ātri" pieaugt, mātes vārdiem runājot, un divdesmit divus gadus vecs dēls, kurš nespēj dzīvot patstāvīgi, laiku pa laikam tiek ievietots psihiatriskajā slimnīcās un par kuru māte gan raizējas, gan rūpējas. Pašas tēvs pametis trīs mazus bērnus no iepriekšējās laulības, un sieviete baiļojas, ka ari viņai var nākties pamest visus šos no viņas atkarīgos cilvēkus brīdī, kad viņa tiem visvairāk vajadzīga.

Saprotams, ka augšminēto ģimenes pienākumu dēļ ir ārkārtīgi grūti mierīgi nomirt, kamēr šie jautājumi nav apspriesti un nav atrasti risinājumi. Ja tādai Pacientei nav iespējas atklāt savas raizes, viņa ir reizē dusmīga un nomākta. Dusmas vislabāk ilustrē sievietes sašutums par slimnīcas darbinieci, kurai licies, ka slimniece varētu kājām aiziet līdz rentgena kabinetam, kura neņem vērā viņas vajadzības un kuru vairāk uztrauc darba dienas beigas, nevis novārgušas, nogurušas Pacientes aprūpe; Pacientei gan patīk pašai tikt galā ar visu, cik vien viņa spēj (tomēr ne pāri saviem spēkiem), un patīk saglabāt pašcieņu, neraugoties uz nepatīkamajiem apstākļiem.

Vajadzību pēc iejūtīgiem, saprotošiem cilvēkiem un viņu iespaidu uz ciešanām sieviete vislabāk raksturo, kā piemēru minot, ka viņa ļauj saviem vecīšiem dzīvot mājās un darboties savu iespēju robežās, nevis ved uz pansionātu. Arī viņas dēlam, kura klātbūtne ir grūti panesama, bet kurš vēlas palikt mājās, nevis gulēt slimnīcā, ir atļauts palikt mājās un piedalīties, cik vien viņš to spēj. Pūloties rūpēties par visiem, cik labi vien spēj, sieviete pauž vēlmi, lai viņai ļauj palikt mājās un darboties, cik ilgi tas būs viņas spēkos. Pat ja tas nozīmē būt piekaltai pie gultas, viņas klātbūtne ir jāpacieš. Noslēgumā pausto Pacientes vēlēšanos runāt ar aizvien lielāku auditoriju un izstāstīt par slimnieku vajadzībām daļēji izpildīja šis seminārs.

K. kundze bija PACIENTE, kura gribēja izrunāties, un ar pateicību pieņēma palīdzību, atšķirībā no L. kundzes, kura pieņēma uzaicinājumu, bet nespēja atklāt savas raizes līdz pat pēdējam brīdim īsi pirms nāves, kad viņa lūdza mūs atnākt un apciemot viņu.

K. kundze turpināja darīt visu iespējamo, līdz tika atrisināts jautājums par viņas dēlu, kurš cieta no emocionāliem traucējumiem. Sievietes saprotošais vīrs un ticība palīdzēja viņai un deva spēku izturēt ciešanu pilnās nedēļas. Vīrs izpildīja sievas pēdējo vēlēšanos, proti, lai neviens viņu neredzētu "neglītu" guļam zārkā, un saprata, ka sieva vienmēr rūpējusies par citiem. Manuprāt, šīs bailes izskatīties neglītai izpaudās arī rūpēs par pacientiem, kurus viņa dzirdēja skaļi kliedzam, "zaudējam pašcieņu", ari bailēs zaudēt samaņu, kas bija jaušamas vārdos: "Nekad nevar zināt, kā viņi reaģēs, kad būsi bezsamaņā… Ir svarīgi uzticēties savam dakterim, ka viņš paliks tev līdzās… Dakteris E. ir ļoti aizņemts, tāpēc ar viņu neizrunāsi…"

Tās nav raizes pār citiem, drīzāk bailes zaudēt kontroli, zaudēt savaldību, kad ģimenes problēmas kļūst pārāk smagas, bet pašas spēki par vājiem.

Nākamā apciemojuma laikā sieviete atzina savu vēlmi "reizēm skaļi kliegt": "Lūdzu, uzņemieties to manā vietā, es nespēju vairs uztraukties par visiem." Viņa juta milzīgu atvieglojumu, kad iesaistījās KAPELĀNS un sociālais darbinieks un psihiatrs meklēja iespēju iekārtot dziedinātavā vecāko dēlu. Tikai pēc tam, kad visi šie jautājumi bija nokārtoti, K. kundze rada mieru un vairs neuztraucās, redzēs kāds viņu zārkā vai ne. "Šausmīgā paskata" tēlu nomainīja miera, atpūtas un cieņas pilna aina, kas sakrita ar sievietes galīgo samierināšanos un pasaulīgo saišu saraušanu (decatbexis).

Tālāk lasāmā saruna ar I.. kundzi ir daiļrunīgāka par jebkādiem skaidrojumiem, tā iekļauta šajā grāmatā, jo ilustrē to pacientu grupu, kas mūs visvairāk satrauc, jo viņi svārstās starp vēlmi pieņemt palīdzību un noliegumu, ka nekas tāds vispār nav vajadzīgs. Mums ir svarīgi neuzspiest savus pakalpojumus šādiem pacientiem, bet būt pieejamiem, kad vien esam viņiem vajadzīgi.

ĀRSTE: L. kundze, cik ilgu laiku jūs esat pavadījusi slimnīcā? PACIENTE: Slimnīcā nokļuvu 6. augustā. ĀRSTE: Tā nebija pirmā reize, vai ne?

PACIENTE: Nē, nē. Esmu šeit bijusi turpat divdesmit vai vairāk reižu. ĀRSTE: Kad bija pirmā reize?

PACIENTE: Pirmā reize bija 1933. gadā, kad piedzima mans pirmais

bērns. Taču šajā slimnīcā pirmo reizi nokļuvu 1955. gadā. ĀRSTE: Kāds toreiz bija iemesls?

PACIENTE: Tas bija toreiz, kad man veica adrenalektomiju. ĀRSTE: Kāpēc jums veica adrenalektomiju?

PACIENTE: Jo man pie mugurkaula pamatnes bija ļaundabīgs audzējs.

ĀRSTE: 1955. gadā? PACIENTE: jā.

ĀRSTE: Tātad šis ļaundabīgais audzējs jums ir jau vienpadsmit gadus?

PACIENTE: Nē. Ilgāk nekā vienpadsmit gadus. 1951. gadā man noņēma vienu krūti. Otru krūti noņēma 1954. gadā, bet adrenalektomiju veica un olnīcas izoperēja šeit, 1955. gadā.

ĀRSTE: Cik jums tagad ir gadu?

PACIENTE: Piecdesmit četri, tūlīt būs piecdesmit pieci.

ĀRSTE: Piecdesmit četri. Un jūs slimojat, cik zināms, kopš 1951. gada?

PACIENTE: Pilnīgi pareizi.

ĀRSTE: Vai varat mums izstāstīt, kā tas viss sākās?

PACIENTE: 1951. gadā notika nelieEs ģimenes saiets, bija sabraukuši visi vīra radi no citām pilsētām. Uzgāju augšā saposties un ieiet vannā, kad sataustīju krūtī bumbuli. Pasaucu savu svaini un jautāju, vai, viņasprāt, man vajadzētu uztraukties. Viņa atbildēja apstiprinoši, lai piezvanu ārstam un sarunāju vizīti. Tā arī izdarīju. Bija piektdiena, bet pie ārsta es aizgāju nākamajā otrdienā, un trešdien mani jau ievietoja slimnīcā, lai uztaisītu rentgenu. Tad viņi man paziņoja, ka audzējs ir ļaundabīgs. Pēc nedēļas jau uztaisīja operāciju un noņēma krūti.

ĀRSTE: Kā jūs to visu uztvērāt? Cik jums bija gadu?

PACIENTE: Ap trīsdesmit, nu, gandrīz četrdesmit. Viņi nespēja saprast, kāpēc es tik mierīgi uztveru notikušo. īstenībā pat uzjautrinājos. Pāris reižu svaine uzšāva man pa roku un muti, kad, atradusi bumbuli, sacīju, ka tas varētu būt vēzis. Uztvēru to ļoti viegli. Vissmagāk pārdzīvoja mans vecākais dēls.

ĀRSTE: Cik viņam gadu?

PACIENTE: Viņam bija septiņpadsmit… ne gluži līdz septiņpadsmitajai dzimšanas dienai bija palikuši daži mēneši. DēEs palika mājās, līdz man veica operāciju. Tad viņš devās karadienestā, jo baidījās, ka būšu slima vai pilnīgi piekalta pie gultas, vai notiks kas cits, tāpēc viņš pieteicās karadienestā. Bet citādi viss mierīgi mani uztrauca vienīgi staru terapija, kas man tika veikta vēlāk.

ĀRSTE: Cik veci bija jūsu pārējie bērni? Izklausījās, ka jums ir vairāki.

PACIENTE: Jā, man ir vēl viens puika, kuram ir divdesmit astoņi gadi.

ĀRSTE: Tagad?

PACIENTE: Tagad. Tolaik viņš mācījās ģimnāzijā.

ĀRSTE: Jums ir divi puikas?

PACIENTE: Divi puikas.

ĀRSTE: DēEs no tiesas baidījās, ka jūs nomirsiet?

PACIENTE: Manuprāt, jā.

ĀRSTE: Un viņš aizbēga?

PACIENTE: Aizbēga.

ĀRSTE: Kā viņš to vēlāk uztvēra?

PACIENTE; Ķircinu viņu, ka viņam ir "slimnīcu fobija", jo viņš nespēj atnākt uz slimnīcu un redzēt mani guļam gultā. Vienīgā reize, kad dēEs bija atnācis, bija toreiz, kad man pārlēja asinis. Tēvs reizēm lūdzis viņu pārnest kaut ko mājās vai aiznest man šo to, kas pašam par smagu.

ĀRSTE: Kā jums izstāstīja, ka jums ir vēzis?

PACIENTE: Kā ar cirvi pa pieri.

ĀRSTE: Vai tas ir labi vai slikti?

PACIENTE: Mani tas neuztrauca. Nezinu, kā citi būtu reaģējuši, bet es gribētu zināt, vismaz es tā uzskatu. Gribu, lai man izstāsta, nevis visi pārējie to zina. Manuprāt, cilvēks tāpat saausās, kad visi viņam pievērš pārlieku lielu uzmanību, jo saprot, ka kaut kas nav kārtībā. Lūk, tādas ir manas domas.

ĀRSTE: Jums tik un tā rastos aizdomas?

PACIENTE: Jā, tā man šķiet.

ĀRSTE: Toreiz bija 195 1. gads, bet tagad ir 1966. gads, un jūs slimnīcā esat bijusi kādas divdesmit reizes.

PACIENTE: Laikam.

ĀRSTE: Ko, jūsuprāt, jūs varētu mums iemācīt?

PACIENTE [smejas): Nezinu, man pašai vēl daudz jāmācās.

ĀRSTE: Kāds ir jūsu fiziskais stāvoklis šobrīd? Redzu, ka jums ir ortroze. Vai jums ir problēmas ar mugurkaulu?

PACIENTE: Vainīga mugura. Pērn jūnijā 15. jūnijā man veica muguras spondilodēzi un sacīja, ka ortroze jānēsā pastāvīgi. Bet ar labo šīs slimnīcas ārstu palīdzību viņi arī tur mani izārstēs. Bija kļuvis nejūtīgs. Kājas neklausīja un kņudēja, gluži kā ar adatām dūra.

Vakar vienā mirklī pārgāja. Tagad brīvi varu pakustināt kāju, un viss atkal iegājis normālās sliedēs.

ĀRSTE: Vai bijuši ļaundabīgā audzēja recidīvi?

PACIENTE: Nē, nav bijuši. Man teica, ka raizēm nav pamata, ka šobrīd vēzis ir pierimis.

ĀRSTE: Cik ilgi tas jau ir pierimis?

PACIENTE: Man ir aizdomas, ka kopš adrenalektomijas. Es bez šaubām neko daudz nezinu. Ja ārsti man pavēsta labas ziņas, tad es nomierinos.

ĀRSTE: Jums patīk to dzirdēt.

PACIENTE: Ikreiz, izejot pa durvīm, saku vīram, ka šī ir pēdējā reize, kad šeit atgriežos, ka vairs neatgriezīšos. Kad mani no šejienes izrakstīja pērn 7. maijā, vīrs to pateica manā vietā, lai man nebūtu jāsaka. Bet ilgi tā neturpinājās. Jau 6. augustā biju atpakaļ.

ĀRSTE: Jūs smaidāt, bet dziļi sirdī slēpjas daudz lielākas skumjas un bēdas.

PACIENTE: Reizēm jau laikam uznāk.

ĀRSTE: Kā jūs uztverat to, ka jums ir ļaundabīgs audzējs, ka divdesmit reizes esat gulējusi slimnīcā, nooperētas krūtis un izoperēts virsnieru dziedzeris?

Pacientes Un spondilodēze…

ĀRSTE: Spondilodēze… Kā jūs spējat to izturēt? Kur ņemat spēku un par ko uztraucaties?

PACIENTE: Nezinu, laikam ticība Dievam un ārsti man palīdz.

ĀRSTE: Kas ir pirmajā vietā?

PACIENTE: Dievs.

KAPELĀNS: Esam par to jau agrāk runājuši, un, lai gan jums palīdz

ticība, ir brīži, kad jūtaties nelaimīga. PACIENTE: C), jā.

KAPELĀNS: Reizēm grūti izvairīties no depresijas.

PACIENTE: Es jūtos nomākta, ja ilgāku laiku esmu bijusi viena. Pārdomāju pagātni, bet uzskatu, ka nav jēgas gulēt un domāt par to. Tas viss ir aiz muguras. Man vairāk vajadzētu domāt par nākotni. Kad pirmo reizi šurp atbraucu un zināju, ka man operēs vēzi, man mājās palika divi puikas, un es lūdzu Dievu, lai mani glābj tik ilgi, kamēr es uzaudzinu šos puikas.

ĀRSTE: Nu jau viņi ir lieli, vai tiesa? Tātad izdevās. (PACIENTE raud.)

Pac iente: Neko vairāk man nevajag, atvainojiet, tikai kārtīgi izraudāties.

ĀRSTE: Viss kārtībā. Iedomājos, kāpēc sacījāt, ka cīnāties ar depresiju. Kāpēc no tās vajadzētu izvairīties?

KAPELĀNS: Ks aplami izteicos. Mēs ar L. kundzi daudz runājām par to, kā pārvarēt depresiju. Patiesībā no tās nevajag izvairīties. Depresija ir jāpārdzīvo un jāpārvar.

PACIENTE: Reizēm nespēju noturēties un neraudāt. Piedodiet!

ĀRSTE: Nē, nē, iesaku izraudāties.

PACIENTE: Nudien?

ĀRSTE: Manuprāt, izvairīšanās tikai visu sarežģī, vai ne?

PACIENTE: Nē, nedomāju vis. Manuprāt, cilvēks jūtas sliktāk, ja ir ļāvis jūtām vaļu. Jo, ja cilvēks tik ilgi ir tādā situācijā kā es, viņam ir jāpriecājas par katru pavadīto mirkli. Man ir bijis daudz kā tāda, kas citiem ir bijis liegts.

ĀRSTE: Vai jūs runājat par papildu laiku?

PACIENTE: Pirmkārt, papildu laiku. Esmu piedzīvojusi to pati savā ģimenē pēdējos mēnešus. Jūtu, ka man ļoti paveicies, ka tas nav noticis ar mani.

KAPELĀNS: Vai runājat par savu svaini? PACIENTE: Jā.

KAPELĀNS: Viņš šeit nomira? PACIENTE: Jā, 5. maijā.

ĀRSTE: Kāda bija šī pieredze?

PACIENTE: Ilgi viņš neslimoja, vīrabrālim nebija izdevības nodzīvot tik ilgi kā man. Nevaru teikt, ka viņš bija vecs. Viņš gan bija slims. Domāju, ja vien no sākta gala svainis būtu aktīvi rīkojies manuprāt, no viņa puses tā bija īsta bezrūpība, bet viss notika ātri.

ĀRSTE: Cik viņam bija gadu?

PACIENTE: Sešdesmit trīs.

ĀRSTE: Ar ko viņš slimoja?

PACIENTE: Viņam bija vēzis.

ĀRSTE: Vai viņš tam nepievērsa uzmanību?

PACIENTE: Pirms tam viņš slimoja aptuveni sešus mēnešus, un visi viņu dzina pie ārsta, lai viņš saņemtu palīdzību. Nepievērsa sev uzmanību, līdz vairs nespēja sevi apkopt. Tad nolēma atbraukt šurp un lūgt palīdzību. Abi ar sievu bija ļoti satraukti, ka nespēja glābt viņa dzīvību, kā viņi bija glābuši manējo. Kā jau teicu, viņš nogaidīja, līdz vairs nespēja izturēt.

ĀRSTE: Vai šis papildu laiks ir īpašs? Vai atšķiras no cita laika?

PACIENTE: Nē, nevarētu teikt, ka atšķiras. Neteiktu vis, jo mana dzīve ir tikpat normāla kā jūsu vai kapelāna dzīve. Nejūtos, it kā būtu ieguvusi aizlienētu laiku, neuzskatu arī, ka atlikušais laiks pēc iespējas labāk jāizmanto. Man šķiet, ka mans laiks ir tāds pats kā jūsējais.

ĀRSTE: Daži pacienti jūt, ka dzīvo intensīvāk. PACIENTE: Nē.

ĀRSTE: Ziniet, visiem tā nenotiek. Vai nepiekrītat?

PACIENTE: Nē, nē, es zinu, ka man tā nav. Zinu, ka mums visiem ir nolikts savs laiks, manējais vienkārši nav pienācis, tas arī viss.

ĀRSTE: Vai esat kaut kā mēģinājusi vai domājusi, ka šis būtu īstais laiks gatavoties nāvei?

PACIENTE: Nē, es tikai dzīvoju no vienas dienas līdz nākamajai, kā allaž esmu darījusi.

ĀRSTE: Tatad nekad neesat domājusi par to, kā tas ir un ko tas nozīmē?

PACIENTE: Nē, nekad neesmu par to domājusi.

ĀRSTE: Kā jūs domājat, vai cilvēkiem vajadzētu? Jo mums visiem reiz ir jāmirst.

PACIENTE: Man nekad nav ienācis prātā gatavoties nāvei. Kad tas brīdis pienāks, domāju, ka cilvēkā ir kas tāds, kas dos zīmi. Nejūtu, ka esmu jau gatava. Domāju, ka man vēl daudz laika.

ĀRSTE: Jā, neviens nezina.

PACIENTE: Nē, bet iedomājos, ka esmu uzaudzinājusi abus puikas. Grasos palīdzēt pieskatīt arī mazbērnus.

ĀRSTE: Jums ir mazbērni?

PACIENTE: Veseli septiņi.

ĀRSTE: Tātad jūs gaidāt, kad viņi izaugs lieli?

PACIENTE: Tagad es gaidu, kad viņi izaugs un es redzēšu savus mazmazbērnus.

ĀRSTE: Kas jums vislabāk palīdz, kamēr atrodaties slimnīcā?

PACIENTE: Ja vien varētu, es gribētu, lai ārsti vienmēr būtu blakus.

KAPELĀNS: Domāju, ka arī es zinu atbildi jums vienmēr ir kāda nākotnes vīzija, mērķis, uz kuru tiekties. Jūs nemitīgi atkārtojat, ka gribat tikai atgriezties mājās un kustēties.

PACIENTE: Pilnīgi pareizi es gribu atkal staigāt. Esmu droša, ka man tas izdosies, tāpat kā izdevās pirms daudziem gadiem. Galvenais ir apņēmība.

ĀRSTE: Kas, jūsuprāt, palīdzēja jums nepadoties? Jūs taču nepadevāties?

PACIENTE: Jūtu, ka mājās mani gaida tikai vīrs, bet viņš ir lielāks bērns nekā visi pārējie bērni, kopā ņemot. Vīram ir diabēts, un tas ir sabojājis redzi, tāpēc viņš slikti redz. Mums maksā invaliditātes pabalstu.

ĀRSTE: Cik daudz viņš spēj darīt?

PACIENTE: Neko daudz. Viņam ir slikta redze. Viņš neredz luksofora gaismas uz ielas. Kad iepriekšējā reizē biju slimnīcā, vīrs runāja ar. S. kundzi, viņa sēdēja uz gultas malas un jautāja, vai viņš redz viņu. Vīrs atbildēja, ka redz gan, tikai miglaini, pēc tā arī spriežu, ka redze ir slikta. Avīzēs viņš redz lielos virsrakstus, bet mazāku virsrakstu lasīšanai nākas lietot lupu, tālāk vispār neredz.

ĀRSTE: Kādi pienākumi katram ir mājās?

PACIENTE: Kad iznācu no slimnīcas pērnā gada oktobrī, viņš apsolīja man ja es būšu viņa acis, tad viņš būs manas kājas, un tāda ir mūsu noruna.

ĀRSTE: Ļoti jauki. Vai izdevās?

PACIENTE: Lieliski izdevās. Viņš nejauši kaut ko apgāž. uz galda, un es tīšām izdaru to pašu, lai vīrs nedomātu, ka tas gadījies sliktās redzes dēļ. Ja gadās, ka viņš kaut kam uzduras vai tamlīdzīgi, es mierinu, ka ar mani allažiņ tā notiek, lai gan man ir divas redzīgas acis, lai viņš nejustos nelaimīgs.

KAPELĀNS: Viņš reizēm jūtas nelaimīgs?

PACIENTE: Jā gan, vīru tas uztrauc.

ĀRSTE: Vai viņš ir pieteicies vai apsvēris iespēju iegādāties suni vai saņemt apmācību, lai iegūtu kustības brīvību?

PACIENTE: Mums ir saimniecības vadītāja no Pestīšanas armijas. UN

sociālā darbiniece atnāca uz mājām. Viņa apsolīja vīram noskaidrot, vai nevarēs atrast kādu palīgu.

ĀRSTE: Organizācija "Bāka aklajiem" var novērtēt viņa vajadzības, nodrošināt mobilitātes apmācību un nūju, ja nepieciešams.

PACIENTE: Tas gan būtu jauki.

ĀRSTE: Izklausās, ka mājās jūs palīdzat viens otram un katrs no jums dara to, ko otrs nespēj. Tāpēc jūs droši vien ļoti raizējaties, kā vīram klājas šobrīd, kamēr jūs esat slimnīcā. PACIENTE: Tas tiesa.

ĀRSTE: Kā viņš tiek galā?

PACIENTE: Bērni aicina tēvu uz vakariņām. Trīsreiz nedēļā atnāk mājkalpotāja, kas iztīra māju un izgludina veļu. Viņš pats var izmazgāt. Nepārmetu viņam neko, ko viņš darījis. Esmu pamanījusi, ka viņš daudzkārt kļūdījies, tomēr saku, ka izskatās labi, lai tikai turpina, un atstāju visu viņa ziņā.

ĀRSTE: Tātad jūs viņu slavējat, lai uzmundrinātu? PACIENTE: Cenšos.

ĀRSTE: Vai arī attiecībā uz sevi jūs tā rīkojaties?

PACIENTE: Cenšos nesūdzēties par to, kā jūtos. Kad vīrs apvaicājas, kā jūtos, vienmēr atbildu, ka lieliski, līdz brīdim, kad jābrauc uz slimnīcu un viņi mani aicina. Tā viņš arī pirmo reizi par to uzzināja.

ĀRSTE: Kāpēc? Vai iepriekš viņš nekad nav lūdzis jums to darīt?

PACIENTE: Nē, es pati to darīju, jo man bija draudzene, kas iestāstīja sev, ka ir nopietni slima un iesēdās ratiņkrēslā. Kopš tā laika es izlēmu, ka sūdzēšos tikai tad, ja būs pavisam slikti. Man tā bija mācība. Draudzene staigāja no viena ārsta pie cita pa visu pilsētu, lai piespiestu viņus atzīt, ka viņai ir multiplā skleroze. Ārsti nekādas kaites neatrada. Šobrīd viņas sēž ratiņkrēslā un nevar paiet. Man nav ne jausmas, vai viņai ir šī slimība vai nav, taču draudzene tā nodzīvojusi teju septiņpadsmit gadus.

ĀRSTE: Tā ir otra galējība.

PACIENTE: Jā, bet tās viņas mūžīgās vaimanas… Vēl man ir vīramāsa, kurai sāp pirkstu nagi, tāpēc viņa nevar ne kājas noskūt, ne ko citu izdarīt. Nespēju izturēt abu nebeidzamās žēlabas, tāpēc esmu nolēmusi sūdzēties tikai tad, ja būs neizturami smagi.

ĀRSTE: Kam bija tāda pati kaite jūsu ģimenē? Vai jūsu vecākiem bija tādi pirksti?

PACIENTE: Mana māte nomira 1949. gadā, bet nopietni slimojusi viņa ir tikai divas reizes. Pēdējā reize bija leikēmija, no kuras viņa ari nomira. Savu tēvu īsti labi neatceros, zinu vienīgi to, ko atceros, kā viņš saslima ar gripu 1918. gada gripas epidēmijas laikā un nomira. Tāpēc neko daudz par tēvu nevaru izstāstīt.

ĀRSTE: Tātad žēlošanās ir līdzvērtīga nāvei, jo viņi abi sūdzējās tikai īsi pirms savas nāves?

PACIENTE: Tieši tā, precīzi.

ĀRSTE: Ziniet, ir daudz cilvēku, kuri sūdzas par savām sāpēm un ciešanām, bet nemirst.

PACIENTE: Es zinu. Tāda ir mana vīramāsa, arī KAPELĀNS viņu pazīst.

KAPELĀNS: Jāatzīmē, ka, atrodoties šeit, slimnīcā, pārējie pacienti L. kundzi bieži uzskata par paraugu un apbrīno viņu. Viņa kļuvusi par mierinājumu citiem.

PACIENTE: Nu, nezinu gan…

KAPELĀNS: Reizēm prātoju, vai nevēlaties kādu, ar kuru aprunāties, kurš jūs mierinātu, nevis vienmēr paļautos uz jums?

PACIENTE: Nedomāju, ka man ir vajadzīgs mierinājums, kapelān. Esmu pārliecināta, ka negribu žēlošanu, jo neuzskatu sevi par žēlojamu. Manuprāt, nekad nav bijis tik slikti, lai sūdzētos. Sūdzos vienīgi par saviem nabaga dakteriem.

ĀRSTE: Jums viņu žēl? Jums nevajadzētu viņus žēlot, jo viņi nevēlas tikt žēloti, vai ne?

PACIENTE: Zinu, ka viņi nevēlas, lai viņus žēlo, tikai iedomājos dakterus izejam no palātām, kur jāklausās par citu sāpēm un ciešanām. Varu derēt, ka viņi gribētu atrasties kur citur. Arī māsiņas.

ĀRSTE: Reizēm ir tāda sajūta.

PACIENTE: Es viņus nevainoju.

ĀRSTE: Jūs sakāt, ka sadarbojaties ar viņiem. Vai kādreiz esar kaut ko noklusējusi, lai neapgrūtinātu viņus?

PACIENTE: Nē, nē. Es tikai izklāstu viņiem faktus, lai viņiem ir, ar ko strādāt. Kā lai viņi ārstē, ja nestāsta, kas kaiš?

ĀRSTE: Vai jums ir kādas fiziski nepatīkamas sajūtas?

PACIENTE: Es jūtos brīnišķīgi, bet gribētu darīt to, ko vēlos.

ĀRSTE: Ko jūs gribētu darit?

PACIENTE: Piecelties un staigāt, doties taisnā ceļā uz mājām, visu ceļu noejot kājām.

ĀRSTE: Ko pēc tam?

PACIENTE: Nezinu, ko iesāktu, kad tur nokļūtu, droši vien liktos gulēt. (Smejas.) Bet es nudien jūtos labi. Šobrīd man nekur nekas nesāp.

ĀRSTE: Un tā jau kopš vakardienas?

PACIENTE: Līdz vakardienai man tirpa kājas, bet nu vairs ne. Nebija arī tik briesmīgi, bet mājās biju mazliet noraizējusies, jo pēdējās pāris nedēļas nevarēju paiet tik labi kā iepriekš. Zinu, ka es pārāk ilgi cietos. Ja būtu atzinusi jau no sākuma un lūgusi palīdzību, parūpējusies, nebūtu tiktāl progresējis. Man allaž šķiet, ka nākamajā dienā būs labāk.

ĀRSTE: Tātad jūs gaidāt un cerat, ka pazudīs.

PACIENTE: Es gaidu un gaidu, līdz. redzu, ka labāk nekļūst. Tad es zvanu.

ĀRSTE: Un jūs esat spiesta atzīt realitāti.

PACIENTE: Tieku nostādīta faktu priekšā.

ĀRSTE: Kā būs, kad jūsu dienas būs skaitītas? Vai uztversiet to tieši tāpat?

PACIENTE: Pagaidīšu, līdz tā diena pienāks. Es ceru. Rūpējoties par savu māti, līdz viņu aizveda uz slimnīcu, es redzēju, ka problēmas viņa risināja to ienākšanas secībā.

ĀRSTE: Vai viņa zināja?

PACIENTE: Mamma nezināja, ka viņai ir leikēmija.

ĀRSTE: Nē?

PACIENTE: Ārsti man ieteica nestāstīt viņai.

ĀRSTE: Kā jūs to uztvērāt? Vai jums saistībā ar to bija kādas izjūtas?

PACIENTE: Pārdzīvoju, ka māte nezina, jo viņa stāstīja ārstam par savām kaitēm. Manuprāt, neziņas dēļ viņa neklausīja ārstam un neievēroja viņa norādījumus. Stāstīja ārstam, ka viņai ir problēmas ar žultspūsli un pati ārstējās no žultspūšļa iekaisuma, dzēra zāles, kas viņas stāvoklī nekādi nelīdzēja.

ĀRSTE: Kā jums šķiet, kāpēc viņi neizstāstīja viņai?

PACIENTE: Nezinu, nav ne jausmas, jautāju ārstam, kad viņš man izstāstīja, kas gan notiktu, ja viņa zinātu, bet viņš atbildēja, ka viņai labāk nezināt.

ĀRSTE: Cik jums toreiz bija gadu?

PACIENTE: Nu, es tolaik biju precējusies. Aptuveni trīsdesmit septiņi gadi.

ĀRSTE: Bet jūs izdarījāt to, ko ārsts jums teica.

PACIENTE: Rīkojos saskaņā ar ārsta norādījumiem.

ĀRSTE: Tātad viņa nomira, nezinot patiesību un nerunājot par to? PACIENTE: Tieši tā.

ĀRSTE: Tad ir grūti saprast, kā viņa to uzņēma.

PACIENTE: Pilnīgi pareizi.

ĀRSTE: Kā, jūsuprāt, pacientam ir vieglāk?

PACIENTE: Manuprāt, tas ir ļoti individuāli. Kas attiecas uz mani es priecājos, ka zinu, kas man kaiš.

ĀRSTE: Mhm. Un jūsu tēvs…

PACIENTE: Mans tēvs zināja, kas viņam par kaiti. Viņam bija gripa. Esmu redzējusi daudzus slimniekus, kuri neko nezina par savu slimību. KAPELĀNS pazina vienu no viņiem. Sieviete zināja, kas viņai kaiš, bet nezināja, ka mirs. Tā bija Dž. kundze. Viņa izmisīgi cīnījās un bija apņēmības pilna atgriezties mājās kopā ar vīru. Viņas ģimene slēpa patiesību no viņas, cik nopietns ir stāvoklis, un pašai ne mirkli neradās aizdomas. Varbūt viņai tā bija vieglāk aiziet. Domāju, tas atkarīgs no cilvēka, ārstiem būtu jāzina, kā šādā situācijā labāk rīkoties. Viņi vislabāk var novērtēt cilvēku, kā katrs to uztvers.

ĀRSTE: Tātad viņi katrā gadījumā rīkojas savādāk?

PACIENTE: Domāju, ka jā.

ĀRSTE: Nevar vispārināt. Nē, mēs piekrītam, ka nedrīkstam rā rīkoties. Šeit mēs mēģinām iepazīt katru cilvēku un noskaidrot, kā varam palīdzēt šādam cilvēkam. Manuprāt, jūs esat cīnītāja, kas līdz par pēdējai dienai darīs visu, kas vien viņas spēkos.

PACIENTE: Es tā darīšu.

ĀRSTE: Un tad, kad pienāks laiks, jūs to sagaidīsiet kā pienākas. Jūsu ticība ļāvusi jums smaidīt šajos apstākļos.

PACIENTE: Es ceru.

Aus 11: Pie kādas baznīcas jūs piederat?

Pacientē: Luterāņu.

Austi : Kas jūsu ticībā visvairāk jums palīdz?

Pacienti : Nezinu. Nav tādas vienas lietas. Sarunas ar kapelānu man ir bijušas lieEs mierinājums. Esmu viņam zvanījusi, lai aprunātos pa telefonu.

ĀRSTE: Kad jums ir pagalam skumji un jūs jūtaties vientuļa, līdzās neviena nav, ko tad jūs darāt?

PACIENTE: Nezinu. Jebko, kas ienāk prātā. Šķiet, to, kas jādara.

ĀRSTE: Piemēram?

PACIENTE: Pēdējos mēnešus skatos diskusiju raidījumu televīzijā un aizmirstu par sevi. Tas ir vienīgais. Skatos kaut ko citu vai piezvanu savai vedeklai, lai aprunātos ar viņu vai bērniem.

ĀRSTE: Pa telefonu?

PACIENTE: Pa telefonu. Nodarbinu sevi.

ĀRSTE: Kaut ko darāt?

PACIENTE: Daru jebko, lai nav jādomā par sevi. Piezvanu kapelānam, lai laiku pa laikam gūtu nelielu morālu atbalstu. Par savu slimību gan nerunāju ne ar vienu. Vedekla allaž iedomājas, ka zvanu tāpēc, ka jūtos skumja vai nomākta. Viņa pasauc kādu no bērniem vai stāsta par to, ko viņi darījuši, un tad jau saruna ir galā.

ĀRSTE: Apbrīnoju jūsu drosmi atnākt šurp uz šo sarunu. Vai zināt,

kāpēc? PACIENTE: Nē.

ĀRSTE: Katru nedēļu pie mums nāk PACIENTS, un mēs katru nedēļu rīkojam šādu tikšanos. Taču, kā tagad redzu, īstenībā jūs nevēlaties par to runāt, lai gan zinājāt, ka mēs par to runāsim. Tomēr jūs labprāt atnācāt.

PACIENTE: Ja es kaut kādā veidā varu palīdzēt kādam citam, es labprāt to darīšu. Kā jau es sacīju, kas attiecas uz manu fizisko stāvokli un veselību, cs jūtos tikpat vesela kā jūs un klātesošais KAPELĀNS. Un es neesmu slima.

ĀRSTE: Iedomājos, cik apbrīnojami, ka L. kundze pati pieteicās atnākt šurp. Jūs gribējāt izpalīdzēt mums.

Pacientē: Es ceru. Ja varu palīdzēt kādam citam, es labprāt to daru,

pat ja netieku laukā no šejienes un neko nevaru darīt. Es būšu te vēl ilgi. Varbūt mūs gaida vēl dažas sarunas. (Smejas.)

L. kundze pieņēma mūsu uzaicinājumu izstāstīt par to, kas viņu nomāc, bet nonāca pretrunās starp savas slimības atzīšanu un noliegšanu. Tikai pēc sarunas mums radās izpratne par šo divdalījumu. PACIENTE piedāvāja atnākt uz semināru nevis tāpēc, ka gribētu runāt par slimību vai miršanu, bet lai pakalpotu ierobežotajos apstākļos, kad viņa nespēj piecelties no gultas. "Kamēr es kustos, esmu dzīva," viņa vienā brīdī sacīja. Sieviete mierina citus pacientus, bet ir vīlusies, ka nav neviena pleca, uz ko atbalstīties. Slimniece zvana kapelānam, lai lūgtu konfidenciālu, gandrīz slepenu privātu grēksūdzi, bet tikai uz īsu mirkli atzīt, ka reizēm jūtas nomākta un viņai vajadzīgas sarunas. Interviju viņa beidz ar vārdiem: "Jūtos tikpat labi un esmu tikpat vesela kā jūs un KAPELĀNS." Tas nozīmē: "Esmu pacēlusi savu plīvuru un nu atkal aizklāšu savu seju."

Šajā sarunā kļuva skaidrs, ka žēlošanās tika pielīdzināta nāvei. Abi sievietes vecāki nebija sūdzējušies un atzina, ka jūtas slikti, tikai īsi pirms nāves. L. kundzei jākustas un jānodarbina sevi, ja grib dzīvot. Viņai jābūt sava neredzīgā vīra acīm un jāpalīdz viņam noliegt pakāpenisko redzes zudumu. Ja sliktās redzes dēļ vīram gadās kāda ķibele, sieva imitē līdzīgu negadījumu, lai uzsvērtu, ka tas nav saistīts ar viņa slimību. Uzmācoties depresijai, viņa jūt nepieciešamību runāt ar kādu, bet žēloties nedrīkst: "Vaimanājošie cilvēki septiņpadsmit gadus sēž ratiņkrēslā!"

Skaidrs, ka progresējoša slimība ar visiem rās simptomiem ir gūti panesama Pacientei, kura tik nelokāmi uzskata, ka sūdzībām noteikti seko neatgriezeniska invaliditāte vai nāve.

Minētajai Pacientei palīdzēja tuvinieki, kuri ļāva viņai piezvanīt un aprunāties par "citām lietām" un ienesa viņas palātā televizoru, lai novērstu viņas uzmanību, vēlāk arī nodarbošanās ar rokdarbiem, lai sieviete nezaudētu sajūtu, ka "vēl var darboties". Izprotot mūsu sarunā gūto mācību, tādi pacienti kā L. kundze savas sasāpējušās problēmas var atklāt, nekļūstot par vaimanātājiem.

XI nodaļa reakcijas uz semināru par navi un miršanu

Pagājušās nakts vētra vainagojusi šo rītu ar zeltainu mieru.

Tagore

No krājuma "Gāju putni", CCXCII1

Personāla rekacijas

Kā iepriekš minēju, slimnīcas personāEs izrādīja lielu pretestību mūsu semināram, reizēm pat naidīgumu. Sākumā bija tikpat kā neiespējami saņemt aprūpes personāla atļauju aprunāties ar kādu no pacientiem. Ārstus rezidentus uzrunāt bija grūtāk nekā internus, savukārt pēdējie bija nepieejamāki salīdzinājumā ar eksterņiem vai medicīnas studentiem. Likās jo vairāk izglītots ir ārsts, jo mazāk vēlējās iesaistīties šāda veida darbā. Citi autori ir pētījuši ārstu attieksmi pret nāvi un mirstošu pacientu. Mēs neesam studējuši mediķu pretestības personīgos iemeslus, taču daudzkārt novērojuši to.

Esam pamanījuši arī izmaiņas attieksmē, kad seminārs jau bija sevi pierādījis, un ārstējošajam ārstam bija viedoklis par saviem kolēģiem vai dažiem no pacientiem, kuri apmeklēja nodarbības. Studenti un slimnīcas kapelāni deva vienlīdz lielu ieguldījumu personāla iepazīstināšanā ar mūsu darbu, un medmāsas, iespējams, bijušas visizpalīdzīgākās.

Varbūt nav nejaušība, ka viena no ārstiem, kuri vispašaizliedzīgāk rūpējas par mirstošiem pacietiem, Sisleja Sondersa, darbu slimnīcā uzsāka kā medmāsa, bet tagad kā ĀRSTE rūpējas par neārstējami slimajiem īpaši šim nolūkam izveidotās slimnīcas telpās. Viņa apstiprināja, ka vairums pacientu apzinās savu neizbēgamo nāvi, vienalga, vai viņiem tas pateikts vai ne. Viņa pati nejūtas neērti, runājot ar slimajiem par šo tēmu, un, tā kā ĀRSTEi nav nepieciešamības likt lietā nolieguma aizsargmehānismu, arī savos pacientos viņa nesastop izteiktu noliegumu. Doktore Sondersa uzsver, cik svarīgs ir ārsts, kurš spēj apsēsties un uzklausīt. Viņa apstiprina, ka lielākā daļa pacientu tādos brīžos izmanto izdevību, lai izstāstītu (biežāk nekā noklusētu!), ka zinājuši par notiekošo, un pašās beigās nav tikpat kā nekāda aizvainojuma un baiļu. "Tomēr svarīgākais," ĀRSTE apgalvo, "ka personālam, kas izvēlējies darīt šādu dabu, tas ir rūpīgi jāpārdomā un jārod savs piepildījums citā jomā, atšķirīgā no ierastajiem slimnīcas mērķiem un rosības. Ja viņi paši ticēs un šis darbs viņiem sagādās gandarījumu, ar savu attieksmi viņi palīdzēs slimniekam vairāk nekā ar vārdiem."

Tāpat arī I iintonu pārsteidza neārstējami slimo cilvēku izpratne un apziņa, kā arī drosme, lūkojoties acīs nāvei, kas gandrīz vienmēr pienāca klusi. Šos divus piemērus minu, jo, manuprāt, tie daiļrunīgi vēsta par autoru attieksmi, runājot par viņu pacientu reakcijām.

Mūsu personāla vidū izkristalizējās divas grupas ārstu, kuri spēja klausīties un mierīgi runāt par vēzi, neizbēgamu nāvi vai tradicionāli neārstējamas slimības diagnozi. Vieni bija jauni mediķi, kuri pieredzējuši tuva cilvēka nāvi un pārvarējuši šo zaudējumu vai vairākus mēnešus apmeklējuši semināru; otra, mazākā mediķu grupa, bija vecāka gadagājuma ārsti, kuri tas gan ir tikai mūsu pieņēmums pieder pie iepriekšējās paaudzes, kas izmantoja mazāk aizsargmehānismu un eifēmismu, kas reālāk uztver nāvi, kā arī neārstējami slimu pacientu kopšanā apmācīti ĀRSTE Viņi piederēja pie vecās humānās skolas un tagad panākumus guvuši medicīnas zinātnes jomā. Tie ir ārsti, kuri saviem slimniekiem izstāsta par slimības nopietnību un atbalsta gan savus pacientus, gan semināru. Esam retāk sastapuši šādus ārstus, jo viņu pacienti jūtas labi un reti lūdz mūsu padomu.

Aptuveni deviņi no desmit ārstiem reaģēja ar nepatiku, aizkaitinājumu un slēptu vai atklātu naidīgumu, dzirdot lūgumu aprunāties ar kādu no viņu pacientiem. Daži savu nepatiku pamatoja ar pacienta fiziskās vai emocionālās veselības bēdīgo stāvokli, savukārt citi atklāti aizliedza runāt ar viņu aprūpē esošajiem uz nāvi slimajiem pacientiem.

Bija tādi, kas dusmojās, kad viņu pacientu lūdza tikšanos ar mums, it kā tas liecinātu par šo ārstu nespēju tikt galā ar slimniekiem. Lai gan tikai retais atklāti atteica, lielais vairums uzskatīja to par īpašu labvēlību, kad galu galā atļāva mums aprunāties. Palēnām situācija ir mainījusies, un nu jau mums lūdz, lai aprunājamies ar pacientiem.

P. kundze ilustrē kņadu, kādu šis seminārs reizēm sacēla ārstu vidū. Sievieti nomāca daudzi ar viņas atrašanos slimnīcā saistīti apstākļi. Viņa alka izstāstīt par savām raizēm un izmisīgi centās noskaidrot, kurš ir viņas ārsts. Slimnīcā pacienti ievietoja jūnija beigās, kad mainījās slimnīcas personāls, un viņa tik tikko bija iepazinusi savu "komandu", kad to nomainīja cita ārstu grupa. Viens no jaunatnācējiem, kurš iepriekš bija apmeklējis semināru, pamanīja slimnieces mulsumu, bet laika aprunāties ar viņu nebija, jo ārsts bija aizņemts, iepazīstoties ar jaunajiem priekšniekiem, nodaļu un pienākumiem. Kad uzrunāju viņu un lūdzu sarunu ar P. kundzi, jaunais ārsts ātri vien piekrita. Dažas stundas pēc semināra viņa jaunais priekšnieks ārsts rezidents iespieda mani rosīga gaiteņa stūrī un skaļi un dusmīgi pārmeta, ka esmu tikusies ar šo sievieti, piebilzdams: "Šī ir jau ceturtā PACIENTE pēc kārtas, kuru jūs esat paņēmusi no manas nodaļas." Viņš ne mazākajā mērā nekautrējās sūdzēties apmeklētāju un slimnieku acu priekšā; tāpat viņam nelikās nepiedienīgi runāt tik necienīgi ar augstākstāvošu akadēmiskā personāla pārstāvi. Viņu nepārprotami saniknoja iejaukšanās un citu viņa kolēģu ātrā piekrišana, nesaskaņojot vispirms ar viņu.

Saniknotais ārsts nemaz nebrīnījās, kāpēc tik daudziem viņa pacientiem grūti tikt galā ar savu slimību, kāpēc kolēģi izvairījās jautāt viņam un kāpēc viņa pacientiem ir neiespējami atklāt savas problēmas. Sis pats ārsts saviem interniem vēlāk sacīja, ka turpmāk viņiem ir aizliegts runāt ar pacientiem par viņu slimības nopietnību un arī ar mums. Tās pašas tikšanās laikā viņš minēja, cik ļoti ciena un apbrīno semināru un mūsu darbu ar neārstējami slimajiem, bet viņš pats negribot tur piedalīties, un tas attiecas arī uz viņa pacientiem, no kuriem vairumam bija neārstējamas slimības.

Vēl viens ārsts piezvanīja, tikko es biju atgriezusies savā kabinetā pēc īpaši aizkustinošas sarunas. Kabinetā sēdēja pusducis mācītāju un vecāko medmāsu, kuri bija ieradušies viesos, kad klausulē atskanēja skaļa balss, kas izkliedza aptuveni šādus vārdus: "Kā jūs uzdrošināties runāt ar K. kundzi par miršanu, lai gan viņa pat nezina, cik slima viņa ir, un vēl reizi tiks izrakstīta uz mājām!" Kad beidzot atguvos, paskaidroju viņam mūsu sarunas saturu, proti, ka sieviete bija izteikusi lūgumu aprunāties ar kādu, kurš nebūtu saistīts ar viņas aprūpi. Sieviete gribēja kādam no slimnīcas atklāt, ka zina viņas dienas ir skaitītas. Viņa gan vēl nespēja to pilnībā atzīt. Lūdza mūs garantēt, ka viņas ārsts (ar kuru es rikko biju runājusi pa telefonu!) dos viņai mājienu, kad beigas būs tuvu, un nespēlēs paslēpes ar viņu, līdz būs jau par vēlu. Sieviete bezgalīgi paļāvās uz savu ārstu un jutās ļoti neērti, ka nespēja atklāt viņam, ka zina par sava stāvokļa nopietnību.

Kad ārsts uzzināja, ko mēs patiesībā darījām (pilnīgi pretēju tam, ko viņš bija iedomājies!), ziņkāre uzveica dusmas, un viņš galu galā piekrita noklausīties sarunas ar K. kundzi ierakstu, kas patiesībā bija Pacientes lūgums savam ārstam.

Ciemos atnākušajiem mācītājiem nevarēja būt labākas mācības par nupat aprakstīto starpgadījumu ar saniknoto ārstu, kas bija uzskatāms pierādījums greizajam iespaidam, kādu var radīt šāds seminārs.

Sākusi strādāt ar mirstošiem pacientiem, es pamanīju slimnīcas personāla izmisīgus centienus noliegt, ka viņu nodaļā būtu neārstējami slimi pacienti. Kādā citā slimnīcā es reiz stundām ilgi meklēju pacientu, ar kuru varētu aprunāties, bet man sacīja, ka viņiem nav neviena neārstējami slima un spējīga runāt. Ejot cauri nodaļai, pamanīju vecu vīru lasām avīzi, kuras virsraksts vēstīja "Vecie kareivji nekad nemirst". Vīrietis izskatījās smagi slims, tāpēc jautāju, vai viņš nebaidās "lasīt ko tādu". Vecais vīrs palūkojās uz mani ar dusmām un riebumu un atbildēja, ka es laikam esmu no tiem ārstiem, kuri spēj rūpēties par pacientu tikai tikmēr, kamēr viņam ir labi, bet no mirstošajiem izvairās. Tas bija mans cilvēks! Izstāstīju viņam par savu semināru par nāvi un miršanu un vēlmi iemācīt studentiem nevairīties no šādiem pacientiem. Vecais

Mēdzu rīkot šādu semināru kā ievadnodarbību psihiatrijas kursam, pirms uzsāku savu pašreizējo darbu, kurš aprakstīts šajā grāmatā.

vīrs ar lielāko prieku piekrita atnākt, un mūsu saruna bija viena no nea izm irsta māka jām.

Kopumā ārsti negribīgi iesaistījušies šajā darbā, sākumā nosūtot pacientus un vēlāk apmeklējot arī semināru. Savukārt tie, kas to darījuši, devuši lielu ieguldījumu un, reiz iesaistījušies, turpinājuši to darīt aizvien biežāk. Vajadzīga gan drosme, gan pazemība, lai sēdētu seminārā, kuru ne rikai apmeklē medmāsas, studenti un sociālie darbinieki, ar ko kopā viņi parasti strādā, bet kurā var nākties arī dzirdēt par paša lomu ārstējamo pacientu realitātē vai fantāzijās. Tie, kuri baidās dzirdēt, kā citi viņus uztver, dabiski, izvairīsies no dalības šādā sanāksmē, turklār viņus biedē arī tas, ka runājam par tēmu, kas parasti ir tabu un par ko publiski nerunā ar pacientiem un personālu. Tie, kuri atnākuši uz semināriem, vienmēr bijuši pārsteigti, cik daudz viņi var mācīties no pacienta un citu viedokļiem un novērojumiem, un iemācījušies atzinīgi novērtēt šo neparasto mācību pieredzi, kas ļāvusi izprast un iedrošinājusi turpināt savu darbu.

Visgrūtākais ārstiem ir pirmais solis. Tiklīdz viņi pavēruši durvis, noklausījušies, ko mēs patiesībā darām (nevis iztēlojušies, ko mēs varētu darīt), vai reāli piedalījušies seminārā, viņi gandrīz vienmēr turpina. Turpat triju gadu laikā mums ir bijis vairāk nekā divsimt interviju. Šajā laikā pie mums viesojušies ārsti no ārvalstīm, no Eiropas, Savienoto Valstu rietumu un austrumu piekrastes, kuri uz semināru Čikāgā ieradušies garāmbraucot, taču tikai divi mūsu pašu universitātes akadēmiskā personāla pārstāvji ir pagodinājuši ar savu klātbūtni. Droši vien vieglāk ir runāt par nāvi un miršanu, kad tas attiecas uz kāda cita pacientu un mēs to varam skatīties kā izrādi, nevis kļūt par drāmas dalībniekiem.

Reakcijas ziņā medmāsas ir daudz raibāka publika. Sākotnēji viņas mūs sagaidīja ar līdzīgām dusmām un nereti nepiedienīgām piezīmēm. Dažas mūs sauca par maitasputniem un lika skaidri manīt, ka mūsu klātbūtne viņu nodaļā ir nevēlama. Tomēr bija arī citas, kuras sagaidīja mūs ar atvieglojuma nopūtām un cerībām. Viņu motivācija bija dažāda. Māsiņas dusmojās uz konkrētiem ārstiem par to, kā viņi izstāstījuši saviem pacientiem par slimības nopietnību; dusmojās par to, ka viņi izvairās no šīs tēmas vai pašiem pacientiem apgaitas laikā. Māsiņas bija niknas daudzo analīžu dēļ, ko pasūtīja, lai tikai nepavadītu laiku ar slimniekiem. Viņas juta savu bezspēcību nāves priekšā un, uzzinot par līdzīgām ārsta izjūtām, sadusmojās ne pa jokam. Viņas vainoja ārstus nespējā atzīt, ka konkrētā slimnieka labā vairs nekas nav darāms, un par to, ka analīzes pasūtītas tikai tādēļ, lai apliecinātu, ka par viņiem rūpējas. Māsiņas satrauca neveiklība un neizstrādātā sistēma attiecībās ar šādu pacientu tuviniekiem, no kuriem viņas, atšķirībā no ārstiem, nevarēja izvairīties. Medicīnas māsu empātija un saziņa ar pacientu bija lielāka, taču lielāka arī biju viņu trauksme un ierobežojumi.

Daudzas medmāsas asi izjuta nezināšanu šajā jomā, un viņām nav tikušas dotas tikpat kā nekādas norādes par viņu lomu šādā krīzes situācijā. Māsiņas savas pretrunīgās izjūtas atzina daudz labprātāk nekā ārsri un centīgi apmeklēja semināru, savā vietā dežurēt nodaļā atstājot kādu no savām kolēģēm. Arī viņu attieksme mainījās daudz ātrāk nekā ārstiem, un sarunās viņas neminstinoties kļuva atklātas, kolīdz saprata, ka godīgums un atklātība tiek augstāk vērtēti nekā sociāli pieņemami laipni vārdi par viņu attieksmi pret pacientiem, tuviniekiem vai kolēģiem. Kad viens no ārstiem spēja izstāstīt, ka PACIENTE viņu aizkustinājusi gandrīz līdz asarām, medmāsas tūlīt pat atzina, ka izvairās ieiet sievietes palātā, lai neredzētu mazo bērnu fotogrāfijas uz naktsgaldiņa.

Māsiņas bez kavēšanās spēja runāt par savām patiesajām bažām, pretrunām un problēmu risināšanas veidiem, kad viņu stāstītais tika izmantots, lai izprastu konfliktsituāciju, nevis nosodītu viņas. Tikpat dedzīgi viņas atbalstīja ārstu, kuram pietika drosmes uzklausīt sava pacienta viedokli par viņu, un drīz vien viņas iemācījās norādīt uz gadījumiem, kad ārsts ieņēma aizsargpozīciju, kā arī novērtēt savus aizsargmehānismus.

Slimnīcā bija viena nodaļa, kur neārstējami slimie pacienti lielāko daļu laika pavadīja vieni. Vecākā medmāsa noorganizēja tikšanos ar savu vidējo medicīnisko personālu, lai tas izprastu īpašās problēmas. Mēs tikāmies mazā konferenču zālē, un katrai māsiņai uzdeva jautājumu, ko viņa domā par medmāsas lomu, paliekot aci pret aci ar neārstējami slimu pacientu. Vecāka medmāsa lauza ledu un pauda savu sašutumu par "laika šķiešanu ar šiem pacientiem". Viņa norādīja, ka trūkst māsiņu un cik "absolūti absurdi ir šķiest dārgo laiku cilvēkiem, kuriem vairs nevar palīdzēt".

Jauna medmāsiņa piebilda, ka vienmēr jutusies briesmīgi, kad šie cilvēki nomirst viņas dežūras laikā, bet kāda cita īpaši dusmojās, ja kāds nomira viņas "dežūras laikā radinieku klātbūtnē" vai ari tad, kad viņa bija "tikko sapurinājusi spilvenu". Tikai viena no divpadsmit medmāsām domāja, ka arī mirstošiem pacientiem ir vajadzīga aprūpe, un, lai gan neko daudz nevarēja palīdzēt, viņas vismaz varēja parūpēties par pacientu ērtībām. Sanāksme izvērtās par drosmīgu savas nepatikas pret šāda veida darbu atklāsmi, kurā bija jaušamas arī dusmas, it kā pacienti būtu tīšām ieriebuši, nomirstot viņu klātbūtnē.

Šīs pašas māsiņas ir sapratušas savu izjūtu iemeslus un tagad droši vien savus neārstējami slimos pacientus uztver kā ciešanu nomocītus cilvēkus, kuriem medmāsu aprūpe nepieciešama vairāk nekā viņu veselīgākajiem palātas biedriem.

Viņu attieksme pakāpeniski mainījusies. Daudzas no šīm medmāsām ir pārņēmušas mūsu lomu seminārā. Vairums šobrīd nejūtas neērti, kad PACIENTS uzdod jautājumu par savu nākotni. Viņas tik ļoti vairs nebaidās pavadīt laiku ar neārstējami slimu pacientu un neminstinoties ienāk pie mums izstāstīt par savām grūtībām ar kādu īpaši smagu pacientu vai sarežģītām attiecībām. Reizēm viņas atved radiniekus pie mums vai uz kapelāna kabinetu, kā ari rīko medmāsu tikšanos, lai apspriestu dažādus pacientu aprūpes jautājumus. Mums viņas bija gan skolnieces, gan skolotājas un devušas lielu ieguldījumu seminārā. Lielākā pateicība pienākas administratīvajiem un vadības darbiniekiem, kas jau no paša sākuma ir atbalstījuši semināru un noorganizējuši aizstājējus, kamēr citiem tika dots laiks sarunu un apspriežu apmeklēšanai.

Lai gan skaitliskā ziņā viņu bija mazāk, sociālie darbinieki, arodārsti un inhalāciju terapeiti devuši tikpat lielu ieguldījumu un radījuši īsteni starpdisciplināru darba grupu. Brīvprātīgie ir vēlāk apmeklējuši mūsu pacientus un piedāvājuši palasīt priekšā tiem, kuri paši nevarēja atvērt grāmatu. Arodārsti palīdzējuši daudziem mūsu pacientiem ar nelieliem rokdarbiem, tādējādi parādot, ka viņi vēl var darboties. No visiem šajā projektā iesaistītajiem slimnīcas darbiniekiem sociālie darbinieki likās visneapķērīgākie, nokļuvuši krīzes situācijā. Sociālā darbiniece, iespējams, ir tik aizņemta, rūpējoties par dzīvajiem, ka mirstošajiem neatliek laika. Parasti viņa ir noraizējusies par bērnu aprūpi, aprūpes finansiālo pusi, varbūt pansionātu un visbeidzot, bet ne mazsvarīgāk konfliktiem ar radiniekiem, tāpēc nāve viņai varētu nešķist tik draudīga kā tiem aprūpes darbiniekiem, kuriem ir tieša saskare ar neārstējami slimo un kuru aprūpes darbs beidzas līdz ar pacienta nāvi.

Grāmata par neārstējami slimu pacientu aprūpes starpdisciplināru izpēri nebūtu pilnīga, nepieminot, kāda nozīme ir slimnīcas kapelānam. Tieši viņu PACIENTS sauc krīzes brīdī, kad viņš mirst, kad viņa ģimenei ir grūti pieņem jaunumus vai kad mediķi ieceļ viņu par vidutāju. Pirmajā gadā es darbu veicu bez garīdznieku palīdzības. Viņu klātbūtne ir krietni izmainījusi semināru. Pirmais gads daudzējādā ziņā bija neticami grūts. Neviens neko nezināja nedz par mani pašu, nedz maniem darbiem, tāpēc saskārāmies ar saprotamu pretestību un nevēlēšanos, ne tikai šādam pasākumam piemītošām grūtībām. Man nebija resursu, nepazinu personālu pietiekami labi, lai zinātu, kuru uzrunāt un no kura izvairīties. Pa slimnīcas gaiteņiem bija jānoiet simtiem jūdžu un ar mēģinājumu un kļūdu metodi jānoskaidro, kurš ir pretimnākošs un kurš ne. Ja nebūtu pacientu milzīgās atsaucības, es varbūt jau sen būtu atmetusi visam ar roku.

Pēc neauglīgiem meklējumiem kādu vakaru nokļuvu kapelāna kabinetā pārguruši, satraukta, lūdzot palīdzību. Biju satikusi dažus, kuri izvairījās no šīs tēmas vai izrādīja tādu naidu un aplamas dusmas, kādas bija sastopams tikai citu slimnieku aprūpētāju vidū. Tomēr mani pārsteidza to garīdznieku skaits, kuru vienīgā saskarsme ar pacientiem bija lūgšanu grāmatiņa un kāda nodaļa no Bībeles, tādā veidā izvairoties no slimo cilvēku vajadzību uzklausīšanas un jautājumiem, uz kuriem viņi nespētu vai negribētu atbildēt.

Daudzi no sastaptajiem kapelāniem bija apciemojuši neskaitāmus slimus cilvēkus, bet seminārā pirmo reizi sāka pārdomāt jautājumu par nāvi un miršanu. Viņi bija ļoti nodarbināti ar bēru ceremonijām un savu lomu pirms un pēc bērēm, bet runāt ar pašu mirstošo cilvēku viņiem bija grūti.

Bieži mācītāji aizbildinājās ar ārsta rīkojumu "nestāstīt" vai mūžam klātesošo tuvinieku, lai izvairītos no īstas saskarsmes ar nedziedināmi slimajiem pacientiem. Tikai pēc atkārtotām sanāksmēm viņi sāka izprast savu nevēlēšanos risināt grūto situāciju, slēpjoties aiz Bībeles vai ārsta norādījumiem, izmantojot tos kā attaisnojumu vai pamatojumu palikšanai nomajus.

Visaizkustinošākā un pamācošākā bija kāda teoloģijas studenta attieksmes maiņa. Viņš regulāri bija apmeklējis lekcijas un likās aizrāvies ar šo darbu. Kādu pēcpusdienu viņš ienāca manā kabinetā un lūdza tikšanos divatā. Puisis bija pārdzīvojis izmisuma pilnu nedēļu un atskārsmi par paša nāves iespējamību. Viņam bija palielināti limfu dziedzeri, tāpēc viņu nosūtīja veikt biopsiju, lai novērtētu, vai veidojums nav ļaundabīgs. Students atnāca uz nākamo semināru un visai grupai izstāstīja par šoka, izbaiļu un neticības stadijām, kuras pats bija pārdzīvojis, par dusmu, depresijas un cerību dienām, ko nomainīja trauksme un bailes. Students tēlaini salīdzināja savus mēģinājumus pārvarēt krīzi ar cieņu un pašlepnumu, ko bija novērojis savos vecākos. Viņš stāstīja par sievas mierinošo izpratni un par savu mazo bērnu reakciju, kuri bija noklausījušies vecāku sarunu. Puisis ļoti reālistiski spēja par to runāt un atklāja, kāda ir atšķirība starp novērotāju un pacientu.

Šis cilvēks nekad nesacīs tukšus vārdus, satiekot neārstējami slimu pacientu. Viņa attieksmi mainīja nevis seminārs, bet gan paša nāves varbūtība brīdī, kad viņš tikko bija iemācījies tikt galā ar viņa aprūpē esošo cilvēku neizbēgamo nāvi.

Strādājot ar personālu, esam sapratuši, ka pretestība ir milzīga, nevietā izgāztās dusmas un naidīgums reizēm ir grūti pieņemami, bet šo attieksmi var mainīt. Tiklīdz grupa izprata savu aizsargmehānismu cēloņus un iemācījās tikt galā ar konfliktiem un analizēt tos, viņi ne rikai spēja uzlabot pacientu labsajūtu, bet arī augt un izprast citus dalībniekus. Ja šķēršļi un bailes ir milzīgi, tikpat liela ir arī vajadzība. Iespējams, tieši tamdēļ mūsu darba augļi ir rik saldi, jo zemes ierīkošanas un apstādīšanas darbs bijis tik sūrs.

Studentu reakcijas

Vairums mūsu studentu uzsāka šo kursu, nezinot, ko tieši no rā sagaidīt, vai tāpēc, ka bija dzirdējuši no citiem dažas viņus interesējošas lietas. Vairums uzskatīja, ka būs darīšana ar "īstiem pacientiem", pirms nāksies viņus aprūpēt. Viņi zināja, ka saruna notiks aiz spoguļstikla un ka tā daudziem studentiem palīdzējusi "pierasr" pie notiekošā, pirms nāktos apsēsties un ieskatīties acīs dzīvam pacientam.

Lielais vairums studentu (kā vēlāk apspriedes laikā uzzinājām) pieteicās ar mīļoto cilvēku vai pretrunīgi vērtētu cilvēku nāvi saistītu neatrisinātu konfliktu dēļ savā dzīvē, bet dažu mērķis bija apgūt sarunu mākslu. Lielākā daļa sacīja, ka nākuši uzzināt par nāves tuvuma sarežģītajām problēmām, bet tikai retais no viņiem to domāja nopietni. Ne viens vien students uz pirmo interviju ieradās pašpārliecināts, lai telpu pamestu vēl pirms sarunas beigām. Nereti studentiem bija vajadzīgi vairāki mēģinājumi, lai līdz galam izturētu gan sarunu, gan rai sekojošo apspriedi, un arī tad viņi satraucās, kad PACIENTS lūdza, lai saruna notiktu auditorijas zālē, nevis aiz spoguļstikla.

Bija vajadzīgas vēl trīs vai vairākas sarunas, līdz viņi spēja grupas priekšā brīvi runāt par savām reakcijām un izjūtām, un pārrunas nereti ieilga līdz vēlam vakaram. Viens students pastāvīgi uztvēra sīkas sarunas detaļas, izprovocēja strīdu grupā, līdz citi dalībnieki sāka prātot, vai ari tas nav veids, kā viņš izvairās no īstās problēmas, proti, pacienta neizbēgamās nāves. Citi spēja runāt vienīgi par medicīniskiem un tehniskiem jautājumiem un ārstēšanu un jutās ārkārtīgi neērti, kad sociālā darbiniece pieminēja jauna vīra un mazu bērnu ciešanas. Kad kāda medmāsa ierunājās un apšaubīja noteiktu procedūru un analīžu pamatotību, medicīnas studenti ātri vien identificēja sevi ar norādījumus devušo ārstu un metās viņu aizstāvēt. Taču kāds cits medicīnas students pajautāja, vai reakcija būtu tāda pati, ja PACIENTS būtu viņa tēvs un viņš būtu tas, kurš dod rīkojumus. Dažādu specialitāšu studenti pēkšņi sāka apjaust to problēmu mērogu, ar kurām dažiem ārstiem jāsaskaras, un spēja novērtēt ne tikai pacienta nozīmi, bet arī dažādu mediķu komandas dalībnieku atbildību un pretrunas. Pavisam drīz cits pret citu viņi sāka izturēties ar lielāku cieņu un atzinību, kas ļāva visai grupai dalīties savās problēmās starpdisciplīnu līmenī.

Sākotnējo bezpalīdzības, bezspēcības un baiļu sajūtu grupā pakāpeniski nomainīja spēja risināt problēmas, aizvien labāk apzinoties savu lomu šajā psihodrāmā. Ikviens no viņiem bija spiests atrisināt sev svarīgos jautājumus nācās iesaistīties vai arī kāds cits norādīja uz to, ka viņš izvairās. Tāpēc katrs savā veidā mēģināja izprast attieksmi pret nāvi un pamazām iepazīt pats sevi un izstāstīt grupai. Tā kā ikvienam grupas dalībniekam bija līdzīga sāpīga, bet gandarījumu sniedzoša pieredze, atsevišķiem dalībniekiem bija vieglāk, jo, gluži kā grupas terapijā, kopīga problēmu risināšana var palīdzēt otram atskārst savas pretrunas un iemācīties tikt ar tām galā. Atklātība, godīgums un pieņemšana ļauj izdzīvot visu, ko katrs dalībnieks ir atnesis uz grupu.

Pacientu reakcijas

Atšķirībā no personāla pacienti uz mūsu apciemojumiem reaģēja labvēlīgi un ārkārtīgi atsaucīgi. Nepilni 2 procenti aptaujāto pacientu strikti atteicās piedalīties seminārā, rikai viena no vairāk nekā divsimt pacientiem ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja savas slimības nopietnību, neārstējamās kaites radītos sarežģījumus vai bailes no nāves. Šāda veida pacienti sīkāk aprakstīti III nodaļā par noliegumu.

Visi pārējie pacienti ar lielāko prieku izmantoja iespēju aprunāties ar kādu, kuram nebija vienalga. Vairums no viņiem vispirms tā vai citādi pārbaudīja mūs, lai pārliecinātos, ka mēs patiesi vēlamies runāt par pēdējām stundām vai pēdējo aprūpi. Vairums pacientu priecājās par iespēju atmest savu aizsargpozīciju un jutās atviegloti, ka nav jāspēlē spēlītes, uzturot virspusēju sarunu, lai gan dziļi sirdi viņus mocīja reālas vai nereālas bailes. Daudzi no viņiem uz pirmo tikšanos reaģēja tā, it kā mēs būtu atvēruši slūžas viņi ļāva vaļu visām apspriestajām jūtām, un tikšanās sagādāja milzīgu atvieglojumu.

Daži pacienti uz kādu brīdi atlika atklātu sarunu, lai nākamajā dienā vai nedēļā lūgtu mūs atnākt un pasēdēt viņiem līdzās. Tiem, kuri cenšas strādāt šajā jomā, derētu atcerēties, ka pacientu "atraidījums" nenozīmē, ka viņš nevēlas par to runāt. Tas nozīmē tikai to, ka PACIENTS pagaidām nav gatavs atklāties vai stāstīt par savām problēmām. Ja pēc šāda noraidījuma vizītes netiks pārtrauktas, bet turpināsies, PACIENTS dos zīmi, kad būs gatavs runāt. Kamēr vien slimais cilvēks zina, ka kāds būs pieejams, kad viņš būs gatavs, kaut nakts vidū. Daudzi no viņiem vēlāk pateikušies par mūsu pacietību un izstāstījuši par cīņu, kuru sevī nācies izcīnīt, pirms spējuši izteikt vārdos.

Būs daudzi pacienti, kuri nespēs izrunāt vārdus "nāve" vai "miršana", bet netieši pastāvīgi runās par to. Iejūtīgs terapeits atbildēs uz viņu jautājumiem un bažām, nelietojot nevēlamos vārdus, tomēr palīdzot pacientam. Neskaitāmi piemēri atrodami sarunās ar A. kundzi un K. kundzi (II un III nodaļā).

Ja jautājam sev par palīdzību un nozīmi, kādēļ tik lieEs īpatsvars neārstējami slimu pacientu vēlas runāt ar mums par šo pieredzi, mums jāpalūkojas uz atbildēm, ko viņi sniedz uz mūsu jautājumiem par samierināšanās iemesliem. Daudzi pacienti šajā laikā jūtas nekam nederīgi, slīgst bezcerībā un nespēj rast jēgu savai eksistencei. Viņi gaida ārstu apgaitu, varbūt rentgenu vai māsiņu, kura atnes zāles, un dienas cita pēc citas monotoni nomaina naktis. Tad nomācošajā vienmuļībā parādās apmeklētājs, kurš, kā jau cilvēks, ir zinātkārs, kuru interesē viņa reakcijas, stiprās puses, cerības un bailes. Kāds piestumj krēslu tuvāk un apsēžas. Kāds patiesi ieklausās un nesteidzas garām. Kāds sarunā nelieto eifēmismus, bet runā konkrētu, tiešu valodu, pievēršoties tām lietām, kas viņiem ir vissvarīgākās reizēm dziļi apspiestas, bet allaž no jauna uzpeldošas.

Ienāk kāds, kurš pārtrauc vienmuļību, vientulību, bezjēdzību, mokošo gaidīšanu.

Vēl viens, iespējams, svarīgāks iemesEs ir sajūta, ka viņu stāstītais varētu būt svarīgs, nozīmīgs citiem. Rodas kalpošanas sajūta brīdī, kad PACIENTS jūtas nevienam nevajadzīgs. Kā ne viens vien PACIENTS sacījis: "Gribu būt kādam noderīgs. Varbūt ziedojot savas acis vai nieres, bet šādi ir vēl labāk, jo es to varu, vēl dzīvs būdams."

Daži pacienti ir izmantojuši semināru, lai dīvainā veidā pārbaudītu savu spēku. Viņi izmantojuši izdevību sprediķot mums, stāstīt par savu ticību Dievam un gatavību pieņemt Dieva gribu, lai gan sejā nepārprotami bija jaušamas bailes. Citi, kuri no sirds ticēja, tādējādi mierīgi uzņemot dzīves galu, ar lepnumu stāstīja par to jauniešu grupai cerībā, ka kāds mazumiņš aizķersies. Mūsu operdziedātāja ar ļaundabīgu audzēju uz sejas lūdza iespēju atnākt uz mūsu semināru kā pēdējo uzstāšanos, pēdējo reizi lūdzot atļauju nodziedāt mums, pirms atgriezās savā nodaļā, kur viņai grasījās izraut visus zobus, lai sagatavotu apstarošanai.

Ar to gribu sacīt, ka reakcija bija viennozīmīgi labvēlīga, atšķīrās tikai motivācija un iemesli. Tikai retais PACIENTS varbūt vēlējās atteikties, bet uztraucās, ka atraidījums varētu ietekmēt viņu aprūpi nākotnē. Daudz lielāks īpatsvars semināru izmantoja kā iespēju izgāzt savas dusmas un niknumu uz slimnīcu, personālu, ģimeni vai pasauli kopumā, vainojot savā noslēgtībā.

Dzīvot aizlienētā laikā, velti gaidīt ārstus viņu apgaitā, nīkt un gaidīt apmeklētāju laiku, cerēt, ka māsiņai atradīsies brīvs brīdis, lai patērzētu… Sādi daudzi nedziedināmi slimnieki vada savu laiku. Vai kāds brīnums, ka slimnieci ieintriģē svešinieks, kurš vēlas runāt ar viņu par viņas jūtām, viņas attieksmi pret šo situāciju? Kurš vēlas apsēsties un aprunāties par bailēm, fantāzijām, vēlmēm, kas radušās vientuļajās stundās. Varbūt pietiek ar to vien, mazliet uzmanības, nedaudz "arodterapijas", izraušanās no vienmuļības, krāsām uz slimnīcas sienām, ko šis seminārs piedāvā smagi slimajiem cilvēkiem. Pēkšņi viņi tiek saposti, ielikti ratiņkrēslā, viņiem jautā, vai viņu atbildes drīkst ierakstīt, un slimnieki apzinās, ka atrodas interesantu cilvēku uzmanības centrā. Uzmanība vien palīdz un ienes mazliet saulesgaismas, jēgas un varbūt pat cerību neārstējami slimā pacienta dzīvē.

Labākā liecība, ka pacienti ir pieņēmuši un atzinīgi novērtē šādu darbu, ir fakts, ka viņi visi ar lielāko prieku sagaidīja mūs atlikušajā slimnīcā pavadītajā laikā, turpinoties dialogam. Lielākā daļa no slimnīcas izrakstīto pacientu turpināja sazināties, zvanot un stāstot par krīzēm vai svarīgiem notikumiem. V. kundze man piezvanīja, lai izstāstītu par milzīgo atvieglojuma sajūtu, kad viņas ārsti doktors K. un doktors P. bija apciemojuši viņu mājās rūpēs par Pacientes labsajūtu. Vēlme izstāstīt labās ziņas, domājams, liecina par šādu neformālu, bet svarīgu attiecību tuvību un intimitāti. Sieviete sacīja: "Ja es gulētu uz nāves gultas un redzētu kādu no viņiem, esmu pārliecināta, ka nomirtu ar smaidu uz lūpām!" Tas pierāda, cik nozīmīgas var kļūt šīs attiecības un kā neliela ieinteresētības izrādīšana var kļūt par vissvarīgāko saziņu.

E. kungs līdzīgi raksturoja doktoru B., sacīdams: "Man tik izmisīgi trūka cilvēcisku rūpju, ka es biju gatavs izrakstīties. Interni augu dienu nāca un dūra man vēnās. Viņus neinteresēja tas, ka gulta savandīta vai pidžama sagriezusies. Tad kādu dienu dakteris B. atnāca, un es nepaguvu ne attapties, kad viņš izvilka adatu. Ks pat nesajutu tik maigi viņš to izdarīja. Pēc tam viņš uzlika plāksteri, kas nekad iepriekš nebija darīts, un brīdi vēlāk jautāja man, uz kuru pusi plēst nost, lai nesāpētu!" E. kungs (jauns triju mazu bērnu tēvs, kuram bija akūta leikēmija) apgalvoja, ka tas bija nozīmīgākais, kas ar viņu šajā laikā noticis.

Pacienti nereti ar gandrīz pārspīlētu pateicību reaģē uz ikvienu, kuram nav vienalga un kurš velta mazliet laika. Viņiem trūkst šādas laipnības drudžaini rosīgajā ierīču un skaitļu pasaulē, tāpēc nav brīnums, ka mazākais cilvēciskais žests izraisa tādu saviļņojumu.

Nedrošības pilnajā ūdeņraža bumbas, steigas un masu laikmetā neliela personīga dāvaniņa var iegūt jēgu. Abpusēja dāvana -no pacienta, kurš palīdz, iedvesmo un iedrošina citus līdzīgā nepatīkamā situācijā nokļuvušos; un no mums, kas izpaužas kā rūpes, veltītais laiks un vēlme izstāstīt citiem par to, ko viņi mums iemācījuši savas dzīves novakarē.

Visbeidzot, viens no pacientu atsaucības iemesliem, iespējams, ir mirstošā cilvēka vajadzība atstāt kaut ko aiz sevis, kaut ko uzdāvināt, lai radītu nemirstības ilūziju. Mēs izsakām savu pateicību par to, ka viņi izstāstījuši mums savas domas par šo tabu tēmu, stāstām viņiem, ka viņu loma ir mācīt mūs, lai palīdzētu tiem, kas nāks vēlāk, tādējādi radot priekšstatu, ka kaut kas vēl dzīvos pēc viņu nāves ideja, seminārs, kurā viņu fantāzijas, viņu domas turpina dzīvot, tiek apspriestas, savā ziņā kļūst nemirstīgas.

Esam izveidojuši saikni ar mirstošu pacientu, kurš mēģina saraut cilvēciskās attiecības, lai galīgās aiziešanas brīdī šo saišu būtu pēc iespējas mazāk, tomēr viņš to nebija spējis izdarīt bez cilvēka no malas, kurš izrunājas ar viņu par dažām viņu nomācošajām pretrunām.

Mēs runājam par nāvi sociāli apspiestu tēmu godīgā, nesarežģītā veidā, tādējādi izraisot visdažādākās diskusijas, atbalstot pilnīgu noliegumu, ja tas šķiet nepieciešams, vai atklātu sarunu par pacienta bailēm un raizēm, ja viņš pats tā vēlas. Faktu, ka mēs neieņemam nolieguma pozīciju, ka esam gatavi lietot vārdus "nāve" un "miršana", vairums no mūsu pacientiem uztvēra ar vislielāko prieku.

Ja mēģinām īsumā apkopot, ko šie pacienti ir iemācījuši mums, nāk prātā, ka viņi visi lieliski apzinās savas slimības nopietnību, vienalga, vai tas viņiem pateikts vai ne. Ne vienmēr viņi atklāj to savam ārstam vai tuviniekiem. IemesEs tam ir sāpes, ko izraisa domas par realitāti, un PACIENTS vismaz īslaicīgi labprāt pieņem jebkādu tiešu vai netiešu mājienu nerunāt par to. Tomēr pienāca brīdis, kad visiem mūsu pacientiem radās vajadzība atklāt daļu savu raižu, nomest masku, ielūkoties acīs realitātei un nokārtot būtiskas lietas, kamēr vēl ir laiks. Viņi labprāt atteicās no saviem aizsargmehānismiem, atzinīgi novērtēja mūsu vēlmi runāt ar viņiem par tuvojošos nāvi un nepabeigtajiem darbiem. Slimie cilvēki gribēja saprotošam cilvēkam atklāt savas jūtas, īpaši dusmas, niknumu, skaudību, vainas un vientulības izjūtas. Viņi apstiprināja, ka izmantojuši noliegumu, kad ārsts vai ģimene gaidījuši noliegumu, jo bija atkarīgi no slimnieka un gribēja saglabāt attiecības.

Pacientiem nebija īpašu iebildumu, kad personāEs skaidri un gaiši nenorādīja uz skarbo patiesību, tomēr viņiem nepatika, ka pret viņiem izturas kā pret bērniem un neņem vērā, pieņemot svarīgus lēmumus. Slimnieki tāpat sajuta izmaiņas attieksmē un uzvedībā, kad tika noteikta ļaundabīga audzēja diagnoze, un saprata savas slimības smagumu, kad apkārtējo cilvēku izturēšanās mainījās. Citiem vārdiem sakot, tie, kuriem netika tieši pateikts, zināja par stāvokļa nopietnību šā vai tā, izsecinot no slēptajiem vēstījumiem vai izmaiņām radinieku vai personāla uzvedībā. Tie, kuriem pateica skaidri, gandrīz visi atzinīgi novērtēja šo iespēju, izņemot tos, kuriem diagnoze tika rupji paziņota gaitenī un nesagatavotiem vai bez turpmāka atbalsta, vai tādā veidā, kas neatstāja nekādas cerības.

Visi mūsu pacienti uz sliktajām ziņām reaģēja gandrīz identiski bija šokēti un nespēja noticēt dzirdētajam, kas ne tikai ir raksturīgi, uzzinot par nāvējošu slimību, bet ari šķiet tīri cilvēcīga reakcija uz milzīgu un negaidītu stresu. Vairums mūsu pacientu izmantoja noliegumu, kas ilga no dažām sekundēm līdz daudziem mēnešiem, par ko liecina dažas no grāmatā publicētajām sarunām. Taču noliegums nekad nav absolūts noliegums. Pēc nolieguma lielākoties sekoja dusmas un niknums. Tās izpaudās visdažādākajos veidos, apskaužot tos, kuri varēja dzīvot un darboties. Šīs dusmas daļēji attaisnoja un saasināja personāla un tuvinieku reakcijas, kas reizēm bija teju iracionālas un atkārtoja iepriekšējo pieredzi, kā to ilustrē gadījums ar mūķeni 1. Ja apkārtējie pacietīgi panesa dusmas, neuztverot tās personīgi, pacientam bija vieglāk nonākt līdz īslaicīgajai kaulēšanās stadijai, kam sekoja depresija, kas ir solis galīgās samierināšanās virzienā. Tālāk redzamajā diagrammā parādīts, kā šīs stadijas nenomaina cita citu, bet var pastāvēt līdztekus un reizēm pārklāties. Daudzi pacienti var nonākt līdz galīgās samierināšanās stadijai bez palīdzības, citiem ir vajadzīga palīdzība, lai pārvarētu dažādās stadijas un nomirtu mierīgi un ar cieņu.

Lai kādas būtu slimības stadijas vai risināšanas mehānismi, visi mūsu pacienti nezaudēja cerību līdz pat pēdējam brīdim. Tie pacienti, kuriem par viņu nāvējošo diagnozi paziņoja, nedodot nekādas izredzes vai cerības, reaģēja vissmagāk un tā arī neizlīga ar cilvēku, kurš viņiem tik nežēlīgā veidā bija paziņojis nepatīkamos jaunumus. Kas attiecas uz mūsu pacientiem, viņiem visiem bija kaut nelieEs cerību stariņš, un mums derētu to atcerēties! "Ris varētu būt jauns atklājums, jaunu laboratorijas pētījumu rezultāti, jaunas zāles vai vakcīna, kaut vai Dieva brīnums vai atklājums, ka rentgena vai patoloģijas uzņēmums īstenībā ir cita pacienta. Tā varētu būt dabiska remisija, kā to daiļrunīgi apraksta l)ž. kungs (IX nodaļā), bet šī cerība vienmēr paliks, vienalga, vai mēs piekrītam tās izpausmei vai ne.

Lai gan mūsu pacienti augsti novērtēja iespēju atklāt mums savas rūpes un brīvi runāja par nāvi un miršanu, viņi arī deva zīmi, kad maināma sarunas tēma, kad jāpievēršas dzīvespriecīgākām lietām. Viņi atzina, ka šī ir lieliska iespēja atklāt savas jūtas, bet viņi vēlas paši izvēlēties laiku un ilgumu.

Iepriekš aprakstītās pretrunas un aizsargmehānismi ļauj mums zināmā mērā prognozēt, kādus aizsargmehānismus PACIENTS biežāk izmantos šādas krīzes brīdī. Vienkāršajiem cilvēkiem, kuri nav tik izglītoti, izsmalcināti, kuriem ir mazāk sociālo saišu un profesionālo pienākumu, visumā ir vieglāk samierināties ar realitāti nekā turīgiem cilvēkiem, kuri materiālo labumu, ērtību un personisko attiecību ziņā zaudē daudz vairāk. Šķiet, ka cilvēki, kuru dzīve bijusi ciešanu, smaga darba un pūliņu pilna, kuri izaudzinājuši bērnus un guvuši gandarījumu darbā, vieglāk pieņēmuši nāvi mierīgi un ar cieņu salīdzinājumā ar

tiem, kuri godkāres dzīti kontrolējuši pārējos, uzkrājuši pasaulīgo mantu un nodibinājuši milzum daudz sociālu attiecību, bet maz jēgpilnu, personisku attiecību ar cilvēkiem, kuri būtu līdzās, guļot uz nāves gultas. Sīkāk tas ilustrēts IV nodaļā par dusmu stadiju aprakstītajā piemērā.

Ticīgi slimnieki, šķiet, mazliet atšķiras no neticīgajiem. Atšķirība var būt grūti pamanāma, jo mēs neesam definējuši, ko, mūsuprāt, nozīmē ticīgs cilvēks. Tomēr varam šeit apgalvot, ka esam sastapuši maz patiesi ticīgu cilvēku, kuriem piemistu iekšēja ticība. Šiem retajiem cilvēkiem viņu ticība palīdzēja, un vislabāk viņus var salīdzināt ar patiesiem ateistiem. Vairums pacientu bija kaut kur pa vidu viņi ticēja kaut kādai reliģijai, tomēr ne pietiekami, lai tā atbrīvotu viņus no pretrunām un bailēm.

Kad mūsu pacienti nonāca līdz samierināšanās stadijai un galīgai emocionālo saišu saraušanai (decatbexis), iejaukšanās no ārpuses izraisīja ārkārtīgu nemieru un liedza vairākiem pacientiem mierīgi un cienīgi nomirt. Atsvešināšanās ir drīzas nāves zīme un ļāvusi mums prognozēt tuvojošos nāvi vairākiem pacientiem, kad medicīniskie rādītāji par to nebūt neliecināja. PACIENTS reaģē uz iekšēju signālu, kurš viņu brīdina, ka pienākusi pēdējā stundiņa. Mēs varam uztvert šīs pazīmes, nemaz nenojaušot par psihofizioloģiskajiem signāliem, kurus saņem PACIENTS. Jautāts šāds PACIENTS spēj atzīt, ka zina par gaidāmo, un bieži pasaka mums priekšā, lūdzot apsēsties līdzās tai brīdī, jo zina, ka rīt jau būs par vēlu. Mums vajadzētu jūtīgi uztvert šādu mūsu pacientu neatlaidību, jo varam palaist garām unikālo iespēju uzklausīt viņus, kamēr vēl ir laiks.

Mūsu starpdisciplinārais seminārs, pētot neārstējami slimus pacientus, kļuvis par vispāratzītu un pazīstamu mācību metodi, un katru nedēļu to apmeklē līdz piecdesmit cilvēkiem, kuru dzīves gājumi, specialitātes un motivācija ir atšķirīgi. Iespējams, šī ir viena no retajām nodarbībām, kur slimnīcas personāEs var neformāli tikties un apspriest pacientu vispārējo aprūpi un dažādus tās aspektus. Neraugoties uz aizvien pieaugošo studentu skaitu, seminārs nereti līdzinās grupas terapijas seansam, kurā dalībnieki brīvi runā par savām reakcijām un fantāzijām saistībā ar pacientu un tādējādi sāk izprast paši savus motīvus un uzvedību.

Medicīnas un teoloģijas studenti saņem akadēmisko kredītpunktu par šo kursu un uzrakstījuši jēgpilnus pētnieciskos darbus par semināra tēmu. Vārdu sakot, tas iekļauts daudzu studentu studiju programmā, lai tikšanās ar neārstējami slimajiem cilvēkiem jau laikus sagatavotu viņus to aprūpei un viņi nelietotu aizsargmehānismus, kad pašiem būs jāuzņemas atbildība par slimniekiem. Vecākās paaudzes praktizējošie ārsti un speciālisti ir apmeklējuši semināru un devuši lielu ieguldījumu, ārpus slimnīcas vides izstāstot par savu pieredzi. Medmāsas, sociālie darbinieki, administratori un arodārsti ir papildinājuši starpdisciplīnu dialogu, un katrs speciālists ir kaut ko izstāstījis par savu profesionālo lomu un cīņu. Izveidojusies daudz lielāka savstarpēja sapratne un novērtējums, ne tikai vienojoties par kopīgu atbildību, bet arī savstarpēji pieņemot mūsu pašu reakcijas, bailes un fantāzijas. Ja ārsts spēj atzīt, ka, klausoties kādā pacientā, viņam uzmetusies zosāda, tad viņa medmāsa var brīvāk atklāt savas iekšējās izjūtas šajā situācijā.

Kāda PACIENTE visdaiļrunīgāk raksturoja izmaiņas gaisotnē. Iepriekšējā reizē, uzturoties slimnīcā, viņa bija mums zvanījusi, lai izteiktu sašutumu un dusmas par vientulību un izolāciju, ko viņa izjuta tajā nodaļā. Sievietei iestājās negaidīta remisija, bet, otrreiz nokļūstot slimnīcā, viņa atkal zvanīja mums. Slimniecei bija ierādīta palāta tajā pašā nodaļā, un viņa vēlējās vēlreiz ierasties uz semināru, lai izstāstītu mums par savu pārsteigumu, cik ļoti mainījusies gaisotne. "Iedomājieties!" viņa stāstīja. "Tagad māsiņa ienāk palātā, tik tiešām velta man laiku un apvaicājas: "Vai negribat parunāties?"" Mums nav pierādījumu, ka šo pārmaiņu iemesEs patiesi ir seminārs un medmāsu pārvarētā neērtības sajūta, tomēr ari mēs esam pamanījuši pārmaiņas šajā konkrētajā nodaļā, no kuras pie mums ierodas aizvien lielāks skaits ārstu, medmāsu un neārstējami slimo pacientu.

Tomēr lielākās pārmaiņas, iespējams, ir fakts, ka personāEs lūdz mums konsultācijas pašiem; tas liecina par labākai pacientu aprūpei traucējošo pretrunu apzināšanos. Pēdējā laikā esam saņēmuši arī neārstējami slimu pacientu un viņu tuvinieku lūgumus, lai ārpus slimnīcas semināra ietvaros atrastu viņiem uzdevumus, kas ļautu piešķirt viņu dzīvei jēgu un palīdzēt citiem līdzīgos apstākļos.

Varbūt kriogēnās sasaldēšanas apvienību vietā mums vajadzētu veidot apvienības nāves un miršanas jautājumu risināšanai, lai mudinātu uz dialogu par šo tēmu un palīdzētu cilvēkiem līdz pēdējai stundiņai nodzīvot ar mazākām bailēm.

Kāds students uzrakstīja pētniecisku darbu, kurā apgalvoja, ka mūsu semināra apbrīnojamākā īpatnība bija tā, ka mēs tik maz runājām par pašu nāvi. Vai tas bija Monteņs, kurš teica, ka nāve ir tikai mirklis, kad beidzas miršana? Esam sapratuši, ka pacientiem pati nāve nerada problēmas, viņi baidās no miršanas ar to saistītās bezcerības, bezpalīdzības un vientulības dēļ. Tie, kuri apmeklējuši semināru un pārdomājuši šos jautājumus, brīvi pauda savas jūtas un atklāja, ka lietas labā var kaut ko darīt, ne tikai mierīgāk uztvēra savus pacientus, bet arī remdēja trauksmainās izjūtas attiecībā uz savu nāvi.

XII nodaļa neārstejami slimo terapija

Nāve ir daļa no dzīves tāpat kā dzimšana. Gaitu veido gan kājas pacelšana, gan tās nolaišana. Tagore.

No krājuma "Gāju putni", (.'CI.XVII

No iepriekšminētā kļūst skaidrs, ka neārstējami slimam pacientam ir ļoti īpašas vajadzības, kuras var apmierināt, ja veltām laiku, lai apsēstos un uzklausītu, lai iepazītos ar viņu. Vissvarīgākais vēstījums ir ļaut šim cilvēkam saprast, ka esam gatavi un vēlamies uzklausīt viņa problēmas. Darbs ar mirstošu pacientu prasa zināmu briedumu, ko spēj dot vienīgi pieredze. Mums rūpīgi jāizvērtē pašu attieksme pret nāvi un miršanu, pirms klusi un bez bailēm varam apsēsties līdzās neārstējami slimam cilvēkam.

Atbrīvojoša, slūžas atveroša saruna norisinās starp diviem cilvēkiem, kuri spēj runāt bez bailēm un trauksmes. Terapeits ārsts, KAPELĀNS vai jebkurš cits, kurš uzņemas šo lomu, ar saviem vārdiem un rīcību mēģinās pārliecināt pacientu, ka viņš nebēgs, tiklīdz tiks pieminēti vārdi "vēzis" vai "miršana". PACIENTS uztvers šo mājienu un izstāstīs par sevi vai norādīs runātājam, ka šis nav īstais brīdis. PACIENTS dos šim cilvēkam zīmi, kad būs gatavs izstāstīt par savām bēdām, un terapeits apliecinās, ka pie pirmās izdevības atgriezīsies. Daudziem no mūsu pacientiem ir bijusi tikai pirmā ievada saruna. Viņi reizēm turējās pie dzīvības tikai kādas nenokārtotas lietas dēļ uztraucās par garīgi atpalikušu māsu, jo nebija atraduši nevienu, kas parūpētos par viņu pēc pacienta nāves, vai nebija norunājuši par bērnu aprūpi, tāpēc bija vajadzīgs kāds, kuram izstāstīt par šīm raizēm. Citus mocīja vainas apziņa par reāliem vai izdomātiem "grēkiem", un viņi izjuta milzu atvieglojumu, kad piedāvājām viņiem iespēju izsūdzēt tos, īpaši kapelāna klātbūtnē. Visi šie pacienti pēc "grēksūdzes" vai tuvinieku aprūpes jautājumu nokārtošanas jutās labāk un parasti nomira drīz vien pēc sasāpējušo lietu nokārtošanas.

Retumis pacientam nomirt liedz nereālas bailes, ko iepriekš pauda sieviete, kura baidījās nomirt, jo nespēja iedomāties, ka viņu "dzīvu apēstu tārpi" (IX nodaļa). Viņai bija fobijai līdzīgas bailes no tārpiem, lai gan viņa vienlaikus apzinājās, cik absurdas ir šīs bailes. Tā kā tas bija, pašas sievietes vārdiem runājot, tik muļķīgi, viņa nespēja atklāt tās saviem tuviniekiem, kuri visus ģimenes ietaupījumus bija iztērējuši par viņas ārstēšanu slimnīcā. Pēc kādas sarunas vecā dāma uzdrošinājās atklāt mums savas bailes, un viņas meita palīdzēja noorganizēt kremāciju. Ari šī PACIENTE nomira drīz pēc tam, kad viņai ļāva izpaust bailes.

Nebeidzam vien brīnīties, kā viena saruna spēj noņemt smagumu no pacienta krūtīm, un allaž esam prātojuši, kāpēc personālam un radiniekiem ir tik grūti izdibināt viņu vajadzības, jo bieži pietiek ar vienu atklātu jautājumu.

Lai gan E. kungs nebija nedziedināmi slims, viņa gadījumu minēsim, ilustrējot slūžas atverošu pirmo sarunu. Šis piemērs ir vietā, jo E. kungs iedomājās sevi mirstam tāpēc, ka nebija atrisinājis konfliktus, kas paātrināja kāda pretrunīgas jūtas izraisoša cilvēka nāvi.

E. kungs bija astoņdesmit trīs gadus vecs ebrejs, kuru uzņēma privātā klīnikā strauja svara zuduma, anoreksijas un aizcietējumu dēļ. Vecais vīrs žēlojās par neciešamām vēdergraizēm, izskatījās izvārdzis un noguris. Viņš pastāvīgi bija nomāktā omā un bieži raudāja. Rūpīgi medicīniskie izmeklējumi neuzrādīja nekādas vainas, un slimnieka tuvinieki lūdza psihiatra slēdzienu.

Vīrietim tika noorganizēta diagnostiski terapeitiska saruna vairāku studentu klātbūtnē, kuri atradās tajā pašā telpā. Pacientam nebija iebildumu pret sabiedrību, un viņš jutās atvieglots par iespēju apspriest savas personiskās problēmas. Viņš stāstīja, ka

vēl četrus mēnešus pirms uzņemšanas slimnīcā juties labi, bet tad pēkšņi kļuvis "vecs, slims un vientuļš vīrs". Sīkākā iztaujāšanā atklājās, ka divas nedēļas pirms fizisko sūdzību parādīšanās vecais vīrs bija zaudējis vedeklu un divas nedēļas pirms sāpju lēkmēm viņa šķirtā sieva bija negaidīti nomirusi, kamēr viņš pats bija brīvdienās ārpus pilsētas.

Vecais vīrs dusmojās uz saviem tuviniekiem par to, ka viņi nenāk apciemot, kad viņš to vēlas. Žēlojās par māsiņu darbu un bija neapmierināts ar savu aprūpi kopumā. Vīrietis bija pārliecināts, ka radinieki bez kavēšanās uzrastos, ja viņš varētu apsolīt viņiem "pāris tūkstošus dolāru pēc savas nāves", un gari un plaši stāstīja par mājokļu projektu, kur viņš dzīvoja kopā ar citiem veciem cilvēkiem, un brīvdienu braucienu, kurā viņi visi varēja doties. Drīz vien kļuva skaidrs, ka vecā vīra dusmu iemesEs bija viņa nabadzība un nabadzības dēļ viņam nācās braukt tad, kad šis brauciens tika piedāvāts viņa kopienai, tas ir, viņam nebija izvēles brīvības. Turpmākajā iztaujāšanā kļuva skaidrs, ka slimnieks vainoja sevi, ka nebijis klāt, kad sievu ievietoja slimnīcā, un mēģināja savu vainas izjūtu uzvelt brīvdienu brauciena organizatoriem.

Kad jautāju viņam, vai viņš neuzskata, ka sieva viņu pametusi, un vienkārši nespēj atzīt savas dusmas uz viņu, uz āru izlauzās rūgtuma pilnu jūtu lavīna, stāstot mums par savu neizpratni, kāpēc sieva viņu pametusi brāļa dēļ (kuru vecais vīrs sauca par nacistu), kā viņa audzinājusi viņu vienīgo dēlu neebreju garā un visbeidzot kā pametusi viņu vienu tagad, kad viņa visvairāk vajadzīga! Juzdamies ārkārtīgi vainīgs un kaunēdamies no savām negatīvajām jūtām prer mirušo, viņš savas dusmas izgāza uz radiem un medmāsām. Vīrietis bija pārliecināts, ka pelnījis sodu par ļaunajām domām un ka sāpes un ciešanas viņam pienākas, lai izpirktu vainu.

Mēs vienkārši ieteicām atklāt mums savas pretrunīgās jūtas, stāstījām, ka tās ir ļoti cilvēcīgas un tādas jūtas ir katram. Skaidri un gaiši pajautājām, vai viņš spētu atzīt dusmas uz savu bijušo sievu un izstāstīt par tām mūsu turpmāko īso vizīšu laikā. Un

viņš atbildēja: "Ja šīs sāpes nepāries, man būs jāizlec pa logu." iVlēs atbildējām: "Jūsu sāpju cēlonis varētu būt apspiestās dusmas un trauksme. I/lādējiet tās nekautrējoties, un jūsu sāpes, iespējams, izzudīs." Vecais vīrs aizgāja acīm redzami samulsis, bet nelūdza vairs tikšanos ar mums.

Slimnīcas ārsts rezidents, kurš pavadīja viņu atpakaļ uz. palātu, bija ievērojis pacienta sagumušo stāvu. Ārsts apstiprināja mūsu teikto un apliecināja vīram, ka viņa reakcija ir ļoti normāla, un savā palātā PACIENTS vēlāk atgriezās jau daudz mundrākā solī.

Nākamās dienas apmeklējuma laikā atklājās, ka vīrietis gandrīz nemaz nav uzturējies savā palātā. Lielāko dienas daļu viņš bija pavadījis sarunās ar pārējiem un kafejnīcā baudot ēdienu. Aizcietējums un sāpes bija pārgājuši. Pēc divkārtējas spēcīgas zarnu iztukšošanās jau sarunas vakarā viņš jutās "labāk nekā jebkad" un plānoja atstāt slimnīcu un atsākt ierasto dzīvi.

Izrakstīšanās dienā viņš smaidīja un stāstīja par jaukajām dienām, kuras pavadījis kopā ar sievu. Vecais vīrs izstāstīja arī par attieksmes maiņu pret personālu, kuram bija "sagādājis grūtus brīžus", un radiniekiem, jo īpaši dēlu, kuram bija piezvanījis, lai iepazītu tuvāk, jo "…mums abiem kādu brīdi var būt vientuļi".

Apliecinājām vecajam vīram, ka būsim pieejami, ja rodas vēl kādas problēmas, fiziskas vai emocionālas, un viņš smaidot atbildēja, ka guvis labu mācību un daudz aukstasinīgāk varēs sagaidīt nāvi.

E. kunga gadījums ir lielisks piemērs, cik noderīga var būt saruna cilvēkiem, kuri patiesībā nemaz nav slimi, bet vecuma dēļ un nespējot pārdzīvot kādas pretrunīgas personības nāvi ļoti cieš; savas fiziski vai emocionāli nepatīkamās sajūtas viņi izmanto, lai atvieglotu vainas apziņu par apspiestiem ļauna vēlējumiem mirušajam cilvēkam. Veco vīru tik ļoti neuztrauca pati nāve, cik varbūtība nomirt, pirms viņš izpircis ļauna vēlējumus cilvēkam, kurš bija nomiris, nedevis viņam iespēju "izpirkt vainu". Viņš cieta mokošas sāpes, lai remdētu bailes no atmaksas, un dusmas un naidu izgāza pār medmāsām un radiniekiem, neapzinoties sava niknuma cēloņus. Apbrīnojami, kā vienkāršā sarunā var atklāties tādas problēmas, bet daži skaidrojumi un apliecinājumi, ka šādas jūtas ir cilvēcīgas un saprotamas, un nav smagi sodāmas, var atvieglot daudzus ķermeniskus simptomus.

Tiem pacientiem, kuriem nav risināma neviena vienīga problēma, noderīga ir īstermiņa terapija, kur nepieciešams nevis psihiatrs, bet tikai saprotošs cilvēks, kuram atrodas laiks apsēsties un uzklausīt. Te es domāju pacientus, kas ir līdzīgi mūķenei I., kuru es vairākas reizes apciemoju un uz kuru dziednieciski iedarbojās arī citi slimnieki, ne tikai mēs. Tie ir pacienti, kuriem ir pietiekami laimējies, lai viņiem būtu laiks pārvarēt savas pretrunīgās jūras, kamēr viņi ir slimi, un kuri nonāk līdz dziļākai izpratnei, spējot novērtēt to, ko vēl var izbaudīt. Šie terapijas seansi, tāpat kā īsi psihoterapijas seansi ar smagāk slimiem pacientiem, laika un biežuma ziņā ir neregulāri. Tos sarunā individuāli, atkarībā no pacienta fiziskā stāvokļa, spējas un vēlēšanās runāt konkrētajā brīdī; nereti tās ir tikai dažu minūšu vizītes, lai atgādinātu par mūsu klātbūtni arī brīžos, kad viņi nevēlas runāt. Biežākas vizītes kļūst, kad pacientam sāp vai ir grūti, un tad tā ir klusējoša pasēdēšana līdzās, nevis verbāla saziņa.

Bieži esam prātojuši, vai nebūtu nepieciešama grupas terapija ar izmeklētu neārstējami slimu pacientu grupu, jo nereti viņi jūtas vienlīdz vientuļi un izolēti. Nodaļās, kur guļ nedziedināmi slimnieki, strādājošie labi zina par attiecībām starp pacientiem un nozīmīgajām sarunām smagi slimo cilvēku vidū. Mēs allaž apbrīnojam, cik daudz par mūsu semināros runāto viens mirstošs PACIENTS izstāsta otram. Pacienti pat iesaka mūs cits citam. Ksam ievērojuši slimnīcas gaitenī sēžam pacientus, ar kuriem tikko sarunājāmies seminārā, un kopā ar citiem savas brālības biedriem turpinām neformālu seansu. I.īdz šim esam atstājuši pacientu ziņā, cik daudz viņi vēlas atklāt citiem, bet šobrīd meklējam pamatojumu, lai organizētu šādas oficiālas tikšanās, jo tāda ir vismaz nelielas mūsu pacientu grupas vēlēšanās. Viņu vidū ir pacienti ar hroniskām slimībām, kuriem nepieciešama atkārtota hospitalizācija. Viņi jau krietnu laiku pazīst cits citu, un viņiem ir ne tikai viena diagnoze, bet arī vienādas atmiņas par iepriekšējo slimnīcā pavadīto laiku. Mūs pārsteidz viņu gandrīz priecīgā reakcija, kad kāds no viņu "čomiem" nomirst, kas tikai apstiprina neapzināto pārliecību, ka "tev būs mirt, ne man". Tas varētu būt arī iemesls, kāpēc tik daudzi pacienti un viņu tuvinieki, piemēram, G. KUNDZE (VII nodaļā) gūst prieku, apciemojot citus, smagāk slimos pacientus. Mūķene I. izmantoja šīs vizītes, lai paustu sašutumu, izdibinātu pacientu vajadzības un pierādītu, ka medmāsas nestrādā kārtīgi (IV nodaļa). Palīdzot viņiem medmāsas vietā, viņa varēja ne tikai uz laiku noliegt savu nevarēšanu, bet arī izlādēt dusmas uz veselajiem, kuri pienācīgi neaprūpēja slimos. Šādu pacientu nokļūšana terapijas grupā palīdzētu viņiem izprast savu uzvedību un vienlaikus palīdzētu medmāsām, ļaujot slimniecei atskārst savas vajadzības.

F. kundze bija vēl viena atmiņā paliekoša sieviete, jo uzsāka neformālu grupu terapiju, iesaistot ļoti slimus jauniešus, kuri bija ievietoti slimnīcā ar leikēmiju vai Hodžkina slimību, no kuras pati bija cietusi vairāk nekā divdesmit gadus. Pēdējo dažu gadu laikā viņa vidēji sešas reizes gadā pavadīja slimnīcā, kā rezultātā pilnībā samierinājās ar savu slimību. Kādu dienu slimnīcā uzņēma deviņpadsmitgadīgu meiteni, vārdā Anna, kuru biedēja viņas slimība un tās iznākums, bet kura nespēja nevienam atklāt savas bailes. Meitenes vecāki bija atteikušies par to runāt, un F. kundze kļuva par viņas neoficiālo konsultanti. Viņa izstāstīja meitenei par saviem dēliem, vīru un māju, par kuru tik daudzus gadus bija rūpējusies, neraugoties uz slimnīcās pavadīto laiku, līdz beidzot Anna izsūdzēja savas bēdas un uzdeva sev svarīgos jautājumus. Kad Annu izrakstīja no slimnīcas, viņa nosūtīja vēl vienu jaunu pacienti pie F. kundzes, un sākās rekomendāciju ķēdes reakcija, kas ir visai līdzīga grupu terapijai, kurā pacienti nomaina cits citu. Grupā reti bija vairāk nekā divi vai trīs cilvēki, un tā saglabāja ciešu saikni, kamēr vien grupas biedri atradās slimnīcā.

Klusēšana, kas daiļrunīgāka par vārdiem

Pacienta dzīvē ir laiks, kad sāpes pāriet, kad prāts pārstāj radīt fantāziju tēlus, vajadzība pēc ēdiena kļūst minimāla un apkārtne ieslīgst bezapziņas tumsā. Tas ir laiks, kad radinieki klimst pa gaiteni mokošās gaidās, nezinot, vai viņiem aiziet un parūpēties par dzīvajiem vai palikt, lai būtu līdzās nāves stundā. Tas ir laiks, kad par vēlu kaut ko sacīt, tomēr tuvinieku palīgā saucieni ir visskaļākie vārdos izteikti vai bez vārdiem. Par vēlu mēģināt iejaukties medicīniski (un pārāk nežēlīgi, ja tas tomēr notiek) un tomēr vēl par agru teikt pēdējos atvadu vārdus. Tuvākajiem cilvēkiem tas ir visgrūtākais laiks, jo viņi vai nu vēlas bēgt, lai viss ātrāk beigtos, vai arī izmisīgi turas pie tā, ko tūlīt zaudēs uz mūžīgiem laikiem. Šajā terapijas posmā galvenais ir klusēt kopā ar pacientu un būt pieejamiem tuviniekiem.

Ārsts, medmāsa, sociālais darbinieks vai KAPELĀNS var daudz palīdzēt šajos pēdējos brīžos, ja viņi izprot ģimenes pretrunīgās jūtas šajā laikā un palīdz izvēlēties vienu cilvēku, kurš līdzās mirstošajam cilvēkam jūtas visbrīvāk. Tad šis cilvēks kļūst pacienta īstenais terapeits. Tiem, kuri jūtas pārlieku neērti, var palīdzēt, atvieglojot viņu vainas apziņu un pārliecinot, ka kāds būs līdzās mirstošajam līdz pēdējai stundiņai. Tad tuvinieki var atgriezties mājās, zinot, ka PACIENTS nenomira viens, un nejuzdami kaunu vai vainu par to, ka izvairījušies no šā brīža, kuru daudziem cilvēkiem ir grūti izturēt.

Tie, kuriem pietiek spēka un mīlestības sēdēt līdzās mirstošajam cilvēkam klusumā, kas ir daiļrunīgāks par vārdiem, zinās, ka šis brīdis nav nedz biedējošs, nedz sāpīgs, bet mierīga ķermeņa funkciju izbeigšanās. Vērojot mierīgu cilvēka nāvi, tā mums atgādina krītošu zvaigzni vienu no miljoniem spožo gaismekļu plašajā debess jumā, kas uz īsu mirkli uzliesmo, lai uz visiem laikiem izgaistu bezgalīgajā naktī. Aprūpējot mirstošu pacientu, mēs apzināmies katra indivīda vienreizību šajā milzīgajā cilvēku jūrā. Mēs apzināmies savu iznīcību, savu ierobežoto mūža ilgumu. Tikai retais no mums nodzīvo ilgāk par mums atvēlētajiem trīsreiz divdesmit plus desmit gadiem, atstājot aiz sevis unikālas pēdas un ierakstot savu vārdu cilvēces vēsturē,

Ūdens traukā dzirkstī, ūdens jūrā ir tumšs.

Maza patiesība runā skaidru valodu; diženai patiesībai piedien dižens klusums. Tagore

No krājuma "Gāju putni", C1.XXVI

Bibliogrāfija

Ābrams, R. D., un Finesinger, J. E. "Guilt Reactions in Patients with Cancer", Cancer, VI sēj. (1953), 474.^182. Ipp.

Aldrich, C. Knight "The Dying Patient's Grief," Journal of the American Medical Association, 184. sčj., Nr. 5 (1963. gada 4. maijs), 329.-331.1pp.

Alexander, G. H. "An Unexplained Death Coexistent with Death Wishes," Psychosomatic Medicine, V sēj. (1943), 188. Ipp.

Alexander, Irving E. un Alderstein, Arthur M. "Affective Responses to the Concept of Death in a Population of Children and Eerly Adolescents," Death and Identity, red. Robert Fulton. Ņujorka, John Wiley &amp; Sons, Inc., 1965.

Allport, Gordon. The Individual and His Religion. Ņujorka, The Macmillan Company, 1950.

Anderson, George Christian. "Death and Responsibility: Docs Religion Help?" Psychiatric Opinion, III sēj., Nr. 5 (1966. g. oktobris), 40.-42. 1pp.

Anthony, Sylvia, The Child's Discovery of Death. Ņujorka, Harcourt, Brace tic Co., 1940.

Aponte, Gonzaol E., M.D. "The Enigma of 'Bangungut,'" AnnaEs of Internal Medicine, 32. sēj. (1960. g. jūnijs), Nr. 6, 1258.-1263. Ipp.

Aring, Charles D., M.D. "A letter from the Clinical Clerk," Omega, I sēj., Nr. 4 (1966. g. decembris), 33.-34.1pp.

Aronson, G.|. "Treatment of the Dying Person," The Meaning of Death, red. Herman Feifel. Ņujorka, McGraw-Hill Book Co., 1959.

"Aspects of Death and Dying," Ziņojums, Journal of the American Medical Woman's Association, 19. sēj., Nr. 4 (1964. g. jūnijs).

Ayd, Frank J., Jr. "The Hopeless Case," Journal of the American Medical Association, 181. sēj.. Nr. 13 (1962. gada 29. septembris), 1099.-no2. Ipp.

Bach, Susan R von. "Spontanes Malen Schwerkranker Patienten," Acta Psychosomatica (Bāzele) (1966).

Bakan, David. The Duality of Human Existence. Čikāga, Rand, McNally 8c Co., 1966.

___ . Disease, Pain and Sacrifice. Čikāga, The University of Chicago Press, 1968.

Barber, T.X. "Death by Suggestion, a Critical Note," Psychosomatic Medicine, XXIII sēj. (1961), 153.-155. Ipp.

Beach, Kenneth, M.D. un Strehlin, John S., Jr., M.D. "Enlisting Relatives in Cancer Management," Medical World News (1967. gada 10. marts), 112.-113. Ipp.

Beecher, Henry K., M.D. "Nonspecific Forces Surrounding Disease and the Treatment of Disease," Journal of the American Medical Association, 179. sēj., Nr. 6 (1962), 437.-440. Ipp.

Beigner, Jerome S. "Anxiety as an Aid in the Prognostication of Impending Death," American Medical Association Archives of Neurology and Psychiatry, LXXV11 sēj. (1957), 171.-177. Ipp.

Bell, Bertrand M„ M.D. "Pseudo-Terminal Patients Make Comeback," Medical World News (1966. gada 12. augusts), 108.-109. Ipp.

Bell, Thomas. In the Midst of Life. Ņujorka, Atheneum Publishers, 1961.

Bettelheim, Bruno. The F.mpty Fortress. Ņujorka, Free Press, 1967.

Binsvvanger, Ludwig. Grundfortnen und Erkenntnis des Menshlichen Daseins. 2. izdevums, Cīrihe, Max Niehaus, 1953.

Bluestone, Harvey, M.D. un McGahee, Carl L., M.D. "Reaction to Extreme Stress: Death by Execution," American Journal of Psychiatry, 119. sēj., Nr. 5 (1962), 393.-396.

Bovvers, Margareta K. Counseling the Dying. Ņujorka, Thomas Nelson &amp;i Sons, 1964.

Brodsky, Bernard, M.D. "Liebestod Fantasies in a Patient Faced with a Fatal Illness," International Journal of Psychoanalysis, 40. sēj.. Nr. I (1959. gada janvāris-februāris), 13.-16. 1pp.

___ . "The Sel(-Representation, Anality, and the Fear of Dying," Journal

of the American Psychoanalytic Association, VII sēj., Nr. 1 (1959. gada janvāris), 95.-108. 1pp.

Brody, Matthew, M.D. "Compassion for Life and Death," Medical Opinion and Review, III sēj., Nr. 5 (1967. gada janvāris), 108.-113. 1pp.

Cannon, Walter B. "Voodoo Death," American Anthropology, XI.IV sēj. (1942), 169. Ipp.

Cappon, Daniel. "Attitudes Of and Towards the Dying," Canadian Medical Association Journal, 87. sēj. (1962), 693.-700. Ipp.

Casberg, Melvin A., M.D. "Toward Human Values in Medical Practice," Medical Opinion and Review, III sēj., Nr. 5(1967. gada maijs), 22.-25. Ipp.

Chadwick, Mary. "Notes Upon Fear of Death," International Journal of Psychoanalysis, 10. sēj. (1929), 321.-334. 1pp.

Chernus, Jack, M.D. "Let Them Die with Dignity," Riss, 7. sēj., Nr. 6 (1964. gada jūnijs), 73.-86. 1pp.

Choron, Jacques. Death and Western Thought. Ņujorka, Collier Books, 1963.

___ . Modem Man and Mortality. Ņujorka, The Macmillan Company, 1964.

Cohen, Sidney, M.D. "LSD and the Anguish of Dying," Harper's Magazine (1965. gada septembris), 69.-78. Ipp.

Comfort, Alex, M.D., D.Sc. "On Gerontophobia," Medical Opinion and Review, III sēj., Nr. 9 (1967. gada septembris), 30.-37. 1pp.

Conference on the Care of Patients with Fatal Illness (Konference par nāvējoši slimu pacientu aprūpi), Ņujorkas Zinātņu akadēmija, 1967. gada 15.-17. februāris.

Cooper, Philip. "The Fabric We Weave," Medical Opinion and Review, III sēj., Nr. 1 (1967. gada janvāris), 36. 1pp.

Cutler, Donald R., Ph.D. "Death and Responsibility: A Minister's View," Psychiatric Opinion, III sēj., Nr. 4 (1966. gada augusts), 8.-12. Ipp.

Deutsch, Felix. "Euthanasia: A Clinical Study," The Psychoanalytic Quarterly, V sēj. (1936), 347.-368. Ipp.

___ . red. The Psychosomatic Concepts in Psychoanalysis. Ņujorka, International Universities Press, 1953.

Deutsch, Hclene. The Psychology of Women. 2 sējumi. Ņujorka, Grune &amp; Stratton, 1944-45.

Dobzhansky, Theodosius. "An Esssay on Religion, Death, and Evolutionary Adaption," Zygon Journal of Religion and Science, I sēj.. Nr. 4 (1966. gada decembris), 317.-331. Ipp.

Draper, Edgar. Psychiatry and Pastoral Care. Englewood Cliffs, N. J. PrenticeHall, Inc., 1965.

F.asson, Eric C., M. D. "Cancer and the Problem of Pessimism," Ca a Cancer Journal for Clinicians, American Cancer Society, Inc., 17. sēj.. Nr. 1 (1967. gada janvāris-februāris), 7.-14. Ipp.

Eaton, Joseph W., Ph.D. "The Art of Aging and Dying," The Gerontologist, IV sēj., Nr. 2 (1964), 94.-100.1pp.

Eissler, K. R. The Psychiatrist and the Dying Patient. Ņujorka, International Universities Press, 1955.

Evans, Audrey F.., M.D. "If A Child Vlust Die…" New England Journal of Medicine, 278. sēj. (1968. gada janvāris), 138.-142. Ipp.

Farberow, Norman L., red. Taboo Topics. Ņujorka, Atherton Press, 1963.

Feifel, Herman. "Attitudes Toward Death in Some Normal and Mentally III Populations," The Meaning of Death, red. Herman Feifel. Ņujorka, McGraw-Hill Book Co., 1959, 114.-130. Ipp.

Feinstein, Alvan R. Clinical Judgment. Baltimora, Williams &amp; Wilkins Co., 1967.

Fenichel, Otto. The Psychoanalytic Theory of Neurosis. Ņujorka, W. W. Norton &amp; Co., 1945.

Finesinger, Jacob E., Shands, Harley C., un Abrams, Ruth D. "Managing the

Emotional Problems of the Cancer Patient," Clinical Problems in Cancer Research, Sloan-Kettering Institute for Cancer Research (1952), 106.-121. 1pp.

Fischer, Roland, Ph.D. "The Unity of Life and Time," Omega, II sēj., Nr. 1 (1967. gada marts), 4.-10. Ipp.

Fletcher, Joseph. MoraEs and Medicine. Bostona, Beacon Press, I960.

Foster, Zelda P.L. "How Social Work Can Influence Hospital Management of Fatal Illness," Social Work (Journal of the National Association of Social Workers), 10. sēj., Nr. 4 (1965. gada decembris), 30.-35. Ipp.

Freud, Sigismund. Beyond the Pleasure Principle. Ņujorka, Liveright Publishing Corp., 1950.

___ ■ Civilization and Its Discontents. (1930). The Complete Psychological Works of Sigismund Trend. Standarta izdevums, red. James Strechy. Londona, Hogarth Press, 1961, XXI sēj., 59.-145.1pp.

___ . Inhibitions, Symptoms and Anxiety. (1926). The Complete Psychological Works of Sigismund Trend. Standarta izdevums, red. James Strechy. Londona, Hogarth Press, 1961, XX sēj., 77.-175. Ipp.

___ . On Transcience. (1916). The Complete Psychological Works of

Sigismund Freud. Standarta izdevums, red. James Strechy. Londona, Hogarth Press, 1961, XIV sēj., 303.-308. Ipp.

___ . Thoughts for the Times on War and Death. (1915). The Complete

Psychological Works of Sigismund Freud. Standarta izdevums, red. James Strechy. Londona, Hogarth Press, 1961, XIV sēj., 273.-302. Ipp.

Fromm, Erich. Escape From Freedom. Ņujorka, Henry Holt Hi Co., 1941.

___ . Man For Himself. Ņujorka, Henry Holt &amp; Co., 1947.

Fulton, Robert, red. Death and Identity. Ņujorka, John Wiley &amp; Sons, Inc., 1966.

Gaines, Renford G. Death, Denial, and Religious Commitment. I). Min. thesis, Meadvillc Theological School (Čikāga), 1968.

Garner, Fradley. "Doctors' Need to Care More for the Dying," American Journal of Mental Hygiene.

Garner, H. H., M.D. Psychosomatic Management of the Patient with Malignancy. Springfilda, Ilinoisa, Charles C. Thomas.

Gartley, W., un Bcrnasconi, M. "The Concept of Death in Children," Journal of Genetic Psychology, no. sēj. (1967. gada marts), 71.-85. Ipp.

Ginsberg, R. "Should the Elderly Cancer Patient Be Told?" Geriatrics. IV sēj. (1949), 101.-107. 1pp.

(iinsparg, Sylvia, Moriarty, Alice, un Murphy, Lois B. "Young Teenagers' Responses to the Assassination of President Kennedy: Relation to Previous Life Experiences," Children and the Death of a President, red Martha Wolfenstein un Gilbert Kliman. Gārdensitija, Ņujorkas štats, Doubleday &amp;C Company, Inc., Anchor Books, 1966.

(ilaser, Barney G. "The Physician and the Dying Patient," Medical Opinion ami Review (1965. gada decembris), 108.-114. 1pp.

Glaser, Barney G., un Strauss, Anselm L. Awareness of Dying. Čikāga, Aldine Publishing Co., 1965.

Green, M., un Solnit, A. J. "Psychological Considerations in the Management of Deaths on Pediatric Hospital Services," 1. daļa, "The Doctor and the Child's Family," Pediatrics, XXIV sēj. (1959), 106.-112. Ipp.

___ . "The Pediatric Management of the Dying Child," 2. da|a, "The Child's

Reaction (vica) Fear of Dying," Modern Perspective in Child Development. Ņujorka, International Universities Press, Inc., 217.-228. 1pp.

Grollman, Rabbi F.arl A., D.D. "Death and Responsibility," Psychiatric Opinion, III sēj., Nr. 6 (1966. gada decembris), 36.-38. Ipp.

Hackett, T. P.. un Weisman, A. D. "Predilection to Death: Death and Dying as a Psychiatric Problem," Psychosomatic Medicine, 23. sēj. (1961. gada maijsjūnijs), 232.-256. Ipp.

___ . "The Treatment of the Dying," Nepublicēts zinātnisks darbs, Hār-

varda universitātes Medicīnas skolas Psihiatrijas fakultāte, 1962.

Hamovich, Maurice B. "Parental Reactions to the Death of a Child," Nepublicēts zinātisks darbs, Dienvidkalifornijas universitāte, 1962. gada 19. septembris.

I laroutunia, Joseph. "Life and Death Among Fellowman," The Modern Vision of Death, red. Nathan A. Scott, Jr., Ričmonda, Vaiominga, John Knox Press, 1967.

Hicks, William, M. D. un Robert S. Daniels, M. D. "The Dying Patient, His Physician and the Psychiatric Consultant," Psychosomatics, IX sēj. (1968. gada janvāris-februāris), 47.-52. Ipp.

Hinton, J. M. "Facing Death," Journal of Psychosomatic Research, 10. sēj. (1966), 22.-28. Ipp.

___ . Dying, Baltimora, Penguin Books, 1967.

Hofling, Charles K., M. D. "Terminal Decisions," Medical Opinion and Review, II sēj., Nr. 1 (1966. gada oktobris), 40.-49. Ipp.

Hovvland, Elihu S., M. D. "Psychiatric Aspects of Preparation for Death," Zinātniskais darbs, kas nolasīts Viskonsīnas štata Medicīnas apvienības sanāksmē, Milvoki, Viskonsīnā, 1963. gada maijā.

Irwin, Robert, un Weston, Donald, I.., M.D. "Preschool Child's Response to Death of Infant Sibling," American Journal of Diseases of Children, 106. sēj., Nr. 6 (1963. gada dcembris), 564.-567.1pp.

Jackson, F.dgar Newman. Understanding Grief: Its Roots, Dynamics and Treatment. Ņujorka, Abingdon Press, 1957.

Jonas, Hans. The Phenomenon of Life. Ņujorka, Harper &amp; Row, Inc., 1966.

Jones, Ernest. "Dying Together," Essays in Applied Psychoanalysis, I sēj., Londona, Hogarth Press, 1951.

___ . "The Psychology of Religion," Essays in Applied Psychoanalysis,

II sēj., Londona, Hogarth Press, 1951.

Kalish, Richard A., Ph. D. "Death and Responsibility: A Social-Psychological View," Psychiatric Opinion, 3. sēj., Nr. 4 (1966. gada augusts), 14.-19. 1pp.

Kast, Eric, M.D. "LSD and the Dying Patient," Chicago Medical School Quarterly, 26. sēj. (1966. gada vasara), 80.-87. 1pp.

Kastenbaum, Robert, Ph.D. "Death and Responsibility: Introduction" un "A Critical Review," Psychiatric Opinion, 3. sēj., Nr. 4 (1966. gada augusts), 5.-6.1pp., 35.-41. Ipp.

Katz, Alfred H„ D. S. W. "Who Shall Survive?" Medical Opinion and Review, III sēj., Nr. 3 (1967. gada marts), 52.-61.1pp.

Klein, Melanie. "A Contribution to the Theory of Anxiety and Guilt," International Journal of Psychoanalysis, 29. sēj., Nr. 114 (1948), 114.-123. 1pp.

Knudson, Alfred G., Jr., M. D„ Ph. D„ un Natterson, Joseph M., M. D. "Observations Concerning Fear of Death in Fatally 111 Children and Their Mothers," Psychosomatic Medicine, XXII sēj., Nr. 6 (1960. gada novembris-decembris), 456.-465. Ipp.

___ . "Practice of Pediatrics Participation of Parents in the Hospital (.'are

of Fatally 111 Children," Pediatrics, 26. sēj., Nr. 3, 1. da|a (1960. gada septembris), 482.-490. Ipp.

Kramer, Charles II., un Dunlop, Hope F.., R.N., "The Dying Patient," Geriatric Nursing (1966. gada septembris-oktobris).

I.eShan, I.., un l.eShan, E. "Psychotherapy in the Patient with a Limited Life Span," Psychiatry, 24. sēj. (1961. gada novembris), 4. 1pp.

I.ieberman, Morton A., Ph. D. "Psychological Correlates of Impending Death: Some Preliminary Observations," Journal of Gerontology, 20. sēj., Nr. 2 (1965. gada aprīlis), 181.-190. Ipp.

"Life in Death," Redaktora sleja, New England Journal of Medicine, 256. sēj., Nr. 16 (1957. gada 18. aprīlis), 760.-761. 1pp.

Lifton, Robert J. Challenges of Humanistic Psychology, 2 sējumi, red. James F. T. Bugental. Ņujorka, McGraw-Hill Book Co., 1967.

Malino, Jerome R. "Coping with Death in Western Religious Civilization," Zygott Journal of Religion and Science, I sēj., Nr. 4 (1966. gada decembris), 354.-365. Ipp.

"Management of the Patient with Cancerphobia and Cancer," Psychosomatics, V sēj., Nr. 3 (1964), 147.-152. Ipp.

Mathis, James I.., M.D. "A Sophisticated Version of Voodoo Death," Psychosomatic Medicine, 26. sēj., Nr. 2 (1964), 104.-107. 1pp.

McGann, Leona M. "The Cancer Patient's Needs: How Can We Meet I hem?" Journal of Rehabilitation. XXX sēj., Nr. 6 (1964. gada novembris-decembris), 19. Ipp.

Meerloo, Joost, A.M. "Psychological Implications of Malignant Growth: A Survey of Hypothesis," British journal of Medical Psychology, XXVII sēj. (1954), 210.-215. Ipp.

_______ . "Tragic Paradox of the Nuclear Death Wish," Abbot Pharmaceutic

Co., 29.-32.1pp.

Menninger, Karl. Man Against Himself. Ņujorka, Harcourt, Brace 6c Co., 1938.

Moellendorf, Fritz. "Ideas of Children About Death," Bulletin of the Menninger Clinic, III sēj., Nr. 148 (1939).

Morgenthau, Hans. "Death in the Nuclear Age," The Modern Vision of Death, red. Nathan A. Scott, jr. Ričmonda, Vaiominga, John Knox Press, 1967.

Moritz, Alan R., M. D. "Sudden Deaths," New England Journal of Medicine, 223. sēj., Nr. 20 (1940. gada 14. novembris), 798.-801. Ipp.

Mueller, I.udwig. Ueher die Seelenversfassung der Sterbenden. Berlīne, Springerverlag, 1931.

Nagy, Maria H. The Meaning of Death. Ņujorka, McGraw-Hill Book Co., 1965.

Natanson, Maurice, Ph.D. "Death and Mundanity," Omega, I sēj., Nr. 3 (1966. gada septembris), 20.-22. 1pp.

Negovskii, V. A. "The Last Frontier," Resuscitation and Artificial Hypothermia, no krievu valodas tulkojis Basil Haigh, Hospital Focus (1962. gada decembris).

Norton, Janice, M.I). "Treatment of the Dying Patient," The Psychoanalytic Stud of the Child, XVIII sēj. (1963), 541.-560.1pp.

O'Connell, Walter, Ph. D. "The Humor of the Gallows," Omega, I sēj.. Nr. 4 (1966. gada decembris), 31.-33.1pp.

Ostrow, Mortimer, M. D. "The Death Instincts: A Contribution to the Study of Instincts," International Journal of Psychoanalysis, XXXIX sēj., I daļa (1958), 5.-16. Ipp.

Parkcs, C. Murray, M.D. "Grief as an Illness," New Society, IX sēj. (1964. gada 9. aprīlis).

___ . "Effects of Bereavement on Physical and Mental Health: A Study of

the Medical Records of Widows," British Medical Journal, II sēj. (1964. gada 1. augusts), 274.-279.1pp.

Patton, Kenneth. "Science, Religion and Death," Zygon Journal of Religion and Science, I sēj., Nr. 4 (1966. gada decembris), 332.-346. 1pp.

Peabody, Francis Weld, M. D. "The ('are of the Patient," Journal of the American Medical Association (1927).

Pfister, Oskar. "Schockenden und Schockphantasien bei Hoechster I.ebensgefahr," Intnerationale Zeitimg fuer Psychoanalyse, 16. sēj. (1930), 430. 1pp.

Piaget, Jean. The Language and Thought of the Child. 3. izdevums. Londona, Routledge and Kegan Paul, 1959.

"Prognosis in Psychiatric Disorders of the Elderly: An Attempt to Define

Indicators ot" Early Death and Early Recover)'," Journal of Mental Science, 102. sēj. (1956), 129.-140. 1pp.

"Progress Against Cancer, 1966," Care of the Leukemia Patient, Vašingtona, Nacionālā Konsultatīvā padome, ASV Veselības, Izglītības un Labklājības departaments, 1966, 33. lpp.

Rheingold, Joseph C. The Tear of Being a Woman. Ņujroka, Grune &amp; Stratton, 1964.

___ . The Mother, Anxiety, and Death: The Catastrophic Death Complex.

Bostona, Little, Brown &amp; Co., 1967.

Richmond, Julius B., un Waisman, Harry A. "Psychological Aspects of Management of Children with Malignant Diseases," American Journal of Diseases of Children, 89. sēj., Nr. 1 (1955. gada janvāris), 42.-47. lpp.

Richter, Curt P., Pll. D. "On the Phenomenon of Sudden Death in AnimaEs and Man," Psychosomatic Medicine, XIX sēj., Nr. 103 (1957), 191.-198. 1pp.

Rosenblum, J., Ph.D. How to Explain Death to a Child. International Order of the Golden Rule, 1963.

Ross, Elisabeth K., M.D. " The Dying Patient as Teacher: An Experiment and An Experience," Chicago Theological Seminary Register, I.VII sēj., Nr. 3 (1966. gada decembris).

___ . "Psychotherapy with the Least Expected," Rehabilitation Literature,

29. sēj.. Nr. 3 (1968. gada marts), 73.-76. lpp.

Rothenberg, Albert, M. D. "Psychological Problems in Terminally Cancer Management," Cancer, XIV sēj. (1961), 1063.-1073. lpp.

Rydberg, Wayne D. "The Role of Religious Belief in the Suicidal Crisis," Nepublicēta B.D. disertācija. Čikāga, Teoloģijas seminārs, 1966. gada jūnijs.

Sandford, B. "Some Notes on a Dying Patient," International Journal of Psychiatry, 38. sēj. (1957).

Saul, Leon J., M. D. "Reaction of a Man to Natural Death," Psychoanalytic Quarterly, 28. sēj. (1959), 383.-386. lpp.

Saunders, Cicely, M. D., O. B. E. Care of the Dying. Londona, Macmillan &amp; Co., Ltd., 1959.

___ . "Death and Responsibility: A Medical Director's View," Psychiatric

Opinion, III sēj.. Nr. 4 (1966. augusts), 28.-34. lpp.

___ . "The Management of Terminal Illness." Hospital Medicine 1 daļa,

1966. gada decembris, 225.-228. lpp.; II daļa, 1967. gada janvāris, 317.-320. lpp.; III daļa, 1967. gada februāris, 433.-436. lpp.

___ . "The Need for Institutional Care for the Patient with Advanced

Cancer," Anniversary Volume, Madrasa, Vēža institūts, 1964, 1.-8. lpp.

___ . "A Patient," Nursing Times (1961. gada 31. marts).

_________ . "The Treatment of Intractable Pain in Terminal Cancer,"

Proceedings of the Royal Society of Medicine, 56. sēj.. Nr. 3 (1963. gada marts), 191.-197. Ipp.

___ . "Watch With Me," Nursing Times (1965. gada 25. novembris).

Scherzer, Carl J., Ministering to the Dying. Englewood Cliffs, N.J., Prentice-Hall, Inc., 1963.

Shands, Harley C. "Psychological Mechanisms in Cancer Patients," Cancer, IV sēj. (1951), 1159.-1170. 1pp.

Shepherd, J. Barrie. "Ministering to the Dying Patients," The Pulpit (1966. gada jūlijs-augusts), 9.-12. Ipp.

Simmons, Leo W. "Aging in Primitive Societies: A Comparative Survey of Family Life and Relationships," Laic and Contemporary Problems (Djūka universitātes Juridiskā fakultāte), 27. sēj., Nr. 1 (1962. gada ziema).

___ . "Attitudes Toward Aging and the Aged: Primitive Societies," Journal

of Gerontology, I sēj.. Nr. 1 (1946. gada janvāris), 72.-95. Ipp.

Sperry, Roger. "Mind, Brain and Humanist Values," New Views of he nature of Man, red. John R. Piatt, Čikāga, University of Chicago Press, 1965.

Spitz, Rene. The First Year of Life. Ņujorka, International Universities Press, 1965.

Stinnette, Charles R. Anxiety and Faith. Griniča, Konektikuta, Seabury Press, Inc., 1955.

Stokes, A. "On Resignation," International Journal of Psychosomatics, XI.Ill sēj. (1962), 175.-181. Ipp.

Strauss, Richard H., M.D. "I Think, Therefore:" Perspectives in Biology and Medicine (Čikāgas universitāte), VIII sēj.. Nr. 4 (1965. gada vasara) 516.-519. Ipp.

Sudnow, David, Passing On. Englewood Cliffs, N. J., Prentice-Hall, Inc., 1967.

"Telling the Relatives," Hospital Medicine, I (1967. gada aprīlis).

Tichauer, Ruth W., M. D. "Attitudes Toward Death and Dying among the Aymara Indians of Bolivia," Journal of the American Medical Women's Association, 19. sēj., Nr. 6 (1964. gada jūnijs), 463.-466. Ipp.

Tillich, Paul. The Courage To Be. Ņūheivena, Konektikuta, Yale University Press, 1952.

"Time, Perpsective, and Bereavement," Omega, I sēj., Nr. 2 (1966. gada jūnijs).

Treolar, Alan E., Ph. D. "The Enigma of Cause of Death," Journal of the American Medical Association, 162. sēj., Nr. 15 (1956. gada 8. decembris), 1376.-1379. 1pp.

Verwoerdt, Adriaan, M. D. "Comments on: 'Communication with Fatally 111'," Omega, II sēj., Nr. 1 (1967. gada marts), 10.-11. Ipp.

___ . "Death and the Family," Medical Opinion and Review, I sēj., Nr. 12

(1966. gada septembris), 38.^43.1pp.

Verwoerdt, Adriaan, M.D. un Wilson, Ruby. "Communication with Fatally III Patients," American Journal of Nursing, 67. sēj., Nr. 11 (1967. gada novembris), 2307.-2309. Ipp.

Von Lerchenthal, F.. "Death from Psychic Causes," Bulletin of the Menninger Clinic, XII sēj.. Nr. 31 (1948).

Wahl, Charles W. "The Fear of Death", turpat, XXII sēj., Nr. 214 (1958), 214.-223. lpp.

….. red. Management of Death and the Dying Patient Book: Dimensions

in Psychosomatic Medicine. Bostona, Little Brown &amp;C Co., 1964, 241.-255. lpp.

Walters, M. "Psychic Death: Report of a Possible Case," Archives of Neurology and Psychiatry, 52. sēj., Nr. 1 (1944), 84. lpp.

Warbasse, James Peter. "On Life and Death and Immortality," Zygon Journal of Religion and Science, I sēj., Nr. 4 (1966. gada decembris), 366.-372. lpp.

Warner, W. Lloyd. The Living and the Dead: A Study on the Symbolic l.ife of Americans, V sēj. no The Yankee City Series, red. Cornelius Crane. Ņūheivena, Konektikuta, Yale University Press, 1959.

Weisman, Avery D. "Birth of the Death-People," Omega, I sēj.. Nr. I (1966. gada marts), 3.-4. lpp. (Kušinga slimnīcas, Freimingema, .Vlasačūsetsa, izplatīts informatīvs izdevums).

___ . "Death and Responsibility: A Psychiatrist's View," Psychiatric

Opinion, 3. sēj., Nr. 4 (1966. gada augusts), 22.-26. lpp.

Weisman, Avery D., un Hackett, Thomas P. "Denial as a Social Act," Psychodynamic Studies on Aging: Creativity, Reminiscing, and Dying, red. Sidney Levin un Ralph J. Kahana. Ņujorka, International Universities Press, 1967.

Weiss, Soma, M.D. "Instantaneous 'Physiologic' Death," New England Journal of Medicine, 223. sēj., Nr. 20 (1940. gada 4. novembris), 793.-797. lpp.

Wentz, Walter Yeeling Evans. Das Tibetanische Totenbuch. Cīrihe, Rascher Verlag, 1953.

Westburg, Granger E. Good Grief. Rokailenda, Ilinoisa, Augustana Book Concern, 1961.

Wieman, 1 lenry N. The Source of Human Good. Karbondeila, Ilinoisa, Southern Illinois University Press, 1946.

Wolf, Stewart E., Jr., M. D. "Once Lifesaving 'Dive Reflex' Said to Cause Sudden Death," Ziņojums, 19. ikgadējā Kalifornijas Vispārējās prakses akadēmijas sanāksme, Hospital 'Tribune (1968. gada 15. janvāris), 18. lpp.

Woolf, Kurt, M.D. "Fear of Death Must Be Overcome in Psychotherapy of the Aged," Gerontologu apvienības sanāksmē nolasīts ziņojums. Frontiers of Hospital Psychiatry (1966), 3. lpp.

Zilboorg, Gregory. "Differential Diagnostic Types of Suicide," Archives of Neurology and Psychiatry, 35. sēj., Nr. 2 (1936. gada februāris), 270.-291. lpp.

___ . "Fear of Death," Psychoanalytic Quarterly, 12. sēj. (1943),

465.-475. lpp.

SIA "LIF.TUSDARZS" Reģ. nr. 50003835821 pgads.lietusdarzs@gmail.com www.lictusdarzs.lv

saturs

Priekšvārds

I Par bailēm no nāves ………………………………………………………………………….. 1

II     Attieksme pret nāvi un miršanu…………………………………………………………. 19

III     Pirmā stadija. Noliegums un izolācija ……………………………………………….. 43

IV      Otrā stadija. Dusmas……………………………………………………………………….. 53

V     Trešā stadija. Kaulēšanās………………………………………………………………….. 81

VI      Ceturtā stadija. Depresija………………………………………………………………….. S1 »

VII      Piektā stadija. Samierināšanās ………………………………………………………….. 107

VIII      Cerība ……………………………………………………………………………………………… 129

IX Pacienta ģimene145

X       Dažas intervijas ar nedziedināmi slimajiem

XI       Reakcija uz semināru par nāvi un miršanu219

XII Neārstējamo slimnieku terapija ………………………………………………………….. 239

Bibliogrāfija 246

[1] svētās klātbūtnes vieta, pārvietojama iekšējā svētnīca (Svētākā no svētajām) burtiskā nozīme "telts", kuras darināšana sīki aprakstīta Otrajā Mozus grāmatā no 25. līdz 30. nodaļai. Sākotnējā Tabernākula uzbūve precīzi tiek atdarināta sina gogu būvniecībā.

[2] skatīt Bibliogrāfiju.

[2] Šeit meitene pauž savas divējādās jūtas pret to, ka visu izstāstījuši viņas vecāki, nevis ĀRSTE

Content

Kiblere-Rosa Elizabete Aizejot - mirstošo cilvēku mācība tuviniekiem,ārstiem un garīdzniekiem

Priekšvārds

I NODAĻA Par bailēm no nāves

II NODAĻA Attieksme pret navi un miršanu

III NODAĻA pirmā stadija Noliegums un izolācija

IV NODAĻA Otra stadija dusmas

V nodaļa treša stadija kaulēšanās

VI nodaļa ceturta stadija depresija

VII nodaļa piektā stadija samierināšanās

VIII nodaļa cerība

IX nodaļa pacienta ģimene

X nodaļa dažas sarunas ar nedziedināmi slimajiem

XI nodaļa reakcijas uz semināru par navi un miršanu

XII nodaļa neārstejami slimo terapija

Bibliogrāfija

saturs