Smolijs Ričards

Aizliegtā ticība. Gnosticisms kristietības apslēptais mantojums

Ričards Smolijs

Aizliegtā ticība. Gnosticisms kristietības apslēptais mantojums

Saturs

Pateicības …………………………………

Ievads………………………………………

Kas īsti bija gnostiķi? ………………..

Ēģiptes pēcteči…………………………..

Zaudētā gaismas reliģija…………….

Karš pret katariem ……………………

Gnosis viduslaiku baznīcā ….

Renesanses zintnieki…………………..

Rozenkreiceri un diženās ložas

Gnosticisma atdzimšana……………

Gnosticisms mūsdienās……………..

Gnosticisma nākotne………………….

, Skaidrojošā vārdnīca……………………

Bibliogrāfija ……………………………

Pateicības

Tas ir neizbēgami, ka šāda veida darbs gust labumu no neskaitāmu

cilvēku ieguldījuma. Būtu grūti uzskaitīt visus, kuru darbi un personīgās atklāsmes deva iespēju uzrakstīt šo grāmatu.

Tomēr daži cilvēki ir īpašas uzmanības vērti, sevišķi mans aģents Džails Andersons, kura atbalsts un ieteikumi bija būtiski, palīdzot atrast ceļu dziļo procesu ūdeņos, un Ēriks Brandts mans redaktors Harper izdevniecībā Sanfrancisko, kura komentāri un ierosinājumi bija nenovērtējami, pārstrādājot manuskriptu. Esmu pateicīgs arī Elizabetei Bergai par lielisku redakciju. Vēlos pateikt paldies arī Džejam Kinijam, Džonam Kcirijam un Džonam Konolam, kuru komentāri dažās manuskripta daļās palīdzēja izvairīties no daudzām kļūdām.

Ja kāds netika pieminēts, tā, protams, ir mana, nevis viņu atbildība. Kā vienmēr, mans draugs Kristofers Bamfords ir bijis ārkārtīgi augstsirdīgs, aizdodot grāmatas no savas lieliskās personiskās bibliotēkas.

2005. gada jūnijs

Gnosticisma mantojuma dzimtas koks

Ievads

Par nosaukums ir dīvains. Gnosis: lūkojoties uz šo lapu, jūs varētu prātot, kā īsti to izrunāt. (Patiesībā g netiek izrunāts, bet o burts tiek gari stiepts.) Šī vārda nozīme joprojām ir ļoti mulsinoša. Daži varētu nojaust, ka tas ir saistīts ar gnosticismu vai gnostiķiem, kas bija kustība kristietības rašanās laikā. Cilvēks, kuram ir kāda pieredze ar reliģiju, varētu piebilst, ka gnosticisms bija ķecerība mācība, kas ir izkropļojusi Kristus doktrīnu, un izzuda senajos laikos. Tikai daži varētu minēt ko vairāk.

Tomēr šī tēma turpina piesaistīt uzmanību. Dž. R. S. Mīds ir britu zinātnieks, kurš 1900. gadā publicēja gnosticisma pētījumu. Kaut ari viņš deva šim darbam nosaukumu "Aizmirstās ticības fragmenti", tomēr ticība nav gluži aizmirsta, kā tas bija pirms simt gadiem. Pasaulē, kura it visā nemitīgi meklē jaunāko, ātrāko un vieglāko, senās un noslēpumainās gnosticisma metodes ir iekarojušas savu vietu dižpārdokļu sarakstos, televīziju dokumentālajās filmās un avīzēs. Pavisam nesen žurnāls Time norādīja: "Tūkstošiem amerikāņu aizrautīgi seko gnosticismam Jaunā laikmeta izdevumos un patiesībā ar pilnu sparu iedzīvina garīgās prakses no senajiem tekstiem un citiem zināšanu avotiem." Literārais kritiķis Harolds Blūms ir pat nosaucis gnosticismu par Amerikas reliģijas kodolu.

Kāpēc reiz aizmirstā ticība atgūst savu valdzinājumu? Kaut kādā veidā to, protams, ietekmē vēsturiski piedzīvotā vajāšana. Cinosticisms tika piemirsts vairumā kristietības vēstures pierakstu, jo bija aizliegts; pareizticīgās kristietības teologiem tā ne tikai bija ķecerība, bet pat arhiķecerība. Šāda oficiālās baznīcas apsūdzība varētu kalpot kā iebiedēšanas līdzeklis citās jomās, bet mūsdienās sevis apzinošā individuālisma laikmetā, kurā dominē autoritātes noliegšana, tam bieži vien ir pretējs iespaids: nosodījums piešķir kustībai tikai papildu valdzinājumu.

Tomēr pat šis skaidrojums mums visu pilnībā neatklāj. Jūs varat pievērsties jebkuram kristietības vēsturiskajam periodam un atrast daudzas lappuses, kas veltītas ultramontānistiem, pelagiāņiem, nestoriāņiem, valdensiem un daudzām citām sektām un shizmām, kas īsā laika periodā uzplauka, lai izgaistu pagājušās dzīves atmiņās. Viņiem visiem noteiktā brīdī tika uzlikts ķecerības zīmogs un izteikts nosodījums.

Tik tiešām viens no ievērojamākajiem kristīgās baznīcas sasniegumiem bija iespaidīgais epitetu daudzums, kas tika veltīts grupām un indivīdiem, kuru uzskati atšķīrās no oficiāli pieņemtajiem. Kāpēc starp visiem iznīkušajiem atzariem kristietības dzimtas kokā tieši gnosticismam vajadzētu izraisīt šādu neveselīgu un spēcīgu valdzinājumu?

Uz šo jautājumu nav viegli atbildēt, tomēr ir vērts papūlēties, lai vairāk pastāstītu ne tikai par pašu gnosticismu, bet arī par mums pašiem un mūsu garīgajiem centieniem. Ja jau gnosticisms ir tik pievilcīgs, tad tam vajadzēja piedāvāt risinājumus problēmām, kuras izskatīja valdošā reliģija. Lai noskaidrotu, kādi bija šie risinājumi, būtu lietderīgi pasper soli atpakaļ un paskatīties uz reliģisko impulsu ar plašāku skatienu.

Izsakoties vispārīgi, reliģija cilvēka dzīvē pilda divas galvenās funkcijas. Pirmkārt, tā veicina reliģisko pieredzi, ļaujot indivīda dvēselei apvienoties ar dievišķo. Otrkārt, tā kalpo kā vienojošais elements sabiedrības struktūrā, stiprinot morālās vērtības un ideālus, kas pasargā sabiedrības veselumu. Vārds "reliģija" radies no latīņu vārda religare, kas nozīmē "sasiet atpakaļ" vai "sasiet kopā". Reliģijas funkcija ir no jauna apvienot indivīdus gan ar Dievu, gan savā starpā.

Starp šiem mērķiem nav nekādu pretrunu, un nevainojamā gadījumā tiem vajadzētu darboties kopā teicamā harmonijā. Tomēr tā notiek reti. Daudz biežāk šīs funkcijas konfliktē savā starpā dažādos veidos, tāpat kā indivīda vajadzības bieži nesader ar sabiedrības prasībām. Viena no problēmām rodas brīdī, kad indivīda savdabīgā garīgā pieredze nesaskan ar vispārpieņemtajiem teoloģijas uzskatiem. Šis cilvēks pauž acīmredzamus draudus pastāvošajai lietu kārtībai, kas izturas pret viņu ar aizdomām un laiku pa laikam pat ar naidīgumu. Viņš kļust par ķeceri un izraidīto. Ja viņam piemīt kāds personīgs valdzinājums garīgā pieredze spēj apveltīt cilvēku tieši ar šāda veida valdzinājumu -, viņš dibinās savu baznīcu vai kustību. Tādējādi dzimst jaunas reliģijas.

Neatkarīgi no tā, vai notikumi attīstās šādā virzienā vai ne, cilvēkam ar pieeju garīgām atklāsmēm nav vajadzīga baznīca vai arī tā nav nepieciešama tādā veidā kā vidusmēra sabiedrībai. Šādam cilvēkam parasti ir arī iekšējā autoritāte, kuras bieži pietrūkst daudziem oficiālo reliģiju līderiem. Tieši šādu atbildi izraisīja Jēzus, kad sāka sludināt: "Ļaudis brīnījās par viņa (Jēzus) mācību, jo viņš tos mācīja kā tāds, kam vara, nevis kā rakstu mācītāji (Mk 1:22)." Tik tiešām, "rakstveži" tie, kuru zināšanas par reliģiju ir tikai ārējas, ir spiesti izturēties pret šo cilvēku kā pret draudu viņu pašu varai.

Protams, rakstveži redzēja lietas citādā gaismā. Viņi uzskatīja sevi par sabiedriskās kārtības aizstāvjiem. Viņi paziņoja, ka sabiedrībai ir vajadzīgs nemainīgs ticības modelis un prakse, kas palīdz stiprināt vispārējās vērtības. Cilvēks ar individuālu un neatkarīgu dievišķuma pieredzi tās apdraud (vai tiek uzskatīts, ka apdraud). Ja autoritātēm kādā no reliģijām tiek saglabāta daļa laicīgās varas kā tas bija Kristus laikā un viduslaikos mistiķis tiek vajāts vai sodīts ar nāvi. Ja autoritātēm šādas laicīgās varas ir maz kā tas ir mūsdienās -, tām nākas samierināties ar šī cilvēka nosodīšanu vai vismaz kritiku.

Iespējams, nebūtu pareizi nodoties pārāk ilgai mēles kulstīšanai par šo situāciju, jo vairumā gadījumu cilvēki tik un tā rīkojas tādā veidā, kā to diktē esošie apstākļi. Garīgais sapņotājs varētu sacīt Lutera vārdiem: "Šeit es stāvu, citādi es nevaru," tomēr autoritātes no sava galda gala varētu neapšaubāmi teikt tieši to pašu. Viņu uzdevums ir atbalstīt un stiprināt vairākuma ticību, palīdzot pārdzīvot dzimšanu, nāvju un laulību smagos pārbaudījumus. Viņi spēj pamanīt, ka vairums cilvēku nav ieinteresēti reliģiskās pieredzes smalkumos un drīzāk ignorē tos. Turklāt, kā garīdzniecība to jau ir apguvusi pirms ilga laika, daudzi no tā saucamajiem mistiskajiem pārdzīvojumiem nav nekas vairāk kā garīgo traucējumu pazīmes.

Tātad reliģiskajām autoritātēm ir nosliece apslāpēt vai atrunāt no šādām pieredzēm; rās ir pārāk apgrūtinošas un grūti kontrolējamas, l'ar piemēru ņemsim daudzos Jaunavas Marijas parādīšanās gadījumus. Lielāko daļu no tiem piemēram, Lurdas, Fatimas un Meždugorjes gadījumus vietējā garīdzniecība uzņēma ar lielu naidu, jo apšaubīja gaišreģu ticības tīrību un baidījās par savas autoritātes apstrīdēšanu. Tādā gadījumā cilvēkiem būtu nosliece paziņot: ja jau priesteri ir tik svēti, kāpēc Jaunava neparādās viņu acu priekšā? Tikai daudz vēlāk ja vien vispār to ir izdarījusi baznīca negribīgi akceptēja šo vīziju patiesumu.

Tā rezultātā valdošajai varai ir nosliece atrunāt no garīgās pieredzes, kas pārsniedz iepriekš noteikto drošības un nekaitīguma minimumu. Viņiem par nelaimi, reliģija pastāv daļēji tāpēc, ka cilvēkam ir nepieciešama tieša saskarsme ar dievišķumu, tāpēc nākas ziedot vienu sava darba aspektu otram. Līdz ar to reliģijas vēsture ievēro iepriekš paredzamu ciklu: atsevišķa harizmātiska dibinātāja vīzija (kuru parasti vajā pastāvošā garīdzniecība) ar laiku zaudē savu jēgu un pārtop par otršķirīgu dogmu apkopojumu. Šajā mirklī ikvienam, kurš pievienojas reliģijai, tiecoties pēc garīgas pieredzes, drīzāk saka, ka viņš meklē kaut ko nepieņemamu, vai vienkārši tiek padzīts.

Tāda ir mūsdienu kristietība. Mūsu laiku priesteris vai mācītājs varētu būt labi izglītots Bultmana, Tilliha un Karla Barta teoloģijā, iespējams, ir labi pazīstams ar X dokumenta jautājumu un tā kompozīcijas slāņiem, tomēr pilnīgi apmulst, kad draudzes loceklis paziņo, ka ir redzējis eņģeli. Cilvēki tik tiešām redz eņģeļus vai viņu pieredzi var salīdzināt ar eņģeļiem. Pēc vairāk nekā 25 gadus ilgiem garīgiem pētījumiem mani gan personīgā, gan profesionālā līmenī nepārtraukti pārsteidz, cik daudzi neapšaubāmi ikdienišķi cilvēki ir piedzīvojuši dziļu un bieži vien mulsinošu garīgo pārdzīvojumu. Pārsvarā viņi nevēlas par to runāt, jo nezina, kuram pajautāt par to, kas ar viņiem noticis. Viņiem varētu būt bail un tam ir zināms pamats, jo viņus var uzskatīt par dīvainiem vai ārprātīgiem. Ja šie cilvēki dosies pie sava garīdznieka, viņš sniegs kādu bezjēdzīgu mierinājumu (ja viņiem ir paveicies) vai (ja nav paveicies) pateiks, ka pārdzīvojums nāk no velna.

Atkal jau valdošā kristietības virziena vienaldzība vai naidīgums liek garīguma meklētājiem sastapties ar mācību straumi, kas pēdējā gadsimta laikā plūst uz Rietumiem no Āzijas. Šīs mācības ir izplatījušās masu kultūrā līdz tādai pakāpei, ka vārdi dzen, karma, iņ un jaņ jau ir daļa no mūsu ikdienas valodas. Viena no lietām, kuru Austrumu mācības īpaši uzsver, ir tieši garīgā pārdzīvojuma nepieciešamība vajadzība pēc patiesi garīga cilvēka, kurš pats pārliecinātos par patiesībām, kuras viņš ir dzirdējis vai lasījis. Tik tiešām, tas, iespējams, ir galvenais iemesls, kāpēc hinduisma un budisma mācības ir atradušas tik lielu sekotāju loku gan Eiropā, gan Amerikā. Iekšējās apgaismības ideja, kas nav ne novirze, ne apkaunojums, ir apliecinājusi sevi kā īsts atradums daudzu dzīvēs.

Lūk, kur uz skatuves parādās gnosticisms! Tas balstās uz gnosis grieķu vārda, kas nozīmē "zināšanas", tomēr šīs zināšanas ir kas ļoti īpašs nepastarpināts dievišķuma pārdzīvojums. Vistuvākais ekvivalents šim jēdzienam sarunvalodā, iespējams, ir tāds vārds kā "apskaidrība", kā tas tiek aprakstīts hinduismā un budismā. Mūsdienās daudziem cilvēkiem šķiet aizraujoši dzirdēt, ka apskaidrības meklējumi nav eksotisks jaunievedums, bet gan dziļi iesakņojusies tradīcija kristietībā, kas varētu būt tās rašanās sākotnējais impulss. Tas, ka oficiālā hierarhija nicināja vai ignorēja gnosticismu, nav bijis nekāds kavēklis tā izplatībai; daudziem tas neapšaubāmi atgādina, kā tā pati hierarhija ir noraidījusi viņu pašu pieredzi.

Cits gnosticisma pievilcības iemesls ir saistīts ar attieksmi pret redzamo pasauli. Pagātnē gnosticisms pārsvarā uzskatīja materiālo pasauli kā otršķirīgas dievības "demiurga" (no grieķu vārda "amatnieks") nepilnīgu radīšanu. Kaut arī tas nesaskan ar uzkrītoši mākslīgo Amerikas masu kultūru, gnosticisma vīzijas pievilcīgums ir saprotams, ja ielūkojamies nedaudz dziļāk par to, kas atrodas ārpusē.

Diženais sociologs Emīls Dirkems teica, ka reliģija ir būtisks sabiedrības spēku apkopojums kultūras elementu apgūšanai: "Sabiedrībai, pateicoties tās ietekmei uz atsevišķa cilvēka prātu, neapšaubāmi ir viss nepieciešamais, lai radītu sava dievišķuma sajūtu. Sabiedrība tās locekļiem ir tikpat svarīga kā Dievs saviem ticīgajiem… Vidusmēra novērotājs nespēj pamanīt, no kurienes rodas šāda sabiedrības ietekme. Tā virzās līdz ar kanāliem, kas ir pārāk neskaidri un netieši, un izmanto psihiskus mehānismus, kas ir pārāk sarežģīti, lai bez grūtībām noteiktu to avotu. Kamēr cilvēks vēl nav apguvis zinātnisko analīzi, viņš labi apzinās, ka tiek ietekmēts, bet nezina, kurš to dara. Tādējādi viņam nākas no nekā radīt priekšstatu par tiem spēkiem, ar kuriem jūt saistību." Šie spēki, protams, ir dievi.

Tas ir gan saprotami, gan savā ziņā smieklīgi, ka sociologs nonivelē visu reliģisko pieredzi līdz sabiedrības spēku kultūras vai uzvedības elementu apguvei. Neskatoties uz to, Dirkema redzējumā ir pietiekami daudz patiesības. Reliģijām ir nosliece uzlūkot dievišķo kārtību no tās sabiedrības priekšstatiem, kurai tās ir piederīgas. Pievēršoties nepārprotamam piemēram, viduslaiku teologi aprakstīja kosmosu kā sava veida feodālu valsti ar Dievu priekšgalā, bet eņģeļi bija līdzvērtīgi garīdzniecībai un augstmaņiem, kamēr paši cilvēki bija vien vienkāršās tautas pārstāvji.

Citu piemēru var atrast pašu gnostiķu vidū. Klasiskā gnosticisma sistēma radās mūsu ēras 2. gadsimtā. Šajā laikā Romas impērija piedzīvoja savu kulmināciju. Pilsoņu vairākumam impērija bija visa pasaule: grieķu vārds oikoumene, kas burtiskā tulkojumā nozīmē "apdzīvotā pasaule", vairāk vai mazāk bija sinonīms Romas impērijai. Vienīgā zināmās zemes daļa, kas nebija pakļauta tās ietekmei, bija mūsdienu Īrija un Vācija, bet Irāna atradās nomaļus aizmirsta un lielākajai cilvēku daļai gandrīz neaizsniedzama.

Līdz ar to tā laika Romas pilsonis dzīvoja saskaņā ar visaptverošu sabiedrisko iekārtu, kas bija sasniegusi ārkārtīgi augstu materiālās kultūras un intelektuālās izsmalcinātības līmeni. No otras puses, tās nelielais apjoms un sarežģītība kavēja indivīda attīstību. Roma kā politiskā spēka koncentrēšanās vieta bija ne tikai visvarena, bet arī atturīga un bieži vien untumaina savā attieksmē.

Nav grūti saprast, kas šādā vidē ļāva rasties gnosticisma intelektuālajai sistēmai. Viņi mācīja, ka mēs dzīvojam ilūzijas valstībā, kurā valda otršķirīgi dievi, saukti par "arhoniem". Patiesais un labais Dievs atradās ārpus šīm dimensijām un netiktu pat apzināts, ja vien nesūtītu savus dievišķos vēstnešus, piemēram, Jēzu, lai atjaunotu cilvēcei zaudētās zināšanas. Tādējādi gnostiķi veidoja Visumu kā viņiem zināmo vidi, kurā starp indivīdu un galveno politiskās varas avotu atradās vairāki slāņi ar ierasti naidīgiem cilvēkiem.

Mūsdienās mēs vairs nedzīvojam pasaulē, pār kuru valda viena visaptveroša politiska sistēma. Tomēr joprojām ir patiess apgalvojums, ka mūsdienu civilizācija ir izplatījusies pa visu zemeslodi un šobrīd ar savu uzbāzīgumu un visaptverošo dabu, šķiet, arvien vairāk atgādina Romas impēriju. Kaut arī mūsu politiskie procesi joprojām nēsā demokrātijas masku, daudzi cilvēki jūt, ka viņiem kā indivīdiem ir maza ietekme. Šiem cilvēkiem ir taisnība, jo lielākā daļa varas mūsdienās atrodas korporatīvu un birokrātisku veidojumu rokās, pār kuriem rautai ir visai maza kontrole.

Šī situācija ir iekustinājusi paranoisku pasaules uzskatu. Tā bailes un uztraukumi ir koncentrēti uz politiskajām un ekonomiskajām elitēm ļauno ebreju, brīvmūrnieku un Bilderbergas grupas kombināciju bet citi aplūko konspirācijas šķietami metafiziskos terminos, piemēram, ļaunprātīgos ārpus zemes civilizācijas pārstāvjus, kas noslēguši slepenas vienošanās ar šīs pasaules līderiem.

Šīs teorijas pašas par sevi netiek uztvertas nopietni, tomēr tām ir jāpievērš uzmanība kā šķietami naidīgas vai vismaz vienaldzīgas sabiedrības pieaugošās neapmierinātības atbalsij. Tas nav pārsteigums, ka šādai videi vajadzētu radīt jaunu interesi par gnostiķu mācību. Trešais cēlonis ir atrodams mūsu kultūras psiholoģiskās un filozofiskās orientācijas pārmaiņās. Līdz šim brīdim valdošais skatupunkts angliski runājošajā pasaules daļā bija loģiskais pozitīvisms, kas apgalvoja, ka starp mūsu sajūtu pieredzi un realitāti pastāv nepārprotami tuva savstarpējā saistība; mēs varam iepazīt un saprast šo realitāti ar zinātnisko pētījumu palīdzību un loģiku.

Šis uzskats šobrīd tiek apšaubīts un atmests, lai cik ironiski tas būtu, zinātnisko pētījumu dēļ. Mēs arvien vairāk apzināmies to, kādā veidā smadzenes un nervu sistēma nosaka un ierobežo mūsu pieredzes realitāti. Mēs zinām, ka uztveram lietas nevis tādas, kādas tās ir patiesībā, bet gan atsijājam ar jutekliskās uztveres aizsegiem: piemēram, bites spēj redzēt tās krāsas, kuras mēs neredzam. Lai gan mēs paplašinām savu sajūtu uztveru iespējas ar tādiem instrumentiem kā teleskopi un mikroskopi, mūsu uztveres spējas tik un tā ir ierobežotas, un šobrīd mēs to apzināmies labāk kā jebkad iepriekš. Kā teica apustulis Pāvils: "Mēs raugāmies caur miglainu spoguli." Taču mums ir daudz plašāka un sarežģītāka "spoguļa" uztvere, nekā viņam tā jebkad bijusi.

Šie sajūtu uztveru aizsegi veido spēcīgu līdzību ar gnostiķu arhoniem, kas tur cilvēci ieslodzītu ciešanu un maldu pilnā pasaulē. Galvenā atšķirība ir tā, ka senajiem cilvēkiem bija nosliece uzskatīt tos par ārpasaules dieviem, bet mūsdienās cilvēki lielākoties uztver tos kā sava prāta iedzimtās struktūras daļas. Šāds apsvērums nebūt nav mazāk biedējošs, iespējams, pat vairāk.

Bioloģiski mēs esam attīstījuši sajūtu uztveres, lai ļautu sev dzīvot, darboties un kustēties redzamajā pasaulē. Ja nevaram uzticēties šīm daudzajām sajūtu uztverēm, ja tās ieslogo mūs to izveidotajā un šķietami maldinošajā pasaulē, tad kam gan mēs varam uzticēties?

Šīs idejas ir ātri un dziļi pārņēmušas masu kultūru. Izmantosim vienu no pazīstamākajiem piemēriem 1999. gadā uzņemto filmu "Matrikss" (The Matrix) ar pasauli, kurā teju ikviena dzīvā cilvēciskā būtne tiek turēta miega stāvoklī, jo ļaunie un mašīnām līdzīgiem radījumi ir izveidojuši kopēju halucināciju. Šie filmas varoņi ir pārsteidzoši līdzīgi gnostiķu arhoniem. (Filmu "Matrikss" daudz sīkāk aplūkošu grāmatas 9. nodaļā.)

Visi šie cēloņi ļauj saprast, kāpēc gnosticisms mūsdienās piedzīvo tik iespaidīgu atdzimšanu. Tomēr ir vēl kāds faktors, kurš, kā es ticu, ir daudz nozīmīgāks par visiem pārējiem. Lūk, cik tas ir vienkāršs: pastāv plaši izplatīta pārliecība, ka kristietībā kaut kā pietrūkst. Laikā starp Kristus dzīvi un mūsdienu baznīcu ir zaudēta kāda svarīga sastāvdaļa. Deivids Hokins, plaši pazīstams garīgo rakstu autors, piedāvā vienu no iespējām: "Lielākais pagrimums [kristietības patiesību līmenī] notika mūsu ēras 325. gadā Nīkajas koncila acīmredzami nepareizās mācības interpretācijas ietekmē." Šis un līdzīgi uzskati ir minēti dučiem grāmatu un rakstu.

Parasti trūkstošais elements, lai kas tas arī būtu, tiek apzināts ar faktu palīdzību. Tā ir tiesa, ka daudzi svarīgi fakti ir zaudēti kristietības pirmsākumu kopainā. Dīvaini, ka nav nevienas liecības par Kristus pastāvēšanu no izdzīvojušiem aculieciniekiem. Šajā gadījumā runājam par kādu, kurš gandrīz tūlīt pēc savas nāves rika godāts kā dievišķa būtne, tomēr neviens no viņa tuvākajiem sekotājiem nav atstājis pat mazāko liecību par kopīgi pārdzīvoto pieredzi. Jaunās Derības evaņģēlijos nav ne aculiecinieku stāstu, ne arī mēģinājumu kļūt par aculiecinieku. Lūka apgalvoja, ka viņa evaņģēlijā esošā informācija lika nodota viņam: "Kā tos mums ir atstāstījuši to pirmie aculiecinieki un vārda kalpi (Lk 1:2)." Jānis beidz savu evaņģēliju ar savādu paziņojumu, ka ir kāds mīļotais māceklis, "kurš par visu šo liecina un ir uzrakstījis; un mēs zinām, ka viņa liecība ir patiesa (Jņ 21:24)". Neviens neapgalvotu "mēs zinām, ka viņa liecība ir patiesa", ja viņš pats nebūtu bijis aculiecinieks notiekošajam. Tomēr nevienā no evaņģēlijiem neviens arī neapgalvo, ka ir redzējis notiekošo pats savām acīm.

Tā kā tradicionālā kristietībauzsver, ka evaņģēlijos aprakstītie notikumi tik tiešām ir patiesi, tad šāda veida informācijas zudumi ir ārkārtīgi dīvaini. Vai tiešām varētu būt tā, ka neviens no Kristus sekotājiem pat neiedomājās kaut ko uzrakstīt par pieredzēto? Nav neviena pierādījuma, ka viņi būtu tā rīkojušies, bet mēs varam vien minēt, vai šāda informācija tomēr tika uzrakstīta un vēlāk iznīcināta vai aizliegta, lai kādi arī būtu iemesli. Mums tas nav zināms.

Lielākā daļa pētnieku, piemēram, apstiprina, ka Marka evaņģēlija, kas tiek atzīts par senāko no evaņģēlijiem, nobeigums ir nozaudēts. Esošais Marka evaņģēlijs (16:20) beidzas ar šādiem vārdiem: "Bet viņi izgāja un sludināja it visur, un Kungs darbojās līdzi un vārdu apstiprināja ar līdzejošām zīmēm." Šis nobeigums grieķu versijā apraujas vēl pēkšņāk par tulkojumu; pēdējais vārds šajā pantā ir saiklis. (Pastāv vairākas nobeiguma versijas; varat tās atrast dažādos Bībeles variantos.) Vai pēdējā teksta daļa tika vienkārši pazaudēta vai arī apzināti izņemta un aizvietota ar ko citu?

Kā parasti, mēģinot atbildēt uz šo jautājumu, vairāk tiek iegūts priekšstats par sajūtu uztverēm, nevis par realitāti, tāpēc nevēlos turpināt doties šajā virzienā. Es ierobežošu sevi, sakot, ka daži svarīgi materiāli par kristietības agrīno periodu, šķiet, nav pieejami. Lasošā sabiedrība pieņēma šo ideju ar entuziasmu, tādēļ Dena Brauna romāns "Da Vinči kods" guva pārsteidzošus panākumus. Saskaņā ar to, ko nu jau zina vairums cilvēku, šajā romānā uzmanība nievērsta leģendai par Jēzus laulību ar Mariju Magdalēnu un viņu kopīgo bērnu, kura asins līnija iesāka Merovingu dinastiju Francijā.

Pirmajā nodaļā pastāstīšu vairāk par šo leģendu, tomēr tagad ļaujiet vienkārši teikt, ka, manuprāt, faktu trūkums par Jēzus esību un viņa darbiem nav kristietības lielākais trūkums. Diez vai tas ir arī iemesls ticības zudumam. Ir zudis kaut kas daudz diženāks un vienlaikus daudz smalkāks. Mūsdienu kristietība bieži vien atgādina olu, kurā kāds ir izsitis caurumu un izsūcis visu tās saturu, bet tad paņēmis čaulu, apzeltījis, izgreznojis ar dārgakmeņiem un vēlāk novietojis kā pielūgsmes objektu. Tā visdažādākos veidos joprojām ir brīnišķīgs ietvars, tomēr arvien vairāk un vairāk cilvēku atklāj, ka šī ticība vairs nesniedz nekādu piepildījumu. Ja kāds par to žēlojas, viņam parasti atgādina, ka vajag vairāk ticības, lai gan tas, protams, šajā gadījumā vispār nevar kalpot par atbildi.

Ar ticību vien nepietiek! 20. gadsimts visdažādākajos veidos ir bijis pārsteidzošu ticību laiks lielākā daļa no tām bijušas neprātīgas politiskās teorijas, kas nesušas iznīcību tām nācijām, kuras bijušas pietiekami neapdomīgas, lai ko tādu sāktu pielietot praksē. Pat savā labākajā izpausmē ticība ir spērusi vienīgi pirmo soli. Teiksim, man vajag nokļūt Meksikā, taču nekad neesmu tur bijis. Man priekšā ir karte. I.ai gan varu ticēt tās patiesumam, kamēr nebūšu to pārbaudījis, cenšoties nokļūt savā galamērķī, mana ticība būs pilnīgi nepamatota. Ja es ievērošu kartes norādījumus, bet tā mani vedīs uz nekurieni, vai gan būs kāds labums, ja kāds teiks, ka man jāsaglabā ticība? Mūsdienās mēs esam tieši tādā pašā situācijā ar kristietību. Kaut arī šīs grāmatas nosaukums norāda uz aizliegtu ticību, daudz biežāk aizliegta tika nevis ticība, bet gan zināšanas.

Kā tad īsti pietrūkst kristietībā? Mēs jau zinām, ka tas nav vienīgi faktu apkopojums, bet gan kaut kas tāds, kas savieno mūs ar iekšēju pieredzi un ļauj apzināties meklēto patiesību. Tieši to mums piedāvā gnostiskais uzskats, proti, pieredzes iespēju, nevis baumas, un pierādījumus, nevis aklu ticību. Es, protams, necenšos iedzīvināt visu gnostiķu mācību. Tas jebkurā gadījumā nebūtu iespējams, jo mēs viņu sistēmu nepārzinām pietiekami labi, lai atjaunotu praksē. Es pieņemu, ka jebkāds šāda veida mēģinājums izrādīsies neiedarbīgs un savā ziņā par smieklīgs. Gadsimtiem ritot, patiesība paliek nemainīga, tomēr vārdi un veidi, kādos tā izpaužas, ir mainījusies pēc apstākļu noteiktās vajadzības.

Vārdi, kurieni tika piešķirta vērtība mūsu ēras 2. gadsimtā, mūsdienās v .ii izklausīties kā nesakarīga vervelēšana.

Si grāmata nav rakstīta, lai panāktu senās gnosticisma skolas tiešu uzplaukumu. Mums nav pierādījumu, ka tā būtu izdzīvojusi antīkās pasaules beigās. Tomēr viena lieta ir izdzīvojusi, un tā ir gnosis, proti, i ilvčka pieredzes svarīgākā aspekta nepastarpinātas augstākās realit.itis meklējumi. Pēc šī mērķa ir tiekušies un acīmredzot arī sasnieguši daudzi meklētāji pēdējo divtūkstoš gadu laikā. Izsakoties I leinas I'egelsas vārdiem, kuras grāmata "Gnosticisma evaņģēliji" (The (inostic Gospels), bija galvenais intereses dzinulis par gnosticismu mūsdienās:

Kristīgo gnostiķu uzskati ir izdzīvojuši… kā zemūdens straume, kā upe, kas tek pazemē. Šādas straumes parādījās virspusē viduslaikos dažādās ķecerības formās; pēc reformācijas kristīgā tradīcija atkal pieņēma jaunu un atšķirīgu izskatu. Tādi mistiķi kā Jākobs Bēme paši vainoja ķecerībā gnostiķu tradīciju, bet tādi radikāli sapņotāji kā Džordžs Fokss vispār nebija nekādā veidā pazīstami ar to, tomēr neapšaubāmi pauda līdzīga veida reliģisko pieredzi.

Sājā nozīmē gnosticisma mantojums joprojām turpina pastāvēt ar daudzām maskām un nosaukumiem. Mans mērķis šajā grāmatā ir sniegt šī mantojuma vēsturi. Bieži noliegts un nonievāts, šis mantojums varētu saglabāt dažus zaudētus dārgumus, kurus mēs varam paņemt līdzi nākotnē. Tas varētu pat piedāvāt atslēgu šim spocīgajam psalmam no Bībeles: "Akmens, ko namdari atmetuši, ir tapis par stūrakmeni (Ps 118:22)."

Pirmā nodaļa Kas īsti bija gnostiķi?

jūs jautātu par kristietības pirmsākumiem, līdz diezgan nesenam laikam dzirdētu gandrīz vienādu stāstu neatkarīgi no tā, kuram uzdotu šo jautājumu. Jēzus Kristus, Dieva dēla iemiesojums, bija atnācis no debesīm.

Viņš mācīja apustuļiem patieso ticību un deva uzdevumu sludināt evaņģēliju visām tautām. Jēzus arī dibināja baznīcu un iecēla apustuļus par tās līderiem. Kaut kur mūsu ēras 2. gadsimtā šī organizācija sāka saukt sevi par katoļu baznīcu, kuras nosaukums radās no grieķu vārda katbolikos jeb "vispasaules". Mūsdienās visas kristietības baznīcas ir tās atvases.

Tomēr cilvēku dabas ietekmē ne viss vienmēr norisinājās tik gludi kā vajadzētu. Uzradās ļaužu grupas, kuras ieviesa savus Kristus mācības sagrozījumus. Daži apgalvoja, ka kristiešiem joprojām jāievēro ebreju likumi, savukārt citi ka Kristus patiesībā nemaz nebija dievība. Vēl kādi teica, ka viņš nemaz nebija cilvēks.

Gadsimtu gaitā baznīca ar Svētā Gara palīdzību spēja stāties pretī šīm ķecerībām, kā tās tika nosauktas (no grieķu vārda hatrests jeb "sekta"). I.īdz pat šai dienai kristīgā baznīca ir saglabājusi Kristus mācību tās tīrākajā veidā, pateicoties neskaitāmajiem baznīcas tēviem un teologiem, kuri atvairīja kļūdu uzbrukumus.

Kā jau teicu, tā bija kristietības vēstures standarta versija līdz salīdzinoši nesenam laikam (lai gan noteiktas detaļas, protams, ir jāpielāgo atkarībā no tās konfesijas, kura vēstī šo stāstu). Tam joprojām tic daudzi patiesi kristieši. Par nelaimi, mūsdienu izglītība ir atklājusi, ka tas nebūt nav tik precīzs.

Ja jūs rūpīgi palasītu evaņģēlijus, ievērotu, ka Kristus nemaz daudz nepievēršas teoloģiskiem jautājumiem. Viņš vairāk runā par ētiku, sava tuvākā mīlēšanu un došanos pie Dieva ar patiesas sirsnības palīdzību. Viņš bieži un kaismīgi strīdas ar rakstvežiem un farizejiem par gara upurēšanu, ievērojot likuma burtu. Tomēr viņš nediskutē ar viņiem par Dieva dabu, ne arī apgalvo to, kas viņš īsti tāds ir. Jēzus sekotāji turpina uzdot šo jautājumu, bet ne reizi nesaņem skaidru atbildi. Ja jūs apkopotu to Kristus mācību, kas ir atrodama evaņģēlijos, tad, iespējams, vērstos pie pravieša Mihas grāmatas: "Viņš tev ir teicis, cilvēk, kas ir labs, ko Kungs no tevis prasa spriest taisnu tiesu, mīlēt žēlastību, pazemībā staigāt ar Dievu (Mih 6:8)." Kristus to pašu teica par diviem augstākajiem baušļiem (Mt 22:35-40; Mk 12:28-31). Šie vārdi neko daudz neattiecas uz teoloģiju.

Tas veidoja Kristus mācības kodolu, un viņam, protams, bija svarīgi iemesli uzsvērt tieši šos jautājumus. Tomēr, tiklīdz pats Kristus pazuda no skatuves, tā viņa sekotāji sāka nest skolotāja vēsti pēc saviem ieskatiem, un tā radās mācības izkropļojumi. Daži palika uzticīgi jūdu reliģiskajam mantojumam, citi no tā atteicās. Varat to redzēt pat Jaunajā Derībā, kurā Pāvils strīdas ar baznīcas vadītājiem par to, vai jaunpievērstajiem ticīgajiem vajag ievērot Mozus baušļus vai ne. (Debates par to tiek aprakstītas gan Apustuļu darbos, gan Pāvila vēstulē galatiešiem. Apustuļu darbi liek tam visam izklausīties daudz mierīgāk un cienīgāk par Pāvila vēstulēm; Apd 15:1-31; Gal 2:1-16.) Pastāvēja arī citas atšķirības. Daži vairāk uzsvēra ticības ārējās izpausmes, citi saredzēja Kristus mācībā lielāku misticisma pieskaņu.

Ja jūs aplūkotu kristiešu kopienu Romas impērijas robežās ap mūsu ēras 2. gadsimta sākumu, neapšaubāmi atklātu daudzas un bieži savā starpā konfliktējošas grupas, kuras izprot skolotāja mācību dažādos veidos. Daži uzskatītu Jēzu par diženu garīgo skolotāju un neko citu. Citi līdzinātos agrīnajām mūsdienu katoļu vai pareizticīgo baznīcām ar bīskapiem un sakramentiem; vēl kādi, iespējams, izskatītos pēc filozofijas studiju pulciņiem vai mistiķu skolām. Kaut arī nebūtu īsti pareizi apgalvot, ka dažādās organizācijas dzīvoja pilnīgā saskaņā cita ar citu, nevienai no tām nebija īpašu priekšrocību, tāpēc visas pastāvēja vienlaikus. Šī aina radikāli mainījās vien mūsu ēras 4. gadsimtā, kad imperators Konstantīns pirmo reizi legalizēja kristietību un pakāpeniski padarīja to par Romas impērijas valsts reliģiju. Šajā brīdī agrīnā katoļu baznīca, kas iepriekš bija tikai viens no kristietības atzariem, nostiprināja savu varu, apspiežot gan kristīgos, gan pagānu konkurentus.

Tā rezultātā kristietības vēsture kļuva par bēdīgu un bieži vien sirdi plosošu stāstu, kurā diženie baznīcas tēvi (daži no viņiem vēlāk tika pasludināti par svētajiem) apbēra ar lāstiem par ķeceriem uzskatītos Kristus sekotājus, atsaucoties uz mācībām, kuras vispār nebija svarīgas vai, iespējams, pat Kristus un viņu mācekļu saprastas. Tajā pašā laikā būtiskākā Kristus mācības daļa "mīli savu tuvāko kā sevi pašu" bieži tika upurēta par labu šīm dogmu ķildām, pārvēršot pašu baznīcu par nežēlīgu vajātāju.

Senie gnostiķi bija viens no kristīgās mācības zaudētajiem atzariem. Kas un kādi viņi bija? To ne vienmēr ir viegli noskaidrot, jo lielākā daļa pieejamās informācijas nāk no tiem pašiem baznīcas tēviem, kuri rakstīja "antignostiskas" polemikas. Tādējādi mums savā ziņā jāiejūtas nākotnes vēsturnieku lomā, kuriem jāsavāc pa gabaliņiem informācija par Demokrātiskās partijas darbības programmu, kā avotu izmantojot vienīgi Republikāņu partijas kampaņas reklāmas (vai otrādi).

Par laimi, situācija vēlāk uzlabojās, jo pēdējā gadsimta laikā vairākos arheoloģiskajos izrakumos Tuvajos Austrumos atrasti daudzi gnostiķu teksti. Nozīmīgākie atklājumi tika veikti 1945. gadā Nedž Hammādī pilsētā Ēģiptē. Divi zemnieki, rokot mēslojumu, uzdūrās svēto rakstu slēptuvei, kurā atradās līdz šim nezināmi teksti, kas pavēra pavisam citu gaismu uz gnostiķu mācību. Šis atklājums ir tik svarīgs, ka pats par sevi ir viens no galvenajiem iemesliem, kādēļ atdzimusi interese par gnosticismu. Nedž Hammādī tekstus ir sarakstījuši dažādi autori dažādos laikos, un tie pauž daudzu sektu un skolotāju skatupunktus. Tomēr šie raksti sniedz ārkārtīgi vērtīgu ieskatu tradīcijā, kas iepriekš bija zināma pārsvarā tikai no tās ienaidnieku vārdiem.

Vai tas bija pirmais evaņģēlijs?

Iespējams, interesantākais atradums Nedž Hammādī svētajos rakstos bija mīklains darbs ar nosaukumu "Toma evaņģēlijs". Lai gan atradums ir pavisam neliels tikai 12 lappuses tas ir piesaistījis vairāk uzmanības nekā jebkuri citi gnostiķu svētie raksti. Daļēji to var skaidrot, lūk, ar ko: lai gan tam nekad nav atrasta vieta Jaunajā Derībā, tas varētu būt vecākais no evaņģēlijiem.

Toma evaņģēlija vecumu nav viegli noteikt. Daudzi zinātnieki uzskata, ka tas varētu būt sarakstīts mūsu ēras 2. gadsimta vidū, jo tas, iespējams, ir gnosticisma darbs. Tomēr šāds pieņēmums rada jaunus jautājumus, jo tādā gadījumā tiek apgalvots, ka gnosticisms nav radies agrāk par 2. gadsimtu. Ja Toma evaņģēlijs ir vecāks, tas liktu zinātniekiem ievietot gnosticisma pirmsākumus I. gadsimtā daudz agrākā laika periodā. Nav nekāda iemesla uzskatīt, ka šis evaņģēlijs ir uzrakstīts agrāk par 2. gadsimtu.

Nepārvaramāko argumentu sniedz veids, kādā šis evaņģēlijs ir uzrakstīts. Tajā nav aprakstīts neviens stāsts, kā arī nav ne vēstījuma sākuma, ne beigu. Tas vienkārši ir izteicienu apkopojums, daži no kuriem ir līdzību, bet citi pamācību formā, turklāt visu "teicis dzīvais Jēzus", kā mēs to lasām pirmajās rindās. Ir vērts pieminēt, ka tas liek Toma evaņģēlijam līdzināties agrīno izteicienu apkopojumam, kura pastāvēšanu jau ilgu laiku ir pieņēmuši Jaunās Derības pētnieki, balstoties uz kanonisko evaņģēliju līdzībām un atšķirībām. Slavenākais no šiem hipotētiskajiem izteicienu apkopojumiem tiek saukts par Q (no vācu vārda Quelle, kas nozīmē "avots"). Šī dokumenta teksts vēl nav un, iespējams, arī nekad netiks atrasts. Pētnieki var tikai secināt, kāds bija šis Q, apskatot Mateja un Lūkas evaņģēliju līdzības un atšķirības, jo tajos šie izteicieni tika izmantoti.

Toma evaņģēlijs nav Q. Tomēr abiem tekstiem ir ārkārtīgi daudz līdzību literārās formas ziņā, jo izteicieni Toma evaņģēlijā ir apkopoti daudz primitīvāk nekā Jaunajā Derībā sakārtoti četri evaņģēliskie stāsti. Lielākā daļa zinātnieku pieņem: jo vienkāršāks teksts, jo vecāks tas ir. Gluži vienkārši vēlākajās teksta versijās parasti cenšas pievienot izskaistinājumus un papildinājumus, kuri nav atrodami oriģinālā. Aplūkosim vienu no šādiem piemēriem, kas saistīts ar apokrifisko evaņģēliju, sauktu par Jēkaba (Cebedcja dēla) pirmējo evaņģēliju, kurā aprakstīta Kristus dzimšana un bērnība. (Starp citu, tieši rajā radās doma par Marijas nevainīgo ieņemšanu.) Tik sīki aprakstīta Kristus dzimšana nav ne Mateja, ne Lūkas evaņģēlijā, lai gan citas detaļas norāda, ka sis darbs uz tiem balstās. Tieši tādēļ tas nevar būt vecāks par abiem evaņģēlijiem; pārsvarā to datē ar apmēram mūsu ēras 150. gadu.

Toma evaņģēlijs atšķiras no apokrifiskajiem darbiem. To neveido kanoniskie evaņģēliji, jo šie teksti ir daudz primitīvāki par evaņģēlijiem, turklāt to uzrakstīšanas veids pilnībā atbilst tam, ko zinātnieki jau ilgu bija pieņēmuši kā formu agrīnajiem tekstiem par Jēzu. Tādēļ daži Jaunās Derības pētnieki pat nosauca šo darbu par "piekto evaņģēliju". Tas varēja tikt uzrakstīts pat tik agri kā mūsu ēras 50. gadā. Mateja, Marka, Lūkas un Jāņa evaņģēliji parasti tiek datēti ap mūsu ēras 70. un 100. gadu.

Ja tā, tad šis fakts vairāk apdraud tos, kuri uzskata, ka Jēzus ir mācījis kristietības versiju, kas līdzinās tādām tradicionālajām konfesijām kā katolicisms, pareizticība vai protestantisms. Toma evaņģēlijs neapraksta Jēzu kā Dieva dēla inkarnāciju, kas uzņemas visus pasaules grēkus, vai kā Trīsvienības otro personu. Patiesībā Jēzus nekādi nepiemin ne savu dievišķumu, ne dievišķo personu. Viņš pat jautāja saviem mācekļiem, kam viņš īsti līdzinās? Pēteris atbildēja, ka Jēzus ir kā taisns eņģelis. Matejs apgalvoja, ka viņš ir kā dzīves gudrs filozofs, loms sacīja: "Skolotāj, mana mute man pavisam neļauj teikt, kam Tu līdzinies."

Jēzus viņu norāj, sakot: "Ne es esmu tavs skolotājs! Tu kļūsti apreibis no burbuļojošā avota, ko esmu izlējis pār tevi." Nemaz nemēģinot stiprināt savu dievišķo būtību, Jēzus pat izvairās tikt pagodināts ar salīdzinoši necilo "skolotāja" titulu. Vēl vairāk, Toma evaņģēlijā par Jēzu ne reizes netiek runāts kā par "Kristu" grieķu ekvivalents ebreju valodas vārdam "mesija" jeb "iesvaidītais". Sie fakti arī norāda uz Toma evaņģēlija agrīno rašanos, jo apstākļu vairums norāda, ka harizmātisko līderu tēls iegūst savu statusu un prestižu līdz ar dzīvo atmiņu zudumu. Cialu galā viņi iegūst dievišķu vai pusdievu statusu. (Mūsdienās tas notika ar Mao Dzedunu Ķīnā un pat Elvisu Presliju Savienotās Valstīs.) Jēzus dievišķuma doktrīna netika pieņemta līdz pat Nīkajas koncilam, kuru 325. gadā sasauca imperators Konstantīns.

Tikpat svarīgs ir arī Toma evaņģēlijā pasniegto mācību veids. Vairums Jēzus izteikumu tajā atgādina Jaunās Derības evaņģēlijus. Taču atšķirīgie bieži vien ir ārkārtīgi mistiski: "Esiet kā garāmgājēji (Toma 42)." "Es esmu izsaucis uguni pār pasauli, un redzat, es vērošu, kamēr tā liesmos (10)." "Kad jūs redzat kādu, kurš nav piedzimis no sievietes, noduriet acis un zemojieties tā priekšā: šis ir tas, ko saucat par savu tēvu (15)." Tomēr pārsteidzošākais apgalvojums tiek paziņots pašā evaņģēlija sākumā: "Lai kurš arī atklās šeit teiktā nozīmi, viņš nāvi nebaudīs (I)."

Sīs Toma evaņģēlija īpašības lika pētniekiem to uzskatīt par gnosticisma darbu. Tieši tā ir galvenā atšķirība starp gnosticismu un tradicionālo kristietību. "Lai kurš arī atklās šeit teiktā nozīmi, viņš nāvi nebaudīs." Kas ir vēl svarīgāk, Toma evaņģēlijā nav ne grēka, 11c nožēlas, ne pestīšanas jēdziena, tomēr šajās rindās kaut kādā veidā tika iekodēta mīklaina un mistiska apgaismība. Jēzus vārdi šeit ir kā koanas neatrisināmas mīklas, kuras saviem skolniekiem liek minēt dzenbudisma skolotāji ar mērķi likt iziet ārpus ikdienišķā prāta robežām. Viņu uzdevums ir nevis nodot informāciju, bet gan pamodināt. Gnosticisma mērķis ir nevis pestīšana, bet gan apgaismība.

Tas, neapšaubāmi, ir galvenais iemesls, kādēļ tradicionālā kristietība noliedza gnosticismu, jo apgaismība ir pārāk grūta un apšaubāmi sasniedzama, lai kļūtu par populāras reliģijas pamatu. Daudz vieglāk ir skatīties uz lietām no grēcīguma viedokļa, kurā valda grēku izpirkšana vai niknā Dieva dusmu remdēšana, it sevišķi senajiem pagāniem, kuri pieņēma tieši šādu attieksmi pret savām dievībām.

Un kā ir ar pašu Tomu? Mēs neko daudz par viņu nezinām. Aramiešu valodā viņa vārds nozīmē "dvīnis", bet tas maz ko pastāsta par pašu cilvēku. Daži teic, ka viņš varētu būt Jēzus dvīņubrālis vai līdzinājās viņam tik ļoti, ka citi viņu par tādu uzskatīja, tomēr, visdrīzāk, viņš bija dzimis kā kāda dvīnis un "Toms" bija rikai viņa iesauka.

Visspilgtāk šī persona Bībelē parādās Jāņa evaņģēlijā, kurā Toms apšauba Jēzus augšāmcelšanos un notic tai tikai tad, kad ir ieraudzījis notikušo paša acīm (Jņ 20:24-29). Tomēr pētnieki apšauba, ka šis stāsts patiešām ir vēsturiski patiess. Viņi apgalvo, ka tas, visdrīzāk, neapraksta reālo notikumu; tieši otrādi tā ir atriebība gnostiķiem, Toma sekotājiem, daži no kuriem neticēja, ka Kristus cieta un nomira miesiskā veidolā.

Neņemot vērā šīs paviršās detaļas, pētnieki uzskatīja, ka Toms sludināja Sīrijā, kur gadsimtiem ilgi kristieši izturējās pret viņu ar godbijibu (un kur arī varētu būt uzrakstīts viņa evaņģēlijs). Viņš varēja nokļūt pat tikt tālā vietā kā Indija, kurā līdz pat šai dienai ir atrodamas senas kristietības kopienas, kas radušās jau Toma sludināšanas laikā. Toms atstāja aiz sevis zīmes Austrumos vietās, kur mistiska apgaismība varētu atrast daudz labvēlīgākas mājas nekā pie racionālajiem grieķiem vai pragmatiskajiem romiešiem.

Gnosticisma saknes

Diemžēl nav pierādījumu, ka Indija būtu bijusi galvenā platforma kristietības attīstībai. Par to kļuva Romas impērija, tādēļ vēlīnā Romas kultūra un domāšana atstāja uz kristietību neizdzēšamu iespaidu visās tās izpausmēs. Šī pasaule daudzējādā ziņā līdzinājās mūsu videi. Romas civilizācija bija milzīga, plaši izpletusies (iekļaujot visu Vidusjūras baseinu) un ārkārtīgi vienota. Kristietības ēras pirmo divu gadsimtu laikā kari bija retums, un, izsakoties Edvarda Gibona vārdiem, impērijas iedzīvotāji "izbaudīja un ļaunprātīgi izmantoja pārticības un greznības priekšrocības". Tirdzniecība un komercija piedzīvoja uzplaukumu, un, kā tas parasti notiek, kopā ar precēm un naudu impērija nonāca arī idejas, filozofijas un reliģijas. Jauni kulti un sektas dzina savus asnus pārsvarā iecietīgajā pagānu kultūrā. (Kristieši tika sodīti ne jau tāpēc, ka ticēja citam Dievam, bet gan tāpēc, ka atteicās godāt pārējos, un tik necienīga izturēšanās, pēc pagānu uzskatiem, pakļāva visus dievišķo dusmu riskam.)

Šī reliģiskā kultūra palīdzēja piešķirt formu jauno kristiešu ticībai. Tās pirmais un lielākais ietekmētājs, protams, bija jūdaisms visu ticību māte. Kristietība no jūdaisma pārņēma svētos rakstus, tāpat arī vienotā un monoteiskā Dieva uzskatu. Tajā pašā laikā jau no pašiem pirmsākumiem kristietībai vienmēr bijušas sarežģītas attiecības ar jūdaismu. Viena no galvenajām problēmām ir saistīta ar paša Dieva dabu. Ebreju Dievs ne vienmēr ir labs; tas ir spējīgs uz dusmām un atriebību bez jebkāda attaisnojuma. "Es darinu gaismu un radu tumsu, es dodu mieru un radu ļaunu, es esmu Kungs, kas to visu dara (Jes 45:7)!" "Vai ne no Visaugstākā mutes iziet ļauns un labs (Vdz 3:38)?" Šos vārdus ne vienmēr bija viegli sasaistīt ar labo un mīlošo Dievu, kuru sludināja Jēzus.

Līdztekus jūdaismam pastāvēja arī citas filozofiskas skolas, kuras nevis nodarbojās ar filozofiju mūsdienu izpratnē, bet gan skaidroja dievu un Visuma dabu, mācot sekotājiem, kā dzīvot saskaņā ar to. Kristietībai un gnosticismam nozīmīgākā no tolaik pastāvošajām skolām bija Platona skola. Kaut arī pats Platons dzīvoja 4. gadsimtā pirms mūsu ēras, viņa ietekmē tika dibināta augstākās izglītības institūcija, kuru sauca par Atēnu Akadēmiju. Tajā viņa mācību pasniedza un attīstīja turpmākajos gadsimtos. Būtu grūti pārvarēt šī vīra ietekmi. Patiesībā dažkārt apgalvo, ka visa Rietumu filozofija ir vien zemteksta piezīme Platona mācībai.

Platons realitāti skaidro veidā, kuru varētu aprakstīt kā ezoterisku. Šis vārds īsti neattiecas uz viņa domas sarežģītību vai neskaidrību. Patiesībā tas nozīmē to, ka vairums viņa darbu tika pasniegti savā ziņā progresīvākajiem studentiem cilvēkiem, kuri tika "pielaisti" šīm aprindām (no grieķu vārda esotero, kas nozīmē "pielaist"). Tomēr tas norāda arī uz citu nozīmi un atklāj, ka šīs mācības skaidro iekšējo pieredzi. Pretēji mūsdienu pieejai, kurā neredzamās un iekšējās dzīves dimensijas tiek aplūkotas un parādītas kā tīri subjektīvas (un tāpēc nereālas), ezoterika apgalvo, ka iekšējām dimensijām ir unikāla realitāte, kas var tikt iepazīta un inteliģenti aprakstīta. Platons pat atteicās no tradicionālajām gudrībām un paziņoja, ka pasaule, kuru redzam, pati par sevi ir nereāla. Blīvie ikdienišķās realitātes priekšmeti drīzāk ir ideālo būtību, kuras viņš sauca par "formām", abstraktie tēli, kas pastāv domas valstībā, proti, tās ir kopijas vai atdarinājumi. Pašas formas ir reālas, kā teica Platons, jo tās ir mūžīgas un nemainīgas, atšķirībā no nemitīgi mainīgās pasaules.

Platona ietekme uz gnosticismu ir liela, tomēr bieži vien neievērota. Svarīgākais no viņa darbiem šajā kontekstā ir vēlīnie dialogi "Timejs". Tā ir grāmata, kas iepazīstina ar mītu par seno Atlantīdas kontinentu. (Platons uzskatīja, ka šie pieraksti rika saglabāti Ēģiptē un Atlantīda tika iznīcināta apmēram 9600. gadā pirms mūsu ēras.) Pēc stāsta par

Atliintklu darbā "Timcjs" iezīmēts ezoterisks Visuma radīšanas portrets. Dievs ir labs, saka Platons, un "labais nekad nespēj kādu apskaust".

I >ievs vēlējās, lai ikviens būtu labs un neviens nebūtu slikts, cik vien i.is ir iespējams." Tāpēc viņš radīja tik ideālu pasauli, cik vien spēja, i.ulu pašu kā viņš pats.

Dievs radīja septiņas planētas, kuras (saskaņā ar grieķu mitoloģiju) iii ir dievi. Tad viņš uzticēja šiem dieviem radīt cilvēku rasi. Viņš to neizveidoja pats, jo: "Ja es radītu viņus un dotu tiem dzīvību, tad viņi butu līdzvērtīgi dieviem." Tomēr viņš arī piebilda, ka iesēs cilvēkos dievišķās apziņas sēklu. Viņi būs mirstīgo un nemirstīgo sajaukums.

"Timejā" Platons dažkārt metaforiski atsaucas uz Dievu kā uz "meistaru", un viņš patiešām runā par vienu patieso Dievu, kurš ir pāri visiem pārējiem un patiesībā ir to radītājs. Viņu apzīmēja ar grieķu vārdu demiourgos, kas angļu valodas ietekmē pārtapa par "demiurgu". Vēlāk gnostiķi pārņēma šo jēdzienu radītāja apzīmēšanai. Tomēr viņi pārveidoja Platona sistēmu, paziņojot, ka šis demiurgs ir otršķirīga dievība, kas radījusi redzamo pasauli. Viņi pievienoja citādu Dieva tēlu patiesu un labu Dievu, kurš turpina pastāvēt augstāk par pārējiem, nemainīgs un atstatus no šī kosmiskā darinājuma. Platona filozofiskie pēcnācēji apstrīdēja šos uzskatus; Plotīns, dižens mūsu ēras 3. gadsimta neoplatonisma filozofs, mēģināja to atspēkot un pat uzrakstīja traktātu. Par spīti šīm izšķirošajām pārmaiņām, ir viegli pamanīt, kā Platona idejas papildināja gnostiķu strāvojumus.

Galu galā pastāvēja mistiski kulti, kas slepenos rituālos iepazīstināja savus sekotājus ar augstākajiem apziņas līmeņiem un godāja tādus dievus kā Dēntetra, Dionīss un Izīda visu mīlētā ēģiptiešu Diženā māte (no kuras Jaunava Marija vēlāk pārņēma daudzas īpašības). Ļaudis, kuriem bija uzticēts šis noslēpums, zvērēja neizpaust rituālu laikā darīto un apgūto un ievēroja savu zvērestu tik labi, ka mums ir tikai neskaidri pieņēmumi par to, kas īsti tur notika. Tomēr mēs skaidri zinām, ka tas viss tika darīts ar domu par nāvi un atdzimšanu. Daži apgalvo, ka galvenā priekšrocība, ko sniedza iniciācija mistērijās, bija atbrīvošanās no bailēm par nāvi.

Pat šis nelielais ieskats kopainā parāda dažus avotus, no kuriem cēlies gnosticisms. Mēs pamanām vadlīniju, kurā ievijas apslēptās zināšanas, mistiska pieredze un pati diženākā mistērija nāve un pārdzimšana. Nākamais noslēpums ir saistīts ar Dieva dabu. Vai viņš ir labs? Ja tā, tad kāpēc pasaule ir tik briesmīga? Varbūt, kā teica Platons, pasaule nemaz nav reāla un ne viss ir tik labs, kā šķiet. Ja tā ir taisnība, ko tas pastāsta par Dievu, kurš to radījis?

Gnostiķu skolotāji padarīja šos jautājumus par spēcīgu un nepārvaramu domāšanas sistēmu. Tā ne vienmēr ir jautra, un ne vienmēr to ir viegli saprast. Tomēr mūsdienās tai ir dīvaina pievilcība, it īpaši postmodernam prātam, kas ir pārņemts ar simboliskiem tekstiem, kuru nozīme ir pretēja tam, ko izlasa vienkāršais lasītājs, ar realitātēm, kas nav pieejamas mūsu skatieniem, ar spēkiem, kuri veido mūsu dzīves un likteņus, paliekot ārpus redzesloka. Vēl svarīgāk ir tas, ka tā runā par smeldzošo vajadzību pēc atmodas, pēc pazaudētās patiesības atgūšanas, kas ir mūsu pastāvēšanas būtība, bet kuru mēs kaut kādā veidā esam atmetuši.

Gnostiķu skolotāji

Ievērojamākie gnostiķi bija harizmātiski skolotāji un filozofi, kuri dzīvoja mūsu ēras 2. gadsimtā. Viņi pasniedza savas doktrīnas lekcijās un privātās sarunās, vēlāk izdodot tās arī grāmatās (kuras līdz mums ir nonākušas tikai atsevišķu fragmentu veidā, ja vien vispār ir nonākušas). Mums pieejamās ziņas par viņiem ir ārkārtīgi paviršas, jo sarakstītie darbi nesatur biogrāfiska rakstura informāciju, bet baznīcas tēvi vairāk bija ieinteresēti šos līderus atmaskot, nevis atklāt to, kas viņi bija patiesībā. Tomēr pieejamās informācijas druskas norāda uz neikdienišķu raksturu īpašniekiem.

Agrākais no zināmajiem gnostiķu skolotājiem uz brīdi parādās Apustuļu darbos. Viņa vārds bija Sīmanis. Šis vīrs "bija nodarbojies ar buršanu, radīdams izbrīnu Samarijas tautā, viņš sacīja, ka esot liels vīrs (Apd 8:9)". Sīmanis pārgāja kristietībā, bet īsti nesaprata, kas tā ir par ticību. Redzot, kā Pēteris un Jānis dziedina ar Svētā Gara palīdzību, viņš piedāvāja šo spēku pārpirkt no viņiem. Pēteris viņam pārmeta, sakot: "Lai tava nauda iet pazušanā līdz ar tevi, jo tu iedomājies

Dieva dāvanas iegūt par naudu (Apd 8:20)." Kaut arī Sīmanis nožēloja šo piedāvājumu, katoļu baznīca sniedz viņam neparastu godu, nosaucot vienu no grēkiem viņa vārdā par simoniju; ar šo terminu apzīmē garīgu lietu pirkšanu un pārdošanu.

ļaunajā Derībā Sīmanis vairs netiek pieminēts, tomēr diez vai viņa nožēla bija patiesa, jo vēlāk baznīcas tēvi tieši viņu uzrādīja kā ikvienas gnosticisma skolas rašanās avotu, tik tiešām uzskatot par visas ķecerības tēvu. Patiesībā var apšaubīt, vai viņš vispār jebkad ir bijis krisiietis.

Sīmanim Magam (kā viņš tika saukts) bija jābūt samērā pārgalvīgam indivīdam. Dzīvojot I. gadsimtā, aptuveni tajā pašā laikā, kad dzīvoja Kristus un viņa mācekļi, viņš bija viens no viltus mesiju bara, kuru lā laika Palestīnā netrūka. Viņš sevi pasniedza kā dievības iemiesojumu un "sacīja, ka viņš esot liels vīrs", kā tas aprakstīts Apustuļu darbos. Sīmani pavadīja kāda sieviete, kas, kā viņš apgalvoja, bija gan kritušā Dievišķā "Nodoma" iemiesojums, gan Trojas Helēnas reinkarnācija, kuru viņš bija atradis, strādājot Sūras mūsdienu Libānas pilsētas prieka mājā.

Sīmaņa versija par gnosticismu pievērsās Dieva kritušajam Nodomam, kas viņa izlaidīgās piegulētājas izskatā bija viens no pēdējiem un arī zemākajiem iemiesojumiem. Būtībā viņš, šķiet, centās pateikt to, ka tieši prāts ir sākotnējais radītājs. Tāpēc domas spēku un spējas viņš sauca par "Tēvu". Šīs spējas radīja Dieva nodomu. Par nelaimi, tā kā Nodoma pastāvēšana bija neatkarīga no Dieva, tas jutās vientuļš un pamests. Tas sāka radīt pats savas domas, katra no kurām bija arvien vairāk atsvešināta no sākotnējā Dieva, rezultātā izveidojot mūsu nošķirto un izolēto pasauli. Sīmaņa pārdzimusī Helēna bija šī kritušā un pagrimušā Nodoma simbols, kas tika izsūtīta trimdā no Dieva prāta un nolemta dzīvei šajā pasaulē, nodarbojoties ar vienu no pagrimušākajām profesijām.

Nav grūti pazīt Sīmanī Magā tādu pašu viltus guru, kādus varam ieraudzīt mūsdienās. Pārdzimušās Helēnas, kura bija atsvabināta ielasmeita, klātbūtnei vajadzēja piešķirt sprediķošanai papildu dramatismu. No otras puses, mums arī jāpatur prātā, ka viss, ko mēs par šo cilvēku zinām, nāk no viņa ienaidnieku aprakstiem. Vajātāji panāca to, ka par viņu izplatās juceklīgs (li 11 tajā pašā laikā gandrīz pat fiktīvs) stāsts. Saņēmis izglītību Aleksandrijā, Sīmanis tika uzskatīts par Jāņa Kristītāja skolnieku, kurš bija tik ļoti sajūsmināts par viņa spējām, ka būtu iecēlis šo vīru par savu pēcteci, ja vien Sīmanis Jāņa nāves brīdī neatrastos Ēģiptē. Sīmanis, Helēna un trīsdesmit viņa sekotāji devās uz Romu, kur sacentās ar Pēteri, lai iegūtu kristiešu kopienas uzticību, kur šis vīrs arī sagaidīja savu galu. Acīmredzot viņš vēlējās pierādīt, ka spēj augšāmcelties no mirušajiem, tāpēc lika aprakt sevi dzīvu, taču, pašam par nelaimi, nespēja īstenot savu nodomu.

Kā jau pieņēmu, šis stāsts gandrīz noteikti ir izdomājums. Tāpēc no tā varam vienīgi apkopot dažas patiesības druskas, galvenokārt par to, ka Sīmanim bija sekotāji un viņam vai viņa piekritējiem bija kāda saistība ar Romu.

Vienā no apokrifu tekstiem tiek aprakstīta Sīmaņa saruna ar Pēteri, kurā Sīmanis Mags izsaka šo ārkārtīgi atmaskojošo apgalvojumu: "Bet tu… pastāvīgi aizbāzīsi savas ausis, lai tās netiktu apgānītas ar zaimiem, un tu muksi projām, jo atklāsi, ka tev nav, ko viņiem atbildēt; jo muļķi piekritīs tev un pat sāks mīlēt tevi, jo tu mācīsi to, kas viņiem ierasts, bet mani nolādēs, jo es sludinu ko jaunu un nedzirdētu."

Šīs rindas atklāj vēstījumu, kas, iespējams, visvairāk atdala gnostiķus no pirmajiem katoļiem. Gnostiķi nevēlējās padarīt savu mācību vieglāk pieņemamu; viņi uzskatīja to par grūtu un ne katram cilvēkam domātu. Turpretī Pēteris un viņa pēcteči sludināja doktrīnu, kas bija pieņemama gandrīz ikvienam, it īpaši tāpēc, ka tā labi iederējās dziļi iesakņotajā priekšstatā par grēku un ziedošanos, kas bija tik izplatīta senajā pasaules uzskatā. Vēlāk šī doktrīna sevi pierādīja kā galveno virzītājspēku katoļu kristietības triumfā.

Es vairāk neiedziļināšos Sīmaņa uzskatu sistēmas detaļās, vēl pateikšu tikai to, ka tā liek pamatus galvenajam gnostiķu mītam par atsvešināšanos un atpestīšanu caur apgaismību. Lai gan neviens mūsdienās netaisās pilnībā atjaunot Sīmaņa mācību, viņa fundamentālajā atklāsmē par Dieva kritušo "Nodomu" ir arī kāda patiesība.

Cits dižens gnostiķu skolotājs tika saukts par Markionu. Būdams turīga kuģu īpašnieka dēls no Melnās jūras krastiem, viņš, iespējams, bija dzimis 1. gadsimta beigās. Apmēram 140. gadā viņš devās uz Romu, KUR sāka klāstīt savus teoloģiskos uzskatus. 144. gadā viņš centās panākt, ka tos pieņem Romas baznīca, bet neguva panākumus un devās proļ.un, lai izveidotu pats savu baznīcu, sludinot līdz pat nāvei 160. gadā. Viņa ietekme bija ievērojama, it īpaši Tuvajos Austrumos: Sīrijā paslavēja veselas kopienas, kas sekoja viņa kristietības versijai līdz pat S. gadsimtam.

Markions netīši sekmēja pareizticīgās kristietības attīstībā. Viņš māi iļ.i divdievības teoriju, proti, labais un patiesais Dievs atrodas tālu augšā un sūtīja Jēzu Kristu kā Pestītāju, savukārt zemo un ļauno Dievu, kurš ir šīs pasaules valdnieks un radītājs, Markions identificēja ar Vecās Derības Dievu. Tas, protams, lika viņam naidīgi izturēties pret ebreju Bībeli, tāpēc viņš radīja pirmo kristietības svēto rakstu kanonu, kurš tika ārkārtīgi vienkāršots. Atsakoties no Vecās Derības, Markiona Bībeli veidoja Lūkas evaņģēlijs un no tās tika izņemtas daudzas jūdu atsauces un deviņas Pāvila vēstules. Reaģējot uz Markiona kanonu, topošā katoļu baznīca sāka veidot pati savu Jaunās Derības kanonu, un sis process turpinājās līdz pat 4. gadsimtam.

Viena no neparastākajām detaļām saistībā ar Markiona saīsināto Bībeli bija Pāvila rakstiem piešķirtā nozīme; patiesībā tajā nekā vairāk arī nebija. Tas var šķist dīvaini, jo Pāvilam lielākoties tiek piedēvēta pareizticīgās kristietības pamatlicēja loma. Daudzi ir teikuši, ka viņš ir atstājis lielāku iespaidu uz kristīgās domāšanas attīstību nekā pats Kristus. Tomēr Pāvila vēstulēs ir daudz vairāk gnosticisma nokrāsu nekā kur citur. Vēstulēs galatiešiem (3:19) Pāvils saka, ka bauslība ir "eņģeļu iedibināta un ar starpnieka roku iedota". Gnostiķi to saprata tā, ka Vecās Derības baušļus pasniedza nevis paša Dieva rokas, bet gan kāds starpnieks, kurš rīkojās Dieva vārdā. Šis pieņēmums ļāva rastiem Markionam līdzīgiem uzskatiem, kuros Vecās Derības Dievam ir zemāks un tik tiešām savā ziņā ļaunprātīgs tēls. Kaut arī vairums mūsdienu pētnieku netic, ka Pāvils pats ir uzrakstījis vēstules efesiešiem (tās tiek datētas ar 1. gadsimta beigām, dažas uzrakstītas pat trīsdesmit vai četrdesmit gadus pēc Pāvila nāves), Markions tam ticēja; viņš padarīja tās par daļu no sava kanona. Vēstulēs efesiešiem mēs lasām: "Jo mūsu cīņa nav pret miesu un asinīm, bet pret varām un spēkiem, pret šīs tumsas pasaules valdniekiem un ļaunuma gara spēkiem debesīs (F,f 6:12)."

Šeit atbalsojas galvenā gnosticisma ideja par arhonu (neredzamo debesu valstības valdnieku) pastāvēšanu, kas nostājas starp mums un Dievu. Saskaņā ar šo antīkās pasaules ezoterikas viedokli pastāvēja dievišķās "grāfistes" un "valdošie spēki", kas pildīja starpnieku lomu starp vienīgo Dievu kaut kur tālu debesīs un mums redzamo materiālo pasauli. Gnosriķu un pareizticīgo kristiešu nesaskaņas bija saistītas nevis ar to, vai šie spēki pastāvēja vai ne, bet gan ar to, vai tie bija labi vai ļauni.

Jebkurā gadījumā gnostiķi citēja Pāvilu kā galveno avotu. Arī Valentīns, diženākais un ietekmīgākais no visiem gnostiķu skolotājiem, Pāvilu uzskatīja par garīgās iedvesmas pirmssākumu. Valentīns piedzima Lejasēģiptē apmēram mūsu ēras 1. gadsimta beigās. Viņš ieguva izglītību Aleksandrijā, kur arī pārgāja kristietībā. Viņš bija apguvis gnosticisma iekšējās doktrīnas no kāda vīra, vārdā Teuds. Šis cilvēks nav pazīstams ne ar ko citu, bet bija Pāvila sekotājs. Tādējādi Valentīns sava garīgās attīstības ceļa iesākumu saistīja tieši ar Pāvilu.

Galu galā Valentīns, tāpat kā Markions, devās uz Romu un sāka sludināt tur, iegūstot ievērojamu statusu kristīgajā baznīcā. Dažos no avotiem tiek teikts, ka viņš pat tika izvirzīts Romas bīskapa vēlēšanās (rajā laikā pāvesta amats vēl nebija izveidots) un viņa pretinieks uzvarēja vien ar nelielu pārsvaru. Lai arī kā, viņš turpināja sludināt vai 11u Romā, vai Kiprā. Atspēkojot aizspriedumus par to, ka gnostiķi atradās ārpus ikdienišķās realitātes, jāsaka, ka Valentīns bija ārkārtīgi aktīvs sabiedriskajos darbos. Viņš nomira apmēram 160. gadā. Pat skolotāja ienaidnieki atzina šī vīra spozmi un literāro ģenialitāti. Lūk, viena no viņa baznīcas dziesmām ar nosaukumu "Vasaras pļauja":

Savā garā es redzu, cik cieši ir saistīts it viss.

Savā garā es zinu, kā viss tiek saturēts kopā.

Miesa turas pie dvēseles,

Dvēsele pie gaisa,

Gaiss turas pie augšējās atmosfēras.

Labība steidz ārā no dziļuma,

Bērns steidzas ārā no dzemdes.

Ar savu ēterisko burvību šī baznīcas dziesma atklāj atslēgu uz Valentīna domas raksturīgākajām iezīmēm, un gnosticisms tajā atklājas visā savā pilnībā. Atsauces uz "dvēseli", "miesu" un "gaisu" varētu sķist grūti izprotamas, tomēr kādam, kurš zina simbolisko valodu, šie jēdzieni ir ārkārtīgi skaidri. Valentīns runā par trīs esības stāvokļiem: "gaisu", kas pieder gara valstībai, "dvēseli" vai psihi, proti, starpposmu, kas ir atkarīgs no gara, un arī "miesu" fizisko formu, kas rodas no dvēseles. Virs gara pastāv "augšējā atmosfēra" paša Dieva uzturēšanās vieta.

Šī realitātes aina parādās neskaitāmos piemēros ne tikai gnosticismā, bet arī ikvienā no Rietumu ezoteriskajām domāšanas skolām un nedaudz citādā formā arī ezoteriskajā kristietībā un ebreju kabalā. Par spīti dažādām variācijām, kuras bieži vien saskatām šajā sistēmā, simboliskā valoda ir nemainīga ārkārtīgi ilgā laika periodā. Īstenībā tieši tās simboliskais saturs pārsvarā ļauj saprast, ko tieši cenšas pateikt gnostiķi un uz kādām empīriskajām realitātēm viņi norāda.

Atšķirība starp dvēseli un garu varētu šķist teorētiska vai neskaidra, tomēr gnostiķi tā neuzskatīja. Pretēji mūsdienām, kad visiem, šķiet, ir vien neskaidra nojausma par šo vārdu nozīmi, agrīnajā kristietībā atšķirība starp dvēseli un garu bija izšķiroša. Kopumā gnostiķiem un agrīnajiem kristiešiem dvēseli veidoja viss prāta un emocionālais kopums, kas nosaka iekšējo dzīvi. Tuvākais ekvivalents šim jēdzienam mūsdienu valodā ir "psihe". Un tā nav nejaušība, ka katru reizi, kad Jaunās Derības tulkojumā parādās vārds "dvēsele", grieķu tulkojuma versijā ir atrodama "psihe". Turpretī gars bija tīrā apziņa, patība, īstenais "Es", ko citas reliģijas ir saukušas tādos vārdos kā "ātmans" vai "Būdas daba".

Valentīns un vairums gnostiķu šo atšķirību uzskatīja par ārkārtīgi nopietnu un iedalīja cilvēci trijos galvenajos tipos. Pirmais un zemākais bija juteklīgais vai miesiskais (dažkārt saukts par iliku no grieķu vārda hyle jeb "matērija"); šie cilvēki vairāk pievēršas apkārējās pasaules lietām un tādām fiziskām baudām kā ēdiens un sekss. Nākamie ir psihiskie indivīdi. Šim cilvēces tipam nav nekādas saistības ar "psihiskajām spējām" mūsdienu izpratnē, tas vairāk norāda uz pievēršanos ķermeņa un gara vidus posmam. Tādi cilvēki ir sākuši atmosties no ikdienišķās dzīves sapņa, romēr vēl nav atmodušies pilnībā. Gnostiķi mēdza uztvert vidusmēra kristieti kā tādu, kurš vairāk dzīvo ticības, nevis zināšanu vadīts, tāpat kā to dara "psihiskie" indivīdi. Galu galā mēs nonākam pie garīgajiem indivīdiem, kas tika saukti arī par pneimatiskajiem (no grieķu vārda pneuma jeb "gars"). Viņi bija pārsnieguši pasaulīgās robežas un kļuvuši pilnīgi brīvi. Šie cilvēki vairs nebija pieķērušies zemes baudām, un rās viņus vairs ne vilināja, ne novērsa uzmanību (vismaz teorētiski).

Cilvēku iedalīšana šajās atšķirīgajās klasēs varētu šķist augstprātīga un svešāda, un daži no gnostiķiem patiešām darīja visu, lai tas tieši tā arī izskatītos. Tendence uz elitārismu bija viens no galvenajiem gnosticisma mācības trūkumiem un paātrināja tās pagrimumu. Tomēr šāda attieksme nebija gluži nepareiza, it īpaši apzinoties, ka šajā procesā cilvēks sevi iedala kādā no kategorijām. Jūs paši izvēlaties, kādam tipam piederat, vienkārši apdomājot, kas jūs interesē. "Jo, kur ir tava manta, tur būs arī tava sirds (Mt 6:21)." Ja jūs pieaista ārpasaule un raizējaties par ķermeņa vajadzību apmierināšanu, piederat pie "miesiskajiem" cilvēkiem. Nav svarīgi, cik laba ir jūsu ģimene un kāda ir jūsu izglītība. Ja jūs pievelk neredzamā un dievišķā pasaule, kas, šķiet, mūs vajā, pat ja reizēm izvairās, jūs vairāk līdzināties garīgajam jeb pneimatiskajam indivīdam vai vismaz jums ir iespēja par tādu kļūt.

Pastāv kāds Valentīna darbs, no kura ir saglabājies vien nosaukums. To sauca "Par trīs iedabām", un saskaņā ar senu rakstnieku, kurš piemin šo sacerējumu savos darbos, tajā bija atrodama pirmā diskusija par Tēvu, Dēlu un Svēto Garu kā trīs Trīsvienības tēliem. Tas parāda, cik sarežģīts un pretrunīgs var būt jautājums par kristietības izcelšanos. Acīmredzot mācību par Trīsvienību, kas ir pareizticīgās kristietības stūrakmens, pirmo reizi aprakstīja noziedzīgs ķeceris.

Ceturtais no diženajiem gnostiķu skolotājiem bija Basilīds. Tāpat kā Markions un Valentīns, viņš dzīvoja 2. gadsimta sākumā; pretēji abiem iepriekšējiem skolotājiem, viņš nevis devās uz Romu, bet gan palika sludināt Aleksandrijā. Viņš mācīja pasakaini komplicētu ezotērisko sistēmu, kurā zemi ieskāva 365 paradīzes (kas, kā viņš teica, nosaka to, kāpēc gadā ir tāds skaits dienu). Šīs paradīzes tika sauktas

par Abraksām vai Abrasakām šis vārds grieķu numeroloģijā veido sk.iiili 365. Tie bija tikai šo paradīžu zemākie eņģeļi ārkārtīgi nenozīmīgi tēli dievišķajā hierarhijā, kas izveidoja zemi un visu, kas uz tās .11 rodams. Viņu valdnieks tika pielūgts kā Vecās Derības Dievs. Kristus naca mūs glābt no šīs nepatīkamās un pazemojošās lietu kārtības verdzības, tomēr viņš, izsakoties Basilīda vārdiem, patiesībā netika piesists krustā.

īstenībā viņš mainījās vietām ar Kirēnas Simonu (kurš saskaņā ar I ūkas evaņģēliju nesa krustu Jēzus vietā) un palika malā, smejoties par muļķiem, kuri uzskatīja, ka pasaule ir reāla, kamēr nelaimīgais Simons mira viņa vietā. Būtībā, kā rakstīja Basilīds, ikviens, kurš apzvērēja ticību Kristus sišanai krustā, joprojām atradās zemākā līmeņa pasaules valdnieku pakļautībā.

Basilīds, līdzīgi daudziem citiem gnostiķiem, nepiešķīra lielu vērību ķermenim. Šī tendence pastāv jau no Toma evaņģēlija laikiem, kad Jēzus sacīja: "Nožēlojams ir tas ķermenis, kurš ir atkarīgs pats no sevis. Un nožēlojama ir tā dvēsele, kas ir atkarīga no šiem diviem (Toms 87)." Uzskatot materiālo pasauli par zemāka līmeņa radīšanu, gnostiķi pret ķermeni lielākoties izturējās ar nicinājumu. Vairums no viņiem pievērsās askētismam, atdalot sevi no miesiskām baudām, atsakoties no gaļas un seksa, tomēr daži, ieskaitot Basilīdu, nonāca pie pretēja secinājuma: ja jau ķermenim nav nekādas vērtības, tad nav nekādas nozīmes tam, ko jūs ar to darāt. 2. gadsimtā baznīcas tēvs Irenejs no Lionas (ķeceru mednieks, kuram varam pateikties par lielāko daļu no gnosticisma zināšanām) rakstīja par Basilīdu šādus vārdus: "Viņš (viņa sekotāji) pieprasīja neuztraukties par elkiem ziedojamo gaļu, neuzskatot to par svarīgu, un teica, lai lietojam to bez bažām. Vēl vairāk, ikvienam vajadzēja uztvert pastāvošo uzvedību un visa veida baudas ar pilnīgu vienaldzību."

Pašam Basilīdam, iespējams, bija kāda radniecība ar stoiķiem antīkās filozofijas skolu, kas pārliecināja savus biedrus dzīvot ar filozofisku nošķirtību, bet daži no gnostiķiem spēra soli tālāk un propagandēja antinomianismu mācību, kurā apgalvots, ka likumiem nav nekādas jēgas. Ja mēs dzīvojam iluzorā pasaulē, kuru radījis kāds otršķirīgs Dievs, mēs varam darīt visu, kas vien mums patīk.

Citi gnostiķu skolotāji vēsturi ietekmēja vēl mazāk. Dažiem ir zināms rikai vārds un viens vai divi fakti par viņu dzīvi: Markiona skolotājs Kerdo, "patiesības ienaidnieks" Kerints, kura dēļ Jānis Evaņģēlists reiz aizbēga no Efesas pirtīm, Karpokrāts, kura sekotāji tika apsūdzēti par iesaistīšanos šausminošos rituālos, kuru laikā ēda vīrieša sēklu un menstruālās asinis kā sakramenta sastāvdaļu. Ir grūti apgalvot, ka vairums šo informācijas drusku ir patiesas. Dažkārt tās ir ļoti pretrunīgas. Piemēram, vienā tradīcijā tiek teikts, ka Jānis savu evaņģēliju uzrakstīja kā pretstatījumu Kerinta mācībai, citā ka Kerints pats ir sarakstījis Jāņa evaņģēliju. Ir zaudēts liels daudzums zināšanu, un daudz no atlikušā ir mainīts, lai informācija atbilstu dažādām vajadzībām, tādēļ mums nākas samierināties vien ar vispārējiem galvenajiem uzmetumiem.

Kristus pavadone Marija Magdalēna

Gnostiķu tekstos bieži vien parādās Marijas Magdalēnas vārds. Viņa ir labi zināms tēls katoļu godbijībā: "sieviete, kura pieķerta laulības pārkāpšanā", nožēlas pilnā ielasmeita, kura iesvaidīja Jēzus kājas ar smaržīgām eļļām un noslaucīja tās ar pašas matiem. Atšķirībā no citiem apustuļiem, kuri pameta pilsētu tūlīt pēc Jēzus aresta, viņa palika līdzās un kopā ar Kristus māti un vēl dažām sieviešu kārtas sekotājām stāvēja krusta pakājē. Dodoties uz kapa vietu Lieldienu rītā, viņa pirmā atklāja Jēzus augšāmcelšanos.

Marijas Magdalēnas stāsta versija ir kļuvusi par pamatu neskaitāmiem mākslas darbiem, un viņas vārds pat ieguvis īpašu nozīmi: par magdalēnām senāk sauca "pāraudzinātas prostitūtas", turklāt angļu vārds maudlin, kas nozīmē "žēlabains", ieguva savu nozīmi no asarainās sentimentalitātes, kuru viņa, šķiet, izrādīja, slaukot ar saviem matiem Kristus kājas. Gadsimtiem ilgi šī aina, kas balstās uz evaņģēlijos aprakstītajiem notikumiem, tika uzskatīta par neapstrīdamu. Tomēr nesenie atklājumi rosina domāt, ka dažas no detaļām ir kļūdainas.

Pirmkārt, nav nekāda iemesla uzskatīt Mariju Magdalēnu par "sievieti, kura pieķerta laulības pārkāpšanā", kura aprakstīta Jāņa evaņģēlijā (ļņ 8:1-12). Šī sieviete nav nosaukta vārdā; viņa nekādā veidā nav saistīta ar Mariju Magdalēnu ne šajos teksta fragmentos, ne kur citur. Si saikne starp divām sievietēm ir pilnīgi patvaļīga. Pirmo reizi šo pieņēmumu izteica pāvests Gregorijs Lielais 6. gadsimtā. Ne jau tāpēc, Li viņa līdzinājās Marijai, "kas Kungu bija svaidījusi ar smaržīgām eļļām un viņa kājas ar saviem matiem žāvējusi. Tās brālis Lācars bija saslimis (Jņ 11:2)". Saskaņā ar šo rindu pieņēmumu evaņģēlijs diezgan skaidri norāda, par kuru Mariju ir runa. Šī Marija bija māsa Martai mi Lācaram, kas svaidīja Kristus kājas, otra Marija bija Jēzus māte, In t trešā bija Marija Magdalēna. Par pēdējo personību no kanoniskajiem evaņģēlijiem mums ir zināms pavisam nedaudz. Viņa bija kopā ar pārējo sieviešu grupu, "kas no tālienes skatījās", kad Jēzus tika sists krustā (Mk 15:40), un viņa pirmā redzēja augšāmcēlušos Jēzu (Jņ 20: 14-15). Nedaudz mulsina, ka šie avoti vēl atklāj tikai to, ka Jēzus no viņas bija izdzinis "septiņus ļaunus dēmonus" (Mk 16:9; Lk 8:2). Tomēr evaņģēlijos par šo ļauno dēmonu izdzīšanu vairāk nekas netiek teikts.

Kad pievēršamies apokrifiskajiem darbiem it īpaši tiem, kas saistīti ar gnostiķiem, šis stāsts izskatās pavisam citādi. Šeit Marija Magdalēna tiek pasniegta kā apustulis, kurš ir vismaz līdzvērtīgs vīriešu kārtas mācekļiem. Gnostiķu "Pestītāja dialogā" viņa tiek raksturota kā "sieviete, kura zināja Visu". Gitā gnostiķu tekstā Pistis Sopbia jeb "Ticības gudrība" Jēzus viņai saka: "Tu esi tā, kuras sirds no visiem taviem brāļiem visvairāk tiecas pēc Debesu Valstības." Daudz pārsteidzošākas ir šīs dīvainās rindas no Filipa evaņģēlija:

Viņa [Pestītāja] pavadone bija Marija Magdalēna. [Bet Kristus mīlēja] vairāk par [visiem] mācekļiem [un mēdza] skūpstīt viņu [bieži] uz [lūpām]. Pārējie [mācekļi bija apvainojušies] par to [un pauda nosodījumu]. Viņi teica: "Kāpēc Tu viņu mīli vairāk par mums visiem?" Pestītājs atbildēja un teica viņiem: "Kāpēc gan es nemīlu jūs kā viņu?"

Jādomā, ka atbilde ir acīmredzama.

Vēl kādā vietā šajā pašā tekstā tiek teikts, ka "bija trīs, kuri vienmēr staigāja Tam Kungam līdzi: viņa māte Marija, māsa un Magdalēna tā, kuru sauc par viņa pavadoni. Viņa māsa, māte un pavadone visas rika sauktas par Marijām. Šis evaņģēlijs, kurš pēc vispārējā atzinuma ir viens no vēlākajiem, pārsvarā tiek datēts ar 3. gadsimta otro pusi un cenšas skaidrot vairāku Mariju identitātes. Marija Magdalēna bija Jēzus "pavadone" jēdziens, kurš netieši norādīja uz seksuālu saikni, kā mēs to redzam no iepriekš minētajām rindām.

Gnostiķu tekstos Marija Magdalēna tiek pretnostatīta katoļu svēto dzīves aprakstos minētajai nožēlas pilnajai ielasmeitai. Viņas raksturam nav neviena trūkuma. Viņas statuss ir vismaz vienlīdzīgs vīriešu kārtas apustuļiem; viņas garīgā apgaismība pārsteidz šos vīrus; viņa ir gan Jēzus "pavadone", gan, iespējams, arī sieva. Kā gan viņa zaudēja savu augsto stāvokli?

Kleina Pegelsa savā plaši pazīstamajā grāmatā "Gnosticisma evaņģēliji" izsaka pieņēmumu, ka Marijas Magdalēnas samazinātais statuss sasaucas ar sievietes mazo lomu agrīnajā kristīgajā baznīcā. Sākotnēji uzskatītas par vienlīdzīgām ar vīriešiem, sievietes pamazām rika pazeminātas līdz otršķirīgām būtnēm, kurām rika aizliegts valdīt pār vīriešiem vai kalpot kā garīdzniekiem. Marijas Magdalēnas statusa pazeminājums atspoguļo šīs pārmaiņas.

Kā gan mums piešķirt jēgu visiem šiem dažādajiem un pretrunīgajiem viedokļiem par sievieti, kura bija viena no Kristus agrākajām un dedzīgākajām sekotājām? Mēs varam viegli atmest ierasto bijušās prostitūtas tēlu, bet ko gan mums darīt ar pārējo? Kanoniskie evaņģēliji, kas ir vecāki par visām pārējām liecībām, iespējams, visvairāk atbilst īstenībai, tomēr tajos nekas daudz netiek pateikts. Apokrifiskie darbi, piemēram, Filipa evaņģēlijs un Pistis Sophia, atklāj, ka Marija Magdalēna gnostiķu grupās tika vērtēta daudz augstāk par pārējiem, tomēr šie raksti tika radīti pēc tik ilga laika, ka to saistība ar vēsturiskajiem faktiem ir ārkārtīgi niecīga. Viņi varētu saturēt kādu autentisku mutisko mantojumu par Mariju Magdalēnu, tomēr nav nekādas iespējas pārliecināties, vai kāda daļa no aprakstītā atbilst patiesībai.

Pēdējā laikā arvien vairāk atdzimst interese par Mariju Magdalēnu. To var skaidrot ar divām ārkārtīgi populārām grāmatām "Svētās asinis un Svētais Grāls" (Holy Blood, Holy Grail), kuru sarakstījuši Henrijs l.inkolns, Maikls Beidžents un Ričards I.ī, un Dena Brauna ārkārtīgi veiksmīgo romānu "Da Vinči kods". Liecības par Mariju Magdalēnu apskatīšu nedaudz vēlāk 9. nodaļā, bet šobrīd ļaujiet man v ienīgi pieminēt to, ka šī spēcīgā, bet gaistošā tēla atkārtotā atklāšana un reabilitēšana sasaucas ar mūsdienu garīgo tikumu pārmaiņām.

Līdz ar sievietes vienlīdzības statusa atgūšanu tiek atmesti arī vecie kristietības sievišķības ideāli. Kaut arī visā pasaulē joprojām pastāv ārkārtīga dievbijība pret Jaunavu Mariju pateicoties Marijai līdzīgu parādību uzplūdiem -, viņa arvien mazāk tiek uztverta kā kristīgais sievišķības ideāls. Pakļāvīgajai un padevīgajai jaunavai no katoļu un pareizticīgo mācības ir pavisam niecīga pievilcība mūsdienu seksuāli atbrīvoto sieviešu vidū, kuras vēlas stāvēt plecu pie pleca ar vīriešiem. Reabilitētā Marija Magdalēna, kura bija Jēzus pavadone un, iespējams, pat sieva, turklāt līdzvērtīga un varbūt pat augstāka par pārējiem apustuļiem, daudz labāk atbilst mūsdienu prasībām. Diez vai šis uzlabotais Marijas Magdalēnas tēls tika pilnībā pielāgots šādām sabiedrības vajadzībām, tomēr tas ārkārtīgi labi tajās iederas.

Iespējams, Marijas Magdalēnas stāsts ir apvīts ar virkni smalku leģendu un mājienu, vairums no kuriem pārsvarā runā par apkārtējās kultūras centieniem, nevis vēsturisko Mariju. Ko tad mēs patiesībā varētu pateikt par viņu? No kanoniskajiem evaņģēlijiem mums ir zināmas rikai divas Marka evaņģēlijā (16:9) apkopotas lietas: "Augšāmcēlies rīta agrumā nedēļas pirmajā dienā, Jēzus vispirms parādījās Marijai Magdalēnai, no kuras viņš bija izdzinis septiņus dēmonus."

Abi fakti tas, ka Kristus vispirms parādījās Marijai Magdalēnai, un tas, ka viņš no tās bija izdzinis septiņus dēmonus, nav nemaz tik nošķirti. Tomēr tie iegūst nozīmi tikai simboliskās valodas kontekstā, ar kuras palīdzību tika sarakstīta Bībele un kura vienmēr ir bijusi zināma un izprasta ezoteriskajā kristietībā.

Skaitlis septiņi ir atslēga uz noslēpumu. Antīkā kosmoloģija uzskatīja, ka zemi aptver septiņas tolaik zināmās planētas: Mēness, Merkurs, Venēra, Saule, Marss, Jupiters un Saturus. Antīkās pasaules ezoteriskajās tradīcijās, arī gnosticismā, šo planētu garīgie spēki tika aprakstīti kā debesu valstības ļaunie vārtziņi, kuri cenšas paturēt cilvēku piesaistītu zemei. Viņi bija "šīs tumsas pasaules valdnieki", kas tiek minēti vēstulēs efesiešiem (6:12). Kā redzēsim nākamajā nodaļā, par dvēseles atbrīvošanu tika uzskatīta pacelšanās virs septiņām sfērām un atbrīvošanās no ļauno planetāro spēku važām. Tādējādi kāds, kurš ir brīvs no šo spēku varas, varētu tikt aprakstīts kā cilvēks, no kura tika izdzīti "septiņi ļaunie dēmoni". Pārnestā nozīmē evaņģēliji varētu aprakstīt to kā gara "otro piedzimšanu", kuru simbolizēja augšāmcelšanās. To varēja sasniegt cilvēks, kurš bija pacēlies virs planetāro spēku ietekmes, proti, kāds, no kura rika izdzīti "septiņi ļaunie dēmoni".

Ja tā ir patiesība, tas palīdz izskaidrot ārkārtīgi lielo cieņu pret Mariju Magdalēnu, kas pastāvēja agrīnajā kristietībā gan tās pareizticīgajā, gan ķecerīgajā novirzienā. Ļoti iespējams, ka viņa nebija ne atgrieztā prostitūta, ne "sieviete ar alabastra krūku", kas svaidīja Kristus kājas. Tajā pašā laikā gnostiķu teksti varētu paust zināmu patiesību, netieši norādot, ka viņa no visiem Kristus mācekļiem vislabāk izprata dziļāko patiesību, ko Jēzus centās sniegt. Iespējams, tādēļ arī viņš varēja veltīt Marijai Magdalēnai šos vārdus: "Tu esi tā, kuras sirds no visiem taviem brāļiem visvairāk tiecas pēc Debesu Valstības."

2. nodaļa Ēģiptes pēcteči

Mēs īsti nezinām, kad un kur viņš tika dzīvojis un vai viņš vispār ir pastāvējis uz šīs planētas. Dažkārt viņš tiek uzskatīts par grieķu Hermeju, ēģiptiešu Totu, Bībeles Enohu un musulmaņu Idrisu. 'lomēr vislabāk viņš ir zināms kā Hermejs Trismegists jeb "Trīs reiz godinātais Hermejs". Hermejs Trismegists ir leģendāra dievišķā būtne daļēji Dievs, daļēji cilvēks -, kura dzīve tiek datēta tālā senatnē un kurš tiek godināts kā alķīmijas, okulto zinātņu un pašas Rietumu ezoteriskās tradīcijas tēvs. Viņa pazīstamākais darbs ir rakstu apkopojums, kas nes viņa vārdu, Corpus Hermeticum jeb "Hermeja mācības".

Kad Corpus Hermeticum 15. gadsimtā nonāca Rietumeiropā, tas kopā ar citiem grieķu literatūras dārgumiem radīja ārkārtīgi plašu kustību. Mūks, vārdā Leonardo da Pistoija, atrada šī teksta kopiju Maķedonijā un pasniedza diženajam Horences mākslas patronam Kozimo dc Mediči. Tajā laikā (apmēram 1460. gadā) humānists Marsilio Fičīno dedzīgajai sabiedrībai tulkoja Platonu dialogus uz latīņu valodu. Kozimo lūdza pārtraukt darbu pie Platona un vispirms iztulkot Corpus Hermeticum.

Kozimo prasība nebija tikai pēkšņa iegriba. Tā laika mācītie vīri uzskatīja, ka šie teksti vēršas pie senākajām antīkās pasaules zināšanām un iekļauj augstākās raudzes gudrību. Sjēnas katedrālē Itālijā ir mozaīka, kas tiek datēta ar 1488. gadu un ataino leģendāro sāgu, saucot šo vīru par Hermes Trismegistus, contemporaneus Moysi jeb "Hermeju Trismegistu Mozus laikabiedru". Tas sasaucas ar tā laika uzskatiem, kuros Hermejs Trismegists galvenokārt tika atzīts par Ēģiptes gudro. Daži pieņēma, ka Mozus, kuru, kā teikts Bībelē, "uzaudzināja visā ēģiptiešu gudrībā (Apd 7:22)", ieguva savas zināšanas tieši no Hermeja.

Fičīno reiz paziņoja, ka Hermejs Trismegists bija pirmā saikne ar aurea catena jeb adepru "Zelta ķēdi", kas iekļāva sevi mītisko grieķu dzejnieku Orfeju, Pitagoru un Platonu. Fičīno pārtulkoja šos tekstus uz latīņu valodu un publicēja 1471. gadā, liekot pamatus renesanses laikmeta okultajai filozofijai (kurai vairāk pievērsīšos grāmatas 6. nodaļā).

Patiesība par šiem tekstiem izrādījās daudz ikdienišķāka. 1614. gadā klasicisma piekritējs īzaks Kozobons pierādīja, ka Corpus Hermeticum attiecas nevis uz Mozus laiku (kurš saskaņā ar tradīciju dzīvoja apmēram 1300. gadā pirins mūsu ēras), bet gan tika uzrakstīts daudz vēlāk. Kozobons attiecināja šo darbu uz mūsu ēras 1. gadsimtu, kaut arī mūsdienu zinātnieki uzskata, ka tas tika sarakstīts laika posmā no mūsu ēras 1. līdz 3. gadsimtam. Kozobons šādus secinājumus izdarīja, izmantojot valodniecības pamatus: grieķu valoda šajā tekstā gandrīz nemaz nelīdzinājās tai grieķu valodai, kas izmantota 1300. gadā pirms mūsu ēras. Tas līdzinātos situācijai, kurā kāds apgalvotu, ka grāmata, kuru jūs šobrīd lasāt, ir uzrakstīta mūsu ēras 800. gadā. Ikvienam, kurš būtu pazīstams ar tā laika valodu, vajadzētu vien uzmest skatienu, lai pārliecinātos, ka tā nav patiesība.

Valdnieka prāts

Kozobons panāca, ka Corf)us Hermeticum zaudē prestižu, kuru darbs tā arī nekad neatguva. Kopš tā laika zinātnieki pret Hermeja rakstītajiem darbiem izturējās kā pret otršķirīgas nozīmes informāciju, kas bieži vien aprakstīta kā grieķu filozofijas (ir sevišķi platonisma) sajaukums ar jūdaisma, zoroastrisma un gnosticisma elementiem. Viņi to uzskatīja tikai par interesantu izpētes objektu, apgūstot vēlīno klasisko reliģiju.

Tomēr pēdējos gados zinātnieki sāk piekrist tam, ka šo tekstu izcelsme meklējama Ēģiptē. Lai izvērstu šo pieņēmumu, apskatīsim šī apkopojuma pirmā un garākā traktāta nosaukumu, proti, Poitnandres. Šī vārda izcelsme ir miglā tīta. Daudzi zinātnieki ir mēģinājuši to saistīts ar grieķu vārdu poimen jeb "gans", ber šis skaidrojums neapmierināja pat tos, kuri paši izteica šo pieņēmumu. Citi mācīti vīri pauda atšķirīgu nostāju.

Poimandres sākas ar mistiskas pieredzes aprakstu. Stāstītājs pirmajā personā klāsta par laikiem, kad "mana doma lidinājās augstu gaisā un manas ķermeniskās sajūtas bija apvaldītas". Viņš sastopas ar "neierobežotu apmēru pārdabisku būtni", kura iepazīstina ar sevi šādiem vārdiem: "Es esmu Poimandres valdnieka prāts."

Jēdziens "valdnieka prāts" atsauc atmiņā Ēģiptes motīvus, jo, iespēl.ims, tulkojumā no ēģiptiešu valodas vārds p-eime-n-re nozīmē "valdnieka prāts". Tādējādi Poimandres ir grieķu versija vārdam p-eime-n-re .11 līdzīgu burtisko nozīmi. Vārda daļa, kas tiek tulkota kā "valdnieks", ir re burtu savienojums, kas kalpo kā ēģiptiešu Saules dieva nosaukums.

Šajā tekstā atbalsojas arī citi Ēģiptes jēdzieni. Vairums no tiem pieveršas vārdam Tat. Šis vārds sasaucas ar Totu jeb Tehsuti ēģiptiešu saskarsmes un zināšanu Dievu, kas atbilst grieķu Hermejam. Tomēr nepārprotamākā norāde uz Ēģipti ir atrodama tekstā ar nosaukumu "Asklēpijs":

Ak, Ēģipte, Ēģipte, Tivi godbijīgie darbi vien stāstos vairs izdzīvo, un tie šķitīs pārsteidzoši Taviem bērniem! Vien akmenī iekaltie vārdi paliks pāri, lai pastāstītu Tavus īstenos darbus, un skiti, indieši un pāris citu kaimiņu barbaru sāks dzīvot Ēģiptē. Jo dievi dosies atpakaļ uz debesīm un visi pārējie mirs pamestībā kā Ēģipte, kura būs dievu un cilvēku aizmirsta un pamesta novārtā.

Šīs rindas intriģējoši izgaismo patieso tekstu mērķi. Tā kā tie sarakstīti antīkās pasaules vēlīnajos gados, kad Ēģiptes reliģija piedzīvoja strauju pagrimumu, viņi, iespējams, centās paturēt garīgo zināšanu esenci un nodot to nākamajai civilizācijai. Grieķu valoda un filozofiskie termini liecina: ēģiptiešu zintnieki saprata, ka viņu ezoteriskās zināšanas izdzīvos tikai tādā gadījumā, ja pieņems jaunas aprises un pasniegšanas veidu. Corpus Hermeticum varētu būt daļa no šiem pūliņiem.

Daži apgalvo, ka Hermeja traktātos ir pamanāma arī jūdu ietekme; lai gan šis apgalvojums ir patiess, tā atblāzma ir ārkārtīgi vārga. Lūk, viens no piemēriem: "Prāts ir visa tēvs, kas ir dzīvība un gaisma, tāpat kā pats sev, deva dzīvību cilvēkam, kuru mīlēja kā paša dēlu.

Cilvēks bija līdzvērtīgākais: viņam bija tēva izskats." Tas līdzinās slavenajām rindām no Pirmās Mozus grāmatas: "Un Dievs radīja cilvēku pēc sava tēla, pēc Dieva tēla viņš radīja to vīrieti un sievieti viņš radīja (lMoz 1:27)." Pirmās Mozus grāmatas Dievs ir gan vīrietis, gan sieviete vēl viena līdzība ar Poimandres, kas pat apgalvo: "Viņš (cilvēks] ir androgīns, jo viņš nāk no androgīna tēva."

Tomēr šādas detaļas ir vien izņēmums. Poimandres kosmogonija nelīdzinās tai, kas aprakstīta ebreju Bībelē, vismaz ne tiešā nozīmē. Saskaņā ar Poitnandres Dievs Tevs uzsāka Visuma radīšanu, iesaistot otršķirīgu Dievu "amatnieku", kas ļoti līdzinājās gnostiķu demiurgam vai Platona dialogā "Timejs" aprakstītajam radītājam. Šis "amatnieks" attiecīgi izveidoja "septiņus pārvaldniekus: viņi ietvēra pasauli apļos, un viņu valdība tika saukta par likteni… Amatnieka prāts kopā ar vārdu apņēma apļus un virpuļoja tiem apkārt lielā ātrumā, griežot viņa veidojumu ap sevi." No šī virpuļa radās fiziskie elementi un "dzīvās būtnes bez prāta" jeb dzīvnieki.

Pēc tam Dievs Tēvs radīja cilvēku pēc savas līdzības. Viņš mīlēja dēlu, jo saredzēja tajā savu atspulgu. Dēls arī vēlējās radīt, ber šajā procesā viņam nācās nolaisties līdz zemākai dabas valstībai, un, ieraugot tajā savu atspulgu, viņš to iemīlēja. Šis impulss radīja kosmiskas dabas katastrofu. Līdzīgi Narcisam, "kad cilvēks ieraudzīja ūdenī savu patieso formu, viņš to iemīlēja un vēlējās pārņemt savā varā. Vēlēšanās un darbība nāca vienlaikus, un viņš ieņēma šo dzīvās būtnes veidolu, kurai bija laupīts saprāts. Daba pārņēma kontroli pār veidolu, kuru viņš mīlēja, apņēma viņu visu un ietvēra sevī, jo viņi un bija mīļākie." Kaislīgajā mīlas dēkā ar savu atspulgu cilvēks krita materiālās dabas valstības rokās un nokļuva "septiņu pārvaldnieku" pakļautībā, atsaucoties uz septiņām planētām, kas nosaka likteni un nākotnes notikumus.

Šis mīts atgādina populāros gnostiķu pieņēmumus. Abos gadījumos tiek pieminēti divi Dievi viens no tiem labdabīgs, bet tāls, savukārt otrs ļauns un nepārprotami divdomīgs, tas simbolizē pagrimumu matērijas valstībā, kas kļūst par ieslodzījumu, un garīgos spēkus, kas liedz cilvēcei ceļu uz atbrīvošanos. Tomēr šīs vīzijas arī atšķiras. Sāksim ar to, ka hermētisma septiņu "pārvaldnieku" hierarhija ir daudz skaidrāka un elegantāka sistēma nekā apgrūtinošais gnostiķu arhonu tīkls. hermētisma vīzija ir nevis negatīva vai paranoiska, bet gan neviltoti traģiska. Cilvēks iemīl savu veidolu, kas atspoguļojas Dabā, un Daba iemīl arī viņu, tomēr mīlestības ietekmē cilvēks nokļūst fiziskās pasaules važās ar visiem tās ierobežojumiem un ciešanām. "Atšķirībā no visām citām dzīvām būtnēm uz zemes, cilvēks ir divdabīgs viņa Ķermenis ir mirstīgs, bet būtība nemirstīga. Kaut arī cilvēce ir nemirsi īga un nosaka it visu sev apkārt, to ietekmē mirstība, jo tai ir jāpakļaujas liktenim; tādējādi, kaut arī cilvēks stāv augstāk par kosmisko kartību, viņš, tajā nokļūstot, pārtop par vergu."

Lai atbrīvotos no šiem valgiem, cilvēks atgriežas atpakaļ, šķērsojot septiņu sfēru "pārvaldniekus". Katrā no līmeņiem viņš atmet vienu no kaitīgajām īpašībām, kuru piešķīris kāds no planētu pārvaldniekiem:

Pēc tam cilvēciskā būtne steidzas cauri kosmiskajai kārtībai, pirmajā līmenī Mēness] atsakoties no enerģijas pieplūduma un atplūduma; otrajā ļMerkura] no ļaunām intrigām; stāvoklis tagad neaktīvs; trešajā [Venēras] no ilgu ilūzijas; tagad neaktīvs; ceturtajā [Saules] no valdnieka augstprātības; tagad brīvs no pārmērībām; piektajā [Marsa] no nešķīstās iedomības un neapdomīgās pārgalvības; sestajā jupitera no ļaunuma, ko rada turība; tagad neaktīvs; septītajā [Saturna] no slēpta viltus. Un tad, atsvabinājies no kosmiskās kārtības ietekmes, cilvēks nokļūst ogdoadas apgabalā; viņam piemīt viss viņa spēks, un kopā ar svētlaimīgajiem viņš slavina tēvu.

Kā teica grieķu filozofs Heraklīts: "Raksturs ir liktenis." Ezoteriskā filozofija māca, ka planētas veido mūsu likteni, ietekmējot raksturu ar nākotnes notikumu noteikšanu. Vienīgais veids, kā atbrīvoties no planetārajiem "pārvaldniekiem", ir pacelties pāri šiem līmeņiem, atsvabinoties no viņu nodotajiem netikumiem padarot tos "neaktīvus", kā tas skaidrots darbā Poimandres, ar garīgas prakses palīdzību. Iespējams, to arī nozīmē "septiņu ļauno dēmonu" izdzīšana no cilvēka, kā tas notika ar Mariju Magdalēnu.

Zaudētā ēģiptiešu reliģija

Kaut arī Poimandres aprakstītais mīts ir dīvains un eksotisks, tomēr tas kaut kādā veidā, šķiet, ir arī diezgan labi zināms. Pastāv kāds dievišķs tēvs, kas rada sev dēlu, kuru mīl; dēls nonāk materiālajā pasaulē, kur tiek noķerts slazdā, un, lai atbrīvotos, viņam nākas iesaistīties cīņā ar naidīgiem kosmiskiem spēkiem. Šīs detaļas norāda, ka gan Poimandres, gan citi hermētisma teksti veido tiltu starp Senās Ēģiptes reliģiju no vienas puses un ezoterisko kristietību no otras.

Jāatzīst, ka šai teorijai ir arī problēmas. Lielāko no tām rada fakts, ka mācībai no Corpus Hermeticum ir vien niecīga līdzība ar to reliģiju, kas zināma ikvienam Ēģiptes pētniekam, reliģiju, kas pedantiski iebalzamē līķus, kurā dievi ir puscilvēki un puszvēri. Tā ir reliģija ar rituāliem, kurus veica, lai katru gadu nodrošinātu pastāvīgu Nīlas pārplūšanu. Arheoloģiskie pierādījumi, kas vijas cauri trīs gadu tūkstošiem, uzvedina uz domām, ka tieši šīs mācības, nevis hermētisma traktāti, kļuva par pamatu Ēģiptes "godbijīgajiem varoņdarbiem".

Vai darbā Corpus Hermeticum patiešām tiek pasniegta kāda mazpazīstama Ēģiptes ezoteriskā doktrīna? Viens no pierādījumiem rosina domāt, ka tā arī ir. Hermētisma teksti runā par reinkarnāciju (dažkārt sauktu arī par metempsychosis jeb "dvēseļu pārvietošanos"). Darbā Asclepius ir rakstīts, ka "tie, kuri dzīvo uzticīgi, kalpos dievam" un pacelsies, kļūstot par dievišķām būtnēm, bet "tie, kuri viņu nodos, ies citādu ceļu: atgriešanās paradīzē viņiem būs liegta, un zemiskā svērās dvēseles pārceļošana nicīgi ievietos tos citos ķermeņos". Cits hermētisma traktāts stāsta, ka "cilvēks, kurš nomirst, neradījis bērnus", "tiek sodīts ar ķermeni, kuram nebūs ne vīrieša, ne sievietes dabas, ar lietu, kas šai saulē ir lāsta aptumšota". Abas rindas attiecas uz reinkarnāciju.

Šobrīd tiek pieņemts, ka Senā Ē.ģiptes reliģija nemācīja par reinkarnāciju, un ir pavisam maz ja vien ir vispār pierādījumu, ka tas tiktu darīts. Tomēr grieķu vēsturnieks Hērodots, kas ieradās Ēģiptē 5. gadsimtā pirms mūsu ēras, rakstīja: "Ēģiptieši bija pirmie, kuri sludināja, ka cilvēka dvēsele ir nemirstīga un ķermeņa nāves brīdī tā iemiesojas citās dzīvās būtnēs un tad pārdzimst atkal; kad tā pabijusi visu dzīvo radību miesā vai tās dzīvotu uz zemes, jūrā vai debesīs (šis pārdzimšanas cikls tiek pabeigts pēc trīs tūkstošiem gadu) -, tā vēlreiz dzimšanas brīdī iemiesojas cilvēka ķermenī. Šī doma pilnībā saskaņojas ar aprakstīto lu rinētisma tekstos, ko minēju iepriekš.

Hērodota mantojums dažkārt tiek atmests, tomēr vai viņš varēja zinār Ēģiptes tradīciju noslēpumu, kas nav atstājis nekādas arheoloģiskās pēdas? Šis pierādījums kļūst vēl intriģējošāks, ja turpina aplūko! I lērodota vārdus: "Daži no grieķiem agrāk vai vēlāk izmanto šo doktrīnu, it kā tā būtu viņu; es pazīstu viņu vārdus, bet šeit tos neminēšu."

Iespējams, Hērodots ar to domāja Pitagoru grieķu gudro 5. gadsimtā pirms mūsu ēras, kurš pazīstams ar savu Pitagora teorēmu ģeometrijā, ši teorēma bija zināma jau agrāk Ēģiptē. Patiesībā izskatās, ka Pitagors to apguva tieši tur un tad devās atpakaļ uz Grieķiju, apbruņojies ari ar citām mācībām, dažas no kurām bija vairāk nekā dīvainas. Viena no senākajām ziņām par Pitagoru atklāj, ka viņš aizliedzis saviem sekotājiem ēst pupiņas. Dīvaini, ka šāda rīcība tiek skaidrota ar plaša diapazona ieganstiem, sākot ar nepamatotiem līdz pārgalvīgi jautriem, tomēr vienkāršākais skaidrojums atkal parādās Hērodota tekstos: "Ēģiptieši savā zemē neaudzēja pupiņas; ja kāda izauga, viņi neēda to ne svaigu, ne pagatavotu; priesteri neuzdrošinājās pat paskatīties uz tām, jo uzskatīja, ka šis augs satur sava veida netīras vibrācijas." Ja Pitagors tik tiešām bija mācījies Ēģiptē, viņš varēja pārņemt šo ēdiena tabu tādā pašā veidā kā mūsdienu amerikāņi apgūst garīgumu Indijā vai Japānā un kļūst par veģetāriešiem. Starp idejām, kuras Pitagors nodeva saviem grieķu sekotājiem, bija arī doktrīna par reinkarnāciju, kuru, kā uzstāj Hērodots, Pitagors mācīja tā, it kā būtu izveidojis pats. (Reinkarnācija parādās arī Platona darbos, kuros iekļautas daudzas Pitagora ietekmes pazīmes.)

Doktrīna par reinkarnāciju ir atrodama hermētisma tekstos, bet kur gan mēs to varētu atrast kristietībā? Kaut arī vairums kristiešu pieņem, ka viņu reliģijai šī mācība ir pilnīgi sveša, patiesība ir nedaudz sarežģītāka. 3. gadsimtā baznīcas tēvs Origēns, par kuru sīkāk runāšu vēlāk šajā nodaļā, pauda uzskatus, kas lielā mērā saskanēja ar aprakstīto hermētisma tekstos. Viņš rakstīja: "Kamēr dvēsele turpinās sekot labajam, tai nebūs pieredzes par apvienošanos ar ķermeni. [..] Tomēr dažu jaunu noslieču dēļ šī dvēsele zaudē savus spārnus un nonāk ķermenī. Vispirms cilvēka, pēc tam, pateicoties asociācijām ar neracionālām kaislībām, pārdzīvo sev piešķirto cilvēka dzīves laiku un pārtop par zvēru." Galu galā rai "tiek liegta pat žēlsirdīgā apdāvināšana ar sajūtām" un dvēsele pārtop par augu. No šī brīža tā atkal uzsāk savu ceļu augšup.

Diezgan apbrīnojami, ka baznīca nekad nav pārliecinoši noraidījusi reinkarnācijas doktrīnu, lai gan daudzi kristiešu reologi to noliedza vai izsmēja. Mūsdienās bieži apgalvo, ka no šīs doktrīnas atteicās vai nu Nīkajas pirmajā koncilā mūsu ēras 325. gadā, vai arī otrajā koncilā, kas 553. gadā norisinājās Konstantinopolē, tomēr patiesībā neviens no tiem netika veltīts šai tēmai; tā vietā šajos koncilos izskanēja bažas par Kristus dabu. Viens no šāda pārpratuma avotiem ir Sērlija Makleina aktrise un Jaunā laikmeta kustības autore, kas izplatīja šīs idejas savās ārkārtīgi populārajās grāmatās, vēl vairāk palielinot neskaidrības, jo sajauca abus koncilus kopā.

Reinkarnācija divdomīgi pastāv kā kristīgās tradīcijas šķautne. Valentīns Tombergs (1900-1973), baltvācietis, kas pārgāja Romas katolicismā, uzrakstīja anonīmi izdoto grāmatu "Meditācija par Taro" un ir viens no diženākajiem mūsdienu ezoteriskās kristietības klasiķiem. Viņš novēroja: "Kristīgā baznīca naidīgi izturējās pret reinkarnācijas doktrīnu, kaut arī atkārtotās pārdzimšanas fakts bija labi zināms un nevarēja palikt nezināms lielam skaitam baznīcai uzticamu cilvēku, kuri tika piedzīvojuši autentisku garīgu pieredzi." Tomberga uzskati ir juceklīgi un dažos svarīgos jautājumos nesaskan ar Origēna un hermētisma darbiem, tomēr viņa piezīmes ir atgādinājums par to, ka mūsdienu kristīgie ezoteriķi bieži vien pieņem reinkarnācijas iespējamību, pat ja tradicionālā kristietība to noliedz.

Jebkurā gadījumā senie avoti pieļauj, ka kaut kas tamlīdzīgs ir noticis. Ēģiptē pastāvēja ezoteriska doktrīna, kas runāja par reinkarnāciju, dvēseles nemirstību un tās pagrimumu matērijā kā paverdzināšanas veidu. Šī doktrīna tika nevis pierakstīta, bet gan nodota mutiski, un tieši tādā veidā, iespējams, to apguva ari Pitagors. 6. gadsimtā pirms mūsu ēras viņš nodeva šīs idejas Grieķijai tieši laikā, lai paspētu iedvesmot filozofijas skolas, kas tajā laikā tikai sāka rasties. Pitagora idejas iespaidoja Platonu (atcerieties, ka Fičīno īpaši pieminēja gan Pitagoru, gan Platonu kā daļu no aitrea catena jeb Zelta ķēdes). Turpmākajos gadsimtos šīs idejas bija pamanāmas, pārejot no Grieķijas atpakaļ uz I i'-jpri, lai veidotu sava veido kopīgo ezoterisko valūtu austrumu Vidusjūras pasaulē. Ēģiptē šīs doktrīnas pēdējo uzplaukumu piedzīvoja herniētisma mācībās, kuras piesātināja kristietību ar dzīves gudrību, it ip.isi tās ezoteriskos un gnostiskos paveidus.

Kristietības atzaru veidošanas

Ka tad īsti šīs idejas ietekmēja kristietību? Daļēji tas notika gnosticisma dēļ, kura pieķeršanās hermētisma mācībām mūsdienās ir diezgan acīmredzama. Tomēr šīs idejas atrada savu ceļu arī pareizticīgajā kristietībā, pārsvarā pateicoties diviem diženiem baznīcas tēviem, kuri noliedza gnosticismu, bet pieņēma gnosis kopā ar citām ezoteriskajām doktrīnām.

Pirmais no viņiem bija Aleksandrijas Klements. Līdzīgi kā par vairumu tā laika baznīcas tēvu, arī par šī cilvēka dzīvi ir zināmas tikai galvenās detaļas. Viņš piedzima apmēram mūsu ēras 150. gadā, iespējams, Atēnās, kaut arī lielāko daļu dzīves pavadīja Aleksandrijā. Viņa rakstītajos darbos atrodami mājieni, kas norāda, ka viņam varētu tikt uzticēts noslēpums par pagānu noslēpumainajām reliģijām, par kurām, kā šķiet, viņš bija neparasti labi informēts. Viņš meklēja garīgās zināšanas daudzos avotos un atsaucās uz sešiem "svētītiem un neaizmirstamiem vīriem", kuru vārdus nemin, bet kuri, kā viņš saka, runā "vienkāršos un dzīvos vārdos". Pēdējais no viņiem, kurš bija "pirmais pēc spēka", parasti tiek identificēts kā Pantens katķisma skolas galva Aleksandrijā. Klements kļuva par kristieti un kā skolas vadītājs pat pārspēja Pantenu. Viņš pameta Aleksandriju mūsu ēras 202. gadā, Romas imperatora Septīmija Severa vajāšanu laikā. Pēdējās liecības par Aleksandrijas Klementu saglabājušās no 211. gada, kad viņš nogādājis vēlākā Jeruzalemes bīskapa Aleksandra vēstuli Antiohijas baznīcai. Klementa nāve parasti tiek datēta ar apmēram mūsu ēras 215. gadu.

Klementa darbi ir pārdzīvojuši vairākus gadsimtus, starp tiem atrodamas tādas grāmatas kā "Pamācība" ceļvedis kristiešiem ikdienas dzīvē; "Kurš ir tas bagātnieks, kuru vajag glābt?" īss traktāts kā mierinājums turīgiem jaunajiem kristiešiem par to, ka Kristus bagātības kritika vēl nenozīmē, ka viņiem jāatsakās no savas veiksmes; un koncentrēts apraksts Stromateis (jeb Stromata, kas nozīmē "Kompilācija" vai "Krājums"), kurš padziļināti pievēršas gnosis saistībai ar kristīgo ticību.

Viens no pārsteidzošākajiem atklājumiem Jaunās Derības pētījumos ir agrāk nezināms vēstules fragments, kas tiek piedēvēta Klementam. Pētnieks Mortons Smits to arrada 1958. gadā Marsabā Austrumu pareizticīgajā klosterī netālu no Jeruzalemes. Kad Romā bija sarakstīta Marka evaņģēlija pazīstamākā versija, šajā vēstulē Klements saka Markam, lai viņš saraksta "garīgāku evaņģēliju tiem, kuri ir bijuši nevainojami". Šis "garīgākais evaņģēlijs", kurš saskaņā ar Klementa vārdiem rika saglabāts Aleksandrijas baznīcā viņa dzīves laikā, mums nav zināms. Tas atšķiras no pazīstamā Marka evaņģēlija, jo ietver papildu stāstus par Jēzus darbiem, lai gan "atsevišķi izteikumi… kuru skaidrojumi varētu… novest klausītājus pie tās patiesības iekšējās svētnīcas, kura tika slēpta aiz septiņiem [plīvuriem]". (Šie septiņi plīvuri varētu nozīmēt to pašu, ko "septiņi ļaunie dēmoni" vai "septiņi pārvaldnieki", kurus minēju jau iepriekš.) Klementa vēstule atsaucas uz dažām evaņģēlija rindām, arī stāstu par jaunu vīrieti, kurš, tāpat kā Lācars, rika augšāmcelts no mirušajiem. Pēc augšāmcelšanās "Jēzus viņam mācīja Dieva valstības noslēpumus". Smits šo vēstuli izanalizēja un atklāja, ka tā stilistiski pietiekami atbilst citiem Klementa rakstītajiem darbiem, lai pilnībā atzītu darba autentiskumu.

Iespējams, aizraujošākais Klementa paziņojums vēstī, ka "Tā Kunga mācības" skaidrojumi netika atklāti zināmākajās evaņģēlija versijās; tic bija pieejami tikai iesvētītajiem. Klements apgalvoja, ka karpokrātiešu gnostiķu brīvdomātāju sektas doktrīnas radušās no nepareiziem Marka slepeno rakstu skaidrojumiem.

Šajā grāmatā nav gana daudz vietas, lai izpētītu visus atzarus, kas radušies no šī intriģējošā fragmenta. Tomēr atcerieties, ka I. nodaļā norādīju uz gandrīz vispārēji pieņemtu faktu, ka Marka evaņģēlija sākotnējais nobeigums, kurš saistīts ar augšāmcelšanās izraisītajām sekām, ir nozaudēts. Pētnieki ilgu laiku bija iestiguši pie Marka evaņģēlija teksta,

kurs apraujas pilnīgi negaidīti, tulkojot stāstu te vienā, te otrā veidā. I i. varētu norādīt, ka patiesā situācija ir pretēja Klementa skaidrotal ii iespējams, Marks sākotnēji sarakstīja tekstu, kas saturēja daudzas slepenas mācības, bet vēlāk tika rediģēts vai nu to darīja pats Marks, vai kāds cirs plašākai lietošanai. Kaut kādā mērā tas paskaidro gan m evaņģēlija trūkstošos posmus, gan negaidīti aprauto nobeigumu.

Lai arī ko mēs secinātu par šīs vēstules fragmentu, Klementa zināmākie darbi atklāj mums cilvēku ar ārkārtīgi plašām zināšanām un mierīgu raksturu. Kaut arī viņš apbēra grieķu reliģijas māņticīgākās sastāvdaļas tās trakulīgos rituālus un dievu slikto uzvedību ar nicinošam piezīmēm, šis vīrs sajūsminājās par grieķu filozofiju un centās 10 apvienot ar kristīgo pareizticību, kas izplatījās arvien straujāk. Viņa darbi bija pilni ar citātiem, kas aizgūti ne vien no Bībeles un plaši pazīstamu pagānu darbiem, piemēram, Homēra un Platona, bet arī no neskaitāmiem citiem rakstītiem avotiem, kuru fragmenti pārdzīvoja laiku tikai tādēļ, ka Klements uz tiem atsaucās. Lai gan skolotājs veltīja bargus vārdus gnostiķiem, viņš savā teoloģiskajā sistēmā atvēlēja vietu gnosis un pārliecināja, ka tas saskaņojas un tā patiešām arī ir ar kristīgo ticību.

Klementa domas daudzējādā ziņā ir līdzīgas klasiskajām gnosticisma skolām. Viņš bieži uzsver nepieciešamību neslēpt kristīgās doktrīnas patieso nozīmi simbolos un līdzībās. Viņš apraksta trīs cilvēka līmeņus "pagāns", "ticīgais" un "viszinošais", kas aptuveni atbilst cilvēces iedalījumam gnosticismā miesiskais, psihiskais un pneimatiskais. Visbeidzot, Klements dāsni slavē patieso (pareizticīgo kristiešu nozīmē) gnoštiķi "to, kurš zina Dievu". Šis gnostiķis ir Dieva atdarinātājs pacietīgs un savaldīgs, vienaldzīgs pret sāpēm un trūkumu, gatavs uzņemties mokpilnu dzīvi, ja tas tiks pieprasīts. Galu galā gnostiķis ir ticības cilvēks. "Gnostiķis ir… saistīts ar ticības važām." Vēl vairāk, "ticība ir tā, kas pārspēj zināšanas".

Tāpat kā citi baznīcas tēvi, Klements noraidīja "viltus gnosis", kas, kā viņš apgalvoja, nomelno patieso zināšanu vērtību. Teoloģiski lielākais gnostiķu klupšanas akmens bija atteikšanās pielīdzināt Vecās Derības Dievu tam mīlošajam Tēvam, par kuru runāja Jēzus. Tomēr Klements arī nosodīja sektu seksuālo morāli (kura, pēc viņa domām, bija vai nu pārāk vaļīga, vai pārāk stingra, atkarībā no sektas attieksmes pret šo jautājumu), nicinošo attieksmi pret ķermeni un noteiktus svēto rakstus, piemēram, vēstules Timotejam. (Patiesībā mūsdienu pētnieki piekrīt gnostiķiem, ka šīs vēstules tika kļūdaini piedēvētas Pāvilam.)

Tomēr pašos pamatos, šķiet, atrodas dziļāka spriedze, daudz argumentētāks iemesls šai atšķirtībai nekā vienkārši doktrīnas vai prakses jautājumi. Ks jau devu netiešu mājienu, sakot, ka Klements ticību uzskatīja par augstāku nekā zināšanas. Šis ir pieturas punkts, no kura pareizticīgā kristietība un gnosticisms uzsāk katrs savu ceļu. Klementam, tāpat kā gandrīz ikvienam pareizticīgajam kristietim, ticība bija prasība: vispirms notici un tad zināsi. Gnostiķiem ticība bija otršķirīga; tā ir tikai pagaidu aizstājējs, līdz tiek iegūtas zināšanas tiešas un nepastarpinātas, kas ir patieso zināšanu gnosis būtība.

Tas, protams, izskaidro gnostiķu plaši nievāto augstprātību. Viņi nevēlējās novietot ticību pirms zināšanām; viņiem ticība bija tikai neliels pieturas punkts ceļā, iespējams, pat apkārtceļš. Vidusmēra ticīgajiem šādai attieksmei vajadzētu šķist ārkārtīgi vīzdegunīgai. Tas arī labāk izskaidro gnostiķu skolas un to likteni. Tā kā gnostiķi uzticējās vienīgi savai pieredzei, katrs no viņiem redzēja Visumu nedaudz citādi; nav divu gnostiķu skolotāju, kuri mācītu vienu un to pašu. Līdzīga iemesla dēļ organizēta hierarhija ne tikai nebija nepieciešama, bet vairāk vai mazāk nebija pat iespējama. Tā kā viņi nevēlējās uzticēties baznīcas varai vai teoloģiskās grupas uzskatu sistēmai, gnostiķi nespēja izveidot nevienu oficiālu kustību, kas spētu sacensties ar spēkā pieaugošo katoļu baznīcu. Tāpēc ar laiku viņi izzuda.

Par spīti savām simpātijām pret gnostiķiem, Klements nešauboties izvēlējās ticības ceļu. Vai viņš spēlēja dubultu spēli, izsakot šādus apgalvojumus plašai publikai domātajos darbos, bet runājot pavisam citādi starp iesvētītajiem? Viņš dažkārt deva mājienus par to, ka plašākai sabiedrībai teiktais var atšķirties no tā, ko vajadzētu pateikt privātā sarunā. Mums nekad vairs nebūs iespēju to noskaidrot. Jebkurā gadījumā hierarhija viņu vairāk nenoraidīja. Viņš tika iecelts svēto kārtā un līdz par šim brīdim vienmēr ir atradies srarp godājamākajiem baznīcas tēviem, it īpaši Austrumu pareizticības atzarā.

Origēna noliegšana

origēns cits dižens baznīcas tēvs no Aleksandrijas neizbaudīja tikl'.ii labu likteni. Būtībā Origēns, iespējams, ir īpašs ar to, ka ir viens no dižākajiem kristiešu filozofiem, kas tā arī netika atzīts pēc nāves. I'asiav liels skaits personību, ieskaitot Meistaru Ekhartu, Katrīnu no Sjenas un Jākobu Bērni, kuras uztvēra ar aizdomām vai naidīgumu dzives laikā, bet atzina pēc nāves. Tomēr ir daži, kuri, tāpat kā Origēns, 111 .1 uztveri kā pareizticīgi dzīves laikā, taču noliegti pēc nāves. Tieši t.ipēc dažkārt grūti ir precīzi uztvert Origēna mācību: ne tikai tāpēc, Li vairums viņa darbu ir zuduši, bet arī tāpēc, ka daži no tiem pastāv vienīgi latīņu valodā, ar kuras palīdzību rakstītā jēga tika padarīta neskaidra, lai pielāgotu autora domu viņa laikam.

Origēns piedzima apmēram mūsu ēras 185. gadā un uzauga Aleksandrijā, kā jau redzējām, gnostisko strāvojumu epicentrā. Viņš uzauga kristīgā ģimenē, un tēvs nodrošināja jauneklim lielisku izglītību, pasniedzot ne tikai kristiešu svētos rakstus, bet arī pagānu klasiskos darbus, padarot Origēnu par visdziļāk apmācīto no visiem baznīcas skolotājiem. Viņa tēvs nomira Septīmija Severa organizēto vajāšanu laikā 202. gadā (1,1s pats notikums lika Klementam bēgt no Aleksandrijas), pametot ()rigēnu kā vecāko dēlu ar pienākumu nodrošināt lielo ģimeni. Par laimi, nodrošināta kristiešu sieviete kļuva par viņa patronu, ļaujot jauneklim pabeigt apmācību, lai viņš varētu strādāt kā gramtnateus jeb grieķu literatūras profesors. Jaunībā Origēns mācījās arī pie Amonija Sakasa Platona sekotāja, kurš pasniedza arī slavenā neoplatonista filozofa Plotīna mācību. Vairums pētnieku pieņēma, kas viņš studēja Klementa vadībā, kurš Origēna jaunības dienās vēl atradās Aleksandrijā, lai gan Klementa vārds nevienā no viņa zināmajiem darbiem nav pieminēts.

No agrīna vecuma Origēns izrādīja ne tikai ievērojamas intelektuālas spējas, bet arī kaismīgu pieķeršanos ticībai. Viņš uztvēra Kristus piezīmi par to, ka "un ir tādi, kas paši sevi lēmuši bezlaulībai Debesu valstības dēļ (Mt 19:12)", tik burtiski, ka kastrēja sevi, cenšoties sasniegt šo valstību, lai gan vēlāk nožēloja šo darbību.

Sasniedzis briedumu, Origēns kā skolotājs ieguva nopietnu pretinieku Aleksandrijas bīskapu Dēmetriju. Origēns uzsāka apmācību laikā, kad bīskaps paplašināja savu vērā ņemamo ietekmi. Tā kā Origēns neļāva vēl nepieredzējušajam bīskapam, kurš zināšanu un intelekta jomā drīzāk varēja būt viņa padotais, noteikt to, kas viņam jāmāca, šī mācītā vīra stāvoklis Aleksandrijā kļuva arvien mazāk aizsargāts, un ap 215. gadu viņš devās uz Romu. Aleksandrijā, kur baznīca viņu notiesāja, Origēns atgriezās vien 231. gadā (mēs īsti nezinām, kāpēc tas notika, taču ir skaidrs, ka ne idejisku nesaskaņu dēļ). Ap 234. gadu viņš apmetās Keisarijā, Palestīnas piekrastes pilsētā, kurā nodzīvoja visu savu atlikušo mūžu.

249. gadā imperators Decijs uzsāka tā laika intensīvāko un sistemātiskāko kristiešu vajāšanu, pieprasot ikvienam impērijas iedzīvotājam (izņemot ebrejus) pielūgt pagānu dievus un uzrādīt zīmi, kas ro apstiprina. Origēns tika arestēts, ieslodzīts cietumā un mocīts. Decija valdīšanas laiks bija īss, un Origēns pēc viņa nāves 251. gadā tika atbrīvots. Tomēr viņa veselība smago pārbaudījumu ietekmē bija pasliktinājusies, un pēc gada viņš nomira.

Gan pirms, gan pēc nāves Origēns iemantoja atzinību par ārkārtīgi plašajām zināšanām un pārsteidzošo ražīgumu. Viens no senajiem avotiem saskaitīja ap sešiem tūkstošiem viņa rakstītu darbu, kaut arī baznīcas tēvs Hieronīms iebilda, ka daudz ticamāks skaitlis būtu divi tūkstoši. Tas nav nemaz tik absurdi, kā varētu šķist, jo šajā skaitā, iespējams, ietilpst arī vēstules un sprediķi. Vēl vairāk jēdziens "grāmata" senatnē apzīmēja rakstīto materiālu, kuru varētu saturēt viens papirusa rullis ievērojami mazāk par mūsdienu iespiestajiem sējumiem. Pat konservatīvākie skeptiķi novērtē Origēnu kā ražīgu autoru. Starp viņa darbiem ir komentāri vairākām Bībeles grāmatām, viņa nozīmīgākais un laiku pārdzīvojušais teoloģijas traktāts "Par galvenajiem principiem", Contra Celsurn ("Pret Cclsusu"), kas bija atbilde tagad jau zaudētajai polemikai pret kristietību, un koncentrētā Hexaļ)la paralēlais teksts sešām atšķirīgajām Bībeles versijām ebreju un grieķu valodā.

Origēns, tāpat kā Klements, nebija gnostiķis un izturējās pret daudzajām gnostiķu mācībām ar nicinājumu. Viens no interesantākajiem faktiem ir saistīts ar Vecās Derības Dievu. Kā jau zinām, gnostiķi uzsvēra kraso atšķirību starp patieso un labo Dievu un mazvērtīgo demiurgu; pēdējo viņi bieži salīdzināja ar dievību, kas aprakstīta ebreju svētajos ^ rakstos. Origēns šīm idejām nepiekrita. Kāpēc?

Savā darbā Contra Celsum Origēns pievērsās pagānu filozofa Celsusa apgalvojumam par to, ka katru nāciju pārvalda atsevišķs gars, sava veida kosmiskās hierarhijas vidējā līmeņa menedžeris. Pēc Celsusa uzskatiem, tieši tādēļ paražas un morālie kodeksi pat priekšstati par dievbijību un svētumu dažādām tautām ir atšķirīgi. Jūdi nebūt nebija izņēmums; viņiem arī bija savs valdošais "eņģelis".

Tas saskan ar gnostisko priekšstatu, ko Pāvils pieminēja vēstulēs gala tiešiem (3:19), proti, ka bauslība ir "ar starpnieka roku iedota", lomēr Origēns to noraidīja. Viņš paziņoja, ka šis apgalvojums ir smieklīgs, jo pārvērš patiesību par svēto un dievbijīgo par bezjēdzīgu relativismu: "Tātad, ja, piemēram, reliģija, dievbijība un pareizums pieder šādām lietām, tad saskaņā ar dažāda veida attieksmi un likumiem viena mii tā pati darbība var būt gan dievbijīga, gan nešķīsta. Saprotiet, ka tas, vai kāds ievēro šādu mērenību vai ne, arī ir atkarīgs no salīdzināšanas, tāpat kā drosme, apdomība un citas labās īpašības, kas būtībā ir nekas vairāk kā absurds!"

Origēns atklāja savus uzskatus ar ezoterisko Bābeles torņa skaidrojumu. Viņš apgalvoja, ka šis stāsts runā par laiku, kad visas tautas runāja vienā "dievišķā valodā": tas nozīmē, ka visas nācijas pielūdza vienu un to pašu Dievu vienādā veidā. Tomēr, kad tās nolēma "apvienot materiālās lietas un pievienoties paradīzei, kurai nebija pret tām dabiskas patikas", tās atkrita no patiesās Dieva pielūgsmes. Tāpēc tika sodītas ar "valodas" sajaukšanu. Tis nozīmē, ka katras tautas pārvaldīšana tika nodota "eņģeļiem ar vairāk vai mazāk bargu raksturu un stingru dabu, līdz tās samaksās savu sodu par nekaunīgo rīcību; un šie eņģeļi pār tautām valdīs, uzspiežot katrai runāt savā valodā, dažādās zemes pusēs pēc katras nopelniem." Vienīgais izņēmums bija "Ta Kunga tiesa un viņa cilvēki, kuri tika saukti par Jēkaba pēctečiem un Israēlu, esot viņa mantojuma saites; un pār viņiem vienīgajiem valda valdnieks, kura pakļautībā viņi nonāca ne soda dēļ," un tas nozīmē, ka tas ir pats Dievs (5:31).

Būtībā Origēns sacīja: kamēr pār visām pārējām tautām valda savā ziņā otršķirīgi eņģeļi, Israēla tauta nav viņu pakļautībā; viņi ir "Dieva tiesa". Šo tautu veido kristīgās reliģijas ciltstēvi, kuri pielūdza vienīgo patieso Dievu. Tādējādi Vecās Derības Dievs ir, kā uzstāj pareizticīgā

kristietība, vienīgais patiesais Dievs. «

Origēna uzskati ir īpaši valdzinoši, jo pilnībā sakrīt ar ebreju kabalu, kas pielīdzina vienīgo un patieso Dievu dievišķajam vārdam YHVH jeb Jahve. 13. gadsimta kabalists Džozefs Džikatila skaidro: "Šo tautu sūtņi ļtas ir, eņģeļi nespēja pieskarties vārdam YHVH… Vārds YHVH… ir domāts tikai Israēla tautai." Pat vēl pārsteidzošāki Džikatila skaidro savus uzskatus ar alegorisku Bābeles torņa stāsta interpretāciju, kas līdzinās Origēna rakstītajam. Maz ticams, ka Džikatila būtu zinājis Origēna darbus vai būtu tos izmantojis savā svēto rakstu skaidrojumā. Drīzāk šāda atšķirīgu laika posmu un autoru ideju līdzība norāda, ka tā bija daļa no ezoteriskās tradīcijas, kas nesta gan judaismā, gan kristietībā. Vēlāk šīs ievirzes atkal ienāca kristietības tradīcijā ar pašu kabalu. Džovanni Piko no Mirandolas, kristiešu 15. gadsimta kabalists (kuram pievērsīsimies grāmatas 6. nodaļā), par to rakstīja šādi: "Neviens šī pasaules karalis uz zemes nav sodīts, ja vien viņa debesu sardze netiktu pazemota vispirms." Šis apgalvojums, kas uzrakstīts kabalistu noslēpumainajā valodā, iespējams, liecina, ka tautu likteņus nosaka pār viņiem valdošie gari.

I.ai gan Origēns bija atzīts kā izglītots un dievbijīgs, nākamās paaudzes iedragāja viņa reputāciju. 4. gadsimta beigās baznīcas tēvs, vārdā Kipras Epifānijs, uzbruka viņam kā ariānisma ķecerim (turpinājumā tas tiks aprakstīts sīkāk). 553. gadā, gandrīz trīssimt gadus pēc Origēna nāves, Otrais Konstantinopoles ekumēniskais koncils izslēdza viņu no baznīcas, proti, oficiāli nolādēja, un Bizantijas imperators Justiāns pavēlēja iznīcināt viņa darbus. Tas pielika punktu Origēna autoritātei pareizticīgajā kristietībā, lai gan Justiāna valdīšanai bija daudz mazāka ietekme uz Rietumu, nekā Austrumu baznīcu, turklāt viduslaikos Rietumu baznīca turpināja cienīt Origēnu. 1913. gada "Katoļu enciklopēdijas" izdevums uzsvēra, ka "viņš tika nepelnīti ievietots ķecerības izplatītāju rindās".

Kāpēc Origēnu izslēdza no baznīcas? Protams, aizdomas radīja viņa mācība par reinkarnāciju, kaut arī baznīca to nekad nebija oficiāli noliegusi. Nolādēšanas galvenais iemesls ir saistīts ar viņa apšaubāmo icdvesmošanos no ariānisma ķecerības 4. gadsimtā. Ariānisma ķecerība ja tā tik tiešām ir pelnījusi šādu nosaukumu bija doktrīna, kuru 4. gadsimtā atbalstīja teologs Ārijs, kas apgalvoja, ka Jēzus Kristus kā

Dievu dēls bija pirmais no Dieva radījumiem un nebija vienlīdzīgs I evām. Tā kā Tēva un Dēla attiecības tolaik bija tikai nedaudz aprakstītas, sis strīds sašķēla baznīcu.

Mūsdienu lasītājam varētu būt grūti saprast šo seno teoloģisko strīdu spriedzi un niknumu. Tomēr tie pilnībā pārņēma iedzīvotāju uzmanību, tiecoties krietni tālāk par bīskapu un priesteru interesēm. Papildu i ii it in talantiem Ārijs zināja, kā sarakstīt lipīgas un pareizticīgās baznīcas vīrus mulsinošas dziesmas, liekot tiem klausīties ķecerīgos meldiņos, kas tolaik skanēja pilsētas ielās. Tiklīdz Romas impērija oficiāli pārtapa par kristīgu valsti (šis process turpinājās visu 4. gadsimtu) un imperatori iekļāva sevi baznīcas hierarhijā, šos izteikumus sāka izskaut augstākajos līmeņos.

Patiesībā tieši Konstantīns, pirmais kristiešu imperators, saasināja strīdu par ariānismu, sasaucot pirmo Nīkajas koncilu mūsu ēras 325. gadā. Koncils nolēma, ka gan Tēvs, gan Dēls ir pilnībā dievišķas būtnes, formulējot Trīsvienības doktrīnu, kuru mūsdienās izmanto lielākā kristīgās pasaules daļa, un nosodīja Āriju.

Origēns patiesībā nesludināja ariānismu, tomēr neatteicās no emanācijas ietekmēta uzskata par Tēva un Dēla attiecībām. To dažkārt sauc par "dievišķo personu subordināciju". Saskaņā ar Origēnu Tēvs "nepārtraukti rada" Dēlu, lai arī Dēls netiek radīts laikā. "Vai kāds varētu būs tik pārdrošs, lai teiktu, ka Dēls uzsāka pastāvēšanu, iepriekš nepastāvot?" Origēns jautā. "Kad… Vārds, kurš zina Tevu, vēl nepastāvēja?" Tomēr vēlāk Origēna emanācijas ietekmētie izteikumi teologiem sāka skanēt pietiekami līdzīgi Ārija mācības vārdiem, lai tos nosodītu šādu asociāciju dēļ.

Šī "dievišķo personu pakļautība" nav vienīgais iemesls, kāpēc Origēns krita nežēlastībā. Vēlāk nosodīja vēl kādu viņa mācību, kuru kopš tā laika sauc par "universālismu". Tā ir doktrīna par to, ka visas dvēseles var tikt pestītas (vismaz potenciāli), pat tās, kas atrodas ellē. Viņš citē rindas no Pāvila 1. vēstules korintiešiem (15:28): "Un, kad Dēlam viss būs pakļauts, tad arī viņš pats tiks pakļauts Dievam, kas visu nolika viņa pakļautībā, lai Dievs būtu viss visā." Origēns komentē: "Tieši tad, kad tiek teikts, ka Dēls pakļaujas Tēvam, tiek paziņota visas radīšanas nevainojamā rekonstrukcija, lai tad, kad tiek teikts, ka viņa ienaidnieki pakļaujas Dieva dēlam, mums nāktos saprast, ka šeit iekļauta gan pakļauto, gan pazaudēto jeb nolādēto pestīšana."

Doma par universālo pestīšanu radusies no Origēna viedokļa par dievišķo sodu, kurš vairāk saistās ar labošanu, nevis bargu izturēšanos vai pārmācīšanu: "Tāpēc notiek tā, ka vieni no sākuma, bet citi kā otrie, trešie un pēdējie izcieš, ja es varu tā izteikties, par daudziem gadiem pagarinātu sodu ar šīm ļoti bargajām labošanas metodēm, tādēļ atjaunojas un labojas." Pēc Origēna domām, par velns var tikt pestīts.

Baznīcas vīriem ideja par "uguns un sēra jūru", kurā nešķīstie "mūžīgi tiks mocīti dienām un naktīm (Atkl 20:10)" ir daudz ērtāka, tāpēc Origēna maigais priekšstats par pēdējo tiesu nebija pieņemams. Arī tas liecināja pret viņu.

Pēdējais uzbrukums Origēnam bija saistīts ar viņa piedāvāto svēto rakstu skaidrojumu. Origēns no visiem pārējiem baznīcas tēviem bija vismazāk pieķēries domai, ka Bībele ir jāuztver burtiski visos tās aspektos. Iespējams, viņa agrākā pieredze ar pašsakropļošanos padarīja viņu piesardzīgu pret katra Kristus vārda pieņemšanu, neiedziļinoties būtībā. Viņa īsie komentāri Bībelei liecināja par lielām pūlēm noskaidrot tās alegorisko un simbolisko nozīmi. Sāda pieeja nebija Origēna izdomāta vien, jo tai var izsekot līdz Aleksandrijas Filonam ebreju filozofam, kurš dzīvoja Kristus laikā. Taču Origēns pielietoja šo metodi daudz pilnīgāk par jebkuru citu teologu, kurš dzīvojis gan pirms, gan pēc viņa.

Origēns uzskatīja, ka svētajiem rakstiem ir trīs līmeņu nozīmes, kas atbilst ķermenim, dvēselei un garam saskaņā ar ezoterisko doktrīnu cilvēciskās būtnes trīs sastāvdaļām. Viņš pat noliedza, ka svētie raksti vienmēr ir patiesi burtiskā nozīmē:

Nu, kurš saprātīgs vīrs gan ticēs, ka pirmā, otrā un trešā diena, tāpat kā vakars un rīts, pastāvēja bez saules, mēness un zvaigžņu esības? Ka pirmā diena, ja mēs to tā varam nosaukt, bija vienmērīga bez debesīm? Kurš gan ir tāds muļķis, lai ticētu, ka Dievs pēc zemnieka līdzības "iestādīja dārzu Fdenes austrumos" un novietoja tur redzamu un taustāmu "dzīvības koku", lai ikviens, kurš nogaršotu tā augļus ar saviem miesiskajiem zobiem, iegūtu dzīvību. Un atkal jau, ka kāds varētu atzīt "labo un ļauno", iekožoties auglī, kurš norauts no tā sauktā koka? Kad tiek teikts, ka Dievs "staigāja pa paradīzi dienas vēsumā" un Ādains slēpās aiz koka, es nedomāju, ka kāds šaubās par šo izteikumu pārnesto nozīmi, kas norāda uz noteiktām mistērijām vēsturiskajā, nevis reālo notikumu izteiksmē.

šajā brīdī būtu lietderīgi atskatīties, ko Origēna nosodīšana mums nozīmē mūsdienās. Tēva un Dēla savstarpējā saistība mūsdienu uzsk.itos ir zaudējusi agrāko nozīmi; tikai daži no teologiem joprojām vOlas iesaistīties cīņā par šiem strīdīgajiem jautājumiem. Tomēr, kad nonākam pie Origēna priekšstatiem par universālo pestīšanu un viņa alegoriskā svēto rakstu skaidrojuma, varam pamanīt: ja tiem būtu ati.idusies vieta vēlākajā teoloģijā, tie būtu spējuši novērst daudzus no skarbākajiem uzbrukumiem kristietībai. Šobrīd divi lielākie klupšanas akmeņi kristiešu mācībā ir saistīti ar rindām, kurām pievērsās Origēns. Pirmkārt, šo neiedomājami bezgalīgo elles mocību ļaunums un netaisnīgums par ierobežotiem pārkāpumiem uz zemes. Sniedzot ikvienam iespēju izglābties, Origēns samazina mūžīgo dievišķo dusmu skarbumu. ()trkārt, Origēna alegorijas atbrīvo mūs no burtiskas Bībeles uztveres, h ukstot šādam skaidrojumam, mums nākas vai nu kā fundamentālistiem uzstāt uz to, ka viss jāpieņem kā fakts neatkarīgi no tā, cik absurdi tas šķiet, vai kā modernistiem atzīt: kaut arī Bībele tika domāta ka burtiski patiesa, tā nav nekas cits kā vien senu nostāstu apkopojums, kas tiek pasniegts kā patiesu faktu kopums. Ja baznīca 6. gadsimtā nebūtu novērsusies no Origēna, viņš būtu spējis tai palīdzēt cīņā ar mūsdienu kritiķiem.

Kristietības veidošanas

Tomēr baznīca tik tiešām novērsās no Origēna. Augstu novērtējot šī vīra prāta spožumu, katoļu baznīca īpaši rūpējās nevis par to, lai viņu pilnībā atmaskotu, bet lai nomelnotu aizmirstībā. Vēl vairāk, pirmos 500 gadus gan katoļu, gan pareizticīgā baznīca (līdz pat 1054. gadam tās nebija pilnībā atdalījušās viena no otras) kopīgi centās izskaust ezotcriskus jeb gnostiskus uzskatus. Tiesa, šie uzskati tā arī nekad netika atmesti. Tie vienmēr bija atrodami tradicionālo baznīcu izolētās grupās, un arī klosteru tradīcija, it īpaši Austrumu pareizticībā, bieži vien sniedza tiem drošu patvērumu. Tomēr, gadsimtiem ritot, gnostiskie uzskati kļuva arvien maznozīmīgāki. Līdz 20. gadsimtam tieksme pēc gnosis oficiālajā reliģijā rika gandrīz aizmirsta.

Tas viss liek jautāt, kā un kāpēc notika kristietības transformēšanās. Vairums pētnieku skaidro šo jautājumu ar ilgu un spēcīgu savstarpēji konkurējošu sektu cīņu kristietības vēstures agrīnajos gadsimtos. Pašas kristietības triumfs parasti tika saistīts ar impērijas spiedienu. Kā rakstīja Edvards Gibons savā darbā "Romas impērijas pagrimums un krišana" pēc Konstantīna pievēršanas ticībai: "Jebkādas autoritātes un paražu, interešu un domāšanas vadmotīvs tagad neapstrīdami atradās kristietības pusē." Vēl vairāk, šī kristīgās baznīcas uzvara bija saistīta nevis ar tās pieņemšanu par valsts sastāvdaļu, bet gan ar iecelšanu pārvaldē. Jau atkal citējot Gibonu: "Imperatoru varēja sveikt kā viņa cilvēku tēvu, tomēr viņam bija jāpieņem dēla pienākumi un jāizrāda cieņa baznīcas tēviem." Jaunatklātā laicīgā vara ļāva baznīcai uzspiest tās doktrīnas spriedumus ar visu valstij piemītošo spēku.

Ņemot vērā cīņu par varu un kontroli, kas dominēja šajā pasaulīgās vēstures periodā, šim uzskatam ir liela nozīme. Tomēr tas rada pārdomas par to, vai garīgā vēsture var tikt skaidrota vienīgi no laicīgo notikumu viedokļa? Cilvēki, kuriem ir spēcīgi izteikta reliģiskā orientācija, bieži vien apgalvos, ka nevar. Pareizticīgie teologi, piemēram, dažkārt ir pasnieguši baznīcas vēstures doktrīnu kā arvien lielāku Svētā Gara uzvaru sēriju pār velnu un viņa sekotājiem ķeceriem. Tradicionālā vēsture nepieņem šāda veida skaidrojumus vienīgi tāpēc, ka tie slikti sader ar tādiem svarīgiem vēsturiski ģeogrāfiskiem apsvērumiem kā dokumenti un pierādījumi. Pieņemot tos ar piesardzīgu attieksmi, šāda pieeja spēj pierādīt atjaunošanos un apgaismību, it īpaši, ja šie skaidrojumi ir salīdzinoši brīvi no dogmatiskiem aizspriedumiem.

Vienu no šādiem skaidrojumiem sniedz Renē Genons (1886-1951). Kaut arī viņš ir maz zināms angliski runājošajai pasaules daļai, Genons bija viens no ietekmīgākajiem ezoteriskajiem filozofiem pēdējā gadsimtā; starp viņa sekotājiem bija tādas personības kā labi zināmais islāma pētnieks S. H. Nasrs un Hjūstons Smits, grāmatas "Pasaules reliģijas" autors. Būdams smaga un nepatīkama rakstura domātājs, i iii s nicināja mūsdienu uzskatus, Genons spēja pietiekami daudz paleiki par ezoteriku pasaules reliģijās.

Savā esejā Christianisme et initiation ("Kristietība un iesvētīšana") (.enons paziņoja, ka agrīnā kristietība daudzās izpausmēs bija ezoten.ska mācība, tomēr tā vairāk vai mazāk apzināti novērsās no šiem ' lementiem, lai padarīt sevi populārāku. Tas nebija tikai mārketinga triks. Grieķu-romiešu reliģija piedzīvoja progresējošu lejupslīdi, tādēļ I aut kam vajadzēja nākt tās vietā. Ja kristietība nebūtu nesusi šo upuri, Kietumu civilizācija tiktu pilnībā iznīcināta. Genons raksta:

ļa mēs apskatītu Rietumu pasaules stāvokli nāciju apvienību Romas impērijas vadībā -, šī jautājuma izskatīšanas brīdī mēs bez grūtībām pamanītu: ja kristietība būtu "pieņēmusi" ezoterisko perspektīvu, šī pasaule būtu pilnībā zaudējusi jebkādas tradīcijas, jo rās, kuras pastāvēja līdz tam, it īpaši dominējošās un grieķu-romiešu iekoptās, bija ārkārtīgi pagrimušā stāvoklī. Tas norādīja, ka to pastāvēšanas cikls ir beidzies. Šis "pagrimums", mums jau atkal jāuzsver, nekādā veidā nebija ne negadījums, ne novirze. Tieši pretēji, ikvienam vajadzētu piešķirt šim faktam patiesi "liktenīgu" nozīmi, jo tas atturēja tā laika Rietumu pasauli no nokļūšanas līdzīgā stāvoklī, kādā tā atrodas šobrīd.

Šeit saskaramies ar situāciju, kas zināmā mērā atgādina par ēģiptiešu reliģijas vēsturi, kuras pastāvēšanas beigas tika paredzētas hermētisma tekstos. Tomēr šajā gadījumā grieķu-romiešu reliģijai, kuras pagrimumu bieži apraudāja paši pagāni, nebija pat pietiekamas dzīvotspējas, lai transformētos jaunā veidolā. To vienkārši aizstāja tradīcija, kura joprojām bija jauna un spoža. Genons arī pieminēja, ka šis "pagrimums", visdrīzāk, sasniedzis savu apogeju laikā, kad mūsu ēras 325. gadā norisinājās pirmais Nīkajas koncils.

Savos darbos Genons pastāvīgi pierādīja, ka jebkurai patiesai garīgai tradīcijai piemīt divas izpausmes: "iekšējā" jeb ezoteriskā un "ārējā" jeb vispārpieejamā. Vairumam reliģiju kodolu veido dažas samērā skaidri iezīmētas ezoteriskas mācības. Jūdaismam ir kabala, islamam ir sūfisms, liii Genons par apgalvo, ka Ķīnā daoisms ir nevis no konfūcisma atšķirīga reliģija, bet gan rā "iekšējais" aspekts. Lai kā arī būtu, kad nonākam pie kristietības, tad neatklājam nekādu acīmredzamu ezoterisko kodolu. Saskaņā ar Genonu tas ir tādēļ, ka agrīnajos gadsimtos kristietība pieņēma "iekšējos" rituālus un ceremonijas, piemēram, kristības un svēto sakramentu, un pārveidoja vispārpieņemtās reliģijas formās.

Šī "pagrimšana" ārišķībā atstāja kristietības tradīciju ar tukšu kodolu. Kristietība nekad pilnībā nezaudēja ezoterisko saikni: tas būtu tai nāvējoši, jo ezoterika ir reliģijas dzīvā būtība. Taču tradīcijas iekšējā izpausme pārsvarā tika noliegta, ignorēta vai apslāpēta. Kā 1992. gadā intervijā teica benediktiešu mūks brālis Dāvids Štendls Rasts: "Labākais veids, kā kaut ko noslēpt, ir novietot to atklātā vietā, kur neviens nemeklēs neko noslēptu. Tāpēc slepenās mācības atrodas mūsu acu priekšā, tomēr jums vajag acis, kas rās saskatītu. Ko tas nozīmē vajag acis, kas tās saskatītu? Tas nozīmē, ka jūs nonāksiet pie šīm atziņām tikai tad, ja uzticēsieties sev." Diemžēl pastāv tik daudz cilvēku, kuri, šķiet, uzticas sev, tomēr joprojām aiziet griboši. Uzticības, tāpat kā ticības, var arī nepietikt!

Šie apsvērumi ļoti daudz atklāj par to, kāpēc Rietumu civilizācija attīstījās tāda, kāda tā ir šobrīd. Kristietība arvien vairāk un vairāk noliedza pati savu iekšējo būtību, it īpaši pēc viduslaikiem, kad saprāts tika atzīts par pārāku pār garīgo atklāsmi. Civilizācija, kas bija tās meita, ievēroja šo piemēru. Rietumi ir ārišķīga civilizācija. Mūsu zinātni, politiku, ekonomiku un filozofiju veido ārišķības, kuras Genons nosauca par "kvantitātes varu". Novedot mūsu domas un sajūtas līdz elektroķīmisko reakciju līmenim, mūsdienu neiroloģija un bioķīmija piešķīra formu pat mūsu visslēptākajām dziņām.

Es nenosodu šos atklājumus un necenšos turēties pie kādiem aizgājušo laiku priekšstatiem, nostalģijas vilinājuma pārņemts. Ļoti iespējams, viss notika tā, kā tas bija nepieciešams; ja situācija varētu norisināties citādi, tas neapšaubāmi būtu noticis. Un, kā rosina domāt Genons, tamvismaz sākumā varēja būt liktenīga nozīme. 21. gadsimta sākumā vēl ir par agru runāt par to, vai tieksme pēc ārišķības, kuru izraisīja kristietība un attīstīja zinātne, pierādīs savu labumu vai sliktumu cilvēku rasei.

3. nodaļa zaudēta gaismas reliģija

kā zinām, pastāv daudzas pasaules reliģijas. Tomēr tikai dažas no tām var patiesi uzskatīt par universālām piemērotām ikvienai nācijai un rasei un ir mēģinājušas izplatīt sevi visā plašajā pasaulē. Savukārt citas sevi ir ierobežojušas atsevišķas nācijas robežās, kā to izdarīja jūdaisms un hinduisms, vai arī nav izplatījušās tālāk par savas izcelsmes valsti, kā tas ir noticis ar daoismu, sintoismu un daudzām citām iezemiešu tradīcijām.

Patiesībā ir tikai četras galvenās reliģijas, kas mēģinājušas būt universālas iepriekš aprakstītajā nozīmē. Trīs no tām budisms, kristietība un islāms ir plaši zināmas. Ceturtā ir zudusi. To vairs neviens nepiekopj. Ja arī kāds zina, kas tā ir, tad ir dzirdējis tikai nosaukumu.

Šī zaudētā reliģija ir maniheisms. Sasniedzot savas izplatības virsotni, tās sekotāji bija atrodami no Atlantijas okeāna līdz Ķīnas jūrām. Šī reliģija bija spēcīga sāncense gan kristietībai, gan islamam un budismam un izzuda tikai viduslaiku beigās. Pat pēc tam tā iemanījās izdzīvot kā noteikta attieksme pret pasauli, kura ir dzīva vēl mūsdienās. Šo un turpinājumā izklāstīto iemeslu dēļ maniheisms ir gnostiskā mantojuma svarīgākā daļa.

Tā dibinātājs bija cilvēks, vārdā Manī, kurš piedzima Babilonijā (mūsdienu Irākā) mūsu ēras 216. gada 14. aprīlī. Viņš bija no labas ģimenes, attālināti saistīts ar Aršakīdu dinastiju, kas valdīja tā laika Persijas impērijā. Viņa tēvs bija sekotājs mazpazīstamai jūdu-kristiešu sektai, kuras biedrus sauca par elkazītiem. Mistiskā pravieša Elkazaja, kurš dzīvoja mūsu ēras 2. gadsimta sākumā, izveidota, šī sekta varētu būt ietekmējusies no gnosticisma, tomēr pārsvarā tās pārstāvji centās

dzīvot pēc Mozus baušļiem. Viņi atturējās no gaļas un vīna, piešķīra lielu nozīmi ticībai un tāpēc bieži vien mazgāja sevi īpašās rituālu vannās.

Tas iezīmēja Manī pirmo konfliktu ar dzimtas reliģiju. Iedvesmojies no sava Syzygus jeb "dievišķā dvīņa" atklāsmēm (mūsdienu valodā to sauc par "augstāko es") un sasniedzis divdesmit četru gadu vecumu, Manī sāka sludināt mācību, kas konfliktēja ar elkazismu. Manī apgalvoja, ka ķermenis pēc savas dabas ir netīrs, tādēļ nav nekādas jēgas censties to attīrīr parastā vannā. Vienīgā patiesā attīrīšanās, kā viņš teica, ir atrodama sava veida viszinībā (gnosis), kas ļautu meklētājam atdalīt sākotnējo gaismu no tumsas.

Tekstā ar nosaukumu Kephalaia Manī aprakstīja dievišķā dvīņa dotās zināšanas (sauktas arī par "dzīvo paraklētu (mierinājumu)":

Viņš atklāja man slēpto mistēriju, kas palika neredzama pārējai pasaulei un paaudzēm: dzelmes un virsotnes mistēriju; viņš atklāja man Gaismas un Tumsas noslēpumu, strīda un dižena kara noslēpumu, kuru uzsāka Tumsa. Viņš atklāja man, kā Gaisma [aizdzina? pārvarēja?] Tumsu, abiem spēkiem savstarpēji sajaucoties, un tā ļrezultātāļ tika izveidota šī pasaule.

Manī drīz vien pārtrauca savu saistību ar elkaziešiem, un darīja to nevis uzstājīgo mazgāšanās prasību, bet gan norobežošanās dēļ. Kopā ar tēvu un nelielu sekotāju skaitu Manī ceļoja pa Persiju, Afganistānu un Indiju, nesot savu vēsti kā "gaismas apustulis". Viņš apgalvoja, ka "izgājis cauri visai Indijas zemei". Neapšaubāmi, sasniedzot Indijas valdnieku ausis, viņam bija zināmi panākumi. Tā rezultātā viņš saņēma aicinājumu ierasties uz Sasanīdu dinastijas, kas pārņēma kontroli pār Persijas impēriju no Manī radiniekiem Aršakīdiem, tiesu. Tomēr Sasanīdu valdnieks Šapurs I uztvēra Manī mācību ar atzinību un pieņēma viņu savā paspārnē. Divi no Šapura brāļiem pat pievērsās Manī ticībai. Iespējams, Sapurs apjēdza, ka Manī reliģija, kas brīvi un apzināti pārņēma kristietības, zoroastrisma, budisma un hinduisma elementus, ir veids, kā apvienot viņa plašo karalisti.

Valdnieka atbalstīta, nākamajās desmitgadēs Manī reliģija izpletās visā Sasanīdu impērijā. Par nelaimi, 273. gadā tronī sēdās jaunais karalis

Bahrams I, un Manī veiksme novērsās no viņa vienas nakts laikā. Bahrams ieklausījās valdošās zoroastrisma reliģijas vadībā, kuru apdraudēja jaunā Manī ticība, un pats Manī tika apcietināts. Iekalts septiņās važās, viņš turpināja sludināt cietumā, kur 276. gadā tomēr nomira. Viņa miesai uzmeta degošu lāpu, lai pārliecinātos, ka viņš tiesām ir miris. Daudzi no sekotājiem bija spiesti bēgt austrumu virzienā uz Sogdiānu (mūsdienu Uzbekistāna), bet Manī pēctecis Sisinuss tika piesists krustā pēc desmit gadiem.

Zoroastrisma saknes

zoroastrisma priesteru naidīgumu daļēju varēja izsaukt tas, ka Manī izmantoja viņu pašu mācību. Maniheisms parasti tiek aprakstīts kā gnostiska reliģija, jo tā patiešām tāda ari bija, tomēr viņa mācība atšķiras no klasiskās gnostiķu sistēmas vienā svarīgā jautājumā. Gnostiķi ticēja, ka pašos pamatos pastāv viens patiesi labs Dievs; demiurgs bija vienīgi atdarinātājs. Tomēr Manī mācīja, ka Gaismas un Tumsas principi pastāv vienlaikus no pašiem pirmsākumiem un ir vairāk vai mazāk vienlīdz spēcīgi. Tādējādi viņa mācība līdzinājās tai, ko pauda Zaratustra dižens Persijas pravietis, kurš sludināja "Ahura Mazdas labestīgo reliģiju", pielūdzot gaismas dievu, kurš cīnījās pret Anhru Mainja tumsas dievu.

Zaratustra ir tik ļoti dziļi iespiedies vēstures lappusēs, ka mūsdienu aprēķini par viņa dzīves ilgumu variē tūkstoš gadu ilgā laika periodā; pēc mūsdienu pētnieku domām, Zaratustra ir dzimis ap 1000. gadu pirms mūsu ēras. Viņš, iespējams, dzīvoja Baktrijā, kas mūsdienās ir Afganistānas teritorija. Viņa ticība visstingrāk iesakņojās tieši Persijā un Manī laikā bija šīs zemes oficiāli pieņemtā reliģija. Mūsdienās tā ir gandrīz aizmirsta. Vairums pasaules zoroastriāņu šobrīd dzīvo Indijas Gudžarātas štatā, kur viņus pazīst kā parsi.

Zaratustras izpratne par pasauli kā labā un ļaunā kaujas lauku ietekmēja visas diženās Rietumu ticības. Piemēram, jūdaismā sākotnēji nemaz nebija priekšstatu par velnu. Jahve bija visa gan labā, gan ļaunā avots, un Sātans jeb "pretinieks" tika uzskatīts vairāk par apsūdzošu garu sava veida apgabala prokuratūru, kā tas aprakstīts Ijaba grāmatas sākumā. Tomēr 6. gadsimtā pirms mūsu ēras jūdi rika izsūtīti no Babilonas trimdā (tajā laikā Babilonu iekaroja Persija), un jūdaismu piepildīja priekšstats par velnu kā par pretinieku ne vien cilvēkam, bet arī pašam Dievam. Jūdaisms attiecīgi nodeva šo ideju saviem pēctečiem kristietībai un islāmam.

Tāpat kā Manī atšķīrās no klasiskā gnosticisma sekotājiem, paziņojot, ka labie un ļaunie spēki ir vairāk vai mazāk vienlīdz spēcīgi, tā viņš atkrita arī no zoroastriāņiem, apgalvojot, ka materiālā pasaule pati par sevi ir ļaunuma produkts.

Zaratustra mācīja: lai gan pasaule ir saindēta ar ļaunuma klātbūtni, tā pati par sevi nav nemaz tik slikta. Zoroastrisms nenoniecināja ķermeni un neuzskatīja, ka tas savā ir būtībā samaitāts, kā to darīja Manī. Patiesībā Manī savienoja gnostiķu priekšstatu par materiālās pasaules dabisko samaitātību ar zoroastrisma uzskatu par diviem savstarpēji līdzsvarojošiem spēkiem gaismu un tumsu jeb labo un ļauno. Tas arī veido viņa ieguldījumu pasaules reliģijā.

Karš ar ķermeni

Ja fiziskā pasaule ir dabiski samaitāta, tad tādam ir jābūt arī ķermenim. Šis priekšstats veido Manī mācības galveno domu, kaut arī tā nepārtraukti te parādās, te pazūd gnostiķu mantojumā. Mūsdienās daudzi cilvēki norāda uz kristietību kā ķermeņa nozākāšanas galveno avotu, kas nodarījis tik daudz posta Rietumu psihei, l.ai gan kristietība ir devusi lielu ieguldījumu šajā bieži vien patoloģiskajā nosliecē un to pierāda daudzu svēto savādā un mazohistiskā izturēšanās pret sevi -, nebūtu godīgi apgalvot, ka šī tendence radās līdz ar kristietības tradīciju vien. Tā ir daudz senāka un visaptverošāka.

Doma par fizisko ķermeni kā šķērsli gara brīvībai ir plaši izplatīta Austrumos, kā arī daudzās citās pasaules vietās. Piemēram, "Tibetas mirušo grāmata" viens no populārākajiem vēlākās paaudzes budisma tekstiem ir rokasgrāmata, kurā aprakstīti soļi, kas ļauj nesen mirušajam cilvēkam izvairīties no pārdzimšanas nākamajā ķermenī (cilvēka vai kāda citas būtnes). Diženais hinduisma svētais Šrī Rāmakrišna reiz. piebilda: "Neviens nespēj iegūt zināšanas, ja vien netiek v.iļ.i no sajūtas, ka ir tikai ķermenis."

Vajadzētu ko vairāk par šo grāmatu, lai izsekotu šīs idejas vēsturei pasaules civilizācijā, tomēr ļaujiet man vismaz pateikt, ka Rietumos saila veida attieksme pret ķermeni pirmo reizi parādījās tieši starp gricI icm. To, iespējams, ieviesa orfisms mistiska reliģija, kuru, kā runā, dibināja mītiskais dzejnieks Orfejs. Izmantojot vārdu spēli grieķu valoda, Orfejs paziņoja, ka "ķermenis ir kaps" (soma sema). Platons pārņēma šo ideju, un tā bieži atbalsojās viņa rakstītajos tekstos, īpaši darbā "Laidons", kurā tiek aprakstītas pēdējās Sokrātā dzīves stundas. Pēc garas diskusijas par dvēseles nemirstību Sokrāts izdzēra glāzi velnarutka saindētas dziras (liktenīgais Atēnu tiesas spriedums, kas atzina v i 1,1 a vainu pilsētas jauniešu samaitāšanā). Tiklīdz inde iedarbojās, Sokrāts pagriezās pret vienu no saviem mācekļiem un pirms nāves pateica: "Krito, mēs esam parādā Asklēpijam gaili." Šie vārdi parasti tiek skaidroti, ņemot vērā Asklēpija kā dziedniecības dieva lomu. Gailis tika ziedots dievam pateicībā par veiksmīgu atveseļošanos, un šajā nozīmē tas norāda, ka Sokrāts tika veiksmīgi izārstēts no slimības, vārdā dzīve.

Kaut arī doma par ķermeni kā traucēkli, cietumu vai kapu ir plaši izplatīta, sajūta, kā to skaidro V. B. Jcitss, ka cilvēka gars tiek "piesiets mirstošam dzīvniekam", ir ārkārtīgi dīvaina. Tā kā mēs paši lielā mērā esam ķermeņi, kā tad vispār mums varēja ienākt prātā doma, ka tas ir kaut kas traucējošs?

Liela daļa atbildes ir atrodama vienā no vismazāk pamanītajiem, bet vienlaikus svarīgākajiem faktiem. Cilvēciskās būtnes ir radības, kuras spēj uzlūkot ķermeni kā kaut ko "atšķirīgu" no sevis. Tā ir pārsteidzoša mūsu rakstura daļa! Iespējams, tieši šī spēja mūs visvairāk atšķir no dzīvniekiem (daži no kuriem izmanto valodu, veido darbarīkus un izrāda citas iemaņas, kuras mēs mēdzam uzskatīt par tikai cilvēkiem piemītošām). Šī spēja sniedz mums ārkārtīgi milzīgas priekšrocības. Tā ļauj apslāpēt tūlītējos impulsus daudz labāk par vairumu (ja ne visām) citu radību un lielā mērā izskaidro mūsu spēju īstenot sarežģītus uzdevumus, ar kuriem mēs kā suga lepojamies. Izjūtot sevi kā kaut ko atšķirīgu no ķermeņa, prāts spēj ar to strādāt daudz efektīvāk.

No otras puses, šī spēja rada arī dažas problēmas. Par spīti ievērojamiem talantiem, ķermenis ir ļoti ierobežots to izpausmē. Tas bieži nevēlas vai nespēj īstenot prāta izstrādātos projektus vai arī dara kaut ko tādu, ko prāts nosoda. Prāts tad izturas pret ķermeni kā pret nepaklausīgu vergu, veidojot priekšnosacījumus iekšējam konfliktam, kas tik ļoti raksturo cilvēciskas būtnes. Prāts jūtas ieslodzīts drūmā un naidīgā miesas gabalā.

Es nemēģinu piedāvāt pārsteidzīgu risinājumu dziļam filozofiskam jautājumam par ķermeņa un prāta saistību, tomēr šie apsvērumi uzvedina uz domām, kāpēc mēs uzskatām ķermeni par traucēkli. No ķermeņa tik un tā nav viegli izvairīties. Pat ja pieņemam, ka apziņa spēj izdzīvot bez fiziskā veidola (teju universāla ideja), mums joprojām ir jārēķinās ar savu materiālo formu, lai to vismaz kaut kā izmantotu. Kā gan to izdarīt, pilnībā neapslāpējot fiziskās tieksmes, kas, šķiet, piesaista mūs mirstībai? Lai saprastu Manī atbildi uz šo jautājumu, mums nāksies pievērsties viņa kosmoloģijai daudz plašāk.

Karš starp gaismu un tumsu

Sākumā, kā Manī mācīja, bija divi spēki: gaisma un tumsa. Viņš neteica ne to, kā šie spēki sākuši pastāvēt, ne to, vai tie bijuši kāda neredzama Dieva radīti. (Daži no viņa vēlākajiem sekotājiem prātoja par šo tēmu un nonāca pie dažādiem secinājumiem.)

Gaismas tēvam jeb gaismas valstības Dievam bija vairākas "sastāvdaļas" jeb izpausmes: veselais saprāts, prāts, intelekts, doma un izpratne. Pastāvēja arī neskaitāmi "aconi" vai "aeonu aeoni" apkārt esošas dievišķas būtnes.

Manī arī mācīja, ka tumsas valstība ir bezgalīgās gaismas valstības atspulgs. Tāpat kā pastāv gaismas tēvs, ir arī tumsas tēvs, kuram piemīt atbilstošas īpašības, piemēram, "tumšais saprāts", "tumšais prāts" un citas. Viņa vārds ir Sātans jeb Ahrimans (Manī bija izdomas bagāts, pielāgojot savus konceprus jau eksistējošo reliģiju terminiem).

Sākotnēji šīs valstības bija pilnīgi nošķirtas viena no otras. Tomēr kādā brīdī Tumsai parādījās neliela Gaismas pieredze, un tā sāka to iekārot. Tā sākās kosmiska drāma, kuras galvenajā lomā Manī redzēja sevi un savus sekotājus. Kad Tumsas valstība sāka iekarot Gaismu, pēīleja, atbildot uz uzbrukumu, radīja pirmo cilvēku. Sī kosmiskā būtne iesaistījās cīņā ar tumsu, kas saplosīja to gabalos un uzsūca tajā esošas gaismas daļiņas.

lai glābtu situāciju, gaismas tēvs sūtīja dievišķo "saucienu", lai atmodinātu kritušo pirmo cilvēku. Tēvs arī radīja citu sevis izpausmi "dzivo garu", kas izveidoja mums zināmo pasauli. Kaut arī šis radīlajs nāca no labo valstības, lai izveidotu šo Visumu, viņam nācās izmantot dažādas sastāvdaļas. Tā rezultātā Visums tapa kā gaismas un tumsas apkopojums. Tā mērķis ir atdalīt gaismas daļiņas no tumsas, Lis tās uzsūc. Kad šīs daļiņas tiks atbrīvotas no savas verdzības, pasaule pārstās eksistēt.

Pēc Manī domām, viss kosmoss ir milzīga filtrācijas sistēma, kas sabruks uzdevuma paveikšanas brīdī. Piena ceļš, kas ir ideālā cilvēka iemiesojums, ir atbrīvoto gaismas daļiņu ceļš augšup pie tēva; augošais mēness ir gaismas kuģis, kas piepildās ar daļiņām viņu ceļā uz mājām. Kad mēness dilst, gaismas daļiņas pārvietojas uz sauli, kas ir ceļojuma nākamais posms. Kā to aprakstīja Manī:

Tad viņš [Dievs] radīja sauli un mēnesi, lai noskaidrotu, vai pasaulē vēl ir gaisma. Saule atsijā gaismu, kura tika samaisīta ar karstuma velniem, kamēr mēness atsijāja gaismu, kas tika samaisīta ar aukstuma velniem. Gaisma cēlās augšup uz slavas kolonnām kopā ar to, kas ir cildens un svēts, labajiem vārdiem un taisnīguma sēklām… Nokļūstot saulē, tā viņu iesviež gaismā augšup slavas pasaulē, kurā viņa pārtop par augstāko un šķīstāko gaismu.

Stāsts ar to nebeidzas. Tumsas spēki devās pretuzbrukumā, radot cilvēku rasi. Kaut arī cilvēkā bija atrodama gaisma, tumsa parūpējās par to, lai viņš iemūžinātu savu paverdzināšanu ar vēlmju palīdzību, it īpaši ar vēlmi vairoties, kura paturētu gaismu verdzībā uz neskaitāmām paaudzēm.

Labie spēki atbildēja, nosūtot daudzus dievišķus vēstnešus, lai pamodinātu cilvēci no sāpīgā miega un gaisma viņos varētu atgriezties savā dzimtajā valstībā. Starp šiem vēstnešiem bija Zaratustra, Bilda un Jēzus ikviens no viņiem tika piesaukts kā Manī priekštecis. Saskaņā ar Manī viņa priekšteči sludināja patieso mācību, tomēr viņu sekotāji vēlāk to izkropļoja. Manī bija nācis visu pareizi sakārtot un piešķīra sev titulu "praviešu zīmogs" (šo titulu vēlāk pieņēma Muhameds).

Saskaņā ar Manī uzskatiem pestīšanai nepieciešamas divas lietas. Indivīdam vajag apzināties savas situācijas patieso stāvokli gnosis izpausme un jāievēro noteiktas prakses, kas ļaus atbrīvoties no zaudētajām gaismas lauskām un ietekmēt atgriešanos. Šīs prakses maniheismā veido galvenos reliģiskos rituālus.

Klausītāji un izredzētie

Manihejieši gaismas dzirksteļu priekšā saskārās ar diviem pienākumiem. Viņiem ne tikai vajadzēja atbrīvot pēc iespējas lielāku skaitu gaismas daļiņu, bet arī bija jācenšas nenodarīt tām ļaunu. Tā kā viņi uzskatīja, ka šīs daļiņas dzīvo it visur augos, akmeņos un dubļos, kā arī dzīvniekos un cilvēkos -, tas nebija viegls uzdevums. Tā rezultātā īstens maniheisma sekotājs bija ierobežots ar milzīgu skaitu aizliegumu. Nodarbošanās ar seksu bija aizliegta (jo šāda nodarbe iemūžina gaismas ieslodzījumu matērijā); viņi nedrīkstēja ēst gaļu un lietot alkoholu. Bija liegts nodarboties ar zemkopību, jo rika uzskatīts, ka zemes aršana un ražas novākšana ievaino augsnē iespiedušās smalkās gaismas dzirksteles un augus. Pat mazgāšanās bija aizliegta, jo tā var ievainotu ūdenī iesprostoto gaismu.

Acīmredzot bargie ierobežojumi padarīja ikdienas dzīvi grūti izturamu, tādēļ praksē tikai neliela daļa no manihejiešu sabiedrības tos ievēroja. Viņi bija zināmi kā "izredzētie" un rika uzskatīti par ticības eliti, turklāt manihejiešu baznīcas bīskapu (kura amats bija līdzīgs pareizticīgo kristiešu struktūrā esošajam) varēja ievēlēt tikai no šo sekotāju vidus. Viņš kā Manī pēctecis ieņēma augstāko amatu ar krēslu Babilonā. Sievietēm tika liegta izredzēto sabiedrība, tāpat viņas nevarēja kļūt par līderēm.

Ta kā izredzēto dzīve bija ļoti ierobežota, rikai daži no manihejiešiem vēlējās pievienoties šai eksaltētajai sabiedrībai. Vairumu kopienas veidoja klausītāji cilvēki, kuri bija "uztvēruši" Manī vēstījumu un veltīja savu dzīvi, sniedzot izredzētajiem nepieciešamās lietas žēlastības dāvanu veidā. Šī "kalpošana dvēselei", kā tā tika saukta, parādīja klausītāju cildenās īpašības, tāpēc abi ticīgo līmeņi bija savienoti ar savstarpēju izdevīgumu.

Reliģiskajiem rituāliem bija noteikta forma, iekļaujot lūgšanas, gavēņus un iknedēļas grēksūdzi (bija skaidrs, ka manihejietis nav spējīgs pilnībā izvairīties no plašā pārkāpumu saraksta). Iespējams, interesantākā ceremonijas izpausme bija rituālās ēdienreizes dievkalpojumi, kuri ik dienu vienoja gan klausītājus, gan izredzētos. Tā bija izredzēto vienīgā maltīte.

Turpinājumā lasāms daļējs šī dievkalpojuma apraksts, kuru snicdza manihejiešu atkritējs, vārdā Turbo:

Un kad viņi [izredzētie] gatavojās ēst maizi, viņi vispirms lūdzās, uzrunājot to: "Es ne novācu tevi, ne iesēju, ne malu, ne liku krāsnī; tomēr kāds cits to izdarīja un atnesa tevi man; es ēdu bez vainas." Kad viņš bija to pie sevis noteicis, viņš sacīja katehūmeniem [tas ir, klausītājiem]: "Es esmu lūdzies par jums." Un tad šis cilvēks aizgāja.

Kā redzam, Turbo šādu uzrunu uzskatīja par liekulīgu, it kā izredzētie klusībā noveltu vainu uz klausītājiem un tad pārliecinātu tos pašus klausītājus, ka par tiem ir aizlūgts.

Rituālās ēdienreizēs tika uzņemta barība, protams, pirms tam noskaitot pāris lūgšanu un zemojoties. Klausītāji bija aizgājuši, iekams izredzētie uzsāka ēšanu; baznīcas tēvs Augustīns, kurš kādu laiku bija manihejiešu klausītājs, teica, ka viņš vispār nekad nav redzējis izredzēto ēdam rituālo ēdienu.

Interesantākais šajā manihejiešu ceremonijā ir tās racionalitāte. Izredzētajiem ēdot, tiek atbrīvotas gaismas daļiņas. Tādējādi visa reliģija rika vienota rituālā, kurā gan atdarināja, gan palīdzēja virzīties pretī Visuma mērķim: ļaut gaismai atgriezties pie tās avota. Manihejiešu rituālās ēdienreizes tika iecerētas kā kaut kas tāds, kas pēc Manī uzskatiem bija Visums attīrīšanās ierīce.

Klausītāji, kuri gatavoja ēdienu izredzētajiem, bija būtiska sistēmas daļa. Par šo pakalpojumu viņiem tika solīta ja ne pilnīga atbrīvošanās pēc nāves, tad vismaz paciešama pārdzimšana nākamajā aplī. Par šo pieņēmumu Augustīns rakstīja (ar ierasto nicinājumu, kuru baznīcas tēvi pauda pret netīkamām reliģijām):

Viss, ko jūs solāt (klausītājiem), ir nevis augšāmcelšanās, bet gan pārmaiņas citā mirstīgajā pastāvēšanā, kuru viņiem nāksies nodzīvot izredzētā vietā, dzīvi, kuru jūs dzīvojat pats un par kuru esat tik daudz lūdzies; ja viņi bija pelnījuši ko labāku, tad pārdzima melonēs, gurķos vai kādā ēdienā, kurš tiks sakošļāts, lai spētu ātri artīrīt sevi ar jūsu atraugu palīdzību.

Izsmiekls par "melonēm un gurķiem" ir atsauce uz pārtikas produktiem, kuri, kā juta inanihejieši, saturēja neparasti lielu gaismas daudzumu.

Apziņa un gaisma

Šis uzskats varētu likt Manī mācībai izskatīties smieklīgi. Mūsdienu lasītājs drīzāk padomās, ka Augustīna nicinājums ir labi pamatots. Padomājiet par telpu, kurā šobrīd atrodaties. Nav grūti saprast, ka pastāv neskaitāms daudzums gaismas daļiņu vai, ja jums tā patīk labāk, viļņu, kas to piepilda jums apkārt. Tieši šīs daļiņas jums ļauj redzēt. Bet kāda jēga "atbrīvot" visas šīs daļiņas, atlasot vienā pusē? Pat ja tas kādā dīvainā veidā būru iespējams, šis uzdevums būtu tikpat bezjēdzīgs kā aprakstītais stāstā par Kupidonu un Psīhi. Dusmīga uz Psīhi par uzvaru cīņā, iekarojot viņas dēla mīlestību, Venēra lika tai sadalīt milzīgu kaudzi ar sajauktām sēklām un graudiem divās atsevišķās kaudzēs. Stāstā Psihei maģiski palīdz skudru armija, bet vai mēs varam cerēt uz līdzīgu palīdzību? Jebkurā gadījumā ko mēs ar to panāktu?

No otras puses, nebūtu īsti gudri izdarīt secinājumus, izmantojot paviršas norādes. Galu galā ir ārkārtīgi vienkārši pavīpsnāt arī par kristiešu svēto sakramentu. Ideja par 11u jau divtūkstoš gadus miruša cilvēka miesas un asiņu baudīšanu ir vismaz tikpat absurda kā manihejiešu priekšstats par attīrīšanos ar ēšanas palīdzību. Pievēršoties tikai burtiskajai nozīmei, mēs varam neredzēt dziļākas patiesības.

Kas isti ir sākotnējā gaisma? Manī uzskatīja, ka tā pastāv it visā, ik likai augos, bet arī minerālos un augsnē. Būtu grūri atrast šādā apbalvojumā jēgu, uzskatot to par fizisku gaismu; kādā veidā fiziska gaisina iespiestos akmenī vai zemes kukurzni?

Atbilde, visticamāk, rodama atklāsmē, ka gadsimtiem ilgi tieši gaisma ii kalpojusi par apziņas metaforu. Līdzība ir pietiekami acīmredzama: dažādos līmeņos tieši apziņa ļauj mums pamanīt notiekošo. Apziņa no fiziskas gaismas atšķiras rikai ar to, ka redz, tāpat kā mēs redzam ar las palīdzību. Prātam nav vajadzīgs nekāds ārējs apgaismojums; tam pašam tāds ir. (Tas varētu izskaidrot, kāpēc Tibetas budismā to sauc par "tīro gaismu".) Vēl vairāk, ilgu laiku ir pastāvējusi ezoteriska mācība, ka apziņa pastāv it visās lietās gan dzīvās, gan acīmredzami nedzīvās. Svāmi Vivekananda hinduistu gudrais, kurš 19. gadsimta beigās ieviesa Advaita Vēdanta tradīciju Rietumos, savā 1X96. gada lekcijā to skaidroja šādi:

Viņš ātmans vai patība tas, kurš vibrē daudz ātrāk par prātu, kurš attīsta daudz lielāku ātrumu, nekā prāts jebkad ir spējīgs izdarīt, kuru ne dievi aizsniedz, ne domas aptver, viņš kustas; viss kustas. Viņā pastāv it viss. Viņš kustas; viņš vienlaikus ir arī nekustīgs. Viņš ir tuvu un tālu. Viņš ir iekšā it visā, viņš ir it visam ārpusē, iespiežoties visur. Lai kurš redzētu ikvienā būtnē vienu un to pašu ātmanu un lai kurš redzētu it visu šajā ātmanā, viņš nekad nenokļūs tik tālu, cik pats ātmans. Kad cilvēks šajā ātmanā ierauga visu dzīvi un Visumu kopumā… nav maldu viņam par tiem. Vai gan pastāv lielāks noslēpums par to, kurš redz vienotību šajā Visumā?

Citā vietā Vivekananda skaidro šo principu kā "tīro apziņu". Kristus Toma evaņģēlijā atsaucas uz līdzīgu patiesību: "Es esmu tā gaisma, kura spīd ir visur. Es esmu tas viss. No manis viss nācis, un manī tas tiešām ir izpleties. Sašķel koka gabalu, un es esmu tur. Pacel akmeni, un tu atradīsi tur mani (Toma 77)." So izteik umu burtiskajai nozīmei jau atkal nav nekādas jēgas. Sašķeļot koka gabalu, jūs rajā neatradīsiet mazītiņu Jēzu, kas slēpjas iekšpusē. Ļoti iespējams, Kristus nerunā par sevi ne personīgi, ne teoloģiski. Viņš runā par sākotnējo prātu vai apziņu, kura atrodas mūsos un ir visās lietās -, paziņojot: "Es esmu." Kaut arī akmeņi un klintis nav būtnes, kuras apzinās visu kā mēs, kaut kādā mērā šī sākotnējā apziņa dzīvo arī tajās.

Kad Manī gaisma tiek izprasta šajā nozīmē, viņa priekšstats atklājas pavisam jaunā perspektīvā. Izredzētajos tiek atbrīvota nevis fiziskā gaisma, bet gan apziņas gaisma. Kļūstot par daļu no apgaismotā cilvēka ķermeņa, apziņa, kas ir icsprūdusi vienkāršā dzīvības formā vai acīmredzami nedzīvā matērijā, var atbrīvoties.

Tomēr šī teorija joprojām var šķist nereāla. Tās galvenā atklāsme vislabāk izprotama ar izzinoša skatupunkta palīdzību rāda, kurš atspoguļotu to procesu cilvēka prātā, kas norisinās bezgalīgi daudzas reizes vienā sekundē un kuru mēs parasti neapzināmies.

Ja jūs palūkotos uz apkārtējo telpu, redzētu veselu rindu priekšmetu, kurus varat uzreiz atpazīt un identificēt. Šāda uztvere ir tik ierasta, ka mēs to pilnībā uzskatām pašu par sevi saprotamu. Tomēr, tiklīdz norisinās atpazīšana, darbu uzsāk daudz sarežģītāks process. Teiksim, jums acu priekšā atrodas kāds priekšmets. Jūs to pazīstat kā grāmatu. Tiešās uztveres ietekmē jūs liekat pastāvēt divām pretējām lietām. No vienas puses, ir "es", kurš redz grāmatu. No otras puses, jums priekšā atrodas grāmata, kuru arī redz. Tātad pastāv kāds, kurš redz, un kaut kas, kuru redz, proti, redzošais un redzamais. To, kurš redz, manihejiešu terminoloģijā sauc par "gaismu" jeb puvuma grieķu vārdā, kurš apzīmē "garu". Tas, kuru redz, manihejiešu terminoloģijā tiek saukts par "tumsu" jeb hyle grieķu vārds jēdzienam "matērija". Tam nav pašam savas gaismas jeb apziņas.

Procesa laikā redzošais cieš no identitātes zuduma. Jūs pievēršat uzmanību redzamajiem objektiem; jūs uzskatāt tos par reāliem. Gaisma jeb jūsu apziņa zūd un tiek iesprostota šajos priekšmetos. Pieredzes iespaidā prāts novērš uzmanību, mētājoties te uz vienu, te otru pusi un neatrodot neko stabilu, kas sniegtu mieru, jo ir zaudēta vienīgā stabilā lieta, kas tam pieder, proti, paša apziņa. Tā tiek ierauta uztverto objektu tumsā, uztraucoties vai alkstot pēc tiem.

Apziņas gaisma var izkļūt laukā no šī strupceļa, atdaloties no pakļautības paša pieredzei. Tas ir daudzu un dažādu meditatīvu prakšu mērķis. Šī pamatteorija darbojas ne tikai Manī sistēmā vien, tā ir neskaitāmu duālistisku filozofiju galvenā jēga.

Duālisms ir neierasts jēdziens, kuram nepieciešams kāds skaidrojums. Sākotnēji tas parādījās 1700. gadā un drīz vien rika izmantots, raksturojot Dekarta filozofiju, kas uzsvēra striktu atšķirību starp ķermeni un prātu. Dekarts uzskatīja, ka ķermenim un prātam pašos pamatos vienam ar otru ir maza saistība; abi lielumi darbojas paralēli, un to saikne ir ārkārtīgi neliela. Tas ir duālisma skatupunkts mūsdienu lilozofijas izpratnē. Tā kā šī perspektīva parādījās daudz vēlāk par Manī mācību vai citām tradicionāli duālistiskām sistēmām, kuras aplūkotam šajā grāmatā, tad es tai vairāk nepievērsīšos.

Skaidrojot tradicionālas mācības, ir īpaši tās, kas radušās Indijā, bieži vien tiek izmantota cita duālisma nozīme. Iespējams, viena no izcilākajām šādas filozofijas sistēmām ir zināma kā sankhja. Tā ir ārkārtīgi sena, jo tās izcelšanos var izsekot līdz hindu vēdām un upanišadām; katha Upanišadā, kura tiek datēta ar tik senu laiku kā 4. gadsimts pirms mūsu ēras, atrodams teksts, kurā meklējamas pirmās skaidrās atsauces uz sankhjas mācību. Sankhja izmanto jau iepriekš aprakstītus uzskatus. Ias, ko es saucu par "apziņu" ("gaismu"), tiek dēvēts par puruša; tas, ko es saucu par "to, kuru redz" ("tumsu"), sankhjā ir zināms kā prakrti. Šie sākotnējie spēki nav savstarpēji saistīti; ciešanu un maldu pilnā pasaule rodas tikai tad, kad puruša tiek apmāta ar prakrti. Garīgajās praksēs ras nozīmē atjaunot abu sākotnējo nošķirtību. Visumam pašam par sevi ir līdzīgs mērķis. Izsakoties sankhjas klasiskā teksta vārdiem: "Šai radīšanai, kas nāk no prakrti… ir mērķis atbrīvot ikviena puruša."

Tas viss palīdz izskaidrot Manī duālismu. Arī viņš Visumu uzlūkoja kā milzīgu sistēmu gaismas atdalīšanai no tumsas. Atsevišķas cilvēciskās būtnes, it īpaši izredzētie, varētu kalpot šim mērķim ar savu apgaismību un gaismas daļiņu attīrīšanu tādās paražās kā rituālas ēdienreizes. Šie procesi simbolizē patiesību, ka atmodināts indivīds kļūst par kosmisku pestītāju.

Kaut arī nevaru pārliecinoši pierādīt, ka tieši sankhja ietekmēja maniheismu, šāda iespēja pastāv un, visticamāk, tā arī bija. Manī kādu laiku pavadīja Indijā un bija neparasti apdāvināts ar spēju iekļaut citu reliģiju priekšstatus savējā. (Viens no manihejiešu tekstiem ticību apraksta kā okeānu, kurā satek visu iepriekšējo reliģiju upes.) Vismaz līdzība starp sankhju un maniheismu norāda, ka abi skatījumi radušies no vienas galvenās atklāsmes.

Ksmu gana pūlējies, lai izskaidrotu gaismas un tumsas nozīmi vienkāršā un saprotamā valodā, bet tā tik un rā paliek gaistoša un grūti iegaumējama. Lai gan šīs idejas nav grūti uztvert, tās liek cilvēkam uzlūkot savu pieredzi no neparasta skatupunkta. Lūk, kāpēc daudzi gnostiķi uzstāja, ka viņu mācības nav domātas visiem.

Tas, ka ir grūti iegaumēt šīs patiesības, palīdz izprast, kāpēc gnosticisms netika uztverts ilgākā laika periodā un kāpēc arī maniheisms piedzīvoja panīkumu. Zināšanas nav iespējams aizstāt. Vai un jūs esat atmodies, vai arī neesat! Tomēr atmoda varētu nebūt iespējama visiem vai par vairumam cilvēku. Šķiet, tā rodas tāda cilvēka prātā, kas jau ir sagatavojies to uztvert. Manī saskārās ar šo problēmu, liekot klausītājiem piedalīties "kalpošanā dvēselei", kas palīdzēja viņiem paaugstināt savu vērtību rā, lai rie varētu kļūt brīvi nākamajā dzīves ciklā. Daudzas budisma formas ir pieņēmušas līdzīgu stratēģiju.

Tomēr maniheisms tiecas uztvert šo izteikto pretstatu starp gaismu un tumsu citā un daudz acīmredzamākā veidā, proti, kā cīņu starp labo un ļauno. Šāda veida domāšanu ir daudz vieglāk pieņemt nekā iepriekš skaidrotās atklāsmes. Zemes dzīves laikā cilvēka prāts ir virzīts uz izdzīvošanu un lielā mērā iedala savu pieredzi divās kategorijās: rajās lietās, kas palīdz izdzīvot, un tajā, kas traucē. Tis arī nosaka mūsu spēcīgo dzinuli uztvert visu kā labu vai sliktu. Mūsdienās šis skatupunkts pārsvarā tiek pielīdzināts maniheismam, un, kad cilvēki kaut ko apraksta kā "manihejisku", viņiem prātā parasti ir šāds uzskats. Bieži vien viņi par to domā arī tad, kad runā par "duālismu". Kaut arī Manī svarīgākā atklāsme, iespējams, daudz vairāk iedziļinājās izziņas pieredzē, šķiet, laikam ejot, pat viņa sekotāji sāka uztvert šo mācību daudz ārišķīgākā nozīmē. Pēc šī parauga ir degradējušās gandrīz visas reliģijas: sākotnējā un pamatīgi dziļā atklāsme arvien vairāk pagrimst ārišķīgajos rituālos. Gnosis (zināšanas) aizstāj piedalīšanās rituālajās ēdienreizēs.

Pagrimums un izzušana

Manī reliģija nepiedzīvoja ilglaicīgi triumfu. Tā iesaistījās drošsirdīgā i iņā par izdzīvošanu un iemanījās saglabāt savu vietu pasaules reliģisI ajā dzīvē gandrīz tūkstoš gadus pēc izzušanas. Tomēr tā acīmredzami iznīka vismaz kā oficiāla organizācija.

Galvenokārt to ietekmēja vajāšana. Mūsu ēras 302. gadā Romas imperators Diokleciāns kristietības vajātājs izdeva skarbu un arī pret manihejiešiem vērstu ediktu, uzskatot viņus par Romas lielāko ienaidnieku persiešu piekto kolonnu.

Šo aizliegumu 312. gadā atcēla Konstantīna Milānas edikts, kurš pasludināja impērijā vispārēju reliģisko brīvību. No šī brīža maniheisms strauji izplatījās visās Romas impērijas pakļautībā esošajās teritorijās, baznīcas tēvs Augustīns no 373. līdz 382. gadam bija manihejiešu klausītājs. Tomēr, nostiprinoties Romas impērijas savienībai ar katoļuzpareizlicīgo kristietību, Manī reliģijas liktenis Romas zemēs bija nolemts. Kristīgais imperators Teodosijs (kurš valdīja no 379. līdz 395. gadam) aizliedza manihejiešu saietus, un 6. gadsimtā Bizantijas imperators Justiāns pastiprināja vajāšanu, pieliekot lielas pūles, lai atrast un likvidētu ikvienu Manī ticības piekritēju impērijas birokrātijā. Šādas oficiālo iestāžu apspiedošās darbības un barbaru iebrukumu izraisītais haoss izlēma maniheisma likteni Hiropā.

Persijas impērijā bija norimušas vajāšanas, kas iznīcināja pašu Manī, un tur maniheisms uzplauka līdz pat impērijas sabrukumam 7. gadsimta sākumā. To turpināja pieciest arī pēc arābu musulmaņu iekarojumiem, tomēr Abasīda kalifāts Bagdādē vēlāk uzsāka nežēlīgu sektas vajāšanu. Taču maniheisms tik un tā turpināja pastāvēt Mezopotāmijā līdz pat 9. gadsimtam.

Vissekmīgāk maniheisms iesakņojās Centrālāzijā. Manihejiešu misionāri ceļoja pa zīda ceļiem, konkurējot ar Nestorija kristietību un budismu un nonākot pat tik tālās zemēs kā Ķīna. 762. gadā Centrālāzijas dominējošais spēks tjurku uiguri pieņēma maniheismu par savu oficiālo reliģiju. Viņi pat piespieda savus padotos pāriet Manī ticībā un lika ķīniešiem viņu karaļvalstī uzcelt divus manihejiešu tempļus.

Šī situācija ilgi neturpinājās. Kad uiguru impērija 840. gadā sabruka, maniheisms zaudēja oficiālo atbalstu. Ķīnieši uzsāka manihejiešu vajāšanu, un viņi tika izsmieti kā veģetārieši un ļaunuma pielūdzēji. Tomēr Ķīnā maniheisms turpināja pastāvēt, it īpaši piekrastes apvidū pie Fudzjaņas. Tā ir pēdējā vieta, kurā atrastas šīs reliģijas pēdas. Nejauši maniheisma elementi turpināja pastāvēt aiz slepeno biedrību maskas līdz pat 17. gadsimtam.

Tādējādi Centrālāzija kļuva par vienīgo vietu, kurā Manī reliģijai izdevās iegūt kādu laicīgās varas pakāpi. Tik tiešām šīs godkārīgās, bet neveiksmīgās ticības liktenis apliecina politiskā atbalsta nozīmi ikvienas reliģijas attīstībā. Par ko kļūtu kristietība, ja Romas valsts 4. gadsimtā nenāktu tai palīgā? Cik tālu nokļūtu islāms, ja tā sekotāji neizplatītu to ar zobeniem? Tadas atšķirīgas reliģijas kā jūdaisms, budisms, daoisms un konfūcisms guva labumu no laicīgās varas izšķirošos vēstures brīžos. Manī ticībai tā nepaveicās.

Protams, arī citiem faktoriem ir nozīme, piemēram, spēcīgajai konkurence par reliģisko lojalitāti Rietumāzijā, Manī reliģijas dzimšanas vietā. Vēl vairāk, izšķiroša loma bija arī Manī reliģijas fundamentālajai attieksmei pret pasauli. Maniheisms nepiedāvātu ēdienu ubagiem, jo tas uz mūžīgiem laikiem ieslodzītu gaismas daļiņas zemāko būtņu ķermeņos. Šāda un līdzīga attieksme lika manihejiešiem izturēties savrupi, un tas neļāva gūt ilgstošus panākumus. Lai nostiprinātos, reliģijai vajadzēja attīstīt rūpīgu līdzsvaru starp jaunās realitātes norādīšanu un pārāk liela nicinājuma izrādīšanu pret esošo. Ja ticība kļūst pārāk pārpasaulīga, tā tiek pakļauta riskam pazust no zemes virsas.

Izdzīvojušie manihejieši

Tomēr Manī reliģija ir atstājusi daudz pēdu. Austrumos tās ietekmi pierāda tādas tradīcijas kā daoisms un Tibetas reliģijas. Lai gan Rietumos Augustīns atteicās no maniheisma, viņš nekad pilnībā nenoliedza tā radikālo duālismu, kuru palīdzēja nodot katolicismam priekšstatā par sākotnējo grēku. Šo doktrīnu pirmo reizi noformulēja tieši Augustīns, un agrīnajos kristietības gadsimtos tai vēl netika piešķirta tāda nozīme; Austrumu pareizticīgā baznīca to nav pieņēmusi līdz pat šim brīdim.

Būdams daudz grūtāk uztverams, tomēr plašāk izplatīts, manihcisms i iii pmaja izdzīvot kā savdabīga attieksme pret dzīvi. Dzīves pēdējos gaiļus Frederiks Spīgelbergs, Stenforda universitātes profesors, reiz apgalvoji, ka vairums cilvēku ir manihejieši, nemaz to neapzinoties. Savā l'i.unatā "Pasaules dzīvās reliģijas" viņš raksta:

Mūsdienās maniheisms nekur nepastāv kā atzīta vai praktizēta reliģija vai kults, tomēr tas ir iekarojis mūsdienu cilvēka neapzināto prāta daļu… [Cik lielā mērā kristiešu ētika ir puritāniska un stingra, izmantojot Jēzus Kristus mācības, un cik daudz tā balstās uz Manī; uz bailēm par ķermeni, instinktiem un cilvēku dabiskajām nosliecēm P Vai mēs esam kristieši ar manihejisku zemapziņu vai manihejieši ar kristiešu zemapziņu?

Protams, Manī nevar vainot par visu vēstures gaitā parādījušos duālistisko domāšanu. Ieradums strikti sadalīt pasauli labajā un sliktajā, melnajā un baltajā, šķiet, ir spēcīgi iesakņojies mūsu prāta struktūrā. Tomēr Spīgelberga komentāri atgādina, cik liela ietekme ir šādai attieksmei. Pat daudzi izsmalcināti domātāji, šķiet, ir cīnījušies, lai no tas izvairītos. Tomēr, tā kā zaudētā gaismas reliģija šo skatupunktu pilnveidoja un bagātināja, labā un ļaunā jeb melnā un baltā duālisms tika uzskatīts par "manihcjisku".

Manī teoloģija ir atbalsojusies daudzās turpmāko garīgo uzskatu formās. Viena no intriģējošākajām radās 16. gadsimta ebreju mistiķa lzaka I.urias kabalistiskajās doktrīnās, kuru režģītajai kosmoloģijai ir zināma līdzība ar Manī. Luria uzskatīja, ka sākumā Dievs radīja trauku, kurā uzglabāt dievišķo gaismu, grasoties to ieliet redzamajā pasaulē. Tomēr šis trauks nespēja noturēt savu saturu. Tas sasprāga lauskās, izkliedējot gaismas daļiņas visos virzienos. Kabalas sekotāja pienākums ir atbrīvot iesprostotās daļiņas, veicot apzinātu un iepriekš nodomātu taisnu rīcību. Kaut arī pastāv daudzas kabalistiskas sistēmas varētu pat teikt, ka pastāv tik daudz sistēmu, cik pašu kabalas sekotāju, tieši Lurias uzskati ir visvairāk izplatījušies un ietekmējuši mūsdienu jūdaismu. Piemēram, 18. gadsimtā no Lurias kabalas radās visa hasīdisma kustība.

No otras puses, pastāv ļoti maz pierādījumu, kas tiešā veidā savieno Lurias domas ar Manī. Luria dzīvoja Palestīnā, kas vienmēr bijis galvenais garīgo tradīciju krustceļš, tomēr viņa laikā no šī apvidus jau sen bija pazudušas ikvienas maniheisma paliekas. Daudz drošāk būtu pieņemt, ka abu diženo reliģiju sapņotāji neatkarīgi nonākuši pie vienādām atklāsmēm, lai gan, kā redzēsim 6. nodaļā, kabalistiem bija līdzīgas idejas jau pirms Lurias.

Pastāv vēl citi, daudz ticamāki pretendenti uz Manī mantojumu. Viņi uzplauka kristiešu un musulmaņu kopienās tādos attālos apvidos kā Kaukāzs un Balkāni, prom no impērijas pārvaldes centriem. Šīs kustības sasniedza savu kulmināciju viduslaiku diženajā ķecerībā, un viena no tām mainīja Rietumu kristietību uz visiem laikiem.

4. nodaļa karš ar katariem

Kristietība ir viens no diženākajiem panākumiem vēsturē. Mūsdienās trešā daļa pasaules iedzīvotāju ir pieņēmuši reliģiju, kura sākotnēji pulcēja apspiestus ļaudis un kuras līderis tika notiesāts kā noziedznieks.

Taču kristietības stāsts var būt arī dīvaini nospiedošs, bieži vien atklājot neskaitāmus nepatīkamus kompromisus, tirānijai apvienojoties ar sāncenšu ļaunprātīgu apspiešanu. Daudzu baznīcas tēvu raksti ir gandrīz nelasāmi nevis neskaidrību, bet gan augstprātības un naidīguma dēļ. Par mazpazīstamiem doktrīnu izdevumiem ir aizsākušies tik daudzi strīdi, ka svēto rakstu labā tiek atstāti pavisam neskaidri pierādījumi. Tajā pašā laikā Kristus būtiskā mīlestības un piedošanas mācība bieži tika atstāta novārtā vai ignorēta. Nemitīgajā cīņā par ticību un dogmām kurās, ja meklēsiet, vienmēr atradīsiet iemeslu kārtējam strīdam kristīgā baznīca bieži vien neievēroja tās svarīgās patiesības, kuras uzsvēra pats Kristus.

Tā rezultātā mūsdienu lasītājs atgriežas pie šīm pretrunām ar vairāk kā nelielām bažām. Vai tiešām uzvarēja pareizā puse? Vai tāda pareizā puse vispār bija? Vai patiesība par Svēto Garu Kristus baznīcā guva virsroku pār kļūdu un viltus straujo uzbrukumu? Ja tā, tad Svētais Gars bieži vien izvēlējās cietsirdīgas metodes, lai panāktu savu.

Nevienā no drūmajām ķeceru hronikām mūsdienu lasītājs nejūt šo spriedzi tik asi, kā saskaroties ar stāstu par katariem. Viņi parādījās Francijas dienvidos un Ziemeļitālijā apmēram 12. gadsimtā, un viņu klātbūtne sakrita ar tādu mākslas, literatūras un kultūras uzplaukumu, kāds līdz tam viduslaikos nebija pieredzēts. Kataru sludinātāji izrādīja

tādu žēlsirdību un savaldību, ka tika iesaukti par Ies bonshommes jeb "labdariem". Atšķirībā no katoļiem, viņi saglabāja labas attiecības ar ikvienu citādi domājošo, pat ja nepiekrita tiem mācības jautājumos. Viņi tik ļoti apdraudēja katoļu varas struktūru, ka cīņā pret viņiem, kā atklājās, tika izveidota inkvizīcija. Galu galā viņi tika izskausti ar pedantisku nežēlību, kuru varētu apskaust pat genocīda izmantotāji mūsdienās. Lai izvērstu šo stāstu, nākas apjaust dīvainu iespēju, ka katariem varētu būt taisnība: tā laika jaunizveidotajai baznīcai vairs nebija nekāda sakara ar Kristu vai "labo Dievu", tā bija pilnībā pārņemta tumsas spēku varā.

Kas bija katari un no kurienes viņi nāca? Viņu katoļu laikabiedriem par to nebija nekādu šaubu: šie atkritēja bija Manī riebīgās ķecerības pēcnācēji, kas no sava Austrumu paveida ienāca Rietumu Vidusjūras apvidū. Mūsdienu pētnieki par to nav tik pārliecināti. Piesardzīgākie no viņiem tiecas apšaubīt "diženās ķecerības" turpinājumu, kā šī mācība tika nosaukta, un tā vietā vairāk pievērsties plaši nievātās tradīcijas pārrāvumiem un pārtraukumiem. Tomēr kataru gadījumā, šķiet, tik tiešām ir kāda saistība starp Babilonijas Gaismas reliģiju un Provansas bonshommes. Sic atzari veidojās pie diženo kristietības un islāma impēriju robežām, kuras iezīmēja to teritorijas agrīnajā viduslaiku periodā.

Armēnija, Balkāni un bogomili

Pirmais no šādiem apvidiem bija Armēnija. Šī valsts lepojas ar to, ka ir pirmā kristīgā nācija, kas pieņēma kristietību kā savu vienīgo reliģiju mūsu ēras 301. gadā, vairāk nekā desmit gadus pirms tam, kad kristietība tika legalizēta Romas impērijā. Kristietības ēras pirmajos gadsimtos Armēnija saglabāja savu neatkarību, izmantojot viltīgas līdzsvara saglabāšanas metodes, kas bieži nepieciešamas mazām nācijām, kuras dzīvo lielāko nāciju ēnā. Taču mūsu ēras 387. gadā Armēnija tika sadalīta starp Bizantijas impēriju un Sasanīdu dinastijas Persiju. Tomēr pat turpmākajos gadsimtos šī vieta palika kā divu diženu spēku robeža, piedāvājot patvērumu dažāda veida ķeceriem un atkritējiem.

Divas šādas grupas ir interesantas mūsdienu kontekstā. Pirmās sekotājus sauca par masāliešiem jeb "lūdzējiem", tā bija klerikālisma pretinieku sekta, par kuras mācību ir zināms ļoti maz. Viņu duālistiskie uzskati ietvēra ideju, ka katra cilvēciskā būtne ir apsēsta ar personīgo velnu. So velnu var izdzīt tikai ar sakramentu, kuru sauc par "kristīšanu i aur uguni". Tika uzskatīts, ka pēc šī sakramenta indivīds ir brīvs no ļaunuma ietekmes un spēj darīt to, kas viņam patīk. Tā rezultātā pareizticīgā garīdzniecība apsūdzēja masāliešus netikumībā.

()tro grupu dēvēja par paulikāņiem, jo rā īpaši godāja apustuli Pāvilu. Arī viņi, šķiet, izmantoja savā veidā duālistisku mācību, kas nošķīra sis pasaules radītāju ļauno Dievu no slēptā topošās pasaules Dieva. Viņi kļuva slaveni kā grūti uzveicami kareivji un sagādāja Bizantijai nopietnas militāras problēmas.

Nav gluži skaidrs, cik daudz katra no šīm sektām tieši ietekmējās no Manī reliģijas. Bizantijas pareizticīgie polemiķi bieži atsaucas uz paulikāņiem un masāliešiem kā uz manihejiešiem, tomēr tas var būt vienkārši parocīgs apzīmējums. Daži iespējams, pat lielākā daļa pētnieki uzskata, ka starp abām armēņu sektām un manihejiešiem bija vismaz kāda saistība. Citi izvēlas izsekot paulikāņu un masāliešu mantojumam līdz markioniešiem un citiem līdzīga veida gnostiķu kristiešiem, kas turpināja pastāvēt gadsimtiem ilgi Sīrijā un Mezopotāmijā. Katrā ziņā šīs armēņu sektas pārstāv gnostiskā mantojuma turpinājumu agrīnajā viduslaiku periodā.

759. gadā Bizantijas imperators Konstantīns V izmitināja dažus no paulikāņiem Balkānos, cerot, ka viņi tiks nomierināti un pievērsti pareizticībai. Turpmāko gadsimtu kontekstā bizantiešiem šī rīcība kļuva postoša. Paulikāņi nevis pazemīgi pārgāja pareizticībā, bet gan izplatīja savas ķecerīgās idejas. Tas bija visai viegli paveicams, jo Bizantija drīz vien zaudēja kontroli pār šī apvidus bulgāriem pagānu tjurku tautu, kura aiztraucās pāri Balkāniem un izveidoja pati savu impēriju.

Šis nebūt ne vieglais laiks tomēr ļāva rasties citai ķecerībai. Arī par tās saknēm noris strīdi, tomēr vairums pētnieku uzskata viņus par paulikāņu pēcnācējiem. (Citas iespējamās ietekmes, arī masāliānisms un maniheisms, tika nodotas tieši pāri stepēm no Centrālāzijas, tāpat kā vecās Orfeja un Dionīsija mistēriju paliekas, kas Grieķijas pierobežās tika praktizētas līdz pat mūsu ēras 7. gadsimtam.) Šī jaunā sekta tika saukta par bogomiliem viņu daļēji leģendārā dibinātāja Bogomila vārdā. Viņa vārds slāvu valodā nozīmē "Dieva mīlulis" vai "Dieva žēlastības cienīgs", taču nekas cits par viņu nav droši zināms. Tiek pieņemts, ka viņš dzīvojis Bulgārijas cara Pētera valdīšanas laikā (927-968). Ar Bogomilu tiek saistīts arī kāds cits ķeceru pravietis, vārdā Jeremijs, kura personība ir visai neskaidra; patiesībā abi dažkārt tiek uzskatīti par vienu un to pašu personu.

Zināšanu par bogomilu rašanos ir rik maz, un to avoti ir tik apšaubāmi, ka beigās vairums pētnieku, šķiet, apmierinās ar paziņojumu, ka šī kustība radās Bulgārijā 10. gadsimtā. Jebkurā gadījumā ir grūti izvairīties no pieņēmuma, ka bogomiliem ir kāda saistība ar manihejiešiem. Abām sektām ir raksturīgas daudzas vērā ņemamas iezīmes, arī duālistisks priekšstats par pasauli, kuru savā starpā dala labie un ļaunie dievi, pēdējie no kuriem valda pār esošo pasauli. Tāpat abas reliģiskās kustības vieno divu līmeņu ticīgo iedalījums, prori, klausītāji un izredzētie, alegoriska svēto rakstu skaidrošana un stingrs askētisms, kurā izredzētajiem tiek liegta gaļa, vīns un laulība.

Vēlāk atbalsojās vēl kāda stāsta detaļa, proti, saskaņā ar vienu no Bizantijas avotiem bogomili nonievāja Jaunavu Mariju ar "aizvainojošiem vārdiem". Šī attieksme radusies teoloģiskā doktrīnā, kas tiek saukta par dokētismu (no grieķu vārda dokein "šķist") un kurā apgalvots, ka Kristus tikai šķietami miesiski piedzima, jo patiesībā viņš savā veidā materializējās vai tas bija viņa garīgais ķermenis. Dokētismu var izsekot līdz pat agrīnās kristietības laikiem, un pārsvarā to saista ar gnostiskajiem strāvojumiem. Apgalvojumu, ka Kristus piedzima Jaunavai Marijai un cieta Poncija Pilāta laikā, ieviesa apustuļi un Nīkajas ticības apliecības, lai cīnītos pret dokētismu.

Atgriežoties pie bogomiliem, viņu stāsts no rašanās 10. gadsimtā līdz pazušanai 15. gadsimtā ir grūtību un vajāšanu pilns; tas ir viens no neskaitāmiem traģiskiem vēstījumiem Balkānu netīrajās hronikās. Bizantija ļoti nopūlējās, lai atbrīvotos no ķeceriem savās teritorijās, kurās 12. gadsimtā imperatora Manuila Komnēna valdīšanas laikā uz īsu brīdi atkal tika iekļauti Balkāni. Pēc Manuila nāves 1180. gadā pareizticīgie serbi kļuva par galveno spēku valstī un aizdzina bogomilus rietumu virziena uz Dalmāciju un Bosniju. Bogomili rā arī neatguva varu pār sit apvidu līdz pat 14. gadsimta vidum, īsi pirms to iekaroja Osmaņu impērijas turki. Pēc tam daudzi bogomili pārgāja islāma ticībā un daži nu viņiem kļuva par daudz kaislīgākiem savas jaunās ticības sekotāļiein nekā viņu iekarotāji. Tas ļauj izskaidrot, kāpēc arī mūsdienās tik daudzi bosnieši ir musulmaņi un kāpēc reliģiskie konflikti šajā apvidū ļt iprojām ir tik smagi. Viņu pārmantotais naids ir tūkstošiem gadu vecs.

Bogomilismam ir cits paveids, kas spēja izdzīvot līdz 12. gadsimtam. Bulgāru mistiķis Oīnraams Mikaels Aivanhovs (1900-1986) paziņoja, ka gan viņš, gan viņa garīgais skolotājs Peters Deunovs (1864-1944) ir bogomilu pēcteči. Deunova mācība tika izdota bulgāru valodā vaiiak nekā 150 grāmatās, un nāves brīdī viņam bija vairāk nekā četrdesmit tūkstoši sekotāju. Vairums Aivanhova skolnieku dzīvo Francijas dienvidos, kur viņš apmetās 1938. gadā un aizvadīja atlikušo mūžu, tomēr šādas skolnieku grupas pastāv arī citās vietās, arī Kanādā un Savienotajās Valstīs.

Šīs mūsdienu gudro mācības, kā likums, diezgan pavirši līdzinās tām, ko sludināja bogomili. Piemēram, Aivanhovs mācīja eklektisku kabalas, gnosticisma un hinduisma garīguma apvienojumu. Viena no viņa galvenajām garīgajām praksēm bija Surja joga jeb "saules joga", kuru veidoja konkrēti izstrādāti meditatīvi rituāli, lai piepildītu sekotājus ar saules enerģiju (šīs darbības tika izpildītas saullēkta brīdī). Vai tas ir tikai vēl viens Jaunā laikmeta sinkrētisma piemērs? Iespējams, nav vis! Nita de Pjerefū, franču katarisma pētniece, piebilst, ka katari cēlās rītausmā, lai godinātu sauli "gaismas audēju". Šo paradumu viņi pārņēma no bogomiliem. Tādējādi Aivanhovs un Deunovs varētu pārstāvēt daudz tiešāku šī mantojuma turpinājumu, nekā sākumā šķiet. Pārsteidz arī tas, ka viņu darbības centri atrodas Provansā un Bulgārijā, jo tieši šajos apvidos sen atpakaļ uzplauka gan bogomili, gan katari.

Diženā Rietumu ķecerība

Kaut arī katarisms ar laiku par galveno mājvietu izvēlējās Provansu, agrīnās atblāzmas par viņu ierašanos Rietumeiropā tika atklātas daudz tālāk uz ziemeļiem. 991. gadā kāds Gerberts di Aurilaks tika iesvētīts Reimsas arhibīskapa kārtā. Šīs ceremonijas laikā viņam nācās atklāti atzīt savu ticību gan Vecās un Jaunās Derības svētumam, gan arī ļaunajam garam, kas pastāvēja izvēles, nevis pamatdabas dēļ. Šādi samērā kuriozi zvēresti uzvedina uz domām, ka Gerberts varētu sekot duālisma ķecerībai, nevis dominējošajiem apvidus uzskatiem, l.ai arī kādas aizdomas pret viņu tiktu izvirzītas, tās nekādā veidā netraucēja viņa karjerai: 999. gadā viņš kļuva par pāvestu Silvestru II (daži apgalvo, ka viņš šo amatu ieguva ar buršanās palīdzību).

Neskatoties uz atsevišķiem ķecerīgiem sludinātājiem un baumām par manihejismu visa 1 1. gadsimta laikā, pirmajai nopietnajai liecībai par katarismu var izsekot tikai līdz I 143. un I 144. gadam. Tā atklāta Ķelnē Reinzemē, kuru pārvaldīja vietējais arhibīskaps. Viņu mācība un prakses jums šķitīs pazīstamas. Ticīgais tika uzņemts starp izredzētajiem, veicot "kristīšanu ar uguni" un piekopjot roku uzlikšanu uz galvas. Ķelnes sektanti atturējās no gaļas un vīna, atzīstot laulību tikai starp nevainīgajiem. Viņi paziņoja, ka šīs reliģijas sekotāji atrodami visā pasaulē un šī mācība ir aizgūta no Grieķijas (tas ir, Bizantijas), kurā patiesās kristietības doktrīnas tikušas saglabātas no pašiem agrākajiem laikiem.

Ķelnes arhibīskaps tika sadedzināts kopā ar sekotājiem, kas nevēlējās atteikties no savas ticības, tomēr tas nebūt nebija pēdējais gadījums, kad Rietumeiropa saskārās ar šo mācību. 1 163. gadā Ķelnē kāda sektantu grupa ievēroja līdzīgu ticību. 1 145. gadā Klervas Bernards, cisterciešu ordeņa dibinātājs, devās uz Langcdoku Francijas dienvidos, lai uzveiktu tur valdošo ķecerību. Tijā pašā laikā Ljēžas garīdzniecība (tagadējā Beļģija) informēja pāvestu, ka "dažādās Francijas daļās ir izplatījusies jauna ķecerība; ķecerība, kas ir tik dažāda un daudzveidīga, ka to, šķiet, nav iespējams nosaukt kādā noteiktā vārdā."

Lai gan katoļu garīdzniecība pretojās, kataru ķecerība ātri vien izplatījās Langedokā, jo šis apvidus vienmēr bijis atvērts daudziem un dažādiem reliģiskiem strāvojumiem. Par jūdi tur tika pieciesti un iecelti sabiedriskos amatos. Tik tiešām, jūdi šajā apvidū piedzīvoja mistisku atdzimšanu! Tieši tur pirmo reizi parādījās kabala. (Kaut gan jūdu ezoteriskais mantojums tad jau bija sens, tieši tolaik sāka izmantot vārdu "kabala" jeb "tradīcija".) 12. gadsimta Provansas kabalisti izveidoja mistisku darbu, kuru nosauca par Sefer ha-Bahir jeb "Apgaismības C,lamatu", vienu no agrākajiem traktātiem, kuru var dēvēt par kali.īlistisku.

I iela nozīme bija arī citiem faktoriem. Katoļu garīdzniecība bija pazīstama ar savu izlaidību un korumpētību, liekot pieticīgajiem kataru sludinātājiem salīdzinājumā izskatīties kā svētajiem. Grieķu mūki, daži no kuriem bija ietekmējušies no bogomilisma, ieradās, lai apmestos uz dzīvi franču klosteros. Turklāt abi tolaik uzsāktie krusta kari pirmais bija veiksmīgs, bet otrais cieta neveiksmi izveidoja kontaktus ar Vidusjūras apvidus austrumiem un šīs teritorijas atšķirīgajām sektām.

Interesanti, ka ķeceri Francijā vispirms bija zināmi kā "publikāņi". šis vārds ir līdzīgs Jaunajā Derībā izmantotam jēdzienam ar nozīmi "nodokļu savācējs". Tomēr šajā gadījumā tas, iespējams, ir vārda "paulikāņi" izkropļojums (grieķu variantā to izrunāja kā pavlikiatioi), norādot, ka paulikāņu ķecerība, vismaz tās nosaukums, bija izplatījusies daudz tālāk par sākotnējo mītnes zemi Armēniju. Vēlāk sektanti kļuva pazīstami kā katari, no grieķu vārda katbaros jeb "tīrība" (šo terminu izmantoja, lai apzīmētu izredzētos), un albiģieši, jo pirmā kataru bīskapija tika izveidota Francijas dienvidu pilsētā Albī.

Katarisms izpletās tik ātri, ka apmēram no 1166. līdz 1176. gadam šīs sektas līderi nolēma sasaukt sava veida ekumēnisku koncilu Sentfeliksā de Karamānā netālu no Tulūzas. Šīs sapulces vadītājs bija kāds vīrs, vārdā Nikets, duālistiskās baznīcas bīskaps no Konstantinopoles, kurš bija zināms kā tēvs ("pāvests") Nikets.

Viens no galvenajiem sapulces mērķiem bija atgriezt katarus no viņu agrākās mācības, kas bija pazīstama kā "maigais" jeb "monarhiskais duālisms". Raugoties no šī skatupunkta, ļaunais dievs sākotnēji ieguva spēku un varu no labā Dieva, kā tas līdz šim bija klasiskajās gnosticisma sistēmās. Jaunais skatupunkts, kuram pievērsās vairums tā laika kataru Rietumos, tika nosaukts par "absolūtu duālismu", norādot, ka labā un ļaunā principi no laika gala pastāv kā pretstati, līdzīgi kā mācīja Manī. Pretējie viedokļi simbolizēja šķelšanos tā laika Balkānu duālistiskajās baznīcās. Kaut arī savstarpējā mijiedarbība bija pārāk sarežģīta, svarīgi norādīt, ka abas kataru sektas saglabāja labas attiecības, lai gan starp tām pastāvēja atšķirības. Iespējams, tā bija neviltota labās gribas izpausme, taču var gadīties, ka draudi no ienaidniekiem iedrošināja viņus apvienoties. Jebkurā gadījumā šī saskaņa asi kontrastē ar galveno kristietības virzienu, kura vēsture ir piesātināta ar izslēgšanām no baznīcas, metoties virsū ar strīdiem par doktrīnu, kas bieži vien bija vairāk nekā banāli.

12. gadsimta beigās kataru ticība bija labi iesakņojusies Francijas dienvidos. Tā iespiedās aristokrātu galmos, kuros lēdijas bieži vien piekopa consolamentum rituālu, kas piešķīra viņām kataru pakāpi parfē (šis termins tiek lietots ar nozīmi "nevainojams" un līdzinājās manihejiešu "izredzētajam"). Vīrieši, kā vairums kataru ticīgo, izvēlējās gaidīt tuvojošos nāvi, jo šis riruāls saistīja viņus ar dažādiem askētisma solījumiem, starp kuriem apgrūtinošākais bija atturēšanās no jebkādas vardarbības.

Consolamentum

Kas īsti bija kataru consolamentum? Jau iepriekš pieminēju "kristīšanu ar uguni", kuru, kā runā, piekopa Ķelnes sektanti, un būtu saprātīgi pieņemt, ka šis rituāls līdzinājās consolamentum. Lai saprastu šīs darbības nozīmi, būtu noderīgi atgriezties pie Jāņa evaņģēlija katariem svarīgākās grāmatas Bībelē. Jāņa evaņģēlijā (3:5) Kristus saka Nikodēmam: "ļ..ļ tas, kurš nepiedzimst no ūdens un Gara, nevar ieiet Dieva valstībā." Galvenais kristietības virziens atdzimšanu pielīdzina kristīšanas ceremonijai ar ūdeni, kas, kā uzskata, piešķir (jeb iezīmē) šo divkāršo atdzimšanu.

Katari un viņu gnostiskie priekšteči nebūt neskatīja lietas šādā gaismā. Viņiem kristīšana ar ūdeni drīzāk ļāva cilvēkam iekļauties ticības ārpasaules sabiedrībā, kas atbilda "psihiskajiem" indivīdiem jeb ticīgajiem, izmantojot kataru jēdzienus. Tieši consolamentum ļāva cilvēkam atdzimt garā, lai iekļautos pneimatisko kristiešu jeb izredzēto vidū. Tikai šajā līmenī sektas loceklis tika patiesi uzskatīts par katharos jeb "tīro". Daži no rituāla pamatiem izdzīvoja, tāpēc, saliekot kopā visas sastāvdaļas, kļūst iespējams noskaidrot, kā īsti tas norisinājās.

Tie, kuriem bija uzticēts šis noslēpums, reti tika pielaisti pie tikko uzņemtajiem ticībā. Pierādījumi norāda, ka jaunuzņemtais vispirms iepazinās ar mācību, kas vairāk līdzinājās tām, kuras pasniedz pareizik igajā kristietībā. Tikai pēc viena vai divu gadu pārbaudes laika viņi lika iesaistīti "visaptverošajā ķecerībā un ārprātā", izmantojot ķecei ibas apkarotāja vārdus. Pat tad viņiem varēja nākties gaidīt ilgu laiku, iekams piekļūt consolamentum. Vidusmēra ticīgais šo piekļuvi varēja saņemt tikai tuvu nāves brīdim, jo, tāpat kā manihejiešiem, uzņemšana izredzēto kārtā uzlika iesvētītajam bargus ierobežojumus.

Nelielai elitei (aprēķini liek domāt, ka Langedokā 13. gadsimta sākumā, kad šī kustība piedzīvoja lielāko uzplaukumu, pastāvēja tikai 1000 līdz 1500 kataru parfē) rituālais consolamentum tika sniegts agrākā dzīves posmā. Pirms tā tika veikts endure (izciešana) četrdesmit dienu ilgs gavēnis, atdarinot Kristus aiziešanu tuksnesī pēc kristībām.

Pats rituāls nebija nekāds noslēpums ticīgo klātbūtne bija atļauta un izpaudās salīdzinoši vienkāršā veidā. Pretendents tika klusumā ievests iesvētīšanas telpā. Apkārt istabai tika izvietotas neskaitāmas liesmojošas lāpas, iespējams, simbolizējot "kristīšanu ar uguni". Istabas vidū atradās ar drānu noklāts galds, kurš kalpoja kā altāris. Uz tā tika novietots Jaunās Derības eksemplārs.

Atnākušie nostājās aplī; ticības pretendents palika tā vidū. Pēc tam rika deklamēta Dieva lūgšana un pretendents saņēma apstākļiem piemērotas norādes un pamācības. Viņam teica: "Baznīca simbolizē vienotību, un, lai kas arī būtu patiesie kristieši, pastāv Tēvs, Dēls un Svētais Gars, kā mums to norāda svētie raksti." Tad tika nolasītas attiecīgas svēto rakstu rindas, kas aprakstīja, kā Tēvs, Dēls un Svētais Gars izpaužas cilvēciskajā būtnē. Viena no biežāk izmantotajām rindām bija no Pāvila 1. vēstules korintiešiem (3:16): "Vai jūs nezināt, ka esat Dieva templis un ka Dieva Gars jūsos mājo?"

Rituālu uzraudzīja vecākais, kas tad pamācīja pretendentu nožēlot visas kļūdas un piedot citiem par tām, kas jādara arī visu atlikušo dzīvi.

Consolamentum iekļāva turpmākus tekstu lasījumus, kas stiprināja kristīšanas nozīmi, piemēram, Apustuļu darbus (1:5): "Jānis kristīja ar ūdeni, bet jūs pēc nedaudz dienām kristīs Svētajā Garā." Rituāls turpinājās ar vārdiem: "So svēto kristīšanu, ar kuru tiek dots Svētais Gars, glabāja Svētā baznīca no apustuļiem līdz par šai dienai un nodeva no viena "labā cilvēka" otram līdz pat šim brīdim un arī turpmāk mūžīgi mūžos."

Kad pretendents bija paudis savu nožēlu un pārējie bija viņam piedevuši, consolamentum bija galā. Vecākais paņēma Veco Derību un novietoja uz jaunā izredzētā galvas, kamēr pārējie klātesošie izredzētie novietoja uz viņa savu labo roku. Tad vecākais iesaucās: "Mūsu Kungs, pieņem šo kalpu savā gādībā, dāvā savu žēlsirdību un Svēto Garu nolaid pār viņu." Saskaņā ar Deodatu Rošē, vienu no vadošajiem katarisma pētniekiem 20. gadsimtā, šajā brīdī: "Dvēsele no jauna atklāj garu, no kura bija atdalīta (vai, kā mēs teiktu, apziņu, kuru bija zaudējusi)."

Rituāls tika veikts vienkāršā kristiešu manierē ar "miera skūpstu". Tomēr, lai saglabātu šķīstību, pretējā dzimuma pārstāvim "skūpsts" tika sniegts, novietojot Jauno Derību uz saņēmēja pleciem.

Kā redzam, consolamentum bija vienkāršs rituāls, kurā pastāvēja rikai dažas detaļas, kas mūsdienu kristīgajai baznīcai varētu šķist nepiemērotas; viens no katoļu pētniekiem atzina, ka nav tādu rindu, kuras inkvizitors nespētu iekļaut īstenā ticībā. Acīmredzot to nozīmi un spēku nevarēja novest līdz kādai atsevišķai rindai vai pat visām kopumā, jo šo dievbijību panāca ar intensīvu pretendenta sagatavošanu un dziļu kopības izjūtu. Tas liek uzdot būtisku jautājumu: vai gnosis, kas ir iekšējās apgaismības stāvoklis, var rikt nodots ar vienu vienīgu rituālu neatkarīgi no tā, cik kārtīgs tas ir?

Šis jautājums noved mūs pie iesvētīšanas būtības, kas ir ļoti vispārīgs fenomens. Iesvētīšana iezīmē indivīda pāriešanu no viena dzīves līmeņa nākamajā. Tomēr vai tā vienkārši atzīmē šo pāreju vai kaut kādā veidā panāk tās norisi? Dzimumbrieduma sasniegšanas rituālos, kuru laikā primitīvās ciltis ļauj jaunajiem vīriešiem un sievietēm pilnībā uzņemties pieaugušā atbildību, tiek pildīti abi uzdevumi. Indivīdam vajag būt piemērotā vecumā, tomēr rituāls ir vairāk nekā izskaistinātas dzimumdienas svinības: viņš vai viņa parasti tiek nošķirti no pārējiem un apmācīti cilts gudrībā, bieži vien pēc sagatavošanās perioda, kas iekļauj būšanu vienatnē, gavēšanu un citus ierobežojumus.

Kaut arī consolamentum nebija dzimumbrieduma sasniegšanas rituāls, tā vispārīgās iezīmes to atgādināja. Pretendentu sagatavoja ar četrdesmit dienu ilgu gavēni, kurš bija tik grūts, ka dažkārt beidzās ar nāvi. Pēc pārbaudes perioda kurš atsijāja nederīgos, atstājot tikai nopietnākos kandidātus, indivīds tika uzņemt izredzēto lokā un pār viņu nolaidās apgaismības Vārds, ko simbolizēja Jaunās Derības novietošana uz galvas.

Tomēr vai šāda darbība nodod iesvētītajam gnosis? Atbildēt uz šādu jautājumu nav iespējams, jo tas prasītu zināšanas par to cilvēku iekšējo stāvokli, kuri ir miruši jau gadsimtiem ilgi. Tomēr pastāv vaii akas tradīcijas, kurās garīgais spēks tiek nodots tieši iesvētīšanas laikā. I lindu priekšstats par šaktipātu ir atsauce uz taustāmu garīgu spēku, kuru var nodot no skolotāja skolniekam; sūfijiem, islāma mistiķiem, ir līdzīgs priekšstats, kuru sauc baraka (tiešā tulkojumā šis vārds nozīmē "svētīšana"). Nav svarīgi, vai kataru consolatnentum piešķīra patiesu iekšējo apgaismību vai ne, jo var droši apgalvot, ka grūtais sagatavošanās posms un sajūtu intensitāte padarīja šo rituālu par dzīvi mainošu teju ikvienam izredzētajam.

Daži no pētniekiem apgalvo, ka consolatnentum lika pretendentiem atteikties no tradicionālajām kristiešu kristībām, tomēr Deodats Rošē šādiem pieņēmumiem nepiekrīt, sakot: "Katarismā, šķiet, bija ļoti daudz katoļu priesteru un mūku, un atteikšanās no savas kristīšanas liktu viņiem pamest Romas baznīcu, ko viņi, protams, nedarītu." Rošē atsaucas uz Florenccs kataru rituāla daļu: "Neiedomājieties, ka, saņemot šādu kristīšanu [garīgo], jums jānopeļ visas pārējās vai viss, ko esat darījis vai teicis, kas ir īsteni kristīgi un labi, tomēr jums vajag saprast, ka ir svarīgi saņemt šo svēto iesvētīšanu Kristū kā papildinājumu rituālam, kas nav pietiekams jūsu pestīšanai." Tas ir visai kuriozi, jo katari uzskatīja, ka Romas baznīca nav nekas vairāk par tumsas slepeno aģentu. Kaut arī tas varētu būt taktisks gājiens, lai novērstu vajāšanu, tas nešķiet neiespējami. Pat viņu ienaidnieki piekrita, ka katari nav ne krāpnieki, ne liekuļi.

Tas uzvedina uz domām, ka kataru mērķis varētu nebūt tāds, kā vispārēji tiek pieņemts. Viņi nevēlējās veidot jaunu reliģiju; iespējams, viņiem pat nebija nodoma dibināt jaunu baznīcu. Viņi vēlējās tikai atjaunot kristietības iekšējo līmeni, kas bija slāpēts gadsimtiem ilgā cīņā pret ķecerību un kaujā par laicīgās varas iegūšanu. Katari iedalīja savus biedrus ticīgajos un izredzētajos, kas veido paralēli ar iekšējiem un ārišķīgiem reliģiskās mācības līmeņiem, kurus aprakstīju grāmatas 2. nodaļā.

Katarisms varētu būt mēģinājums arkārtoti ieviest iekšējo kristietības līmeni baznīcā, kas bija iestrēgusi ārišķībās. Kā redzam no šīm evaņģēlija rindām, tā ir mūžīga ikvienas reliģijas problēma: "Bet vai! jums, rakstu mācītāji un farizeji, jūs liekuļi! Jūs aizslēdzat Debesu valstību cilvēkiem; paši jūs neejat iekšā un neļaujat ieiet tiem, kas nāk (Matejs 23:13)." Šie "rakstu mācītāji un farizeji" simbolizē ārišķīgā līmeņa doktrīnas aizstāvjus, kas kļūst apsēsti ar mācības ievērošanu līdz pat pēdējam burtam, tomēr atsakās iegūt savu iekšējo pieredzi vai atļaut to pieredzēt kādam citam. Protams, ironiski, ka Kristus mācības baznīca nokļuva lamatās, par kurām viņš pats tik skaidri brīdināja.

Ja tā patiesi notika, tad šis pieņēmums izskaidro, kāpēc katari guva tādus panākumus un kāpēc hierarhija uzskatīja viņus par tik bīstamiem. Izsakoties precīzāk, katari nedarīja neko citu, kas būtu ārpus kristietības noteiktajām normām. Kā reiz izteicās viens no katoļu pētniekiem: "13. gadsimta kataru rituāli atgādina sākotnējo baznīcas formu tik lielā mērā, ka arvien vairāk un vairāk arstāj iespaidu par apustuļu laika tuvošanos." Tomēr viņi arī radīja šaubas par vienu no katoļu mācības galvenajiem balstiem, proti, par to, ka tās doktrīnas un prakses ir nepieciešamas un būtiskas pestīšanas saņemšanai. Consolamentum laikā iesvētītajiem tika teikts, ka viņu kristīšana ar ūdeni nedeva vispār nekādu rezultātu.

Tas liek uzdot jautājumu, vai pestīšana, kā parasti tiek uzskatīts, un gnosis ir viens un ras pats. Tagad vajadzētu būt skaidram, ka šīs nav vienāda līmeņa lietas. Pestīšana pārsvarā tiek skaidrota kā Dieva dotais solījums palīdzēt kādam nāves brīdī: dvēsele tiks atbrīvota no klejošanas nevēlamas realitātes dimensijās, citiem vārdiem sakot, no elles. Tā tiek dota bez ierobežojumiem ikvienam lūdzējam. Gnosis ir kognitīvās atdzimšanas stāvoklis, ar kuru riek pagodināts neliels daudzums cilvēku (pārsvarā tāpēc, ka rikai retais to meklē). Pestīšana ir ārišķīgās kristietības mērķis; gnosis ir iekšējā līmeņa mērķis. Izmantojot Bībeles simbolisko valodu, pestīšanu pārstāv Jāņa Kristītāja kristīšana ar ūdeni; gnosis pārstāv Kristus kristīšana (iarā.

Aplūkojot to šādi, atšķirība kļūst diezgan labi pamanām, tomēr ne vienmēr tiek izprasta pareizi, iespējams, pat visagrākajos kristietības pastāvēšanas gados. Varbūt tādēļ 1. un 2. gadsimtā starp gnostiķiem un agrīno pareizticīgo kristiešu baznīcu izcēlās strīds. Gnostiķi bija saistīti ar iekšējo apgaismību; izglābšanās nāves brīdī viņiem varētu šķist kā novirzīšanās no garīgo meklējumu patiesās būtības. Turpretī agrīnajiem katoļiem raizes par gnosis bija bīstama novirzīšanās no tā, ko viņi uzskatīja par vienīgo un svarīgāko jautājumu. Pēc tūkstoš gadiem šīs pretrunas (vai pārpratums) joprojām tika izspēlētas starp katoļiem, kuri uzskatīja katarus par bīstamiem ķeceriem ar viņu viltus consolamentum skaidri bezjēdzīgu laikā, kad baznīcas sakramenti bija nepieciešami un būtiski pestīšanai -, un katariem, kuri paziņoja saviem sekotājiem, ka vienkāršā kristīšana ar ūdeni nav pietiekama patiesas atmodas iegūšanai.

Kurtuāzija

Cita tā laika parādība, kas saistīta a katariem, bija l'amour courtois jeb "cēlā mīla" (kurtuāzija). To popularizēja trubadūri, viduslaiku provansiešu mīlas dzejnieki. Šī saistība varētu šķist dīvaina. Bieži vien ir grūti pamanīt, kāds šai romantiskajai mīlestības versijai ir sakars ar katarismu, kurš bija tik nelokāms savā pasaulīgo lietu nicināšanā. Savā klasiskajā pētījumā "Mīlestība Rietumu pasaulē" Denī de Ružmons to apraksta šādi:

No vienas puses, katarisma ķecerība un cēlā mīla attīstījās vienlaikus 12. gadsimtā un ģeogrāfiskā ziņā uzplauka Francijas dienvidos. Kā gan var uzskatīt, ka abas kustības nebija savā starpā nekādi saistītas? Esot nesaistītas, tās noteikti radītu dīvaināko situāciju no visām! Tomēr, no otras puses, apsverot šīs skalas pretējo pusi, kā gan šeit varētu parādīties saistība starp drūmajiem katariem, kuru askētisms lika izvairīties no jebkādiem kontaktiem ar pretējo dzimumu, un jautrajiem trubadūriem, līksmiem gandrīz līdz neprātam, kuri pārvērta mīlestību, rītausmu, ziedošus dārzus un dāmas dziesmā?

Nosaukums "cēlā mīla" varētu likt uzskatīt, ka tā pēkšņi parādījās tā laika aristokrātijas aprindās. Tomēr vārds "cēls" (franču valodā cour; īpašības vārds courtois) varētu norādīt nevis uz karaļa galmu, bet gan uz 12. gadsimta "mīlestības tiesām", kas izdeva noteikumus un spriedumus mīlestības lietās. [1] Šādu tiesu parasti vadīja augstdzimusi sieviete.

Vienu no tādām vadīja Francijas karaļa Luī VII un vēlāk Anglijas karaļa Henrija II sieva Akvitānijas Fleonora. Līdzīgi rīkojās arī Šampaņas grāfiene, kuras tiesa 1174. gadā izdeva vērā ņemamu lēmumu:

Mēs paziņojam un apstiprinām ļ..ļ ka mīlestība nevar būt par pienākumu divu precētu cilvēku vidū. Jo patiesi mīlnieki dāvā viens otram visas lietas abpusēji un brīvi, nebūdami nekādas nepieciešamības mudināti, kamēr vīru un sievu apvieno viņu pienākums pakļauties vienam otra gribai un neko neliegt.

Lai šis spriedums, kuru mēs izdodam ar ārkārtīgu piesardzību un apspriežoties ar daudzām dāmām, paliek jums par pastāvīgu un neapstrīdamu.

Narbonnas vikonta sieva Ermengarda izteica līdzīgu viedokli: "Pievilkšanās starp laulātajiem un īstena mīlestība, kuru viens otram sniedz mīlētāji, kā to parāda pari daba, ir pilnīgi pretējas lietas un nāk no atšķirīgu kustību ļdvēseles] avotiem."

Šobrīd par cēlo mīlu ir zināmas divas lietas: tās likumus noteica sievietes, un tai nebija nekādas saistības ar laulību. Laulība tika pat īpaši nodalīta. Trešais nosacījums ir tikpat svarīgs: mīlniekiem netika ļauts stāties seksuālajās attiecībās.

Nevarētu teikt, ka cēlā mīla vienmēr bija pilnīgi brīva no jutekliskuma. Savā klasiskajā formā to pavadīja arvien lielāka tuvība, kas sākās ar skatienu, tad pārgāja sarunā un beigās atļāva gan pieskarties dāmas rokai, gan noskūpstīt viņu. Galu galā tā varēja novest pie assais jeb "pārbaudes", kas nebija nemaz tik nevainīga. Mīlētājs varēja savu il,mm aplūkot kailu, pieskarties, apskaut un glāstīt viņu šis kontakts abiem iesaistītajiem varēja sniegt orgasmu. Tomēr seksuāla iegūšana nelika pieļauta. (Nav nekādu šaubu, ka šis likums tika pārkāpts vailak kā vienu reizi, kā tas bieži notiek ar ikvienu likumu.)

Tomēr šie fakti mulsina, liekot dīvaino fenomenu aplūkot daudz rūpīgāk. Cēlā mīla bija laulības pretstats. Starp partneriem pastāvēja patiesi pienākumi: tos izvēlējās no brīvas gribas, nevis sabiedrības uzspiesta līguma ietekmē. Tā kā seksuālās attiecības bija aizliegtas, šāda mīlestība bērnus neradītu. Tādējādi tā neapdraudēja laulības būtiskākos pamatus, proti, ka pārim jānodrošina stabila mājvieta pēcnācējiem, kurā vīrietis nodrošina atbalstu sievietei un zina, ka piedzimušie bērni ir viņa. Atšķirībā no viduslaiku laulības, kurā vīram bija virsroka pār sievu, cēlā mīla lika vīrietim kļūt par pazemīgu la datne de ses pensees jeb "savas domu dāmas" pielūdzēju. Vienā no 14. gadsimta traktātiem par cēlo mīlu De arte atnandi ("Par mīlas mākslu") norādīts, kas jāņem vērā vīriešu kārtas mīlniekiem: "Esiet uzmanīgi pret visām savas dāmas pavēlēm."

Tomēr kādā veidā cēlā mīla ir saistīta ar de Ružmona "drūmajiem katariem, kuru askētisms lika izvairīties no jebkādiem kontaktiem ar pretējo dzimumu"? Pirmkārt, cēlā mīla bija precīzs pretstats tai seksualitātei, kuru pieļāva katoļu baznīca, kas uzskatīja seksu tikai par vairošanās līdzekli (no šī priekšstata radies aizliegums veikt abortus un kontrolēt dzimstību). Kā novēroja Frederiks Spīgelbergs: "Manihejiešu pravieši pārveidoja katoļu tradīciju, kurā sekss bija pieļaujams tikai tad, ja bija iespēja radīt pēcnācējus, paziņojot, ka sekss ir pieļaujams tikai tad, ja netiek sekmēta vairošanās."

Bonshotntnes prātā bija arī kas cits. Trubadūru dzeja bija pilna ar "dāmas" slavinājumiem, kuras nogurdinošā nepieejamība izraisīja visdažādākās ilgas. Dažkārt godbijība robežojās ar ķecerību. "Tik ar viņu vien es tikšu pestīts!" sauca Viljams no Puatjē, pirmais trubadūrs. Citās rindās dzejnieks apsola saglabāt dāmas noslēpumu, it kā tas būtu reliģiskas ticības jautājums. Trubadūru dzejas rindas bija pilnas ar apburošām divdomībām par šīs dāmas dabu neatkarīgi no tā, vai tā bija sieviete no miesas un asinīm, kurai sevi svinīgi velta pielūdzējs, vai arī kaut kā augstāka simbols.

Lai saprastu, ko īsti simbolizēja šī dāma, atgriezīsimies pie Deodata Rošē novērojuma, ka consolamentum tika veikts dvēseles apvienošanai ar garu. Būtībā šis rituāls bija mistiska laulība starp psihi un patieso "es", no kura psihe jeb ikdienišķās apziņas līmenis iepriekš bija nošķirts. Trubadūri vaimanās pēc zaudētās dāmas varētu alegoriski runāt par ilgām pēc savas augstākās patības.

Tas norāda uz kādu ārkārtīgi svarīgu un ar garīgo ceļu saistītu faktu. Iepriekšējā nodaļā izteicu minējumu, ka cilvēciskās būtnes spēj uztver savu ķermeni kā kaut ko no sevis atšķirīgu. Vēl dīvaināk ir tas, ka spējam uztver arī sevi kā kaut ko atšķirīgu. Paradoksāli, bet to mūsu daļu, kurai vienīgajai ir tiesības pateikt "es", mēs pieredzam kā kaut ko smalku, attālinātu un pat nepastāvošu. Kristus līdzībā tieši Kungs nav klātesošs (Mr 24:45-51). Gnostiķiem tā ir pērle jūras dibenā, savukārt trubadūriem la dame de ses pensйes ("domu dāma") lai gan valdzinoša un tāla, tā tomēr vilina pielūdzēju celties arvien augstāk pretī savai augstākajai būtībai.

Tatad cēlā mīla iekļauj to, ko mūsdienu psiholoģija sauc par projekciju. Mīlētāja iztēle sajauc vai samaina augstāko būtību ar nepieejamu dāmu, kuras skaidrais skatiens noved līdz sajūsmas lēkmei. Nepieejamība ne vienmēr varētu būt skaidra pat vairumam šī mīklainā mīlestības veida sekotāju. Kataru adepti un diženākie no trubadūriem, bez šaubām, saprata dāmas simbolisko nozīmi, tomēr daudzi mīlētāji līdzīgā veidā uztvēra savas dāmas no miesas un asinīm.

Ja trubadūri bija izvairīgi, aprakstot dāmas patieso dabu savās dzejas rindās, daudz pazīstamākais Dante to cēla atklātībā. Tik tieām redzam, ka visa Dantes literārā karjera ir virzība no mīlestības pret Beatriči, kas ir reāla sieviete, kuru viņš pirmo reizi ieraudzīja deviņu gadu vecumā, uz viņas personifikāciju ar dievišķo gudrību, kas norāda ceļu cauri visām "Paradīzes" debesu sfērām. Tomēr abas Beatričes izpausmes ir nesaraujami savienotas no paša sākuma. Darbā Vita Nuova ("Jaunā dzīve") Dante atceras:

Brīdī, kad viņu ieraudzīju, tik tiešām saku, dzīvības gars, kurš mīt visdziļākajos sirds nostūros, sāka sisties tik nevaldāmi, ka jutu satraucošu vibrāciju savos asinsvados, par vājākajā no tiem. Drebot tā izdvesa vārdus: Ecce dens for-tior me, qui veniens dominabitur mihi. ļ"Lūk, dievs daudz diženāks par mani, kas nāk valdīt pār mani."]

Dante un Beatrice tā arī nekad nebija kopā. Tāpat kā trubadūrs, I »ante samierinājās, sajūsminoties par viņu no attāluma, turklāt viņa izredzētā nomira agrā vecumā. Tomēr pārdzīvotajos mīlestības uzplaiksnījumos, vienkārši sveicinot viņu uz ielas, pastāvēja kaut kas netverams:

Lai kad un kur viņa parādītos, cerot saņemt viņas brīnumaino sveicienu, es jutu, ka 11z pasaules nav neviena, kurš būtu mans ienaidnieks. Tik tiešām, es degu žēlsirdības liesmās, kas lika man piedot ikvienam, kas jebkad mani sāpinājis; un, ja šajā brīdī kāds uzdotu man jebkādu jautājumu, mana vienīgā atbilde būtu: "mīlestība" ar savaldīgumu, kas ietērpts pazemībā.

Pievērsiet uzmanību, ka Dante nežēlojas par nespēju izbaudīt Beatrices labvēlību; tieši otrādi, pat īsākais viņas skatiens radīja Dantē prieku, kas robežojās ar reliģisku ekstāzi. Kaut kas viņā iekāri pārveidoja par sajūsmu. Arī tas bija būtiski cēlajā mīlā. Kaut arī tā ne vienmēr izslēdza fizisko kontaktu, tika uzsvērtas drīzāk pārmaiņas, nevis sapņa piepildījums. Tas arī nav kādas konkrētas metodes uzdevums. Parasti rika uzskatīts, ka seksuālās dziņas sublimācija, kuras laikā tā pārtop par augstāka līmeņa emocionālo spēku, norisinās spontāni dabiskas sirdsdarbības ietekmē.

Ja šādu pārmaiņu meklējumi mūsdienās šķiet savādi, mums jāatceras tā laika reliģiskā vide. Starp katariem un katoļiem valdīja nesaskaņas, tomēr abu reliģiju uzskati par seksualitāti pārsvarā bija vienādi: viņi domāja, ka tā ir slikta. Katariem ar viņu manihejiešu mantojumu sekss ieslodzīja gaismas daļiņas matērijas tumsā, savukārt katoļiem tā bija nožēlojama nepieciešamība, lai cilvēku rase turpinātos šajā kritušajā valstībā. Tādēļ abas reliģiskās kustības bija pilnīgi laimīgas, pieņemot ideālu par seksuālo izpausmju ziedošanu augstākam un tīrākam dubultniekam.

Savā darbā "Mīlestība Rietumu pasaulē" Denī de Ružmonts pārliecina, ka cēlā mīla bija mūsdienās zināmās romantiskās mīlestības priekštece. Tās saknes meklējamas mīļotā nepieejamībā, kas iedvesmoja traģiskos stāstus par Tristanu un Izoldi, kā arī Lanselotu un Gvinevru karaļa Artūra laika bruņinieku dzejas romānos. Vēlāk šis impulss izpaudās arī Šekspīra, Korneija un Rasina traģēdijās un sasniedza kulmināciju romantiskajā liktenīgās kaislības eksaltācijā. "No iekāres līdz nāvei kaisles dēļ lūk, kāds bija ceļš, pa kuru devās Eiropas romantisms; un mēs visi ejam pa šo ceļu tādā mērā, kādā pieņemam protams, neapzināti visu iespējamo uzvedības veidu un ieražu kopumu, kura simboli rika izdomāti cēlajā misticismā," raksta de Ružmonts.

De Ružmonts, protams, pārspīlē situāciju. Romantiskā mīlestība, šķiet, ir universāla. Arī citas kultūras ir kavējušās pie melanholiskā mīlestības un nolemtības apvienojuma. Tomēr savā ziņā de Ružmontam, šķiet, ir taisnība. Diženākie Rietumu mīlas stāsti vēstī par fatālu mīlestību. Tristans un Izolde tā ari neuzsāka mierīgu dzīvi; tas neizdevās ne Eloīzai un Abclāram, ne Džuljetai un Romeo, ne Živago un I.arai vai kādam citam no vēsturē un literatūrā minētajiem diženajiem mīlniekiem. De Ružmonts argumentē, ka šis traģisma triumfs ir izraisījis neapmierinātību ar daudz garlaicīgāku, bet stabilāku pieķeršanos mājas dzīvei, kas, kā viņš saka, arī ir patiesais cēlonis, kāpēc mūsdienās tik ļoti sagrīļojušies laulības pamati.

Maz ticams, ka visā mūsdienu mīlestības apjukumā var vainot trubadūrus vai viņu literāros mantiniekus. Gan tagadnes, gan senatnes mokas, šķiet, norāda uz kaut ko dziļāku cilvēka dabā neapmierinātību, kas satrauc mūs negaidītākajos brīžos, kā arī mudina nicināt tuvākos un alkt pēc kaut kā neaizsniedzama. Tas ir sens un nepatīkams stāvoklis, kas izsaucis vairumu labo un slikto notikumu cilvēka dzīvē, jo to raksturo pati mīlestība.

Karš pretalbiģiešiem

Kataru kustība Rietumos augstāko punktu sasniedza aptuveni 13. gadsimta sākumā. Tās norietu var datēt ar Inocenta III stāšanos pāvesta amata I 1^8. gadā. Inocents III bija apsēsts ar laicīgās un garīgās varas nostiprināšanu vairāk kā jebkurš cits pāvests pirms un pēc viņa: viss viņa valdīšanas laiks bija mēģinājums nostiprināt autoritāti pār ikvu nu zemes monarhu. Pūloties radīt vispārēju teokrātiju, viņš apņēmās iznīcināt duālistiskās ķecerības, kas apdraudēja Kiropas reliģiozo vienotību.

I 199. gadā Inocents III nosūtīja cisterciešu mūku misiju uz I.angedoku, lai sludinātu pret katarismu; šiem vēstniekiem vēlākajos gados sekoja garīdzniecības vadītas misijas, arī ar Dominiku Gusmanu, dominikāņu ordeņa dibinātāju, priekšgalā. Šī ordeņa rašanos patiešām var izsekot līdz Dominika tā laika pūlēm pievērst Langedokas ķecerus baznīcai. Inocents III mudināja arī franču aristokrātiju apspiest katarus, tomēr daudzi Langedokas aristokrāti, it īpaši Tulūzas grāfs Raimonds VI, atteicās pildīt šo pienākumu. 1207. gadā Inocents III izslēdza Raimondu no baznīcas. Nākamajos gados, kad pāvesta sūtnis Langedokā rika nogalināts, Inocents III uzsāka krusta karu pret katariem, lai gan parasti tas tiek saukts par krusta karu pret albiģiešiem (katari tika dēvēti arī par albiģiešiem).

Mēģinājumi iedziļināties visos šī kara sarežģījumos un pavērsienos, kuru laikā dažādi monarhi un aristokrāti, arī pats Raimonds, izšķirošos brīžos bieži vien izmantoja izdevību pāriet pretējā pusē, aizņemtu pārāk daudz vietas un būtu garlaicīgi. Tomēr savā būtībā šajā spēlē bija iesaistīti divi galvenie spēki. Katoļu baznīca bija apņēmusies likvidēt reliģiskos konkurentus, bet Ziemeļfrancijas aristokrātija centās izmantot šo ieganstu, lai iegūtu Langedokas īpašumus. Protams, krusta karš pārsteidza ar savu sākotnējo cietsirdību un nežēlību, un pašam Inocentam III nācās atgādināt krustnešiem kara patieso mērķi. Cīņa turpinājās ar mainīgu rezultātu līdz 1229. gadam, kad tas rika pārtraukts ar Parīzes miera līgumu starp Raimondu VII (1222. gadā mirušā Raimonda VI dēlu) un Francijas karali Luiju IX. Saskaņā ar šo vienošanos Raimondam nācās atdot Luijam un baznīcai vairumu sev piederošo teritoriju. Vēl vairāk, viņa meitai bija pienākums apprecēties ar vienu no karaļa brāļiem; līdz pat viņu nāvei šī teritorija kļuva par Francijas karalistes daļu. Aplūkojot to no politiskā viedokļa, krusta kara galvenais rezultāts bija Francijas karalistes apvienošana Kaperingu dinastijas vadībā.

Krusta karam neizdevās iznīcināt pašu ķecerību. Vairums no parfē tika sagūstīti un sadedzināti, tomēr vajāšanas nebija pietiekami sistemātiskas, lai viņus pilnībā noslaucītu no zemes virsas. Taču tik un tā laika periodā no 1227. līdz 1235. gadam pāvests Gregorijs IX izdeva vairākus dekrētus, izveidojot inkvizīciju, kurā galvenokārt darbojās divu jauno mūku ordeņu biedri franciskāņi un dominikāņi. Atšķirībā no agrākajiem tribunāliem, kurus pavirši pārraudzīja vietējie bīskapi, inkvizīcija tika vadīta no ab apostolica sede jeb "no apustuļu eparhijas", proti, to darīja ar pāvesta varu. Šī kustība panāca ievērojamu vajāšanu efektivitāti un centralizāciju.

Svarīgākais kataru krišanas brīdis bija Monscgīras cietokšņa iekarošana Pireneju kalnu pakājē. Pēc Parīzes miera līguma noslēgšanas kataru bīskaps uzskatīja par lietderīgu paglābties šeit, tālāk no Itālijas un Ziemeļfrancijas. 1242. gada maijā, kad Monsegīrā tika nogalināti divi vizītē ieradušies inkvizitori, franču karaspēks uzbruka citadelei.

Monscgīras gandrīz neieņemamā atrašanās vieta padarīja aplenkumu ilgu un sarežģītu, jo uzbrucēji nespēja pili pilnībā atdalīt no apkārtējās vides. Mēnešiem rirot, kataru un viņu aizstāvju pozīcija turpināja pasliktināties, un pili aizstāvošie aristokrāti uzsāka sarunas ar uzbrucējiem. Rezultātā Monsegīras parfē rika piedāvāta izvēle vai un atteikties no savas ticības, vai arī tikt sadedzinātiem sārtā. Viņi izvēlējās mokpilnu nāvi, un 1244. gada martā vairāk kā divi simti kataru izredzēto ar dziesmu devās liesmās. Tomēr pirms kapitulācijas pieņemšanas apmēram trijiem vai četriem parfē izdevās pārdroši bēgt. Leģenda stāsta, ka viņi paņēma līdzi mistiskos "kataru dārgumus", kas tā arī nekad netika atrasti. īsti nav pat skaidrs, vai šos dārgumus veidoja zelts un rotaslietas vai teksti un mācība. Baumas par kataru dārgumiem turpināja izplatīties Eiropas okultajās ložās.

Kataru kustība nebeidzās ar Monsegīras krišanu, jo vēlāk tā pārcēla savu atrašanās vietu uz Lombardiju Itālijas ziemeļos, kur cīņas starp pāvestu un Svētās Romas imperatoru apgrūtināja baznīcas uzbrukumus ķeceriem. Tomēr ilgās vajāšanu desmitgades pazudināja katarismu, turklāt inkvizīcijas efektivitātes palielināšanās vēl vairāk paātrināja tā bojāeju. Katarisms turpināja pastāvēt vēl 14. gadsimtā, bet kopš tā laika ir pazudis no vēstures lapām.

Hieronīma Bosa noslēpumaina ķecerība

V,u katari atstāja kādus pēctečus nākamajos gadsimtos? Tam nav daudz pierādījumu, tomēr jāsaprot, ka tik vajātai sektai bija ārkārtīga nepieciešamība slēpt savas pēdas. Pārsteidzošākais gadījums, kas apliecina kataru izdzīvošanu līdz pat renesanses laikam, parādās nesenajā I indas Harisas grāmatā "Hieronīma Bosa noslēpumainā ķecerība".

Bosa dīvainie un šausmīgie, tomēr neatvairāmie gleznojumi ir zināmi ikvienam, kurš mācījies mākslas vēstures pamatkursu. Mūsdienu pētnieki parasti uzskata šīs ainas par viņa paša iztēles izpausmēm un raksturo viņu kā attālu 20. gadsimta sirreālisma priekšteci. Tomēr pastāv iespēja, ka viņa dīvainajai iztēlei ir pavisam cits cēlonis.

Bosa laikā agrīnajā renesansē Eiropas gleznošanas tradīcijā tika izmantota bagāta un sarežģīta simbolu vārdnīca. Suns simbolizēja uzticību, savukārt lauta ar saplēstu stīgu simbolizēja mirstību. Tāpat kā citi valodas veidi, šāds attēlu kopums bija plaši zināms, tomēr joprojām deva lielu iespēju individuāliem skaidrojumiem. Harisa apgalvoja, ka Bosa simboliskā valoda pauda viņa lojalitāti kataru ķecerībai.

Boss piedzima laikā starp 1450. un 1460. gadu Hertogenbosā, mūsdienu Nīderlandes apgabalā pie Beļģijas robežas; viņš tur nodzīvoja visu savu dzīvi. Gleznotājs nāca no mākslinieku ģimenes un ārēji aizvadīja ierastu pilsētnieka dzīvi. Viņš bija cienījams pilsonis un tika uzskatīt par katoli ar labu sabiedrisko stāvokli; patiesībā viņš bija dievbijīgas biedrības "Mūsu dāmas brālība" biedrs. No ikdienišķa cilvēka viņu atšķīra tikai gleznas un Venēcijas apmeklējums apmēram 1500. gadā. Ceļojumā viņš, iespējams, satika tādus māksliniekus kā Džordžone un Leonardo da Vinči, kuru darbi uzrādīja dažas Bosa ietekmes pēdas (tāpat kā viņu ietekme ir redzama Bosa gleznās). Gleznotājs nomira ap 1520. gadu.

Kādi ir mūsu pierādījumi viņa saistībai ar katariem? Mākslinieks, kuru pazīstam ar vārdu "Boss" (saīsinājums no "Hertogenbosas"), neizmantoja šādu uzvārdu līdz pa 1500. gadam. Pirms tam viņš lietoja savu dzimtas uzvārdu van Ākens, kurš norāda, ka šī ģimene nākusi no Ākenes pilsētas Vācijā. Ākene atradās blakus Ķelnei, kura, kā jau zinām, bija pirmās kataru kopienas apmešanās vieta. Vēl vairāk, agrākā atsauce uz Bosa senčiem tiek datēta ar 1271. gadu, kad, kā rāda Hertogenbosas arhīvu pieraksti, vilnas tirgotājs, vārdā van Akens, veica darījumus ar Angliju. Katari bieži bija audumu tirgotāju ģildes biedri. Tātad pastāv iespēja, ka van Ākenu ģimene pameta Vāciju 13. gadsimtā, lai izvairītos no pieaugošās kataru vajāšanas, jo Nīderlande pret viņiem bija daudz iecietīgāka. Šeit, kā uzskata Harisa, nākamos divsimt gadus ģimene varēja slepeni turpināt katarisma praksi.

Visi šie pierādījumi, protams, ir gadījuma rakstura. Nopietnāko pierādījumu Bosa slepenajai ķecerībai sniedz viņa gleznu simbolisms, kurš katoļu doktrīnas kontekstā izskatās dīvains un nepieņemams, bet diezgan izprotams, raugoties no kataru viedokļa. Kaut arī Harisa iedziļinās sīkākajās Bosa simbolisma detaļās, pastāv divi samērā vienkārši piemēri, ar kuriem pilnīgi noteikti būtu gana.

Bosa gleznas "Maga sajūsma", kas atrodama Prado muzejā, centrālās ainas fonā redzam smalku vīrieša tēlu, kurš ved aiz pavadas ēzeli, uz kura sēž pērtiķis. Pavisam netālu atrodas statuja, kura izskatās pēc kolonnas uz neliela uzbēruma ar grieķu dieva galvu virspusē.

Harisa uzskata, ka šis ir smalks, bet apzināts izsmiekls par notikumu, kurš zināms ar nosaukumu "Bēgšana uz Ēģipti". Lielākā daļa šī Mateja evaņģēlija notikuma tēlojumu ataino Jāzepu, kurš ved ēzeli, uz kura sēž Marija ar bērnu Jēzu. Bieži vien viņi riek attēloti, ejot garām Ēģiptes kritušajiem elkiem, kuri ir sašķiebušies patiesā Dieva klātbūtnē. Bosa iztēle parāda pretējo. Uz ēzeļa jāj pērtiķis, nevis jaunava, un elks paliek netraucēts uz savas kolonnas.

Ir grūti izskaidrot šādas iztēles atainošanu dievbijīga katoļa rokām, it sevišķi, ja viņš bija "Mūsu dāmas brālības" biedrs. Tomēr arcerieries, ka bogomili un viņu pēcnācēji, atsakoties no Kristus cilvēcīguma doktrīnas, izsmēja svēto Jaunavu. Bosa skatījums iekļaujas šajos duālistiskajos uzskatos.

Gleznā atrodamas arī ciras pazīmes, kas apstiprina šādu viedokli, un pastāv citas detaļas citās gleznās, kas vēlreiz skaidri norāda uz kataru ietekmi. Vienā no dīvainākajiem darbiem "Ārprāta akmens izņemšana" garīdznieka tērpā ietērpts cilvēks ar galvā uzmauktu piltuvi atgriež padumjam zemniekam galvas virsu. Blakus šim tēlam stāv mūks melnā talārā, turot rokās krūku. Prerī viņiem atrodas sieviete ar grāmatu uz galvas, lūkojoties notiekošajā ar atturīgu melanholiju.

Saskaņā ar tajā laikā pieņemto simbolismu šī aina runā par muļķības akmens iz,ņemšanu, tomēr ne jau akmens tiek izņemts no šī cilvēks galvas; tas ir zieds. Pēc Harisas domām, abi operācijas veicēji ir kātoju garīdzniecības biedri un izņemtais ir nevis ārprāts, bet gan cilvēka galīga potenciāla zieds, (ian piltuve, gan krūka, kuru tur abi šarlatāni, dod mājienu uz katoļu viltus kristīšanu ar ūdeni. Tomēr pārsteidzošākā ir grāmata, kas novietota uz sievietes galvas, jo, kā mēs jau zinām, consolamentum rituāls tika veikts, novietojot iesvētāmajam uz galvas Jauno Derību. Tas liktu viņai (kataru sekotājai) vērot šo divu šarlatānu (katoļu garīdznieku) ārprātu.

Harisas skaidrojums šai un citām gleznām piešķir lielu nozīmi tam, kas citādi izskatās kā dīvainas un nejaušas detaļas. Tomēr vai tiešām bosa ģimene neatteicās no kataru ticības divus gadsimtus, ne reizes sevi neatklājot, un vai Boss pats varētu paust uzskatus, kas bija pilnīgi pretēji viņa ārējām darbībām, nekādā veidā sevi nenododot?

Abos gadījumos atbilde ir apstiprinoša. Ģimenes tradīcijas spēj nodot ķecerīgas reliģiskās pārliecības ilgā laika periodā, kā to pierādīja marāni renesanses laika Spānijas ebreji, kuri slepeni praktizēja savu reliģiju paaudžu paaudzēs, kamēr sabiedrībā tēloja katoļus. Vēl strīdīgāks ir fakts, ka pagānisma formas un rā saucamā "vecā reliģija" tika piekopta ģimenēs visu gadsimtiem ilgo vajāšanu laikā.

Lai saprastu, kādā veidā Boss spēja dzīvot tik divkosīgu dzīvi, mums vajag atcerēties, ka viņš dzīvoja laikā, kuru Pols Džonsons grāmatā "Kristietības vēsture" raksturoja kā "totālu sabiedrību". Nesenie totalitāro sabiedrību piemēri parāda, ka tajās dzīvojošie cilvēki bieži vien ir gatavi uz lielu viltību un noklusēšanu, lai aizsargātu sevi. Ņemot vērā reliģijas plašo ietekmi, tā laika tehnoloģiju ierobežojumus un Eiropas politisko nevienprātību, Bosa laika kristīgā pasaule bija ne vien vienkārša, bet arī ārkārtīgi veiksmīga totalitāra sabiedrība. Neviena no fašistu vai komunistu valstīm 20. gadsimtā nespēja uzturēt tik plašu kontroli turklāt gadsimtiem, nevis gadu desmitiem ilgi. Mūsdienu rietumniekiem ir grūti iztēloties, kā būtu, ja vārdos nāktos atzīt tās vērtības, kas ir pilnīgi pretējas sirdī esošajām, tomēr bieži vien tā arī bija. Daudzās pasaules malās to nākas darīt arī mūsdienās.

Pat ja Boss un citi viņam līdzīgie tik tiešām turpināja slepeni praktizēt katarismu, viņi bija pēdējie izzūdošās tradīcijas mantinieki. Diženā un duālistiskā ķecerība, kas sākās ar Manī vairāk nekā tūkstoš gadus agrāk, pārstāja pastāvēt mūsu ēras sākumā. Tas ir skaidri zināms, jo, Eiropas nācijām ieviešot reliģisko iecietību 16. un 17. gadsimtā, slēptie katari tā arī neiznāca gaismā. Tajā brīdī viņi visi jau bija pazuduši no zemes virsas, visticamāk, iekļaujoties katolicismā vai daudzajās protestantu sektās, kas uzplauka pēc reformācijas pieņemšanas.

Tomēr kataru mantojums ir iemūžināts atmiņās un leģendās. Parfē, kuri tika sadedzināti Monsegīrā, senāk tika zākāti kā ķeceri, bet mūsdienās tiek slavināti kā mocekļi, kuri gāja bojā reliģiskās brīvības vārdā. Trubadūri tiek godināti kā dievišķās sievišķības tradīcijas atjaunotāji vīriešu dominēšanas laikā. Kataru ietekme, šķiet, pat ir izdzīvojusi ikdienas valodā. Franči bieži vien runā par le bon Dien jeb "labo Dievu". Vai šis izteiciens, kurš mūsdienās tiek uzskatīts pats par sevi saprotams, radies sen atpakaļ no domas par "labā Dieva" esamību, kuru jānošķir no cita ļaunā Dieva? Iespējams, šis plaši izplatītais vārdu savienojums ir kataru teoloģijas fosilija, kas kā dzintars saglabājusies ikdienas sarunvalodā.

5. nodaļa Gnosis viduslaiku baznīca

Šobrīd, kad esam izsekojuši diženās duālistiskās ķecerības vēsturei no tās rašanās brīža līdz izzušanai, būtu prātīgi jautāt, cik daudz no gnostiskā pamudinājuma ir saglabājies tradicionālās kristietības ietvaros šajā pašā laika periodā.

Pārsteidzoši, bet atbilde ir diezgan daudz. Kātoju un pareizticīgo baznīcām nebija pietiekamas tolerances pret dažām no seno gnostiķu centrālajām idejām, it īpaši tām, kas saistītas ar Vecās Derības Dievu, kas rika uzskatīts par zemāka līmeņa dievību ar viņa radīto izkropļoto augli šo pasauli. Tomēr dažas no galvenajām gnostiķu idejām saglabājas joprojām; dažkārt kā tiešas gnostisko skolu paliekas, citkārt kā vispārējas ezoteriskās doktrīnas elementi, bez kuriem neviena reliģija nespēj ilgi pastāvēt.

Svarīgākā no visām bija ideja par neredzamo būtņu hierarhiju, kas atrodas starp miesisko realitāti un paša Dieva absolūtismu. Daudzi garīgie darbi raksturo šīs personības kā divdomīgas un, iespējams, pat naidīgas cilvēcei. Agrīnajos tekstos, kas pazīstami ar nosaukumu "Pirmā Ēnoha grāmata", turpinātas Pirmās Mozus grāmatas rindas, kurās runāts par "Dieva dēliem", kuri aprecēja "cilvēka meitas" (lMoz 6:2). Pirmajā Ēnoha grāmatā šie Dieva dēli jeb "eņģeļi" ir ārkārtīgi divdomīgi. Kaut arī viņi tik tiešām apmāca cilvēku rasi vērtīgiem amatiem, viņus virza kaisle pret "skaistajām un piemīlīgajām cilvēka meitām". Apprecoties ar tām, viņiem dzima "diženi milži… varoņi, kas bija senlaikos, vīri ar vārdu". Iedvesmojušies no šiem tekstiem, gnostiķi uztvēra šos tumsas eņģeļus kā arhonus garīgās verdzības uzraugus, kas stāv ceļā uz apgaismību. Katoļi un pareizticīgie kristieši bieži vien izmantoja ļoti līdzīgas sistēmas, tomēr viņi pārveidoja arhonus no ļaunajiem kosmosa pavēlniekiem par eņģeļiem un ercenģeļiem, kas valda pār viņu pakļautībā nodotajām vietām debesu valstības hierarhijā.

Dionīsija dievišķās kārtas

Viens no ietekmīgākajiem dievišķās hierarhijas portretiem ir Dionīsija areopagita "Dievišķā hierarhija". Sākotnēji kristietībai Dionīsiju pievērsa Pāvils (Apd 17:34), tomēr Pāvila Dionīsijs neuzrakstīja šo traktātu, kurš, iespējams, ir anonīma 6. gadsimta grieķu reologa darbs. Lai kā arī būtu, man nākas viņu saukt šajā vārdā, jo mums nav zināms neviens cits. Dionīsijs attēlo deviņas dievišķo būtņu kārtas, kas tiek sakārtotas trijās triādēs: troņi, ķerubi un serafi pašā augšgalā; spēks, tikums un vara pa vidu; un eņģeļi, ercenģeļi un pirmspēki pašā apakšā.

Nav īsti skaidrs, kā Dionīsijs nācis klajā ar šo sistēmu, kuru viņš pars, šķiet, izprata tikai nepilnīgi. Tomēr savā veidā viņš tik tiešām attēloja gnostiskā mantojuma turpinājumu, it kā būtu to apguvis no pareizticīgās kristietības. Tas, kā viņš izmantoja šo mantojumu, labi iekļāvās viduslaiku kristiešu pasaules uztverē.

Izmantojot mēreni vienkāršu piemēru, Dionīsijs pasniedza divas dievišķo būtņu kārtas kā pirmspēkus un spēkus. Tas atbalsojās iepriekš citētajās rindās no vēstulēm efesiešiem (6:12): "Jo mūsu cīņa nav pret miesu un asinīm, bet pret varām un spēkiem, pret šīs tumsas pasaules valdniekiem un ļaunuma gara spēkiem debesīs." (Vēstules romiešiem 8:38; efesiešiem 3:10; kolosiešiem 1:16, 2:15) Tomēr pastāv liela atšķirība starp šīm rindām un Dionīsija sistēmu. Vēstulēs efesiešiem "varas un spēki" nav labvēlīgi kristiešiem. Tie tiek attiecināti uz "ļaunuma gara spēkiem debesīs".

Dionīsijs redz viņus daudz pozitīvākā gaismā: "Dievišķo pirmspēku nosaukums vēstī par viņu Dievam līdzīgo karaliskumu un autoritāti kārtā, kura ir svēta un visvairāk piemērota." Līdzīgā veidā tiek saukti arī spēki, jo tie vada zem viņiem esošos "uz Augstāko spēku, kurš ir visa spēka avots". Dionīsijam šīs eņģeļu kārtas ir nevis garīgās izaugsmes pretinieki, bet gan sekmētāji.

Vēstulēs etesiešiem "varas un spēki" tiek aprakstīti veidā, kas liek atcerēties gnostiķu ideju par arhoniem. Tomēr Dionīsijam šīs kārtas ir svētas, labdabīgas un ved dvēseli pie Dieva. Šajā gadījumā tuvāk svēto lakstu nozīmei varētu būt ķeceri, nevis pareizticīgie. Tas nav vienīgais gadījums, kurā pareizticīgā kristietība pieņem mācību, kas ir vairāk vai mazāk nepārprotamā pretrunā ar pašas svētajiem rakstiem.

Dionīsija dievišķā shēma tika izmantota visos pārējos kristietības gadsimtos. Slavenākais tās izmantošanas gadījums ir Dantcs "Paradīzē", kurā debesis tiek aprakstītas kā zemi aptveroša un koncentrisku sfēru sērija. Katru sfēru pārvalda planēta, kas tiek saistīta ar kādu noteiktu Dionīsija kārtu (pirmspēki ir Venēras ietekmes sfērā, spēki Saules). Dante izrāda cieņu Dionīsijam, ievietojot šos vārdu Beatričes mutē, kas vada viņu uz debesīm:

Šīs kārtas Dionīsijs izšķirt pratās, pār tām viņš savu prāta gaismu lēja, viņš zināja, kā tām ir jāsastatās.

Ievērojot Dionīsija paraugu, Dante pārveidoja garīgā ļaunuma spēkus par dievišķā Visuma sargiem.

Gnosis un ķelti

Ja Dionīsijs bija spējīgs Pāvila divdomīgos vai ļaunprātīgos spēkus pārveidot par debesu kori, tad ķeltu kristietībai bieži vien piedēvēja līdzīga veida darbību pret dabas valstību. Ikviens, kurš ir klīdis pa Britu salām, neapšaubāmi ir iespaidojies no to gaistošās maģijas. Mierīgais un tajā pašā laikā apbrīnojamais zāles zaļums, vēsās, sapņaini pelēkās debesis un klintis tas viss, šķiet, dod mājienu par pārdabisku pasauli, paslēpušos aiz realitātes fasādes. Nav grūti saprast, kā šī zeme varētu iedvesmot iztēles bagātos iedomu tēlus.

Vienus no iztēles rezonējošākajiem augļiem sniedz šo salu vēsture. Iri runā par Tudtha De' Danann (Danas bērniem) pārdabisku būtņu rasi, kura apdzīvoja viņu zemi pirms ķeltiem. Iri, velsieši un gaili atstāja mantojumā sarežģītu karaļu un aristokrātijas ģenealoģiju, kuru senču pēdas varēja izsekor līdz dīvainam Bībeles patriarhu un grieķu un romiešu varoņu sajaukumam. Viduslaiki radīja diženos karaļa Artūra laika bruņinieku romānus, kas attēloja un idealizēja traģisko vidi, kurā dzīvoja leģendārais romiešu-britu vadonis. Pavisam nesen šis iztēles varenais spēks atsauca atmiņā ķeltu kristietības pagātni, kurai vairāk ir darīšana ar fantāzijām nekā realitāti.

Šādā perspektīvā ķeltu kristietība sākotnēji pastāvēja neatkarīgi no Romas baznīcas. Dabiski dzimusī ķeltu kristietība veicināja holisrisku pasaules uztveri, kurā kristiešu mīlestības un līdzcietības mācība savijās ar cieņu un godbijību pret dabu. Ķeltu kristietība nevis izskauda seno pagānu reliģiju, bet gan deva tai jaunu mājvietu un pat iekļāva savā pārliecībā druīdu dzīves gudrību, kuru ķeltu pasaule nesa pirms kristietības laika sāgas. Tikai 664. gadā ar Vitbijas sinodes lēmumu, kurā kopā sanāca Nortumbrijas baznīcas vīri, Romas hierarhija spēja vietējai kristietībai uzspiest savu varu.

Cik daudz no šī ķeltu kristietības apraksta atbilst patiesībai? Lai to atklātu plašāk, sniegsim nelielu vēsturisku ieskatu secīgos notikumos. Romas impērija iekaroja Britāniju mūsu ēras 43. gadā, un nākamajos dažos gadsimtos kristietība nokļuva uz salas kopā ar citām Romas civilizācijas sastāvdaļām. Leģenda, kuru datē ar 13. gadsimtu, stāsta, ka Jāzeps no Arimafejas, kurš evaņģēlijos piešķīra savas kapenes Kristus ķermeņa novietošanai, ieradās Glastonberijā mūsu ēras 63. gadā un dibināja pirmo kristīgo baznīcu Britānijā. Tomēr 5. gadsimta sākumā Rietumromas impērijas sabrukuma laikā Romai nācās atsaukt savus leģionus. Britāniju pārvaldīja pagāni angļi, sakši un jūti, kas nebija pārgājuši kristietībā līdz pat 7. gadsimtam.

Kristietības pieņemšana Īrijā parasti tiek datēta ar mūsu ēras 43 I. gadu līdz ar kāda Palādi ja "pirmā kristīgā īru bīskapa" ierašanos. Patriks romiešu-britu misionārs, kurš vēlāk kļuva par salas svēto aizgādni, ieradās drīz pēc tam. Nākamos divus gadsimtus norisinājās pāriešana kristietībā, un tas bija ilgs, lēns un pārsvarā mierīgs process. Romas impērija neuzspieda Īrijai kristietību, jo nekad tā īsti šo salu nepārvaldīja. Tā rezultātā īri spēja izveidot daudz, mierīgāku un eklektiskāku jaunās ticības apvienojumu ar vecajiem priekšstatiem, kurus mēs pārsvarā novērojam Kiropā. Ka norāda Senās Īrijas pētnieks Džons Keirijs:

Ib, kā un kādā pakāpē vecie uzskati deva ceļu jaunajiem, iespējams, mēs tā arī nekad neuzzināsim. Tomēr iznākumu varam ieraudzīt 8. un vēlāko gadsimtu literatūrā: tā ir kultūra, kuras kristīgā ticība spēja dziļāk interesēties par pagānu pagātni un pieciest izdzīvojušos, kuri citviet tiktu uzņemti ar aizdomām vai par aizliegti.

Laikā, kad tumsa bija it visā Rietumeiropā, izņemot Īriju, viduslaiku īru kultūra pauda neierastu dzinuli pēc zināšanām. īru mūki uzkrāja ne tikai pašu bagātīgās zināšanas no laika pirms kristietības ienākšanas, bet vāca arī manuskriptus no visas Eiropas, arī tekstus, kas citur tika noliegti vai iznīcināti kā ķecerīgi. Izsakoties nesenā dižpārdokļa vārdiem, tādā veidā "īri izglāba civilizāciju".

Šī negausīgā zināšanu mīlestība bagātināja īru kristietību dažkārt visai neparastos veidos. Džons Keirijs analizē 9. gadsimta īru traktātu ln Tenga Bithnua ("Mūžīgi jaunā valoda"), kurā apustulis Filips apraksta "divpadsmit līdzenumus aiz pasaules malas", kurus saule apgaismo katru nakti, ceļojot zem zemes dibena. Jāņem vērā, ka tuvākā līdzība ar šīm rindām tika atrasta ēģiptiešu bēru tekstos no Jaunās karaļvalsts (1570-1070 pirms mūsu ēras), kuros tiek līdzīgi aprakstīti divpadsmit kambari, kurus saule apmeklē savā nakts ceļojumā. Keirijs uzskata, ka šis stāstījums varētu būt atceļojis uz Īriju ar atkal nozudušo "Filipa apokalipsi", kas tika sarakstīta Ēģiptē un lasīta gnostiķu aprindās. (Filips bija apustulis, kurš bieži saisrīts ar gnosticismu.) Teksts varēja tikt atvests uz Īriju caur Spāniju 7. gadsimtā.

Nekas no minētā, protams, neliecina, ka īru kristietība būtu gnostiska vai pat īpaši ķecerīga. Patiesībā, kā to norāda lans Bredlijs savā darbā "Ķeltu kristietība", "romantiskais priekšstats par ķeltu kristietību kā par maigu, anarhisku un dziļi garīgu kustību, kuru satrieca Romas birokrātijas un imperiālisma autoritatīvais svars", ir neapšaubāmi pārspīlēts. Bredlijs turpina, uzsverot, ka pārvērtēta tiek arī Vitbijas sinodes nozīme, kuras laikā, domājams, tika saņemts šis trieciens. Sinode tika sasaukta, lai sakārtotu liturģiju norisi britu baznīcā, it īpaši veidu, kā aprēķināt Lieldienu iestāšanos, kas ķeltu baznīcās atšķīrās no Romas. Keirijs piedāvā līdzīgu viedokli: Vitbijā "uz spēles tika likts ne tik daudz doktrīnas jautājums, kā konflikts starp vietējām tradīcijām un prasību pēc vienotas prakses". Apmēram pirms 30 gadiem īru bīskapu sanāksme jau bija nobalsojusi par Romas aprēķina metodes pieņemšanu.

Ķeltu pasaulē pastāv kaut kas tāds, kas, šķiet, atmodina cilvēka dabas sapņainību. Jau 7. un 8. gadsimtā īru mūki tiecās pēc to svēto Zelta laikmeta, kuri atveda šo ticību uz viņu krastiem. Vēlākajos gadsimtos cilvēki varēja atkal un atkal piesaukt pusapslēpto ķeltu mantojumu, vēloties atgriezties pie daudz vienkāršākas, tīrākas un mistiskākas ticības, pie dziļākas Dieva radīšanas brīnuma izjūtas un plašākas pieredzes par citām dimensijām, kas atrodamas aiz mūsu pasaulīgās dzīves. Pasaulei, kas ietvēra šos daļēji pagātnē un daļēji iztēlē esošos ideālus, nevajadzētu padarīt mūs aklus pret viņu cildenumu.

Pareizticīgā zinātne par apziņu

Ēģiptes vadmotīvs turpināja atkārtoties visā šajā stāstā, dažkārt pārņemot vadību, dažkārt paliekot kā tāla atbalss. Tas nav tāpēc, ka es censtos kaut ko aizstāvēt. Vienkārši gadījies tā, ka rik daudzu kristietības novirzienu pēdas var izsekot līdz šīs memoriālās valsts pastāvēšanas brīdim.

No visiem minētajiem strāvojumiem visdiženākā ir Austrumu pareizticīgo baznīcas tradīcija. Vārds isihazma ir radies no grieķu vārda hesycbia jeb "miers", atsaucoties uz iekšējā klusuma stāvokli, kas bija šīs prakses mērķis. Isihazma riek piekopta arī mūsdienās kā viena no nedaudzajām ezoteriskās kristietības formām, kas savā smalkumā un dziļumā var sacensties ar tādām diženām sistēmām kā hinduisms un budisms.

Isihazmas saknes ir meklējamas "tuksneša tēvu" garīgajā praksē, kas bija meklētāju un cremītu grupa, kura 3. gadsimtā devās uz Ēģiptes tuksnesīgajiem apgabaliem. Par šīs kustības dibinātāju riek uzskatīts svētais tēvs, vārdā Antonijs, kurš piedzima apmēram 3. gadsimta vidū un pameta civilizēto pasauli apmēram 270. gadā. Viņa dievbijība un askētisms drīz vien kļuva par pamatu leģendai. Viņš dibināja arī semic n mītiskos klosterus, kas lika mūkiem dzīvot atsevišķās cellēs, izman11ijiit tikai savus piederumus un satiekoties vienīgi kopīgo lūgšanu laika. (Atšķirībā no nedaudz vēlākajiem komūnas klosteriem, kuros muki dzīvoja un lūdzās grupās.) Antonija askētiskās prakses pievērsa nelabā uzmanību. Saskaņā ar baznīcas tēva Afanāsija darbu "Svētā Antonija dzīve" sākumā velns meklēja veidu, kā novērst viņu no gai īgās prakses ar dažādu glaimu palīdzību. Kādu nakti "velns, šis nelaimīgais radījums, pat pieņēma sievietes izskatu un atdarināja visas viņas kustības, lai savaldzinātu Antoniju". Antonijs to izturēja, tāpēc velns uzsāka citu uzbrukumu: "Atnākot kādu nakti ar lielu skaitu dēmonu, viņš tā sacirta svēto ar pātagu, ka šis vīrs palika bez valodas guļam uz zemes no pārmērīgām sāpēm. Jo viņš liecināja, ka mokas bija tik pārmērīgas, ka neviens cilvēka sitiens nekad nebūtu radījis viņam tādas ciešanas." Galu galā, protams, Antonijs guva uzvaru, un leģenda par viņu izrādījās ārkārtīgi auglīga augsne mākslinieciskai iedvesmai. Viņa ciešanas nešķīsto garu rokās ir atainotas neskaitāmās gleznās un gravīrās un iedvesmoja pat Gistava Flobēra romānu "Svētā Antonija kārdināšana".

Afanāsija apraksts, kaut arī uzrakstīts uzreiz pēc Antonija nāves apmēram 356. vai 537. gadā (Antonijs acīmredzot nodzīvoja līdz 105 gadiem), pietiekami atgādina svēto dzīves aprakstus, lai izraisītu šaubas par savu patiesumu. Neatkarīgi no tā, vai Antonijs tik tiešām pārcieta dēmonu uzbrukumu, kuru tik šausmīgā veidā aprakstīja Afanāsijs, viņa stāsts ir isihazmas tradīcijas galvenais vadmotīvs cilvēka apziņas atbrīvošana no viņa paša alkām un šausmām.

Šī tradīcija sākās Antonija laikā līdz ar Ēģiptes un Palestīnas apvienošanos un vēlāk, kad tādi mūki kā Fvagrijs Vientuļnieks sāka veidot praktiskā misticisma mācības. 5. gadsimtā Evagrija sekotājs Jānis Kasiāns atveda dažas no šīm mācībām uz Austrumiem. Tur tās iedvesmoja diženāko klosteru izveidošanos, kas kalpoja kā viduslaiku civilizācijas pamats.

Kad 7. gadsimtā Ēģipti un Palestīnu iekaroja arābi, pareizticīgā garīguma centrs pārcēlās uz Bizantijas impēriju un galvenokārt atradās Grieķijā un mūsdienu Turcijā. Līdz 9. gadsimtam mūki bija apmetušies

Atona kalnā Halkidikcs pussalā Grieķijas ziemeļos. 1060. gadā Bizantijas imperators izdeva rīkojumu, liedzot sievietēm atrasties Svētajā kalnā, kā tas tika saukts tajos laikos, Pat sieviešu kārtas dzīvnieki bija aizliegti (izņemot kaķus, kuri bija noderīgi žurku populācijas kontrolei). Līdz pat šai dienai Atona kalns, vīrišķīgākā mūku pārņemtā teritorija, ir pareizticīgo klosteru dzīves centrs.

18. gadsimtā Svētā kalna mūks, vārdā Nikodīms, kopā ar cirti mūku, vārdā Makārijs, izveidoja plašu isihazmas garīguma antoloģiju, kuru nosauca par Tilokalia ("Filokālija") (šis vārds no grieķu valodas ir tulkojams kā "labā mīlestība" vai "skaistuma mīlestība"). Tajā iekļauti teksti, kas datēti no 4. līdz 15. gadsimtam. Visu antoloģiju veido pieci sējumi (mūsdienu izdevumā), sniedzot kodolīgu, tomēr saprotamu isihazmas ceļa apkopojumu.

"Filokālijas" garīgums pievēršas ttous atbrīvošanai no kaisles un apjukuma. Šī nous patieso dabu bieži vien aizēno tulkojumā izmantotie termini. Visbiežākais un nereti vienīgais ir tulkojums, kas tiek izmantots "Filokālijas" angļu versijā, proti, "intelekts". Tomēr vārdam nous ir pavisam neliela saistība ar intelektu mūsdienu izpratnē. Tulkotāji to pieņem kā labāko. Viņu tehniskās vārdnīcas skaidro šo terminu kā "cilvēka augstākā spēja, ar kuras palīdzību ja vien tā ir tīra viņš zina Dievu ļ..ļ Intelekts ļ..ļ izprot dievišķo patiesību ar nepastarpinātas pieredzes, intuīcijas vai "vienkāršas atklāsmes" palīdzību." Tomēr arī tas nav īpaši noderīgi. Ja intelekts tik tiešām "izprot dievišķo patiesību ar nepastarpinātas pieredzes palīdzību", kāpēc tad to vajag attīrīt?

Patiesībā "Filokālijas" garīgumu ir daudz vieglāk izprast, ja grieķu vārdu nous tulkojam kā "apziņu"; tas nevainojami atbilst tā vārda nozīmei, kuru izmanto citi grieķu autori, arī Platons un viņa skola. Šāds tulkojums ļauj daudz skaidrāk ieraudzīt isihazmas ceļu. Nous ir apziņa, kas atrodama "dvēseles dziļumos"; tā ir "sirds acs". (Cilvēki tolaik apziņu uztvēra kā sirdī, nevis galvā mītošu.) Šo terminu var saistīt ar to, ko es saucu par patību vai "patieso es". Savā samaitātajā jeb parastajā stāvoklī šo apziņu rausta un plosa neskaitāmas savā starpā konfliktējošas vēlmes, domas un emocijas. Garīgā meklētāja uzdevums ir atbrīvot nous no šīm "kaislībām" tā, lai tas spētu uzturēties bezrūpīgā stāvoklī. Šajā brīdī apziņa var pieredzēt "nevielisku gaismu", kas pati par sevi ir Dieva būtība. Kā rakstīja Evagrijs Vientuļnieks: " las, kurš mīl Dievu, vienmēr ir ar viņu saskarsmē kā ar savu Tēvu, atraidot ikvienu kaislības pārņemtu domu."

"lilokālijas" autori uzsver, ka šis ceļš nav no tiem vieglākajiem. "Ienaidnieks" jeb velns pastāvīgi gaida slēpnī, lai ievilinātu mūku slazdā. Pēdējam nākas uzturēt nepārtrauktu iekšēju modrību, lai atpazītu ienaidnieka vilinājumus un viņa dēmoniskos pakalpiņus. So modrību nedrīkst atslābināt pat ne uz mirkli, jo atelpa no uzbrukuma vienkārši nozīmē to, ka ienaidnieks ir uz laiku atkāpies, lai uzkrātu spēkus jaunam uzbrukumam.

"Filokālija" mīkstina šo drūmo ainu, atgādinot kandidātiem par garīgo zināšanu prieku, kuram sākumā nedrīkst pilnībā uzticēties. "Sākotnējais prieks ir viena lieta, bet prieks no pilnības pavisam cita. Pirmais nav brīvs no fantāzijas, turpretī otrais ir pazemības stiprums. Starp šiem diviem priekiem ir "dievišķas skumjas" (IKor 7:10) un lielas asaras."

Savā vienkāršībā "Filokālija" atklāj dziļu izpratni par cilvēka psiholoģiju. Savā ikdienišķajā stāvoklī prātu uz dažādām pusēm rausta visa veida kaislības un aizvainojumi, nedodot tam mieru. Tini nekad nepietiek ar savu dzinuļu apmierināšanu vien, jo tas nekad tā īsti nav iespējams; pat ja kāda dzinulis tiek apmierināts, tā vietu drīz. vien aizņem kāds cits. Mierīgs prāts rodas, norobežojoties no šīm kaislībām, līdzsvarojot apziņu un pievēršot to Dievam. Šis arī ir ras "nerimstošais dievlūdzējs", par kuru runā isihastieši.

Viena no pārsteidzošākajām isihazmas psiholoģijas izpausmēm ir tā, ka tas, ko mēs uzskatām kā iekšēju, pastāvīgi tiek aprakstīts kā ārējs. Domas, izjūtas un vēlēšanās ir velna sūtīts impulss. Pat ja tās ir paša radītas (tehniskais termins tam ir logismoi jeb "domas"), tām bieži vien ir pārspīlēti pastāvīga dzīve. Stāsts par dēmona uzbrukumiem Antonijam liek domāt, ka tam bija pat taustāmi fiziskie rezultāti.

Neskaitāmos grēkus, no kuriem mūkiem vajadzēja izsargāties, "Filokālijas" autori uzskaita īsā cilvēces vājumu un netikumu sarakstā. Visnozīmīgākais no tiem ir seksuālās iekāres dēmons, kurš "sāk uztraukt cilvēku jau no viņa jaunības", kā to raksra Jānis Kasiāns. "Šī skarbā cīņa ir jāizcīna gan miesai, gan dvēselei, nevis rikai dvēselei vien, kā tas ir citu vainu gadījumā."

Skaidrs, ka gadījumā, ja cilvēks par savu ideālu pieņemtu pilnīgi šķīstu dzīvi gan domās, gan rīcībā -, šādu mērķi apdraudētu lielākā un spēcīgākā cilvēka daba. Tomēr kāpēc seksualitātei vajadzētu būt tik sliktai? Kā mēs ro redzējām, šis uzskats dominēja gan ķecerīgajā, gan pareizticīgajā kristietībā. Kāpēc šī tradīcija visās tās izpausmēs tik bieži attiecās par pret seksualitāti laulības robežās kā pret nožēlojamu piekāpšanos cilvēka vājumam?

Pat mūsdienās šis jautājums reti tiek uzdots pietiekami nopietni. Kristietības kritiķu attieksme parasti ir izvairīga, uztverot to tikai kā uzspiestas vainas vai miesas ienīšanas gadījumu. Tomēr tas neļauj mums nonākt tuvāk pie izpratnes.

Gandrīz automātiski ienīstā seksualitāte, kas raksturo gan kristietību, gan dažas citas tradīcijas (piemēram, vairākus hinduisma un budisma paveidus), varētu būt radusies no cilvēka seksuālā impulsa nepareizas izpratnes. Raugoties no šī viedokļa, sekss ir tikai vairošanās; jebkura cita tā izmantošana būtu novirze un grēks. Tomēr šāda attieksme nepievērš uzmanību tam, ka seksualitātei, šķiet, cilvēka dzīvē ir daudz plašāka loma nekā citās sugās. Cilvēkiem nav riesta laika vai pārošanās periodu, sievietes nemeklējas. Šādas bioloģiskās stratēģijas būtu noderīgas, ja sekss būtu vienīgi nepieciešamība vairoties. Tomēr cilvēki, šķiet, dabiski vai zināmā mērā ikdienišķi dzīvo zema līmeņa seksuālā uzbudinājuma ietekmē un atklāj nepieciešamību novirzīt šo enerģiju uz dažāda veida interesēm gan seksuāla, gan neseksuāla rakstura. Kaut arī pat tie, kuri nav mūki, seksuālo uzbudinājumu bieži vien varētu uzskatīt par apgrūtinošu, šķiet, tas ir dziļi iesakņojies mūsu dabā. Ja kāds to vēl neapzinās vai uzskata par krišanas un grēka radītajām sekām, viņš viegli varētu attiekties pret seksualitāti kā pret velna noliktu slazdu viņa ceļā.

Kaut arī pastāv acīmredzama iespēja apslāpēt cilvēka seksuālos dzinuļus, ikvienas sektas un laikmeta mūku liecības norāda, ka tas ir ilgs, sarežģīts un nepatīkams process. Pat ja tas beidzas ar neizsakāmu nevieliskās gaismas pieredzi, maz ticams, ka vairums cilvēku vēlēsies to piedzīvot. Ir svarīgi paturēt to prātā, runājot par isihazmu. Tas ir mūku ceļš. Šo tekstu specifiskie, detalizētie un izprotošie norādījumi ir domāti nevis cilvēkiem, kuri dzīvo ikdienas virpulī, bet gan vientuļniekiem, kuri mit izolēti Ēģiptes tuksnesī vai Svētajā kalnā. Pastāv ļoti liela iespēja, ka daudzi no isihastiem teiktu: kamēr cilvēks ir iegrimis šajā pasaulē, sis prakses viņam pat nav jāmēģina.

lasītājs varētu brīnīties, kāpēc darbā par gnostiķu mantojumu vajadzēja uzsākt garu diskusiju par isihazmu. Protams, "Filokālijas" autori, kas bija pārliecināti pareizticīgie, noliegtu pat vismazāko pieņēmumu, ka viņu darbi atgādina gnosticismu. Tomēr daži no izcilākajiem šīs tradīcijas aspektiem ārkārtīgi līdzinās gnostiskajai domai un praksei. Pirmkārt, tajā uzsver zināšanu (gnosis) lielo nozīmi šeit gnosis apraksta kā nous pavēršanos pretī vēl nevieliskajai gaismai. Otrkārt, isihasti-mistiķi dažkārt, šķiet, ir līdzīgi gnostiķiem savā nepatikā pret pasauli. Kaut arī isibasti izmanto pareizticīgo mācību, noliedzot, ka ķermeni un fizisko pasauli ir radījis izvirtis Dievs, īstenībā viņu attieksme bieži bija ļoti līdzīga gnostiķu uzskatiem. Velns, galu galā, ir "šīs pasaules Dievs".

Vai gnostiķi, kuri, kā redzam, mitinājās Ēģiptē, tieši ietekmēja "tuksneša tēvus" un viņu garīgos pēctečus? Kaut ko tādu pierādīt būtu ārkārtīgi sarežģīti. Ikviens pierādījums par labu šādam uzskatam būtu iznīcināts jau pirms krietna laika. Vai šī pārsteidzošā līdzība ir vienkārši cits piemērs maksimai, ka mēs kļūstam par tiem, kuriem izrādām pretestību? Iespējams! Es pats nosliecos par labu trešajai iespējai, ka gan gnostiķi, gan isibasti izrādīja noteiktu attieksmi pret realitāti. Ja kādam būtu pietiekami spēcīga pārdabiskās pasaules uztvere tādas pasaules, kas ir smalkāka un tīrāka par mūsējo, tad esošā pasaule mūsu acīs šķistu kā neprāts vai slazds. Šī atklāsme varētu pat norādīt uz Kristus uzrunas apslēpto nozīmi: "Debesu valstība ir līdzīga tīrumā apslēptai mantai, ko cilvēks atradis noslēpj un ar prieku iet un pārdod visu, kas tam ir, un iegādājas šo tīrumu (Mt 13:44)."

Diskusijas par isihazmu

Kaut arī viņi nekad netika nosodīti kā ķeceri, vienubrīd isihastiem vajadzēja sevi aizstāvēt baznīcas tiesā. Tas notika 14. gadsimta sākumā, kad Rietumu teoloģija atrada ceļu uz Austrumu pareizticību ar kādu cilvēku, vārdā Varlaams no Kalabrijas. Būdams gan grieķis, gan pareizticīgais, Varlaams studēja Rietumos un ietekmējās no sholastikas filozofijas, kas sāka dominēt katoļu domāšanā. 1330. gadā Varlaams tika iecelts amatā Konstantinopoles Universitātē. Karjerisma un polemikas iedvesmots, viņš nolēma iegūt slavu, norādot uz isihastu teoloģiskajām kļūdām. Pēc Varlaama domām, lielākā kļūda bija substance, kas zināma ar nosaukumu "nevieliskā gaisma".

Nevieliskā gaisma, kas tiek saukta arī par "Tabora gaismu", ir ārkārtīgi svarīga pareizticīgo teoloģijā. Tā tiek uztverta kā Dieva "enerģija", kas, kā saka, parādās tieši no viņa būtības. Tas vairāk ir Dieva starojums nekā radīšanas process, tāpēc tam dots šāds nosaukums. Nevieliskās gaismas pieredzes ietekmē isihasts, šķiet, pretendē uz personīgu Dieva pieredzi.

Tas ir sitiens zem jostas vietas ne vien izvēlīgajam Varlaamam, bet arī visai kristietības tradīcijai kopumā. Vairāk nekā, iespējams, jebkura cita diženā pasaules reliģija kristietība vienmēr ir uzstājusi uz milzīgo bezdibeni, kas atdala Radītāju no viņa radības. Hinduisma mistiķi, pieredzot esības dziļāko kodolu, varētu uzdrošināties iesaukties: "F.s esmu tas!" bet neviens kristietis vismaz ne pareizticīgais nevarētu atļauties izdarīt ko tādu. Isihasti nesāka izteikt šādu apgalvojumu. Tomēr šīs kustības sekotāju uzstājība par to, ka viņi ir pieredzējuši nevielisku gaismu, Varlaamam šķita pārāk bīstama.

Varlaama apmācība Rietumu universitāšu sholastikā bija likusi viņam ielāgot, ka Dievs ne ar ko īpašu neatšķiras no cilvēciskas būtnes, taču vienlaikus ir pilnīgi neizzināms. Prāts bija tikai zināšanu līdzeklis un nespēja sniegt cilvēkam pieeju dievišķajām dimensijām. Dievu varēja iepazīt tikai tiešā veidā, izmantojot viņa radības racionālos pētījumus. Isihastu paziņojums par Dieva pieredzēšanu caur nevielisku gaismu Varlaama acīs bija bīstama kļūda.

Lai pasargātu sevi no šādas apsūdzības, Atona kalna mūki izvēlējās no sava vidus teoloģiski spējīgāko vīru Grigoriju Palamu. Lai atspēkotu Varlaama uzbrukumus, Grigorijs sarakstīja divus darbus "Svētā kalna Tomoss", kas vēlāk tika iekļauts "Filokālijā", un "Triāde svēto isihastu aizstāvībai". Abi darbi tiek godāti kā pareizticīgo misticisma galvenie teksti.

Strīds drīz, vien piesaistīja lielu interesi, jo gan baznīca, gan Bizannjas impērija bija nešķirami saistītas, Grigorijs un Varlaams 1341. gadā nk.is publisko debašu laikā, kurās (irigorijs guva uzvaru, galvenokārt veikli norādot uz atšķirību starp Dieva būtību un Dieva enerģiju: mistiķi var pieredzēt pēdējo, bet ne pirmo, saglabājot krasu atšķirību starp Radītāju un viņa radību.

Sakāvi piedzīvojušais Varlaams tūlīt pat atgriezās Itālijā, kur pārgāja katoļticībā; pēdējā informācija par viņu liecina, ka viņš darbojies kā privātskolotājs, mācot grieķu valodu dzejniekam Petrarkam. Tās nebūt nebija cīņas beigas, jo Varlaama lomu uzņēmās kāds bulgārs, vārdā Akidīns, un 1343. gadā Grigorijs tika izslēgts no baznīcas un ievietots cietumā. Tomēr galu galā isihastu pozīcija guva panākumus. 1347. gadā (irigorijs tika atbrīvots un visas apsūdzības ķecerībā tika atsauktas. Kopš 1351. gada viņa idejas ir pieņemtas kā daļa no pareizticīgās baznīcas teoloģijas.

Jāpiemin vēl kāds šī strīda aspekts, kurš skar gnostiskā mantojuma galveno vadlīniju. Grigorija "Triāde svēto isihastu aizstāvībai" aizstāv ne vien isihastu teoloģiju, bet arī praksi. Isihastu mūki paļaujas uz metodi, kas tiek saukta par lūgšanu sirdī un kura pazīstama arī ar nosaukumu "Jēzus lūdzēji". To veido vienas un tās pašas lūgšanas atkārtošana atkal un atkal, ievērojot Pāvila priekšrakstu par "lūgšanos bez mitēšanās" (ITes 5:17). Senāko šādas lūgšanas versiju citē Jānis Kasiāns, par piemēru izmantojot psalmu (70:2): "Dievs, nāc glāb mani, Kungs palīgā steidzies!" Vēlāka un labāk zināma versija skan šādi: "Kungs Jēzu Kristu, apžēlojies par mani, grēcinieku."

Šīs metodes piekopējs nepārtraukti atkārto lūgšanu meditācijas veidā, līdz tā laiž savas skanēs pašos sirdspukstos. Tāpēc arī tai dots šāds nosaukums! Isihasts arī izmanto noteiktas ritmiskas elpošanas metodes, lai palīdzētu sev šajās pūlēs. Viņu pretinieki iebilda, ka tas viss noved pie "dievišķās žēlastības ievadīšanas sevī caur nāsīm". Vēl vairāk lūgšanas iesakņošanās sirdī pārkāpj garīgā ceļa būtību, kuru veido nous atbrīvošana, proti, apziņas atdalīšana no ķermeņa. Saskaņā ar Grigorija tekstu: "Šie cilvēki saka, ka mums nav taisnība, kad vēlamies norobežot savu nous ķermenī. Tā vietā, viņi saka, mums vajag to atdalīt no ķermeņa. Viņi asi kritizē dažus mūsu cilvēkus un raksta pret viņiem, aizbildinoties, ka mūsu biedri iedrošina iesācējus ielūkoties sevī un uzņemt nous ar elpošanas palīdzību."

"Triādē svēto isihastu aizstāvībai" rakstīts, ka isihazma ir veids, kā atbrīvot nous no kaislībām un atgriezt pie Dieva. Attīrīts tas atgriežas ķermenī, lai kļūtu par mājas galvu, proti, par cilvēcisku būtni. Kā to apraksta Grigorijs:

Lūk, kā mēs vēršamies pret šo "grēka likumu". Mēs izdzenam to no ķermeņa, un tā vietā nododam uzraudzību nous rokās, ar kura ietekmi dodam spēku katrai psihei un katrai ķermeņa sastāvdaļai, kas atsauksies nous vadībā.

Sajūtām mēs nosakām objektu un darbības robežas. Šī likuma izpausme tiek saukta par "paškontroli". Psihes kaislīgajai daļai mēs sasniedzam augstāko esības stāvokli, kurš nes sevī "mīlestības" vārdu.

Mēs attīstām arī racionālo daļu, novēršot visu, kas neļauj domai pievērsties Dievam. So likuma daļu mēs saucam par "modrību".

Grigorija arguments atklāj lielāko atšķirību no gnostiskā impulsa, kurš, kā jau redzējām, uzsver apziņas atbrīvošanu no ķermeņa. Isihazma nenozīmē nous atbrīvošanu no ķermeņa, "jo ķermenis nav ļaunums"; drīzāk tā palīdz atbrīvot nous no kaislībām. Tādējādi attīrīts un atbrīvots nous ir spējīgs valdīt pār psihi un ķermeni, pārmaiņus tos arī iesvētot. Saskaņā ar Grigorija pārliecību tas neveido nekādas pretrunas ar pareizticīgo mācību, kas vienmēr ir uzsvērusi, ka Kristus pats ir pierādījis miesas svēto būtību ar augšāmcelšanās palīdzību. Turpretī gnostiķi noliedza miesas svētumu. Viņi mēdza noliegt augšāmcelšanos ar tādām doktrīnām kā, piemēram, dokētisms.

Tomēr vairuma pareizticīgo un katoļu mistiķu darbu emocionālais spēks, kurš uzsver miesas piesārņojumu un vajadzību atdalīt prātu no pasaules, bieži vien šķiet tuvāks gnostiķiem nekā Grigorijam. Ir paradoksāli uzskatīt, ka pārmērīgi gnostiskais priekšstats, proti, radikāla nevēlēšanās saistīt ķermeni ar garu, tika pārņemts no Varlaama, kurš bija sholastiskās filozofijas aizstāvis un galu galā pārgāja katoļticībā laikā, kad katoļu baznīca vajāja katarus Rietumos par līdzīgu uzskatu paušanu, l ai kā ari būtu, vēlākā reliģijas vēsture bieži atklāj konfliktējošus strāvojumus vienas organizācijas ietvaros.

Meistara Ekharta aizstāvība

Isihazinu pareizticībā ļāva saglabāt ne tikai tādi teoloģijas ģēniji kā (Grigorijs Palama, bet arī grieķu domāšanas smalkums un elastīgums. 14. gadsimtā grieķu pasaulei bija vairāk vai mazāk nemainīga filozofiskā tradīcija, kuras saknes stiepās gandrīz divus tūkstošus gadu senā pagātnē. Lielākā daļa no tās gan pagānu, gan kristietības izpausmē bija mistiskas atklāsmes apgaismota. Tādējādi grieķu prāts bija labi apbruņots, lai atvairītu Rietumu traucējošās sholastikas uzbrukumus.

Lielākoties Rietumu mistiķi nebija tik veiksmīgi kā vīrs, kurš, iespējams, bija diženākais sava laika garīgais sapņotājs, Meisters Kkharts.

Ekharts piedzima aptuveni 1260. gadā F.furtē Vācijā; viņa tēvs bija pārvaldnieks bruņinieka pilī Tīringenes mežā. Aptuveni piecpadsmit gadu vecumā puisis iestājās dominikāņu klosterī un uzsāka ilgu apmācības kursu, kurš bija nepieciešams, lai iestātos šajā ordenī. Iespējams, ap 1280. gadu viņš mācījās Parīzē un Ķelnē. Nākamās ziņas par Kkhartu ir pieejamas no 1294. gada, kad par viņu raksta kā par "brāli Ekhartu, Efurtes klostera priekšnieku un Tīringenes vikāru". Viņa īsais darbs "Sarunas par pamācībām" tiek datēts ar šo pašu laiku.

Ap to laiku dominikāņi nosūtīja viņu uz Parīzi Rietumu izglītības centru -, lai uzsāktu debates ar lielākajiem sāncenšiem franciskāņicm. Viņš izpildīja savu pienākumu pietiekami labi, lai saņemtu augstāko vērtējumu Parīzes kolēģijā un turpinātu karjeru dominikāņu ordeņa ietvaros. No 1302. līdz 1303. gadam viņš vadīja dominikāņu teoloģijas katedru Parīzē un tika uzaicināts šajā amatā vēlreiz no 1311. līdz 1313. gadam (rets gods). Kad Ekharts sasniedza 60 gadu vecumu, viņu izvirzīja ārkārtīgi nozīmīgajam profesora amatam Ķelnes augstskolā. Iespējams, vairums viņa sprediķu, kas saturēja pašu mācības būtību, rika nolasīti šajā laikā.

Būdams jau cienījamā vecumā, Ekharts tika apsūdzēts ķecerībā. Apsūdzētājs bija dominikāņu biedrs, kurš, izlasījis viņa darbus, izveidoja sarakstu ar atrastajām teoloģiskajām kļūdām. Ekharts par šīm apsūdzībām bija patiesi sašutis. "Es varu kļūdīties, bet nevaru būt ķeceris, jo pirmais ir saistīts ar prātu, bet otrais ar gribu!" viņš atbildēja. Kkharts uzstāja, ka nav pieļāvis kļūdas, un, ja tomēr būtu, atteiktos no tām. Viņš, izmantojot savas tiesības, iesniedza lietu izskatīšanā pāvestam un devās uz Aviņonu (pāvesta atrašanās vietu), lai sevi aizstāvētu.

Kamēr inkvizīcija veica izmeklēšanu, pagāja vairāki gadi. 1327. gada februārī Ekhartam tika paziņots, ka viņa apelācija Aviņonai ir noraidīta. Tā ir pēdējā ziņa, kas par Ekhartu dzirdēta, viņam dzīvam esot. 1329. gada bullā, nosodot Ekharta mācību, pāvests Jānis XXII par viņu runā kā par mirušu. Ekhartam, iespējams, pat paveicās, jo viņu ļoti apbēdinātu bullā rakstītais par to, ka viņu maldinājis "visu melu tēvs, kurš bieži parādās mums kā gaismas eņģelis, sējot ērkšķus un dzelkšņus gan ticīgo, gan vienkāršo ļaužu vidū".

Kāpēc baznīca nosodīja Ekhartu? Atgriežoties no Parīzes debatēm, viņš teica: "Kad lūdzos Parīzē, sacīju un, manuprāt, tas bija labi teikts -, ka ar visu savu zinātni šie cilvēki Parīzē nebija spējīgi saskatīt Dievu pat ne mazākajā radībā, pat ne mušā!" Šis paziņojums izskaidro visu. Pirmkārt, tā noskaņa atklāj Ekharta raksturu -skarbu un atklātu, tomēr ar neizmērojamu garīgo dziļumu. Otrkārt, daudz izsaka viņa piezīme, ka mācītie Parīzes vīri nespēja pateikt pat to, kā Dievs izpaužas mušas lidojumā. Savā ziņā šis strīds daudz neatšķīrās no tā, kurš nošķīra Varlaamu un (Jrigoriju.

Baznīcas kalpus satrauca Ekharta tieksme runāt par Dievu kā par visu dzīvo būtņu sastāvdaļu (pat, kā pieņemam, mušu). Vienā brīdī savā garajā "Aizstāvībā" viņam nācās izskaidrot šādu apgalvojumu: "Mana dzīvošana ir Dieva esība jeb mana dzīve ir Dieva būtība; lai kāds arī būtu Dievs, tas jebkurā gadījumā ir mans." Šķita, ka šāds apgalvojums izdzēš atšķirību starp radījumu un Radītāju, lai gan tradicionālā kristietība to vienmēr ir cieši sargājusi.

Līdzīgā veidā Ekharts mēdza padarīt neskaidru atšķirību starp Dieva dēlu kā unikālo Trīsvienības otro personu un Dieva dēlu katrā no mums, kas arī ir mūsu patiesā būtība.

Tēvs… radīja mani kā savu Dēlu un tādu pašu Dēlu. Viss, ko

Dievs dara, ir vienots; tādējādi viņš radīja mani kā savu Dēlu

bez kādas atšķirības… Tāpēc debesu Tēvs patiesi ir mans Tēvs, jo es esmu viņa Dēls un no viņa nāk viss, kas man pieder, jo es esmu tas pats Dēls un ne kāds cits, jo Tēvs dara tikai vienu, tādējādi viņš padara mani par savu Dēlu bez atšķirības.

Mēs esam viņā pārveidoti un mainīti, tāpat kā sakramenta laikā maize pārtop par Kristus miesu; lai cik daudzi kukuļi šeit būtu, tie visi kļūst par Kristus miesu.

Šajā citātā Ekharts izsaka vienu no ezoteriskās kristietības būtiskākajiem apgalvojumiem. Tēvs ir dievības pārpasaulīgais aspekts. Tas ir dievišķais kodols, patiesais "es", kas pastāv vienāds ikvienā no mums. Tieši šis kodols mūs apvieno, jo šis "es" ir vienāds katrā no mums, lai cik arī paradoksāli tas skanētu. Lai "pārveidotos un pārtaptu par Kristus miesu", ir jāsāk apzināties ar izziņas vai pieredzes palīdzību šo pamatīgo vienotību gan ar visiem pārējiem Dieva dēliem, gan pašu Ievu.

Teju ikviens ezoteriskais kristietis kādreiz ir teicis ko līdzīgu. Tomēr Kkharta laikā baznīca nespēja to pieņemt, tāpat kā to nespētu baznīcas mūsdienās. Izsakoties Ekharta vārdiem: "Tēvs nemitīgi radīja savu Dēlu, un, vēl vairāk, viņš mani radīja kā savu Dēlu, sev līdzīgu Dēlu!" Tas, šķiet, izgaisina atšķirību starp Dievu un cilvēku un draud ar cilvēcisko būtņu dievišķošanu, lai gan arī pats Kristus ir teicis: "Jūs esat dievi (Jņ 10:34)." Tas ir vēl ironiskāk, jo Kristus šo apgalvojumu izteica (citējot psalmu S2:6), lai atspēkotu savus jūdu pretiniekus, kuri norāja viņu par uzdrīkstēšanos saukt sevi par Dieva dēlu. Pēc vairāk nekā 1300 gadiem Ekharts sastapās ar viduslaiku farizejiem, paužot līdzīga veida atklāsmi. Tā kā gan Kristus, gan Ekharts bija izglītoti, šādam cilvēkam varētu būt bīstami apzināties savu vienotību ar Dievu; autoritātēm tas liek just greizsirdību. Mistiķi nepārtraukti sastopas ar šo problēmu, tādēļ izmanto pilnīgas klusēšanas kodeksu.

Ekharta "Aizstāvība" atklāj arī viņa valodu. Viņa izmantotā terminoloģija "esence", "predikācija", "divdomība" un "bezieruna" ir aizgūta no Aristoteļa filozofijas, kuru Akvīnas Toms tikko bija pielāgojis katoļticībai. Būtībā Ekharts arī izveidoja vairākus sholastiska rakstura darbus latīņu valodā, kas ir mazāk zināmi par viņa vācu sprediķiem un traktātiem. Aristoteļa loģikas un mistisku izskaidrojumu apvienošana bieži rada ievērojamas atklāsmes. Tomēr Aristoteļa termini un kategorijas Ekharta darbos rada dīvainu un neiederīgu pieskaņu. Nav tā, ka meistars šos vārdus nesaprastu, jo viņa dominikāņu izglītība attīstīja lielisku spēju uztvert šādu domāšanu, turklāt arī Akvīnas Toms bija dominikānis, tomēr viņi drīzāk ne vienmēr pietiekami labi spēja pasniegt savu mistisko atklāsmi. Aristoteļa kategorijas ar nežēlīgu itin visa iedalīšanu šķirās un sugās reti pienācīgi novērtēja jomu, kurā pretrunas tiek vai nu izkliedētas, vai pārspētas.

Tas, ka katoļu baznīcai nācās paļauties uz Aristoteli un Akvīnas Tomu, lai skaidrotu savu pasaules uztveri, dažkārt rika uztverts kā traģēdija. Tā tas arī varētu būt. Mums to ir grūti atzīt, jo pat mūsdienās, proti, pēc astoņiem gadsimtiem, mēs joprojām esam šī pasaules uzskata produkti. Kaut arī katoļu baznīca pakāpeniski atmeta sholastiķu un šobrīd tā tiek uzskatīta par dīvainu filozofijas vēstures senlietu, šī mācība ārkārtīgi ietekmēja mūsu domāšanu. Rietumu spēja radīt ārkārtīgi precīzus iedalījumus liii ļoti smalkas atšķirības ir Aristoteļa atstātais mantojums. No turienes radusies arī mūsu interese pret empīriskiem pētījumiem un neapgāžamiem faktiem. Jautāt par to, vai mēs būtu labāki bez šādas attieksmes, būtu tas pats, kas censties noskaidrot, vai mums būtu labāk, ja mūsu vecāki nekad nebūšu tikušies. Bez viņiem mēs nepastāvētu.

Tomēr Ekharta liktenis liek domāt, ka Rietumu civilizācija ir dārgi samaksājusi par Aristoteļa domāšanas lielisko mehānismu. Kopš tā laika tradicionālajai Rietumu filozofijai un teoloģijai bija grūti saprast, ko īsti darīt ar mistisko atklāsmi vai ikvienu apziņas stāvokli, kas neiekļaujas ikdienišķākajā pieredzē. Parasti viņi izvēlējās vieglāko ceļu un reaģēja tā, it kā šo lietu nebūtu vispār. Mums Eiropas civilizācijas mantiniekiem tas ir nesis ārkārtīgi lielas ciešanas. Fiziskās pasaules pārvaldīšana nav izārstējusi alkas pēc kā cita; izveicīgā darbošanās ar matēriju nav atņēmusi ilgas pēc kā garīga. Tomēr pārāk bieži mums tika teikts, ka tiekties pēc šādām lietām ir nereāli, tāpēc, pārliecinot sevi, ka tās ir bērnu fantāzijas, mēs aizvietojām savas ilgas ar materiālajiem priekšmetiem. Šis aizstājējs nespēj apmierināt vēlmes, turklāt mēs to labi apzināmies. Tomēr šobrīd materiālie labumi ir vienīgās lietas, kuras mēs kā civilizācija spējam uzskatīt par reālām.

6. nodaļa Renesanses zintnieki

Ja man vajadzētu pārveidot gnostiskā mantojuma vēsturi par drāmu, tad es tai pievienotu divus faktus. Pirmais būtu saistītas ar diženās duālistiskās ķecerības uzplaukumu un pagrimumu. Otrais sāktos ar kabatas ieviešanu vispārējā Rietumu kultūras mantojumā.

Kabala jau ir parādījusies šajā stāstā kā daļa no I.angedokas garīgās izaugsmes kataru laikā. Kā jau redzējām, tolaik jūdu ezoteriskā doktrīna ieguva nosaukumu "kabala" (kas ebreju valodā nozīmē "tradīcija"). Tomēr kabalas sākumi ir meklējami daudz agrāk. Jūdu leģendas atklāj tās pēdas jau tajā laikā, kad Ādams tika izraidīts no Ēdenes dārza. Tad ercenģelis Raziēls deva viņam mācību grāmatu, kas ļautu atgriezties atpakaļ. ("Raziēla grāmata" patiešām pastāv, lai gan to veido burvestību un maģisku formulu apkopojums no viduslaikiem.) Ādams nodeva šo mistisko darbu savam dēlam Setam, kurš deva to tālāk Noam, kas ar to apmācīja savu dēlu Šemu. Ābrahāms apguva tās mācību no Melhisedeka, mistiska Salemas ķēniņa, kurš bija "visaugstākā Dieva priesteris" (I Moz 14:18) un kura ezoteriskās zināšanas dažkārt tiek saistītas ar Šemu. Ābrahāms apmācīja tajās Izaku, kurš nodeva zināšanas Jēkabam, kurš savukārt apmācīja jozua.

Tajā pašā laikā citā stāsta versijā šī tradīcija sākas ar Ēnohu pirmo pilnībā apskaidroto cilvēcisko būtni, kas "vadīja savas gaitas ar Dievu" (I Moz 5:22) un pārtapa par eņģeli Metatronu, kurš vada cilvēces garīgo attīstību. Metatrons parādījās Ābrahāmam Melhisedeka izskatā un iepazīstināja ar slepeno doktrīnu.

Pētnieki uzskata, ka kabalas pirmsākumi atrodami mūsu ēras pirmajos gadsimtos kā daļēji gnostiska un daļēji neoplatoniska ietekme uz jūdaismu.

Geršoms Šolems, dižens mūsdienu kabalas pētnieks, norādīja, ka "gnosticisms viena no pēdējām un diženākajām mitoloģijas izpausmēm reliģiskajā domāšanā… sniedza izteicienus jūdu mistiķu izmantotajai valodai". Senākā no zināmajām kabalas versijām, kas parādījās I. un 2. gadsimtā, ir saistīta ar kustību, kuras nosaukumus bija "merkavas misticisms". Vārds merkava ebreju valodā nozīmē "kaujas rati", un šīs tradīcijas sekotāji centās atdarināt pieredzi, kas aprakstīta Ecehiēla grāmatas pirmajā nodaļā, kurā pravietis izklāsta juceklīgu vīziju, kurā iesaistītas "dzīvas būtnes" kopā ar sava veida transportlīdzekli uz riteņiem. "Kad būtnes gāja, tām blakus gāja arī riteņi, un, kad tās pacēlās virs zemes, pacēlās arī riteņi (Ech 1:19)." Kaut arī merkavas mistiķu prakses patiesā daba joprojām ir neskaidra, rajā, iespējams, bija iesaistītas sava veida vīzijas, kuras izraisījis bargs askētisms un lūgšanas.

Sākotnējā vīzija Ecehiēlam parādījās trimdas laikā Babilonijā 6. gadsimtā pirms mūsu ēras, kad pravietis bija "ar izsūtītajiem ļ..ļ viņpus Kebaras upes (Ech 1:1)". Tas liek domāt, ka saknes kaujas ratu vīzijai un misticismam varētu būt meklējamas Babilonijā. Acīmredzot gan trimdas laikā, gan pēc tās jūdi rika pakļauti plašiem ezoteriskās domāšanas novirzieniem, kuri plūda no Babilonijas, Persijas un Grieķijas. Tis lielā mērā noteica viņu reliģisko domu un literatūru, ieskaitot Bībeles vēlākās grāmatas. Pēc apmēram sešiem gadsimtiem jūdu strāvojums atklāja ceļu atpakaļ uz ezoteriskās domāšanas ierasto atrašanās vietu Vidusjūrā, palīdzot piešķirt formu gan gnostiķu, gan sākotnējām katoļu kristietības skolām. Pēdējās attiecīgi tika pakļautas jūdu mistiķiem; kultūras strāvojumi reti plūst tikai vienā virzienā.

Šis ir vienīgais uzskats, kas tik tiešām attaisno sarežģīto jūdaisma, kristietības, grieķu filozofijas, kā arī Persijas, Babilonijas un Ēģiptes reliģiju ietekmi pirmajos gadsimtos pēc Kristus. Tomēr tas viss notika simtiem gadu pirms kabalas parādīšanās viduslaikos. Līdz tam ezoteriskās idejas pie dzīvības uzturēja nelielas un slepenas jūdu lietpratēju skolas, kas atradās nomaļus un tik savstarpēji tālās vietās kā Babilonija un Vācija. Kabala spēja iekarot ierobežotu daļu sabiedrības tikai 12. gadsimtā, jo tika pieminēta darbā Sefer ha-Bahir jeb "Apgaismības grāmata". Kaut arī šis ārkārtīgi mistiskais darbs, iespējams, tika uzrakstīts Vācijā vai Austrumos, 12. gadsimtā tas parādījās Provansā. (Ta kā šajā laikā un vietā katarisms bija panākumu augstumos, pētnieki ir centušies saistīt kabalu ar bonshommes (labdariem), tomēr lielākoties veltīgi.) 12. un 13. gadsimtā Babir papildināja citi teksti, arī koncentrētais Zohar jeb "Krāšņums", kuru veidoja plašs un saraustīts mistisks komentārs par Pentateihu (jeb piecām Mozus grāmatām).

Lai izsekotu kabalas rašanās saknēm, mums būtu pārāk jāatkāpjas vēsturē, tomēr ir vērts apskatīt tās vadmotīvus. 11. un 12. gadsimtā, pateicoties Aristotelim, kura darbi bija lasāmi arābu valodā, jūdu pasauli iekaroja arvien racionālāka attieksme pret reliģiju. Jūdu mistiskā mantojuma aprūpēji nolēma pasniegt savas idejas plašākas publikas apspriešanai daļēji tāpēc, lai cīnītos ar šo racionālismu.

Nosodītie Piko secinājumi

Kabala kristietībā ienāca ļoti līdzīgu iemeslu dēļ. 15. gadsimta beigās Aristoteļa filozofija sholastikas veidā tika pieņemta par katoļu baznīcas oficiālo mācību. Sholastika bija saistīta ar pārāk sausu un pedantisku pieeju, kas bieži vien kļuva par parastu sīkumainību. Šī laika noslieci labi raksturo vecā paruna par teologu strīdiem, kas saistīti ar jautājumu, cik daudzi eņģeļi var izvietoties uz adatas gala. Kā jau redzējām iepriekšējā nodaļā, šāda pasaules uztvere ne visai labi sakrīt ar mistisku pieredzi.

15. gadsimta vidū uzplaukstošās renesanses sabiedrība bija izsalkusi pēc svaigas pieejas gan intelektuālajā, gan garīgajā jomā. Izsalkumu pēc zināšanām palielināja tas, ka 1453. gadā Konstantinopole krita turku rokās un daudziem mācītiem grieķu vīriem nācās bēgt rietumu virzienā uz Itāliju, līdzi ņemot tekstus un (kas bija tikpat svarīgi) prasmes tos lasīt. Šo periodu raksturo Rietumu grieķu klasiķu atkārtota atklāšana. Turklāt iespiešanas izgudrošana to paātrināja vēl vairāk.

Tas bija laiks, kad Marsilio Fičīno tulkoja Corpus Hermeticum uz latīņu valodu, izraisot alkas pēc antīko prātnieku prisca tbeologia jeb "senās teoloģijas". Fičīno atklāja citu "senās teoloģijas" pierādījumu Platona un Pitagora, kā arī hermētisma tekstos. Kā jau minēju 2. nodaļā, viņš pamanīja universālās czoteriskās doktrīnas pēdas aurea catena jeb "zelta ķēdi" -, vijamies cauri šo filozofu un ar tiem saistīto pagānu gudrībai.

Ja Fičīno paveica priekšdarbus, tad viņa skolnieks Džovanni Piko della Mirandola (1463-1494), augstmanis no neliela īpašuma blakus Modēnai, pasniedza kabalu sabiedriskai apspriešanai kristīgās pasaules vidū. Kā daudzi citi šī laika vīri, Piko bija negausīgs savā tieksmē pēc zināšanām un alkatīgs mīlestībā pret dzīvi. 1486. gada maijā, sasniedzis 23 gadu vecumu, viņš zirga mugurā aizbēga kopā sievu kādam džentlmenim no Areco. Kad ar jātnieku kompānijas atbalstu dāmas vīrs pārveda viņu atpakaļ, Piko pavadīja vasaru, aizraujoties ar gaistošāku nodarbi, proti, kabalas studijām.

Tolaik Piko par ebrejiem neko daudz nezināja, diez vai viņš arī apguva pietiekami daudz, lai izlauztos cauri kabalas neskaidrajiem tekstiem. Lielākoties viņam nācās paļauties uz kristietību pieņēmušā jūda Samuela ben Nisima Abulfaraja (pazīstams arī kā Flāvijs Mitridats) tulkojumu.

Mitridats bija neparasta personība šajā tradīcijā, kas vispār radīja daudzas neparastas personības. Pirms pieciem gadiem viņš lasīja sprediķi Vatikānā, kura laikā apgalvoja, ka slēptā jūdu liecība no Talmuda pirmskristietības versijas apstiprina Kristus ciešanu mistērijas. Iedomīgs un savtīgs Mitridats tomēr neatteicās no augstiem intelektuālā godīguma standartiem, virzot savus skolniekus projām no viltotajiem kabalistiskajiem tekstiem, kurus bija sarakstījuši citi jūdu pārbēdzēji.

Pēc aizvadītās vasaras, kuras laikā Mitridatam nācās strādāt bīstamā ātrumā (tajā laikā viņš iztulkoja apmēram trīs tūkstošus folianta lapu), 1486. gada novembrī Piko uzradās ar pamatīgu "900 dialektisku, morālu, fizikas, matemātikas, metafizikas, teoloģijas, maģijas un kabalas slēdzienu apkopojumu, kas daļēji tika izskaidroti saskaņā ar viņa viedokli, taču daļēji ar Haldejas, arābu, ebreju, grieķu, ēģiptiešu un latīņu gudro vīru garu". Šie "slēdzieni", kā teica Piko, tika uzrakstīti tādā veidā, kas "atdarina nevis krāšņo Romas valodu, bet gan slaveno Parīzes strīdnieku runas manieri", kas ir sholastiķu žargons Aristoteļa stilā.

Tas atklāj Piko "Slēdzienu" līdzību ar Meistara F.kharta "Aizstāvību". F.kharts savā darbā izmantoja sholastikas valodu svārstīgi un šaubīgi, pārāk labi zinādams, kā šādi pasniegtas idejas skanēs inkvizitoru ausīs, turpretī l'iko šo pašu žargonu izmantoja bezkaunīgi, sajūsmināti un pārdroši. Būtu grūti iebilst, ka šī kolekcija ataino saskaņotu mistisku un filozofisku uzskatu, l'ats l'iko teica, ka tā ir domāta diskusijām, un ievadā piedāvāja "apspriest to publiski" ar ikvienu atnācēju.

Iespējams, neviens no secinājumiem nebija tik valdzinošs kā septiņi simti astoņdesmitais: Nulli7 scientia, quae nos magis certificet de divinitate ( '.bristi, quam Magia et Cabala. ("Nav tādu zināšanu, kas par Kristus dievišķību mūs pārliecinātu vairāk kā maģija un kabala.") Tas bija pārdrošs apgalvojums ne tikai tāpēc, ka bija pretrunā ar Aristoteļa un Akvīnas Toma mācību, kas tajā laikā jau kļuva par dominējošo katoļu baznīcā, bet arī tāpēc, ka priekšplānā izvirzīja ezoterisko tradīciju, kas līdz tam nebija pieejama ārpus jūdu pasaules robežām.

Kaut arī l'iko aicināja ikvienu pētnieku ierasties un apspriest šīs idejas ar viņu, pāvesta komisija secināja, ka 13 no viņa tēzēm ir ķecerīgas, un pāvests Inocents VIII aizliedza jebkādas šāda veida sanāksmes, l'iko atteicās no problemātiskajiem secinājumiem, tomēr tik apšaubāmi, ka pāvests turpināja uzbrukt, aizliedzot visus 900. l'iko bēga uz Franciju, kur acīmredzot tika arestēts. Ar Francijas karaļa Čārlza VIII starpniecību viņš rika izdots pāvestam un pavadīja atlikušo īso dzīvi Florencē, kur nomira 31 gada vecumā.

Savos darbos l'iko aizsāka tēmu, kas turpina rezonēt starp ezoteriķietn līdz pat šai dienai. Tas ir uzskats, ka "Mozus kalnā saņēma no Dieva ne tikai baušļus, kurus atstāja pēcnācējiem pirmajās piecās (Bībeles] grāmatās, ber arī patiesu un daudz mistiskāku baušļu skaidrojumu. Vēl vairāk, Dievs viņam lika katrā ziņā paziņot baušļus cilvēkiem, tomēr nenodot to skaidrojumu rakstītā veidā vai padarīt zināšanas plaši pieejamas masām." Šie noslēpumainie un mutiski nodotie baušļi bija kabala.

Saskaņā ar l'iko arī kristietība nodeva slepenu tradīciju, slēpjot to no vienkāršo ļaužu acīm: Jēzus "masām sludināja līdzībās un atsevišķi sniedza zināšanas dažiem mācekļiem, kuriem saprotamā veidā tika pasniegti debesu valstības noslēpumi bez kādiem pārnestās nozīmes izteicieniem". l'iko ar nolūku citē Dionīsiju areopagītu, jo "tā bija noteikta un svēta baznīcas paraža izpaust vairumu slepeno dogmu nevis rakstiski, bet tikai mutiski un tikai tiem, kuri bija attiecīgi iesvētīti". Līdzīga veida mācības mēs esam redzējuši starp gnostiķiem, Klementa un Origēna sekotājiem.

I'iko neuzskatīja, ka šīs slepenās zināšanas bija izplatītas tikai jūdu tradīcijas vai viņu mantinieku robežās. Piebilstot, ka "Mozus rika apguvis visu ēģiptiešu dzīves gudrību" (Apd 7:22), I'iko uzskatīja ēģiptiešu zināšanas par avotu un izcelsmi ne vien ebreju filozofijai, bet arī grieķu pasaules uztverei. "Visu, ko mēs grieķos uzskatījām par augstāka līmeņa zināšanām Pitagora, Platona, Empedokla un Dēmokrita darbus -, meistarīgi izmantoja arī ēģiptieši," viņš apgalvoja. Paziņot, ka šī ezoteriskā doktrīna nāca no Ēģiptes, bija izšķirošs solis. Padarot Ēģipti par vienoto garīgo priekšteci grieķiem un ebrejiem, gan l'iko, gan Fičīno pieprasīja atzīt, ka ezoteriskā doktrīna pieder nevis Israēla tautai vien, bet gan visai cilvēcei. Tam bija saprātīgs pamatojums. Ja šāda veida doktrīna ir patiesa, tai vajadzētu būt patiesai ikvienā gadījumā; ja tā ir patiesa ikvienam, tad tā nevar būt vienas nācijas īpašums.

Mūsdienu izglītotajam cilvēkam lielākā daļa kabalas šķistu pazīstama. Viena no galvenajām kabalas doktrīnām ir desmit sefirot (sfēras) Dieva principi, kas plešas ārkārtīgi milzīgā attālumā starp Absolūtu un fizisko pasauli. Sīs sfēras dažkārt tiek pasniegtas desmit koncentrisku apļu veidā, liekot tām izskatīties līdzīgām Dantes un viņa garīgo priekšteču aprakstītajām paradīzēm.

Kabala runā arī par četrām pasaulēm dievišķo, garīgo, psiholoģisko un fizisko. Viena no tām, proti, garīgā pasaule, kas ebreju valodā tiek apzīmēta ar vārdu Briah, ir tā, ko I'iko sauc par "saprotamo" jeb "eņģeļu" pasauli. Viņš pielīdzina to Platona ideju valstībai. Psiholoģisko pasauli, kuru ebreju valodā sauc par Yetzirah jeb "formu" valstību, I'iko dēvē par "debešķīgu". Tāpat kā vairums kabalistu, viņš pielīdzina šīs sfēras planētām.

Tomēr pastāv arī krietna daļa no šīs kabalistiskās doktrīnas, kas nešķistu zināma pat daudz lasījušam kristiešu intelektuālim. Trīsdesmit gadus pēc l'iko nāves 1527. gadā viens no viņa kabalas skolotājiem, vārdā Datilo, nolasīja dažas lekcijas, kuras apmeklēja kristiešu Austrumu pētnieks, vārdā Johans Alberts Vidmanstads. Lūk, Vidmanstada viedoklis par vienu no Datilo teorijām:

Atsevišķas dzīvības sēklas guļ apslēptas zemes iekšienē un elementos, kas atrodas tai apkārt. Pateicoties šīs pasaules ļkas ir daba] nenogurstošajām pūlēm, kā arī radīšanas un pagrimuma cīņas rezultātā šīs dzīvības sēklas ceļo cauri dažādiem [veidu] augiem, krūmiem, augļu kokiem un dzīvām būtnēm visu ceļu līdz cilvēka ķermenim un jūtīgajai dvēselei. Pēc tam, kad tajos tika ielieta dievišķā dvēsele, viņi tika uzņemti mūžīgai svētlaimei, pat ja salīdzinājumā ar šo [augstāko dvēseliļ šīs būtnes ir zemākas, jo nāk no zemes.

Pārbiedētais Vidmanstads turpina atmaskot šīs "absurdās idejas", kuras ir "izrautas no jūdu kabalas, lai uzbruktu Kristus baznīcai".

īsti nav skaidrs, kāpēc šī doktrīna bija tik "absurda" un kāpēc Kristus baznīcai vajadzētu būt tik apdraudētai. Tomēr pašai doktrīnai jau tolaik bija radniecīgs loks: Datilo mācība ārkārtīgi atgādināja manihejiešu priekšstatu par gaismas daļiņām, kuras ir ieslodzītas it visās lietās. Vēlāk 16. gadsimtā tā pati ideja kļuva par slavenā kabalista Izaka Lurias (1534-1572) domāšanas skolas centrālo tēmu. Bieži tā tiek pasniegta kā Lurias savdabīgā atklāsme, tomēr šīs rindas liek domāt, ka tēmas saknes stiepjas krietni tālāk par kabalas tradīciju. Ideja par to, ka nedzīvajā matērijā, kā domājams, pastāv dzīvība un pat sava veida apziņa, ir sastopama arī alķīmijā.

Reihlins un svētie vārdi

Viens no Piko ietekmīgākajiem studentiem bija vācu pētnieks Johans Reihlins ( 1455-1522), kurš satika Piko 1490. gadā un iedvesmojās no viņa uzsākt ebreju valodas un kabalas studijas. Kaut arī Piko ebreju valodas prasmes joprojām ir zem jautājuma zīmes, par Reihlina zināšanām nav nekādu šaubu. Pievienojot šo valodu savai latīņu un grieķu valodas prasmei, viņš kļuva par cilvēku, kurš, kā viņu aprakstīja kāds kolēģis, bija miraculum trilingue "trīsvalodu brīnums" -un 1506. gadā publicēja ebreju valodas gramatikas rokasgrāmatu un vārdnīcu. Atšķirībā no vairuma viņa laika izglītoto kristiešu, viņš uzstāja, ka cilvēks nevar pareizi saprast Veco Derību, nezinot ebreju valodu, un acīmredzami kļuva par ebreju grāmatu un literatūras aizstāvi. Liktenīgā kārtā viņa galvenais pretinieks bija kristietībā pārgājis ebrejs, vārdā Johans Pfeferkorns, kurš uzsāka kampaņu, lai iznīcinātu visas ebreju grāmatas, arī Talmudu. Reihlins uzstāja, ka šiem darbiem ir pilntiesīga vērtība un pasargāja tos no iznīcināšanas.

Viena no galvenajām Reihlina kristīgās kabalas tēmām, kuru viņš izskaidroja arī Piko, bija saistīta ar Dieva vārdiem, kas ilgu laiku bija kabalistu galvenās raizes. Vissvarīgākais no šiem vārdiem bija tetragramatons, m!"P, kas, kā tiek uzskatīts, jāizrunā kā "Jahve".

Reihlins uzskatīja, ka pastāv trīs galvenie Dieva vārdi, katrs no kuriem parāda cilvēka rases vecumu vai atbrīvošanos. Ar to viņš no jauna pievēršas 12. gadsimta sapņotājam Joahimam no Floras, kurš iedalīja cilvēces vēsturi Tēva pirmskristietības laikā, Dēla kristietības laikmetā un gaidāmajā Svētā Gara laikmetā, kurā valdīs mīlestība (sava veida Jaunā laikmeta viduslaiku priekštecis). Reihlina shēmā pirmā bija ēra pirms Mozus baušļu rašanās, kad Dievs bija zināms patriarhiem ar vārdu Šadai jeb kas bieži tiek tulkots kā "Visuvarenais" (2Moz 6:3). Nākamais bija baušļu laikmets, kad Dievs bija zināms kā YHWH jeb flirP. Tul nāca kristiešu žēlsirdības un atpestīšanas periods, kad Dievu pazina ar nevis četriem, bet gan pieciem burtiem. Turpinot Piko iesākto, Reihlins tetragramatoņa vidū novietoja burtu shin jeb C?, kurš, kā viņš sacīja, apzīmē Logošu, un izveidoja mernvYHSWH, kas nozīmē Ješua jeb "Jēzus".

Par nelaimi, Jēzus savu vārdu ebreju valodā tā nerakstīja. Patiesā vārda Ješua rakstība bija nenrr viens burts atšķiras no Reihlina versijas. Šī vai kāda cita iemesla dēļ Reihlina mistiskais tetragramatona nobeigums diez ko nepārliecināja jūdus. No otras puses, kā piebilda mūsdienu kabalas pētnieks Moše Idels: "Slepenie vārdi ir kabalas zināšanu sastāvdaļa un sūtījums; no šī viedokļa skatoties, kristīgie kabalisti neko jaunu neizdomāja. Jūdu kabalā mēs varam atrast "dievišķo" vārdu uzbūvi… kas ir tikpat dīvaina kā forma mtPnV

Kas gan rada šādas raizes par dievišķajiem vārdiem? Jūdu tradīcijā pret vārdu un lietu mēdz izturēties kā pret kaut ko nedalāmi saistītu: ebreju lietvārds davar apzīmē gan "vārdu", gan "lietu". 16. gadsimta kabalists Mošc Kordovcro raksta: "Šie vārdi ir sfēras. Tas nenozīmē, ka šiem vārdiem riek piedēvētas sfēru īpašības, lai Dievs nedod! Tieši pretēji, ļdievuļ vārdi [paši] veido sfēras." Ja tas tā ir, dievišķo vārdu struktūras izprašana ļautu kabalisticm iekļūt dievišķās valstības dievišķīgajā dārzā un uzmest skatienu paša Dieva dabai.

Kabalistu prakse ar dievišķajiem vārdiem var pieņemt jebkādas formas. Dažas ir meditatīvas. Vienā no metodēm praktizētājs modulē balsī tetragramatona burtus pārmaiņus ar katru no ebreju patskaņiem: katra no kombinācijām saskaņojas ar kādu no sfērām. Cita pieeja iekļauj intelektuālas pārdomas par dievišķo vārdu uzbūvi, tāpat kā to mēģināja darīt Keihlins. Katram ebreju alfabēta burtam ir sava mistiskā nozīme. Reililinam burts V (shin, kas apzīmē skaņu) bija I.ogoss, bet visbiežāk kabalisti to saista ar uguns elementu, daļēji skaņas dēļ: uguns ebreju valodā tiek apzīmēta ar vārdu eš, iespējams, tādēļ, ka šī burta izskats atgādina liesmas.

Šādas prakses var izmantot, lai pierādītu gandrīz jebko. Jebkurā gadījumā pierādījums jebkādā loģiskā vai faktiskā nozīmē neattiecas uz lietu. Zināmā mērā kabala ir pretstats dažām dzen formām, kuras izmanto loģiskos paradoksus (ar mistiskām mīklām), lai izraisītu sava veida garīgo šoku, kas var novest pie apskaidrības. Turpretī kabala ir pastāvīgi pieaugošu asociāciju ķēde prātā, ļaujot visam kļūt sasaistītam. Kabalas teksti, tādi kā Zohar, bieži vien tiek formulēti sava veida metavalodā, kas nav ne ebreju, ne aramiešu valoda, bet gan idiomas, kas veidotas no Bībeles, Midraša un Tilmuda citātiem un atsaucēm. Gluži kā mums būtu darīšana ar valodu, kurā runas sastāvdaļas ir nevis lietvārdi vai darbības vārdi, bet gan frāzes un svēto rakstu rindas. Skaidri redzams, ka dievišķo vārdu burti, kas veido daļu no šī procesa, pastāvīgi paplašinot asociāciju ķēdi, ir nekas cits kā vārti uz augstāku apziņas līmeni, nevis kādas vispārpieņemtas nozīmes pierādījums.

Raugoties uz visu plašāk, ar Piko, Reihlinu un kristiešu kabalistiem, kuri turpināja viņu ceļu, šķiet, saistās divas lietas. No vienas puses, viņi bija patiesi sajūsmināti atrasr vai domāt, ka ir atraduši, kabalas pierādījumus kristietības patiesībām. Tomēr ir grūti noticēt, ka daži no lieliskākajiem renesanses prātiem iedegās kaislē pret ko tādu, kas galu galā izrādījās nekas vairāk kā jauna misionāru mārketinga metode. Tur vajadzēja slēpties kaut kam lielākam.

Džozefs Dans, mūsdienu kabalas pētnieks, norāda uz citu uzbūves veidu. Viņš runā par kristiešu kabalu šādi: "Šī domāšanas skola vēstīja nevis par to, ka jūdiem vajag mainīties, bet gan par to, ka kristietība pati par sevi ir jānostiprina ar jaunu izpratni par senajiem avotiem, kas kļuva iespējama pēc jaunu avotu atklāšanas." Tomēr šie avoti un izcelšanās nesaistījās tikai ar došanos atpakaļ laikā; bija jāņem vērā arī slēptās realitātes, uz kurām norādīja kabala. Kristiešu kabalisti mēģināja atrast savas reliģijas ārišķīgo patiesību saknes ezoteriskā doktrīnā, kas bija padarīta neskaidra ar sholastikas un ķeceru medību palīdzību.

Praktiskā kabala

Mūsdienu lasītājam, redzot vārdus "praktiskā kabala", ir tieksme sākt smieties. Kas gan var būt mazāk praktisks par šo noslēpumaino un mulsinošo mistisko apgalvojumu kolekciju?

Tomēr praktiskā kabala, kā to sāka saukt, veido svarīgu Rietumu ezoterikas tradīcijas daļu. To ir viegli izskaidrot. Kabala māca, ka pastāv četras pasaules, kas sarežģītos veidos iespiežas cita citā, un tās ir saistītas ar komplicētu atbilstību tīklu. Piemēram, kabalistiskā sfēra, kas zināma kā Gevurab ("spēks", tulkots arī kā "bardzība"), jeziratiskā (veidošanās) līmenī ir saistīta ar Marsu planētu, kas tradicionāli tiek saistīta ar karu. Fiziskā līmenī tā ir saistīta ar dzelzi, kas ir izturīgākais no līdzīga veida metāliem. Dieva vārds, kas saistīts ar Gevurah, dažādās Kabalas sistēmās ir atšķirīgs: dažreiz tas ir Yah, citreiz Elohim, bet vēl kādā versijā Elohim Gebor jeb "spēcīgais Dievs". Pastāv arī smaržas, eņģeļu hierarhijas un ģeometriski simboli, kas tiek saistīti ar katru no sfērām.

Šī priekšnoteikuma ietekmē noteiktas darbības fiziskā pasaulē varētu izsaukt pārmaiņas augstākajās pasaulēs. Tās attiecīgi radītu turpmākas izmaiņas fiziskajā pasaulē, un šajā brīdī parādās termins "praktiskā Kabala". Ja, teiksim, dodaties karā, tad varētu vēlēties, lai uz papīra vai, iespējams, medaljona ir attēlots simbols, kurš saistīts ar sfēru Gevurah jeb Marsu. Kāds maģisks mūsu ēras sākuma teksts ar nosaukumu Clavicula Salomonis ("Valdnieka Solomona atslēga") attēlo pentagrammu jeb maģisko Marsa simbolu "vienu no diženākajām vērtībām un spēkiem karā, kas neapšaubāmi sniegs tev uzvaru". To veido aplis aplī ar ebreju burtiem un vārdiem; virs apļa atrodas Marsa astroloģiskais simbols. Šī teksta redaktors apraksta to šādi: "Pašā centrā atrodas diženais vārds Agfo; labajā un kreisajā pusē redzami vārda IHVH burti; zem un virs apļa pacēlumiem atrodas no. psalma 5. rinda: "Tas Kungs ir tev pie tavas labās rokas, Viņš sarrieks ķēniņus Savas dusmības dienā." Aļļla ir dievišķs vārds un akronīms no Atah Gedul le-Olam, kas, pavirši tulkojot, nozīmē: "Tava māksla ir dižena mūžu mūžos."

Kā jau aprakstīju iepriekš, visi kristiešu kabalisti pastiprināti interesējās par šāda veida maģiju. Fičīno veicināja sava veida "dabisko maģiju", izmantojot metālu, smaržu un planētu atbilstību. Piko un Reihlins spēra soli tālāk, uzsverot dievišķo vārdu spēku un tādējādi apvienojot kabalu ar dabisko maģiju. Tomēr viņi neizveidoja kabalistisku maģiju nevienā no šī termina izpausmēm, tā tika izmantota jau gadsimtiem senā pagātnē, bet tieši viņi pievērsa tai kristīgās Kiropas uzmanību.

Nākamajā paaudzē ietekmīgākā personība praktiskajā kabalā bija Henrihs Kornēlijs Agripa fon Netesheims (1486-1535), kurš parasti ir zināms kā Kornēlijs Agripa, kā viņš sevi dēvēja paša rakstos. Dzimis Ķelnē otršķirīgu aristokrātu ģimenē, Agripa zēna gados aizrautīgi vēlējās kalpot Svētajam Romas imperatoram Maksimiliānam I. Tā kā viņa paša ģimene atradās galmā, tad šī ambīcija bija īstenojama. Vēlāk Agripa rakstīja, ka viņš vispirms kalpoja imperatoram kā rakstvedis, bet vēlāk kā karavīrs.

Tāpat kā vairums tā laika apdāvināto cilvēku, Agripa bija apveltīts ar nepastāvīgu un nemierīgu raksturu un, līdzīgi Piko, bija sava veida brīnumbērns. 1508. gadā viņš izplānoja veidu, kā Maksimiliāna interesēs iekarot nepieejamo Taragonas cietoksni Spānijā. Cietokšņa ieņemšana bija ārkārtīgi veiksmīga, tomēr ne viss izdevās tik labi, kā bija domāts. Vēlāk cietoksni pārmaiņus aplenca zemnieku armija, un Agripam ar savām kohortām nakts aizsegā nācās bēgt. Gan iekarošana, gan bēgšana tika attiecināta uz maģijas ietekmi, kas piešķīra jaunajam cilvēkam okultista slavu.

Pieeja slepenajām zināšanām bija cita, daudz senāka ambīcija, kuru Agripa spēja īstenot. Divdesmit trīs gadu vecumā viņš bija apkopojis vairumu sava darba "Okultā filozofija" piezīmju un 1510. gadā jau bija uzmetis skici pirmajām trijām grāmatām, kuras nosūtīja caurskatīšanai abatam un okultistam Johanam Tritēmijam. "Okultās filozofijas" iespiestā versija bija veltīta Tritēmijam, kurš, šķiet, uzņēmās Agripa skolotāja lomu.

Dzīves pēdējos 25 gadus attieksme pret Agripu mainījās no glaimiem līdz apkaunojumam. 1515. gadā viņš nolasīja lekciju sēriju (šobrīd tās ir zaudētas) Pāvijas Universitātē par Hermeja Trismegista darbu Poimandres. Lekcijas uzņēma ar tādām gavilēm, ka universitāte piešķīra viņam doktora grādu teoloģijā, tiesībās un medicīnā. 1518. gadā viņš apmetās uz dzīvi Mecas pilsētā, kur rika pieņemts darbā kā jurists. Tomēr nākamajā gadā viņa okultās intereses izraisīja vairāku vietējo priesteru kritiku, kas kļuva izteiktāka pēc tam, kad viņš drosmīgi aizstāvēja burvestībās apsūdzētu sievieti. 1520. gadā viņam nācās pamest pilsētu. Turpmākajos gados Agripa strādāja tādās atšķirīgās profesijās kā ārsts, rūpējoties par tiem mēra upuriem, no kuriem citi ārsti bija atteikušies, un inženieris; viņš, piemēram, ieskicēja vairākus aplenkuma ieroču uzmetumus, cerot izpelnīties monarha labvēlību. Viņš bija trīs reizes precējies. Pirmā sieva nomira; otrā piekrāpa (Rablē savā darbā "Gargantija" attēlo Agripas aklumu pret viņas neuzticību); ar trešo viņš izšķīrās 1535. gadā neilgu laiku pirms savas nāves. Aplūkojot viņa dzīves pārdzīvojumus, nav grūti saprast, kāpēc savu pēdējo darbu viņš nosauca "Zinātnes nenoteiktība un niecība".

Agripas meistardarbs ir "Trīs grāmatas par okulto filozofiju", kuru viņš izdeva 1531. gadā. Tā ir viena no ietekmīgākajām grāmatām, kas jebkad sarakstīta Rietumu maģiskajā tradīcijā un praktiskajā kabalā: vienā no nesenajiem izdevumiem tā nosaukta par "Rietumu okultisma pamatgrāmatu". Tā satur nodaļas par ļauno garu šķirām, "smaržām un vīrakiem", maģiskajiem simboliem un pat nelielu diskusiju par to, kā augšāmcelt no miroņiem. Rietumos pastāv tikai daži maģiskie traktāti, kuri nekādā veidā nav parādā par savām zināšanām Agripam.

Praktiskā kabala ieguva šādu nosaukumu, jo sniedza praktiskus rezultātus. Daudziem no tiem ir saistība ar parastu cilvēcisku interešu apmierināšanu, proti, vēlmi iegūt mīlestību vai naudu, izdziedināt slimību un tā tālāk. Tā kā šīs intereses ir plaši izplatītas, nav nekāds brinums, ka vēlākajos gadsimtos praktiskā kabala pārtapa par tautas maģijas sastāvdaļu. Kabalas metodes bieži vien tika nodotas caur vairākām paaudzēm, nevienai no kurām nebija skaidra priekšstata par ebreju valodu, tāpēc termini ātri vien rika sagrozīti.

Vienu no šādiem piemēriem var iepazīt darbā "Sestā un Septītā Mozus grāmata jeb Mozus maģiskā garu māksla", kas datēts ar, iespējams, 19. gadsimtu (manā izdevumu sarakstā nav pieejams ne datums, ne izdevējs). Šī grāmata sniedz ieskatu par "scmiforas" izmantošanu, kas ir izkropļota vārda shem ha-tneforash jeb "sadalītā vārda" versija, kura tika izveidota, apmainot ebreju burtus trijās Bībeles rindās (1 Moza 14:19-21). Par nelaimi, "scmiforas" apspriešana ir saistīta nevis ar patieso jēdzienu shem ha-meforash, bet gan ar Dieva vārdu izmantošanu saistībā ar sfērām (citiem vārdiem sakot, pilnīgi cits dievišķo vārdu kopums).

Teksta turpinājumā spriests par dažādu psalmu okulto izmantošanu. 19. psalmam tiek dots šāds pielietojums: "Ilgstošu un bīstamu dzemdību gadījumā paņemiet zemi no krustcelēm, uzrakstiet piecas rindas no šī psalma un novietojies uz dzemdētājas vēdera." Nav grūti paņirgāties par šādu primitīvu rautas maģiju, tomēr laikā, kad laba medicīniskā aprūpe bija dārga greznība un pat ārsti ne vienmēr zināja, ko īsti dara, pāris rindiņu uzrakstīšana no svētā panta varētu nomierināt gan "dzemdētāju", gan viņas ģimeni.

Džona DI izdošanās un neveiksmes

Tā kā magiem Rietumu civilizācijā bija neskaidra loma un dažkārt viņi tika uzskatīti par zintniekiem, bet bieži vien par šarlatāniem, šīs personības vēsturē te bijušas cieņā, te kritušas nežēlastībā, līdzīgi kā tas notiek mūsdienās.

Viens no šādiem piemēriem ir Džons Dī, karalienes Elizabetes 1 galma astrologs, kas iedvesmoja Šekspīru iekļaut Prospero tēlu lugā "Vētra". Šis vīrs saskaņā ar leģendu uzbūra vētru, kas nogremdēja spāņu armādu. Dī (1527-1608) savā dzīvē pieredzēja gan ārkārtīgi lielus panākumus, gan smagas neveiksmes. Bijis tuvs Elizabetes padomnieks, viņš beidza savu dzīvi nabadzībā un negodā. Dī atbalstīja kristiešu kabalas versiju, kas centās pārveidot baznīcu; viņš arī īsumā aprakstīja vispārēju britu monarhijas ideālu, kas iedvesmoja Britu impērijas rašanos. Tomēr slavens viņš kļuva ar dīvainām garīgām pulcēšanās reizēm, kurās tika iesaistīts mēdijs, vārdā Edvards Kclijs (vai Keilijs). Sarunu pierakstu ar citas pasaules būtnēm 1659. gadā publicēja ar nosaukumu "Patiesas un ticamas attiecības, kas norisinājās pirms daudziem gadiem starp doktoru Džonu Di un dažiem gariem", to izdarīja kāds atmaskotājs, vārdā Meriks Kasaubons, kurš ar labiem panākumiem centās nomelnot Dī reputāciju pēc viņa nāves. l)ī tika uzskatīts par parastu krāpnieku līdz pat 20. gadsimtam, kad pētnieki sāka saredzēt viņa svarīgo lomu Elizabetes laika intelektuālajā pasaulē.

Dī sākotnējā ietekme ir manāma 1577. gadā ar darbu "Vispārējas un neparastas atmiņas nevainojamas navigācijas mākslas panākšanai". Tajā viņš piesauc Tjudoru dinastijas iespējamo Artūra senci un mistiskas tiesības uz sveštautu zemēm, lai iedrošinātu Elizabeti pretendēt uz plašajām aizjūras teritorijām. Alegoriska gravīra šajā grāmatā attēlo Elizabeti, sēžam krāšņā kuģī "Eiropa", šādi norādot uz Dī vīziju par Angliju, kas uzņemtos vadību pār kontinentu katoļu Hābsburgu dinastijas vietā, kas tolaik bija dominējošais spēks. Nevaram Dī nosaukt par topošā britu imperiālisma ģeniālo vadoni, tomēr būtu vietā pieminēt, ka viņa paustās idejas rezonēja gadsimtiem ilgi.

1583. gadā Dī kopā ar Keliju un abu ģimenēm pārcēlās, lai sešus gadus uzturētos Centrāleiropā, apmeklējot gan Krakovu, gan Prāgu. Tajā laikā Prāga bija Svētās Romas impērijas galvaspilsēta, kuru vadīja imperators Rūdolfs II, pazīstams gan ar savu reliģisko iecietību, gan interesi par okulto filozofiju. Acīmredzot Dī centās sludināt, ka kristietību nepieciešams uzlabot ar ezoteriskiem principiem. Vienā no tā laika ziņojumiem teikts, ka Dī "pareģoja brīnumainas pārmaiņas, kas drīz nāks pār Kristīgo pasauli un atklās gan Konstantinopoles, gan Romas pilsētas sabrukumu". Citiem vārdiem sakot, Dī paredzēja, ka protestantisms gūs izšķirošu uzvaru gan pār katoļticību, gan pār islāmu (kura līderis tajā laikā bija turku sultāns). Kaut arī Dī satikās ar Rūdolfu II, viņš nespēja izraisīt valdniekā pat nelielu entuziasmu.

Tāpat kā viņa laikabiedrs Nostradamus, Dī pravieša lomā cieta neveiksmi. Pretēji Nostradamusam, pret kuru franču galms izturējās ,ii lielu cieņu līdz pat nāvei 1566. gadā, Di pēc atgriešanās Anglijā 1589. gadā tika atstāts novārtā. Viņa prombūtnes laikā galma noskaņojums bija mainījies. Daži no Di aizstāvjiem, tādi kā Elizabetes favorīts grāfs Lesters, bija miruši. Arvien uzplauka neuzticība burvjiem un raganām. Sabiedrība un daži pie varas esošie ne vienmēr spēja atšķirt izglītotu magu no zemāka līmeņa burvja, kurš tirgojās ar ļaunajiem gariem. Kristofera Mārlova ārkārtīgi populārā 1593. gadā sarakstītā traģēdija "Doktors Fausts" skaidri savieno divas pretējas burvestību medības vienā izplatītā mānijā. Rezultātā Dī dzīves pēdējie 20 gadi bija vilšanās un nabadzības laiks, kuru vēl grūtāku padarīja Džeimsa I kāpšana tronī 1603. gadā. Džeims bija apsēsts ar raganu medībām un uzrakstīja traktātu pret raganām, kuru nosauca par "Demonoloģiju". Dī nevarēja gaidīt nekādus labumus un neko arī nesaņēma. 1608. gadā vecais mags nomira lielā nabadzībā.

Džordano Bruno atkāpšanās no principiem

Turpinājumā vajadzētu ieskicēt kāda cita renesanses maga tikpat aizraujošo un vētraino karjeru. Daži no šiem vīriem, piemēram, Fausts, ir daļēji vai pārsvarā mītiski, tomēr vairums ir pietiekami skaidri redzami vēstures gaismā. Teju visi savā darbā saskārās ar valsts varu, un tas attiecas arī uz Piko, Agripu un Di. Par pēdējo jau rakstīju šajā nodaļā, jo viņa liktenis bija daudz smagāks, iespējams, tādēļ, ka viņš vispār nebija kristietis.

Džordano Bruno (1548-1600) bija un tas ir neapstrīdams fakts dominikāņu mūks, taču, joprojām esot ordenī, 1576. gadā nokļuva nepatikšanās (kā parasti, ķecerības apsūdzību dēļ) un pameta to. Līdzīgi vairumam renesanses magu, viņam bija straujš raksturs, kas vairāk sekmēja nokļūšanu nepatikšanās, nekā izkļūšanu no tām. (galu galā tas noveda pie viņa aresta 1592. gadā un nokļūšanas inkvizīcijas rokās; pēc astoņus gadus ilga ieslodzījuma un pratināšanas 1600. gadā viņš Romā tika sadedzināts sārtā.

Bruno bija daudzas un dažādas intelektuālās intereses. Viņš bija renesanses atmiņas mākslas meistars, kura metodika sastāvēja no rūpīgi izstrādātas vizualizācijas un asociācijas metodes. Cilvēkam, piemēram, vajadzēja izveidot savā prātā "atmiņas pili" ar istabām, kuru iekārtojums rika vizualizēts līdz pat smalkākajai detaļai. Lai iegaumētu runu, cilvēks saistīja katru no tēmām ar kādu no mēbelēm istabā un tādējādi, pastaigājoties pa prāta pili, spēja atsaukt to atmiņā. Pieprototšo mākslu, ar atmiņu bija iespējams paveikt neparastus varoņdarbus, kaut ari dažkārt tika novērots, ka šī fenomenāla atmiņa viņam bija jau iepriekš.

Tāpat Bruno izpauda dažus uzskatus, kas, šķiet, bija visai netradicionāli. Viņš ne tikai nevēlējās atteikties no tolaik strīdīgās Kopernika teorijas par Saules atrašanos centrā, bet spēra soli tālāk, uzstājot, ka Visums ir bezgalīgi plašs. Pasaules redzējuma kontekstā tas bija radikāls solis, kas uztvēra Visumu kā Zemi aptverošu deviņu vai desmit koncentrisku sfēru kopumu. Daudzi uzskatīja, ka Bruno tika sadedzināts savu zinātnisko teoriju dēļ, kas padarīja viņu par mocekli zinātniskā progresa vārdā.

Tomēr britu pētniece Frānsisa Jeitsa savā grāmatā "Džordano Bruno un hermētisma tradīcija" uzvedina uz domām, ka Bruno netika sodīts savu zinātnisko teoriju dēļ; viņa raksta, ka Bruno pat nebija īsts zinātnieks. Tik tiešām, kā vairums personību, kuras esmu pieminējis šajā nodaļā, viņš bija mags, tomēr viņam bija daudz lielāka un smalkāka lojalitāte pret kristietību nekā visiem pārējiem. Viņš paziņoja inkvizīcijai, ka katoļu reliģija "iepriecina viņu vairāk kā jebkura cita", tomēr, viņš piebilda, tajā ir ārkārtīgi daudz nepareizību. Tas izklausās pēc vēsa iedrošinājuma tribunālam, kuram bija tiesības sadedzināt viņu sārtā.

Bruno uzskatīja, ka gan jūdaisms, gan kristietība ir vēlākas un zemākas Ēģiptes noslēpumainās reliģijas versijas. Pret jūdiem viņš izturējās ar nicinājumu, uzstājot: "Nevienam nav tiesību pat pieļaut tādu iespēju, ka ēģiptieši varētu pārņemt jebkāda veida uzskatus vai tie būtu labi vai slikti no ebrejiem." Viņš pat apgalvoja, ka Kristus krusts bija Ēģiptiešu krusta, zināma kā anha jeb crux ansata, deģenerējusies versija.

Bruno ēģiptiešu reliģijai bija pavisam maza saistība ar to ēģiptiešu reliģiju, kuru atklājuši arheologi pēdējos divos gadsimtos. Drīzāk tā bija Corpus Hermeticum doktrīna, jo Bruno laikā joprojām tika uzskatīts, ka tā radīta Ēģiptes uzplaukuma gados. Vēlēšanās atjaunot ēģiptiešu reliģijas pieejamību plašākai sabiedrībai varētu šķist ekscentriska, tomēr labi saprotama, ņemot vērā 17. gadsimta vēsturiskos apstākļus ar tā laika šausmīgajiem reliģiskajiem kariem. Bruno uztvēra ēģiptiešu hermētismu kā līdzekli, kas paceltu virs šiem maznozīmīgajiem konfliktiem, veicinātu iecietību un celtu augstāku apziņas līmeni.

Iespējams, Bruno atteicās no kristietības kāda cita, daudz svarīgāka iemesla dēļ. Kopš rašanās laika kristīgā reliģija bija apsēsta ar labo garu atšķiršanu no sliktajiem. "Mīļotie, neticiet katram garam, bet pārbaudiet, vai tie ir no Dieva, jo daudzi viltus pravieši ir izgājuši pasaulē," teikts Pirmajā Jāņa vēstulē (4:1). Gadsimtiem ilgi kristiešu mistiķi ievēroja šo padomu. No "Filokālijas" līdz Terēzei no Avilas un vēl vēlāk pastāvēja bagāta un sofistiska literatūra, kas mēģināja parādīt, kā atšķirt patiesību no viltus, lai neviens nenonākt dēmonu rokās.

Bruno neatrada pielietojumu nevienam no šiem darbiem. Patiesībā viņš savas maģijas ietvaros apzināti izsauca dēmonus, kuriem viņa sistēmā bija atvēlēta daļa no kosmiskās ekosistēmas, kas aptvēra zvaigznes, planētas un elementus. "Bruno vēlas sazināties ar dēmoniem," mums stāsta Jeitss. "Viņa maģijā šādai rīcībai bija būtiska nozīme; viņa shēmā nebija neviena kristiešu eņģeļa attāla sauciena, kas tos apvaldītu. Bruno, kā jebkurš labs mags, protams, uzskatīja savu maģiju par labu; magam slikta bija tikai citu cilvēku maģija."

Tis liek domāt, ka Bruno bija priekštecis nevis cietpaurainajiem zinātniskajiem pozitīvistiem, bet gan tādām personībām kā K. G. Jungs, britu okultists Alisters Kraulijs un pavisam nesen atklātībā nākušais arhitipiskais psihologs Džeimss Hilmans. Šie 20. gadsimta sapņotāji ārkārtīgi atšķirīgos veidos uzsver, ka iekšējās balsis, dēmoni un eņģeļi, kas tiek atsaukti ar maģijas vai iztēles palīdzību, ir patiesas cilvēka rakstura sastāvdaļas. Jums viņi varētu patikt vai nepatikt, tomēr ignorēt šos vīrus ir riskanti. Centieni radikāli izzināt sevi līdz pat riebīgākajai un norobežotākajai rakstura daļai neietilpst tradicionālajās morāles prasībās. Jungs reiz teica: "Es labāk esmu viens vesels nekā labs!"

Bruno, tāpat kā vairums ķeceru, apsteidza savu laiku. Viņam bija daži tieši sekotāji, lai arī zinātnieka darbs bija zināms gan Galilejam, gan utopiskajam sapņotājam Tommazo Kompanellam. Kā redzēsim nākamajā nodaļā, Bruno ēģiptiešu hermētisms, kurš centās paaugstināt sevi virs jūdaisma un kristietības sektantisma un vairot iecietību pret pagānu senatni, varētu izrādīties auglīgs brīvmūrnieku vidū.

Ja kāds ir pelnījis "renesanses cilvēka" titulu, tad tas pienāktos tādām personībām kā Fičīno, Piko, Reihlins, Agripa un Bruno, jo viņiem visiem piemita īpašs intelekts, kuru varēja izmantot visdažādākajās jomās. Tomēr mēs reti jautājam, kas deva iespēju kļūt par renesanses cilvēku. Lai gan mūsdienu sabiedrību biedētu agrīnā jaunā laikmeta fanātisms un māņticība, tam vajadzēja šķist kā reibinošas brīvības laikam salīdzinājumā ar to, kas tika piedzīvots iepriekš. Izglītības progresu stimulēja drukas atklāšana (līdztekus visiem pārējiem atklājumiem), kas neizmērojami paplašināja Rietumeiropas intelektuālās perspektīvas. Tajā pašā laikā zināšanu kopums joprojām bija pietiekami neliels, lai atsevišķs indivīds spētu apgūt lielāko daļu no svarīgākajām darbības jomām.

Lai kā arī būtu, nekas no tā neizskaidro šo fenomenu pilnībā. Būru grūti uzsūkt visas zināšanas bez visaptveroša pasaules uzskata, kas spētu savienot tās vienā veselumā. Šī mērķa sasniegšanai noderēja ezoteriskā doktrīna, kuru tādi vīri kā Fičīno, Piko, Reihlins un Agripa ievija sabiedrības apziņā. Raugoties no harmonijas un saskaņas viedokļa, renesanses laika pasaules uztvere līdzinājās viduslaiku domāšanai, tomēr to pavadīja iespēju apziņa, kuras tik ļoti trūka viduslaikiem. Turpretī brīvības un atklātības perspektīvā šis laiks atgādināja mūsdienas, tomēr tas nebija tik mulsinošs un nomācošs ar savu informācijas pārpilnību. Zināmā mērā renesanse pārstāvēja lielisku līdzsvaru starp struktūru un iespējām, kas reti parādās civilizācijas vēsturē.

Nekam no minētā nevajadzētu veicināt nostalģiju pēc renesanses laika vai pārliecināt par to, ka mums vajadzētu atgriezties pie šī pasaules uzskata. Tam vajadzētu uzvedināt uz domām, ka mūsu laikmetam vajadzētu no renesanses kaut ko iemācīties. 20. gadsimta sākums ar visu pompozo runāšanu par globalizāciju un tehnoloģijas brīnumiem ne ar ko neatšķiras no viduslaikiem. Materiālisms visās tā izpausmēs zinātuieciskurns, komercializācija un "vairākuma vara" ir izsmēlis savas iespējas un atrodas stagnācijā. Vienkārša tehnoloģiju attīstība, šķiet, vairs nepiešķir mūsu civilizācijai kādu jēgu, un arvien lielāks skaits cilvēku sāk šaubīties par šīs attīstības vērtību. Vēl vairāk, ja viduslaiki atklāja to, cik ļauna var kļūt reliģija, kad to samaitā ar gandriz absolūtu varu, mūsdienas parāda, kāds ļaunums piemeklē, ja reliģiju kā ļaunprātīgi izmantotu pabērnu padzen no cilvēka dzīves. Nav īsti skaidrs, uz kuru pusi jāsper nākamais solis vai kurp tas mūs aizvedīs. Tomēr tas neapšaubāmi pieprasa sava veida morālu un intelektuālu drosmi, kuru mēs novērojam renesanses laika lepnajos un drošsirdīgajos gudrajos.

7. nodaļa rozenkreiceri un diženās ložas

"Pasaules vēsture," rakstīja dzejnieks Išmaels Rīds, "ir slepeno JL biedrību kara vēsture."

Apburošs izteiciens, kaut arī grūti pierādāms. Ja šīs biedrības tik tiešām būtu slepenas, tad kā gan tas nākas, ka mēs par tām vispār zinām un tikai nedaudz mazāk apjaušam to ietekmi uz vēstures notikumiem?

Slepenās biedrības pastāv un laiku pa laikam parādās uz vēsturisko notikumu skatuves. Slavenākā no tām bija rozenkrciccri izvairīgs adeptu ordenis, kas sacēlu īsu, bet spēcīgu furoru Eiropas zinātnieku vidū 17. gadsimta sākumā.

Protams, ja vien rozenkrciccri patiešām pastāvēja, un tas ir jautājums, kurš paliek neatbildēts joprojām. Mēs par viņiem nezinām gandrīz neko nozīmīgu. Lielākā daļa informācijas ir iegūta no diviem traktātiem, kuru manuskripti nonāca apritē apmēram 1610. gadā un tika publicēti Austrumvācijā 1614. gadā. To nosaukums bija Fama braternitatis ("Baumas par brālību") un Confessio braternitatis ("Brālības grēksūdze"). Sie darbi tika publicēti anonīmi, un mēs nezinām, kurš ir to autors.

Lai kā arī būtu, abi rozenkrciceru manifesti radīja mītu, kurš līdz pat mūsdienām garīgajiem meklētājiem šķiet ārkārtīgi pievilcīgs. Tie atklāja stāstu par kādu vīru, vārdā Kristiāns Rozenkrcics (tiešā tulkojumā "Rozes krusts"), kurš bija dzimis 1378. gadā Vācijā. Kaut arī nācis pasaulē kā aristokrāts, Rozenkreics bija nabadzīgs un jau bērnībā nodots par mācekli kādam vīram, vārdā "Brālis P. A. L.", kurš bija nodomājis apmeklēt Svēto zemi.

Brālis P. A. L. paņēma jauno Kristiānu Rozenkreicu līdzi svētceļojumā, taču, sasniedzis Kipru, ceļā nomira, pametot mācekli turpināt

ceļu bez viņa. Sešpadsmit gadu vecumā Kristiāns Rozenkreics ieradās Damaskā, kur apguva arābu valodu un tulkoja "labā latīņu valodā" slepenos tekstus, kas bija zināmi vien ar nosaukumu "Grāmata M". No Damaskas viņš pārcēlās uz Ēģipti, tad uz Fezu Marokā, kur iepazina maģijas mākslu un kabalu. Kā tas skaidrots "Baumās par brālību": "Viņš bieži atzina, ka tiem no Fezas maģija nav gluži tīra un arī viņu kabala apgāna ticību; tomēr viņš zināja, kā to labi pielietot, un atklāja daudz labākus pamatus [izcelts īpaši] savai ticībai, kas pilnībā saskaņojās ar pasaules harmoniju."

Pēc diviem gadiem K. R. (rozenkreiceru manifestos uz viņu bieži atsaucas ar iniciāļu palīdzību) pameta Fezu, lai dotos uz Spāniju, kur centās parādīt mācītiem vīriem kaut ko no savām zināšanām. "Tomēr viņiem tas izraisīja smieklus; tā kā mācība tiem bija jauna, tad šie gudrie vīri nobijās, ka to diženie vārdi tiks aptraipīti, ja viņi atkal sāks mācīties un atzīs daudzajos gados pieļautās kļūdas [izcelts īpaši]." Tā kā "citas tautas viņam dziedāja vienu un to pašu dziesmu", K. R. atgriezās dzimtajā Vācijā, kur sapulcēja astoņus adeptus, "visus vecpuišus, kuri zvērēja saglabāt nevainību", un izveidoja "Rozes Krusta brālību".

Viņiem bija šāda vienošanās: pirmais, ka neviens no viņiem nedrīkst mācīt neko citu kā vien slimības izdziedināšanu, un darīs to bez maksas. 2. Nevienu no sekotājiem nedrīkst piespiest ievērot kādu noteiktu ieradumu, bet tā vietā viņiem jāievēro savas valsts paražas. 3. Ik gadu K. dienā viņiem jāsapulcējas mājā S. Spiritus [tas nozīmē Svēto Garu ļ vai jāatraksta par savas prombūtnes iemeslu. 4. Ikvienam brālim vajag sameklēt vērtīgu cilvēku, kurš pēc viņa nāves turpinās iesākto. 5. Vārds K. R. būs viņu zīmogs, pazīme un rakstura īpašība. 6. Brālībai jāpaliek slepenai simt gadus no vietas.

Brāļi izklīda, lai nodarbotos ar savām lietām citās zemēs. Viens no viņiem, kas zināms ar vārdu A., nomira vietā ar nosaukumu "Narbonas Gallija", kas bija Langedokas nosaukums Romas impērijā. Tolaik, kā rakstīts "Baumās par brālību", radās pārtraukums: "Mums jāatzīstas, ka pēc minētā A. nāves nevienam no mums nav nekas zināms par brāli R. C. nekādā veidā." Pat viņa nāves gads un kapa atrašanās vieta ir aizmirsta. Tomēr, atjaunojot savu māju (visticamāk, ēku S. Spiritus), brāļi nojauca sienu un atklāja slepenas kapenes, kas bija izrotātas ar noslēpumainām diagrammām, devīzēm un glabāja sevī K. R. mirstīgās atliekas "skaistu un cienījamu ķermeni, kas bija vesels un labi saglabājies". Kā uzzinām no "Brālības grēksūdzes", Kristiāns Rozenkreics bija dzimis 1378. gadā, nodzīvoja līdz 106 gadu vecumam, un tas nozīmē, ka viņš nomira 1484. gadā. Kaps no jauna tika atklāts 120 gadus pēc viņa nāves; tas ļauj mums nonākt 1604. gadā, proti, tuvu tam laikam, kad tika sarakstīti šie traktāti.

Brāļi uztvēra šo atklājumu kā zīmi "vispārējām dievišķo un cilvēcisko lietu pārmaiņām". Rozcnkreiceru traktāti savā pārliecībā noteikti ir protestantiski. "Brālības grēksūdzē" teikts: "Mēs neatzīstam ne Austrumus, ne Rietumus (kas nozīmē pāvestu un Muhamedu), kuri zaimoja mūsu Kungu Jēzu Kristu, un piedāvājam un sniedzam pēc labas gribas Romas impērijas galvai savas lūgšanas, noslēpumus un zelta dārgumus." Ar "Romas impēriju" tiek domāta Svētā Romas impērija brīvi apvienota Vācijas un Austrijas valstu konfederācija, kas pretendēja uz senās Romas imperatora mantiju. "Baumas par brālību" pauž nedaudz lielākas šaubas par šo apvienību: "Darbā Politia mēs paužam cieņu pret Romas impēriju .. mūsu kristīgo vadību; kaut gan zinām, kādas pārmaiņas tuvojas."

Par "Romas impērijas galvu" vajadzētu saukt imperatoru Rūdolfu 11, kurš veicināja reliģisko iecietību un kura galms bija okultistu, kabalistu un alķīmiķu meka. Rūdolfs nomira 1612. gadā laikā no šo traktātu sarakstīšanas (apmēram 1610. gads) līdz publicēšanai (1614. gads). Brālība savos darbos atbalsoja plašas tā laika gaidas pēc pārmaiņām, kas notiktu pēc Rūdolfa nāves un arī izrādījās patiesas. 1619. gadā pēc Rūdolfa brāļa Matiasa septiņus gadus ilgās un neveiksmīgās valdīšanas par Svētās Romas imperatoru kļuva Ferdinands II. Viņš izrādījās kaislīgs katoļticības aizstāvis. Viņa dedzība tik tiešām palīdzēja uzsākt Trīsdesmitgadu karu, kurš no 1620. līdz 1648. gadam izpostīja Firopu.

Rozenkreiceru politika

Viena no diženākajām Rietumu vēstures tēmām ir cīņa starp garīgo un laicīgo varu. Kopš Rietumromas impērijas krišanas mūsu ēras 5. gadsimtā Rietumu civilizācija pašai par nelaimi ir pieņēmusi atšķirību starp baznīcu un valsti kā kaut ko Dieva dāvātu, nenovēršamu un, iespējams, vēlamu. Viduslaikos šis pretstats izsmēla sevi to pāvestu cīņās, kuri pretendēja gan uz laicīgu, gan garīgu varu, ar Svētās Romas imperatoru, kurš centās ierobežot baznīcas tiesības diktēt savus noteikumus laicīgajiem monarhiem. Kāds varētu domāt, ka Dante diženākais no visiem katoļu dzejniekiem nostājās pāvesta varas pusē, tomēr tā nebija. Viņš bija Gibelina biedrības jeb impērijas partijas loceklis un pat uzrakstīja traktātu De mottarchia ("Par monarhiju"), kurā argumentēja impērijas varas svētumu.

Kā redzam, pēc četrsimt gadiem arī rozenkreiceru manifesti nostājās laicīgās varas pusē un nosodīja pāvestu. Būtu grūti novilkt tiešu līniju starp Danti un impērijas partiju no vienas puses un rozenkreiceriem no otras, tomēr abu ideju dzinulis ir vienāds. Kopš viduslaikiem spēcīgas balsis Rietumu ezoteriskajos strāvojumos ir mudinājušas uzskatīt, ka baznīcai nevar uzticēt laicīgo varu (un, iespējams, pat garīgo), kuru nepieciešams stingri ierobežot. Ja arī Rietumos pastāv kāda "slepena vēsture", tad šis vēstījums atrodas tuvu rās sirdij. Galu galā tas noveda līdz baznīcas un valsts nošķirtībai, kā tas ir īstenots Savienoto Valstu konstitūcijā.

Politiskās cīņas sevi dramatiski un postoši izsmēla rozenkreiceru manifestu laikā. Rozenkreiceru kustība bija cieši saistīta ar Frederiku V, Palatināta elektoru( 1596-1632). Palatināta bija valsts Vācijas rietumos, kas pastāvēja kā daļa no Svētās Romas impērijas; tituls "elektors" nozīmēja, ka viņš bija viens no vairākiem prinčiem, kuriem bija tiesības piedalīties Svētā Romas imperatora vēlēšanās (kas nebija pārmantots amats). Tāpat kā rozenkreiceri savos manifestos, arī Frederiks bija nelokāms protestants un nodevās tā laika okultajai zinātnei. Viņa galvaspilsēta Heidelberga bija izrotāta ar dīvainām, bet brīnišķīgām hermētisma dārglietām: sarežģītām mehāniskām figūrām, dārziem, kas izveidoti alegoriskās tēmās, ūdens ērģelēm un dziedošām strūklakām. Tā kā 1613. gadā viņš apprecēja Anglijas karaļa Džeimsa 1 meitu, princesi Elizabeti, Frederiks bija ari Prinču protestantiskās apvienības vadītājs.

Laikā no 1610. līdz 1620. gadam spriedze arvien pieauga. Katoļticība, kas 16. gadsimtā bija atdalījusies no protestantisma, gatavojās pretuzbrukumam, kas bija zināms ar nosaukumu "pretreformācija". (ialvenais pretreformācijas politiskais balsts bija Hābsburgu dinastija, kas valdīja Spānijā, Austrijā un daudzos starp šīm valstīm esošos domēnos, iekļaujot mūsdienu Itālijas, Francijas un Nīderlandes teritorijas. Ferdinands II bija Hābsburgs (tāpat kā visi tā laika Svētās Romas imperatori; tas palīdz izskaidrot divdomīgos Svētās Romas impērijas slavinājumus rozenkreiceru manifestos).

1617. gadā katoļu Ferdinands tika kronēts par Bohēmijas karali (aptuveni atbilst mūsdienu Čehijas Republikai). Viņš ātri vien sāka apspiest protestantisko Bohēmijas baznīcu, kas turpināja 15. gadsimta reformatora Jana Husa darbu. Apmusināta Bohēmijas aristokrātija piedāvāja kroni Paladnāta elektoram. Viņš to pieņēma 1619. gada septembrī, uzrakstot vēstuli savam tēvocim: "Tas ir dievišķs aicinājums, kuram nedrīkstu neklausīt… mans vienīgais mērķis ir kalpot Dievam un viņa Baznīcai."

Frederiks acīmredzot zināja, ka šī kustība liks viņam nostāties pret Hābsburgiem. Tomēr vairāki apsvērumi pamudināja viņu pieņemt piedāvājumu. Viens no tādiem bija daudzo protestantu līderu aicinājums visā Eiropā. Tāpat viņš turpināja savu sadarbību ar Nīderlandes, Vācijas un Francijas protestantiem, kā arī ar savu sievas tēvu Lielbritānijas karali, kas atbalstīja viņu cīņā pret Hābsburgiem.

Tajā pašā rudenī Frederiks un Elizabete pārcēlās uz Prāgu un brīvi valdīja, atjaunojot Rūdolfa II dienu gaistošo atmosfēru. Tomēr Frederiks nebija pēdējais, kurš kāpa Bohēmijas tronī. Hābsburgi pret viņu nostādīja savus spēkus, taču protestantu puse, arī Britānija, kavējās ar palīdzību. Frederika armija sastapās ar Ferdinanda karapulku kaujā pie Baltā kalna 1620. gada 8. novembrī un cieta pilnīgu sakāvi. Šis notikums iezīmēja nāvējošā Trīsdesmitgadu kara sākumu, no kura Vācija atkopās veselus simt gadus. Hābsburgi okupēja un izpostīja Palatinātu, iznīcinot arī Heidelbergas hermētiskos dārgumus. Frederiks un Elizabete bēga un pavadīja atlikušo dzīves daļu trimdā Hāgas pilsētā.

Kas gan bez līdzīgām interesēm apvieno rozenkreiceru kustību ar Frederiku? Frānsisa Jeitsa savā darbā "Rozenkreiceru apgaismība" uzskaita vairākas lietas. Pirmkārt, grāmatas "Baumas par brālību" un "Brālības grēksūdze" tika iespiestas Hesenē-Kaselē, kas atradās netālu no Palatināta un līdzdarbojās protestantu un hermētisma apvienībā. Citi rozenkreiceru traktāti, daži no kuriem ir sarakstīti, atsaucoties uz "Baumām par brālību" un "Brālības grēksūdzi", kā arī vairums hermētisma un alķīmijas darbu tika publicēti Openheimā Palatināta robežās. Manifesti arī sniedz aplinkus mājienus par politiku. Piemēram, "Brālības grēksūdzē" teikts: "Pastāv tomēr daži ērgļu tēvi mūsu ceļā, kas tik tiešām kavē mērķu sasniegšanu." Ērglis ir atsauce uz Hābsburgiem, kuru simbols bija divgalvains ērglis. Pat vēl vairāk, traktāti ar rozenkreiceru vadlīnijām pēkšņi pārstāja parādīties pēc 1620. gada laikā, kad notika sagrāve pie Baltā kalna.

Uzvarām vainagotais Ferdinands drīz vien uzsāka savu ienaidnieku vajāšanu. Plaša tīrīšana līdz ar saknēm izskauda Bohēmijas baznīcu. Hābsburgi uzsāka rūpīgi izplānotu propagandas kampaņu, lai nomelnotu gan Frederiku, gan rozenkreicerus. Joprojām saglabājušies pamfleti un parodijas, kur Frederiks redzams, pazemojumā bēgot. Rozenkreiceru devīze Sub umbra tuarum alarum, Jehovah ("Tavu spārnu ēnā, Jehova") tika sarkastiski parodēta, attēlojot to zem Hābsburgu ērgļa spārniem. Arī Vācijā pretreformācijas spēki uzsāka ļaunas un intensīvas raganu medības, cenšoties savienot rozenkreiceru hermētisma maģiju ar buršanos, kas jaunā laikmeta sākumā bija mūžīgais bubulis.

Dīvainākās propagandas kampaņas norisinājās Francijā. 1623. gadā visā Parīzē uzradās plakāti, kas paziņoja par "Rozes Krusta brālības galvenās kolēģijas" ierašanos, kura "panāks redzamu un neredzamu atrašanos šajā pilsētā". Brošūras, kuras tika izplatītas tajā pašā gadā, rotāja virsraksts "Šausmīgā vienošanās, kura tika noslēgta starp Velnu un Neredzamajiem liekuļiem".

Šie paziņojumi izraisīja sensāciju, kaut arī atsauce uz "Neredzamajiem" liek domāt, ka neviens no Rozes Krusta ordeņa biedriem nebija sevi atklājis sabiedrībā ne Francijā, ne kur citur. Pat pirms Frederika sakāves neviens no viņiem neatklāja savu sūtību, neskatoties uz dedzīgiem lūgumiem. Tādējādi viņi ieguva iesauku "Neredzamie".

Dabas grāmatas lasīšana

ja rozenkreiceru kustība vienkārši mēģināja palielināt Palutināta elcktora panākumus, uzskatot viņu par protestantu bastionu, tad viņu centieni bija veltīgi. Tomēr, pievēršot viņu tekstiem lielāku uzmanību, atklājas daudz dziļāks mērķis. Gandrīz pašā grāmatas "Baumas par brālību" sākumā lasām:

Izglītoto lepnums un alkatība ir tik liela, ka viņi uzskata, ka cietīs, ja vienosies savā starpā; tomēr, ja viņi būtu apvienojušies, spētu no visām tām lietām, kuras mūsu Dieva laikmetā tik tiešām tiek bagātīgi dāvinātas, izveidot I.ibrum Naturae ļ Dabas grāmatu) vai nevainojumu metodi visām mākslām. Tomēr viņu uzturētās nesaskaņas ir tik lielas un tik negribīga ir viņu vēlēšanās novērsties no ierastā virziena, cienot katoļticību, Aristoteli un Galēnu, jā, ka tie, kuriem pieder zināšanas, tās vairāk vienkārši izrāda, nekā sniedz skaidru un pieejamu patiesības gaismu.

Kaut arī šīs rindas tika uzrakstītas mistiskas apgaismības vai iztēles lidojuma iespaidā, tās paliek apbrīnojamas. Šīs pāris grūti izprotamās rindiņas veido intelektuālo programmu, kuru Rietumu civilizācija izmantoja nākamos četrus gadsimtus; mēs tik tiešām joprojām to ievērojam. Tās izsmej tā laika banālo sholastisku katoļticību, Aristoteli un Galēnu un aicina izveidot "nevainojamu metodiku", kas ļautu lasīt "Dabas grāmatu", nevis lūkoties caur aizmiglotajām antīkās pasaules tekstu lupām. Būtībā tas veido mūsdienu zinātnes pamatus.

Šī rindas kļūst vēl pārsteidzošākas, ja apskatām tos vīrus, kas ir vistiešāk saistīti ar rozenkrciceru kustībai raksturīgo zinātniskās metodes izveidi. Viens no viņiem bija angļu filozofs un valstsvīrs Frānsiss Bekons (1561-1626). Bekons nosodīja sava laika metafiziku un salīdzināja to ar zirnekļa tīklu: skaistu un sarežģītu, bet neko jēdzīgu nesaturošu. Viņš pieprasīja daudz precīzāku eksperimentu metodi, lai zinātniskās teorijas tiktu balstītas uz reālu pieredzi, nevis tikai viedokļiem. Viņš sludināja pieeju, kuru pats nosauca par "diženo atjaunošanu", sistemātisku dabas izpēti, kas atjaunotu cilvēka saistību ar (un valdīšanu pār) dabu, kura viņam bija pirms grēkā krišanas. Bekons bija cieši saistīts ar rozenkreiceru kustību. Saskaņā ar Frānsisas Jcitsas piezīmi: "Bekona uzskatus ietekmēja hermētisma tradīcijas, maģija un renesanses kabala, jo šīs zināšanas pie viņa nonāca ar dabisko magu palīdzību."

Vēl ievērojamāks ir franču filozofa Renē Dekarta (1596-1650) gadījums. Tieši viņš-vairāk kā jebkurš cits domātājs, izņemot, iespējams, Bekonu, rika saistīts ar mūsdienu zinātniskā pasaules uzskata rašanos. Viņa darbu "Pārruna par metodi" var uzskatīt par brālības priekšrakstu apgūt Librum Naturae. Kā to skaidro pats Dekarts: "Tiklīdz sasniedzu vecumu, kurš ļāva atbrīvoties no skolotāju aizbildniecības, es pametu visas literatūras studijas ļ..] pieņemot lēmumu studēt ne ko citu kā vien to, ko spētu atrast sevī vai pasaules diženajā grāmatā pats." Viņa "Pārruna par metodi" veido tādu pašu programmu, kāda bija Bekonam, pieprasot metodi, kas apvienotu visas zinātnes un balstītu rās uz matemātikas principiem, it īpaši uz koordināšu sistēmu, kuru viņš atstāja mums mantojumā un kura joprojām nes viņa vārdu.

Dekarta saistība ar rozenkreiceriem ir tikpat aizraujoša, cik maldinoša. Šis jaunais cilvēks manifestu publicēšanas laikā 1619. gadā pārcēlās uz Vāciju, lai izglītotos ar "ceļojumu, galmu un armiju vērošanu, dažādu humora izjūtu izpēti, atšķirīgu sabiedrības stāvokļu cilvēku iepazīšanu un daudzveidīgas pieredzes iegūšanu", kā arī sameklētu rozcnkreiceru brālību (kuru, protams, viņš tā arī nekad neatrada). Viņš nopietni apsvēra iespēju iestāties katoļu armijā, kas tika veidota cīņai ar Palatinātas elektoru, tomēr pārdomāja un noslēdzās vientulībā savā mājā pie Donavas. "Tā kā apkārt nebija neviena, kurš novērstu manu uzmanību un, par laimi, biju brīvs no raizēm un kaisles, es pavadīju visu dienu istabā, kuru apkurināja krāsniņa, un izbaudīju pilnīgu brīvību, lai meditētu pats ar savām domām." Šīs domas noveda viņu pie revolucionāra secinājuma, ka matemātika sniedz atslēgu dabas izpratnei.

Dīvainas sakritības rezultātā Dekarts 1623. gadā atgriezās Parīzē laikā, kad bailes no rozenkreiceriem sita augstāko vilni. Vēl dīvaināks bija atklājums, ka pagaidu uzturēšanās Vācijā ir radījusi viņam rozenkreicera reputāciju. Viņš šīs baumas apstrīdēja vairāk nekā neparastā veidā. Dekarta biogrāfs Adriens Beilets raksta šādas rindas: "Viņš padarīja sevi redzamu visai pasaulei, it īpaši draugiem, kuriem nevajadzēja eiru pierādījumu, lai pārliecinātos, ka viņš nav viens no rozenkreiceru brālības jeb Neredzamo biedriem. Dekarts izmantoja viņu neredzamību kā argumentu, lai paskaidrotu ziņkārīgajiem, kāpēc viņš nebija spējis atrast nevienu no viņiem Vācijā."

Brālības realitāte

Tas viss noved pie svarīga jautājuma: vai Rozes Krusta brālība vispār pastāvēja? Šajā jautājumā nedrīkstam pieļaut negatīvus pierādījumus. Pārliecinošu pierādījumu trūkums nevar veidot pārliecību par to, ka šis ordenis, kas zvērējis saglabāt slepenību, nekad nav pastāvējis. L.ai gan brālība savos manifestos paziņoja, ka drīz vien padarīs sevi zināmu plašākai sabiedrībai, nav pārsteigums, ka tā laika naidīgajā vidē viņi tā arī nekad neizpildīja savu solījumu.

Jautājumā par ordeņa pastāvēšanu viedokļi dalās divās pretējās galējībās. Zinātnieku aprindās-pēdējā ievērojamākā pārstāve bija Frānsisa Jeitsa pastāv tendence neņemt vērā viņu pastāvēšanu jebkurā burtiskā nozīmē. Zinātnieki piekrīt, ka tāda rozenkreiceru kustība ir pastāvējusi kā idejas un ideāli, kas ir saistīti ar ezoteriku, arī kabalu, hermētismu un alķīmiju, tomēr pārsvarā jebkura tieša Rozes Krusta brālības pastāvēšana netiek pieņemta. No otras puses, mūsdienu organizācijām, kuras dēvē sevi par rozenkreiceriem un pretendē uz brālības mantojumu, ir tieksme uztvert "Baumās par brālību" un "Brālības grēksūdzē" aprakstīto stāstu kā reāli notikušu. Tiem, kuri nostājas pa vidu šīm pārliecībām, nav nemaz tik viegli atsijāt patiesību. Tomēr vairāki fakti var novest mūs pie dažiem pagaidu secinājumiem.

Pirmkārt, Kristiāna Rozenkreica dzīves aprakstā nav nekā tāda, kam būtu grūti noticēt. Renesanses laikā pastāvēja bagātīga un plaukstoša tirdzniecība starp Eiropu un Levanti (Tuvajiem Austrumiem), un mums nav vajadzīga liela iztēle, lai noticētu, ka ceļojošs meklētājs varētu pārvarēt attālumu līdz Sīrijai un Marokai. Apskatot to visu plašāk, Kristiāns Rozenkreics atgādina daudzus no tiem klejojošajiem izglītotajiem magiem, ar kuriem šajā stāstā sastapāmies jau iepriekš. Nav vajadzības būt neprātīgi lētticīgiem, lai uzskatītu, ka šāds cilvēks varētu pārvarēt atpakaļceļu līdz Vācijai un pulcināt sev līdzās nelielu sekotāju grupu.

Nebūtu par daudz teikts, ka lielākā daļa mītu par Kristiānu Rozenkreicu šķiet izdomāti. 1616. gadā tika publicēts neliels darbs "Kristiāna Rozenkreica ķīmiskās laulības". Tā bija tīri alegoriska un rūpīgi izstrādāta alķīmijas pasaka. Šajā gadījumā mēs tik tiešām zinām darba autoru, un tas bija vācu garīdznieks un ezoteriķis Johans Valentīns Andrea. "Kristiāna Rozenkreica ķīmiskās laulības" ir darbs, kas savā garīgajā būtībā ļoti līdzinās manifestiem, tāpēc pastāvēja diezgan liela iespēja, ka Andrea bija saistīts ar tiem cilvēkiem, kuri sarakstīja gan "Baumas par brālību", gan "Brālības grēksūdzi". Vēlākajos gados viņš mītu par rozenkreiceriem dēvēja par ludibrium tas ir vārds, kurš bieži tiek tulkots kā "joks" vai "farss", kaut arī tas varētu nozīmēt "izklaidi"; iespējams, tas tika darīts pat ļoti apzināti. Jebkurā gadījumā šie fakti liek domāt, ka rozenkreiceru manifests satur daiļliteratūras elementus, turklāt, iespējams, lielā apmērā.

Tādējādi stāstā par Kristiānu Rozenkreicu, iespējams, pastāv sava veida faktu un iztēles apvienojums. Noteiktas lietas, piemēram, viņa kapa atrašana, gandrīz noteikti ir alegoriskas. Pat pašam vārdam "Kristiāns Rozenkreics" ir alegorijas piegarša gan ezoteriska (roze ilgu laiku ir kalpojusi kā mistisks simbols), gan programmatiska (Lutera ģerbonī bija iekļauta gan roze, gan krusts). Tomēr galvenajam stāstam varētu būt patiess kodols. Tajās dienās pastāvēja daudz šādu meklētāju un adeptu, un manifesti varētu tikpat labi noklusēt stāstu par vienu no viņiem. To pašu varētu teikt arī par biedrību, kuru šāds meklētājs dibināja.

Par spīti tam visam, pastāv kāds dziļāks iemesls baumām par brālību. Adriens Beilets savā Dekarta biogrāfijā izsaka noslēpumainu piezīmi. Runājot par rozenkreiceriem, kuri it kā atradās Francijā, biogrāfs raksta: "Viņi nevarēja sarunāties ar cilvēkiem vai tikt uzrunāti, izņemot domu savienošanu ar gribu; tas nozīmē veidu, kurš ir nemanāms sajūtu uztverēm." Metode domu savienošanai ar gribu līdzinās Dekarta "meditācijas" aprakstam. (Kas gan ir meditācija, ja ne domu savienošana ar gribu?) Beileta apgalvojums ir viens no senākajiem piemēriem, kas kopš tā laika gnostiskajā mantojumā ir saskatāmāks arvien labāk; tā ir ideja par slepenajiem meistariem, kuri liek nojaust par savu klātbūtni ar gaišredzības palīdzību.

Dažiem šīs jomas pētniekiem rozenkreiceru manifesti neapraksta fiziskā līmenī pastāvošu sabiedrību, bet pārnestā nozīmē norāda uz indivīdu grupu, kura darbojas augstākajos apziņas līmeņos. 20. gadsimta ezoteriķis Pauls Fosters Keiss novēro:

Šī brālība nebija tik organizēta kā brīvmūrnieki. Nevienam nevajadzēja aizpildīt pieteikumu, lai tajā iestātos, apmaksājot iestāšanās maksu un nodevas un piedaloties uzņemšanas rituālos. Rozenkreiceru ordenis līdzinājās senajai Bostonas pilsētas definīcijai: tas ir prāta stāvoklis. Cilvēks kļūst par rozenkreiceru, viņš neiestājas rozenkreiceros….

Ordenis tiek veidots tā, lai paliktu neredzams pašos manifestos. Tas nenostājas pasaules priekšā korporatīva formējuma veidolā, jo pēc savas būtības to nespēj. Tomēr patiesie rozenkreiceri pazīst cits citu. Viņu atpazīšanas metodes nevar tikt ne viltotas, ne nodotas, jo tās ir daudz smalkākas par parasto slepeno biedrību zīmēm un parolēm.

Diez vai tā ir taisnība, ka rozenkreiceru ordeni veido neiemiesotu cilvēku prāti tikai tādēļ, ka tas ir neredzams. Nav arī tā, ka ordeņa biedri ir pārcilvēki, kuri apdzīvo kādu neskaidri veidotu telpu, ko apzīmē ar terminu "augstākie līmeņi". Ordenis ir neredzams tāpēc, ka tam nav ārējas organizācijas. To neviedo neredzamas būtnes. Tī biedri ir vīrieši un sievietes, kas ir iemiesojušies uz Zemes fiziskā ķermenī. Viņi nav redzami parastā cilvēka acīm, jo prāti aiz šīm acīm nespēj atpazīt patiesa rozenkreicera pazīmes.

Šī domu virkne, jāatzīst, uzvedina uz neparastiem secinājumiem. Vai Dekarts, kura vārds ir kļuvis par sinonīmi garuma mēram un racionālai realitātes uztverei, guva iedvesmu no apslēpta intelekta, kura pastāvēšanas racionalitāti nekad nevarēs pierādīt? Vai tiešām zinātniska iniciatīva tikusi iesēta ar tāda apziņas līmeņa palīdzību, kuru zinātne pati cenšas noliegt? Būtu dīvaini, ja tas tā būtu, tomēr vēsture piedāvā daudzus ironiskus gadījumus, kas ir tikpat ērmoti. Kamēr skeptiķi varētu atvairīt šādas idejas kā blēņas, tās būtu vērts apskatīt tuvāk kaut vai ar mērķi redzēt, kā sevi saprot tie, kuri nodarbojas ar ezoteriskajām mācībām.

Dievišķais kurpnieks

Rozenkreiceru saceltais furors bija tikai daļa no tā laika intensīvās aizraušanās ar hermētismu, alķīmiju un kabalu, kā arī daudziem citiem tradicionālākiem teoloģijas veidiem. Vienam no zinošākajiem tā laika sapņotājiem nebija nekādas saistības ar rozenkreiceru traktātiem, kuri, pēc viņa domām, bija neprātīgi.

Jākobs Bēme piedzima 1575. gadā Gerlicas pilsētā, kas šobrīd atrodas Vācijas dienvidaustrumos. Kā vienkāršu laužu pēcnācējam, viņam trūka fiziskā spēka, lai tiktu galā ar smagajiem lauku darbiem, tāpēc zēns apguva kurpnieka amatu. Viņš vadīja neievērojamu dzīvi līdz kādai 1600. gada dienai, kad pēkšņi attapās, lūkojamies uz gaismas mirdzumu, kas atstarojās no alvas traukiem. "Ceturtdaļstundā es ieraudzīju un uzzināju vairāk, nekā būtu apguvis visos universitātes studiju gados," viņš vēlāk atcerējās.

Pagāja divpadsmit gadi, līdz Bēme spēja noformulēt savas atklāsmes rakstiskā veidā. Viņa pirmā grāmata Aurora tika pabeigta 1612. gadā. Viņam nebija nodoma to publicēt, tomēr, par nelaimi, manuskripta eksemplārs nokļuva luterāņu mācītāja Gregorija Rihtera rokās. Apsūdzot Bērni ķecerībā, Rihters panāca sprieduma pieņemšanu, kas uz pieciem gadiem aizliedza autoram rakstīt. Bēme kādu laiku pat rika ieslodzīts cietumā. Tomēr 1618. gadā viņš atkal sāka rakstīt un nākamajos piecos gadus sarakstīja pārējos savus darbus, arī "Trīs dievišķās būtības principi", "Cilvēka trīskāršā dzīve" un "Ceļš pie Kristus". Viņš nomira 1624. gadā, pārdzīvojot savu apsūdzētāju Rihteru par nedaudz vairāk kā sešiem mēnešiem. Sekotāji, daudzi no kuriem nekad nebija ar viņu tikušies, veltīja mistiķim tādus ekstravagantus apzīmējumus kā "Dievišķais kurpnieks" un Philosopbus Teutonicus jeb "Teitoņu filozofs".

Kas gan tik ļoti aizkaitināja Rihteru? Ezoterisko kustību pētnieks Artūrs Vcrsluiss uzvedina uz domām, ka to paveica Bēmes nicinošā iz,turēšanās pret vienkāršu grāmatu lasīšanu kā dzīva gara pieredzēšanas aizvietotāju. Bēme apgalvoja: "Nav nekā vērtīgāka, ko cilvēks varētu iesākt, sākot no savas jaunības un ejot cauri dzīvei, par sevis izzināšanu." Šāds viedoklis nostādīja Bērni pret tādām ārišķīgām autoritātēm kā Rihters, kam doktrīna un svēto rakstu burts bija galējā autoritāte.

Bēmem šis norādījums, kurš sasaucas ar seno Delfu orākula pamācību "pazīsti pats sevi", pārsniedz vienkāršās zināšanas par cilvēka iekšējo pasauli. Dievs, pēc Bēmes vārdiem, ļāva cilvēkiem "iekļūt visas būtības sirdī un saskatīt esenci, vērtību un īpašumu, kas atrodams dzīvajās radībās, akmeņos, zemē, kokos un zālē, kā arī it visās kustīgajās un nekustīgajās lietās". Kaut arī Bēme nebija starp tiem cilvēkiem, kuri sarakstīja rozenkreiceru traktātus, viņa uzskati bieži tos atbalsoja.

Visbiežāk Bēmes darbi tiek dēvēti par ļoti sarežģītiem. Daļēji šāda situācija radusies, jo pat mūsdienās daudzi no tiem ir pieejami tikai angliski Bēmes sekotāja Džona Sperova 17. gadsimta tulkojumā. Tomēr sarežģītība, šķiet, rodas no Bēmes mistiskās atklāsmes saspiešanas smalkā un tomēr traucējošā cilvēku valodas izpausmes līdzeklī.

Pateicoties neapstrīdami spēcīgai vīzijai, Bēme ieguva draugus starp izglītotākajiem un ietekmīgākajiem cilvēkiem (viens no viņiem panāca, ka Bēme tika apglabāts saskaņā ar kristietības tradīcijām). Vairums šo ļaužu bija kompetenti tālaika ezoteriskajās tradīcijās, un Bēme, šķiet, no viņiem ieguva vismaz dažus kabalas priekšstatu un terminus, kā arī alķīmijas jēdzienus. (Viens no viņa sekotājiem Baltazars Valters ceļoja uz Austrumiem, meklējot "kabalu, maģiju un alķīmiju", pat biežāk kā Kristiāns Rozenkreics.) Tomēr Bēmes vīzija tik un tā ir unikāla. Tā lika viņam radīt teosofiju ezoterisku pētījumu par to, kā Dievs sevi dara zināmu. Atšķirībā no tradicionālās teoloģijas, kura tiecas ierobežot sevi domu un doktrīnu skaidrošanā un pārveidošanā, teosofija ir daudz pārdrošāka.

Bēmes garīgā vīzija sākas ar dievības vēlēšanos sevi iepazīt. "Bēme nesvārstās, sakot, ka Absolūts sevi nepazīst," raksta franču pētnieks Pjērs Degjē. "Tādējādi Dievs sevi ir atklājis tikpat daudz, cik viņu ir atklājuši paši ticīgie. Slēptais Dievs ir nezināma dievība, kas sevi nepazīst. Sī dievība cenšas būt zināma ne tikai citām dzīvām radībām, bet arī sev."

Dievība vēlas pazīt sevi. Tomēr, ja tā ir visaptveroša, kas tai ir palicis nezināms un ar ko vēl tā var iepazīties? Tādējādi Dievam nākas ievietot sevi gan tajā, kurš iepazīst, gan tajā, kurš tiek iepazīts. Skatoties uz to no citas perspektīvas, Dievam jābūt gan tam, kurš vēlas, gan tam, kurš ir vēlamais. Kā to savā tumšajā valodā pasniedz Bēme: "Pirmā īpašība ir kāre pēc kaut kā, kas ir kā magnēts, tā ir koncentrēta griba; šī griba vēlas par kādu kļūt, un tomēr tai nav nekā tāda, no kā sevi izveidot; tāpēc tā panāk sevis uztveršanu un ievieto sevi kaut kur, bet šis kaut kas nav nekas vairāk par magnētisku izsalkumu, skarbumu."

Kabalas pētnieks šeit saskatīs savas mācības atbalsis, jo Bēmes teiktais ārkārtīgi līdzinās kabalas priekšstatam par tzimtzum Dieva "attālināšanos" no realitātes, lai varētu rasties Visums un tādējādi arī spoguli, kurā viņš sevi var ieraudzīt. Bēmes unikalitāte slēpjas viņa valodas spēkā. Tas, ko kabalisti apraksta ar rāmu abstrahēšanos, te pārtop par ārkārtīgi spēcīgiem izteicieniem. Aprakstot dievišķās izpausmes procesus, Bēme izmanto tādus jēdzienus kā "bargums", "skarbums", "piktums" un "dzēlīgums". Tas rada iespaidu par plašiem kosmiskiem spēkiem, kas cīnās un spēkojas, katrs veidojot savu pretstatu un ar vēlmju neizturamo spriedzi izraisot pasaules dabas (gan zemes, gan debesu) dzimšanu, kas ir kā spogulis, kurā Dievs sevi ierauga. Tas viss veido pirmatnējo spriedzi starp gaismu un tumsu tumsu, no kuras viss rodas, un gaismu, kurā viss tiek atpazīts.

Tādējādi Bēmes domas atbalso manihejiešu idejas. Tomēr viņš nebija manihejietis un viņa doktrīna atšķīrās no manihejiešu uzskatiem vismaz vienā svarīgā jautājumā: viņš neuzskatīja, ka tumsa ir dabiski ļauna un gaisma laba. Tumsa vienkārši ir nezināmais, bet gaisma padara to zināmu. Lai kā arī būtu, Bēmes mācība tik tiešām šad un tad klejoja gar duālisma robežām; nav nekāds pārsteigums, ka viens no viņa sekotājiem Johans Georgs Gihtels (1638-1710) pat aizstāvēja manihejismu. Cits sekotājs Ābrahams fon Frankcnbergs, tāpat kā citi Bēmes 18. gadsimta angļu sekotāji, salīdzināja viņa sistēmu ar seno gnosticismu.

Šie fakti varētu likt kādam uzdot jautājumu, vai dažādās mācības un kustības tiešām ir gnostiķu atstātais mantojums? Skatoties no vēsiliriskā skatupunkta, šī ir nevis tieša, bet gan hermētisma un kabalas pastarpināta saistība. Dažkārt līdzīga veida atklāsmes gūst arī neatkarīgu sapņotāju jautājums. Kā atzīmē Arturs Versluiss:

Teju nav iemesla veidot kādu vēsturisku saikni starp [Bēmesļ teosofiju un agrīno kristiešu gnosis; kaut arī tajā noteikti ir iesaistītas daudzas vēsturiskas mīklas (par līdzībām starp dažām jūdu kabalas formām, mazdaiešiem, manihejiešiem un gnostiskajiem kristiešiem tika rakstīts jau agrāk), šķiet, ir nevajadzīgi un sazvērnieciski runāt par diženu vēsturiskas nozīmes "sākotnējo pēctecību", ja vajadzētu būt acīmredzamam tam, ka šeit apspriežama nevis vēsturiskās pēctecības tēma, bet gan vienas un tās pašas gaismas reliģijas atkal atklāšana dažādu kultūru kontekstos.

Pat tādā gadījumā gnostiķu vārds tiek piesaukts vairāk kā vienu reizi, turklāt ne tikai saistībā ar Bērni vien, ber arī runājot par rozenkreiceriem. Angļu restaurācijas laika satīriķis Semjucls Batlers darba Hudibras zemteksta piezīmē izsaka šādu piebildi: "Rozenkreiceru brālība ārkārtīgi līdzinās seno gnostiķu sektai, kura sevi tā dēvēja šķietami lieliskās izglītības dēļ, lai gan patiesībā bija pārsteidzošākie žūpas, kādus cilvēce pazinusi."

Aplūkojot šo jautājumu daudz pozitīvākā gaismā, Pauls Fosters Keiss novēro:

Rozenkreiceru reliģija… ir kristiešu gnosticisms. Tā nostājas opozīcijā organizētās reliģijas autoritātei, jo autoritāte uzspiež ticību, ietekmējot ticīgo bailes un cerības, un kristīgā pasaule atklāj sevi pašos pamatos esošajā cilvēka nekrietnībā un mazvērtībā. Rozenkreiceru reliģija sākas ar cilvēka cēluma un vērtības atzīšanu un pāriet pie krisrus zināšanu pasniegšanas. Tā apraksta zināšanas kā attīstības veidu, kurš acīmredzami noved pie apziņas nemirstības.

Brīvmurniecības pirmsākumi

Kā jau redzējām, rozenkreiceru brālība, ja tā tiešām pastāvēja, manifestu dēļ, iespējams, nepieņēma nevienu veidolu, kas būtu atpazīstams. Tomēr tā zināmā mērā izrādījās pašpiepildošs pareģojums. "Baumas par brālību" un "Brālības grēksūdze" radīja okultas brālības valdzinājumu, kas piesaista Rietumu pasauli līdz pat mūsdienām. Spēcīgākā un tālejošākām no šīm brālībām ir brīvmūrniecība (pazīstama arī kā masonu kustība vai dažkārt brīvmūrnieku loža).

Brīvmūrniecību neradīja rozenkreiceru saceltais furors: masonu teksti ir datēti līdz 14. gadsimtam. Tomēr rozenkreiceru manifestu laikā kaut kas pamudināja brīvmūrniekus rīkoties un nokļūt sabiedrības uzmanības centrā. Lai saprastu šo notikumu cēloni, būtu lietderīgi izpētīt sasāpējušo jautājumu par to, kur un kad sāka pastāvēt brīvmūrniecība.

Agrīno brīvmūrnieku, tāpat kā kabalistu un hermētiķu, vēstījumi par pašu izcelšanos ir mītiski, taču bagātīgi apkopoti vecākajā no saglabātajiem tekstiem, kas saucās "Vecās saistības". Vecākā versija no tiem atrodama divos angļu manuskriptos: Kuka un Regiusa darbos, kas datēti ar apmēram 400. gadu. Tajos aprakstīts mītisks stāsts, kas ved līdz brīvmūrniecības pirmsākumiem aizvēsturiskos laikos un "cilvēkam, vārdā Lamehs [izcelts īpaši]". "Lamehs", šķiet, ir Kaina pēctecis (1 Moz 4:18-19), kuram bija divi dēli "Jabels [jeb Jābalsļ un otrs, vārdā Jūbals". Vecākais no viņiem "bija pirmais vīrs, kurš jebkad atklājis ģeometriju un brīvmūrniecību, un viņš uzcēla mājas un [tiek] pieminēts Bībelē". Kad Jābala pēcnācēji saprata, ka Dievs taisās sodīt cilvēci par ļaunumu ar uguni un plūdiem, viņi iekala savu mācību divos dažādos akmeņos, viens no kuriem nedegtu, bet otrs "nenogrimtu ūdenī".

Pēc grēku plūdiem šos akmeņus atrada divi cilvēki Pitagors un "filozofs Hermejs". Vēlāk Ābrahāms ceļojumā pa Ēģipti mācīja ēģiptiešiem ģeometrijas zinātni; viņa lielākais sekotājs bija Eiklīds. Izraēļi apguva brīvmūrniecību Eiropā, un Zālamans to izmantoja, lai uzceltu templi Jeruzalemē. Vēl vēlāk brīvmūrniecību Anglijā organizēja svētais Albans un ieviesa karalis Etelstāns.

Lai arī cik pievilcīgs būtu šis vēstījums, tajā ir ļoti maz, iespējams, vispār nav, vēsturiskas patiesības. īstenā viduslaiku garā Bībeles un klasiskās antīkās pasaules personības tiek sajauktas kopā bez jebkādas sasaistes ar patieso hronoloģiju. Pitagors, kurš dzīvoja 6. gadsimtā pirms mūsu ēras, šajā stāstā aprakstīts pirms Ābrahāma, kura dzīves laiks parasti tiek datēts ar 1900. gadu pirms mūsu ēras. Par "Vecajām saistībām" jāteic divas lietas. Pirmkārt, tās atgādina kabalas un hermētisma leģendāro vēsturi, kas arī sniedzās līdz aizvēsturiskiem laikiem un atsauca atmiņā Ēģiptes mantojumu. Otrkārt, tās vēstī vēlākās brīvmūrniecības idejas, piemēram, "Lamcha" dēlu vārdi Jābals un Jūbals liek domāt par triju "kaušļu" vārdiem: Jubelo, Jubela un Jubelums, kuri masonu Meistara pakāpes iegūšanas rituālā noslepkavoja masonu Meistaru Hīrāmu Abifu. Tādējādi vismaz vienu no vēlākajām brīvmūrnieku mācībām var attiecināt uz šo laika posmu.

Darbā "Vecās saistības" aprakstītais stāsts ir leģenda. Daudz nesenākus un vēsturiskākus vēstījumus pārsvarā var ierindot divās kategorijās. Pirmā saista brīvmūrniecību ar templiešu bruņiniekiem. Templieši bija bruņinieku militārais ordenis, kas izveidots 1118. gadā, lai aizsargātu svētceļniekus, kuri devās uz Svēto zemi (Palestīnu), un ātri vien kļuva par vienu no veiksmīgākajām organizācijām vēsturē. Jau dibināšanas gadsimtā viņi valdīja pār nocietinājumu un nekustamā īpašuma impēriju, kas sniedzās no Palestīnas līdz pat Britu salām. Tomēr, kad musulmaņi 13. gadsimtā no jauna sagrāba Svēto zemi, templieši, šķiet, bija zaudējuši savas pastāvēšanas iemeslu. 1307. gadā Francijas karalis Filips Taisnīgais (arī Skaistais) ar pāvesta Klementa V svētību viņus brutāli apspieda (jo iekāroja to milzīgās bagātības). Visi templieši tika ievietoti cietumā un no viņiem tika iegūtas dīvainas grēksūdzes. Viņi tika apsūdzēti, piemēram, krucifiksa apspļaudīšanā slepenos rituālos un elka Bafometa pielūgšanā.

Tie visi ir labi dokumentēti vēsturiski fakti (lai gan grūti pateikt, cik daudz var ticēt templiešu grēksūdzēm, jo lielākoties tās tika panāktas ar spīdzināšanu). Alternatīvās vēstures ierosinātāji turpmāko vēstures gaitu izprot pavisam citādi. Ņemot vērā viņu pieņēmumus, daži templieši paglābās Skotijā, kas tolaik bija izslēgta no baznīcas un cīnījās pret angļu iebrucējiem. Kā runā, templieši patiešām ietekmēja notikumu gaitu 1314. gada izšķirošajā Benokbērnas kaujā, kurā skoti Roberta Brūsa vadībā no savas zemes izlēmīgi padzina angļus.

Saskaņā ar šo teoriju templiešu tradīcija Skotijā nogāja pagrīdē. Galvenais pierādījums tās turpmākai pastāvēšanai ir atrodams akmenī. Šo dīvaino celtni sauc par Rozlinas kapelu, un tā atrodas dažas jūdzes no Kdinburgas. Alternatīvās vēstures piekritējiem Rozlinas kokgriezumi ataino sava veida trūkstošo savienojumu starp templiešiem un brīvmūrniekiem. Šajā perspektīvā templieši vispirms bija arhitekti un tikai tad karotāji. Tieši Skotijā tika saglabāta viņu mītiski svētā ģeometrija, kas tika atjaunota 16. gadsimta beigās, lai radītu brīvmūrniecību, kā tas ir zināms no vēstures.

Šī ir pirmā teorija. Pēdējo desmitgažu laikā tā ir īpaši izplatījusies, pateicoties tādām populārām grāmatām kā Džona Dž. Robinsona "Dzimis asinīs" Boru in Blood) un Maikla Beidženta un Ričarda Lī "Templis un loža" (The Templeand the Lodge). Rozlinas kapela sniedz fonu grāmatas "Da Vinči kods" stāsta kulminācijai. Daudzi brīvmūrnieki pieņēma templiešu-masonu ciešo saistību, tādēļ dažiem viņu augstākajiem grādiem piešķirti templiešu nosaukumi. Brīvmūrnieku sponsorētā jauniešu organizācija ir pazīstama ar nosaukuma de Molē ordenis par godu Žakam de Molē, pēdējam templiešu Lielmeistaram, kurš 1314. gadā Parīzē tika sadedzināts sārtā.

Tomēr templiešu-brīvmūrnieku sasaistē pastāv pāris nozīmīgu problēmu. Sāksim ar to, ka templieši galvenokārt ir militārs ordenis. Lai arī kādas ezoteriskās zināšanas viņiem piemistu, tām, iespējams, ir maza saistība ar ģeometriju vai reliģisko celtņu arhitektūru. Vēl vairāk, pastāv pierādījumi, līdzīgi pašam darbam "Vecās saistības", kas ļoti labi atklāj ārkārtīgi skaidru un spēcīgu sakarību starp senajiem celtniekiem un tā laika brīvmūrniekiem. Nav nekāda norādījuma, atklāta vai slēpta, ka templiešiem ir kāda saistība ar brīvmūrniecību.

Ticamākā versija par brīvmūrniecības rašanos ir vispārpieņemtā vai vismaz tās versija. Ir labi zināms, ka viduslaikos daudzās profesijās dominēja ģildes, sevī apvienojot sava veida arodbiedrību, tehnikas, skolu, sabiedriskā labuma sniedzēju un profesionālo standartu galvotāju. Tā kā viduslaiku pasaule bija koncentrējusies uz svētām lietām, arī ģildēs pastāvēja garīgās dzīves elementi; tās atgādināja parasto ļaužu reliģiskās brālības. Dažas no tām, arī Francijas tirdzniecības ģildes, kuras sauca par compagttonnages (meistaru palīgi), pat nodeva sava veida iesvētīto dzīves gudrību.

Viena no šīm ģildēm bija arī brīvmūrnieki. Viņi atšķīrās no vairuma šādu organizāciju divos veidos. No vienas puses, viņu darba īpatnība nodrošināja iespēju pavadīt daudz laika, ceļojot no vienas darbavietas uz nākamo. Tas radīja nepieciešamību izveidot noteiktu zīmju un vārdu sistēmu, ar kuras palīdzību mūrnieki varēja atpazīt cits citu svešā pilsētā. No otras puses, kā mēs to redzam darbā "Vecās saistības", mūrniekiem bija daudz bagātākas pagātnes tradīcijas nekā vairumam ģilžu. Šīs īpatnības palīdzēja mūrniekiem no aroda organizācijas pārtapt par vienu no ietekmīgākajām kustībām Rietumu vēsturē.

Šīs pārmaiņas sākās Skotijā, un galvenā loma tajās bija cilvēkam, kuru mūsdienās atminas ar grūtībām. Viņa vārds bija Viljams Šavs (apmēram 1550-1602), un viņš bija Skotijas karaļa Džeimsa VI amatnieks. Šis stāvoklis deva viņam autoritāti pār vietējām brīvmūrnieku ložām. Drīz vien viņš sakārtoja to organizācijas un ieviesa praksē jaunus rīcības elementus. 1598. un 1599. gadā Šavs izdeva divus statūtu apkopojumus, kas radikāli mainīja brīvmūrniecības veidolu. Viens no pārsteidzošākajiem nosacījumiem, lai pievienotu ložai jaunu biedru, noteica, ka tās vadītājam jāpārbauda jauniņā "atmiņas un zinātnes māksla". Kā jau minēju saistībā ar Džordano Bruno, renesanses laika atmiņas māksla ietver spēcīgu vizualizāciju, arī "atmiņas pils" veidošanu. Mēz nezinām, vai Šavs ieviesa atmiņas mākslu Skotijas masonu ložās vai tā tika izmantota jau pirms viņa. Nav arī pārliecības, vai šī "atmiņas māksla" ir radnieciska tai, kuru minēja Bruno. Tas varētu būt kaut kas vienkāršāks, lai atvieglotu rituālu zināšanu iekaišami. Jebkurā gadījumā šis nosacījums liek domāt, ka brīvmūrniecības apmācība 16. gadsimta beigās saturēja arī kādas ezoteriskās zināšanas.

Arvien lielāku uzmanību šīm zināšanām sāka pievērst cilvēki, kuri nestrādāja (jeb "nedarbojās") kā masoni. Drīz vien pēc Šava statūtu izdošanas brīvmūrniecības ložas sāka uzņemt savās rindās džentelmeņus, kuri lielākoties negribētu uzturēt nekāda veida saistību ar parastām profesijām. Tas, ka viņus piesaistīja brīvmūrniecība, liek domāt, ka viņi ticēja kādām slēptām zināšanām, kuras tur bija atrodamas.

Tieši tolaik sabiedrību pēkšņi pārņēma rozenkreieeru furors. Neviens nesāktu nopietni strīdēties par to, ka rozenkreieeru manifestos ir runa par brīvmūnieku ložām. Taču līdzību starp neredzamajiem Rozes Krusta brāļiem un labi redzamajiem brīvmūrnieku brālības biedriem pamanīja daudzi. 1638. gadā mazpazīstams skotu dzejnieks, vārdā Henrijs Ādamsons, uzrakstīja šādas rindas:

Tas, ko mēs nojaušam, nav acīm saskatāms, Jo mēs esam Rozes Krusta brāļi; Mums pieder masonu solījums un gaišredzība, Mēs spējam saredzēt to, kas nāks.

"Masonu solījums" ir sava veida slēptā parole, kas ļauj atpazīt citam citu. Līdz ar brīvmūrnieku attīstību 17. gadsimtā identifikācijas rituāli paroles, rokasspiedieni un slepeni jautājumi kļuva arvien sarežģītāki. Daži no tiem sniedz ieskatu brīvmūrnieku mācības ezoteriskajā būtībā.

Piemēram, brīvmūrnieku pasaules uztvere sabiedrībai bija plaši zināma līdz pat 17. gadsimta beigām. Lai kļūtu par mācekli (pirmā un zemākā no brīvmūrnieku pakāpēm), parole bija Boāss, savukārt brāļu meistaru (otrā pakāpe) parole bija Jahītis. Šis ir netiešs norādījums uz Zālamana templi no Bībeles: "Tā viņš uzcēla stabus tempļa lievenim. Viņš uzcēla stabu labajā pusē un nosauca to par Jāhīnu un uzcēla stabu kreisajā pusē un nosauca to vārdā Boazu (1. Ķēniņu grāmata 7:21; attiecīgi 2. Laiku grāmata 3:17)." Apmēram 18. gadsimta sākumā tika ieviesta trešā pakāpe, proti, masonu meistars ar paroli Mababīns. Šī vārda nozīme nav īsti skaidra, un, lai noskaidrotu tā izcelšanos, tika piedāvāti ārkārtīgi asprātīgi un neticami skaidrojumi.

Stabiem ir arī cita nozīme, kas ir skaidri redzama katram kabalas pētniekam. Kabalas mācība runā par diviem "stabiem": žēlsirdības stabu un bardzības stabu (citiem vārdiem sakot, par spēku un veidolu). Spēks jeb žēlsirdība pārsvarā tiek attēlots labajā pusē, veidols jeb bardzība kreisajā. (Kabalisti arī teiktu, ka tā ir Jeruzalemes tempļa stabu slēptā nozīme.) Tā kā kabalistu idejām tolaik bija tik plaša piekrišana, šādai asociācijai vajadzēja būt acīmredzamai daudziem, kuri saņēma šīs pakāpes. Abiem stabiem no jauna pievēršas ari "Vecās saistības", kurās aizvēsturiskie personāži cenšas paglābt savas zināšanas no kataklizmas.

Rozenkreiceru manifestos pietiekami spēcīgi rezonē vēl kāda detaļa, l ūk, jautājumu un atbilžu secība no 17. gadsimta beigu masonu katķisma:

j. Kur lai atrodu tavas ložas atslēgu?

a. Trīs pēdas ar pusi no ložas durvīm zem galvenā akmens un zaļās bedrītes. Tikai zem manas aknas apakšas, kur atrodami visi manas sirds noslēpumi, j. Kas ir tavas ložas atslēga? a. Labi ievingrināta mēle. j. Kur tā atrodas? a. Kaulu kastē.

Šīs rindas skaidri norāda, ka patiesā loža ir nevis fiziska celtne, bet gan mājo cilvēka sirdī un galvā, kas tiek saukta par "kaulu kasti", kurā atrodas mēle. Vēsturnieks Deivids Stīvensons apgalvo: "Pastāv nopietns pamats uzskatīt katķismā aprakstīto garīgo ložu par atmiņas templi, primitīvu un mulsinošu, iespējams, kāda paaudzēs nodota procesa dēļ." Tas nozīmē, ka patiesā loža nav cilvēku rokām veidots templis; tas ir neredzams templis, kas pastāv domu valstībā. Tas paskaidrotu, kāpēc Šavs uzstāja, ka masoni bija lietpratēji atmiņas mākslā, jo tā ārkārtīgi uzlaboja iztēles un vizualizācijas iemaņas. Pievērsiet uzmanību, ka šis neredzamais templis atgādina neredzamo "Svētā gara mājvietu", kurā, kā teica rozenkreiceru brāļi, viņi satikās.

Nekas no minētā nenozīmē, ka rozenkreiceru manifestos ir runa par tā laika brīvmūrnieku brālību. Tomēr tas liek domāt, ka masonu rituāli un simbolisms, kas attīstījās kopš Sava laikiem, apzināti un ar nodomu tika aizgūti no ezoteriskajiem avotiem, arī rozenkreiceriem un kabalas. Tas norāda, ka ezoterisko zināšanu meklētāji dabiski jūt valdzinājumu pret brīvmūrnieku ložu.

Brīvmurniecība sabiedriskajā telpā

Tomēr alkas pēc okultajām zināšanām pašas par sevi neizskaidro neparasto brīvmūrnieku izplatīšanos 18. gadsimtā. Kāds anglis, vārdā Eliass Ašmols, savā dienasgrāmatā sniedz daudz nepārvaramāku argumentu. Ašmols (1617-1692) bija alķīmiķis, astrologs un nenogurdināms senlietu kolekcionārs; viņa kolekcija veido Ašmola muzeja kodolu Oksfordā. 1646. gada 16. oktobrī Ašmols savā dienasgrāmatā rakstīja, ka ir uzaicināts iestāties masonu ložā Varingtonas pilsētā Lankašīrā. Vērā jāņem ne vien tas, ka šī ir viena no pirmajām dokumentētajām brīvmūrnieku iesvētīšanām Anglijā, bet arī iesaistīto cilvēku loks. Klātesošs bija arī viņa brālēns Henrijs Meinverings, kurš bija parlamentārās frakcijas biedrs angļu pilsoņkara laikā, kas tolaik plosījās pilnā sparā. Ašmols pats bija rojālists, kurš cīnījās pretējā nometnē. Starp klātesošajiem masoniem atradās ari katoļi. (Katoļiem vēl nebija aizliegts būt par brīvmūrniekiem.) Tādējādi šajās agrīnajās brīvmūrnieku ložās varēja iestāties gan anglikāņi, gan puritāņu un katoļi, kuri kopā veidoja vienotu slepeno brālību laikā, kad reliģiskie konflikti Anglijā sasniedza savu apogeju.

Šīs detaļas turpina izskaidrot brīvmūrniecības panākumus. Tolaik biedrība bija atvērta visiem kristiešiem; 18. gadsimtā tā rika paplašināta, aicinot ikvienu, kurš tic Augstākajai būtnei. Brīvmūrniecība uzradās laikā, kad jau pusotru gadsimtu plosījās sīva reliģiskā karadarbība, kurā iesaistījās lielākā daļa Eiropas, un piedāvāja paradīzes mieru pēc bezgalīgās cīņas ticības vārdā. Tas iekvēlināja lielu daļu tā laika sabiedriskās domas. Līdz pat šim brīdim ložā ir aizliegts apspriest reliģiskos un politiskos jautājumus.

Tomēr cilvēks, tā sakot, ir politisks dzīvnieks, un politiķi drīz vien sāka parādīties arī brīvmūrnieku rindās. Viens no piemēriem ir 18. gadsimta Gold und Rosenkreutz ("Zelta un Rozes krusts"). "Zelta un Rozes krusta" biedrība nebija nekāda slepena apvienība, kā tas bija manifestu brālības gadījumā. Tā tik tiešām pastāvēja, un mēs zinām pietiekami daudz par tās biedriem un piekoptajām praksēm. Piemēram, tajā bija desmit iesvētīšanas pakāpes, kas balstījās uz kabalas sfērām (,sefirot). Vēl vairāk, tā bija pieejama tikai tiem cilvēkiem, kuri jau bija veikuši standarta brīvmūrnieku iniciāciju.

1770. gadā "Zelta un Rozes krusta" biedrībai bija ložas visā Centrāleiropā. Vislielāko ietekmi tā guva Prūsijā pēc 1786. gada, kad viens no tās biedriem Fridriha Lielā brāļadēls kāpa tronī kā Fridrihs Viljams II. Fridriha Viljama valdīšanas laikā galmā pārsvarā valdīja neliela rozenkreiceru kliķe, kura ieguva savu reputāciju kā labēji noskaņota, cenšoties nostiprināt reliģisko pareizticību, kas, ņemot vērā rozenkreiceru pamudinājuma patieso dabu, protams, bija ironiski. Šāda ļaunprātīga izmantošana kopā ar iekšējiem konfliktiem izraisīja "Zelta un Rozes krusta" apvienības likvidēšanu tūlīt pēc Fridriha Viljama nāves 1797. gadā.

Daudz bēdīgāk slavena brīvmūrnieku loža bija Bavārijas ilumināti, kuru 1776. gadā izveidoja jauns Bavārijas Universitātes profesors, vārdā Ādams Veishaupts. Ilumināti bija "Zelta un Rozes krusta" biedrības pretinieki: viņi centās radikāli apkarot katoļticību un it īpaši jezuītus, kuriem tolaik bija vadošā reliģiskā ietekme Bavārijā. Veishaupta mērķis bija veicināt cgalitāras apgaismības programmu, tomēr viņa augstprātīgā un kaprīzā uzvedība gandrīz iznīcināja paša organizāciju, kuru viņš spēja saglabāt tikai tādēļ, ka nejauši iedomājās atjautīgu risinājumu iefiltrēties parastajās Vācijas un Austrijas brīvmūrnieku ložās. Lai kā arī būtu, 18. gadsimta 80. gados šī shēma tika atklāta, un 1785. gadā Bavārijas elektors izdeva ediktu, kurā nosodīja gan brīvmūrniecību, gan iluminātus.

Iespējams, tas notika laikā, kad sabruka iluminātu iekšējā organizācija, lai gan dažādi labējie spēki (arī "Zelta un Rozes krusta" biedrība) uzskatīja, ka ilumināti joprojām darbojas un apdraud pārtikušu valstu drošību. Šī ideja ik pa laikam atdzimst arī mūsdienas. Baumas par šo apburošo, tomēr pavisam neilgi pastāvējušo organizāciju klīst līdz pat šai dienai, dažreiz nopietni (kā tas ir konspirācijas teoriju autoru darbos), bet citkārt kā sava veida ludibrium jeb pusnopietns joks (kā tas ir mūsdienu rakstnieka Roberta Antona Vilsona grāmatās, kurš ir triloģijas llluminatus! līdzautors).

Pat neņemot vērā iluminātus, brīvmūrniecība 18. gadsimtā sāka saistīties ar sabiedriskajām pārmaiņām ar senās un monarha un baznīcas pārvaldītās iekārtas sagraušanu, paverot ceļu tolaik revolucionārai idejai par pārstāvniecisku valdību. Savienoto Valstu dibinātāji bija brīvmūrnieki, ari Džordžs Vašingtons un Bendžamins Franklins. Kāds aprēķins norāda, ka no piecdesmit pieciem vīriem, kuri parakstīja Neatkarības deklarāciju, deviņi bija pazīstami kā brīvmūrnieki. Brīvmūrnieku ložas līdzīgā veidā ietekmēja arī franču revolūciju, lai gan, kā pieņem vēsturnieks Dž. R. Roberts, pārsvarā rajā nozīmē, ka "gan ložas organizācijas, gan pati biedrība uzskatīja: brīvmūrnieki ir lietderīgi kopīgām darbībām".

Katoļi pret brīvmūrniekiem

Līdzīga veida kustības palīdz izskaidrot arvien pieaugošās kātoju baznīcas pretenzijas pret brīvmūrniecību. 1738. gadā pāvests Klements XII izplatīja bullu In eminent, kurā izslēdza no baznīcas visus masonus. Viņš tā rīkojās, jo brīvmūniecība veidoja dažādu reliģisko ticību pārstāvju apvienību, ko pats pāvests acīmredzot uzskatīja par kaut ko nevēlamu, l ika minēta arī slepenu zvērestu ļaunprātīga izmantošana, kā arī "citi taisnīgi un vien mums vērā ņemami motīvi". (Šeit nenorādīti.) C"iri tā laika dokumenti liecina, ka baznīca uzskatīja brīvmūrniecību par kristīgās pasaules ienaidnieku, kaut arī šī uzskata iemesli paliek neskaidri.

Katrā ziņā Klementa bullu 1751. gadā atkārtoti izdeva viņa pēctecis pāvests Benedikts XIV; turpmākas izslēgšanas no baznīcas notika 1786. un 1789. gadā, kā arī vēlāk. Kaut arī baznīca šajos gados neieviesa brīvmūrniecības aizliegumu pārāk stingri, abu organizāciju nesaskaņas pastiprinājās 19. gadsimtā, kad tas dārgi izmaksāja tieši baznīcai. Tāpat kā amerikāņu un franču revolūcijās, brīvmūrniekiem bija galvenā loma arī Itālijas apvienošanā laika periodā no 1850. līdz 1871. gadam. Piemēram, Džuzepe Garibaldi, viens no diženākajiem vadoņiem, bija Diženās Itālijas austrumu ložas Lielais meistars. Tieši Itālijas apvienošana atņēma baznīcai laicīgo varu. 1871. gadā, kad Roma nobalsoja par iestāšanos apvienotajā Itālijas nācijā, pāvesta vara zaudēja savu ietekmi Centrālitālijas apvidū, kuru kopš viduslaikiem pārvaldīja kā pāvesta valsti. Tātad baznīcai patiešām varētu būt visas tiesības turēt brīvmūrniekus aizdomās.

I.ai izprastu ideālus, kurus civilizācijai sniedza rozenkreiceri un viņu pēcteči, nevajag pārvēst katoļticību par dēmonu. Darba "Baumas par brālību" ievadā rakstīts, ka viens no nākamo gadu mērķiem varētu būt tāds, "ka cilvēks… saprastu savu cildenumu un vērtību". Šis ideāls atkal pievēršas Piko della Mirandolas slavenākajā grāmatā "Svinīga runa par cilvēka godu" aprakstītajam sapnim. Mūsdienās tas viss varētu skanēt ikdienišķi, tomēr tolaik tie bija revolucionāri paziņojumi. Viduslaiku kristīgā pasaule ar daudz lielāku varbūtību uzsvēra cilvēka dabas zemiskumu, nevis viņa "cildenumu un vērtību", un uzskatīja baznīcu un karaļus par labāku sirdsapziņu nekā tā, kas piemīt pašam cilvēkam. Par spīti ļaunprātīgajai izmantošanai un iebildumiem, rozenkreiceru mantojums ir palīdzējis paveikt šo uzdevumu. Lai kas arī viņi būtu, lai ko arī viņi zinātu vai nezinātu, Rozes Krusta brālība, šķiet, paredzēja laiku, kurā visas cilvēciskās būtnes spēs dzīvot cienīgi un ar pašcieņu, iespējams, paši valdot pār sevi. Mēs, protams, vēl neesam sasnieguši šādu laiku. Tomēr, iespējams, esam tam tuvāk nekā bijām pirms četrsimt gadiem.

Piedzīvojumu meklētāji un sapņotāji

Kaut arī tas tika saukts par saprāta laikmetu, 18. gadsimts bija okultisma apburts. Interese par šo tēmu Francijā bija tik liela, ka tieši pirms revolūcijas karaļa policija daudzus noderīgus informētājus atrada nevis starp ierastajiem priesteriem vai ārstiem, bet gan astrologu un pareģu vidū. 17. gadsimta 80. gadu drudžainā Parīze bija ārkārtīgi pārņemta ar austriešu ārstu, vārdā Francs Antons Mesmers, kurš praktizēja "dzīvniecisko magnētismu", kas vēlāk tiks saukts par "mesmerismu". Pēc Mesmera domām, slimību izraisa neredzama dzīvības spēka jeb "magnētiskā fluīda" pārraušana; viņš uzskatīja, ka, to sakārtojot, kļūtu iespējams izdziedināt gandrīz jebkuru kaiti. Viņa panākumu rādītāji bija augsti, tomēr ne nevainojami, liekot nepastāvīgajai parīziešu sabiedrībai ātri zaudēt interesi. Taču ārsta mantojums turpināja pastāvēt: viņa sekotājs marķīzs de Pijsegjūrs attīstīja hipnotismu līdz mūsdienās zināmajai formai.

18. gadsimts bija piepildīts ar eksotiskiem okultiem personāžiem, kuri atbalsojas arī mūsdienās, piemēram, Kaljostro un grāfu Senžermēnu. Šie vīri ap sevi veidoja noslēpumainības auru, tādēļ par viņiem ir maz informācijas, kurai varētu uzticēties; pat par viņu patiesajiem vārdiem nav nekādas skaidrības. Viņi bija maģiski piedzīvojumu meklētāji, renesanses magu pēcteči, kuri dzīvoja daudz iecietīgākā vai daudz mazāk ilūziju pārņemtā laikā, kad okultā spēka pierādījumi izpelnījās laipnu uzņemšanu starp garlaicības māktajiem aristokrātiem.

Grāfs Sentžermēns varētu būt 1710. gadā Portugālē dzimis spāniski runājošs ebrejs; viņš varētu būt arī Transilvānijas aristokrāts, vārdā Francs Rakoci. Par viņu izplatījās mežonīgas baumas, piemēram, viņš esot gadsimtus vecs, pārtiekot tikai un vienīgi no eliksīra, kuru pats sev izveidojis, turklāt esot iesaistījies arī brīvmūrniecībā. 1782. gadā viņš nomira Vācijā, tomēr pēc vairākiem gadiem revolūcijas laikā tika redzēts Parīzē. Līdz pat šai dienai viņš kā "augstākais meistars" saglabā spilgtu statusu Jaunā laikmeta cienītājiem, daudzi no kuriem tiecas pēc saskarsmes ar viņu.

Grāfs Kaljostro, kurš sevi pasniedza kā "Diženo kopru", iespējams, bija itāļu piedzīvojumu meklētājs, vārdā Džuzepe Balzamo. "Par mani," viņš deklarēja, "daudzi melo un raksta muļķīgus stāstus, tomēr patiesība nav zināma nevienam." Patiesi, viņš pat nepiepūlējās šos pierakstus padarīt patiesus. Vairums pētnieku uzskata, ka viņš piedzima 1743. gadā Sicīlijā juveliera ģimenē. Kaljostro apgalvoja, ka viņam ir zināšanas par dzīvības eliksīru, un lielāko dzīves daļu viņš tirgoja zāles, kas iegūtas no šī līdzekļa. Viņš arī izdomāja brīvmūrniecības ēģiptiešu rituālu, kuru plaši reklamēja 18. gadsimta 70. un 80. gados. (Dažās no viņa dzīvesstāsta versijām tiek apgalvots, ka viņš šo rituālu apguva no paša grāfa Sentžermēna.) Tāpat kā Džordano Bruno, arī Kaljostro Senās Ēģiptes reliģijas atgriešanos uzskatīja par līdzekli pret viņa laika sektām un shizmām, kas tolaik sāka sagādāt problēmas arī brīvmūrniecībai. 1785. gadā iesaistoties (nebūdams gan pārliecināts) slavenajā dēkā ar karalienes kaklarotu, kurā pāris piedzīvojumu meklētāju piekrāpa franču prelātu ar ārkārtīgi dārgu kaklarotu, kuru, domājams, bija iecerēts pasniegt Marijai Antuanetei, Kaljostro vairāk nespēja atgūt ne savu reputāciju, ne pašpārliecību. 1789. gadā viņš apmeklēja Romu, donkihotiski mēģinot pievērst pāvestu Piju VI savai brīvmūrniecības versijai. Rezultātā viņš drīz vien nokļuva inkvizīcijas uzraudzībā esošā cietumā. 1795. gadā Kaljostro tur arī nomira, kļūstot par vienu no pēdējiem inkvizīcijas upuriem.

Cita spēcīga, mazāk pretenzioza, tomēr tikpat mistiska personība bija Emanuēls Svedenborgs ( 1688-1772), zviedru filozofs un inženieris, kurš pēc 50 gadu sasniegšanas sāka redzēt komplicētas neredzamo pasauļu vīzijas. Svedenborga vīzijas, kas plaši aprakstītas masīvos sējumos ("Sausā latīņu valodā viņš turpināja uzskaitīt neskaitāmas un nebeidzamas lietas," par viņu rakstīja Horhe Luiss Borhess), runāja sarežģītās līdzībās jeb "atbilstībās" starp debesu un zemes valstībām.

Svedenborga idejas iedvesmoja mākslinieciskos ģēnijus, sākot no Viljama Bleika un Onorē dc Balzaka līdz Sarlam Bodlēram. Bleiks savā dzejā un mākslā izmantoja Svedenborga tēmas un apgalvoja, ka "gleznotājiem un dzejniekiem būtu ārkārtīgi vērtīgi ļizcelts īpaši] pievērst uzmanību šī sapņotāja darbiem; tie ir diženu darbu pamati". (Kā redzēsim 9. nodaļā, Bleiks vēlāk novērsās no sava skolotāja.) Bodlēra slavenais sonets "Atbilstības", kurā runāts par neredzamās un mūsu pašu pasaules rezonansi, tika uzrakstīts, iedvesmojoties no Svedenborga domām; tas aizsāka simbolisma kustību mākslā. 1835. gadā Balzaks publicēja ārkārtīgi dīvainu, "Svedenborga stila" romānu (kā viņš pats to aprakstīja) ar nosaukumu Serafita. Notikumi tajā risinās Norvēģijas fjordu tālumos ap kādu dīvainu hermafrodītisku būtni "kristiešu Budu", kas zināma ar vārdu SrafītszSerafīta. Svedenborga raksti palīdzēja Balzakam pārliecināties par garīgās dimensijas realitāti. Runājot par Serafita sava 1842. gada darba La comйdie humaine ievadā, Balzaks piesauc "mistiķus, svētā Jāņa sekotājus un… tos diženos domātājus, kuri ir izveidojuši garīgo pasauli vietu, kurā atklājas Dieva un cilvēka attiecības". Svedenborga idejas izplatījās arī brīvmūrniecībā, novedot pie viņa vārdā nosauktas pakāpes izveidošanas dažās no ložām.

Varētu šķist dīvaini, ka apgaismība, kas mācību grāmatās tiek aprakstīta kā racionalitātes un skepticisma augstākā izpausme, izjuta tik spēcīgu tieksmi pēc ezoterikas. Tomēr, aplūkojot to tuvāk, tas nemaz nešķiet tik dīvaini. Apgaismība pastāvēja laikā, kad intelektuālie apvāršņi paplašinājās vēl neredzētā ātrumā. Kad apkārt pastāv šāda attīstība, iespējams, pat vēlēšanās, jāizveido skaidra atšķirība starp "racionālo" un "iracionālo", mistisko un praktisko. Varam aplūkot analoģiju ar 50. gadu beigu Kaliforniju. Kalifornija bieži ir izsmiekla objekts par muļķīgo misticismu un entuziasmu pret svešzemju mistiķiem, tomēr rajā pašā laikā tā ir bijusi ne vien Savienoto Valstu, bet, iespējams, visas pasaules tehnoloģisko inovāciju centrs. Tā, šķiet, nav vienkārša nejaušība. Gluži vienkārši sajūta par iespējamo sāk spontāni attīstīties noteiktās vietās un laikā. Attīstības ietekmē mūsdienu gars nav ieinteresēts patvaļīgi nospraust atšķirības; radošais prāts atklāj iepriekš neredzētas saistības daudzās jomās, kas cita citu papildina un apmainās ar informāciju. Līdzīgi varētu notikt arī apgaismības laikā. Neņemot vērā neko citu, tas varētu kalpot par atgādinājumu, ka domāšanas dimensijām, kas tiek atmestas kā sapņainas un nepraktiskas, ir pielietojums un praktiskais pielietojums bez tām varētu būt pat neiespējams.

8. nodaļa gnosticisma atdzimšana

1772. gadā ārsts, vārdā A. Eskjū, veica dīvainu pirkumu Londonas grāmatu veikalā. Būdams vecu manuskriptu kolekcionārs, viņš nopirka nezināmas izcelsmes kodeksu, kurš bija sarakstīts koptu seno ēģiptiešu pēcteču valodā. Viņš palūdza pētniekam K. Dž. Voidem to pārbaudīt. Voide to nosauca par Pistis Sopbia, kas grieķiski nozīmē "Ticība-gudrība", un atstāja vienu eksemplāru sev. Pēc Eskjū nāves viņa īpašums tika pārdots Britu muzejam par 10 mārciņām (tolaik nozīmīga summa), kur tas atrodas vēl šo baltu dienu.

Pistis Sopbia, kas līdz tam bija nezināms gnostiķu darbs, tiek datēts ar apmēram mūsu ēras 3. gadsimtu un satur plašu aprakstu par to, kā Pistis Sopbia jeb ticība-gudrība zaudēja savu augsto stāvokli paradīzē un jāatgriež atpakaļ ar nožēlas palīdzību.

Pašam tekstam tika piedēvēts maģisks spēks. Tā rezultātā neviens senatnē nemēģināja to rediģēt. Rakstveži, kuri pārrakstīja kopijas, neko nemainīja, precīzi atkārtojot ikvienu rindu. Taču pats teksts ir bieži garlaicīgs un atkārtojas.

Tādējādi nav grūti saprast, kāpēc Pistis Sopbia neatstāja lielu iespaidu, kad nonāca pētnieku uzmanības lokā. Voide savu eksemplāru nepublicēja, un teksts netika nodrukāts līdz par 1851. gadam, kad vācu pētnieks M. (i. Švartca to iztulkoja latīņu valodā. Plašāku uzmanību tas sāka izpelnīties tikai 1896. gadā, kad britu pētnieks Dž. R. S. Mīds izdeva tulkojumu angļu valodā.

Tomēr Eskjū pirkums iezīmēja pavērsiena brīdi gnosticisma vēsturē. Līdz pat mūsdienām šis stāsts ir pievērsies gnosticisma pēctečiem dažkārt tiešiem, citkārt netiešiem un viņu ietekmei uz Rietumu civilizācijas strāvojumiem. Tomēr 19. gadsimtā sabiedriskā doma radikāli mainījās. Radās lielāka interese pārbaudīt jaunatklātos gnostiķu tekstus un mēģināt saprast, ko viņi par sevi teikuši.

Šo pāreju veicināja 18. gadsimta apgaismības kritiskā attieksme pret svētajiem rakstiem. Izglītotā sabiedrība juta riebumu pret reliģiskajām cīņām, kas bija izmocījušas Eiropu pēdējo divsimt gadu laikā, un sāka zaudēt ticību kristietībai, tādēļ pārbaudīja tās izcelsmi daudz skeptiskāk. Pētnieki sāka apšaubīt, vai evaņģēliji varētu saturēt visu "evaņģēlisko patiesību", un centās izsmiet šo grāmatu mītiskos vai leģendāros aspektus. Tiklīdz parādījās šāda pieeja, nākamais loģiskais solis bija daudz rūpīgāk aplūkot citus tekstus, kas varētu izskaidrot kristietības pirmsākumus.

Šis process turpinās līdz pat mūsdienām un joprojām ir valdzinošs. Tas, ka jautājumu par kristietības izcelšanos nevar ne aizmirst, ne atbildēt, liecina, ka līdz šim nav atrasta apmierinoša atbilde. Ikviens dokuments, kas spētu izgaismot iespējamo atbildi, visticamāk, jau sen ir nozaudēts vai iznīcināts. Taču mūsu uzmanības lokā ir nonākusi liela daļa materiāla, kas liek domāt, ka kristietības vēsture nav tāda, kā uzskatīts līdz šim. Lai gan Pistis Sopbia ir senākais piemērs, Nedž Hammādī bibliotēka, kuru pieminēju 1. nodaļā, ir daudz ietekmīgāks.

Šajā grāmatā nav iespējams aplūkot, kā attīstījusies kritiskā pieeja un tas, ko Alberts Šveieers tik lieliski nosaucis par "vēsturiskā Jēzus meklējumiem". Tāpat nevaram aplūkot visu stāstu kopumā. Svarīgi ir arī tas, ka šajā laikā gnostiķi arvien vairāk riek piesaukti nevis kā ķeceri, bet gan kā aizmirsti varoņi. To daļēji var izskaidrot akadēmisko novirzienu terminos. 19. un 20. gadsimtā liberālie pētnieki arvien vairāk sāka pievērsties krisriešu izcelšanās jautājumiem, atklājot, ka šādus pētījumus var izmantot, lai sagrautu konservatīvo pretinieku pretenzijas. Vācu pētnieks Kurts Rūdolfs apkopo liberālu uzskatu, rakstot: "Pareizticības (agrīnajā kristietībā] attīstība bija ilgs process, kurš tik tiešām bija balstīts uz noteiktiem pamatapgalvojumiem, tomēr pārtapa par ļoti daudzveidīgu agrīno kristiešu domas un darbības variāciju. Šī pilnīgi pamatotā dažādība, kurai pieder arī kristiešu gnostiskā kustība, diskusiju gaitā iedalījās vienīgi ķecerībā un pareizticībā, turklāt nelietderīgums tika atzīts tikai un vienīgi teoloģisku spriedumu ietekmē." Rudolfa vārdos atbalsojās uzskati, kurus pauda daudzi cilvēki, ja ne visu pašreizējie pētnieki, kuri nav fundamentālisti.

Tomēr gnosticisma atdzimšanu nevar izskaidrot vienīgi akadēmisko atklājumu terminos. Ja tas būtu vienkārši zināšanu jautājums, šīs atklāsmes nonāktu sabiedrībā daudz vēlāk un atšķirīgā formā nekā šobrīd. Plašākas sabiedrības uzmanību gnostiskajam mantojumam pievērsa ezoterisko praktizētāju daudzie darbi, kuros gnostiķi tika piesaukti kā viņu priekšteči.

Tas šai diskusijai piešķir nedaudz savādu raksturu. Akadēmiskie pētnieki pēdējo divu gadsimtu ezoteriķus kā daļu no mūslaiku intelektuālākajiem strāvojumiem mēdz atzīt tikai apšaubāmākajā un skopākajā veidā. Voters Heinegrāfs, holandiešu ezoterikas skolotājs, paskaidro, kāpēc tā notiek. Saskaņā ar viņa novērojumiem mūsdienu pētnieki neuzskata gnosticisma pētījumus par apdraudējumu; tieši pretēji, tic bija noderīgi cīņā ar konservatīvistiem. Tomēr Heinegrāfs turpina:

Ņemot vērā mūsdienu ezoteriskās tradīcijas, situācija ir atšķirīga. Tās ne tikai ir mazāk tālas [salīdzinot ar klasisko gnosticismuļ hronoloģiskā nozīmē, bet arī daudz tuvākas savā būtībā. Tā kā tās uzplauka vienlaikus ar mūsdienu zinātni un racionalitāti [un, kā mēs jau zinām, nozīmīgi veicināja šo procesu], tad aizsniedzās līdz pašām mūsu laika saknēm. Ja gnosticisms tika tradicionāli uzskatīts par kristīgās pasaules ienaidnieku… mūsdienu ezoterika modernā pasaules uzskata kontekstā ir līdzīgā situācijā. Apgaismības intelektuālajiem mantiniekiem tas izskatījās tieši tāpat kā agrīnajiem baznīcas tēviem: kā kompensējošs un vienlaikus potenciāli bīstams māņticības apkopojums.

Kaut arī Heinegrāfs raksta šīs rindas pagātnes laikā, būtu grūti atrast kādu atšķirību, lai tās neattiecinātu arī uz tagadni. Tādējādi ikviens, kurš apraksta mūsdienu ezoterisko garīgumu kā izšķirošo faktoru gnostiķu atdzimšanā, riskē ar sava intelektuāli cienījamā stāvokļa ierobežojumu pārkāpšanu. Tomēr mums nākas uzņemties šo risku, ja vēlamies būt patiesi pret faktiem.

Aizliegtā Izīda

Slavenākā starp šiem ezoteriķiem bija Jeļena Pctrovna Blavatska (18311891). Tradicionālie intelektuāļi parasti izsmej Blavatsku kā nepārdomātu un mistisku lētu triku un modīgo okulto salonu krāpnieku ģeneratoru. Tomēr viņas loma mūsdienu laikmetā ir daudz nozīmīgāka par minēto. Saskaņā ar mūsdienu pētnieka Kristofera Bamforda novērojumiem:

Kaut gan Blavatska kundze vēl nav ierindota starp tādiem 20. gadsimta "veidotājiem" kā Markss, Freids un Nīče, viņa pilnīgi noteikti tur iederas par par spīti mežonīgajam ekscentrismam un gandrīz stūrgalvīgajai gara brīvībai. Mūsu laikos neapšaubāmi nav neviena cita "alternatīvā domātāja" (neatkarīgi no darbības jomas), kura sasniegumi kaut kādā veidā neatbalsotu viņas lielos pūliņus. Aiz "Jaunā laikmeta" domātājiem vienalga, vai runājam par Rūdolfu Steinertu, GurdijevuzOspenski, Pjotru Dnovu, Švaleru de Lubiču, Krišnamurti vai citiem un acīmredzami savā starpā nesaistītiem "garīgo" strāvojumu vadītājiem, sākot no Renē Genona "mūžīgās filozofijas" līdz pat maģiskām tradīcijām, Pitagora skolas, hermērisma un kabalas atjaunošanas jeb meklējumiem pēc zinātnes un misticisma sintēzes, ko ilustrē rādās personības kā Fritjofs Kapra, Rūpcrts Šeldreiks, Laeils Vatsons un citi, aiz viņiem visiem ir atrodama Blavatska kundze.

Daudzi atzīst, ka Blavatskas stāsrs ir viens no dīvainākajiem, un pat līdzjūtīgam novērotājam rodas nelielas šaubas par visām tā detaļām. Jeļena Petrovna Hāna piedzima Krievijā 1831. gadā krievu aristokrāta ģimenē. Jau bērnībā viņa iedziļinājās okultajā literatūrā, kas bija atrodama viņas vecvectēva prinča un brīvmūrnieka Pāvela Dolgorukova bibliotēkā. Stūrgalvīga kopš dzimšanas, viņa ignorēja ģimenes vēlmes un apprecējās ar novecojošu ģenerāli Ņikiforu Blavatsku septiņpadsmit gadu vecumā. Abi drīz vien sāka dzīvot šķirti, taču vīrs turpināja viņu finansiāli atbalstīt vēl vairākus gadus.

Izšķirošais brīdis Blavatskas dzīvē pienāca 1851. gada 20. augustā (20 dzimšanas dienā), kad viņa atradās Londonā sava tēva uzņēmumā.

Saskaņā ar viņas uzticības personas grāfienes Vahmaisteres vārdiem "viņa reiz kādu dienu pastaigājās, kad sev par pārsteigumu uz ielas ieraudzīja garu indieti ar kādu indiešu princesi". Blavatska tūlīt pat viņā saskatīja savu skolotāju. Nākamajā dienā viņa atkal ieraudzīja "garo indieti" Haidparkā. Viņš pastāstīja par viņas paveicamo misiju, arī organizāciju, kas tiks nosaukta par Teosofijas biedrību. I.ai sagatavotos, viņai trīs gadus nāksies pavadīt Tibetā. Pēc nelielām pārrunām ar tēvu viņa pieņēma uzdevumu un nekavējoties devās uz Indiju.

Nākamos divdesmit gadus Blavatskas dzīve sniedz bagātus, bet mulsinošus ceļojumu un piedzīvojumu stāstus, sākot no Indijas līdz Ēģiptei un Amerikai. Viņa pat apgalvoja, ka 1867. gada Mentanas kaujā cīnījās Garibaldi armijā pret pāvesta spēkiem un tika ievainota. Tomēr garā indieša dotā misija netika īstenota līdz pat 1873. gadam, kad viņa satika amerikāņu juristu Henriju Stīlu Olkotu. Kopā ar Olkotu viņa 1875. gadā Ņujorkā izveidoja Teosofijas biedrību -organizāciju, kas mūsdienās joprojām zeļ un plaukst visā pasaulē.

1877. gadā Blavatska (savās aprindās pazīstama kā JPB) izdeva savu pirmo un nozīmīgāko grāmatu, masīvu okultās domas publisko atmaskojumu ar nosaukumu "Atsegtā Izīda". Pirmā tirāža tika izpārdota deviņās dienās. Tas ir garš un liekvārdīgs darbs, kura galvenā tēma caurvij visu Blavatskas dzīvi un mācību, proti, "Slepenā doktrīna", kuras saknes, kā viņa uzskatīja, stiepjas tālā aizvēsturē un joprojām ir atrodamas Āzijas un Rietumu ezoteriskajā tradīcijā.

Blavatska bija ievērojama cīnītāja pret tradicionālajiem aizspriedumiem. Viņa spēja smagi pretoties, pie katras iespējas izsmejot tradicionālās autoritātes, un viņas laika domāšana deva pietiekami daudz šādu iespēju. Viņa dzīvoja laikā, kad Rietumi bija sasnieguši triumfa virsotni. 19. gadsimta beigās neliela saujiņa Eiropas nāciju valdīja pār lielāko pasaules daļu un pieņēma kā pašsaprotamu patiesību, ka "primitīvie" un "mežonīgie" cilvēki uzreiz pieņems Rietumu civilizācijas pārākumu, ieskaitot reliģiju. Blavatskai šāda ideja griezās ausīs. "Vienīgā raksturīgā atšķirība starp mūsdienu kristietību un vecajām pagānu ticībām ir pirmās uzskats par personīgo velnu un elli," viņa strīdējās. Blavatska ar prieku uzstājīgi pauda, ka tradicionālā kristietība ir pusizprastas doktrīnas traucējoša grēda, kura ir rikai nedaudz labāka par māņticību. Tas šokēja lasošās sabiedrības vairākumu un saviļņoja pārējos.

Saskaņā ar Blavatskas uzskatiem kristietībā patiesa bija nevis baznīcas ticība un dogmas, bet gan ezoteriskā doktrīna, ko sākumā mācīja gnostiķi un tad viņu jūdu radinieki kabalisti:

Ja gnostiķi tika iznīcināti, gnosis, kurš balstās uz zinātņu slepenajām zināšanām, joprojām pastāv. Pati zeme ir palīdzējusi sievietei un paredzējusi viņai atvērt muti, lai ierobežotu viduslaiku kristietību [attiecīgi Jāņa Atklāsmes grāmata 12:1-16] diženās meistaru doktrīnas uzurpatoru un slepkavu. Senā kabala, gnosis liii tradicionāli slepenās zināšanas nekad nav pastāvējušas bez saviem pārstāvjiem ikvienā laikā un valstī.

Blavatska uzskatīja, ka Rietumos šie pārstāvji bija ne tikai gnostiķi un kabalisti, bet arī eseji, platonisti un neoplatonisti, kā arī hermētiķi un tcmplieši. Ne viss, ko viņa teica, bija kaut kas jauns. Agrākās autoritātes, ieskaitot Fičīno ar viņa aitrea catena (zelta ķēdi), ir uzstājušas uz šīs tradīcijas nepārtrauktību. Citi, piemēram, Džordano Bruno, ir apgalvojuši, ka kristiešu atklāsmē nav nekā īpaša: tā ir dažādu patiesību zemāka līmeņa burtiska versija, kas jau bijusi zināma gadsimtiem ilgi. Tomēr tieši Blavatska bija pirmā, kas paskaidroja šīs idejas plašākai sabiedrībai.

Blavatskai ir izšķiroša, kaut arī bieži nepamanīta loma gnosticisma reabilitēšanā. Savā mūža darbā "Slepenā doktrīna", kas publicēts 1888. gadā, viņa apgalvoja, ka "katru gnostiķu sektu dibināja kāds, kam uzticēts noslēpums, un viņu doktrīnas veidoja pareiza ikvienas nācijas simbolisma izpratne". Viņai bija vairāki iemesli uzsvērt šo apgalvojumu. Viens no tiem, kam pievērsāmies jau iepriekš, bija atsaukt atmiņā, ka gnostiķi ir viņas laika dogmatiskās katoļu kristietības un protestantu baznīcas pretstats, (lits, daudz tuvāks iemesls ir saistīts ar smalkāku jautājumu, par kuru Blavatska raksta šādi:

Lai radītu apdzīvotu planētu it īpaši tādu kā mūsējā vai nodarbotos ar šādas planētas jautājumiem, ir nepieciešami zemākas kārtas radošie eņģeli. Gnostiķu filozofi bija pirmie, kuri par to aizdomājās un izveidoja dažādas ar šo teoriju saistītas sistēmas. Tādējādi viņu Radīšanas shēmās ikviens vienmēr atradīs Radītājus, kas ieņem vietu garīgo būtņu kāpņu apakšā. Tos, kuri radīja šo zemi un viņu mirstīgos, novietoja ļoti ierobežotā maijas [iluzorā] matērijā, bet viņu sekotājiem iemācīja domāt par milzīgu riebumu baznīcas tēviem -, ka par šo nožēlojamo rasu radīšanu gan garīgā, gan morālā nozīmē nevarētu būt atbildīga neviena augstākā dievība kā vien zemākās hierarhijas eņģeļi, kas pēc līmeņa pazemina jūdu Dievu Jehovu.

Viņa apgalvo, ka gnostiķi izturējās pret Jehovu ar nicinājumu, jo "viņš bija lepns, godkārīgs un neķītrs gars, kas ļaunprātīgi izmantoja savu varu, lai uzurpētu augstākā Dieva vietu, kaut nebija labāks un dažos aspektos pat sliktāks par saviem brāļiem Elohim". (Ar vārdu Elohim, kas ebreju valodā nozīmē "dievi", Blavatska apzīmē "zemākās hierarhijas eņģeļus".)

Kad 2. nodaļā pievērsāmies Origēna dzīvesstāstam, jau uzmetām skatienu diskusijai par šo tēmu. Gnostiķi runāja par to, ka Vecās Derības Dievs ir zemāka līmeņa dievība, kura uzstāj uz patiesā Dieva statusu. Tomēr viņš nevarēja tāds būt, jo, pēc Blavatskas domām, "augstākais Dievs" ir ārpus jebkādiem priekšstatiem vai domām. Tādējādi Jehova, kuru gan viņa, gan daudzi no senajiem gnostiķiem saistīja ar demiurgu, ir uzurpators.

Šis strīdīgais jautājums ir sarežģīts un grūti atšķetināms, tomēr būtu vērts papūlēties to izdarīt. Blavatska piesauc gnostiķu mantojumu, apgalvojot, ka "slepenā doktrīna" ir būtiska ezoteriska mācība, kas atrodas visu reliģiju pamatā un ir universāla. Jūdu uzstājība, ka viņi vienīgie pielūdz patieso Dievu uzstājība, kuru vēlāk pārņēma kristieši, tādējādi tika nosodīta kā daļa no sektantiskas iedomības. (Blavatska vienmēr rūpīgi nodalīja jūdaisma ārišķīgo formu no ezoteriskās jūdaisma kabalas, tāpat kā atdalīja ezoterisko gnostiķu kristietību no tradicionālās reliģijas.) Ārišķīgie jūdi un kristieši nepielūdza vienoto un patieso Dievu, bet vienkārši citu dievību debesu hierarhijā, kura bija pietiekami iedomīga, lai paziņota, ka ir vienīgais Dievs.

Tādējādi viņa centās izjaukt jūdu-kristiešu tradīciju ar pretenzijām uz garīgās patiesības monopolu.

Izmantojot šādu uzbrukuma metodi, Blavatska neko citu nedarīja, kā vien lika lietā atstrādātu taktiku. Ja cenšaties diskreditēt citu reliģiju, jums ir pieejamas divas iespējas: jūs varat apgalvot, ka citas reliģijas dievi ir vai nu iluzori, vai ļauni. Blavatska izmantoja otro iespēju, uzvedinot uz domām, ka jūdu-kristiešu Dievs ir kosmiskās hierarhijas zemākā ranga uzurpators, kurš savā būtībā līdzinās gnostiķu demiurgam. Agrīnā pareizticīgā kristietība izmantoja tādu pašu pieeju savā ilgajā cīņā ar grieķu-romiešu pagānismu: vecā panteona dievi tik tiešām pastāvēja, senie kristieši teica, bet viņi īstenībā bija dēmoni. Saskaņā ar Pāvila vārdiem: "Bet es saku: ko tie upurē, to upurē dēmoniem, nevis Dievam, bet es negribu, ka jūs nonāktu kopībā ar dēmoniem (IKor 10:20)."

Blavatska piesauca gnostiķus arī citiem mērķiem. "Slepenā doktrīna" izpaudās mācībā, kuru viņa nosauca par reosofiju, ietverot septiņus cilvēka uzbūves līmeņus, no kuriem fiziskais bija pašā apakšā. (Šie septiņi līmeņi ir ātmans jeb patība; budhi jeb augstākais intelekts; manas jeb prāts; kama jeb kaisle; lingda šarira jeb ēteriskais dubultnieks; prāna jeb dzīvības spēks; un fiziskais ķermenis.) Atbalstot savas idejas, Blavatska citē rindas no darba Pistis Sophia. "Saskaņā ar šo reliģiskās literatūras neparasto daļu patiesajām gnostiķu paliekām," viņa rakstīja, "cilvēciskās būtnes būtība ir kā septiņi stari no viena, tieši tāpat kā tas tiek pasniegts mūsu mācībā." Viņa turpina, sasaistot gnostisko tekstu mācību par septiņiem līmeņiem ar teosofijas izpratni.

No 1878. līdz 1879. gadam Blavatska kopā ar Olkotu pārcēlās uz Indiju, kas iezīmēja galvenās pārmaiņas viņu perspektīvā. Grāmata "Atsegtā Izīda" ir fundamentāls darbs par Rietumu ezoteriku. Pēc pārcelšanās uz Indiju teosofiju daudz vairāk un dziļāk pārpludināja Austrumu gudrība, īpaši "ezoteriskais budisms", kas, kā viņa teica, atrodas budisma un hinduisma labi zināmo un ārējo formu pamatā. "Slepenā doktrīna" ir koncentrēts šīs gudrības izklāsts plašākai sabiedrībai. Rezultātā vairums interpretētāju skatīja Blavatskas vēlāko dzīves periodu kā Austrumu ezoterisko mācību pieņemšanu pretstatā Rietumos esošajām mācībām. Kādā dīvainā, bet aizraujošā lekciju sērijā, kuru 1893. gadā nolasīja britu czoteriķis K. Dž. Harisons, izskanēja pat apgalvojums, ka amerikāņu okultās ložas, baidoties no Blavatskas varas un neuzticoties viņas motīviem, ir izmantojušas maģiskas darbības, lai ievietotu viņu sava veida "okultā ieslodzījumā", kuru Harisons aprakstīja kā "garīgu miegu, kuram raksturīgas fantastiskas vīzijas". Pēc pārcelšanās uz Indiju atsevišķi garīgie meistari palīdzēja viņai izlauzties no tā, pretī lūdzot palīdzību Austrumu tradīciju izplatīšanā. "īsāk sakot," Harisons secina, "Blavatska kundze izkļuva no "cietuma" kā tibetiešu budiste un jaunās reliģijas praviete."

Pat ja šie pieņēmumi ir patiesi, pats stāsts nebūt nav tik vienkāršs. Ja Blavatska bija "tibetiešu budiste", viņas versija par šo tradīciju uzrāda vien nelielu atšķirību no ikvienas Tibetas budisma formas, kas nonākusi Rietumu pasaulē pēdējās paaudzes laikā. Būtu neprecīzi teikt, ka Blavatskas teosofija ir "austrumnieciska" šī vārda vienkāršākajā nozīmē. Pētnieki, kuri ir salīdzinājuši viņas mācību ar hinduismā un budismā esošajām skolām, pamanījuši daudz lielāku Rietumu ezoterisma ietekmi; viens no pētniekiem pat uzstāj, ka viņas cilvēka struktūras septiņu slāņu atklājumam nav līdzības ar nevienu no Austrumu mācībām, lai gan viņa pat izmanto sanskrita terminus. Savā Jaunā laikmeta ezoterisko kustību pētījumā Voters Heingrāfs secina: "lai gan teosofija ir bijusi noderīga, rosinot vispārēju interesi par Indijas reliģijām, tā ne rikai balstās uz rietumu ezoteriku, bet arī atgādina būtisku rietumniecisku kustību".

Tā nav nejaušība, ka Dž. R. S. Mīds (1863-1933), kurš ar saviem izdevumiem Pistis Sophia un "Aizmirstās ticības fragmenti" pirmais pievērsa angliski runājošās sabiedrības uzmanību gnostiķiem, bija tuvs Blavatskas kolēģis. No 1889. gada līdz pat Blavatskas nāvei 1891. gadā viņš strādāja kā viņas personīgais sekretārs un teosofiskā žurnāla "Lucifers" redaktors, vēlāk pats pārdēvējot to par "Teosofijas Žurnālu". Mīds bija ne tikai tradicionāli apmācīts zinātnieks: viņš nevis mēģināja padarīt savu priekšstatu nepieejamu, bet gan veidoja darbus par gnostiķiem kā līdzekli, kas ļautu lasītājiem virzīties pretī savai viszināšanai. No otras puses, Mīda darbi bija fundamentāli, rūpīgi un intelektuāli, pat mūsdienu pētnieki joprojām izturas pret tiem ar cieņu.

Mīds bija radoša personība, un viņa darbiem tiešām bija liela loma, palīdzot atgūt interesi par gnostiķiem. Viņš to paveica arī netiešā veidā, ietekmējot cilvēku, kurš vēlāk kļuva daudz labāk zināms par viņu pašu, proti, šveiciešu psihiatru K. Ci. Jungu (1875-1961). Ričards Nols, kura grāmata "Junga kults" sniedz ārkārtīgi kritisku, bet vienlaikus bieži vien vērīgu informāciju par Junga domāšanu, raksta: "Mīdām bija milzīga, bet joprojām neatzīta ietekme uz Jungu. Junga personīgā bibliotēka ietver ne mazāk kā 18 dažādus Mīda sarakstītus zinātniskos darbus, kurus visus iespieda teosofijas izdevniecības biedrība. Daudzi sējumi bija no teosofiskās biedrības izdevumu sērijas "G«oszs atbalsis". Tādējādi Mīds bija Junga "līdzeklis, kas ļāva piekļūt augstākām lietām"." Jungs acīmredzot bija personīgi pazīstams ar Mīdu un pat devās uz Londonu, lai ar viņu satiktos.

Jungs un septiņas pamācības

K. Ci. Jungs ir viens no ietekmīgākajiem un nesistemātiskākajiem mūsdienu psiholoģijas domātājiem. Atšķirībā no vairuma šajā grāmatā apspriesto cilvēku, Jungs bija saņēmis vispārpieņemto un tradicionālo izglītību. Viņš studēja vienā no sava laika vadošākajām psihiatrijas iestādēm, un karjeras sākumā Zigmunds Freids pieņēma viņu kā tiešo darba turpinātāju topošajā psihoanalīzes kustībā. Jungs uzstāja, ka viņa darbi savā būtībā ir zinātniski, un, kamēr tos atbalstīja intensīvs klīnisks darbs ar pacientiem, šis apgalvojums bija patiess. Tomēr Jungs bija arī sapņotājs, savā ziņā līdzinoties Svedenborgam vai Bēmem. Tādēļ viņš gan kā klīniskā darba veicējs, gan kā sapņotājs vērsās pēc palīdzības pie gnostiskā mantojuma un, iespējams, kļuva par vienīgo un efektīvāko spēku, atgriežot šīs zināšanas atpakaļ masu apziņā.

Junga sagatavotība un attiecības ar Freidu ir tik plaši apspriesti jautājumi, ka vairs nav vajadzības tajos iedziļināties, jānorāda vien tas, ka abu vīru savienība izjuka 1912. gadā daļēji teorētisku, daļēji personisku iemeslu dēļ. Izrādās, dažu nākamo gadu laikā Jungs bijis tuvu psihiskajam sabrukumam. Kaut arī Šveices pilsonība pasargāja viņu no Pirmā pasaules kara postījumiem, viņš tomēr pārdzīvoja personīgo krīzi, kas noteica gan viņa turpmāko dzīvi, gan darbu. Šai krīzei ir nopietna rezonanse ar gnosticismu.

Junga iekšējā cīņa sasniedza kulmināciju 1916. gadā. "Man apkārt bija draudoša atmosfēra," viņš atceras savos memuāros, "bija tāda dīvaina sajūta, it kā gaiss būtu pilns ar spokainām būtnēm." Kādu dienu Jungs sadzirdēja savu durvju zvanu, kaut arī neviena nebija tuvumā. "F.s sēdēju netālu no zvana un ne tikai dzirdēju skaņu, bet arī redzēju kustību… Visa māja bija piepildīta, it kā tajā atrastos vesels pūlis, tā bija pieblīvēta pilna ar gariem." Viņi kliedza unisonā: "Mēs esam atgriezušies no Jeruzalemes, kurā neatradām to, ko meklējām."

Šī pieredze iedvesmoja Jungu uzrakstīt dīvaināko no saviem darbiem īsu liecību ar nosaukumu Septem Sermones aci Mortuos jeb "Septiņas pamācības mirušajiem", kuru "sarakstīja Basilīds no Aleksandrijas pilsētas, kurā Austrumi sastopas ar Rietumiem". Mēs jau runājām par Basilīdu kā par vienu no diženākajiem mūsu ēras 2. gadsimta gnostiķu skolotājiem. Šim vārdam varētu būt divējāda nozīme, jo, kā apgalvo Ričards Nols: "Jungs, izmantojot šo pseidonīmu, iespējams, dod mājienu, ka darbu ir sarakstījis kāds, kurš nāk no Bāzeles," kā tas bija Junga gadījumā. Izmantojot šīs mīklainās personības esību, proti, "vienu no agrīno kristiešu laikmeta diženajiem prātiem, kuru pati kristietība izdzēsa", kā Jungs to raksturoja, viņš izklāstīja mītu, kurš ļoti līdzinājās senajām gnostiķu sistēmām. Viņš pat izmanto dažus Basilīda dievību terminus, piemēram, Abraksu.

Tomēr galvenais vadmotīvs lasāms grāmatas pirmajā teikumā, kurš sasaucas ar spocīgo parādību redzēšanu: "Mirušie nāca no Jeruzalemes, kurā neatrada to, ko meklēja." Jeruzaleme Ābrahāma reliģijas svētā pilsēta, reliģiskās cerības centrs, pēc kuras tiecas puspasaule. Ko gan mirušie nespēja tajā atrast? Iespējams, garīgo pieredzi. Tradicionālā kristietība pasniedz pašu mācību un ētiskos padomus, tomēr ar to nepietiek, lai sniegtu neatkārtojamu iekšēju pieredzi garīgi mirušajiem. Tāpēc Junga vīzijā mirušie devās pie Basilīda gnostiķa no Aleksandrijas, kas bija senais misticisma un okultisma centrs, lai meklētu ko jaunu. Jungs, šķiet, saka, ka tāda bija situācija viņa laikā, un, iespējams, tāda tā ir joprojām.

īsi pirms nāves gremdējoties atmiņās, Jungs uzskatīja šo laiku par savas dzīves svarīgāko posmu. "Visi mani darbi, visa mana radošā darbība ir nākusi no šīm sākotnējām fantāzijām un sapņiem, kuri sāka parādīties 1912. gadā." Pateicoties paša un pacientu pieredzei, viņš sāka uzskatīt sapņus un fantāzijas kā noteiktu prāta struktūru izpausmes, kuras nosauca par "arhetipiem". Šiem arhetipiem ir sava realitāte, kas ir saistīta nevis ar ārējo dimensiju, bet gan paša prāta dabisko uzbūvi.

Karjeras sākumā Jungu pārsteidza, cik ļoti pacientu sapņi atgādina senos mītus. Vienā no slavenākajiem gadījumiem viņš stāsta par šizofrēnisku pacientu, kurš "saulē saskatīja erektu failu. Kad viņš pagrieza galvu no vienas puses uz otru, fails, viņš teica, kustējās līdzi, un tādā veidā parādījās vējš." Jungs atklāja līdzīgu un vērā ņemamu ainu mitraisma reliģijas liturģijā vēlīnās antīkās pasaules noslēpumainajā kultā (informācija par to bija pieejama no Mīda tulkojuma). Mitraisma tekstos var lasīt: "Tāpat kā tā sauktā caurule ir vēja izcelšanās sākotne. Jo jūs redzēsies no saules diska karājamies kaut ko, kas izskatās kā caurule." Tomēr Jungs piebilda: "Pacients bija neliela uzņēmuma darbinieks, kurš nebija ieguvis vairāk par vidējo izglītību." Tādējādi viņš izslēdza iespēju, ka pacients varētu pamanīt šādu attēlu, lasot mazpazīstamo mitraisma tekstu. Tieši otrādi, līdzību radīja "mitoloģisks izteikums… atkal nākot gaismā tādos apstākļos, kas izslēdza jebkādu tiešas pārnešanas iespēju". Jungs turpināja ar šādiem vārdiem:

Šis novērojums nebija vienīgais gadījums: ras bija jautājums nevis par iedzimto idejām, bet gan par pārmantotajām nosliecēm, kas radīja paralēlas domu formas vai drīzāk psihiskās struktūras, kuras ir kopīgas visiem cilvēkiem un kuras es vēlāk nosaucu par kolektīvās zemapziņas arhetipiem.

Jungs uzskatīja, ka ezoteriskie teksti, piemēram, gnostiķu un alķīmiķu, varētu sniegt lielāku priekšstatu par arhetipiem. Viņu īpaši valdzināja galvenais gnostiķu mīts, kurš, runājot par ceļojumu no aizmirstības līdz zināšanām, viņam, šķiet, atgādināja ceļu, kuru nākas iziet mūsdienu domājošam pacientam, lai sasniegtu ar sevi saskaņotu zināšanu līmeni, ko Jungs nosauca par "individuāciju". "Laika posmā no 1918. līdz 1926. gadam," viņš vēlāk atcerējās, "es… nopietni apguvu gnostiķu rakstniekus, jo viņi sastapās ar sākotnējo zemapziņas pasauli un nodarbojās ar rās saturu." Viņš gan arī piebilda: "Man šķira maz ticams, ka viņiem bija kāds psiholoģisks priekšstats par to."

Pēdējais teikums ir svarīgs. Pat daudzi Junga dedzīgākie sekotāji aizmirst, cik ļoti viņu ietekmēja Imanuels Kants. Kants domāja, ka mēs kā cilvēciskas būtnes nekad nepieredzam realitāti tieši, proti, paši sevī, bet gan darām to ar prāta iekšējās struktūras starpniecību, kuru viņš sauca par "kategoriju". Kants kategorijās iekļāva tādas sajūtu uztveru izpausmes kā laiks, telpa, daudzums un cēloņsakarība. Savukārt Jungs tās redzēja kā arhetipus, kuri izpaužas kā sapņu tēli, māksla un reliģiskie simboli. Apgalvojot, ka senajiem gnostiķiem nebija šo tēlu "psiholoģiskā priekšstata", Jungs domāja, ka viņi, iespējams, uztvēra tos kā reālas būtnes, nevis tēlus, kas rodas no psihes struktūras.

Jungs nevēlējās spert pēdējo soli, lai apveltītu šos arhetipus ar objektīvo realitāti ārpus psihes robežām. "Atklāsme ir cilvēka dvēseles pirmā un galvenā dziļuma atklāšana, "atmaskošana"; tāpēc tas ir būtisks psiholoģisks notikums, lai gan, protams, nepasaka mums, kas vēl tas varētu būt. Šīs nezināmās lietas atrodas ārpus zinātnes darbības lauka." Jungs uzskatīja, ka šie tēli mums pastāsta ārkārtīgi daudz par prātu, tomēr ne obligāti par pasauli. Rezultātā, viņš centās ierobežot sevi, sniedzot vairāk psiholoģisku, nevis reliģisku vai metafizisku mītu un sapņu skaidrojumu (kaut arī viņš neizbēgami aizmaldījās arī līdz šīm tēmām).

Izmantojot vienkāršu piemēru, Jungs asociēja gnostisko demiurgu ar "primitīvo cilvēku kosmogonisko jokdari". Līdzīgs šāda varoņa piemērs ir Loki seno norvēģu krāpnieku dievs, kura draiskulības ar laiku izsauca dievu pagrimuma laikmeta beigas. Būtībā Jungs saka, ka pastāv arhetips, kurš, sajaucot lietu kārtību, nes pasaulē sabrukumu un nekārtību. Šis princips pastāv mūsu pašu psihē; dzīves laikā mēs to pārdzīvojam caur daļēji neapzinātām un daļēji apzinātām kļūdām. Norvēģi to izpauda Loki tēlā; gnostiķi šo aspektu uztvēra kā demiurgu dievību, kura radīja nepilnīgu pasauli, kurā mēs dzīvojam, kaut arī gan dievs, gan viņa radītā pasaule pastāv tikai mūsu prāta mehānismos.

Jungu asi kritizēja tādi teologi kā Martīns Būbers, kurš viņu apsūdzēja kā gnostiķi. Junga atbilde ir apkopota vēstules postskriptumā, kura tika nosūtīta Viktoram Vairam angļu dominikāņu mūkam, ar kuru Jungs sarakstījās daudzus gadus. "Ks nosūtīšu Tev daļu no manas atbildes Būberam, kurš nosauca mani par gnostiķi. Viņš nesaprot psihes realitāti." Ar šo apgalvojumu Jungs cenšas pateikt, ka runā tikai un vienīgi par psiholoģiskajām patiesībām, kuras tiek izpaustas gnostiķu mītos, jo tās ir atrodamas daudzos citos avotos. Viņš to aprakstīja citā vietā: "Arhetipiskais zemapziņas motīvs ir gnostisko ideju psihiskais avots, kas rada maniakālas idejas (it īpaši paranoidālās šizofrēnijas formu gadījumā), simboliskus veidojumus sapņos un aktīvu iztēli neirozes analītiskās ārstēšanas laikā."

Tas viss parāda, ka Jungs atsakās veltīt sevi gnostisko mītu (vai jebkuru citu mītu) tēlu ticībai. "Manas "sistēmas" nosaukšana par "gnostisku" ir teoloģisko kritiķu izgudrojums," viņš apgalvo. "Es esmu nevis filozofs, bet gan vienkāršs empīrists." So empīrismu veidoja psihes tēlu pārbaude reliģijā un mītos, kā arī pacientu sapņos. Viņš neuzskatīja, ka šie atklājumi par psihi noteikti ir saistīti ar kādu teoloģisku vai metafizisku patiesību.

Tāda bija Junga oficiālā nostāja. Tā labi sader ar viņa interesi par Kantu, uzvedinot uz domām, ka mēs nekad nespēsim izprast pasauli tādu, kāda tā ir patiesībā; mēs varam rikai zināt to, kāda tā mums izskatās. No otras puses, Jungs mēdza aizmaldīties līdz teoloģiskajām tēmām, un slavenākais šāds gadījums notika neilgi pirms nāves sniegtā intervijā. Kad viņam jautāja, vai viņš tic Dievam, atbilde bija šāda: "Es neticu. Es zinu." Tas skaidri apliecina gnostiskā mantojuma idejas atbalsi.

Jungs bija dziļš un vērīgs domātājs, tomēr viņa perspektīva pauž dažas grūtības. Pārkāpjot noteiktu robežu, mēs vairs nevaram justies apmierināti tikai ar psiholoģiskiem skaidrojumiem. Mēs vēlamies tādas atbildes, kas atklāj to, kā viss izskatās patiesībā, nevis tādas, kas vienkārši izskaidro prāta darbību. Pat ja (kā Kauts un Jungs, šķiet, paziņo) tas nav iespējams, mēs joprojām ilgojamies to uzzināt.

Turpinot iedziļināties šajā tēmā, mēs nokļūtu sarežģītā un, iespējams, nebeidzamā filozofiskā diskusijā. Tomēr Jungs sniedza nozīmīgu ieguldījumu. Uzskatot, ka ezoteriskie teksti un mīti satur psiholoģisku patiesību, viņš radīja iespēju tos lasīt no jauna. Nevienam vairs nav vajadzības pieņemt šo informāciju burtiskā vai pat teoloģiskā līmenī, lai redzētu, ka tajā atrodams kas nozīmīgs, ko pateikt par mūsdienu prātu. Jungs un viņa sekotāji, tādi kā slavenais autors un skolotājs Džozefs Kembels, šādi atklāja pasaulei mītu, kas nebija pieejams gadsimtiem ilgi.

Eksistenciālais gnosticisms

Lai gan Junga izglītība bija tradicionāla un viņa ietekme iespiedās daudz dziļāk intelektuālajā vairākumā nekā Blavatskas, tomēr arī viņa loma daudzējādā ziņā ir margināla. Lai cik populāra un ietekmīga būtu Junga psiholoģija, tā tik tikko iekļaujas akadēmiski cienījamas disciplīnas robežās; Junga psihoanalīzes speciālisti saņem akreditāciju nevis universitātēs, bet gan K. G. Junga Institūtā Cīrihē vai tā filiālēs. Tādējādi mums atliek tikai jautāt, vai un kā gnosticisma atkārtotā atklāšana stingri noteiktajā akadēmiskajā vidē ir sekmējusi gnostiķu atmodu.

Liela nozīme rajā ir Hansam Jonasam, vācu pētniekam, kurš 1934. gadā publicēja savus sākotnējos pētījumus Gnosis und spдtantiker Geist ("Gnosis un vēlīnās antīkās pasaules gars"). Vēlāka versija rika publicēta Anglijā jau ar nosaukumu "Gnostiķu reliģija" un joprojām ir standarta ievads šajā priekšmetā. Tāpat kā Jungs, Jonas deva 20. gadsimta lasītājiem iespēju griezties pie gnostiķiem ar svaigu skatupunktu, tomēr darīja to eksistenciālistiskā perspektīvā.

Vārds eksistenciālisms uz iespiestas lapas, iespējams, var likt acīm aizmigloties. Kksistenciāiisms ir mēģinājums nodarboties ar neskaidru filozofisku jautājumu: kāda ir atšķirība starp pašām lietām (to kvintesenci, izsakoties filozofiskajā žargonā) un to, kā tās izpaužas pasaulē (to eksistenci)? Tādi eksistenciālie filozofi kā Zans Pols Sartrs pārsvarā pārstāvēja viedokli, ka lietām, arī cilvēciskām būtnēm, nav fiksēta un noteikta daba. Eksistence iet pa priekšu kvintesencei: mēs sevi veidojam eksistences laikā. (Senāki filozofi, piemēram, Aristotelis un Akvīnas Toms, bija pretējās domās.)

Būdama tik abstrakta, šī ideja veido radikālus spriedumus. Pirmkārt, ja tā būtu patiesība, cilvēciskās būtnes būtu brīvas: mums nebūtu nekā, kas veidotu kodolu, un mēs spētu veidot sevi tādus, kādus vēlamies. Otrkārt, ja (kā pieņem vairākums eksistenciālistu) nebūtu

Dieva, kas rada mūsu kvintesences, mēs šajā Visumā paliktu vieni, un ras ir pilnīgs absurds. Tas iezīmē eksistenciālisma termina, kurš vairumam cilvēku, iespējams, izraisa noteiktu noskaņojumu, nevis kādu priekšstatu, kopainu ar Eiropas intelektuāļiem, kuri cigarešu dūmiem pildītā istabā dzer neskaitāmas krūzītes espresso un īgni apcer cilvēka vientulību šajā viņiem svešajā pasaulē.

Gnosriķi piekrita, ka redzamajai pasaulei nav nekādas jēgas. Jonas viņu uzskatus skaidro šādi: "Lai kurš arī būtu radījis šo pasauli, cilvēks viņam nav parādā ne savu uzticību, ne cieņu pret šo darbu… Pasaule… ir zināšanu nolieguma rezultāts un pat iemiesojums." Jonas arī piebilda, ka gnostiķu izmantotie tēli iedvesmoja Martinu Heidegeru eksistenciālisma filozofu, kurš no tiem ietekmējās visvairāk. Heidegers runāja par Geivorfenheit jeb "iemestību", proti, sajūtu, ka atrodamies pasaulē, kuru paši neesam radījuši, nezinot to, kā šeit vispār esam nokļuvuši. Jonas citē gnostiķu tekstus, kuriem ir līdzīga nozīme, piemēram: "Paglāb mūs no šī pasaules tumsības, kurā mēs tikām iemesti."

Tomēr Jonas arī saskatīja krasu plaisu starp senajiem gnostiķiem un mūsdienu eksistcnciālistiem. Viņš citē slaveno Valentīna formulējumu: "Brīvus mūs padara zināšanas par to, kas mēs bijām un par ko esam kļuvuši; kur mēs bijām, kur rikām iemesti; uz kurieni mums steigties un no kurienes mēs esam atbrīvojušies; kas ir dzimšana un kas ir pārdzimšana." Šeit pastāv arī paviršas līdzības, jo gan gnosriķi, gan eksistenciālisti runā par brīvību. Tomēr gnosriķi saka, ka "doma tika iesviesta īslaicīgumā, kamēr mūsu saknes atrodas mūžībā, tāpēc mēs cenšamies sasniegt mūžību. Šīs vietas ir gnostiķu iekšējā kosmosa nihilisms pret metafiziskajiem pamatiem, kuri ir pilnībā pazuduši no mūsdienu līdziniekiem." Citiem vārdiem sakot, gnostiķiem ir pasaule, kura pastāv ārpus šīs, kurai mēs piederam un caur kuru tiekam atbrīvoti. Eksistenciālisms nepiedāvā pat šādu cerību.

Jonas nobeidz savu grāmatu "Gnostiķu reliģija" ar apgalvojumu, ka eksistenciālisms noved pie nihilism soļa, kuru viņš pats nevēlas spert. Viņš nevēlas piekrist, ka starp Visumu un cilvēcisko būtni pastāv nepārvarama aiza, kas nolemj cilvēku "izolētai patībai"; tomēr viņš arī nevēlas uzskatīt cilvēci un Visumu (jeb dabu) par vienotu veselumu, kas, izsakoties viņa vārdiem: "Pavisam likvidētu priekšstatu par cilvēku." Viņš noslēdz savu grāmatu ar miglainu cerību, ka starp abām galējībām ir atrodams kāds viduspunkts. Tomēr, tā kā viņš bija agrīnā 20. gadsimta intelektuālis, nespēja pieņemt gnostiķu mēģinājumus sniegt šo viduspunktu: ideju, ka varētu pastāvēt kādas augstākas realitātes dimensija, kas piešķir eksistencei jēgu.

Lai arī kādus secinājumus mēs izdarītu no Jonasa filozofiskajiem pieņēmumiem, viņš nedeva sava laika domātājiem iespēju izpētīt viņa saistību ar gnostiķiem. Tāpat kā Jungām, arī viņam bija liela nozīme gnostiskā mantojuma reabilitācijā, lai gan viņš pārstāvēja pilnīgi citu novirzienu. Viņš ļāva eksistenciālisma savaldzinātajiem gadsimta vidus intelektuāļiem uztvert gnostiķus kā radnieciskus un, iespējams, pat priekštečus šādai domāšanas skolai.

Gnosis kā masu parādība

Visi iepriekš minētie avoti sagatavoja augsni, lai rastos plašāka aizraušanās ar gnosticismu. Tomēr tas nenokļuva masu apziņā līdz pat 20. gadsimta 70. gadu beigām, kad tika publicētas divas samērā atšķirīgas grāmatas.

Pirmā bija vienā sējumā izdotie Nedž Hammādī svētie raksti angļu valodā, kas pirmoreiz tika laisti klajā 1977. gadā. Tī kā grāmatu rediģēja un tulkoja izcilākie šīs jomas eksperti, tad "Nedž Hammādī bibliotēka angļu valodā" acumirklī pievērsa sev uzmanību kā gadsimta svarīgākā agrīno kristiešu tekstu publikācija. Mūsdienās, proti, pēc gandrīz trīsdesmit gadiem, pētnieki joprojām cīnās ar atklāsmēm, kas sniedz ieskatu ticības pamatos.

Ne visi no šiem tekstiem, protams, piesaistīja plašu lasītāju loku. Pat tie, kuri atklāti atzina pieķeršanos gnosticismam, iespējams, nav lasījuši darbus tādus darbus kā "Alogēns" vai Trimorphic Protennoia ("Trīsveidīgi izteiktā sākotnējā doma"). Patiesībā no visiem Nedž Hammādī tekstiem ir kāds, kurš vairāk par pārējiem pievērsis lielas sabiedrības daļas uzmanību: pirmo reizi angļu valodā bija pieejama pilnīga "Toma evaņģēlija" versija (Nedž Hammādī teksti sniedza pirmo neskarto versiju, kaut arī fragmenti no tās bija zināmi jau agrāk). "Toma evaņģēlijs" agrāk tika publicēts neskaitāmās redakcijās, un katra no tām pauda savu viedokli par šo mīklaino tekstu. Viens no nesenākajiem piemēriem ir " Svētā Toma gnostiskais evaņģēlijs", kurš satur īsu pamācību par katru rindu. Autors sāk savu darbu, paziņojot:

Pastāv nepieciešamība pēc jauna evaņģēlija, kosmiskā Kristus evaņģēlija rāda, kurš atjaunos kristietības mītiskos un maģiskos elementus; un vēl vairāk kāda, kurš mācīs ceļu uz apziņas evolūciju pretī apskaidrībai, ka mesija Ješua (Jēzus Kristus) pats sevī iemieso Kristus apziņas stāvokli…

Šīs slēptās tradīcijas sirdī ir atrodama apzinātas dzīves un nāves garīgā māksla un apziņas atklāšana ārpus ķermeņa, ar kuras palīdzību iesvētītie ir spējuši apzināti iekļūt eksistences augstākajos līmeņos gan šajā, gan pēcnāves dzīvē. Tā rezultātā rodas apzināts sevis apzināšanās turpinājums cauri visiem pastāvēšanas stāvokļiem, ieskaitot to, kuru mēs saucam par "nāvi", lai vairāk nebūtu ne nāves, ne vajadzības pēc fiziskā iemiesojuma. Lūk, ko mēs, galu galā, domājam, kad runājam par apgaismību un atbrīvošanos, pašrealizāciju jeb Kristus apziņu.

Šī darba autors Tau Malači paziņo, ka viņu ar šīm mācībām ir iepazīstinājis kāds vecāks kungs Tau Elija, kurš bija "mistisko vai gnostisko kristiešu" pēctecis. ("Tau" ir ebreju alfabēta pēdējais burts, kas apzīmē meistaru.) "Viņš pasniedza šīs tradīcijas mācības personīgās un individuālās sarunās, grupu lekcijās, instrukcijās par mistiskām lūdzēja metodēm, iesvētīšanu rituālos un tamlīdzīgi," raksta Tui Malači, kurš izseko šai tradīcijai līdz pat 17. gadsimta rozenkreiceru apgaismībai un vēl tālāk līdz kabalai un 1. gadsimta merkavas misticismam. Viņa kristiešu gnosticisms ir "gnosticisma, kabalas un rozenkreiceru filozofijas savijums".

Neatkarīgi no tā, vai Tau Malači tradīcijai tik tiešām ir šādas saknes, ir interesanti redzēt, kā "Toma evaņģēlijs" tiek sasaistīts ar tām daudzajām ezoteriskajām tradīcijām, kuras esam izpētījuši šajā grāmatā. Tas piešķir nokrāsu daudzām mācībām, kuras mūsdienās piesauc gnostisko mantojumu un liek domāt par to, kā Jaunā laikmeta skolotāji ir izsekojuši visam aplim atpakaļ pie agrīno kristiešu tekstiem.

Uzsverot "Kristus apziņu" kā pretstatu vēsturiskā Jēzus ticībai, viņi cenšas nostiprināt garīgo pieredzi drīzāk pašā indivīda esībā, nevis dievībā, kura tiek pieredzēta kā kaut kas pilnīgi "atšķirīgs" no cilvēka.

Nākamo ārkārtīgi ietekmīgo grāmatu par gnosticisma jaunatklāšanu 1979. gadā publicēja Kleina Pegelsa, tolaik profesore Bernarda koledžā (šobrīd viņa strādā Prinstonā.) Nosaukta par "Gnostiskajiem evaņģēlijiem", tā tika uzņemta ar milzīgām gavilēm. Tā ir iepazīstinājusi mūsdienu sabiedrību ar gnosticismu vairāk nekā citas grāmatas, iespējams, vairāk nekā pati "Nedz Hammādī bibliotēka".

Pegelsa nebija pirmā pētniece, kas uzrakstīja vispārēju ievadu gnosticismā; to, kā jau redzējām, bija paveicis Hanss Jonas. Viņas grāmatu no pārējām atšķir ne tikai neparasti izveicīgais darbs ar materiālu, bet arī revolucionārais gala secinājums. Viņa raksturoja cīņu starp gnostiķiem un agrīno pareizticīgo baznīcu kā strīdu ne tikai par doktrīnu, bet arī par pašu ietekmi. Topošā pareizticīgā baznīca uzsvēra burtisko augšāmcelšanās faktu. Kāpēc gan viņa tā rīkojās, ja Jaunās Derības nozīmes (būdamas tik neskaidras) dod iespēju daudziem skaidrojumiem? Pegelsa skaidro:

Ks uzskatu, ka mēs nespēsim pienācīgi atbildēt uz šo jautājumu, kamēr apskatīsim doktrīnu vienīgi reliģiskā satura jēdzienos. Tomēr, ja mēs pievērsīsimies kristiešu kustības praktiskajai ietekmei, spēsim ieraudzīt, lai cik paradoksāli tas arī būtu, ka doktrīnai par ķermeņa augšāmcelšanos bija arī būtiska politiska funkcija: tā atzina par likumīgu to cilvēku varu, kuri kā apustuļa Pētera pēcteči pārņēma vadību pār baznīcām.

Pegelsa apgalvo, ka gnostiskā pieeja, kuras ietvaros garīgā vara tiek balstīta uz nepastarpinātu iekšējo pieredzi, agrīnajai pareizticīgajai baznīcai, kura savu varu centās veidot uz apustuļu klints, šķita pārāk destabilizējoša. Vēl vairāk, Pagelsa norāda, ka daudzas agrīno kristiešu grupas atzina sievietes garīgo varu. Daļēji tas ir skaidrojams ar Marijas Magdalēnas ietekmi, kura saskaņā ar senākajām tradīcijām pirmā redzēja augšāmcēlušos Kristu. Taču vīriešu kārtas bīskapi garīgo varu arvien vairāk sāka piedēvēt sev, kamēr Marijas Magdalēnas loma kļuva arvien neskaidrāka. Kā jau noskaidrojām 1. nodaļā, viņa ar laiku rika pielīdzināta ielasmeitai. Daži avoti centās pārliecināt, ka pirmais augšāmcelšanās liecinieks bija Pēteris, apustuļu varas iemiesojums.

"Gnostiskie evaņģēliji" daudzējādā ziņā ir lieliska grāmata, tomēr vairums lielisko grāmatu vai nu nekavējoties piesaista sabiedrības iztēli, vai nespēj to paveikt vispār. Pegelsas darbs bija tik veiksmīgs, jo ārkārtīgi precīzi saderēja ar attiecīgā laika vajadzībām. 20. gadsimta 70. gados Jaunā laikmeta kustība kļuva par masu fenomenu, un viens no tās galvenajiem vadmotīviem bija personīgas garīgās pieredzes iegūšana (kā to uzskatīja gnostiķi), nevis uzticēšanās dogmām vai autoritātei. Paziņojot, ka vairums agrīno kristiešu neuzskatīja augšāmcelšanos par tieši izprotamu un fizisku notikumu, Pegelsa uzrunā daudzus mūsdienu lasītājus, kuri nespēj pieņemt daudzus Jēzus stāsta brīnumainos aspektus. Turklāt viņas apgalvojums, ka sievietēm agrīnajā kristietībā bija garīga vara, sasaucās ar laiku, kad amerikāņu sabiedrībā izvirzījās feministu kustība. Visbeidzot, saskatot agrīnās baznīcas attīstībā nevis garīgus, bet gan politiskus motīvus, viņas pieeja bija ārkārtīgi moderna, iespējams, pat postmoderna. Tikai pavisam nesen kristietības izcelšanās pētnieki pārstāja uztvert cīņu starp agrīno pareizticību un dažādām "ķecerībām" vienīgi kā reliģiskās patiesības jautājumu. Mūsdienās šādus strīdus vairāk pieņemam kā politiskās un organizatoriskās varas jautājumus, un tā ir daļa no mūsu laika "hermeneitisko aizdomu" mantojuma. Tieši tādēļ Pegelsas grāmata satrauca sabiedrības uzmanību, tāpat kā to paveica viņas vēlākie darbi "Ādams, Ieva un čūska" un "Neticamais".

Gnostiskā baznīca

Diskusijai par gnosticisma popularitāti nevajadzētu radīt kļūdainu iespaidu. Interese varētu būt liela, tomēr parasti tā ir pavirša. Neskaitāmi daudz cilvēku var tuvoties gnosticismam paviršā veidā, tomēr tikai daži iedziļinās tajā vairāk par vienas vai divu grāmatu izlasīšanu. Vēl daži var izpētīt gnosticismu apmācības grupās, kuras organizē liberālākas baznīcas, dodot dalībniekiem iespēju iepazīties ar "Toma evaņģēliju" vai kādu no Pegelsas darbiem. Tomēr pavisam nedaudz cilvēku ir izpētījuši šos priekšmetus pietiekami dziļi. Lai gan nezinu nevienu mēģinājumu uzskaitīt, cik Savienotajās Valstīs ir cilvēkus, kas saista sevi ar gnosticismu, taču man ir grūti iedomāties, ka viņu skaits ir lielāks par 100 000; visticamāk, viņu ir daudz mazāk.

Tomēr pastāv dažas organizācijas, kuras sauc sevi par gnostiskām. Viena no tām ir I.a Asociacion Gnostica, kuru dibinājis Kolumbijā dzimis skolotājs, vārdā Viktors Rodrigezs, pazīstams arī ar vārdu Samacls Aun Veors (1917-1977). Biedrība veicina "kosmiskā Kristus gnosis", kas "sintezē visu jogu, ložu, reliģiju, mācību, sistēmu un citas prakses" izplatīšanu. Tai ir plašs sekotāju loks Latīņamerikā.

Pastāv arī dažas gnostiskās baznīcas, kuras parasti attiecina savas saknes uz 19. gadsimta "klejojošajiem bīskapiem". Šo bīskapu statusu nodrošināja kāda dīvainība Romas katoļu doktrīnā, kuru pirmo reizi atbalstīja Augustīns, bet baznīca saglabāja līdz pat mūsdienām, proti, iecelšana bīskapa kārtā palika spēkā, pat ja cilvēks pameta baznīcu vai novērsās no tās doktrīnas jautājumu dēļ. 1724. gadā viens no šādiem klejojošajiem bīskapiem dibināja Nīderlandes veco katoļu baznīcu. Citi radu raksti sniedzas līdz Dienvidindijas baznīcas pēctečiem, kuri izseko savas saknes līdz apustuļa Toma laikiem, kurš, kā vēsta leģenda, pēc Kristus nāves ceļoja uz Indiju un kura kauli, kā runā, tika guldīti zemē Indijas pilsētā Madrasā (tagad Cenna).

19. gadsimta Francijā abi izcelsmes avoti saplūda kopā, radot Eglise Gnostique Francijā bāzētu gnostisku organizāciju. Tās dibinātājs bija cilvēks, vārdā Žils-Benuā Duanjels du Vai Mišels, kurš 1890. gadā piedzīvoja mistisku pieredzi, kas iedvesmoja viņu no jauna dibināt gnostisko baznīcu. Šajā riskantajā uzdevumā viņš sapulcināja lielu skaitu izcilu franču ezoteriķu, it īpaši Žerāru Ankosu, kurš vairāk pazīstams ar pseidonīmu "Papjuss" un bija ezoteriskas biedrības "Martīnistu ordenis" dibinātājs. (Martīnisms ir kristiešu ezoteriskā tradīcija, kas franču pasaulē ir pazīstama plašāk nekā angliski runājošajās zemēs un nosaukumu ieguvusi no 18. gadsimta okultistiem Martinesa de Paskuāla un Luī Kloda de Sentmartēna, kuri saskaņā ar Papjusu ir šīs kustības dibinātāji.)

Juceklīgā dažādu gnostisko baznīcu garīgā ģenealoģija ir interesanta šīs kustības sekotājiem un speciālistiem. Mūsdienās Savienotajās

Valstis pazīstamākais atdzimstošā gnosticisma runas vīrs ir Stefans A. Hellers ungāru ezoteriķis, kurš vada Ecclesia Gnostica Holivudā Kalifornija. Hellera darbi savieno gnosticismu gan ar Blavatskas teosofiju, gan Junga domāšanas skolu.

Hellers ir iesvētījis citus bīskapus, arī Rozamundi Milleri, kura vada organizāciju Ecclesia Gnostica Mysteriorum Kalifornijā. Millere apgalvo, ka ir ne vien bīskapu dzimtas pēctece, bet arī darbojas biedrībā, kas radusies kristietības pirmajās dienās un tiek saukta par Marijas Magdalēna ordeni. Līdz šim Francijas dienvidos bāzētā kustība rika turēta noslēpumā un bija pieejama rikai sievietēm, tomēr pavisam nesen tā sevi darīja zināmu plašākai sabiedrībai (ierobežotā veidā) un šobrīd savās rindās uzņem arī vīriešus.

Viens no Milleres draudzes locekļiem ir Džeiss Kinijs karikatūrists, rakstnieks, bijušais "Kopējās Evolūcijas Ceturkšņa Izdevuma" (vēlāk "Viszemes Žurnāla") redaktors, kura pieredze ar Ecclesia un ilgstošā interese par ezoteriku iedvesmoja uzsākt izdot Gnosis ceturkšņa žurnālu par Rietumu slepenajām tradīcijām. Pirmais Gnosis izdevums tika publicēts 1985. gadā. Fs sāku tajā publicēt materiālus 1986. gadā, bet 1990. gadā kļuvu par redaktoru, un saglabāju šo amatu līdz par žurnāla likvidēšanai 1999. gadā ilglaicīgu finansiālo grūtību dēļ. Lai gan Gnosis nebija iecerēts kā atdzimstošās gnostiskās kustības galvenais virzītājspēks tā nolūks bija sniegt cienījumu un plašu forumu par Rietumu ezoteriskajām tradīcijām kopumā -, daudzi ar šo kustību saistītie rakstnieki vismaz vienu reizi publicēja kādu rakstu. Piemēram, Stefans Hellers bija pastāvīgs žurnāla atbalstītājs un vairākus gadus uzturēja tajā savu sleju.

Gan šīs grupas, gan atsevišķi indivīdi pārstāv tiešāko un nepārprotamāko gnostiskā mantojuma turpinājumu mūsdienās. Tam varētu izsekot daudz tālāk neskaitāmos novirzienos, jo visas tradīcijas, kas stiepjas no kabalas un alķīmijas līdz austrumu pareizticības misticismam, ir radušās tieši no šī mantojuma. Taču būtu grūti aplūkot šos priekšmetus šādā grāmatā; lielāko daļu izcelšanās avotu esmu pārspriedis arī savās iepriekšējās grāmatās "Slēptā dzīves gudrība" un "Iekšējā kristietība". Tagad atlicis vien apspriest gnostisko ietekmi mazāk tiešā, bet daudz uzmācīgākā veidā tās atbalsis mūsdienu literatūrā un filozofijā.

9. nodaļa gnosticisms mūsdienas

Gnostiskā mantojuma pēdu meklēšana ir delikāts uzdevums. Vienā ziņā tās, šķiet, parādās it visur manihejiešu "diženajā ķecerībā" un kataros, renesanses un mūsdienu okultajā filozofijā, hermētisma strāvojumos un ncoplatoniskajos prātojumos.

Piemēram, Jungs uzskatīja, ka alķīmija ir tiešs gnosticisma turpinājums. Viņš argumentēja šo apgalvojumu ar abu sistēmu simbolisma līdzību, taču vairums pētnieku nesteigtos to apstiprināt.

Mūsdienu kontekstā kļūst arvien grūtāk izdalīt gnostiķu īsteno ietekmi. Daļēji to var izskaidrot ar gnosticismam nepamatoti piedēvēto ietekmi uz reibinoši plašu rakstnieku un filozofu plejādi. Hēgelis, Bleiks, Gēte, Šelings, Šleijermahers, Hinersons, Melvils, Bairons, Šcllijs, Jeitss, Hese, Alberts Švciccrs, Toinbijs, Tillihs, Konrāds, Simona Veila, Stīvens Volless, Dorisa Lesinga, īzaks Baševiss Zingers, Volkers Persijs, Džeks Keruaks un Tomass Pinčons ir tikai daži no šī saraksta. Par v nelaimi, pat tie, kuri piekrīt šādai saistībai, beigu beigās atzīst, ka šīs personības nekad nav lasījušas gnostiķu darbus vai ietekmējušās no tiem kādā jēgpilnā veidā. Kāds kritiķis, kurš romānu autori Dorisu Lesingu nosauca pargnostiķi, atzinās: "Man nav nekādu pierādījumu par to, ka Lesinga būtu tieši pazīstama ar gnosticismu."

Tomēr ir dažas vadošās personības, kuru vārdi gnostiskā mantojuma kontekstā ir īpaši nozīmīgi. Daži no viņiem, šķiet, ir smēlušies iedvesmu tieši no šīs tradīcijas. Citi to ir aplūkojuši no daudz ortodoksālāka skatupunkta kā lielāko ķecerību, kas atbildīga par visu mūsdienās pastāvošo ļaunumu.

Abus gadījumus vieno sacelšanās vadmotīvs. I.ai gan sacelšanās pret pastāvošo valdību neatkarīgi no tā, vai skatām to politiskā vai vēl

plašākā perspektīvā, raksturo sabiedrību jau tūkstoš gadus, ideja par apzinātu dumpi radās tikai 18. gadsimtā apgaismības un romantiskās kustības rezultātā. Sacelšanos bieži vien raksturo ne vien politiskos jēdzienos, proti, kad cilvēki saceļas pret feodālisma atliekām un teokrātiju, bet arī metafiziskos. 19. gadsimta franču dzejnieks Šarls Bodlērs atsauc atmiņā šo noskaņojumu savā poēmā "Ābels un Kains", kura beidzas ar rindām "Kaina rase rāpās uz debesīm z un krita uz zemi Dievs!". Tajās ir viegli pamanīt gnostiskās tēmas atbalsi par sacelšanos pret demiurgu un "ļaunajiem gariem pasaules telpā". Būtu grūti apgalvot, ka Bodlērs, rakstot šo vārdus, domāja par gnostiķiem. Tomēr domas atbalsošanās izskaidro, kāpēc daudzi kritiķi un domātāji saskatīja gnostiskās tēmas mūsdienu mākslā un filozofijā neatkarīgi no tā, vai tās tur patiesi bija.

Šajā nodaļā pievērsīšos dažām pēdējo divu gadsimtu personībām, kuras varētu būt ievērojami saistītas ar mūsu ēras agrīno gadsimtu gnostiķu klasisko sistēmu idejām. Šāda saistība radusies vai 11u tāpēc, ka šie ļaudis piesauca gnostiskās tradīcijas, vai arī tāpēc, ka skaidri norādīja uz to ietekmes pēdām. Tāpat rūpīgāk izpētīšu dažus 20. gadsimta domātājus, kuri atsaucās uz gnostisko mantojumu sacelšanās kontekstā, apskatot gan pozitīvās, gan negatīvās ietekmes.

Bleiks un atklāsme par demiurgu

Viena no pirmajām mūslaiku personībām ar gnostiķu zīmogu ir angļu mākslinieks un dzejnieks Viljams Bleiks (1757-1827). Viņš bieži vien tiek saistīts ar romantisma sacelšanos pret politisko apspiešanu. Viņa slavenās biogrāfijas apakšvirsraksts ir "Pravietis pret impēriju", tomēr tikpat vai, iespējams, vēl svarīgāka ir viņa darba metafiziskā perspektīva.

Bleiks, kurš jau 14 gadu vecumā strādāja par graviera mācekli, bija autodidakts un patstāvīgi izglītojās no grāmatām. Tā kā viņš nebija izjutis ierastos skolu un universitāšu dzirnakmeņus, kā jau vairums pašizglītotu cilvēku, viņš pielāgoja savu izglītību paša raksturam. Viņu ietekmēja daudzi autori, arī Svedenborgs (vienīgā baznīca, kuru, kā zināms, viņš jebkad ir apmeklējis, ir tolaik izveidotā Svedenborga draudze

Londonā), Platons (kuru viņš lasīja ārkārtīgi ietekmīgā Tomasa Teilora tulkojumā), hermētisma rakstnieki un gnostiķi. Bleika laikā vēl nebija publicēts neviens no gnostiķu tekstiem; piemēram, Eskjū kodekss joprojām netulkots atrodas Britu muzejā. Tomēr Bleikam bija pieejami garīdznieku stāsti, kuri, kaut arī radīja aizspriedumus pretgnostiķiem, sniedza diezgan skaidru ideju par viņu galvenajiem uzskatiem.

Gnosticismu Bleikam atklāja viņa laikabiedrs Henrijs Krabs Robinsons, kurš atceras kopīgo sarunu:

Daiļrunīgie dabas apraksti Vērdsverta dzejā bija vērā ņemami ateisma pierādījumi, jo ikviens, kurš tic dabai, teica Bļleiks], netic Dievam. Daba ir velna radīta. Dzirdējis viņu paziņojam, ka Bībele ir Dieva vārds, es atsaucos uz Pirmās Mozus grāmatas ievadvārdiem: "Sākumā Dieva radīja Debesis un Zemi." Tomēr tas nedeva nekādu rezultātu, jo viņš man triumfējoši atbildēja, ka šis Dievs bija nevis Jehova, bet gan Elohims. Un pēc tam viņš tik ilgi citēja gnostiķu doktrīnu, ka man neizglītotam cilvēkam atlika vienīgi klusēt.

Bleiks, šķiet, norāda uz seno ezoterisko mācību: ideju par to, ka abi Dieva vārdi YHWH jeb "Jehova" un "Elohims" attiecas uz divām dažādām dievības izpausmēm vai pat divām dažādām dievībām. Jādomā, ka Jehova ir patiesais un augstākais Dievs; Elohims ir gnostiķu demiurgs.

Britu dzejniece un Bleika pētniece Ketlīna Raiņa uzskata, ka doma par demiurgu varētu caurvīt Bleika slavenāko poēmu "Tīģeris".

V

Tīģeri, tīģeri, kvēlojošais spoži,

Nakts mežā staigājošais;

Kas gan par nemirstīgo roku vai aci

Varēja veidot tavu bīstamo simetriju?…

Vai tas ir viņš, kurš izveidoja, jēr, arī tevi?

Dzejolī tiek jautāts, vai tas pats Dievs, kurš radīja nevainīgo jēru, varētu radīt arī nežēlīgo tīģeri. Ja tos ir radījuši dažādi dievi, tad viens no tiem ir mūžības Dievs, ber otrs ir īslaicīguma demiurgs. Tomēr Raiņa turpina, sakot, ka beigās "Bleiks… atstāja šo jautājumu bez atbildes, un nevis tāpēc, ka nezināja atbildi vai šaubījās, bet gan tāpēc, ka atbilde "jā un nē" pati par sevi ir tik dziļa un sarežģīta".

Bleika personiskajā panteonā dcmiurgu visvairāk atgādina Urizēns, kura izveidi, iespējams, iedvesmoja gnostiskās mācības. Izskatās, ka vārds "Urizēns" ir daudznozīmīga vārdu spēle, atsaucot atmiņā grieķu darbības vārdu ourizein, kura nozīme ir "ierobežot"; tajā pašā laikā tas sasaucas ar angļu vārdiem "horizonts", "tavs saprāts" un "tavas acis". Urizēns ir saistīts gan ar sajūtu uztverēm, gan ierobežojumiem.

Stāstu par Urizēna dzimšanu Bleiks atklāj darbā "Urizēna grāmata", kuru 1794. gadā ar savām skicēm publicēja viņš pats. Darbā spilgti atklājas gan nežēlība, gan valodas spriedze:

Rau, šausmu ēna paceļ galvu mūžībā!

Tā nezināma, neauglīga!

Tā sevī noslēgusies un visu atgrūdoša:

Kurš dēmons veidoja šo šķebinošo tukšumu,

vSo vakuumu trīcošo? -

Kāds teica: "Tas ir Urizēns."

Vizuālā tēlainība ir tikpat nežēlīga un mokoša. Daudzi tēli ataino senu un baltmatainu personu, un tas ir īpaši uzkrītoši, jo grāmatas ievadā tiek aprakstīta Urizēna dzimšana-, darba struktūra ir aizgūta no Bleika dzīves laika izpratnes par embrionālās attīstības stadijām. Būtībā "Urizēna grāmata" ir stāsts par veca cilvēka iznēsāšanu un dzimšanu.

Kas ir Urizēns? Viņš, šķiet, ir uztveres iemiesojums, kuru ierobežo sajūtu uztveres, tāpēc šī tēla attīstību raksturo ledainas un ierobežojošas ainas: "Blīvuma kauli salstzpār visu viņa prieka enerģiju." Bleiks, šķiet, saka, ka mums zināmo sajūtu attīstība to sajūtu, kas atšķiras no pārējām, sauktām par "iztēli", iesloga indivīdu novecojošā un salstošā kapā. Dzejnieka nepārspējamos vārdos un tēlos no jauna atbalsojas senais soma sema motīvs, proti, "ķermenis ir kaps".

Tas viss izraisītu parastu literāru interesi, ja vien uzmanību nepiesaistītu vēl kas cits. Bleiks veido sasaisti, kas ir nešaubīga vienīgi gnostiķu mītos. Demiurgs nav nedz teoloģiska personība, nedz pats Dievs,

kurš lidinās kādā stratosfērā virs mūsu galvām; tā vietā viņš ataino mūsu pašu apziņas uzbūvi un pieredzi. Iespējams, senie gnostiķi viņu uztvēra līdzīgā veidā, taču to ir grūti pierādīt. Viņu atklāsmes tiek pasniegtas svētajos rakstos kā noslēpumaini mīti, kā alegorijas maska, kas nekad nenokrīt. Turpretī Bleiks norauj šo masku pietiekami tālu, lai izskaidrotu savu nostāju. Bet varbūt tas nozīmē to, ka mēs esam pietiekami tuvu viņam gan laikā, gan kultūras izpratnē, lai sadzirdētu vēstījumu daudz skaidrāk.

Bleika atklāsmes daudz labāk izskaidro gnostiķu vēstījumus. Citādi ir maz ticams, ka mūs īpaši interesētu pusaizmirsti mīti par maznozīmīgiem un neticamiem dieviem. Tomēr, atklājot, ka šie dievi atrodas mūsu pašu prātā, kalpojot kā tīkli un filtri, kas tiek mainīti ikreiz, kad sastopamies ar realitāti, mums par tiem varētu rasties lielāka interese.

Bleiks šo ieslodzījumu risina ar to, ko pats dēvē par "iztēli". Tā krietni atšķiras no dīkas fantāzijas. "Formas vajag apjaust ar sajūtu vai iztēles acīm. Cilvēks viss ir viena vienīga iztēle," viņš raksta. Termina "formas" lietojums liek domāt, ka, runājot par iztēli, Bleiks norāda uz augstākajiem izziņas līmeņiem, kā tos apraksta Platons un viņa sekotāji, kuros var uztvert mūžīgās idejas vai formas, neizmantojot sajūtu starpniecību. Šajā nozīmē iztēle Blcikam ir tikpat kā uztveres jeb augstākās realitātes saturs, kas īstenībā ir radīšana.

Bleika aicinājums uz sacelšanos, iespējams, vislabāk ir pamanāms darbā "Debesu un elles laulības". Viena šī darba nodaļa ir nosaukta v "Velna balss", kurā tiek izklāstīts "kļūdu" saraksts no "visām bībelēm vai svētajiem kodeksiem". Velns apgalvo, ka Miltons savā darbā "Zaudētā paradīze" tik labi uzrakstīja par Sātanu, jo "bija patiess dzejnieks un neapzināti atradās velna pusē". Bleiks arī nonievā savu veco skolotāju Svedenborgu, kura darbi, kā viņš apgalvo, ir "visu paviršo viedokļu apkopojums", jo "viņš sarunājās ar eņģeļiem, kuri ir reliģiski un nerunā ar velniem, kas savukārt ienīst visas reliģijas."

Bleika apgalvojums liek uzdot jautājumu, ar kuru lasītājs, iespējams, jau saskārās iepriekšējās lappusēs: ja Dievs radīja pasauli, kas, kā redzam, ir ļauna, vai tas nozīmē, ka arī viņš pats ir ļauns? Senie gnostiķi nebija iedomājušies atdalīt personīgo velnu no demiurga un viņa kalpiem; šīs ļaunuma hierarhijas jau bija labi piepildītas. Tomēr noteiktām

gnostiķu sektām, piemēram, naasēniem un ofītiem, Pirmās Mozus grāmatas čūska, kas tradicionālajā kristietībā ir līdzvērtīga velnam, bija svēts simbols. (Šī attieksme atbalsojas sektu nosaukumos: nabas ebreju valodā nozīmē "čūska", tāpat kā grieķu valodas vārds ofis.) Čūska bija patiesā Dieva vēstnesis, kas rika nosūtīts atmodināt Ādamā un Ievā zināšanas par viņu patieso dievišķo esību, taču demiurga viltība apslēpa šīs zināšanas.

Kā tad gnostiķi izturējās pret labo un ļauno? Daudzi no senajiem gnostiķiem centās pārveidot tradicionālās morālās vērtības. Viena no sektām ar nosaukumu karpokrātieši, kā runā, uzskatīja, ka no demiurga viltotās pasaules var atbrīvoties, atsakoties no saviem parādiem un piedzīvojot uz šīs pasaules visu gan labo, gan ļauno. Tādā gadījumā tiktu pieļauta visu ļauno, kā arī labo darbību izdzīvošana. Šāds viedoklis palīdz uzvedināt uz domām, kāpēc tik daudzi mūsdienu domātāji asociē gnosticismu ar sacelšanos.

Darbā "Debesu un elles laulības" Bleiks sniedz atbildi uz šo mūžseno vēstījumu. Viņš iesaka nevis pieņemt ļauno, bet gan samierināties ar pretstatiem. "Pretstati ir patiesa draudzība," viņš raksta. Tuvojoties grāmatas nobeigumam, viņš atsaucas uz "Neaizmirstamo iztēli" (šis darbs iedzeļ Svedenborgam, kurš savos teoloģiskajos darbos aprakstītās tikšanās ar gariem nosauca par "Neaizmirstamām attiecībām"), kurā eņģelis apskauj velnu, kas parādās kā uguns liesmas, un "viņš tika iznīcināts, un augšāmcēlās kā Klija", diženākais no praviešiem.

t

Vogelīna mūsdienu ķecerības

Tāpat kā citi iepriekš apspriestie mūsdienu domātāji, Bleiks gnostisko mantojumu uztver kā meta fizisku un psiholoģisku vēstījumu, tomēr netikai, jo viņa darbos atbalsojas spēcīgi politiskie motīvi. Darbā "Amerika: pravietojums", kas publicēts 1793. gadā, viņš pat apraksta Urizēnu kā politiskās tirānijas iemiesojumu "raudošu briesmīgā drūmumā" par savu sakāvi no dumpīgo amerikāņu rokas. Bleikam apziņas atbrīvošana ir cieši saistīta ar atbrīvošanos no karaļa, aristokrātijas un garīdzniecības tirānijas.

Bleiks nav vienīgais, kas saista gnostisko mantojumu ar sacelšanos politiskā nozīmē. Vienu no godkārīgākajiem mēģinājumiem saistīt gnosis ar sacelšanos veica Ēriks Vogelīns (1901-1985), lai gan viņam bija pretējs viedoklis. Vācijā dzimušais politiskais filozofs ieguva izglītību Vīnē un 1938. gadā pārcēlās uz Savienotajām Valstīm, kur kļuva par 20. gadsimta beigu amerikāņu intelektuāļu konservatīvās kustības vadošo biedru. Nāves brīdī viņš bija Stenforda universitātes vadošais padomes loceklis.

Vogelīns uzskatīja sevi par tradicionālistu cīnītāju par kristietības un Rietumu civilizācijas galvenajām vērtībām un pret dažādiem uzurpatoricm un sadragātājiem. Galvenie no tiem, kā viņš uzskatīja, bija gnostiķi. Vogelīna seno gnostiķu kritika neatšķiras no iepriekšējām, sakot, ka viņu reliģija noliedz pasauli un ir solipsistiska, cenšoties paglābties no realitātes pārpasaulīgā valstībā. Tiktāl šim apgalvojumam ir daļa taisnības. Uztverot pasauli kā pilnīgi sabojātu, gnostiķi glābiņu redzēja nevis tās sakārtošanā, bet gan prāta atbrīvošanā no tās.

Tomēr Vogelīna kritika ar to nebeidzās. Beigu beigās viņš aizgāja tik tālu, ka nosauca visus spēkus, kas apdraudēja Rietumu civilizāciju, par "gnostiskiem". 1952. gadā izdotā grāmatā "Jaunā zinātne par politiku" viņš apgalvo:

Mūsdienu gnosticisms nav zaudējis savu sparu. No otras puses, marksisma formā tas strauji paplašina savu ietekmi Āzijā, kamēr citi gnosticisma paveidi, tādi kā progresīvisms, pozitīvisums un scientisms, ietiecas citās jomās ar nosaukumu "rietumnieciskums" un atpalikušo valstu attīstība.

Lasītāji, kas iepazinušies ar šīs grāmatas iepriekšējās lappusēs rakstīto, varētu būt pārsteigti par Vogelīna apgalvojumu, kāda gan gnosticismam un tā sekotājiem ir darīšana ar "progresīvismu, pozitīvismu un scientismu"? Turklāt gan marksisti, gan gnostiķi ar sašutumu noliegtu jebkādu savstarpējo saistību.

Vogelīns atzīst, ka senie gnostiķi pavisam maz līdzinās šīm kustībām; viņa iebildumi pret sākotnējiem gnostiķiem drīzāk ir saistīti ar to pievēršanos pārpasaulīgām zināšanām, nevis ar pašu ticību. Pavērsiens, kā viņš apgalvo, notika vēlīnajos viduslaikos līdz ar 12. gadsimta sapņotāju Joahimu no Floras, kurš pasludināja nenovēršamu Svētā (iara gadsimta pienākšanu. (Nav īsti skaidrs, kas padarīja Joahimu par gnostiķi, jo viņš bija katoļu mūks.) Šī laikmeta iestāšanos iezīmēs līderis Dux ex Babylone jeb "līderis no Babilonas", kurš atnāks ne vēlāk kā 1260. gadā. Joahima un viņa mantinieku (kuri, pēc Vogelīna viedokļa, veidojuši visas mūsdienu kustības) ietekmē kristiešu pēdējā riesa tika izņemta no Dieva rokām un kļuva pārcilvēku atbildību.

Šī "kļūdainā kristiešu dusmu dienas imanentizēšana", izmantojot Vogelīna rupjo frazeoloģiju, ir vairojusi visu mūsdienu pasaules ļaunumu. Doma, ka vēsturē pastāv kāda nozīme un progress, ir radījusi progresīvismu; doma, ka cilvēki var uzlabot sevi ar tehnisko zināšanu palīdzību, radīja scientismu. Joahima Dux ex Babylone acīmredzot pārtapa par nacistu fīreru. Joahims arī mācīja par "autonomu personību brālību": "Joahima trešā paaudze ar jauno garīgo sekotāju tikumiem pārveidos cilvēkus par jaunās valstības biedriem bez zvērestu starpniecības vai atļaujas." Pēc Vogelīna domām, šī necilvēcīgā doktrīna vēlāk tika pārveidota par puritānismu un vēl vēlāk par marksismu. Vogelīns pat paziņo, ka "totalitārisms, kas tiek skaidrots kā gnostisko aktīvistu eksistences noteikums, ir progresīvās civilizācijas galējā izpausme."

Šādi argumenti, lai cik dīvaini arī šķistu, ir nepārprotami atjautīgi. Ir nepieciešama intelektuāla atjautība, lai vainotu gnosticismu par pasaules noliegšanu un tad apmestu kažoku uz otru pusi, vainojot gnosticismu par tādām kustībām kā marksisms un scientisms, kas noliedz jebko, kas pastāv ārpus pasaules robežām. Vogelīna versijā gnosticisms pārtop par daudzpusīgu terminu, kas skaidro visus Rietumu bīstamos un nīstamos aspektus.

Taču cilvēkiem pret Vogelīnu vajadzētu izturēties taisnīgi. Viņš saskārās ar vienu no 20. gadsimta galvenajiem traģēdiju iemesliem: tieksmi ziedot tagadni kādai iedomātai nākotnei neatkarīgi no tā, vai tā ir proletariāta diktatūra vai tūkstošgades reihs. Šādā perspektīvā Vogelīnam bija taisnība: nākamo simt gadu laikā pasaule kļuva pat Molohu, pieprasot pastāvīgu cilvēku upurēšanu. Tomēr viņš kļūdījās, noveļot vainu uz gnostiķiem, kuri nekad nav lolojuši par šo pasauli nekādas cerības ne šobrīd, ne paredzamā nākotnē. Gnostiķiem vēsture nenes pestīšanu; tāpat kā Džoisa Stīvens Dedals, gnostiķi teiktu: "Vēsture ir nakts murgs, no kura cenšos pamosties."

Lai padarītu Vogelīna terminoloģiju atbilstošāku realitātei, mums vajadzētu tajā veikt nelielas izmaiņas. Tieksme ziedot sevi nākotnei ir nevis gnosticisma, bet gan apokaliptikas mantojums. Apokaliptika ir reliģiskās literatūras žanrs, kas paredz pasaules galu, kurā Dievs atalgo tikumīgos un izgāž savas dusmas pār grēciniekiem. Tās senākās pazīmes var atrast Vecajā Derībā ar zīmīgo Daniēla grāmatu, kas sarakstīta 2. gadsimtā pirms mūsu ēras, savukārt Jaunajā Derībā ievērojamākais piemērs ir Atklāsmes grāmata. Joahims no Floras stingri atbalsta šo tradīciju.

Būtībā apokaliptikas literatūra cenšas aplūkot divas pretējas idejas: Dieva taisno tiesu un nepārtraukto šīs pasaules netaisnību, kas parasti liek ciest dievticīgajiem (piemēram, Israēla bērniem vai Kristus baznīcai). Tā kā abas idejas nav iespējams samierināt ar ierastajiem apstākļiem, rodas nepieciešamība piesaukt pārdabiskus cēloņus: Dievs drīz vien nāks ieviest taisnību. Tas, ka šādas dievības iejaukšanās nav pieredzēta pēdējos 2300 gadus, lai gan pestīšanai vienmēr esot jābūt tepat aiz stūra, nav atturējis cilvēkus turpināt tai ticēt. Visas vēstures gaitā cerība uz šādu apokalipsi ir sniegta masām, lai liktu cilvēkiem samierināties ar pastāvošo netaisnību. Papildinot Marksu, varētu teikt, ka apokalipse ir opijs cilvēkiem.

Turpinot Vogelīna uzskatus, varam redzēt, ka mūsdienu laicīgā sabiedrība ir pārveidojusi apokaliptisko dusmu dienu par spožu un mirdzošu nākotni, kā to paredz scientisms un progresīvisms, kā arī komunisms un fašisms. Šo ideoloģiju veiktie noziegumi tiek attaisnoti ar cerību uz brīnumiem, kurus tās drīz vien sniegs. Vogclīnam ir taisnība, uzskatot šos maldus par daudzu ciešanu avotu. Tomēr viņš jau atkal kļūdās, saistot tos ar gnostiķiem, kas pavisam nedaudz piemin jebkura veida apokaliptiku. No otras puses, apokaliptiskā domāšana ir tradicionālās kristietības drošais atbalsts kopš Pāvila 1. vēstules tesalonīkiešiem Jaunās Derības senākā teksta, kas skaidroja apustuļa mācekļiem, kas notiks ar kristiešiem, kuri nomiruši pirms Jēzus otrās atnākšanas.

Ir vairāki iemesli, kādēļ rik plaši aplūkojam Vogelīna idejas. Pirmkārt, kā drīz sapratīsim, viņa untumainais vārda "gnosticisms" pielietojums radīja citus maldinošus atvasinājumus, dažiem liekot jautāt, vai šim vārdam vispār ir kāda nozīme. Otrkārt, viņa domāšana ārkārtīgi lielā mērā ir veidojusi mūsdienu konservatīvos uzskatus. Būtu smagi iedomāties "Nacionālo apskatu", kurā nebūtu kādas Vogelīna ietekmes pazīmes. Tam ir milzīga ietekme uz mūsdienu politiku. Vogelīna sekotāji, šķiet, secina, ka jebkuri centieni pēc sociālā taisnīguma ieviešanas ir "dusmu dienas imanentizēšana" jeb melīgu cerību uzturēšana par iespējām pilnveidot cilvēkus; centieni sekmēt cilvēku stāvokli labākajā gadījumā ir kļūdaini, bet sliktākajā zaimojoši. Šāds kviētisms ir piemērots valdošajai iekārtai, kas palīdz izskaidrot, kādēļ pār konservatīvajām iestādēm un pēdējās paaudzes zinātnieku kolektīviem nolijis tik devīgs finansējuma lietus.

Būtu dīvaini, ja Vogelīna sekotāji iedomātos, ka cīnās ar gnosticismu. Ja viņi tā rīkotos, cīņa, iespējams, būtu vairāk nekā ideoloģiska. 1952. gadā Vogelīns rakstīja:

Demokrātiskai valdībai nav vajadzības kļūt līdzvainīgai sevis gāšanā, ļaujot gnostiskām kustībām plaši attīstīties pilsoņtiesību neskaidro skaidrojumu paspārnē; ja nevērības un tautas vēlēšanu slavenās "likumības" rezultātā šādas kustības ir attīstījušās līdz stāvoklim, kad sagrābj eksistences pārstāvēšanu, demokrātiskai valdībai nav vajadzības noliekties "tautas gribas" priekšā, bet gan jānovērš briesmas ar spēku un, ja nepieciešams, jāpārkāpj konstitūcijas burts, lai saglabātu tās jēgu.

Neapšaubāmi viņš šos vārdus teica sava laika cīņu iespaidā. Tomēr tie atspoguļo esošo politisko ainu. Kamēr civilizācijas savā attīstībā ir bēdīgi slavenas ar mētāšanos no vienas galējības otrā, būtu dīvaini, ja Rietumi atgrieztos pie viduslaiku noskaņojuma, novēršot iedomātās gnosticisma "briesmas" ar spēka palīdzību.

Blūma gnostiķu pārprašana

(lits ietekmīgs intelektuālis, kurš, kā izskatās, ir pārpratis gnostisko mantojumi, ir literatūras kritiķis Harolds Blūms. Atšķirībā no Vogelīna, kurš attēlo gnosticismu kā milzīgu ķecerību, kas ir visu civilizācijas nedienu avots, Blūms izturas pret šo tradīciju ar simpātijām. Viņš pats sevi apraksta kā gnostiķi:

Lai paskaidrotu, kā izprotu gnosis un gnosticismu, atgriežos pie personīgās vēstures. Jums nav jābūt ebrejam, lai skumtu par Vācijas slepkavu noziegumiem pret Eiropas ebrejiem, tomēr, ja jūs būtu zaudējuši četrus vecvecākus un lielāko daļu tēvoču, tanšu un radinieku holokaustā, tad daudz jūtīgāk uztvertu jūdu, kristiešu un musulmaņu mācības, ka Dievs ir gan dižens, gan žēlīgs. Tas ataino Dievu kā tādu, kurš pieņem holokaustu, taču šāds Dievs ir vienkārši nepieņemams, jo viņam jābūt vai nu trakam, vai bezatbildīgam, ja viņa žēlsirdības visvarenība sader ar nāves nometnēm.

Pašam Blūmam gnosticisms, šķiet, radies no dzīves paguruma pesimisma par pasauli, kuru redzam. To noteikti salīdzina ar klasiskajām gnostiķu sistēmām. Tomēr Blūma skatījums par gnosticismu pieņem dīvainu virzienu. Savādi, bet viņš paziņo, ka tas atrodas "amerikāņu reliģijas" pamatā:

Mormoņi un Dienvidu baptisti sauc sevi par kristiešiem, bet kā vairums amerikāņu ir daudz tuvāki senajiem gnostiķiem nekā agrīnajiem kristiešiem… [Vļairums amerikāņu metodistu, Romas katoļu, pat jūdu un musulmaņu vairāk ir gnostiķi nekā standarta ticības pārstāvji savos dziļākajos un nepiesardzīgākajos uzskatos. Amerikāņu reliģija ir uzmācīga un nomācoša, tomēr tiek maskēta, un pat mūsu sekulāristi, tik tiešām pat profesoru titulus guvušie ateisti, vairāk ir gnostiķi nekā humānisti.

Ko tas varētu nozīmēt? Kāda gan klasiskajam gnosticismam bieži vien drūmam un nepieejamam varētu būt saistība ar amerikāņu kultūras nerimstošo egalitārismu un safabricēto jautrību un kur nu vēl ar evaņģēlisko kristietību, kura ar riebumu izvairās no gnostiskā mantojuma? Iespējams, Blūms uzsver fundamentālistu un sekulāristu domāšanas aklo duālismu, tāpat kā Frederiks Spīgclbergs, kurš uzskatīja, ka masu prāta melnbaltā domāšana ir deģenerēta manihejisma forma. Tomēr Blūms par to nerunāja. Tā vietā viņš atrod atbildi "sevis pārpasaulīgumā", kas, kā viņš saka, atrodams visu amerikāņu reliģisko uzskatu un izpausmju pamatā:

Amerikāņi Dievu atrod sevī, bet tikai pēc tam, kad pilnīgas iekšējas vientulības pieredze ir atklājusi brīvību to iepazīt. Brīvība tās īpašajā nozīmē ir sagatavošanās, bez kuras Dievs neatklāsies cilvēka būtībā. Šī brīvība pati par sevi ir dubulta; garam jāiepazīst sevi, lai tas būtu brīvs gan no citām esībām, gan radītās pasaules.

Izsakot Blūma viedokli skaidrāk, mēs varētu teikt, ka viņam amerikāņu meklējumi pēc pašrealizācijas un pašpiepildījuma līdzinās gnostiķu alkām pēc sava "patiesā es" atbrīvošanas. Amerikāņu brīvības meklējumi ir pielīdzināmi gnostiķu dzinulim pacelties pāri pasaules važām. Tajā pašā laikā kaut kas ar šo salīdzinājumu nav kārtībā, ja tas ļauj ierindot mormoņus, metodistus un Dienvidu baptistus starp gnostiķiem. Līdzīgi Vogelīna skaidrojumam, tas padara terminu gandrīz vai bezjēdzīgu.

Blūma skatupunkts kļūst skaidrāks, ja mēs to apskatām viņa literārās teorijas gaismā. Visvairāk viņš ir zināms ar savu "neizpratnes" teoriju ideju, ka ikviens dižens dzejnieks veido savu iedomāto visumu no savu priekšteču neizpratnes (jeb kļūdainas izpratnes). Piemēram, Miltona nepareizās izpratnes dēļ Bleiks varēja uzskatīt, ka viņš nāk no "velna puses". Izmantojot šādu teoriju, Blūms secināja, ka "amerikāņu reliģija" ir gnosticisma neizpratne.

Zināmā kontekstā tam ir kāda nozīme, taču galu galā mums jāsaprot, ka gnostiķus ir grūti saistīt ar jebkuru no lielākajiem Amerikas reliģiskajiem un filozofiskajiem domātājiem. Bleiks varētu pārprast Miltonu, tomēr, lai to izdarītu, viņam šis autors sākumā jāizprot. Ir visai maz pierādījumu, ka kāds no amerikāņu domāšanas skolu pārstāvjiem

vispār ir domājis par gnostiķiem. Kā norāda Blьms, amerikāņu literatūrā ir gnostiķu atbalsis vispazīstamākā ir Melvila kapteinis Ahābs, kurš redz Mobiju Diku kā "masku necilvēcīgi stiprajam… neizprotamajam ļaunumam" Visumā, pret kuru cilvēkam nākas cīnīties. Tomēr atrast atbalsis nav tas pats, kas pierādīt, ka gnosticisms ir amerikāņu reliģijas pamats.

Ja runājam par Blūma "amerikāņu reliģijas" pārpasaulīgā "es" salīdzināšanu ar gnostiķu "patieso es", tas ir ļoti valdzinoši, tikai maz ticami. Gnostiķi savus meklējumus skatīja kā apziņas gaismas atbrīvošanu no visas materialitātes; brīvība pašrealizēties šajā pasaulē ir pavisam nedaudz saistīta ar viņu centieniem. Amerikāņu pārpasaulīgais "es" vairāk līdzinās tam, kādu to iztēlojās eksistenciālisti, proti, tā ir pilnīga brīvība veidot no sevis to, ko vēlies šajā plašajā, bet bezjēdzīgajā Visumā. Blьms tuvotos patiesībai, ja teiktu, ka amerikāņu reliģijas pamats bija eksistenciālisms.

Tas viss norāda, ka Blьms bija vērīgs domātājs, tāpēc nebūtu pareizi paziņot, ka viņš nepamanīja būtiskāko ne gnosticismā, ne amerikāņu reliģijā, ne abos. Viņa perspektīvu, iespējams, izskaidro secinājums, kas radies pēc kādas nodaļas izlasīšanas Ronalda Noksa darbā "Entuzisms", 20. gadsimta vidus ķecerību pētījumā: "Es domāju, ka tā ir diezgan nepareiza, tādēļ to nepieciešams nepareizi izprast, lai varētu jebkādi izmantot." Šī piezīme liek domāt, ka Blьms neizpratni varētu uzskatīt par tīši izmantojamu. Vai viņš varētu būt iesaistīts apzinātā v amerikāņu reliģiskās uztveres spēju neizpratnē? Pilnīgi iespējams! Ja tā ir, tad viņa pārpratumi savā ziņā ir daudz dziļāki nekā zemāka līmeņa domātāju atklāsmes; viņi visi ir kā spoguļu zāle, kas liek mums saskatīt līdzīgas lietas no daudziem nezināmiem leņķiem vienlaikus. Tomēr maz ticams, ka Blьms pārliecinās daudzus cilvēkus, ka metodisti vai Dienvidu baptisti tik tiešām sirds dziļumos ir gnostiķi.

Melnais dzelzs cietums

Abi lielie erudīti Blūms un Vogelīns neizprata gnostisko mantojumu: viens nejauši, otrs, iespējams, ar nodomu. Tāpēc šķiet dīvaini, ka cilvēks,

kurš saprot gnosticismu visdziļāk, pavisam nesen bija zinātniskās fantastikas rakstnieks ar salīdzinoši nelielu izglītību (viņš rika izslēgts no Kalifornijas Universitātes Berklijā). Tomēr ir pāris jaunās ēras indivīdu, kuri iejutās gnostiskajā pasaules uztverē pietiekami dziļi un labi to izskaidroja.

1974. gada 3. februārī Filips K. Diks izjuta spēcīgas sāpes pēc zoba saknes kanāla tīrīšanas. Viņš piezvanīja uz aptieku, lai pasūtītu zobārsta izrakstīto pretsāpju līdzekli. Kad tas rika piegādāts, piedzīvotais mainīja visu viņa priekšstatu par realitāti.

Pie durvīm ar recepti rokā stāvēja meitene ar zelta karekli, uz kura bija attēlota zivs. Diks atminas:

Nezinu kādēļ, bet biju pārņemts ar mirgojošo zelta zivi: es aizmirsu par savām sāpēm, par zālēm un par meitenes ierašanās iemeslu. Es tikai turpināju blenzt uz zivs zīmi. "Ko tā nozīmē?" es viņai jautāju. Meitene pieskārās spožajai zelta zivtiņai un teica: "Tā ir zīme, kuru nēsāja agrīnie kristieši." Tad viņa iedeva man zāļu paciņu.

Saskaņā ar Dika aprakstiem tobrīd no kaklarotas uzliesmoja "kaut kas līdzīgs rozā gaismai". "F's atcerējos, kas es biju un kur es biju. Tajā mirklī vienā acumirklī viss atgriezās pie manis. Es ne tikai atcerējos, bet arī redzēju visu. Meitene, tāpat kā es, bija slepena kristiete. Mēs dzīvojām bailēs no tā, ka romieši mūs atmaskos. Mums nācās uzturēt saskarsmi, izmantojot slepenas zīmes. Viņa man visu izstāstīja, un tā bija patiesība."

Tāpat kā citi līdzīgi atklāsmes brīži, šis notikums mainīja Dika dzīvi. Vēlāk viņš uzskatīja, ka ir pieskāries tam, ko pats nosauca par PADIS; akronīms "plašai un aktīvai dzīvības intelektuālajai sistēmai". Šī pieredze iedvesmoja viņu sākt izdot žurnālu par mistiskām un teoloģiskām pārdomām, kuru viņš nosauca par "Ekseģēzi". Viņa nāves brīdī 1982. gadā "Ekseģēzi" jau veidoja divi miljoni vārdu un ar to varēja aizpildīt divas lielas atvilktnes. Par to viņš sacīja: "F's uzskatu, ka visi Visuma noslēpumi atrodas kaut kur laukakmeņa vidū." Savas atklāsmes viņš attīstīja pēdējos trīs romānos "PADIS", "Dievišķais iebrukums" un "Timotija Ārčera pārvietošanās".

Diks, kurš vairāk ir pazīstams kā autors romāniem, kas iedvesmoja tādu filmu uzņemšanu kā "Pa asmeni skrejošais" un "īpašais ziņojums", bieži rakstīja par telpas un laika nepārtrauktības pārrāvumiem un pārtraukumiem. 1977. gadā viņš sarakstīja eseju "Ja tu domā, ka šī pasaule ir slikta, tad tev vajadzētu apskatīt pāris citu" un vienu no savām apbrīnojamākajām grāmatām "Cilvēks augstajā tornī", kas stāsta par citu realitāti, kurā Ass uzvar Otrajā pasaules karā. Viņa PADIS izsauktā vīzija ļāva ieraudzīt pasaules vēsturi līdzīgos terminos. Laika periods no mūsu ēras 70. gada (kad romieši izlaupīja templi Jeruzalemē) līdz 1974. gadam bija masu halucinācija: dīvains pārrāvums laikā, kuru safrabicēja ļaunie garīgie spēki. Rozā stara uzliesmojums (Ričarda Niksona gāšana tajā pašā gadā) Dikam bija signāls, ka šis viltotais vēsturiskais laikmets iet uz beigām un drīz vien atkal sāks tikšķēt reālais laiks.

Dika "Ekseģēze" sniedz gnosticisma kopsavilkumu, kas uzrakstīts nepārdomātā un saraustītā stilā:

MĒS ATRODAMIES MELNĀ DZELZS CIETUMA

1.    Zināšanu trūkums (noslēgšanās) neļauj mums to apzināties, un tādējādi gūstekņi nepretojas.

2.     Tomēr pestītājs (PADIS) ir šeit, ncicmiesots; viņš atjauno mūsu atmiņu un sniedz mums zināšanas par patieso stāvokli (1) un dabu (4).

3.     Mūsu patiesā daba aizmirsta, bet ne pazaudēta ir tā, kas kritusi, tā ir sagūstītās dievišķuma daļiņas, kuru dievišķumu atjauno pestītājs. Pestītāja daba un mūsējā ir vienādas; mēs esam viņš, un viņš ir mūsos.

4.     Viņš pārvar spēku, ar kuru šī iepriekš noteiktā un ciešanu pilnā pasaule valda pār mums.

5.     Šīs pasaules radītājs ir neprātīgs un karo ar pestītāju, kurš slēpj sevi un savu klātbūtni. Viņš ir iekarotājs.

6.    Tādējādi viņa klātbūtne ir noslēpums un mēs arī nepazīstam šīs pasaules iracionalitāti un viltoto dabu to, ka tā melo mums.

7.    I.ai pievienotos pestītājam, mēs nedrīkstam samierināties ar šo pasauli (it sevišķi ar tās iracionalitāti).

8.   Mēs un pestītājs esam pret šo iracionālo pasauli.

9.   Šī pasaule lielā mērā ir nereāla un neīsta, it īpaši laiks.

Šajās saraustītajās piezīmēs atrodams tūkstoš gadus senas gnostiskās pasaules uztveres kopsavilkums. Pasaule ir lamatas, kuras izveidoja neprātīgs "šīs pasaules radītājs", lai mūs patiesās dievišķības "kritušās daļiņas" sagūstītu. Pestītājs Kristus PADIS ir uzsācis dievišķo šī nepilnīgā un "nereālā" kosmosa iekarošanu, lai palīdzētu mums izlauzties.

Vēl skaidrāk un kodolīgāk Diks savu viedokli par Visumu apraksta 1978. gadā izdotajā esejā "Kosmogonija un kosmoloģija". Citējot Jākobu Bērni, kurš izmantoja līdzīgu terminu, viņš sauc visa sākotnējo avotu par "Urgrundu" jeb "sākotnējo pamatu". Šis Urgrunds ir ""radījis" (patiesībā tikai projektējis) mūsu realitāti kā sava veida radītāja spoguli vai tēlu tā, lai radītājs spētu iegūt objektīvu viedokli izpratnei par sevi". Diks šo "attēlu" nosauc par "artefaktu" un saista ar gnostiķu demiurgu. Tomēr "artefakts neapzinās, kas viņš tāds ir; tas ir aizmirsis par Urgrunda pastāvēšanu… un iedomājas sevi esam par Dievu vienīgo un patieso".

Darbojoties patstāvīgi, artefakts rada realitātes versiju, kura atspoguļo Urgrundu, lai gan paveic to ar izkropļojumiem. Šis stāsts par Visumu nav nekas cits kā process, kurā artefakts kļūst arvien līdzīgāks radītājam, "līdz galu galā šī realitāte tik tiešām pārtop par paša Urgrunda precīzu analogu". Tad Urgrunds uzsūks artefakta veidoto realitāti un "artefakts jeb demiurgs tiks iznīcināts".

Tādējādi artefakts nav gluži ļauns, jo šajā procesā ved mūs, cilvēkus, pie Urgrunda; no otras puses, tas ir cietsirdīgs un mehānisks. Vēl vairāk, "kalps pārtop par kungu un, iespējams, ir ļoti spēcīgs". 1974. gadā piedzīvotā vīzija lika Dikam ticēt, ka Urgrunds cenšas novest drāmu līdz galam, uzsākot "dievišķo iekarošanu", kura ir "smalkāka un norit slēpti", jo gadījumā, ja artefakts uzzinās par šo iejaukšanos, tas "pastiprinās savu nežēlību līdz galējai pakāpei".

Kristus atnākšana bija daļa no slēptās iekarošanas. Zināšanas par šīm patiesībām tika saglabātas, pateicoties "patiesajai, slēptajai un vajātajai kristiešu baznīcai, kas gadsimtiem ilgi darbojās pagrīdē un ir cieši saistīta ar ezoteriskajām mutiskajām tradīcijām, gnosis un metodēm, kas attiecas uz Kristus laiku". Diks ticēja, ka viņš, tāpat kā meitene ar zelta zivtiņu, pārstāv senāk vajāto baznīcu; viņa pieredze ar rozā gaismu atmodināja atmiņas par šo patiesību.

Kādēļ Diks piedzīvoja šo dīvaino pieredzi? Pirmā atbilde, kas nāk prātā, ir šizofrēnija vai kāds cits garīgas dabas traucējums. Arī pats Diks apsvēra šādu iespēju:

Ks redzēju, kā PADIS ārpus manis maina realitāti. Ak! Tomēr tā bija projekcija (atsauce uz Jungu). To izskaidroja projekcija… Ārpus sevis es ieraudzīju paša prātu. Ks ceļoju pa filoģenēzes (kolektīvo) zemapziņu. Dievam ar to nebija nekādas saistības. Vai ne?

Tad kā ir ar vēstnesi, kurš ierodas laikā un izvairās no atmaksas mehānisma, noklusējot no tā pret jums vērsto sūdzību detaļas? Vai tas ir kolektīvās zemapziņas arhetipa vēstnesis? Vai MS balss [mākslīgā saprāta balss Dika nosaukums hipnotiskai balsij, kuru viņš bieži dzirdēja laikā no 1974. līdz 1975. gadam un dažkārt arī vēlāk līdz pat savai nāvei]; vai tā ir mana anima?

Taču ārprāts nav ticams izskaidrojums Dika vīzijām. Garīgās novirzes parasti izraisa disfukciju: cietējs ir mazāk spējīgs tikt galā ar jerasto realitāti. Dika pieredze izraisīja pretēju efektu. Viņa intelekts pēc rozā gaismas "nekavējoties uzsāka savest kārtībā manas lietas. Tas atlaida manu aģentu un izdevēju. Tas ietaupīja man rakstāmmašīnu… Manu sievu pārsteidza tas, ka es diezgan ātri nopelnīju daudz naudas, jo šis prāts uz cilvēkiem manos darījumos izdarīja milzīgu spiedienu. Mēs sākām saņemt čekus par tūkstoš dolāriem no parādniekiem, kurus prāts apzināja Ņujorkā un kuri iepriekš bija izsprukuši sveikā cauri."

Ja vēlamies izskaidrot Dika pieredzēto tradicionālākā veidā, tad, iespējams, jāpārdomā nevis ārprāts, bet gan psihedēliskie līdzekļi, kurus viņš laiku pa laikam lietoja gadiem ilgi. Rozā gaismas atklājums atgādina LSI) izraisītu halucināciju; drīz vien Diku piemeklēja astoņas stundas ilga vīzija ar tūkstošiem krāsainu grafisku attēlu, kuri atgādināja "abstraktos Kandinska un Klē gleznojumus". Nebūtu grūti aprakstīt Dika vīzijas kā izskaistinātas LSI) halucināciju atbalsis, tomēr narkotiku izraisītā pieredze kādā nenosakāmā veidā varētu sagatavot apziņu šim pārdzīvojumam.

Daudzveidīgie eksperimenti ar psihedēliskajiem līdzekļiem 20. gadsimta 60. un 70. gados neapšaubāmi palīdzēja sagatavot augsni gnostiskās vīzijas atdzimšanai. Grāmatā "Psihedēliskā pieredze" Timotijs Līrijs, Ralfs Metzners un Ričards Alperts (Rāmdass) norāda, ka atsevišķas I.SD vīzijas liek lietotājam apzināties "savu saistību ar kosmisko televīzijas izrādi, kurai nav lielākas realitātes kā televīzijas pārraidītajiem attēliem". Par šo atklāsmi var izdarīt dažādus secinājumus, atkarībā no katra pieredzes. Ja tā ir pozitīva, lietotājs varētu nolemt, ka Visums ir lila kosmiska deja, kā to paredzēja hindu gudrie. Ja pieredze cilvēku biedē, viņš varētu nolemt, ka Visums ir demiurga ļaunā šarāde. Taču ikvienam, kurš ir eksperimentējis ar LSD, nākas aptvert, iespējams, mulsinošu atskārsmi, ka bezgalīgi neskaitāmas ķīmiskās izmaiņas smadzenēs (LSD tiek lietots mikrogramos, nevis miligramos) var mainīt realitātes uztveri ārkārtīgi dziļi.

Tas, iespējams, atklāj jautājuma būtību. Sādi atspoguļojumi saskaņojas ar citiem psiholoģijas un filozofijas strāvojumiem, kas norāda tieši tajā pašā virzienā. Vairums no tiem redz kosmisko maldināšanu vairāk kā izzinošu un psiholoģisku, nevis teoloģisku: demiurgs mājo mūsu smadzenēs.

Šo atklāsmju tēvs bija Imanuels Kanrs, kurš, kā jau minēju, uzskatīja, ka mēs nespējam pieredzēt pasauli tādu, kāda tā ir, un gūstam pieredzi caur dažādiem filtriem, kurus viņš nosauca par laika, telpas un cēlonības "kategorijām". Ne katrs filozofs pieņem Kanta teoriju, taču ikviens no viņiem kādā brīdī ir saskāries ar mulsinošu iespēju, ka pasaule nav tieši tāda, kādu mēs to iedomājamies, un pat būtiskākās realitātes sastāvdaļas varētu būt mūsu prātu veidotas. Kognitīvās psiholoģijas atklājumi ir pastiprinājuši šīs aizdomas, parādot mums, cik daudzas no sajūtu uztverēm nosaka sajūtu uztveru mehānismi.

Pavisam nesen virtuālās realitātes mānija 20. gadsimta 90. gados radīja cerību (un bailes), ka mēs drīz vien būsim spējīgi iegremdēt sevi pilnīgi pārliecinošās un vienlaikus pilnīgi viltotās realitātēs. 20. gadsimta 90. gadu beigās šīs idejas nonāca masu kultūrā līdz ar tādām filmām kā "Kksistence", "Trūmena šovs" un "Matrikss".

Sava prāta atbrīvošana

Tieši brāļu Vačovsku uzņemtā un 1999. gadā izlaistā filma "Matrikss" neapšaubāmi ir atstājusi vislielāko iespaidu. Šobrīd šīs triloģijas filmas visiem ir labi zināmas. Neo (kuru filmā ataino Kianu Rīvss) ir jauns cilvēks, kurš dienā strādā cienījamā programmatūras nodrošināšanas uzņēmumā; naktī viņš ir hakeris. Valdības aģenti jau gatavojas viņu aizturēt, kad "teroristu" grupa noslēpumainā Morfeja vadībā (kuru spēlē Lorenss Fišbēms) puisi izglābj. Morfejs sniedz mums pārsteidzošu atklāsmi: Neo zināmā pasaule, kas ir tik nepārprotami blīva, nav nekas vairāk kā matrices konstrukcija, virtuālās realitātes režģis, kas notur cilvēkus sapņainā stāvoklī, kamēr viņu ienaidnieki sarežģītu androīdu rase izmanto guļošos ķermeņus kā atjaunojamus enerģijas avotus. Filmas darbības gaitā (un tās turpinājumos "Matrikss: Atjaunots" un "Matrikss: Revolūcija") Neo, Morfejs un citi viņu cīņas biedri tiek nostādīti pret androīdiem un viņu "aģentiem" it īpaši pret galveno Neo pretinieku aģentu Smitu gan virtuālajā pasaulē, gan reālajā dzīvē, proti, izdegušā un antiutopiskā zemē, kas atrodas pāris gadsimtu attālā nākotnē.

v Filma "Matrikss" tika plaši interpretēta. Filozofijas profesori, kas lasīja lekcijas filmas iznākšanas laikā, pieredzēja, ka studenti ceļ roku un paziņo, ka Platona ala un līdzīgi filozofiskie priekšstati it "gluži tādi paši kā "Matrikss". Cilvēki, kā vienmēr, redz to, ko vēlas redzēt. Marksisti uztvēra filmu kā alegoriju, kurā cilvēki cenšas atbrīvoties no bezjēdzīgā un ekspluatējošā kapitālisma. F'ksistcnciālisti to uztvēra kā drāmu, kurā indivīdi atbrīvo sevi no "neīstuma", nonākot drūmā, tomēr ārkārtīgi brīvā cilvēka stāvokļa "autentiskumā". Budistiem filma stāsta par atbrīvošanos no sāmsaras jeb ilūzijas; tradicionālie kristieši saredz Neo sava veida Kristu.

I.īdz ar to nav nekāds pārsteigums, ka daži skatītāji "Matriksā" pamana gnostiskās pēdas, lai gan uz jautājumu "Vai jums kāds ir teicis, ka "Matriksā" ir saskatāmi slēpti gnostiski mājieni?" brāļi Vačovski divdomīgi atbildēja: "Vai jūs to uzskatāt par kaut ko labu?" Jebkurā gadījumā šīs paralēles nav grūti pamanīt. Neo "glābj" nevis ticība, bet gan slepenas zināšanas, kas atbrīvo viņa apziņu un atklāj tās realitātes patieso dabu, kurai viņš līdz šim bija ticējis. Pirms Neo izdara izvēli, kas atbrīvo viņu no matrices ierobežojumiem, Morfejs viņu mudina: "Atbrīvo savu prātu!" Pat viņa vārdam Tomass Andersons matrices sistēmā, šķiet, ir gnostiska nozīme, jo vārds "Andersons" ir attīstījies no grieķu vārda Andros jeb "no cilvēka", un tas nozīmē, ka Neo ir "cilvēks dēls". Vārds Tomass tiek attiecināts uz apustuli, kurš ir visciešāk saistīts ar gnosis.

Taču pastāv arī atšķirības. Apgaismība sniedz gnostiķiem pieeju pasaulei bez sāpēm un ciešanām, taču realitāte, kurā nokļuva atbrīvotais Neo, ir daudz nomācošāka nekā Amerika 20. gadsimta beigās, kas tiek atainota matrices maldīgajā pasaulē. Vēl vairāk, kāds reportieris piebilst:

Vienīgais varonis, kurš tik tiešām pauž kaut ko līdzīgu patiesam gnosticismam, lai cik ironiski tas arī būtu, ir aģents Smits patiesi bezmiesisks prāts, kurš ir spiests pieņemt fizisku formu un mijiedarboties ar simulētu fizisko pasauli matrices ietvaros. Kā viņš to pasniedza Morfejam: "F.s sajūtu jūsu smirdoņu un ik reizi, kad tā notiek, baidos, ka kaut kādā viedā tā pielips arī man." Viņš izmisīgi cenšas atgriezties atpakaļ tīrā bezmiesiskas pastāvēšanas stāvoklī, kā to būtu darījis ikviens patiess gnostiķis. Tomēr šis tēls filmā ir ienaidnieka iemiesojums.

"Matriksu" vēlams uztvert kā vairāku ideju gnostiķu, budistu, tradicionālās kristietības, eksistenciālistu, marksistu un citu apkopojumu vienā unikālā veselumā. Tomēr filma aktualizē kādu jautājumu, kas novērojams gan gnosticismā, gan citur: kāpēc demirugs un viņa arhoni ierobežo cilvēci?

"Matriksa" gadījumā atbilde ir skaidra: tā ir atjaunojamās enerģijas avots. Vienā no filmas ainām Morfejs saka: "Kas ir matrice? Kontrole! Matrice ir datora izveidotā sapņu pasaule, kuras uzdevums ir

mūs kontrolēt, lai pārveidotu cilvēciskās būtnes par šo!" To sakot, viņš saņem rokā Duracel bateriju ar vara augšgalu (coppertop). Iepriekš kāds no filmas varoņiem pat uzrunā Neo kā "vara zēnu'"1- .

Pārsteidzoši, ka šī ideja atbalsojas arī dažu seno gnostiķu mācībās. Senais ķeceru pētnieks Epifānijs ziņoja: "Viņi [gnostiķi] saka, ka dvēsele ir arhonu un vareno barība, bez kuras viņi nespēj pastāvēt, jo tā ir piliens no augšas un sniedz viņiem spēku."

Šī ideja parādās arī citos kontekstos. Maikls Harners, šamanisma eksperts, apraksta pieredzi, kurai viņš tika pakļauts, lietojot Dienvidamerikas psihedēlisko ajavasku. Savā vīzijā viņš redzēja "lielas, spožas un melnas būtnes ar masīviem pterodaktilu spārniem un milzīgiem vaļiem līdzīgiem ķermeņiem", kas skaidroja viņam, "kā tie radīja dzīvību uz šīs planētas", lai noslēptos to no ārpus zemes ienaidniekiem. "Es uzzināju, ka drakoniem līdzīgās radības tādējādi atradās visās dzīvības formās, arī cilvēkos." Harners piebilda: "Atskatoties pagātnē, ikviens varētu teikt, ka šīs būtnes bija kā DNS, lai gan 1961. gadā es par DNS neko nezināju." Pārsteidzoši, bet viņš apraksta savu pieredzi kādam misionāru pārim, kas pamanīja neparastu līdzību ar Atklāsmes grāmatas 12. nodaļā aprakstīto "pūķi". Vēlāk viņš pastāstīja šo stāstu šamanim. Viņš sāka smieties un teica par reptiļiem līdzīgajām būtnēm šādus vārdus: "Ak, viņi vienmēr tā saka. Tomēr viņi ir vienīgi ārējās tumsas pavēlnieki."

Garīgais skolotājs G. I. Gurdžijevs (1866?—1949) pauda līdzīgu nostāju, sakot, ka "viss dzīvais uz zemes cilvēki, dzīvnieki un augi ir v barība mēnesim". Pēc viņa domām (kuras viņš pasniedz kā senu un līdz šim neatklātu ezoterisko mācību), mēnesis ir nevis miris debesu ķermenis, bet gan tāds, kas "aug un attīstās", un, "iespējams, sasniegs zemes attīstības līmeni". Dzīvība, arī cilvēce, pastāv, lai tās vibrācijas varētu barot mēnesi. Garīgā atbrīvošanās ir atbrīvošanas no mēness ietekmes.

Gurdžijeva un Harnera, kā arī Epifānija gnostiķu uzskatus ir viegli ignorēt, tāpat kā to esam izdarījuši ar filmas "Matrikss" redzējumu. Lai gan šie viedokļi varētu šķist ērmīgi, tie atspoguļo priekšnojautas par dziļu patiesību: cilvēciskās būtnes ir radījuši plaši kosmiskie spēki, kuru

* Atsauce uz vārdu spēli angļu valodā, kur top nozīmē gan "galotne" vai "virsa", gan izteicienā "Old top!" ("veco zēn") tā daļa, kas atbilst vārdam "zēns".

dabu un mērķi mēs pilnībā neizprotam. Varam uzskatīt šos spēkus par žēlīgiem, ļaunprātīgiem, vienaldzīgiem vai, kā to pasniedz mūsdienu zinātne, varam izturēties pret to kā pret zemapziņu un nejaušību. Tomēr aiz tā visa slēpjas apziņa, ka viņi nav ne neizbēgami, ne galvenokārt mūsu kalpi. Drīzāk mēs varētu kalpot viņiem.

Bieži vien tiek teikts, ka mūsdienu Rietumu pasaules skatījums ir sācis pastāvēt ar Dekartu, kurš bija agrākais rozenkreicers; viņam par godu ir nodēvēta tā saucamā Dekarta pasaules uztvere. Būtu interesanti atskatīties pagātnē, lai noskaidrotu, kā Dekarts nonāca līdz saviem filozofiskajiem pieņēmumiem. Darbu "Meditācijas" viņš sāk ar pieņēmumu, ka "tāda patiesā Dieva, kurš ir augstākās patiesības avots, nemaz nav, tā vietā ir kāds ļauns dēmons, ne mazāk viltīgs un nodevīgs kā spēcīgs, kurš izmantoja visu savu veiklību, lai mani maldinātu. Es uzskatīšu, ka debesis, gaiss, zeme, krāsas, formas, skaņas un visas ārpasaules lietas, kuras mēs novērojam, ir tikai ilūzija un maldi, kurus viņš izmanto, lai mani piekrāptu." Diez vai Dekarts ar to domāja demiurgu, tomēr viņa "ļaunais dēmons" skan ārkārtīgi līdzīgi.

Beigu beigās Dekarts atteicās no šī pieņēmuma. Tomēr viņa uzsāktā diženā zinātniskā iniciatīva ir pietuvinājusi mūs tam tuvāk. Tāpat kā Bleiks, mēs arvien vairāk apzināmies, ka pieredze tiek iepriekš noteikta un uzspiesta mums ar nervu sistēmas palīdzību. Tāpat kā Maikls Harners, mēs varētu nojaust, ka Pirmās Mozus grāmatas "pūķis" varētu būt radniecisks mūsu pašu DNS. I.ai gan kāds varētu uzskatīt, ka mēs tiekam maldināti ar kādu apzinātu ļaunprātību, daudz vairāk mierinātu pieņēmums, ka mūsu ķermeņa un prāta struktūrā ir ieperinājies kāds viltīgs un nodevīgs dēmons.

Ego un demiurgs

Tad kurš vai kāds ir šis demiurgs? Pateikt, ka viņš ir ieperinājies mūsu nervu sistēmā vai pat DNS, ir tas pats, kas nepateikt vispār neko. Tomēr mūs, šķiet, vajā ideja, ka galvenā pasaules problēma atrodas mūsos. Citādi mēs netērētu tik daudz laika un enerģijas, lai mēģinātu sevi savest kārtībā.

Viens no pēdējiem un ietekmīgākajiem mēģinājumiem atrisināt šo āķīgo mīklu ir darbs "Ceļš uz brīnumiem". Viss sākās 1965. gadā, kad psiholoģe no Ņujorkas, vārdā Helēna Šukmane, dzirdēja iekšējo balsi, kura sacīja, ka nodiktēs "ceļu uz brīnumiem", bet sievietei tas jāpieraksta. Viņa piekrita (ar zināmu nepatiku) un nākamos dažus gadus apkopoja aptuveni 1200 lappuses apjomīgu materiālu, arī tekstu, uzdevumu grāmatu ar 365 ikdienas uzdevumiem un rokasgrāmatu skolotājiem.

Darbs "Ceļš uz brīnumiem" pirmo reizi tika izdots 1975. gadā un kopš tā laika ir pārdots vairāk nekā pusotra miljona lielā tirāžā. Par spīti masu panākumiem, tradicionālie teologi un garīgie līderi šo grāmatu ātri vien noraidīja. Tā laika apstākļi liedza tradicionālajām aprindām pieņemt šo darbu, jo balss, kas nodiktēja Helēnai Šukmanei tekstu, apgalvoja, ka ir Jēzus Kristus, kas koriģē divtūkstoš gadu senās mācības neprecizitātes.

Pat ja pieņemam, ka šāda veida informācijas nodošana (parasti to pazīst ar nosaukumu "čenelings") ir iespējama, nekādi nevaram pārliecināties, vai tā ir patiesa: izmantojot filozofa Kārļa Popera valodu, tā nav "falsificējama". To nevar salīdzināt ar tradicionālajiem vai pat apokrifiskajiem evaņģēlijiem, jo vairums mūsdienu pētnieku piekritīs, ka tajos ir pārāk daudz informācijas, kuru nebūt nevar attiecināt uz pašu Jēzu. Turklāt citi avoti par Jēzus dzīvi un mācību vairs nav pieejami.

Galu galā "Ceļš uz brīnumiem" nav darbs, kurā vajadzētu iedziļināties tikai tajā sniegto ideju dēļ. Tis pārfrāzē daudzas gnostiskā mantojuma , tēmas. Daudzi nespēj to pieņemt, jo tas atbalso seno gnostiķu mācības. Tās mēs visskaidrāk pamanām attieksmē pret redzamo pasauli, kura saskaņā ar "Ceļu uz brīnumiem" nav reāla un nav arī Dieva radīta: "Nav nekādas pasaules! Tā ir galvenā doma, kuru šī mācība cenšas iemācīt."

Saskaņā ar šo mācību mums redzamā pasaule ar ciešanām, zaudējumiem un pārmaiņām ir radusies no mūsu sākotnējās novēršanās no Dieva vai drīzāk ticības, ka atdalīšanās no Dieva ir iespējama. "Mūžībā, kurā viss ir vienots, vīd smalka un ārprātīga ideja, par kuru Dieva dēls atcerējās nesmieties. Savā aizmirstībā šī doma kļūst nopietna un pastāvoša gan kā sasniegums, gan kā patiesas sekas."

Šo "smalko un ārprātīgo ideju" "Ceļš uz brīnumiem" sauc par ego, un tas ir kritušā Dieva dēla (prori, ikviena no mums) maldīgais viedoklis,

ka viņš pastāv atsevišķi no Tēva. Acīmredzamās "patiesās sekas" ir fiziskā pasaule un ķermenis "sapņu varonis".

Tiktāl šīs idejas, šķiet, saskan gan ar klasisko gnosticismu, gan ar diženo duālistisko ķecerību. Tomēr "Ceļš uz brīnumiem" izmanto šos priekšnoteikumus, lai nonāktu pie ārkārtīgi atšķirīga secinājuma. Ja Dievs nav radījis šo redzamo un bezjēdzīgo pasauli, ja ķermenim nav pieejama pilnīga patiesība, tad noteikti vajadzētu raudzīties tālāk par šīm ilūzijām. Tas, ka šī mācība runā par "smalkās un ārprātīgās idejas" izsmiešanu, nav nekāda sakritība. "Ceļš uz brīnumiem" arī māca, ka vienīgā saprātīgā reakcija uz jebkurām ārprāta izpausmēm šajā pasaulē ir piedošana.

Tādējādi "Ceļš uz brīnumiem" izmanto vienu no galvenajiem evaņģēliju priekšrakstiem, proti, piedošanu, un paaugstina to līdz statusam, kura tai nav un nevar būt tradicionālajā kristietībā. Ja, kā tiek mācīts, pasaulei nav patiesa ontoloģiska realitāte, tad arī ļaunums nav īsts. Tādējādi piedošana kļūst par sava veida priekšrocību, kas dota pār nicināmo; tā ir attieksme, kuru šī mācība nosauc par "piedošanu par iznīcināšanu". Savukārt "Ceļš uz brīnumiem" māca izkliedēt iluzoro pasauli, ignorējot to un raugoties pāri tās ārienei uz to, ko mācība sauc par apslēpto "reālo pasauli". Šī "reālā pasaule" nepastāv kādā tūkstošgades nākotnē; tā pastāv šobrīd "svētajā acumirklī".

Darba "Ceļš uz brīnumiem" skatījums par ego (tas ir nosaukums iluzorajai atšķirtības sajūtai) radikālā veidā no jauna izskaidro gnostisko mantojumu. Sākotnēji gnostiķi, šķiet, uzskatīja demiurgu par reālu būtni, kas radījusi pasauli. Vēlāk šī mantojuma atbalsis, ir īpaši Bleika izpildījumā, vairāk pievērsās šī mīta izzinošajam aspektam: demiurgs jeb Urizēns ir mūsu smadzeņu un sajūtu uztveru orgānu ierobežojumu mītiskais portrets, kurš uzspiež mums pieredzi. "Ceļš uz brīnumiem" apvieno abas pieejas. Demiurgs, kuru šajā mācībā sauc par ego, nav nekāds ārpus mums pastāvošs Dievs; tas nepastāv kādā garīgā stratosfērā; tas iemieso mūsu vēlmi pastāvēt atsevišķi no Dieva.

Šis prāta veidojums ir tik smalks, ka līdzinātos mazākajam saules stariņam vai sīkākajam vilnītim okeānā, ja vien jūs spētu izprast visu veselumu. Padomājiet par ro, cik vientuļa un nobijusies ir šī

nelielā doma, šī bezgalīgi mazā ilūzija, kas srāv pretī visam Visumam. Saule un okeāns šausmina sīko vilnīti un vēlas to uzņemt sevī.

Tomēr ne saule, ne okeāns par neapzinās šo dīvaino un bezjēdzīgo darbību. Tie vienkārši turpinās, neapzinoties sīkās sevis daļiņas bailes un naidu pret viņiem. Pat šī sastāvdaļa viņiem nav zaudēta, jo tā nespēj pastāvēt atsevišķi no veselā. Tās domas nemaina šo pilnīgo atkarību no veseluma. Visa tās pastāvēšana joprojām atrodas viņos. Stariņš bez saules būtu pazudis; sīkais vilnītis bez okeāna nebūtu iedomājams.

Šīs rindas atgādina gnostiķu "Jāņa slepenās grāmatas" nodaļu, kurā tiek aprakstīts demiurgs Ialdabaots: "Viņš bija bezdievīgs savā trakumā. Jo viņš teica: "Es esmu Dievs, un nav cita Dieva bez manis!" un bija tumsonīgs savā spēkā." Iespējams "Jāņa slepenās grāmatas" autors bija domājis kaut ko līdzīgu tam, kas aprakstīts darbā "Ceļš uz brīnumiem". Izmantojot sava laika valodu un domāšanu, viņš aprakstīja to mītiskos terminos. Tā kā šis senais teksts runā tikai ar simboliem, mēs, iespējams, nekad to neuzzināsim. Jebkurā gadījumā "Ceļš uz brīnumiem" vai to būtu rakstījis Jēzus Kristus, Helēna Šukmane vai kāda cita dzīva būtne no jauna pasniedza dažas no gnostiskā mantojuma dziļākajām tēmām negaidītā un ārkārtīgi savdabīgā veidā. Tas varētu būt viens no galvenajiem šī darba pievilcības iemesliem.

Da Vinči koda noslēpumi

No visām grāmatām, kurās ietverta gnostiskā mantojuma tematika, līdz šim vislielākos panākumus ir guvis Dana Brauna 2003. gada aprīlī izdotais trilleris "Da Vinči kods", kurš pārdots 25 miljonu eksemplāru lielā tirāžā visā pasaulē. Pēc šī romāna motīviem uzņemta mākslas filma ar Tomu Henku galvenajā lomā.

Pat paviršs šī stāsta uzmetums liek domāt, ka "Da Vinči kods" ir trilleris. Tas sākas ar Luvras kuratoru, kurš vēl ir dzīvs pēc tam, kad mūks albīns neveiksmīgi mēģinājis viņu noslepkavot, un apzinās, ka viņam atlicis dzīvot tikai piecpadsmit minūtes. Atlikušajā laikā mirstošais kurators uzkricelē uz sava ķermeņa un mākslas darbiem muzejā vairākus mīklainus norādījumus par savas bojāejas cēloņiem, šie norādījumi pievērš kuratora mazmeitas Sofijas un Hārvardas kriptogrāfijas speciālista, vārdā Roberts Lengdons, uzmanību, uzsākot sarežģītu piedzīvojumu, lai atrastu nozieguma vaininiekus un nejauši atklātu pēdējos divus tūkstošus gadu glabātu noslēpumu.

"Da Vinči kods" ir pārpilns ar pēdējā brīža glābiņa situācijām, augstāko tehnoloģiju kontroli, nežēlīgiem slepkavām un augstāko varas ešelonu ļaunajām sazvērestībām. Neviens no šiem trikiem kas šobrīd ir pagātnes klišejas un vienkārši daļa no šī žanra valodas nav "Da Vinči koda" panākumu iemesls. Pat vienkāršākie lasītāji pārmet tam šabloniskos varoņus un neticamo stāstu. Grāmatas popularitāti var izskaidrot tikai ar tās tēmu. Noziegumam un tā atklāšanai nav nekādas saistības ar narkotiku izplatītāju aprindām, kriminālās pasaules līderiem un politiskajām blēdībām. Tā vietā tiek iesaistīta katoļu baznīca, reakcionāra katoļu organizācija ar nosaukumu Opus Dei, mistiska slepena organizācija ar nosaukumu "Sionas klosteris", Svētā Grāla meklējumi un, protams, pats Jēzus Kristus un Marija Magdalēna.

Neprātīgu pakaļdzīšanos un pēkšņu izglābšanos laikā "Da Vinči koda" varoņi ceļ gaismā pārsteidzošu atklājumu: Jēzus Kristus nedzīvoja celibātā. Patiesībā, ievērojot ierastās ebreju vīriešu paražas gan tolaik, gan šobrīd, viņš bija precējies. Viņa sieva bija Marija Magdalēna, bet pēcnācēji izdzīvoja, veidojot Merovingu dinastiju, kas valdīja Francijā no 5. līdz 8. gadsimtam. Katoļu baznīca šausmās par jebko, kas sasaistītu sievišķo dzimumu ar dievišķo, no sirds pūlējās noslēpt šo faktu, tomēr pagrīdē tas saglabājās. Krusta karu laikā šis noslēpums tika uzticēts templiešu bruņiniekiem, kas to izmantoja, lai šantažētu katoļu baznīcu un panāktu sev patiesas un neierobežotas varas piešķiršanu. Tomēr baznīca sagaidīja izdevīgu brīdi un 14. gadsimtā spēja templiešus uzveikt. Pēc tam noslēpums tika nodots Sionas klosterim ordenim, starp kura līderiem atrodamas tādas personības kā īzaks Ņūtons, Viktors Igo un, protams, Leonardo da Vinči. Klosteris sargāja noslēpumu līdz mūsdienām (vai vismaz līdz romāna izdošanas brīdim), cenšoties, iespējams, atklāt mūsdienu pasaulei patiesību.

Tas ļauj daudz vieglāk izprast romāna panākumus. Templieši, Sionas klosteris, katoļu baznīca un Marija Magdalēna -šie visi ir pārbaudīti un lasītāju pieprasīti temati. Protams, tāpat kā pats Jēzus Kristus. Tādas avīzes kā Time un U.S. News & World Report ir jau atklājušas, ka rakstus, kuros minēts Jēzus, ir daudz vieglāk pārdot, tādējādi Nācaretes galdnieks pastāvīgi tiek novietots uz to izdevumu vākiem, kas parasti paziņo kādus pārsteidzošus un jaunus "faktus" par viņa dzīvi, kas tieši pretēji nebūt nav nekādi jaunumi. Tāpēc Dans Brauns gudri darīja, kad izvēlējās pievērsties šīm tēmām un piedāvāt tās spraiga romāna viegli uztveramā veidā.

"Da Vinči kods" ir izdomāts stāsts, un Braunam bija pilnīgas tiesības izdomāt visu līdz pēdējai detaļai, tomēr lielākā daļa no šī materiāla tiek balstīta uz. nepārbaudītiem faktiem. Stāsts par svēto Jēzus un Marijas Magdalēnas asinslīniju, kā arī par tās saglabāšanu Merovingu dinastijā ir aizgūts no Ričarda Lī, Henrija Linkolna un Maikla Beidženta sarakstītā dižpārdokļa "Svētās asinis un Svētais Grāls". Sionas klosteris pastāv vai ir pastāvējis, tāpat kā Opus Dei (kurš ir publiski protestējis pret romānā esošo organizācijas aprakstu). Tāpēc būtu interesanti paskatīties, cik daudz grāmatā "Da Vinči kods" ir patiesu faktu. Kā vienmēr, patiesība ir daudz interesantāka un sarežģītāka nekā romānā.

Rūpīgs grāmatas lasītājs pieņem, ka Brauns, kā viņš pats apgalvo, ir veicis pietiekami lielus pētījumus. Par nelaimi, viņa pētījumi bieži ir , nepareizi. Piemēram, autors, šķiet, apstiprina vienu no savu varoņu apgalvojumiem, ka "Bībeli, kādu mēs to pazīstam mūsdienās, ir izveidojis pagānu imperators Konstantīns Lielais".

Sis apgalvojums nav patiess. Vecas Derības kanonus ieviesa jūdu vecajie, un šis process savu kulmināciju sasniedza mūsu ēras 90. un 118. gadā divos Jamnijas koncilos divus gadsimtus pirms Konstantīna. Kaut arī Jaunās Derības kanons nebija noteikts līdz pat 4. gadsimtam, proti, Konstantīna dzīves laikam, nav nekādu pierādījumu, ka tieši viņš to ieviesa. Tā ir patiesība, ka Jaunās Derības divdesmit septiņu grāmatu pirmais saraksts, kas šobrīd tiek pieņemts kā kanonisks, parādās 4. gadsimta baznīcas tēva Afanāsija Lielā vēstulē. Vēl vairāk viņa uzskati par Trīsvienību guva virsroku Nīkajas koncilā 325. gadā,

kuru sasauca Konstantīns. Tomēr tas ne tuvu nenozīmē, ka imperators "izveidoja" Bībeli, kuru pazīstam mūsdienās.

Brauns ari paziņo, ka Marija Magdalēna bija "Benjamiņa nama" pēcnācēja un Jēzus laulības ar viņu veicināja Benjamiņa un Dāvida namu apvienošanos. Tas, ka Jēzus pieder vai tika uzskatīts par piederīgu Dāvida namam, ir patiesība; evaņģēliji bieži atsaucas uz šo pēctecību. Tomēr tāda Benjamiņa nama nemaz nav. Benjamiņi bija neliela cilts, kas bija pievienota jūdu karaļvalstij, un tādējādi Izraēlas pirmais karalis Zauls bija no Benjamiņu cilts (ĪSam 9:1-2). Tomēr nav nekāda iemesla uzskatīt, ka šī līnija bija saglabājusies Kristus laikā un Marija Magdalēna bija rās pēcnācēja.

Tāpat nav neviena pierādījuma, kas apstiprinātu Jēzus laulību ar Mariju Magdalēnu, kur un vēl to, ka viņiem bija pēcnācēji, kuri izdzīvojuši līdz pat mūsdienām. Tas rada jautājumu par tā saucamo Jēzus dievišķo asinslīniju leģendu, kuru Brauns nevis izdomāja pats, bet pilnībā aizguva no grāmatas "Svētās asinis un Svētais (.rāts". Kurš gan gribētu ierosināt šādu ideju? Pārliecinošāko viedokli, kā esmu novērojis, sniedz Roberts Ročardsons, kurš detalizēti apgalvo, ka Sionas klosterim tika uzticēts gadsimtiem ilgi aizsargāt Grālu un dievišķās asinslīnijas noslēpumu. Tomēr tas ir nevis kāds sens ezoterisks ordenis, bet gan 20. gadsimta ultra labējo franču monarhistu radīta apvienība.

Patiesībā reiz pastāvēja kāds autentisks katoļu ordenis, kuru sauca par Sionas klosteri. Sākotnēji tas atradās Palestīnā, bet vēlāk pārcēla savu vadību uz Sicīliju. Taču tas pārstāja pastāvēt 1617. gadā; tajā laikā tas apvienojās ar Jezuītu ordeni. Mūsdienu "Sionas klosteris" bija kāda franča Pjēra Plantarda veidota organizācija. Dzimis 1920. gadā, Plantards kļuva ietekmīgs, jo vēlīno pusaudžu gadu laikā bija katoļu jauniešu grupu līderis. Gandrīz pirms Otrā pasaules kara uzliesmojuma viņš kļuva par tā saucamā ezoteriskā ordeņa Alfa Galates titulēto vadītāju. Vācu okupācijas sākumā Plantards kopā ar Alfa Galates Francijā izdeva avīzi Vaincre ("Iekarotājs"). Šis bija Vāciju atbalstošs un antisemītisks izdevums, kurā politiskie paziņojumi mijās ar diskusijām par bruņniecību un ķeltu ezoteriku. Kopā iznāca tikai seši izdevumi.

Pēc kara Plantards paziņoja, ka ir Merovingu dinastijas mantinieks, īsi pirms nāves 1956. gadā viņš dibināja organizāciju "Sionas klosteris",

kurai nebija nekādas saistības ar izzudušu katoļu ordeni. 20. gadsimta 50. un 60. gados Plantards un viņa organizācija izplatīja antisemītisku un antimasonisku uzskatu savārstījumus, vienlaikus atbalstot franču nacionālistu labējos uzskatus.

Tas viss var šķist mulsinoši, jo šis intrigu un ekstrēmās politikas sajaukums labāk iederētos trillerī, nevis reālajā dzīvē. Tomēr starp angliski runājošās pasaules un pārējā Eiropas kontinenta ezotcrisko klimatu pastāv dažas būtiskas atšķirības. Lielbritānijā un Savienotajās Valstīs ezoteriskās grupas ir sekojušas brīvmūrnieku vadībai, kas 18. un 19. gadsimtā, arī republikāņu valdības laikā, izplatīja liberālos ideālus. Sajās nācijās masoni jau ilgu laiku ir daļa no valdošās grupas. Britu karaliskās ģimenes locekļi ir kalpojuši kā brīvmūrnieku apvienotās Anglijas dižložas titulētākie vadoņi, un vairāki ASV prezidenti ir bijuši augstākās pakāpes masoni.

Kontinentālajā Eiropā situācija bija pavisam citāda. Katoļu baznīcas vara un tās riebums pret jebkura veida slepenajām biedrībām vairoja brīvmūrnieku grupas, kas bija revolucionāras un vērstas pret garīdzniecību. Atbildot vai reaģējot uz to, okultie ordeņi aizsargāja baznīcas un aristokrātijas privilēģijas no buržuāzisko republikāņu iebrukumiem. (18. gadsimta biedrība Goldutid Rosenkrutz ir viens no šādiem piemēriem.) 19. un 20. gadsimtā šīs grupas pievērsās nacionālistiskiem, monarhistiskiem un fašistiskiem ideāliem. Acīmredzot starp viņām bija arī "Sionas klosteris". Saskaņā ar Ričardsona novēv rojumiem:

Svarīgākais "Sionas klostera" mērķis ir ieņemt nezinošo cilvēku prātos vietu kā galvenajai Rietumu ezoteriskajai organizācijai. Tā sapņo par šo vēlētāju izmantošanu sinarhijai līdzīgā veidā, lai izplatītu labējo politiķu hibrīdo dienas kārtību un mūsu [20.1 gadsimta ezoteriskās mācības. Tā nepārstāv kādu patiesa un pozitīva ezoteriska ordeņa mācību. Tā ir materiālistiska biedrība, kas apsēsta ar ietekmes gūšanu un ir viltojusi dokumentus, ignorējot jebkādus ētiskos apsvērumus. Tās programma ir manipulēšana ar cilvēkiem, pašreklāmā izmantojot melus.

20. gadsimta pirmajos gados, kad politisko līderu negodīgums kļuva vēl labāk pamanāms, Sionas klostera radītie draudi varēja nešķist tik šausminoši. Taču ordenis apgalvo, ka uzrunā plašu sabiedrības daļu, vispirms ar grāmatu "Svētās asinis un Svētais Grāls" un tagad ar romānu "Da Vinči kods". Šī grāmatas sniedz informāciju, ka Merovingu pēcnācēju un tātad arī Jēzus uzvārdi bija Plantardi un Sentklēri. Tādējādi redzam, ka Plantards apšaubāmi apgalvo savu saistību ar dievišķo asinslīniju, attaisnojot to ar populārā romāna lappusēs ierakstīto informāciju.

Tomēr viskritiskāk "Da Vinči kods" attēlo katoļu baznīcu, pasniedzot to kā dievišķās sievišķības pretinieci. Beigu beigās Grāla noslēpums ir mazāk saistīts ar svēto asinslīniju nekā ar sievišķības dievišķīgumu, kuru, kā mums to pasniedz Brauns, baznīca rika pastāvīgi noliegusi un nomelnojusi.

Šī ideja ir absurda, pat pārāk tajā neiedziļinoties. Jaunava Marija ir katoļu dievbijības centrālais tēls, turklāt daudziem ticīgajiem tā ir daudz pieejamāka un tuvāka par Dievu un pašu Kristu. Kā norāda britu avīze The Economist ("Ekonomists"), cilvēki, kuri ierastos baznīcā Ziemassvētku laikā bez iepriekšējām zināšanām par kristietību, "varētu nodomāt, ka galvenā persona, kura tiek sveikta un pielūgta, ir nevis jaundzimušais puisītis, bet gan viņa māte". Kā par "Da Vinči kodu" pažēlojies kāds lasītājs Amazon.com mājaslapā: "Šajās blēņās pret katoļiem vērsti aizspriedumi ir sasnieguši vienkārši smieklīgus apmērus. Padomāsim, piemēram, lūk, par ko: pēdējos piecus gadsimtus mums tika mācīts, ka katoļu baznīca ir ļauna tieši tāpēc, ka ir IEMŪŽINĀJUSI dievietes pielūg šanu Marijas un svēto kulta forma. Vai tagad mums vajadzētu ticēt, ka katoļu baznīca ir slikta pilnīgi pretēja iemesla dēļ, jo tā ir APSPIEDUSI dievietes pielūgšanu?"

Tomēr romāna tematika pārsniedz vienkāršu dievietes pielūgšanu. Katoļu baznīca patiešām uzskata, ka Marijas cienīšana ir gandrīz tikpat vērtīga kā paša Dieva godināšana. Vēsturiskie pierādījumi liek uzskatīt, ka Marija kā Theotokos jeb "Dieva māte" tika pieņemta mūsu ēras 5. gadsimtā, mēģinot aizpildīt tukšumu, kas bija radies pēc Izīdas kulta apspiešanas; Izīda visu piedodošā ēģiptiešu dieviete-māte grieķu-romiešu pasaulē bija ļoti iecienīta. Tomēr Marija ir nevainīga

dieviete. Tas arī visu izsaka. Brauns ievieto šos vārdus sava varoņa mutē:

Baznīcas izveides pirmsākumos ļ..ļ ras, ka cilvēki stājās dzimumsakaros, lai tuvinātos Dievam, nopietni apdraudēja katoļu varas pamatus. Rituāls ir kā novērsās no baznīcas ar visu rās pašpasludināto spēju vienīgajai nodrošināt sakarus ar Dievu. Protams, tika darīts viss, lai nomelnotu dzimumattiecības, noraidot tās kā pretīgu un grēcīgu darbību. ļ..ļ Vai gan jābrīnās, ka mums dzimumattiecību jautājumos ir tik daudz pretrunu? ļ..] Mūsu senākais mantojums un pati fizioloģija stāsta, ka sekss ir dabisks process lolojams garīga piepildījuma veids -, un tomēr mūsdienu reliģija to nopeļ kā kaut ko apkaunojošu, pamācot baidīties no savām seksuālajām vēlmēm kā no velna kārdināšanas.

Lai arī kā mēs uztveru "Da Vinči kodu", šo vēstījuma daļu ir grūti atspēkot. Kaut arī visi saprātīgie cilvēki piekritīs, ka noteikta kontrole pār seksuālajiem dzinuļiem ir vēlama un nepieciešama, tradicionālā kristietība ir aizgājusi daudz tālāk un nozākājusi visu seksualitāti kopumā. Tās attieksmi daļēji var izskaidrot kristiešu izcelšanās gaismā: šī reliģija parādījās Romas impērijas pastāvēšanas beigās, kad seksualitāte kļuva neparasti rupja, nežēlīga un izvirtusi. Par spīti visam, Brauna piezīme nav noraidāma. Seksualitātes demonizācija tik tiešām v ir pierādījusi sevi kā spēcīgu sabiedrības manipulācijas veidu. Jūdu likums aizliedz seksuālas izpausmes noteiktos apstākļos, tomēr kristietība ir nonākusi līdz pilnīgam tās nosodījumam pat laulības ietvaros. Kā paziņoja baznīcas tēvs Džeroms: "Tas, kurš ir neremdināms pret savu sievu, pārkāpj laulību." Šis vispārējais nosodījums nenovēršami rada ticīgajos milzīgu vainas apziņu, jo neviens vidusmēra cilvēks nav brīvs no seksuālajām vēlmēm, tādējādi tas ļauj baznīcai pasniegt sevi kā vienīgo šo "grēku" atlaidēju. Tik tiešām baznīcas uzstājiba par to, ka tikai tai ir tiesības sniegt Dieva žēlastību, ko apstiprina tāds izteiciens kā extra ecclesiam nulla salus ("nav pestīšanas ārpus baznīcas"), ir bijusi viena no bezkaunīgākajām un vienlaikus veiksmīgākajām taktikām.

Beigu beigās "Da Vinči kods" paziņo, ka klostera mērķis nav ne saglabāt noslēpumu par Jēzus laulību ar Mariju Magdalēnu, ne radīt pastiprinātu interesi par viņa asinslīniju. Drīzāk tā mērķis ir sekmēt dievišķās sievišķības apzināšanos, turklāt mums tiek teikts, ka šo mērķi var piepildīt mākslā, literatūrā un pat Volta Disneja studijas produkcijā. "Paskaties sev apkārt," Lengdonam saka Sofijas vecmāmiņa, kura ir Kristus un Marijas Magdalēnas pēctece. "Viņas stāsts tiek pasniegt ar mūziku, mākslu un grāmatām. Sabiedriskā doma turpina svārstīties. Mēs sākam sajust briesmas, kas slēpjas mūsu vēsturē… un mūsu iznīcinošajos ceļos. Mēs sākam sajust vajadzību pēc svērās sievišķības atjaunošanas."

Tas atbalso tematiku, kas atkārtojas daudzos mūsdienu garīgajos literārajos darbos: cilvēci jau tūkstošiem gadu ierobežo ar vīrišķīgo vērtību hierarhiju, karu un dominēšanu, taču šobrīd notikumu gaita sāk pagriezties pretējā virzienā. To apstiprina pieaugošā interese pret Dieva dievišķo "seju", proti, Mariju Magadalēnu, Sofiju un pašu Jaunavu, nemaz nerunājot par diženajām pagānu dievietēm. Vīrišķīgās vērtības atkāpjas, un mēs esam liecinieki jauna miera, sadarbības un rūpju laikmeta rītausmai.

Ar šo vīziju gan saistās viena problēma: mūsdienu notikumi to neapstiprina. Pat ja primitīvi salīdzināsim vīrišķību ar dominēšanu un sievišķību ar rūpēm un līdzcietību, tad sievišķību sabiedrībā sastopam arvien mazāk un mazāk, aizstājot šīs īpašības ar arvien uzbāzīgāku peļņas motīvu. Attīstītās pasaules lielākajā daļā 20. gadsimta vidus "auklītes valstis", kas centās (ar dažādiem panākumiem) sniegt noteiktu atbalstu visiem pilsoņiem, tiek aizstātas ar neiejaukšanās politiku, kas pieņem, ka tirgus likumu spēks kaut kādā veidā ieviesīs sociālo taisnīgumu.

Tādējādi dievišķās sievišķības atdzimšana varētu pārstāvēt nevis izmaiņas sabiedriskajā domā, bet gan to, ko psihologi sauc par "kompensāciju". Jo vairāk mūslaiku kultūra sabradā ar sievišķību saistītās vērtības, piemēram, rūpes, skaistumu un līdzcietību, jo vairāk tās izpaužas zemapziņā. Individuālajā līmenī tās izpaužas sapņos un neirozēs, savukārt kolektīvajā kā spontāni un neizskaidrojami gadījumi (piemēram, neskaitāmi Marijas parādīšanās novērojumi), kā arī tādos sabiedrības interesi rosinošos darbos kā "Da Vinči kods". Tādējādi dievišķās sievišķības izpausmes varētu liecināt nevis par apburoša jaunā laikmeta sākšanos, bet gan par mūsdienu diskomforta aizsardzības mehānismu.

Tomēr man ir aizdomas, ka "Da Vinči koda" aicinājums skar ko dziļāku nekā šie prātojumi. Tas atspoguļo vispārēju izjūtu, kuru pieminēju jau šīs grāmatas ievadā, ka kristietībā kaut kā trūkst. "Da Vinči kods" ir detektīvromāns, un, kā vairumā tādu grāmatu, notikumus tajā virza varoņa nepieciešamība noskaidrot patiesos faktus vainīgo slepkavu un attiecīgi atklāt kristietības apslēpto patiesību. Bet grāmata ir tik valdzinoša arī tādēļ, ka noved varoni (un netieši arī lasītāju) pie kaut kā tāda, kas pastāv ārpus reālajām zināšanām: tā sasniedz savu kulmināciju gandrīz mistiskā pieredzē. "Uz brīdi," mēs lasām grāmatas beigās, "viņš [Lengdons] padomāja, ka dzird sievietes balsi… gadsimtiem senu dzīves gudrību… kas čukst no bezdibeņa dzīlēm."

Tādējādi "Da Vinči koda" kulminācija sagādā pieredzi, kas sniedzas pāri laikam un personāžiem. Kā jau noskaidrojām, grāmatā pasniegtie fakti ir šaubīgi. Tomēr kāda gan tam ir nozīme, vai Jēzus apprecēja Mariju Magadalēnu vai ne? Kāda gan atšķirība, vai viņu pēcnācēji ir izdzīvojuši līdz mūsdienām? Šobrīd to ir teju neiespējami noskaidrot. Tomēr vajadzība atmosties augstākā apziņas līmenī nav ne melīga, ne izdomāta. Liekot domāt, ka ceļš uz šādu pieredzi joprojām ir atvērts, "Da Vinči kods", par spīti visiem trūkumiem, ir devis milzīgu ieguldījumu mūsdienu pārrunās.

Dažādi gnostiskā mantojuma strāvojumi, kurus esam aplūkojuši šajā nodaļā, šķiet, tik tiešām ir pilnīgi nesavienojami. Dažos gadījumos šis mantojums ir pretrunīgs; tas ieņem nostāju pret vispārpieņemtajām sabiedrības paražām, kuras ierobežo indivīdu. Citos piemēros mūs saistošie spēki atrodas tuvāk nekā pašu jūga vēnas. Tomēr šī vienkāršā atšķirība uzvedina uz domām par ceļu, kas var novest pie garīgās brīvības.

Cilvēks bieži vien uzsāk garīgo ceļu, jo ir neskaidri neapmierināts ar savu ikdienas dzīvi. Tā varētu konfliktēt ar sabiedrības vispārpieņemtajām paražām un likt izdarīt secinājumu, ka tās ir muļķīgas un patvaļīgas. Garīgais ceļš tad kļūst par līdzekli, ar kuru paglābties no šī sociālā ieslodzījuma. Tomēr, ja izvēlētais ceļš būs patiess, cilvēks drīz viens sapratīs, ka mūs ierobežojošie spēki nebūt nav vienkārši kaut kur ārpusē, bet gan atrodas daudz tuvāk mums un tam, kas mēs, kā domājam, esam. Galu galā varam atklāt, ka ienaidniekam ir nosliece nostādīt mūs pret Visumu un paziņot to pašu, ko teica gnostiķu Ialdabaots: "Ks esmu Dievs, un nav neviena cita Dieva bez manis." Šādas atklāsmes ietekmē rodas iespēja atbrīvoties no melnā dzelzs cietuma.

10. nodaļa Gnosticisma nākotne

Kad Izakam Baševicam Zingeram, diženam seno ebreju Austrumeiropas štetlu zināšanu un vides glabātājam, jautāja, vai jidiša valodai ir nākotne, viņš atbildēja: "Pajautājiet labāk, vai tai ir tagadne."

Šis stāsts man ienāca prātā, kad domāju par gnosis nākotni. Tādā kontekstā, šķiet, būtu pamatoti aplūkot nelielu un apdraudētu kopienu, kas bieži vien tiek saukta par pēdējiem gnostiķiem, proti, Irānā un Irākas dienvidos dzīvojošos mandejus.

Mandeji ir viena no neskaitāmajām kopienām, kas izkaisītas Tuvajos un Vidējos Austrumos, tādām kā kurdu jezīdi un drūzi Libānā, kā arī Gudžarātas parsi Indijas rietumos, kuri ir palikuši uzticīgi senajam reliģiskajam mantojumam par spīti daudz lielāku nāciju naidīgumam un apkārtesošajām ticībām. Kaut arī mandeji tiek raksturoti kā gnostiķi, viņu reliģiskās pēdas nav atrodamas mūsu ēras 2. gadsimta k gnostiķu skolās. Viņi apgalvo, ka ir Jāņa Kristītāja sekotāji. Kā jau piederas viņu saknēm, mandeji lielu nozīmi piešķir rituālajai attīrīšanai ar ūdeni, kas nepieciešama, jo pastāv daudzi aptraipīšanās veidi, piemēram, menstruācijas laikā vai kontaktējoties ar musulmaņiem. Turklāt šim ūdeni vajag būt "dzīvam" tam jānāk tieši no straumes vai upes. Ūdens pudelēs vai mākslīgās tilpnēs tiek uzskatīts par "mirušu" un nespējīgu sniegt dzīvību jeb šķīstību.

Jau tas vien liek domāt, ka mandeji mūsdienās saskaras ar nopietniem izdzīvošanas draudiem. Tiklīdz ūdens krājumi ir izsmelti, visai kopienai jāpārvietojas uz jaunu vietu, tāpēc mūsdienās pastāvošais vides piesārņojums rada pilnīgi jaunus draudus viņu pastāvēšanai. Lai visu padarītu vēl sliktāku, mandeji ilgu laiku apdzīvoja Irākas dienvidu

purvainos reģionus. Šeit pēdējās pāris desmitgadēs viņi tika pakļauti kara radītājiem postījumiem, kā arī Irākas diktatora Sadama Huseina bīstamajām vajāšanām. Turot mandejus jeb "purva arābus" aizdomās kā iespējamo opozīcijas avotu, Sadams mēģināja iznīcināt viņu kopienu, sagraujot apkārtējo vidi. 20. gadsimta 90. gados viņš nosusināja purvus un pārvērta 95% no mitrās zemes, kas aizņem Masačūsetsas teritoriju, par tuksnesi; šo rīcību uzskata par gadsimta vides noziegumu.

Ir grūti pateikt, kā mandeji ir pārdzīvojuši šos straujos uzbrukumus. Daži avoti ziņo, ka pirms pēdējo 25 gadu kariem Irānā un Irākā dzīvoja apmēram 20 000 praktizējošu mandeju. Šim skaitlim šobrīd ir jābūt daudz mazākam.

Ja mandeji ir Jāņa Kristītāja sekotāji (viņi uzskata, ka Jēzus ir viltus mesija), kas tad padara viņus par gnostiķiem? Pārsvarā viņu teoloģiskie uzskati! Kaut arī mandeju teoloģija ir piekāpīga un pieņem daudzas sistēmas (kuras ne vienmēr ir savstarpēji savienojamas), būtībā tā runā par galveno principu, kas ir zināms kā "dzīvība", "diženā dzīvība" jeb "pirmā dzīvība". Galvenais princips veido gaismas valstību, kuru apdzīvo dievišķie starpnieki, kurus mandeji salīdzina ar kristietības eņģeļiem. Tomēr pastāv arī ļaunie spēki. Vienam principam, kas tiek saukts par Ruha ha-Qudsa jeb "Svētuma garu", ir asinsgrēcīgas attiecības ar brāli, kurš rada kosmisko čūsku, vārdā 'Ur, kas atgādina Oroborosu "savu asti ēdošu čūsku" no Rietumu ezoterisma. 'Ur attiecīgi rada redzamo kosmosu, kurā valda planētas un zodiaka zīmes. Šī ir tumsas pasaule. I.ai to atbrīvotu, kosmiskais pestītājs, vārdā Hibils Ziua, nolaižas lejā, bet nokļūst slazdā. Tāpat kā gnostiķu darba "Pērles himna" varonim, arī viņam ir nepieciešama atbrīvošana.

Pat šo nelielo detaļu apraksts parāda, cik ļoti mandeju mācība atgādina daudzas gnostiķu un citas līdzīgas ezoteriskās sistēmas. Tajās atrodams rašanās process, kas rada Visumu, tumsas princips, kas ierobežo un sašaurina, kā arī dažāda līmeņa būtnes, no kurām mēs, uz zemes mītošie, esam vistumšākie un nepilnīgākie. Pastāv arī nolaišanās šajā tumsas valstībā, kuru Filips K. Diks nosauktu par "dievišķo iebrukumu" ar divdomīgiem rezultātiem. Galu galā visi atbrīvosies, tomēr ras notiks tikai šī gadsimta beigās, kuru, kā saka mandeji, iznīcinās spēki no gaisa.

Apšaubāma kategorija?

Aplūkojot mandeju mācību, kāds varētu sākt domāt, ka viņu kosmoloģija līdzinās tai ekosistēmai, kura viņus uztur, sarežģīta, pārejoša un ar tieksmi uz sabrukumu. Grūti iedomāties, ka, teiksim, parasts students amerikāņu teoloģijas skolā pievērstu viņu teoloģijai kādu uzmanību, varbūt tikai izvēloties to par savas disertācijas tēmu. Sādu ideju nopietna uztveršana nosūta ikvienu uz teoloģisku nomali, liekot dibināt kārtējo baznīcu Kalifornijā vai rakstīt romānus, kā to dara Filips K. Diks.

Nav pārsteigums, ka noteiktas akadēmiskās aprindas uzbrūk gnosticismam. Pavisam nesen tradicionālie akadēmiķi publicēja divas grāmatas "Pārdomājot "gnosticismu": argumenti par labu šaubīgās kategorijas pārdomāšanai", kuru sarakstījis Maikls Viljams, un "Kas ir gnosticisms?", kuru sarakstījusi Kārena Kinga. Tajās apgalvots, ka pats termins ir pārāk problemātisks, lai tam vispār būtu kāda nozīme. Rezumēt šos argumentus būtu pārāk sarežģīti un nogurdinoši, tomēr abi būtībā paziņo, ka termins "gnosticisms" ir pārāk vienkāršs un neiederas daudzos tekstos un kustībās, kas sevi par tādām uzskata. Viljams, piemēram, apgalvo, ka ierastais priekšstats par gnostiķiem kā par "pasaules nīdējiem" ir nepareizs, jo viņiem patiesībā bija mazākas nesaskaņas ar Romas impērijas valdošo varu kā agrīnajiem pareizticīgajiem kristiešiem. Kinga saka, ka "visas tās dažādās izpausmes, v kas tiek sauktas par "gnostiskām", vienkārši neveido vienotu skaidrojumu, un patiesībā neviens no sākotnējiem materiāliem neiekļaujas standarta tipoloģiskajā definīcijā".

Kaut ari viņi ierobežo savus prātojumus ar kristiešu pirmsākumu un seno reliģiju pētījumiem, arī Viljamam un Kingai, iespējams, ir prātā tikpat dīvaina šī termina izmantošana, kādu atrodam Vogelīna, Blūma un citos mūsdienu avotos. Termins "gnosticisms" izmantots 2003. gada ziņojumā par Jauno laikmetu, kuru sagatavoja Vatikāna Pāvesta padome kultūras jautājumos. Tas citē pāvestu Jāni Pāvilu II, sakot:

Gnosticisms nekad pilnībā netika pametis kristietības pasauli. Tieši otrādi, tas vienmēr ir pastāvējis blakus kristietībai, dažkārt

pieņemot filozofiskas kustības apveidus, ber daudz biežāk iegūstot reliģijai vai reliģijas līdziniecei skaidri raksturīgas īpašības, kas, ja arī nav to paziņojusi, savā būtībā ir pretrunā ar visu, kas ir būtisks kristietim.

Atskaites autors piebilst: "Viens no šādiem piemēriem varētu būt redzams eneagrammā deviņu veidu instrumentā rakstura noteikšanai, kurš, ja tiek izmantots kā līdzeklis garīgai izaugsmei, ievieš kristieša ticības doktrīnā un dzīvē rikai neskaidrību."

Kaut arī ir saprotams, ka Vatikāns vēlētos skaidrot kristietību kā gnosticisma pretstatu, ir grūti saprast, kādā veidā eneagramma ir "gnostiska" jebkādā jēgpilnā nozīmē. Kneagramma patiesi ir "deviņu veidu" sistēma, lai noteiktu konkrētus psiholoģiskos izkropļojumus un nelīdzsvarotību. Tomēr tai nav nekādas saistības ne ar gnosticismu vai gnosis, ne ar "reliģiju vai reliģijas līdzinieci". Ironiski, bet eneagrammai ir jezuītu un benediktīniešu sekotāji, jo šī sistēma (ar nelielām izmaiņām) labi iekļaujas tradicionālās katoļu mācības deviņos nāves grēkos. Eneagrammas nosaukšana par "gnostisku", šķiet, parāda sava veida apjukumu par to, kas īsti ir gnosticisms.

Daļēji šāda apjukuma rezultātā Viljamsa un Kingas kritiķi ir ietekmējuši savus kolēģus. Pat Kleina Pegelsa savā pēdējā ārkārtīgi populārajā darbā "Neticamais" izvairās no termina "gnosticisms". Vai no šī termina vajadzētu pilnībā atteikties? Norāde par jēdziena "gnostisks" vienkāršošanu, protams, ir vērā ņemama, un šādā kontekstā Viljams un Kinga ir pārliecinoši. Brīdinot par pārāk vienkāršo attieksmi pret gnosticismu kā pret "pasauli noliedzošu" vai "ķermeni ienīstošu", viņu pieņēmumi ir konstruktīvi.

Tomēr Viljamsa un Kingas uzskati rada zināmas aizdomas. Dažus no viņu iebildumiem, šķiet, rada pārmērīga politiskā korektuma izjūta. Piemēram, Kinga saka: "Daudzie gnosticisma tipoloģiskie skaidrojumi… riek balstīti uz neizteiktu, bet nešaubīgu salīdzinājumu ar normatīvo kristietības, jūdaisma vai kādas "patiesās reliģijas" vēl neskaidrāku priekšstatu uzbūvi." Tas nozīmē, ka gnosticisms ir tik ilgi apzīmēts kā ķecerība, ka pars termins parasti nozīmē jau iepriekš pieņemtu un negatīvu pieeju šim priekšmetam. Tomēr ras šķiet pārāk

apzinīgi. Ir grūti padarīt šo terminu nievājošu, jo to pieņem tik liels skaits cilvēku.

Tas atklāj vēl ko citu. Kad kādu terminu sāk izmantot plašāka sabiedrība, speciālisti nereti no tā atsakās. Varam to novērot psiholoģijā, kur tādi vārdi kā "komplekss", "neiroze" un "histērija" reiz tika lietoti kā klīniskie termini, taču vēlāk atmesti, kad kļuva par sarunvalodas sastāvdaļu. Vai tiešām pāris zinātnieku kļuvuši neapmierināti ar terminu "gnosticisms" tikai tāpēc, ka tas savaldzina arvien lielāku skaitu vidusmēra cilvēku? Viljams piedāvā "gnosticismu" aizstāt ar terminu "bībeliskais demiurgisms". Lai kādi arī būtu zinātnieku nopelni šī termina neticamajā izmantošanā, tas noteikti nenonāks sabiedrības ikdienas valodā. Diez vai žurnāls Time tuvākā laikā sāks publicēt stāstus par "bībeliskā demiurgisma" atgriešanos.

Marvins Meijers, cits šīs jomas pētnieks, piedāvā daudz līdzsvarotāku pieeju. Sava nesenā darba "Jēzus gnostiskie evaņģēliji" ievadā Meijers raksta:

Es saglabāju pārliecību, ka terminus gnosis, "gnostisks" un "gnosticisms" joprojām var izmantot saprātīgā veidā, lai apzīmētu reliģiskās kustības, kas ir pastāvējušas kopš seniem laikiem. Galu galā vārds gnosis pārsvarā parādās gnostiskos un ķecerību pētošos tekstos, kā arī ķecerību pētnieku atsaucēs, kurās ar tādiem izteicieniem un attieksmi kā "viltus zināšanas (gnosis)" v Irenejs no Lionas un vēl citi skaidri norāda, ka cīņa noritēja par to, kuram tad ir tās patiesās zināšanas.

t

Tas nozīmē, ka gnosis un "gnostisks" senatnē bija svarīgi termini gan tiem, kuri uzskatīja sevi par gnostiķiem, gan tiem, kuri pret viņiem cīnījās.

Es pats neesmu pieķēries terminam "gnostisks". Sarakstot šo grāmatu, es diezgan labi apzinājos šī vārda trūkumus, un dažkārt man nācās krietni papūlēties, lai nošķirtu klasisko gnosticismu no tā pēctečiem. Tomēr šajā strīdā, manuprāt, Meijers ir daudz tuvāk patiesībai par saviem oponentiem. Lai kādas problēmas arī rastos, nosaucot kaut ko par "gnostisku", gan zinātnieki, gan vienkāršie cilvēki, iespējams,

turpinās to lietot. Pat ja viņi tā nedarīs, beigu beigās sāks lietot citu terminu ar vairāk vai mazāk līdzīgu nozīmi.

Kad runāju par gnosis un gnosticisma nākotni, attiecos pret to nevis kā pret nosaukumu, bet gan kā pret atklāsmju kopumu. Vai tām mūsdienās ir kāda vērtība? Ja tā, tad kāda būtu labākā pieeja tām?

Runāt par paša gnosticisma nākotni būtu tas pats, kas spriest par latīņu valodas izredzēm. Latīņu valodai pašai par sevi nav nekādas nākotnes. Katrā paaudzē to apgūst arvien mazāk un mazāk cilvēku, par katoļu baznīca ir atteikusies no tās kā liturģijas valodas. Šajā nozīmē latīņu valoda ir mirusi. Tomēr citā perspektīvā latīņu valoda nebūt nav mirusi. Tā turpina pastāvēt savos pēcnācējos romāņu valodās, kurās runā simtiem miljoni cilvēku apvidū, kas izpleties no Rumānijas līdz Patagonijai.

(inosticisms šajā ziņā ir līdzīgs. Klasiskās gnostiskās sistēmas ir izzudušas. Par spiti mūsdienu interesei, tās neatjaunosies kādā plašākā mērogā; tās arī ir pārāk neskaidras un grūti izprotamas, un mēs pārāk maz zinām par to, kā tās rika pielietotas praksē. Tomēr arī šīs mācības turpina pastāvēt savos pēctečos Rietumu ezotcriskās tradīcijas daudzveidīgajās izpausmēs: kabalā, ezoteriskajā kristietībā, hermētismā, rozenkreiceros un brīvmūrniccībā. (inosticisms nav miris; tas vienkārši ir mainījis savu apveidu, lai atbilstu dažādu laiku vajadzībām.

Tad kādas gan ir mūsu laika vajadzības un kā gnostiskais mantojums tām pievēršas? Lai atbildētu uz šo jautājumu, mums vajag spert soli atpakaļ un paskatīties uz problēmām, ar kurām saskaras mūsdienu tradicionālā kristietība.

Pestīšanas ierobežojumi

Kristietība, proti, katoļu, pareizticības un protestantisma kristīgās baznīcas, nes sevī cerību uz pestīšanu. Savā būtībā pestīšana ir atbilde grēka problēmai. Grēka jeb morālās kļūdas iespaidā mēs atdalām sevi no Dieva. Kristus grēku izpirkšana izlīdzina šo nelaimi un atjauno tiltu starp Dievu un cilvēku. Pieņemot Kristu, mēs atļaujam šim grēku izpirkšanas aktam likvidēt mūsu grēku un attīrīt savu pagātni Dieva priekšā.

Šīs idejas spēks ir acīmredzams. Kristietība nebūtu aptuveni divu miljardu cilvēku (aptuveni trešdaļas pasaules iedzīvotāju) reliģija, ja pestīšana neskartu dziļi paslēptu vajadzību. Cilvēki ir morālas būtnes, tādēļ agrāk vai vēlāk atklājam, ka mums ir morālas kļūdas. Kā mēs varam tās labot? Vienkārši mēģinājumi "atdarīt ar labu" ne vienmēr panāk vēlamo. Kompensācija ne vienmēr ir pilnīga, un nodarījums ne vienmēr ir labojams. Pat ja tas būtu iespējams, vainas izjūta rik un tā varētu saglabāties. Atļaujot Kristum simboliskā veidā uzņemties mūsu grēkus ar to nožēlas palīdzību, smagums tiek nocelts no mūsu pleciem, un mēs spējam turpināt dzīvi.

Šajā idejā atrodama dižena patiesība gan garīga, gan emocionāla -, un tā sniedz spēcīgu atbildi cilvēka vainas vispārējai problēmai. Tomēr tas, ka tā ir patiesība, vēl nenozīmē to, ka tā ir visa patiesība.

Kā to parādīja apustulis Pāvils, likums pats par sevi mūs neatbrīvos. Likums lai kādam likumam mēs arī pakļautos varētu būt nepieciešams cilvēku uzvedības regulēšanai, tomēr tas pats par sevi nevar sniegt dzīvei ne jēgu, ne mērķi. Kāds to pašu varētu pateikt par pestīšanu. Pestīšana, ja tā ir patiesa, atbrīvo no ierobežojumiem, lai mēs varētu turpināt jēgpilnu un mērķtiecīgu dzīvi. Tomēr tā pati par sevi nepiešķir jēgu vai mērķi; tā ir tikai vēl viens solis šajā virzienā. Izmantojot salīdzinājumu ar divpadsmit soļu programmu, palīdzības jautāšana augstākajiem spēkiem un atdarīšana ar labu tiem, kurus esam sāpinājuši, ir daļa no visa procesa; šīs darbības vien neveido vienotu v veselumu. Uzskatot, ka grēks un tā izpirkšana veido visu garīgo ceļu, mēs pārāk daudz pievērstos grēkam. Tas ir slazds, kurā nokļuva tradicionālā kristietība. Ticīgais turpina vaimanāt un sist sev pa krūtīm, jo īstenībā viņam nav nekā cita, ko darīt.

Vienā brīdī mēs saprotam, ka cilvēka stāvoklis ir kas vairāk par morāli vien. Tas arī atspoguļo atklāsmes trūkumu, sākotnējo neziņu vai apzināšanās zaudējumu, ko noteikti gnostiķu teksti ataino kā Sofijas krišanu. Mēs ne tikai darām sliktu, bet arī mūsu prāts ir izkropļots, pievēršoties kļūdainai realitātes uztverei.

Cilvēka stāvokļa svarīgākās problēmas uzskatīšana par izziņas, nevis morāles jautājumu bieži vien tiek attiecināta uz "Austrumu" mācībām, tomēr šai pieejai ir senas saknes arī Rietumos. Par piemēru var minēt

Sokrātā apgalvojumu, ka viss jaunums rodas no nezināšanas, Platona slaveno metaforu par alu, tāpat arī gnostiķu mācības. Šī doma pēdējā laikā ir nonākusi sabiedrības dienaskārtībā līdz ar dažādām filozofiskām atklāsmēm, piemēram, Kanta teoriju par kategorijām, kā ari neiroloģiju. Zinātne ir parādījusi, cik lielā mērā mūsu realitātes uztveri ierobežo nervu sistēmas filtri (šai idejai varam izsekot līdz pat Bleika Urizēnam).

Fiziķi ir spēruši soli tālāk, apgalvojot, ka filtri, kuri atsijā realitāti, veido ne tikai mūsu izzinošo spēju ierobežojumus. Kā tas ir labi zināms, kvantu teorija uzskata, ka pats novērošanas process maina novērotās lietas. Verners Heizenbergs, viens no kvantu fizikas pamatlicējiem, raksta:

Mēs vairāk nevaram runāt par daļiņas uzvedību neatkarīgi no novērošanas procesa. Tādējādi dabas likumi, kas ir matemātiski formulēti kvantu teorijā, vairāk nenodarbojas rikai ar vienkāršām daļiņām, bet gan ar mūsu zināšanām par tām. Tāpat vairāk nav iespējas jautāt par to, vai šīs daļiņas pastāv reālajā telpā un laikā vai ne.

Mūsdienu zinātnei tie ir galējie ierobežojumi. Šajā kontekstā nepastāv skatīšanās pāri pašam "novērošanas procesam". Tomēr gnostiskā tradīcija uzskata, ka šie ierobežojumi nav pilnīgi; pretējā gadījumā mums nebūtu nekādu cerību izglābties. Mēs pat nevarētu apzināties nepieciešamību pēc atbrīvošanās, jo mēs uztvertu pasauli, tajā neiedziļinoties. Tomēr mūsos ir kaut kas tāds, kas apzinās, ka šī nav pilnā aina un lietām tā nevajadzētu notikt. Šādas atklāsmes liecina par pareiza garīgā ceļa uzsākšanu. Tāda, kurā apziņa patiesais "es" jeb "paradīzes valstība" sāks novērsties no pasaules un meklēt augstākus realitātes līmeņus. Savā būtībā šis ir nepieķeršanās process.

Vairums kristietības sekotāju uzskata mīlestību par augstāko vērtību, tomēr Meisters Fkharts tam nepiekrīt. Viņš raksta: "Nepieķeršanos es vērtēju augstāk par mīlestību." Pēc Ekherta domām, šī nepieķeršanās pasaulei un tās radītajai pieredzei ved cilvēku pretī Dievam. "Pieredzei vienmēr ir jābūt kaut kā pieredzei, tomēr nepieķeršanās pietuvina cilvēku tik tuvu nullei, ka neviens cits, izņemot Dievu, neizretinās pietiekami, lai tajā nokļūtu ienāktu savrupā sirdī." Šis apgalvojums īsumā apkopo gnosis ceļu patiesā "es" atbrīvošanu no paša pieredzes ierobežojumiem, lai tas spētu apvienoties ar Dievu.

Atbrīvošanās caur gnosis var norisināties pilnīgi un spontāni; pasaules reliģiskajā literatūrā tiek minēti daudzi šādi gadījumi. Tomēr tā notiek reti. Vairumam cilvēku atmodas process ir pakāpenisks un ved pie dažādiem pieredzes līmeņiem. Tas nozīmē, ka pieredze maina savu izpausmi vairākas reizes, pirms kāds nonāk līdz pieredzei ārpus sevis. Kaut ari šis process var mainīties no indivīda uz indivīdu, vispārējie pamatprincipi ir pietiekami skaidri, un tos ir jēga pieminēt. Šie līmeņi tiek aprakstīti ar dažādiem tēliem: gnostiķi cēlās augšup cauri neredzamām valstībām, Dantes varoņi ceļoja cauri paradīzes sfērām, kabalistu ceļš ved cauri sfērām (sefirot). Tas ļauj uztver ezoteriku tās patiesajā nozīmē tā ir zinātne par iekšējiem atmodas līmeņiem. Tāpat kā vienmēr, arī šobrīd ezoterika ir būtiska Rietumu garīgās tradīcijas sastāvdaļa, lai gan baznīcas reti kad uzņem to kā gaidītu viešņu.

Patiesā "es" atbrīvošana no pasaules neizslēdz ētisku uzvedību; tā ļauj vieglāk piekopt to. Nepieķeršanās ārējām lietām ļauj mīlēt mūsu līdzcilvēkus, jo cilvēks ir brīvs no vajadzības pēc lietām un slēptu cerību lološanas. Mīlestība pārtop par kaut ko lielāku nekā vienkāršs darījums vai izdevīgs ieguvums. Tajā pašā laikā gnostiķi ir mazāk norūpējušies par morāles likumiem un normām, kas būtībā ir tikai ceļvedis. Lūk, ko nozīmē būt brīvam no likuma!

Iedomātais draugs

Evaņģēliskie kristieši, lasot šīs lapas, varētu žēloties, ka šādi aprakstītais gnosis ir tikai neskaidrs un izplūdis aizvietojums personīgām attiecībām ar Jēzu Kristu. Tomēr, kas īsti ir šīs "personīgās attiecības" ar Jēzu? Protams, ir iespējams pieredzēt Kristu vai kādu citu diženu meistaru un skolotāju, kas vairs nepastāv fiziskā veidolā; šādu pieredžu ir pārāk daudz un tās ir pārāk labi dokumentētas, lai tiktu atmestas kā nejaušības. Tomēr, kaut arī šāda pieredze ir iespējama, tā nav plaši izplatīta. Tas noteikti nav kaut kas tāds, ko kāds neviļus pieredz, lai cik tam sevi arī veltītu. Tikai daži cilvēki ir devuši jebkādu norādi par to, ka šāda pieredze viņiem ir bijusi. Tas liek jautāt, kas tā ir par pieredzi, kurā viņi "piedzimst no jauna"? Bieži šķiet, ka tas ir kaut kas vairāk par neīstām personīgām attiecībām ar Jēzu. Ticīgais izveido prātā attēlu ar Jēzu, kuru viņš ir iepazinis Bībelē vai baznīcas apmeklējumu laikā, prāts tad liek šim attēlam parādīties dzīvē (kas viņam nesagādā nekādas grūtības), un tad šim cilvēkam ar iztēles augli veidojas attiecības. Daudziem cilvēkiem Jēzus nav nekas vairāk par iedomātu draugu. Ja arī kādam nejauši gadās piedzīvot patiesu dievības pieredzi, viņš to pieņem tikai tādā gadījumā, ja šī pieredze atbilst iepriekš izveidotajiem priekšstatiem. Pretējā gadījumā viņš to ienīst un baidās no tās kā no velna lamatām.

Lai cik skarbi skanētu šis raksturojums, tas ir daudzkārt maigāks par apsūdzībām, ar kurām svaidās daudzi evaņģēliskie kristieši par citu cilvēku garīgo pieredzi, kura (cik un viņi piešķir tām jebkādu realitāti) bieži vien tiek noliegta kā dēmonu izsaukti māņi. Tas nenozīmē, ka cilvēks nespēj pieredzēt īstu Kristus klātbūtni, kura pati par sevi ir gnosis paveids. Tomēr izskatās, ka daudzi cilvēki piedzīvo šīs "jaunās piedzimšanas" pieredzes tikai tāpēc, ka tas tiek no viņiem gaidīts. Drīz vien viņi atklāj, ka šīs pieredzes ir nevērtīgas. Tikpat bieži gadās, ka pati pieredze ir bijusi spēcīga, tomēr baznīca izvairās no rās ar tik daudzām morālām, ar doktrīnu un pat politiku saistītām prasībām, ka cilvēki zaudē ilūzijas un jūtas sarūgtināti.

Kā jau teicu grāmatas ievadā, pastāv liela vajadzība pēc skolotājiem un konsultantiem ar pietiekamu pieredzi garīgajās jomās, lai tie spētu palīdzēt meklētājiem atšķirt reālu pieredzi no "tā saucamā viltus gnosis". Ari tas norāda uz vajadzību pēc ezoteriskas apmācības, kas ir saistīta tieši ar šiem jautājumiem. Tomēr ezotertika ir izstumta no tradicionālās kristietības. Fundamenālisti to uzskata par velna darbu, savukārt liberāļi par pārāk senatnīgu. Rezultātā cilvēki, kuri dodas pie saviem priesteriem un mācītājiem, lai dalītos ar šādu pieredzi, parasti saņemt neapmierinošas atbildes un bieži vien pilnībā pamet reliģiju, secinot, ka no tās nav nekādas jēgas, ja pat profesionāļi neko nezina. Iespējams, viņi pievēršas alternatīvajām reliģijām vai Austrumu tradīciju skolotājiem, kuri, pašiem par laimi, bieži vien sniedz labāku atbildi.

Ticība, saprāts un gnosis

Tad kāda gan loma būs vai vajadzētu būt gnostiskajam mantojumam civilizācijas nākotnē? Viens no mūsdienu izcilākajiem ezotcrikas pētniekiem Vouters Dž. Hanegrāfs, hermētisma filozofijas vēstures profesors Amsterdamas Universitātē, savas grāmatas "Jaunā laikmeta reliģija un Rietumu kultūra" beigās norāda dažas lietas, kuras ir vērts atkārtot.

Pēc Hanegrāfa domām, Rietumu civilizācijas saknes meklējamas trijos impulsos: saprātā, ticībā un gnosis. Saprāts uzskata, ka "patiesība, ja to vispār var iegūt, var tikt atklāta, tikai izmantojot cilvēka racionālās spējas vai un kopā ar sajūtām, vai bez tām". Turpretī ticība saka, ka saprāts pats par sevi nesniedz pilnīgas atbildes, jo tās iespējams iegūt tikai no pārpasaulīgās valstības un tiek saglabātas dogmās, pārliecībās un svētajos rakstos. (Inosis māca, ka "patiesību var atklāt rikai personīgas un iekšējas atklāsmes rezultātā… Šo "iekšējo zināšanu" nevar nodot ar saraustītās valodas palīdzību (tas pazeminātu pārdzīvojumu līdz racionālo zināšanu līmenim). Tā arī nevar būt ticības avots… jo ļaunākajā gadījumā šeit nav citas autoritātes kā viens paša iekšējā pieredze."

Hanegrāfs saprātu konstruē zinātnes vajadzībām, savukārt ticību oficiālās kristietības prasībām. (Viņš gan uzsver, ka šīs kategorijas nav vienīgais izņēmums: daudzi kristietības paveidi lielu nozīmi piešķir saprātam, un arī zinātne var atzīt ticību autoritātei.) Rietumu civilizācijai, it īpaši pēdējos gadsimtos, bijis raksturīgs saprāta un ticības

I pretnostatījums.

Gnosis tika vērtēts daudz zemāk. Lai gan Hanegrāfs to nav atzinis, iemesls ir skaidrs. Uzsverot tiešu garīgu pieredzi, gnosis bieži nesader ar reliģijā atklāto perspektīvu: ja tev parādās Dievs, viņš iespējams, arī "viņa" vai "tas" varētu neizskatīties kā uz Siksta kapelas griestiem. Tā kā gnosis ir pārpasaulīgais saprāts, daudzi ir nonākuši pie secinājumiem, ka tas ir "iracionāls". Tādējādi lielākajā daļā Rietumu vēstures periodu (kā redzējām, renesanse ir vienīgais izņēmums) gnosis ir bijis sociāli atstumts. Kā Hanegrāfs teica: "Uz gnosis balstītās tradīcijas tika uzskatītas par sava veida tradicionālo Rietumu pretkultūru."

Hanegrāfs par to vairāk nerunā, tomēr būtu loģiski izmantot viņa premisas, lai spertu nākamo soli, proti, pieņemtu, ka Rietumu sabiedrībai gnosis vajadzētu nevis sociāli atstumt vai pat nicināt, kā tas bieži notiek, bet gan pieņemt kā līdzvērtīgu tradicionālās zinātnes un reliģijas duālajai autoritātei. Šī vajadzība mūsdienās strauji kļūst lielāka, jo zinātne un reliģija arvien vairāk konfliktē un sanaidojas, kā to apliecina pēdējie strīdi par tādām tēmām kā kreacionisms un cilmes šūnu pētījumi. Ja šiem konceptiem netiks pievērsta uzmanība, ticība un saprāts, šķiet, turpinās arvien vairāk attālināties. Nav vajadzīga liela iztēle, lai iedomātos to postu, kas varētu rasties tā rezultātā.

Tie, kuri iemieso sevī trešo impulsu, proti, gnosis, varētu palīdzēt izveidot tiltu starp šīm nesaskaņām. Dažos gadījumos gnosis šķiet ideāli piemērots šim uzdevumam. Tāpat kā zinātne, tas balstās uz pieredzi; tāpat kā reliģija tas atzīst pārpasaulīgo realitāšu pastāvēšanu. To nekad nevarēs novest līdz vienkāršas ticības vai saprāta līmenim; pretējā gadījumā tas būtu vienīgi šo divu pieeju paveids. Ja tajā nopietni ieklausītos, tas varētu palīdzēt radīt lielisku sintēzi starp spēkiem, kuri šobrīd izskatās pilnīgi pretnostatīti.

Protams, neizskatās, ka tuvākajā nākotnē kaut kas tāds varētu notikt. Dažāda veida esošie nodibinājumi izrāda pavisam nelielu interesi par gnosis. Turklāt ir pilnīgi neskaidrs, kurš no mūsdienu gnostisko impulsu pārstāvjiem tas varētu būt. Arī vēsture mums pastāvīgi māca vienu un to pašu: pēkšņas izmaiņas lietu kārtībā ir ne tikai iespējamas, bet arī gaidāmas. Gnosis tomēr varētu ieņemt mūsu civilizācijā sev pienācīgo vietu.

Nav svarīgi, kāda varētu būt gnostiskā mantojuma nākotne, jo pastāv viena lieta, kuras nākotne ir noteikta, un tas ir pats gnosis tieša garīgā atmoda, kas gaidīta vai negaidīta nāk pie lielākām un mazākām personībām. Tā nav kādas reliģijas īpašums, lai gan ikviena no tām mēģina to padarīt par savu; atmodu var izraisīt meditācija vai kāda garīga prakse, tomēr bieži vien tā ir kā vēja brāzma, "kas pūš turp, kurp vēlas", parādoties tur, kur ir vismazāk gaidīta vai pat vēlama. Meklēts vai nē, cienīts vai nē, bet gnosis vienmēr paliks ar mums. Tās ir gan mūsu iedzimtās tiesības, gan liktenis, kurš agri vai vēlu piemeklēs ikvienu no mums.

Skaidrojošā vārdnīca

Abasīda kalifāts: kalifāts (islama valstu pārvaldes iekārta, kas apvieno musulmaņus vienotā politikā) Tuvajos Austrumos, ko dibināja viena no varenākajām musulmaņu dinastijām Abasīdi. Abasīdu kalifāts pastāvēja no 750. gada, kad beidza eksistēt Umajādu kalifāts, līdz 1258. gadam, kad lielu daļu no kalifāta pak[āva Mongoļu impērija.

Advaita Vēdanta: Vēdanta ir viena no hinduisma filozofijas ortodoksālajām skolām (tulkojumā "Vēdu nobeigums"). Advaita ir viens no šādas skolas paveidiem, kuras galvenā ideja bija šāda: "Brahma ir reāls, bet pasaule nereāla. Dživa (atsevišķa dvēsele) un brahmans ir viens un tas pats." Šādā veidā sistēma skaidro ari slaveno upanišādu paziņojumu tat tvani asi jeb "tu esi tas". Pētnieki uzskata Advaitu Vēdantu par dabiskāko, loģiskāko un precīzāko upanišādu skaidrojumu.

Atona kalns: kalna (tiek saukts arī par "svēto kalnu"), kā arī pussalas nosaukums Grieķijas austrumos. Grieķijas administratīvajos rajonos šis apvidus tiek saukts arī par "Svētā kalna autonomo klosteru valsti", tomēr, neskatoties uz šo no>. saukumu, tā nav pastāvīga valsts. Tā ir kopienas pašpārvalde, kurā iekļaujas 20 pareizticīgie klosteri, kuri atrodas tiešā Konstantinopoles patriarha pārvaldē. Šī vieta ir lielākais pareizticīgo klosteru centrs.

Ajavaska: psihotrops dzēriens, ko parasti izgatavo no koku liānas vīteņaugiem, sajaucot tos ar dažādu sugu augiem. Dzērienu reliģiskiem nolūkiem izmanto vairākas Amazones lietusmežu iezemiešu ciltis. Tas tiek lietots kā reliģisks sakraments un ir viena no šamanismā visvairāk izmantotajām psihotropajām substancēm.

Akvitānijas Eleonora: Akvitānija atrodas Francijas dienvidrietumos. Eleonora bija Viljama VIII meita, kura valdīšanas laikā (1058-1086) Akvitānijā ļoti strauji attīstījās kultūra, īpaši literatūra. Eleonora apprecēja savu aizbildni Luiju VII no Francijas un sekoja viņam krusta karā. Kad radniecības dēļ šī laulība tika anulēta, 1152. gadā viņa apprecējās ar Luija VII lielāko ienaidnieku Henriju II

no Anglijas. Eleonora uzturēja elegantu bruņniecisko tiesu Puatjē. Viņas dēli Ričards un Džons bija ne tikai Anglijas karaļi, bet arī Akvitānijas hercogi.

Alberts Šveicers: Vācijas un vēlāk Francijas teologs, ērģelnieks, filozofs, ārsts un medicīnas misionārs (1875-1965).

Aleksandrijas Filons: izcils ebreju helēnisma laika teologs, jūdaisma mācības aizstāvis un reliģiozais domātājs, kurš atstāja lielu ietekmi uz nākamajiem teologiem ar savu Bībeles skaidrojumu metodi un mācību pnr Logošu.

Alisters Kraulijs: dzimis kā Edvards Aleksanders Kraulijs (1875-1947), britu okultists, rakstnieks, alpīnists, filozofs, dzejnieks un jogs. Ietekmīgs vairāku okulto organizāciju (piemēram, Zelta Ausmas ordeņa un Ordo Templi Orientis) biedrs.

Amonijs Sakass: (175) grieķu filozofs, kurš apvienoja Platona un Aristoteļa darbus un izveidoja filozofisku sistēmu, kuras mērķis bija apvienot visas zināmās reliģijas.

Angļi, sakši un juti: seno ģermāņu ciltis, kns 5. gadsimtā ieradās Britānijā, kad to bija pametuši romieši. Viņi, šķērsojot Ziemeļjūru, apmetās šeit, izspiežot, iznīcinot vai asimilējot senos iedzīvotājus ķeltus (britus).

Anima: "dzīvības spēks" jeb "dvēsele" sieviešu dzimtē. Tas ir Junga psiholoģijas ieviests termins, lai apzīmētu ar sieviešu dzimti saistītos arhetipiskos veidolus.

Antignostiska polemika: polemika ir teoloģisks raksts, kurā tiek izteikti argumenti par vēsturi vai strīdīgiem reliģiskiem jautājumiem. Šajā gadījumā antignostiska polemika ir vērsta pret gnosticismu.

Antinomianisms: mācība, kura pārmērīgi ignorē Vecās Derības baušļus, jo pieņem, ka atdzimušam cilvēkam nav vajadzības pēc kāda ārišķīga likuma un visi viņa darbi ir labi. Teorētiski tas nozīmē, ka cilvēkam, kurš ir apguvis evaņģēlijus un nožēlojis grēkus, nav vajadzības apgūt Vecās Derības baušļus.

Apokrifiskic evaņģēliji: termins "apokrifs" radies no grieķu vārda apocrypha, kas nozīmē "apslēptas lietas" un parasti rika izmantots kristietībā, lai apzīmētu darbus, kuri, pēc baznīcas domām, nav apustuļu sarakstīti, pat ja tiek apgalvots pretējais. Šie evaņģēliji tika sarakstīti mūsu ēras 1. un 2. gadsimtā un netika izplatīti plašākai sabiedrībai. Parasti tajos tiek aprakstīts Jēzus dzīves laiks (piemēram, agra bērnība), kurš netiek pieminēts citos evaņģēlijos. Ir vairāk nekā 50 šādu evaņģēliju, lai gan par kanoniskajiem (baznīcas atzītajiem) tiek uzskatīti tikai četri.

Apokrifs: sens, anonīms, ar Bībeles sižetiem saistīts sacerējums, ko neatzīst oficiālā baznīca. Termins "apokrifs" nāk no grieķu vārda apocrypha, kas nozīmē "apslēptas lietas".

Arhetipiskais psihologs Džeimss Hilmans: amerikāņu psihologs (1926-2011), kurš mācījās K. Ci. Junga institūtā Cīrihē, izveidojot pats savu arhetipiskās psiholoģijas kustību. Vēlāk uzsāka privātpraksi un līdz pat nāvei strādāja savā mājā Konetikutā.

Aršakidu dinastija: persiešu valdnieku dinastija, kas sākās ar valdnieku Aršaku, kurš iekaroja šo teritoriju 3. gadsimtā pirms mūsu ēras.

Bafomets: ļauna Dieva nosaukums. Pirmo reizi parādījies 1195. gadā trubadūra poēmā kā vārda "Muhameds" latiņu forma. Procesā, kuru baznīca uzsāka pret templiešu ordeni, šo nosaukumu izmanto kā vienu no Sātana vārdiem, kuru saskaņā ar inkvizīcijas izmeklēšanas datiem slepenos rituālos pielūdza ordeņa bruņinieki. Vēsturiski to nevar ne apstiprināt, ne noliegt. Bafometā mācītāji redzēja pašu velnu, tādēļ apsūdzēja templiešus ķecerībā, kā rezultātā ordeņa vadība tika sadedzināta sārtā, bet pārējie biedri bēga. Pastāv liela iespēja, ka templiešu Bafometa pielūgšana bija melīga apsūdzība un šo informāciju inkvizīcija izplatīja ar nodomu, lai atrastu iespēju apsūdzēt templiešus ķecerībā un tādā veidā atrisinātu ordeņa radītās problēmas Francijas karaļa Filipa IV varai un pašai Romas baznīcai.

Baltazars Valters: (1558-apmēram 163 1) vācu ārsts un kristietis, kurš apguva kabalu, būdams Izaka Lurias sekotājs. Viņa pētījumi šajā jomā nozīmīgi ietekmēja vēlākos Jākoba Bēmes darbus.

Baznīcas tēvs Hieronims: (347—420) bija katoļu priesteris, mācītājs, teologs un vēsturnieks. Viņš ir atzīts par katoļu svēto un baznīcas doktoru. Viņš ir dzimis Dalmācijas pilsētā Stridonā. Hieronims ir ievērojams ar to, ka uzrakstīja Vulgātu Bībeles tulkojumu latiņu valodā. Tāpat viņš iztulkoja no ebreju valodas Veco Derību un veica vairākus Jaunās Derības tulkojuma labojumus. Pirms tam viņš daudz pētīja svētos rakstus un apguva ebreju valodu.

Baznīcas tēvs lrenejs no l.ionas: dzimis Mazāzijā kristīgā ģimenē. Viņa skolotājs bija svētais Smirnas bīskaps Polikarps, kurš veicināja sava skolnieka augšanu ticībā un svētumā. 177. gadā lrenejs kļuva par priesteri, vēlāk par Lionas bīskapu un pāvesta Viktora I padomnieku. Ar lielu dedzību un panākumiem viņš izplatīja evaņģēliju mācību Gallijas apgabalos. Savos rakstos lrenejs asi vērsās pret ķecerībām, runāja par cilvēku aicinājumu un Baznīcas noslēpumu.

jPilderbergas grupas: atsauce uz sazvērestības teoriju izvirzīto ideju, ka pasaulē esošās ekonomiskās un politiskās problēmas tiek radītas, pateicoties nelielu, bet ietekmīgu cilvēku grupu darbībām. Viena no tādām ir Bilderbergas grupa, kurā ik gadu satiekas ietekmīgākie Ziemeļamerikas un Eiropas pilsoņi, lai veltītu vienu trešdaļu laika valdības un politikas apspriešanai, bet abas pārējās jautājumiem, kas saistīti ar finansēm, ražošanu, nodarbinātību, izglītību un komunikāciju. Pirmā šāda sapulce notika Nīderlandes pilsētā Osterbīkā viesnīcā Hotcl de Bilderberg, no kurienes ari cēlies šīs grupas nosaukums. Tiek uzskatīts, ka šajās sapulcēs pasaules bagātākie un ietekmīgākie cilvēki lemj pārējās cilvēces likteni.

Bultmana, Tilliha un Karla Barta teoloģija: atsauce uz slavenākajiem 20. gadsimta kristietības teoloģijas pētniekiem. Rūdolfs Bultamans (1884-1976) ir pazīstams ar savu Jaunās Derības analīzi un uzskatu, ka Jēzus pastāvēšanas fakts ticībai ir svarīgāks nekā viņa dzīves notikumi, Pols Tillihs (1886-1965) ir viens no ietekmīgākajiem teologiem, kurš ir slavens ar saviem Atklāsmes grāmatas simbolu skaidrojumiem, lai sniegtu atbildes uz cilvēka eksistenciālajām problēmām. Karls Bārts (1886-1968) tiek uzskatīts par diženāko protestantu teologu, jo ieviesa jaunu dialektiskās teoloģijas novirzienu, kurā uzsvēra dievišķās patiesības paradoksālo dabu (Dievs savās attiecībās ar cilvēku pauž gan žēlsirdību, gan Dieva sodu). Aktīvi cīnījās pret nacismu un nosodīja Vācijas baznīcas atbalstu Hitlera režīmam.

Cilmes šūna: nediferencēta šūna, kādas ir visos daudzšūnu organismos; tās var dalīties meitšūnās un difercncēties cita veida šūnās. Cilmes šūnas nodrošina organisma nemitīgu atjaunošanos. Visvairāk cilmes šūnu ir embrionālajā un bērnības attīstības posmā, kad to uzdevums ir veidot orgānus.

Cisterciešu ordenis: Romas katoļu baznīcas mūku un mūķeņu ordenis, dibināts 1098. gadā Burgundijā (tagad Francijā). Cisterciešu ordeņa mācības pamatā ir uzsvars uz roku darbu un pašpietiekamību, agrāk cisterciešu klosteri sevi uzturēja ar lauksaimniecību un alus darīšanu. Mūki tradicionāli valkā baltas drēbes, tādēļ vēsturiski tika dēvēti par "baltajiem mūkiem" iepretī "melnajiem mūkiem" jeb benediktīniešiem.

Dalmācija: Horvātijas vēsturiskais reģions Adrijas jūras austrumu krastā.

Daoisms: ķīniešu klasiskās filozofijas virziens, mācība par dao. (Viena no ķīniešu klasiskās filozofijas pamatkategorijām, sākotnējā nozīme "ceļš", vēlāk "lietu dabiskā kārtība", "likumsakarība", "pareiza rīcība".)

Datilo: Piko della Mirandolas noslēpumainais skolotājs, kurš daudz rakstīja par maģiju, tomēr izdeva tikai vienu grāmatu. Datilo pasniedza sevi kā kabalistu, slēpjoties aiz dažādiem pseidonīmiem. Visvairāk bija zināms ar komentāriem par Sefer Jetzirah.

Dāvids Štendls Rasts: katoļu benediktiešu mūks (dzimis 1926. gada 12. jūlijā Vīnē), slavens ar savu aktīvo dalību dialoga veidošanā starp ticībām.

Deivids Houkins: Bērklijas Universitātes profesors (1913-2002), kurš kopā ar 1 Ierbertu A. Simonu izstrādāja 1 loukina-Simona teorēmu un interesējās par matemātiku, ekonomiku, bērnu izglītības un ētikas jautājumiem.

Demokrits: sengrieķu filozofs un atomisma aizsācējs, Levkipa kolnieks. Dēmokrits piedzima ap 460. g. p.m.ē. Trāķijā.

Dienvidu baptisti: Savienotajās Valstīs izveidota kristiešu konfesija, kas ir lielākā baptistu apvienība pasaulē un lielākā protestantu kopiena Savienotajā Valstīs ar vairāk kā 16 miljoniem biedru 2012. gadā. Šī kristiešu konfesija ir otra lielākā ASV uzreiz pēc katoļu baznīcas. Ticīgie tiek saukti par "dienvidu" baptistiem, jo kopiena tika izveidota ASV dienvidu štatos.

Dominiks Gusmans: saukts arī par svēto Dominiku (1170-1221), Spānijā dzimis kātoju svētais, dominikāņu mūku ordeņa dibinātājs. Iestājās kanoniķu mūku ordenī. 1203. vai 1204. gadā Kastīlijas karaļa Alfonso VIII uzdevumā pavadīja bīskapu diplomātiskā ceļojumā uz Dāniju. Brauciena laikā caur Dienvidfranciju redzēja albiģiešu (kataru) piekritēju darbību. 1214. gadā kopā ar vēl dažiem mūkiem Tulūzā nodibināja reliģisku organizāciju, kuru 1216. gada decembri pāvests atzina oficiāli, nosaucot par Ordo Praedicatorum, tomēr bieži sauca dibinātāja vārdā par dominikāņiem. Izvēlēdamies dzīvot Romā, svētais Dominks atlikušajā dzīves laikā daudz ceļoja, dibinādams ordeņa kopienas. Dominikāņi kļuva par vienu no galvenajiem inkvizīcijas balstiem un ķecerību apkarotājiem.

Džoisa Stīvens Dedals: rakstnieka Džeimsa Džoisa literārais otrais ego, kurš tiek aprakstīts viņa divu sējumu lielajā autobiogrāfiskajā romānā, kā arī darbā "Uliss". Tajos viņš ir galvenais negatīvais varonis.

Džons Sperovs: (1615-nāves laiks un apstākļi nav zināmi) pēc izglītības jurists. Viņš bija Jākoba Bēmes darbu tulkotājs un skaidrotājs, kurš pirmais sniedza pilnīgu un ticamu šo darbu tulkojumu.

Džordžonc: īstajā vārdā Džordžo Barbarelli da Kastelfranko (1476z1477-1510), itāļu mākslinieks, venēciešu glezniecības skolas pārstāvis un viens no diženākajiem renesanses "zelta laikmeta" pārstāvjiem.

Džozefs Džikatila: Džozefs ben Ābrahāms Džikatila (1248-1305), spāņu kabalists, Ābrahāma Abulafija students. Pazīstams ar ebreju burtu pārnesumiem skaitļu formā un svēto vārdu pētījumiem.

Džozefs Kembels: amerikāņu mitoloģijas pētnieks (1904-1987), visvairāk pazīstams ar saviem darbiem salīdzinošajā mitoloģijā un teoloģijā. īpašu popularitāti viņš ieguva, pateicoties žurnālista Bila Moijersa veidotajām televīzijas intervijām, kā arī savai ietekmei uz Džordžu Lūkasu, kurš nosauca viņu par iedvesmas avotu filmai "Zvaigžņu kari".

; Džuzepe Garibaldi: Itālijas militārais un politiskais līderis (1807-1882). Itālijas nacionālais varonis, kuram bija liela nozīme Itālijas apvienošanā.

Edikts: senajā Romā amatpersonas paziņojums, rīkojums, pavēle.

Edvards Gibons: angļu vēsturnieks un Parlamenta loceklis (1737-1794). Viņš kļuva pazīstams ar darbu "Romas impērijas pagrimuma un sabrukuma vēsture", kas tika publicēts sešos sējumos.

Efesas pirtis: atsauce uz gadījumu Efesas pilsētā (tagadējā Turcijas teritorijā), kurā Jānis Evaņģēlists, redzot Kerintu pirtī, sacījis saviem mācekļiem: "Bēgsim ātri, lai neaizejam bojā līdz ar šo cilvēku, jo tur iekšā ir Kerints patiesības ienaidnieks."

Egalitārisms: utopiska nostādne, ka visiem sabiedrības locekļiem vajadzētu būt vienlīdzīgiem.

Egalitars: izlīdzinošs, nolīdzinošs; tāds, kas atzīst principu, ka visiem cilvēkiem jādod vienādas tiesības un iespējas.

Eklektisks: bezprincipiāls, mehānisks dažādu idejisko virzienu, teoriju utt. savienojums; konsekvences trūkums (piemēram, uzskatos).

Kleina Pegelsa: teoloģijas profesore Prinstonas Universitātē, kas plaši pazīstama ar saviem gnostisko evaņģēliju pētījumiem un par šo tēmu sarakstītajām populārajām grāmatām.

Eloīza un Abelārs: atsauce uz traģisko franču mīlas stāstu starp skolnieci un skolotāju, kuru aprakstīja angļu rakstnieks Aleksandrs Poups.

Emanācija: neoplatonisma un gnosticisma mācībā pasaules rašanās izskaidrojums ar dievības radošās enerģijas izplūšanu.

Emīls Dirkems: (1875-1917) ebreju izcelsmes franču sociologs. Viņš bija pārliecināts, ka sabiedrība ir veselums, kas ir lielāks nekā tās daļu summa. Sabiedrības uzbūves pamati ir likumi, tradīcijas, institūcijas un organizācijas. Sociālos fenomenus nevar reducēt uz indivīdu psiholoģiskajām vai bioloģiskajām iezīmēm.

Empedokls: Senās Grieķijas filozofs, politiķis un ārsts (483—423 p.m.ē.). Dzīvojis un darbojies sengrieķu kolonijā Sicīlijas dienvidrietumu piekrastē. Empedokla filozofija ir balstīta uz četriem pamatelementiem: zemi, ūdeni, gaisu un uguni. Pitagora skolas ietekmē atbalstījis reinkarnācijas teoriju. Tiek uzskatīts, ka Empedokls ir pēdējais no Senās Grieķijas filozofiem, kas savus darbus rakstījis dzejā. Pēc izcelsmes aristokrāts.

Eneagramma: (no grieķu vārdiem eiinca jeb "deviņi" un grammos jeb "figūra") psiholoģijas aprindās neatzīts modelis, kas apraksta cilvēka personības uzbūvi. Tajā tiek aprakstīti deviņi dziļi zemapziņā noslēpti dzinuļi un to ietekme uz pasaules uztveri, domāšanas veidu, emocionālo un uzvedības modeli, kas veido deviņus cilvēku tipus (enneatipus). Šis modelis tika izstrādāts 20. gadsimta 70. gados un pārsvarā balstās uz Oskara Ičazo un Klaudio Naranho darbiem. Zināmu ietekmi uz šo modeļu izstrādi atstāja arī Georgiia Gurdžijeva idejas.

Eparhija: apgabals, kas atrodas bīskapa pārziņā (pareizticīgo baznīcā).

Eseni: ebreju sekta Jūdejā (2. gadsimta otrā puse pirms mūsu ēras mūsu ēras 1. gadsimts); sekta izveidoja askētisku mūku ordeni, dzīvoja kopienā, atsacījās no upurēšanas, karadienesta, tirdzniecības un citām darbībām.

Eskjū kodekss: pergamenta manuskripts, kurš atrodas Britu muzejā. Tajā atrodas gnostiķu l'istis Sophia koptu tulkojumi un daļas no tā dēvētās "Pestītāja grāmatas". Līdz Nedž Hammādī bibliotēkas atklāšanai 1945. gadā šis manuskripts tika uzskatīts par vienu no trijiem seno rakstu krājumiem, kas saglabājušies līdz mūsdienām un kuros apkopoti visi gnostiķu darbi.

Ekumeniskais koncils: par ekumēniskajiem konciliem sauca vispārējās kristīgo bīskapu sapulces. Nosaukums "ekumēnisks" radies no grieķu vārda oikumene "apdzīvotā pasaule", ar kuru saprata Romas impēriju. Koncilos noformulēja daudzas ticības pamatnostādnes un priekšstatus, kā arī noteica Bībeles kanonu.

Kvagrijs Vientuļnieks: (346) kristiešu teologs, Bizantijas filozofs un mūks, kurš attiecās no karjeras pareizticīgo baznīcā par labu vientuļnieka dzīvei tuksnesī.

Fcza: Marokas garīgais centrs, pilsēta, kas dažādos laika periodos bija ari šīs valsts galvaspilsēta.

Filipa evaņģēlijs: viens no gnostiķu evaņģēlijiem, kas balstās uz Jaunās Derības stāstu, īpaši slavens kļuvis tāpēc, ka šeit pirmo reizi tiek minēta Marijas Magdalēna iespējamā laulība ar Jēzu Kristu, jo Marija tiek aprakstīta kā Jēzus sabiedrotā.

Filozofs Celsuss: romiešu filozofs (vārda nozīme "paceļošs, augsts"), Platona sekotājs, kas dzīvoja 2. gadsimtā; viens no pazīstamākajiem kristietības kritiķiem. Imperatora Marka Aurēlija draugs. Pazīstams ar savu darbu "Patiesais vārds", kas sarakstīts apmēram mūsu ēras 177. vai 179. gadā, kurā asi vērsās pret agrīno kristietību.

Džordžs Fokss: (1624-1691) viens no cilvēkiem, kuri pameta Anglijas baznīcu. Viņš izveidoja kustību, kuru nodēvēja par "Patiesības draugiem", zināmi arī kā "kveikeri" vai vienkārši "Draugi". Tā bija pacifistiska protestantu sekta bez garīdzniekiem un rituāliem. Kveikeru nosaukums radies no angļu vārda quaker "trīcētājs, drebētājs".

Franciskāņi: mūku ordenis, kuru dibināja Asīzes Francisks (aptuveni 1182-1226). Atdarinot Kristu, šie mūki dzīvoja nabadzībā, grēku nožēlā un sludināja Dieva vārdu pavalstniekiem. Iztiku franciskāņi guva, mācot citus, piemēram, universitātēs, strādājot un ubagojot.

Fridrihs Lielais: ( 1712-1786) Prūsijas karalis no 1740. gada līdz savai nāvei 1786. gadā. Uzvarēdams Austriju Silēzijas karos un piedalīdamies Polijas dalīšanā, Fridrihs nostiprināja Prūsijas stāvokli. Fridrihs Lielais bija apgaismotās monarhijas pārstāvis, atbalstīja zinātni un mākslu, kā arī sarakstījās ar Voltēru.

Galēns: (129-199z217) ievērojams sengrieķu ārsts, ķirurgs, rakstnieks un filozofs, kura darbiem bija dominējoša ietekme uz medicīnas teoriju un praksi Kiropā līdz pat 17. gadsimta vidum. Šiem darbiem salīdzinoši ilgstoša nozīme bija arī Bizantijā un musulmaņu zemēs Vidējos Austrumos. Galēns tiek uzskatīts par nozīmīgāko ārstu antīkajā pasaulē pēc Hipokrata. Viņš tiek saukts par eksperimentālās fizioloģijas tēvu.

Galvenais akmens: masonu rituālos izmantots simbols stāvs akmens, kas apklāts ar drānu, kura simbolizē stūrakmeni sienas konstrukcijā.

Gistavs Flobērs: (1821-1880) franču romānu rakstnieks un dramaturgs, kuru uzskata par vienu no dižākajiem Rietumu rakstniekiem. Viņš ir plašāk pazīstams kā pirmā izdotā romāna "Bovarī kundze" (Madame Bovary, 1857) autors. Flobēram raksturīgs loti sīkumains un skrupulozs rakstības stils.

Grafs l.esters: Roberts Dadlijs (1532-1588), angļu valstsvīrs Elizabetes I valdīšanas laikā.

Grigorijs Palama: (1296-1359) Saloniku arhibīskaps, kristiešu mistiķis, Bizantijas teologs un filozofs, kas izveidoja isihazmas prakses sistematizāciju un filozofiskos pamatus. Pareizticīgo svētais, kuru bieži sauc par baznīcas tēvu (īpaši grieķu baznīcās) un mācītāju.

Grieķu Hermejs, ēģiptiešu Tots, Bībeles Ēnohs un musulmaņu Idriss: atsauce uz dieviem un praviešiem dažādās reliģijās, kuri izpauda sevi līdzīgās jomās. Tā grieķu Hermejs bija Dievu vēstnesis, arī mirušo dvēseļu pavadonis, ceļinieku, ganu, tirgotāju aizbildnis. Grieķi Hermeju godāja kā viltīgo tirdzniecības dievu, kurš esot izgudrojis ābeci, matemātiku, astronomiju un dūru cīņas. Ēģiptiešu Tots bija rakstības un zināšanu Dievs, savukārt Bībeles pravietis Ēnohs tika uzskatīts par astronomijas, rakstības un aritmētikas izgudrotāju, kurš Korānā pārtapa par pravieti Idrisu.

Gudžarātas parsi: etniski konfesionāla zoroastrisma grupa Dienvidāzijā (Indijā un Pakistānā), kurai ir irāņu saknes. To veido vairāk kā 100 000 cilvēku. Viņu tradicionālā apmešanās teritorija ir Gudžarāta (Indijas rietumu štats, kas robežojas ar Pakistānu), mūsdienās vairums parsu dzīvo Mumbajā (apdzīvotākā pilsēta Indijā).

Harolds Blūms: amerikāņu literatūras kritiķis, strādā kā profesors Jeila universitātē un ir plaši pazīstams ar saviem kaujinieciskajiem izteicieniem un neskaitāmo darbu klāstu. Ieviesa tādu terminu kā "pārprašana" ideju, ka daudzi darbi radušies, rakstniekiem pārprotot citu autoru darbus.

Hasidisms: (ebreju valodā "laipnums") ortodoksālā jūdaisma virziens. Tas radies 18. gadsimtā Polijā, pateicoties pamatlicējam Bālšemtovam (ap 1700-1760). Hasīdisms māca piekopt lūgšanas, cenšanos būt dievbijīgam un "ar prieku kalpot Tam Kungam". Daudzu ideju pamatā ir kabala.

Hābsburgu dinastija: viena no senākajām un plašākajām Eiropas karaliskajām dinastijām. Gadsimtu gaitā dinastijas pārstāvji bijuši daudzu valstu valdnieki. Līdz 16. gadsimtam Hābsburgu dzimtai piederēja Tirole, Švābija, Elzasa, Nīderlande, Austrija, Štīrija, Karintija, Kraina, Čehija un daļa no Ungārijas, vēlāk tās varā nokļuva arī Spānija, Portugāle, Volīnija, Galīcija, Transilvānija, Toskāna, Parma un Modena. No 1273. līdz 1806. gadam ar pārtraukumiem Hābsburgu dinastijas pārstāvji bija Svētās Romas impērijas imperatori.

Henrijs Krabs Robinsons: (1775-1867) memuāru rakstnieks, plaši pazīstamu dienasgrāmatu un atmiņu aprakstu autors. Pateicoties aktīvai sociālajai dzīvei, tikās ar daudzām sava laika slavenākajām un izcilākajām personībām, arī Bleiku. Atmiņas par šīm tikšanām aprakstījis savos darbos.

Hermeneitiskās aizdomas: par hermeneitiku sauc filozofisku mācību par interpretāciju, tās teorijām un metodēm. Hermeneitikai ir ļoti gara vēsture tās aizsākumi meklējami jau antīkajā pasaulē, savukārt kopš viduslaikiem tā pastāvējusi kā Bībeles skaidrošanas disciplīna, līdz 19. gadsimtā vācu teologs un filozofs Fridrihs Sleiermahers attīstīja hermeneitiku kā disciplīnu, kas potenciāli var interpretēt ikvienu tekstu. Vēlāk Pols Rikērs (franču filozofs) ieviesa terminu "hermeneitiskās aizdomas", lai apzīmētu pieeju, kas izplatījās Marksa, Freida un Nīčes darbu ietekmē. Viņš uzskatīja, ka ikviens no šiem rakstniekiem, neskatoties uz viņu atšķirīgajiem pasaules uzskatiem, centās atmaskot "apziņas melus un ilūzijas", izmantojot interpretācija, kas ļauj apiet acīmredzamas un pašsaprotamas nozīmes, lai atklātu mazāk pamanāmos un cildinošos patiesos faktus. Hjūstons Smits: reliģiju pētnieks no Savienotajām Valstīm, kas dzimis 1919. gada 31. maijā. Viņa grāmata "Pasaules reliģijas" (sākotnēji nosaukta par "Cilvēku reliģijas") tika pārdota vairāk kā divos miljonos eksemplāru un joprojām ir populārākais ievads salīdzinošajā teoloģijā. Holistiska pasaules uztvere: pasaules uztvere, kurai raksturīga vienota veseluma uztveršana, nevis pievēršanās atsevišķām tā daļām. Saskaņā ar holistisko pasaules uzskatu cilvēks ir daudz kas vairāk ne tikai fiziskā matērija, bet ari enerģija, informācija un apziņa. Imanentizēšana: mēģinājums iztēloties pasaules pastāvēšanas pēdējo brīdi (parasti paradīzei līdzīgu). Lielākoties šis jēdziens tiek izmantots, lai atsauktos uz noteiktiem utopiskiem projektiem, tādiem kā sociālisms vai komunisms. Imperators Decijs: imperators (249-251) iegājis vēsturē ar kristiešu vajāšanu un izdoto rīkojumu, kas lika Romas pilsoņiem noteiktā laikā veikt ziedojumus senajiem dieviem, pēc tam pasniedzot sertifikātu, kas apstiprināja imperatora rīkojuma izpildi. Par rīkojuma nepildīšanu draudēja sods un spīdzināšana. Imperators Konstantīns: Cēzars Flāvijs Valērijs Konstantīns Augusts, pazīstams arī kā Konstantīns I, Konstantīns Lielais vai Svētais Konstantīns (272-337), valdīja kā Romas imperators no 306. gada līdz nāvei 337. gadā. Konstantīns I vislabāk ir zināms kā pirmais kristiešu Romas imperators. Konstantīns I atcēla sava priekšgājēja Uiokletiāna izsludināto kristiešu vajāšanu un 313. gadā izdeva Milānas ediktu, kas visā impērijas teritorijā pasludināja reliģisko toleranci. Konstantīns pārcēla impērijas galvaspilsētu no Romas uz jaunuzcelto un paša vārdā nosaukto Konstantinopoli. Išmaels Kids: amerikāņu dzejnieks, romānists, dziesmu autors un dramaturgs, kas labi pazīstams kā režisors un izdevējs. Rīds kļuva populārs savu satīrisko darbu dēļ, kuros izaicināja amerikāņu politisko kultūru un atklāja gan politikas, gan kultūras apspiedošo dabu. īzaks Kozobons: šveiciešu filologs (1559-1614), kurš strādāja arī Francijā un

Anglijā. Laikabiedri viņu uzskatīja par izglītotāko cilvēku Eiropā, īzaks Luria: viens no ievērojamākajiem kabalas skolotājiem (1534-1572). Viņa mācības metode balstās uz kabalas mācības jauninājumiem.

Jamnijas koncili: hipotētiski I. gadsimta beigās notikuši koncili, kuros noformēta ebreju Bībeles beidzamā versija. Šī teorija bija populāra 12. gadsimtā, tomēr ar laiku to apšaubīja arvien vairāk un šobrīd tā netiek uzskatīta par ticamu.

Jans Huss: (1369-1415) čehu nacionālais varonis, sludinātājs, domātājs un čehu reformācijas ideologs. Viņš bija mācītājs un kādu laiku strādāja arī par Prāgas Universitātes rektoru. 1415. gadā viņš tika sadedzināts uz sārta kopā ar saviem darbiem. Viņa nāvessods uzsāka husītu karus (1419-1434).

Jaunā laikmeta kustība: vispārējs apzīmējums dažādiem mistikas novirzieniem un kustībām, kurās apgūst okultas un ezoteriskas zināšanas. Nedaudz šaurākā nozīmē to izmanto, lai aprakstītu ideoloģiski vai organizatoriski apvienotas reliģiskas kustības, kuru vadītāji izmanto tādus jēdzienus kā "Jaunais laikmets", "Ūdensvīra ēra" un citus. Šī kustība sākās un izveidojās 20. gadsimtā un turpina pastāvēt līdz pat mūsdienām.

Jākobs Bēme: vācu kristiešu mistiķis, filozofs, vizionārs, teosofs (1575-1624). Autodidakts (cilvēks, kurš ieguvis zināšanas pašmācības ceļā) un pēc izglītības kurpnieks. Vairāk par Bērni rakstīts grāmatas 7. nodaļā.

Jezuīti: tiek saukti ari par Jēzus sadraudzību, ari Jēzus biedrību. Jezuītu ordenis pieder Romas kātoju baznīcai un tika izveidots 1534. gadā Parīzē no teoloģijas studentu domubiedru grupas Ignācija no l.ojolas vadībā. Ordeņa moto: "Viss lielākam Dieva godam."

Johans Pfcferkorns: 16. gadsimta vācu-latīņu rakstnieks un humānistu pretinieks (1469-1523). Viņš neizcēlās ar lielām spējām vai talantu un neguva atzinību pat savu domubiedru vidū. Pfeferkornam bija ievērojama, kaut ari negatīva loma ilgstošajā un nerimstošajā strīdā, kas norisinājās starp obskurantiem (cilvēki, kam ir naidīga attieksme pret izglītību, zinātni un progresu) un humānistiem. Būdams pēc tautības ebrejs, šis vīrs pārgāja kristietībā un uzsāka nežēlīgu savu tautiešu atmaskošanu un vajāšanu.

Kapctingu dinastija: franku karaļu dinastija, kas valdīja mūsdienu Francijas teritorijā laikā no 987. līdz 1328. gadam. Plašākā nozīmē Kapctingu dinastija turpinājās Francijā arī pēc 1328. gada, jo nākamās Valuā, Burbonu un Orleānu dinastijas bija Kapctingu atzari. Arī mūsdienās dzīvo dinastijas pēcnācēji, piemēram, Spānijas karalis 1 luans Karloss I un Luksemburgas lielhercogs Anrī.

Karpokrātieši: Karpokrāta (2. gadsimta Aleksandrijas gnostiķa) sekotāji, kuri uzskatīja, ka viņu uzdevums ir norobežoties no pasaules un nicināt tās radītājus zvaigžņu garus. Vēlāk viņi izveidoja īpašu kainītu sektu, kura praktizēja grupveida laulības.

Katha Upanišada: saukta arī "Nāve kā skolotājs", viena no galvenajām upanišadām (filozofisks tekstu apkopojums, kas veido hinduisma teorijas pamatus). Saskaņā ar pētnieku uzskatiem Katha Upanišada pievēršas duālistiskajai filozofijai.

Katķisms: īss kristīgās ticības mācības izklāsts jautājumu un atbilžu veidā.

Katrīna no Sjēnas: (1347-1380) dominikāņu ordeņa locekle, itāļu reliģiskā darbiniece un vēlīno viduslaiku rakstniece, kas sarakstījusi daudzas vēstules un mistisku darbu "Dialogi par Dieva veikumiem". Aktīvi piedalījās politikā un miera uzturēšanā, sekmējot pāvesta atgriešanos Romā pēc Aviņonas gūsta un pārliecinot Gregoriju XI pārnest Svēto Krēslu atpakaļ uz Itāliju. Viņa dzīvoja ļoti askētiski un pieredzēja vīzijas.

Kerints: gnostiķis un agrīnais kristietis, kuru pirmie baznīcas tēvi uzskatīja par ķeceri. Viņš noliedza, ka augstais Dievs ir radījis fizisko pasauli, kā arī Jēzus dievišķo dabu.

Kipras hpifānijs: viens no agrīnajiem baznīcas tēviem, kurš kļuva slavens ar savu kaismīgo ķecerības atmaskošanu. Viņa uzskati veidojās Ēģiptes un Palestinas askētu ietekmē, kad baznīca bija iesaistīta cīņā pret ariānismu, kurā metās arī pats Hpifānijs.

Klerikālisms: politisks virziens, kas cenšas pastiprināt baznīcas un garīdzniecības ietekmi valsts politiskajā un kultūras dzīvē.

Koana: šķietami bezjēdzīgs jautājums vai mīkla, ar ko dzenbudisma reliģiskais skolotājs savam skolniekam palīdz sasniegt satori (apskaidrību).

Kognitīvā psiholoģija: zinātne, kas pēta cilvēku un dzīvnieku kognitīvos (izziņas) procesus un šo procesu kopsakaru ar mācīšanos, atmiņu, spriešanu un valodas apguvi.

Kognitīvs: ar izziņu saistīts; tāds, kā pamatā ir izziņa.

Konstantinopoles otrais ekumēniskais koncils: piektais no pirmajiem septiņiem ekumēniskajiem konciliem, kuru atzina gan Austrumi, gan Rietumi. To ierosināja Bizantijas imperators Justiniāns I. Bīskapi pulcējās, lai apspriestu Kristus dabu.

Kopti: kristīgie Senās Ēģiptes iedzīvotāji, viņu pēcteči.

Korneija: Pjērs Korneija (1606-1684), franču traģēdiju rakstnieks, kurš bija viens no diženākajiem franču 17. gadsimta dramaturgiem (kopā ar Moljēru un Rasinu). Viņu dēvēja par "franču traģēdijas dibinātāju".

Kreacionisms: koncepcija, ka dzīvās dabas daudzveidība ir radīšanas akta rezultāts jeb Dieva izveidota.

Kurdu jezīdi: etnokonfesionāla grupa, kas runā kurdu dialektā un pārsvarā dzīvo Irākas ziemeļos, kā arī Turcijas dienvidaustrumos. Piekopj reliģiju, kuras pamatlicējs ir šeihs Adi ibn Musafīrs cl Haraki (saskaņā ar citiem avotiem pravietis Jezīds), sīriešu pravietis, dzejnieks un islāma mistisko darbu autors. Kurdu jezīdi pielūdz "Pāva F.ņģeli", kurš pēc pasaules radīšanas saņēmis Dieva uzdevumu valdīt pasaulē. Musulmaņi un kristieši šo eņģeli uzskata par Luciferu jeb Sātanu, tādēļ jezīdiem ir velna pielūdzēju reputācija. Jezīdi šādu apsūdzību noraida, jo viņu mitoloģijā vispār nav tādu jēdzienu kā "elle" vai "sātans."

Kvictisms: mistiska mācība, kas sludināja, ka dievbijība sasniedzama ar samierināšanos (sevišķi izplatīta 17. gadsimtā).

I.ācars: (burtiskā tulkojumā no ebreju valodas "Dievs man palīdz") Bībeles varonis, kuru Jēzus Kristus augšāmcēla no mirušajiem četras dienas pēc nāves.

Liturģijas valoda: valoda, kādā norisinās dievkalpojumi dažādās kristiešu konfesijās. Liturģija ir tā kristīgo dievkalpojuma daļa, kuru vada garīdznieks pie altāra un kurā lasa lūgšanas, evaņģēlija tekstu, dzied garīgas dziesmas, upurē vīnu un maizi.

Loģiskais pozitīvisms: zinātnisko teoriju kopums, kuru veido loģikas, empīriskas (jutekliskas) pieredzes un valodniecības kombinācija, lai filozofiju balstītu vienīgi uz empīrisko zinātņu pamatiem.

1.urdās, Fatimas un Meždugorjes gadījumi: runāts par Jaunavas Marijas parādīšanos dažādās pasaules vietās. Pirmais no šiem gadījumiem bija Lurdā Francijā, kur Marija parādījās 14 gadus vecai meitenei Bernadetai Sobirū, kas vēlāk tika iecelta svēto kārtā. Vīziju laikā Marija lūdza meitenei nodot, lai viņai tiek uzcelta kapela. Nākamais gadījums ar Marijas parādīšanos norisinājās 1917. gadā Fatimas pilsētā Portugālē, kuru piedzīvoja trīs bērni. 1981. gadā Marija parādījās Meždugorjes pilsētā Bosnijā un Hercegovinā, un par šo gadījumu ari ziņoja bērni. Visas šis vietas ir kļuvušas par svētceļnieku galamērķiem.

Maikla Beidženta un Ričarda Li darbs "Templis un loža": grāmata, kurā, kā apgalvo autori, var izsekot apspiesto templiešu bruņinieku saistībai ar mūsdienu brīvmūrniecību. Šo darbu parasti apraksta kā "spekulatīvo vēsturi".

Marāni: apzīmējums ebrejiem un mauriem, kas 15. un 16. gadsimtā formāli kristījās, taču slepus palika uzticīgi savu senču reliģijai.

Markionieši: Markiona (agrīnās kristietības bīskaps, kurš noliedza jūdu svētajos rakstos aprakstīto Dievu) sekotāji, kuri uzskatīja, ka ebreju Dievs ir ļauna un zemāka līmeņa dievība par visu piedodošo Jaunās Derības Dievu. Šis uzskats bija savā ziņā līdzīgs gnostiķu kristīgajai teoloģijai; mācība bija duālistiska, uzsverot divus pretējus spēkus: vienu augstāku, garīgu un "labu", bet otru zemāku, materiālu un "ļaunu" pretēji pareizticīgo kristiešu uzskatam, ka "ļaunums" pastāvīgi nepastāv.

Marķīzs de Pijsegjūrs: (175 1-1825) franču aristokrāts, viens no pazīstamākās franču aristokrātu ģimenes pārstāvjiem, kaut ari mūsdienās plašāk zināms kā hipnozes attīstītājs.

Marsaba: grieķu pareizticīgo vīriešu klosteris, kas atrodas Jordānas upes rietumkrastā, Tuvajos Austrumos. Šo klosteri izveidoja 484. gadā, tāpēc tas ir viens no senākajiem klosteriem.

Martiness de Paskuāls un I.uī Klods de Sentmartēns: atsauce uz martīnisma (mistiska un ezoteriska kristietības forma, kas apraksta pirmā cilvēka krišanu no dievišķā pasaules uz materiālo, kā arī iespēju atgriezties dievišķajā pasaulē ar garīgās apskaidrības palīdzību, kuru panāk ar sirsnīgām lūgšanām) dibinātājiem.

Martiness de Paskuāls bija Lui Kloda Sentmartēna skolotājs, kurš bija pazīstams teosofijas sekotājs un ar saviem darbiem par augstākajiem masonu līmeņiem iedvesmoja Sentmartēnu izveidot martīnisma kustību.

Masālieši: sekta, kas radās apmēram mūsu ēras 361. gadā imperatora Konstantīna valdīšanas laikā. Tās biedri uzskatīja, ka cilvēkam ir divas dvēseles dievišķīga un velnišķīga, pēdējo no kurām var izdzīt ar lūgšanu palīdzību.

Mclhiscdcka: "taisnīgais valdnieks" no ebreju vārdiem malki "mans valdnieks" un cedek "taisnīgums". Bībeles varonis, kura dzimšana un nāve netiek skaidri aprakstīta, kas rada dažādas versijas par viņa personību.

Mentanas kauja: kauja, kas 1867. gadā norisinājās netālu no Mentanas ciema starp franču pāvesta karaspēku un Garibaldi vadītajiem itāļu brīvprātīgajiem, itāļi mēģināja iekarot Romu, kas bija pussalas lielākais centrs un joprojām atradās ārpus apvienotās Itālijas karaļvalsts ietekmes zonas. Šajā kaujā uzvaru guva pāvesta spēki.

Merovingu dinastija: saukti arī par "garmatainajiem karaļiem", franku karaļu dinastija, kas no 5. gadsimta līdz 751. gadam valdīja mūsdienu Francijas teritorijā, Franku valstī un to karalistēs. Par pirmo šīs dinastijas pārstāvi uzskata Hilderiku (apm. 457-481), leģendārā Merovija dēlu.

Metavaloda: jēdzienu, terminu, zīmju u.c. simbolu sistēma, ar ko atspoguļo citas jēdzienu, terminu, zīmju u.c. simbolu sistēmas vai sistēmu īpašības.

Midrašs: no senebreju valodas "pētījums", "tulkojums", "jēgas meklējums". Literatūras sacerējumu kopums, ko attīstījuši daudzi ebreju zinātnieki gadsimtu garumā.

"Miera skūpsts": tradicionālais agrīno kristiešu sveiciens, kas saglabājies vairumā tradicionālo kristīgo novirzienu. Parasti tas ir skūpsts uz vaiga, satiekoties diviem kristiešiem.

Miltons: Džons Miltons (1608-1674), angļu dzejnieks, politiķis un domātājs. Plašāk pazīstams ar 1667. gadā publicēto poēmu "Zaudētā paradīze".

Mitraisms: Senās Irānas, Indijas un citu zemju reliģijās Mitras kults; m. ē. pirmajos j gadsimtos tas plaši izplatījās Romas impērijā un bija kristietības sāncensis; no mitraisma kristieši aizguva svēto vakarēdienu, krusta simbolu, ziemsvētkus u. c.

Modernistiskais pasaules uzskats: par modernismu sauc reliģijas un filozofijas virzienu, kas cenšas apvienot mūsdienu zinātnes (it īpaši dabaszinātņu) atziņas ar reliģijas dogmām. Tiek uzskatīts, ka modernistiskais pasaules uzskats noliedz Dieva pastāvēšanu un uztver ticību kā vienu no daudzajām tradicionālajām idejām, kas palēnina cilvēka progresu. Modernistu mērķis ir apzināt progresu apstādinošās idejas un aizstāt tās ar jaunām, tādējādi labākām idejām tā paša mērķa realizācijai.

Naasēni un ofiti: atsauce uz kristiešu gnostiķu sektām (aptuveni mūsu ēras 100. gads), par kuru pastāvēšanu ir zināms tikai no tā laika rakstiskajām liecībām. Bieži tiek uzskatīti par pirmajiem gnostiķiem.

Nedz Hammādi teksti: 1945. gadā Ēģiptes tuksnesi māla traukā atrastas 13 papirusa grāmatas, šie teksti tiek uzskatīti par senākajiem kristiešu tekstu atradumiem, kurus pārsvarā sarakstīja gnostiķi. Vēlāk šis atradums tika nosaukts par Nedž. Hammādi bibliotēku, kurā iekļauti vairāki līdz šim nezināmi evaņģēliji Toma evaņģēlijs. Patiesības evaņģēlijs un citi.

Narbonnas Gallija: Gallija senatnē bija reģions Rietumeiropā, tagadējās Itālijas, Francijas, lk-ļģijas un Rietumšveices teritorijās, kā arī daļa no Nīderlandes un Vācijas rietumu daļas Reinas kreisā krasta pusē, kuras iedzīvotāji pārsvarā bija gaili.

Neoplatonisms: dominējošais ideju virziens antīkās filozofijas pastāvēšanas pēdējos gadsimtos (no mūsu ēras 3. līdz 5. gadsimtam), kas balstījās uz Platona darbiem un koncentrējās uz šo darbu garīgajiem un kosmoloģiskajiem aspektiem, apvienojot Platona mācību ar ēģiptiešu un jūdu teoloģiju.

Nestoriāņi: kristietības virziens, kura piekritēji norobežoja Kristus dievišķo un cilvēcisko dabu. Tā nosaukums radies no Konstantinopoles patriarha Nestora vārda (aptuveni mūsu ēras 380-450).

Nīderlandes veco katoļu baznīca: dibināta 1889. gadā, reaģējot uz tajā laikā pieņemto dogmu par pāvesta bezgrēcību. Šī katoļu baznīca noliedz vairākas Romas katoļu baznīcas dogmas gan Jaunavas Marijas nevainīgo Jēzus ieņemšanu, gan minēto pāvesta bezgrēcību. Kopš 1910. gada dievkalpojumi noris holandiešu valodā, 1922. gadā šī baznīca atcēla garīdznieku celibātu. Kopš 1997. gada šī baznīca atļauj par mācītājiem kļūt arī sievietēm, bet no 2002. gada tajā var laulāties arī homoseksuālie pāri.

Nīkajas koncils: vispārēja kristīgo bīskapu sapulce, kas norisinājās Nīkajā. Koncilā noraidīja Ārija mācību (Ārijs uzskatīja, ka Dēls (Jēzus Kristus), kas pats ir ticis radīts, nevar būt patiesi dievišķs kā Tēvs) un, lai izvairītos no šādu strīdu atkārtošanās, noformulēja ticības apliecību, kura pazīstama kā Nīkajas ticības apliecība. Tās nobeigumā tika nolādēti Ārija sekotāju uzskati.

Nīkajas ticības apliecība: ticības apliecība ir baznīcas mācības normatīvais dokuments, kas tiek uzskatīts par patieso svēto rakstu mācības skaidrojumu un kopsavilkumu. Nīkajas ticības apliecība bija pirmais šāds dokuments, kurš tika arī plašāk izmantots kristīgajā pasaulē.

Ogdoada: (tulkojumā no grieķu valodas "astotnieks") ēģiptiešu mitoloģijā astoņi sākotnējie Germopolojas pilsētas dievi. Tajā ietilpa arī četras kosmiskās dievības, no kurām radās pasaule.

Ontoloģiskā realitāte: realitāte, kas veidojas no pieņēmumiem par to, kādas lietas eksistē vai var eksistēt attiecīgajā realitātes jomā, kādi varētu būt to eksistences apstākļi, no kā un kādā veidā tās varētu būt atkarīgas un tā tālāk.

Orfisms: reliģiskie uzskati, kas radās no mītiskā dzejnieka Orfeja, kurš nokāpa aizkapa valstībā un atgriezās no tās. Orfisma sekotāji godāja arī Persefoni (aizkapa valstības Aīda sievu) un Dionīsiju (kurš, tāpat kā Orfejs, nokāpa

mirušo valstībā un atgriezās). Dalība orfisma mistērijās solīja priekšrocības aizkapa dzīvē.

Osmaņu impērija: citur pazīstama arī kā Turku impērija; osmaņu impērija pastāvēja no 1299. līdz 1922. gadam. Tā bija daudznacionāla un vairāku reliģiju turku pārvaldīta monarhija, kas tās varas augstumos (16. un 17. gadsimtā) aptvēra gandrīz visus Eiropas dienvidaustrumus. Tuvos Austrumus un Ziemeļāfriku, stiepjoties no Gibraltāra šauruma (1553. gadā pat no Ziemeļāfrikas Atlantijas piekrastes aiz Gibraltāra) rietumos lidz Kaspijas jūrai un Persijas jūras līcim austrumos; no Austrijas pierobežas, Slovākijas un Ukrainas iekšējiem apvidiem ziemeļos līdz Sudānai un Jemenai dienvidos. Impērija bija starptautisko attiecību centrā starp Austrumu un Rietumu pasaulēm vairāk nekā sešus gadsimtus.

Pantens: kristiešu teologs, kurš vadīja Aleksandrijas teoloģijas skolu. Tajā studēja ne tikai svētos rakstus, bet arī sengrieķu filozofiju.

Parīzes kolēģija: šeit kolēģija ir slēgta mācību iestāde, kādas tolaik dibināja dažādi kristiešu novirzieni. Šajā gadījumā dominikāņu ordenis.

Pauls Fosters Keiss: divdesmitā gadsimta sākuma amerikāņu okultists un vairāku grāmatu autors par okulto taro un kabalu (1884-1954). Viņa lielākais ieguldījums okultisma jomā, iespējams, bija vēstules, kuras viņš rakstīja savas biedrības "B.O.T.A." asociētajiem biedriem, apvienojot ezoterisko psiholoģiju, okulto taro, hermētisma kabalu un meditācijas metodes.

Pelagiāņi: pelagiānisma sekotāji, kuri uzskatīja, ka cilvēks nav pakļauts iedzimtajam grēkam un ir spējīgs atšķirt labo no (aunā, bez kādas īpašas Dieva palīdzības. Šī teoloģiskā kustība tika nosaukta askēta Pelagija vārdā, kurš noliedza iepriekšējas nolemtības ideju un sludināja brīvās gribas doktrīnu. Viņi tika apsūdzēts par Dieva lomas noliegšanu labo darbu veikšanā.

Petrarka: Frančesko Petrarka (1304-1374), itāliešu dzejnieks un filozofs. Viņš ir pazīstams kā viens no pirmajiem renesanses humānistiem un tiek dēvēts arī par "humānisma tēvu".

Piektā kolonna: graujoša grupa, kas atbalsta ienaidniekus un iesaistās spiegošanā vai sabotāžā; ienaidnieki savējo vidū.

Pjotrs Donovs: (1864-1944) bulgāru garīgais skolotājs un ezoteriskās kristietības skolas dibinātājs.

Platona ala: atsauce uz pazīstamo Platona alegoriju par alu, kuru viņš apraksta savā darbā "Valsts": cilvēki atrodas alā un redz tās sienu, kuru apspīd gaisma no ārpuses. Ārpusē esošās kustīgās lietas un radības (idejas) met ēnu uz šo sienu, taču cilvēki redz tikai to ēnas (materiālās pasaules izpausmes), nevis patiesību. Ar prāta palīdzību cilvēki var no ēnām izsecināt ideju īpašības, taču, tā kā pašas idejas nav viņiem tieši pieejamas, izveidotie priekšstati ir nepilnīgi.

Plotīns: Ēģiptē, kas tolaik atradās Romas impērijas sastāvā, dzimis sengrieķu filozofs un skolotājs (205-270), kas mūža otrajā pusē dzīvoja Romā un vadīja filozofu

skolu. Neoplatonisma filozofijas dibinātājs, kas būtiski ietekmēja Romas impērijas ideju pasauli tās pastāvēšanas pēdējos gadsimtos. Pēc Plotīna domām. Visumu var sadalīt jutekliski uztveramajā visumā un garīgi uztveramajā visumā. Garīgi uztveramais visums sadalās trīs līmeņos dvēseliskajā, idejiskajā un vienotajā. Savukārt jutekliski uztveramais visums rodas no pirmatnējās matērijas mijiedarbības ar garīgi uztveramo visumu.

Pols Džonsons: britu rakstnieks un katoļu žurnālists. Populārs vēsturnieks, kurš sarakstījis vairāk nekā 40 grāmatas. Rakstīja runas arī Margaretai Tečerei, asi kritizēja komunismu un ateistiskus uzskatus.

Prado muzejs: lielākais spāņu nacionālās mākslas muzejs, kas atrodas Madrides centrā. Tajā atrodas viena no labākajām Eiropas mākslas kolekcijām, sākot no 12. gadsimta lidz 19. gadsimtam.

Prcdikācija: apstāklis, kas tiek izmantots kā loģiskais apgalvojums (no latīņu vārda predicare, kas nozīmē "paziņot").

Prelāts: augsta garīgā amatpersona (parasti katoļu un anglikāņu baznīcā).

Pretreformācija: katoļu baznīcas politika un pasākumi, kas bija vērsti pret reformācijas kustību un protestantismu Eiropā, cīnoties par katoļu baznīcas pastāvēšanu.

Progresīvisms, pozitīvisums un scientisms: atsauce uz mūsdienu politiskajām filozofijām, kas veido sabiedrības apziņu. Progresīvisms aicina realizēt sociālās un politiskās reformas no valdības līmeņa. Pozitīvisms par zināšanu vienīgo avotu uzskata pozitīvos pieredzes faktus un noliedz teorētisku, abstraktu spriedumu nozīmi. Scientisms uzskata, ka zinātniskie atklājumi veido augstākās kultūras vērtības, uzsverot zinātni kā galveno vērtību cilvēka dzīvē.

Projekcija: psiholoģisks aizsargmehānisms, ko raksturo neapzināta savu īpašību, motīvu utt. piedēvēšana citiem cilvēkiem, tā likvidējot iekšējos konfliktus.

Provansa: vēsturisks reģions Francijas dienvidaustrumos, kas šobrīd ir daļa no Alpu, Provansas un Ažūra krasta reģiona. Francijas teritorijā Roma visvairāk ietekmēja tieši šo reģionu.

Rasins: Žans Rasins (1639-1699), franču dramaturgs. Tiek uzskatīts par vienu no labākajiem 17. gadsimta franču dramaturgiem (kopā ar Moljēru un Pjēru Kornciju). Dzīves otrajā pusē veica amatu pienākumus Luija XIV galmā. Bijis Akadēmijas loceklis.

Reformācijas pieņemšana: 16. gadsimta kustība, kuras mērķis bija reformēt katoļu baznīcu Eiropā un kuras rezultātā notika baznīcas šķelšanās, sadaloties vairākās konfesijas, kuras pastāv ari mūsdienās. Par reformācijas oficiālo sākumu uzskata 1517. gada 31. oktobri, kad augustīniešu ordeņa mūks Mārtiņš I.uters pienagloja pie Vitenbergas pils baznīcas durvīm 95 tēzes, vērstas pret indulgenču tirdzniecību.

Relatīvisms: ideālistiska mācība par cilvēka izziņas nosacīto un subjektīvo raksturu.

Renē Genons: franču filozofs (1886-1951), kuram joprojām ir liela ietekme uz metafiziku un tradicionālo pasaules uzskatu. Sarakstījis daudzus darbus, kuros aprakstījis savus metafizikas un tradīciju pētījumus, ieskaitot simbolismu un iesvētīšanas rituālus.

Restaurācijas laiks: saukts arī par Stjuartu restaurāciju. 1660. gada Anglijas, Skotijas un Īrijas monarhijas teritorijas atjaunošana, kas pirms tam 1649. gada 17. martā tika ierobežota ar angļu parlamenta rīkojumu. Par šo trīs valstu jauno karali tika iecelts Kārlis II Stjuarts angļu revolūcijas laikā ar nāvi sodītā karaļa Kārļa I dēls.

Romantiskā kustība: novirziens literatūrā, mākslā un mūzikā, kas aizsākās Rietumeiropā 18. gadsimta beigās kā pretreakcija apgaismības laikmeta sociālajām, politiskajām un estētiskajām normām. Romantisma māksla un literatūra kā estētiskās pieredzes avotu uzsvēra spēcīgu emocionālo pārdzīvojumu (bailes, godbijību, apbrīnu utt.), kas rodas, aptverot dabas diženumu un varenību. Romantismam bija raksturīga ari interese par tautas mākslu, mūziku, folkloru, valodu, tradīcijām, kā arī iedziļināšanās viduslaiku kultūrā.

S. H. Nasrs: irāņu filozofs, teologs un domāšanas vēstures speciālists (pārsvarā par sūfismu) (dzimis 1933. gadā Tegerānā).

Samuels ben Nisims Abulfarajs: itāļu ebreju humānists, kurš guva atzinību Romā 15. gadsimta otrajā pusē. Viņš apgalvoja, ka ir nācis no Sicīlijas un pārgājis kristietībā. I.abi zināja arābu valodu. Ieguva atpazīstamību, tulkojot Piko della Mirandolas darbus.

Sasanīdu dinastija: Persijas valdnieku dinastija, kas valdīja no 3. līdz 7. gadsimtam.

Semiercmītiskie klosteri: klosteri, kuru iemītnieki norobežojās ne tikai no laicīgās dzīves, bet arī no pārējiem brāļiem. Eremitisks nozīmē askētisku atsacīšanos no laicīgās dzīves dažādu uzskatu dēļ, kas prasa maksimālu ārējo sakaru ierobežošanu un norobežotu dzīves vietu tuksnesīgās vietās.

Semjuels Batlers: angļu dzejnieks-satīriķis (1613-1680), kas bija spožs klasicisma literatūras pārstāvis. Savos darbos asi izsmēja aristokrātu dzīvesveidu.

Јhizma: organizatoriska dalīšanās (kristiešu baznīcās). No grieķu vārda skhisma, kas nozīmē "šķelt, plēst".

Sholastikas filozofijas: sholastika ir reliģiska filozofija, kas attīstījās viduslaiku klosteru skolās un universitātēs. Dažkārt to mēdz dēvēt par viduslaiku zinātni. Tās galvenais mērķis bija kristīgās ticības dogmu apoloģija (reliģijas svarīgāko atziņu iztirzāšana un aizstāvēšana) un sistematizācija. Sholastikas īpatnība ir saistīta ar to, ka tā centās nevis atklāt ko jaunu, bet skaidrot un sistematizēt to, kas bija pamatā kristīgajai ticībai. Kristīgās mācības galvenie avoti bija Vecā Derība un Jaunā Derība. Sholastiķi šos avotus mēģināja apstiprināt ar seno filozofu galvenokārt Senās Grieķijas mācībām.

Sinarhija: jēdziens, kas tiek izmantots kā pretstats anarhijai. Tas apzīmē nevainojama cilvēces organisma pastāvēšanas hierarhijas likumu. Būtībā šis likums nosaka, ka pasaule savā daudzveidībā ir vienots organisms, kura atsevišķās formas tiek izvietotas saskaņā ar bezgalīgās sintēzes hierarhijas likumu. Politikā šis likums darbojas kā pretstats centralizētajai varai, padziļinot un paplašinot personības pasaules uztveri un paaugstinot kārtību diženajā vairākumā.

Sinkrētisms: dažādu reliģisko vai filozofisko uzskatu savienošana vai sajaukšana, apslēpjot pretrunas.

Sintoisms: reliģisko priekšstatu un mitoloģisko ticējumu kopums Japānā, kam raksturīga dabas (kuru piepilda gari) dievišķošana un senču kults.

Solipsistisks: saistīts ar solipsismu (filozofijas virziens, kas nosaka: eksistē tikai domājošais subjekts, tādēļ objektīvā pasaule pastāv vienīgi viņa apziņā).

Sūfiji: sūfisma sekotāji. Tā ir prakse, kurā musulmaņi cenšas noskaidrot patiesību par dievišķo mīlestību un iegūt zināšanas, izmantojot tiešu pieredzi ar Dievu. Par pirmajiem sūfijiem uzskata 8. gadsimta beigās un 9. gadsimta sākumā Irākā un Sīrijā dzīvojošos askētus. Sūfisma nosaukums arābu valodā ir tasauwuf, kas burtiskā tulkojumā nozīmē "vilnā ģērbies". Rietumu pasaules valodās nosaukums "sūfisms" parādījās tikai 19. gadsimta sākumā.

Svētais Albans: saukts arī par Britānijas Albanu (apmēram 209-305), pirmais Britu salu svētais moceklis, kurš bija viens no trim lielākajiem britu svētajiem, kuru pielūdz kopš Romas laikiem.

Saktipāta: spēka un garīgās kundalini enerģijas nodošana no skolotāja, kurā tā vēl ir aktīva, skolniekam. Tā ir viena no rituāla sastāvdaļām tantrismā. Enerģijas nodošana var norisināties ar skatiena, pieskāriena, domu sūtīšanas un mantras skandināšanas palīdzību, kā ari izmantojot priekšmetus (augļus, ziedus, vēstules) un mūsdienu komunikācijas līdzekļus tālruni vai televizoru.

Šampaņas grāfiene: saukta arī par Francijas Mariju (1 145-1198), Francijas Luija VII un viņa pirmās sievas Akvitānijas Eleonoras vecākā meita.

Šri Rāmakrišna: slavens 19. gadsimta indiešu mistiķis (1836-1886). Viņa reliģiskās domāšanas skola izveidoja Rāmakrišnas misijas apvienību, kuru vadīja viņa sekotāks Svāmi Vivekananda.

Švalers de Lubičs: dzimis Renē Ādolfs Švalers (1887-1961). Franču okultists, kas bija svētas ģeometrijas (ģeometrijas principi, kas tika izmantoti reliģisko celtņu konstrukcijās) un alternatīvās ēģiptoloģijas pētnieks. Viņš kļuva pazīstams, pateicoties 12 gadus ilgiem Ēģiptes Luksoras tempļa pētījumiem, par kuriem vēlāk sarakstīja grāmatu "Templis cilvēkā".

Taragonas cietoksnis: Taragona ir Spānijas piejūras pilsēta, kuras aizsardzībai romieši uzbūvēja cietoksni. Vēlāk pilsēta atradās mauru rokās, līdz 1117. gadā to atbrīvoja. Viduslaikos pilsēta kļuva par Aragonas karaļvalsts galvaspilsētu.

Tau Malači: mūsdienu mistiķis, kurš dibināja mūsdienu gnostisko kustību, kas pārtapa par starptautisku gnostiķu baznīcu ar mācību grupām dažādās valstīs.

Terēze no Avilas: ievērojama spāņu mistiķe, katoļu svētā, karmelitu mūķene un kontemplatīvās (vērošana, apcere, gremdēšanās sevī, kas bieži saistīta ar askētismu) lūgšanas teoloģe (1515-1582). Svētā Terēze kopā ar Krusta Jāni (Svētais Jānis no Krusta) dibinājusi Baskāju Kamieļa ordeni.

Tēvs ("pāvests") Nikets: bogomilu bīskaps Konstantinopolē, kuru latīņu avotos sauca par pāvestu Niketu. Centās nostiprināt sava reģiona kataru duālistiskos uzskatus.

Tēvs Afanāsijs: viens no grieķu baznīcas tēviem (apmēram 298-373), kurš izmantoja Aleksandrijas teoloģiju. Viņš kļuva plaši pazīstams ar saviem uzbrukumiem ariāņiem. 350. gadā viņš palika vienīgais pareizticīgo bīskaps Romas impērijas austrumos, kurš nebija pieņēmis ariānismu.

Timotijs I.īrijs, Ralfs Metzners un Ričards Alperts: atsauce uz amerikāņu psihologiem, kuri 20. gadsimta 60. gadu sākumā Hārvarda universitātē veica eksperimentus ar halucinācijas izraisošām narkotikām, kuru rezultātus publicēja grāmatās un rakstos plašākai sabiedrībai.

Tjurku uiguri: uiguri ir tjurku (valodas ziņā radniecīga tautu grupa, pie kuras pieder turki, tatāri, azerbaidžāņi, uzbeki u.c., kas runā tjurku valodās) tauta.

Tomass Teilors: angļu tulkotājs un neoplatonisma sekotājs (1758-1835), kurš pirmais pārtulkoja uz angļu valodu visus Aristoteļa un Platona darbus, kā arī fragmentus no orfisma.

Tommazo Kompanella: pieņemot kristietību, ieguva vārdu Džovanni Dominiko (1568-1639). Itāļu filozofs un rakstnieks, kurš bija viens no pirmajiem utopiskā sociālisma pārstāvjiem.

Tuksneša tēvi: kristiešu mūku-vientuļnieku un askētu nosaukums klosteru rašanās laikā 4. un 5. gadsimtā. Pārsvarā tiek izmantots, lai apzīmētu ēģiptiešu sekotājus, kas dzīvoja tuksnesī.

Tulūzas grāfs Raimonds VI: viens no lielākajiem Langedokas feodāļiem Francijas dienvidos, kam bija viena no galvenajām lomām krusta gājienā pret albiģie-

ļ šiem, ar kuru sākās Langedokas kultūras noriets. Atbalstīja katarus un par to tika izslēgts no baznīcas, tomēr nožēloja savus grēkus un atzina vainu, tāpēc tika atkal pieņemts kristiešu rindās un pat pievienojās armijai, kas devās cīņā pret katariem. So cīņu laikā vairākas reizes mainīja savu nostāju, galu galā paliekot kataru pusē.

Ultramontānisti: ultramontānisms bija reliģiska filozofija katoļu ticības ietvaros un uzsvēra pāvesta varu un privilēģijas. Pēc viņu domām, pāvesta vara bija augstāka par jebkura veida laicīgo un citu reliģisko varu.

V. B. Jeitss: Viljams Batlers Jeitss (1865-1939), īru dzejnieks un viena no diženākajām 20. gadsimta literatūras personībām. Jeitss bija īru literatūras atdzimšanas kustības virzošais spēks un ilgu laiku bija viens no šīs kustības vadītājiem. 1923. gadā viņš saņēma Nobela prēmiju literatūrā kā pirmais īrs.

Valdensi: Dienvidfrancijā un Itālijā 12. gadsimtā radies kristietības virziens, kas tika uzskatīts par ķecerīgu. Valdensi aicināja baznīcu atgriezties pie apustuļu nabadzības un dzīvoja klejojošu sludinātāju dzīvi.

Vatikāna Pāvesta padome kultūras jautājumos: Romas pāvesta Jāņa Pāvila II 1982. gadā izveidota iestāde, kura nodarbojas ar atšķirībām, kas pastāv starp evaņģēlijiem un kultūrām, kā arī vienaldzību pret reliģiskajiem jautājumiem. Padome veicina pāvesta sadarbību ar kultūras pasauli, lai civilizācija kļūtu atvērtāka pret evaņģēlijiem un cilvēki zinātu, ka baznīca atzīst viņu kalpošanu taisnībai un pilnībai.

Velnarutks: daudzgadīgs augs ar divkārt vai trīskārt plūksnainām lapām un sīkiem, baltiem ziediem, dažas no sugām ir indīgas.

Vērdsverts: Viljams Vērdsverts (1770-1850), angļu dzejnieks. Kopā ar savu draugu Semjuelu Kolridžu uzskatāmi par romantisma kustības aizsācējiem Anglijā.

Viljams no Puatjē: normāņu tautības franču garīdznieks un Normandijas grāfa Viljama kapelāns (apmēram 1020-1090), pēc kura rīkojuma viņš veidoja normāņu Anglijas iekarošanas hronikas. Pirms Viljams pieņēma garīdznieka kārtu, viņš bija apmācīts kā karavīrs.

Zinātniskais pozitīvisms: filozofijas virziens, kas deklarē, ka tiecas pēc īstām, pozitīvām zināšanām, kas balstītas pozitīvā pieredzē. Pozitīvisms radies 19. gadsimta pirmajā pusē kā idejisks virziens un nostiprinājies 19. gadsimta otrajā pusē, tā ietvaros izveidota sabiedrību izzinoša nozare socioloģija. Mūsdienās pozitīvisms ir pētniecības metode, kas atzīst faktus un aprobežojas ar to konstatēšanu un aprakstu.

Bibliogrāfija

Abdill, Edward. The Secret Gateway: Modern Theosophy and the Ancient Wisdom TraditionyfJhzaton, 111.: Quest, 2005.

Agrippa, Henry Cornelius. Three Books of Occult Philosophy. Translated by James l; reake. Edited by Donald Tyson. St. Paul, Minn.: Llewellyn, 1993.

Alighieri, Dante. I.a Vita Nuova. Translated by Barbara Reynolds. Harmondsworth: Penguin, 1969.

The Anchor Bible: Galatians. Edited and translated by J. Louis Martin. New York: Doubleday, 1997.

Baigent, Michael, and Richard Leigh. The Temple and the l.odge. New York: Arcade, 1989.

Bailey, Alice. The Consciousness of the Atom. New York: Lucis, 1922.

Bamford, Christopher. An Endless Trace: The Passionate Pursuit of Wisdom in the West. New Paltz, N.Y.: Codhill, 2003.

"BeDuhn, Jason David. The Manichaean liody in Discipline and Ritual.

t Baltimore, Md.: Johns Hopkins University Press, 2000.

Besant, Annie. Esoteric Christianity, or the Lesser Mysteries. Reprint. Kila, Mont.: Kessinger, n.d. (1918).

Blake,William. The Book of Urizen. Edited by Kay Parkhurst Easson and Roger R. Easson. Boulder, Colo.: ShambhalazRandom House, 1978.

- . The Complete Poetry and Prose of William Blake. Edited by David V.

Erdman. Revised edition. Berkeley: University of California Press, 1982.

Blakney, Raymond B.Meister Eckhart. New York: Harper & Row, 1941.

Blau, Joseph Leon. The Christian Interpretation of the Cabala in the Renaissance. Reprint. Port Washington, N.Y.: Kennikat Press, 1965.

Blavatsky, H. P. Isis Unveiled: Secrets of the Ancient Wisdom Tradition.

Abridged edition. Edited by Michael Gomes.Wheaton, III.: Quest, 1997.

- . The Secret Doctrine. Third Point Loma edition. Point Loma, Calif.:

Aryan Theosophical Press, 1926.

bloom, Harold. The American Religion. New York: Simon & Schuster, 1992.

- . Omens of Millennium. New York: Riverhead, 1996.

Bradley, Ian. Celtic Christianity: Making Myths and Chasing Dreams. New York: St. Martin's Press, 1999.

Brown, Raymond E. An Introduction to the New Testament. New York: Doubleday, 1996.

Case, Paul Foster. The True and Invisible Rosicrucian Order. York Beach, Maine: Samuel Weiser, 1985.

Charles, R. H. The Apocrypha and Pseudepigrapha of the Old Testament. Volume 2: Pseudepigrapha. Oxford: Oxford at the Clarendon Press, 1913.

Churton, Tobias. Gnostic Philosophy from Ancient Persia to Modern Times.

Rochester, Vr.: Inner Traditions, 2005.

- . The Golden Builders: Alchemists, Rosicrucians, and the hirst Freemasons. Boston:Weiser, 2005.

Clement of Alexandria. Edited and translated by G.W. Butterworth. Cambridge, Mass.: Harvard University Press (I.oeb Classical Library), 1919.

Clement of Alexandria. Stromateis. In The Ante-Nicene Fathers, volume 2, edited by Alexander Roberts and James Donaldson. Reprint: Grand Rapids, Mich.: Eerdmans, 1994.

Copenhaver, Brian P., ed. and trans. Hermetica: The Greek Corpus Hermeticum and the Latin Asclepius in a New Flnglish Translation with Notes and an Introduction. Cambridge: Cambridge University Press, 1992.

A Course in Miracles. 3 vols. Tiburon, Calif.: Foundation for Inner Peace, 1975.

Dan, Joseph, ed. The Christian Kabbalah: Jewish Mystical Books and Their Christian Interpreters. Cambridge, Mass.: Harvard College Library, 1997.

Davis, Frik. TechGnosis: Myth,Magic, and Mysticism in the Age of Information. 2d ed. London: Serpents Tail, 2004.

De Rougemont, Denis. l.ove in the Western World. Translated by Montgomery Belgion. Rev. ed. Princeton, N.J.: Princeton University Press, 1983.

Descartes, Rene. Discourses on Method and the Meditations. Translated by E. E Sutcliffe. Harmondsworth: Penguin, 1968.

Dick, Philip K. The Shifting Realities of Philip K. Dick: Selected Literary and Philosophical Writings. Edited by Lawrence Sutin. New York: Pantheon, 1995.

Dictionary of Gnosis and Western Esotericism. Edited by Wouter J. Hancgraaff et al. 2 vols. Leiden: Brill, 2005.

Dьrkheim, Emile. The Elementary Forms of Religious Life. Translated by Karen E. Fields. New York: Free Press, 1995.

Meister Fckhart. German Sermons and Treatises. Translated by M. O'C. Walshe. Vols. 1 and 2, London: Watkins, 1979-81; vol. 3, Shaftesbury: Kleinem, 1987.

Eusebius. The History of the Church. Translated by G. A.Williamson. Kdited by Andrew Louth. London: Penguin, 1989.

Evola, Julius, et al. Introduction to Magic: Rituals and Practical Techniques for the Magus. Translated by Guido Stucco. Rochester, Vt.: Inner Traditions, 2001.

Faivre, Antoine, and Jacob Needlcman, cds.Modern Esoteric Spirituality. New York: Crossroad, 1995.

Feuerstein, Georg. The Mystery of Light: The Life and Teaching ofOmraam Mikhael Aivanhov. Sandy, Utah: Passage Press, 1994.

Filoramo, Giovanni. A History of Gnosticism. Translated by Anthony Alcock. Oxford: Blackwell, 1990.

Foerster, Werner. Gnosis: A Selection of Gnostic Texts. Vol. I. Edited by

j R.McL. Wilson. Oxford: Oxford at the Clarendon Press, 1972.

Freke, Timothy, and Peter Gandy. The Jesus Mysteries. New York: Three Rivers Press, 1999.

Gikatilla, Joseph. Gates of Light: Sha'arei Orah. Translated by Avi Weinstein. San Francisco: HarperSanFrancisco, 1994.

Gilbert, R. A. The Golden Dawn: Twilight of the Magicians. Wellingborough: Aquarian, 1983.

The Gnostic Bible. Edited by Willis Barnstone and Marvin Meyer. Boston: Shambhala, 2003.

Godwin, Joscelyn. The Pagan Dream of the Renaissance. Grand Rapids, Mich.: Phanes, 2002.

Goffman, Ken, and Dan Joy. Counterculture through the Ages: From Abraham to Acid House. New York: Villard, 2004.

Guйnon, Renй. Aperзus sur l'йsotйrisme chrйtien. Paris: Йditions Traditionelles, n.d.

Halevi, Z'ev ben Shimon. The Way of Kabbalah. London: Rider, 1976.

Hallamish, Moshe. An Introduction to the Kabbalah. Translated by Ruth Bar-Han and Ora Wiskind-Klper. Albany: State University of New York Press, 1999.

Hanegraaff,Wouter J. New Age Religion and Western Culture. Albany: State University of New York Press, 1998.

Harnack, Adolf von. History of Dogma. Vol. I. Translated by Neil Buchanan. New York: Russell & Russell, 1958.

- . Marcion: The Gospel of the Alien God. Translated by John E. Steely

and l.yle D. Bierma. Durham, N.C.: Labyrinth, 1990.

Harner, Michael. The Way of the Shaman. New York: Bantam, 1982.

Harris, Lynda. The Secret Heresy of Hieronymus Bosch. Edinburgh: Floris, 1995.

Harrison, C. (п. The Transcendental Universe: Six Lectures on Occult Science, Theosophy, and the Catholic Faith. Hudson, N.Y.: l.indisfarne, 1993.

Hawkins, David. Power vs. Force: The Hidden Determinants of Human Behavior. Sedona, Ariz.: Veritas, 1995.

Herodotus. Translated by A. 1). Godley. 4 vols. London: Heinemann (Loeb Classical Library), 1931.

Hoeller, Stephan A. Gnosticism: New Light on the Ancient Tradition of Inner Knowing. Wheaton, 111.: Quest, 2002.

Jenkins, Philip. Hidden Gospels: How the Search for Jesus Lost Its Way. Oxford: Oxford University Press, 2001.

Johnson, K. Paul. The Masters Revealed: Mme. B la vat sky and the Myth of the Great White Lodge. Albany: State University of New York Press, 1994.

Johnson, Paul. A History of Christianity. New York: Atheneum, 1987.

Jonas, Hans. The Gnostic Religion. 2d ed. Boston: Beacon, 1963.

Jung, C. G Memories, Dreams, Reflections. Rev. ed. Translated by Richard and Clara Winston. New York: Vintage, 1989.

- . Psychology and Religion. Collected Works, vol. 11. 2d ed. Translated

by R. E C. Hull. Princeton, N.J.: Princeton University Press, 1969.

- . Symbols of Transformation. Collected Works, vol. 5. 2d cd. Translated by R. F. C. Hull. Princeton, N.J.: Princeton University Press, 1967.

Kaplan, Aryeh.Meditation and Kabbalah. York Beach,Maine: Samuel Weiser, 1982.

The Key of Solomon the King (Clavicula Salomonis). Translated by S.I-.MacGregor Mathers. York Beach, Maine: Samuel Weiser, 2000.

King, Karen L. What Is Gnosticism? Cambridge, Mass.: Harvard University Press, 2003.

Kinney, Jay, ed. The Inner West: An Introduction to the Hidden Wisdom of the West. New York: Jeremy P. TarcherzPenguin, 2004.

Klimkcit, Hans-Joachim. Gnosis on the Silk Road: Gnostic Parables, Hymns, and Prayers from Central Asia. San Francisco: HarperSanFranciso, 1993.

Knoop, Douglas, et al., eds. The Two Earliest Masonic Mss. Manchester: Manchester University Press, 1938.

Knox, R. A. Enthusiasm: A Chapter in the History of Religion. Oxford: Oxford at the Clarendon Press, 1950.

Lacarriere, Jacques. The Gnostics. Translated by Nina Rootes. New York: E. P. Dutton, 1977.

Lachman, Gary. A Dark Muse: A History of the Occult. New York: Thunder's Mouth, 2003.

Larson, Gerald ). Classical Samkhya: An Interpretation of Its History and Meaning. 2d ed. Delhi: Motilal Barnarsidass, 1979.

Layton, Bentley, ed. and trans. The Gnostic Scriptures. New York: Doubleday, 1987. Lorimer, David. Prophet for Our Times: The Life

I and Teachings of Peter Deunov. Rockport, Mass.: Element Books, 1996.

Lossky, Vladimir. The Mystical Theology of the Eastern Church. Crestwood, N.Y.: St. Vladimir's Seminary Press, 1976.

Lupieri, Kdmondo. The Mandaeans: The Last Gnostics. Translated by Charles Hindley. Grand Rapids,Mich.: Herd mans, 2002.

MacDermot, Violet. The Pall of Sophia: A Gnostic Text on the Redemption of Universal Consciousness. Great Barrington, Mass.: l.indisfarne, 2001.

MacNulty, W. Kirk. Freemasonry: A Journey through Ritual and Symbol. London: Thames Sc Hudson, 1991.

Malachi, Tau. The Gnostic Gospel of St. Thomas: Meditations on the Mystical Teachings. St. Paul, Minn.: Llewellyn, 2004.

Markale, Jean. The Church of Mary Magdalene: The Sacred Feminine and the Treasure of Rennes-le-Chвteau. Translated by Jon Graham. Rochester, Vt.: Inner Traditions, 2004.

- . Courtly Love: The Path of Sexual Initiation. Translated by Jon (оra-

hain. Rochester, Vt.: Inner Traditions, 2000.

Maxwell-Stuart, P. G., ed. and trans. The Occult in Early Modern Europe: A Documentary History. New York: St.Martin's Press, 1999.

Meyer, Marvin. The Gnostic Gospels of Jesus. San Francisco: HarperSanFrancisco, 2005.

Meyer, Marvin W., and Richard Smith. Ancient Christian Magic: Coptic Texts of

Ritual Power. Princeton, N.J.: Princeton University Press, 1994.

Miller, D. Patrick. The Complete Story of the Course. Berkeley, Calif.: Fearless, 1997.

The Nag Hammadi Library in F.nglish. Fdited by James M. Robinson. San Francisco: Harper tk. Row, 1977.

New Testament Apocrypha. Edited by Wilhelm Schnecmelcher. Translated by R.McLachlan Wilson. 2 vols. Edinburgh: T & T Clark, 1991.

Noll, Richard. The Jung Cult: Origins of a Charismatic Movement. Princeton, N.J.: Princeton University Press, 1994.

Origen. On First Principles. Translated by G.W. Butterworth. Reprint. New York: Harper & Row, 1966.

Ouspensky, P. D. In Search of the Miraculous: Fragments of a Forgotten Teaching. New York: Harcourt, Brace, & Co.: 1949.

Pagels, Elaine. Beyond Belief: The Secret Gospel of Thomas. New York: Random House, 2003.

- . The Gnostic Gospels. Reprint. New York: Vintage, 1989.

- . The Gnostic Paul: Gnostic Exegesis of the Pauline Letters. Philadelphia: Trinity Press International, 1975.

Palamas, Gregory. The Triads: Book One. Translated by Robin Amis. South Brent, Devon, UK: Praxis, 2002.

Perkins, Pheme. The Gnostic Dialogue: The Early Church and the Crisis of Gnosticism. New York: Paulist, 1980.

The Philokalia: The Complete Text Compiled by St. Nikodimos of the Holy Mountain and St.Makarios of Corinth. Translated by G. E. H.

Palmer, Philip Sherrard, and Kallistos Ware. 5 vols. London: Faber &c Faber, 1979.

Pico della Mirandola, Giovanni. De hominis ci ign it ate. Mil a n : M onda dor i, 1994.

- . Heptaplus, or Discourse on the Seven Days of Creation. Translated

by Jessie Brewer McGraw. New York: Philosophical Library, 1977.

- . 900 conclusions philosophiques, cabalistiques, thйologiques. Edited

by Bertrand Schefer. Paris: Йditions Allia, 1999.

Plotinus. The Enneads. Translated by Stephen MacKenna. Burdett, N.Y.: Larson, 1992.

Raine, Kathleen. Blake and Tradition. 2 vols. Princeton, N.J.: Princeton University Press, 1968.

Ramakrishna, Sri. The Gospel of Sri Ramakrishna. Translated by Swami Nikhilananda. New York: Ramakrishna-Vivekananda Center, 1942.

Reuchlin, Johann. On the Art of the Kabbalah (De arte cabalistica). Translated by Martin and Sarah Goodman. Lincoln: University of Nebraska Press, 1993.

Roberts, J. M. The Mythology of Secret Societies. London: Seeker & Warburg, 1972.

Robinson, Ira.Moses Cordovero's Introduction to Kabbalah: An Annotated Translation of His Or Ne'era v. New York: Yeshiva University Press, 1994.

Rochй, Dйodat. Etudes manichйennes et cathares. Arques, France: Editions des Cahiers d'Etude Cathares, 1952.

Rudolph, Kurt. Gnosis: The Nature and History of Gnosticism. Edited

v and translated by Robert McLachlan Wilson. San Francisco: Harper-

t SanFrancisco, 1987.

Runciman, Steven. The Medieval Manichee: A Study of the Christian Dualist Heresy. Cambridge: Cambridge University Press, 1947.

Sandoz, Ellis. The Voegelinian Revolution: A Biographical Introduction. 2d ed. New Brunswick, N.J.: Transaction, 2000.

Scholem, Gershom. Kabbalah. Reprint. New York: Dorset, 1987.

- . Major Trends in Jewish Mysticism. 3d ed. New York: Schocken,

1961.

Schweitzer, Albert. The Quest of the Historical Jesus: A Critical Study of Its Progress from Reimarus to Wrede. Translated by W.Montgomery. Reprint. New York: Macmillan, 1961.

Seesholtz, Anna Ciroh. Friends of God: Practical Mystics of the Fourteenth Century. Reprint. New York: A.M. S Press, 1970 (1934).

Segal, Robert A., ed. The Gnostic Jung. Princeton, N.J.: Princeton University Press, 1992.

Shumaker,Wayne R. The Occult Sciences in the Renaissance: A Study in Intellectual Patterns. Berkeley: University of California Press, 1972.

Smith, Morton. The Secret Gospel. New York: Harper & Row, 1973.

Smoley, Richard. Inner Christianity: A Guide to the Esoteric Tradition. Boston: Shambhala, 2002.

Smoley, Richard, and Jay Kinney. Hidden Wisdom: A Guide to the Western Inner Traditions. New York: Penguin Arkana, 1999.

Spiegel berg, Frederic. Living Religions of the World. Englewood Cliffs, N.J.: Prentice-Hall, 1956.

Steiner, Rudolf. Spiritualism. Madame Blavatsky, and Theosophy. Edited by Christopher Bamford. Great Barrington, Mass.: Anthroposophic Press, 2001.

Stevenson, David. The Origins of Freemasonry: Scotland's Century, 1590-1710. Cambridge: Cambridge University Press, 1988.

Stoyanov, Yuri. The Other God: Dualist Religions from Antiquity to the Cathar Heresy. New Haven, Conn.: Yale University Press, 2000.

[Tomberg, Valentin [.Meditations on the Tarot: A Journey into Christian Hermeticism. Translated by Robert A. Powell.Warwick, N.Y.: Amity House, 1985.

Trigg, Joseph W. Origen. London: Routledge, 1998.

Unseen Warfare, Being the Spiritual Combat and Path to Paradise of Lorenzo Scupoli, as F.dited by Nicodemus of the Holy Mountain and Revised by Tbeophan the Recluse. Translated by K. Kadloubovsky and G. E. H. Palmer. London: Faber &c Faber, 1952.

Van den Broeck, Roelof, and Wouter J. Hanegraaff, eds. Gnosis and Hermeticism from Antiquity to Modern Times. Albany: State University of New York Press, 1998.

Versluis, Arthur. Wisdom's Children: A Christian Esoteric Tradition. Albany: State University of New York Press, 1999.

Vivekananda, Swami. Jnana Yoga. New York: Ramakrishna-Vivekananda Center, 1955.

Voegelin, Erie. The New Science of Politics. Chicago: University of Chicago Press, 1952.

Wachtmeister, Countess Constance, et al. Reminiscences of H. P. Blavatsky and the Secret Doctrine.Wheaton, 111.: Quest, 1976.

Wapnick, Kenneth. Love Does Not Condemn: The World, the Flesh, and the Devil According to Platonism, Christianity, Gnosticism, and 'A Course in Miracles.' Roscoe, N.Y.: Foundation for A Course in Miracles, 1989.

Waterfield, Robin. Hidden Depths: The Story of Hypnosis. New York: Brunner-Routledge, 2003.

Wcldon, Jane L. The Platonic Roots of Analytic Psychology: The Archetype of the Self and the Subtle Body of the Soul. Ph.D. diss., Pacifica Graduate Institute, 2004.

White, Ralph, cd. The Rosicrucian Enlightenment Revisited. Hudson, N.Y.: Lindisfarne, 1999.

Williams, Michael Allen. Rethinking "Gnosticism": An Argument for Dismantling a Dubious Category. Princeton, N.J.: Princeton University Press, 1996.

Wirszubski, Chaim. Pico delta Mirandola's Encounter with Jewish Mysticism. Cambridge, Mass.: Harvard University Press, 1989.

Yamauchi, Edwin M. Pre-Christian Gnosticism. Grand Rapids, Mich.: Eerdmans, 1973.

Yates, Frances A. Giordano Bruno and the Hermetic Tradition. Chicago: University of Chicago Press, 1964

- . The Occult Philosophy in the Elizabethan Age. London: Routledge

& Kegan Paul, 1979.

- . The Rosicrucian Enlightenment. London: Ark, 1987.

SIA "LIETUSDĀRZS" ReЈ. nr. 50003835821 ">mailto:apgads.lietusdarzs@gmail.com apgads.lietusdarzs@gmail.com http://www.lietusdarzs.lv/ www.lietusdarzs.lvЎ

[1] vārdu spēle: angļu valodā vārds court apzīmē gan galmu, gan tiesu, gan uzmanības izrādīšanu sievietei. (Tulkotājas piezīme.)

Content

Smolijs Ričards Aizliegtā ticība. Gnosticisms kristietības apslēptais mantojums

Pateicības

Ievads

Pirmā nodaļa Kas īsti bija gnostiķi?

Vai tas bija pirmais evaņģēlijs?

Gnosticisma saknes

Gnostiķu skolotāji

Kristus pavadone Marija Magdalēna

2. nodaļa Ēģiptes pēcteči

Valdnieka prāts

Zaudētā ēģiptiešu reliģija

Kristietības atzaru veidošanas

Origēna noliegšana

Kristietības veidošanas

3. nodaļa zaudēta gaismas reliģija

Zoroastrisma saknes

Karš ar ķermeni

Karš starp gaismu un tumsu

Klausītāji un izredzētie

Apziņa un gaisma

Pagrimums un izzušana

Izdzīvojušie manihejieši

4. nodaļa karš ar katariem

Armēnija, Balkāni un bogomili

Diženā Rietumu ķecerība

Consolamentum

Kurtuāzija

Karš pretalbiģiešiem

Hieronīma Bosa noslēpumaina ķecerība

5. nodaļa Gnosis viduslaiku baznīca

Dionīsija dievišķās kārtas

Gnosis un ķelti

Pareizticīgā zinātne par apziņu

Diskusijas par isihazmu

Meistara Ekharta aizstāvība

6. nodaļa Renesanses zintnieki

Nosodītie Piko secinājumi

Reihlins un svētie vārdi

Praktiskā kabala

Džona DI izdošanās un neveiksmes

Džordano Bruno atkāpšanās no principiem

7. nodaļa rozenkreiceri un diženās ložas

Rozenkreiceru politika

Dabas grāmatas lasīšana

Brālības realitāte

Dievišķais kurpnieks

Brīvmurniecības pirmsākumi

Brīvmurniecība sabiedriskajā telpā

Katoļi pret brīvmūrniekiem

Piedzīvojumu meklētāji un sapņotāji

8. nodaļa gnosticisma atdzimšana

Aizliegtā Izīda

Jungs un septiņas pamācības

Eksistenciālais gnosticisms

Gnosis kā masu parādība

Gnostiskā baznīca

9. nodaļa gnosticisms mūsdienas

Bleiks un atklāsme par demiurgu

Vogelīna mūsdienu ķecerības

Melnais dzelzs cietums

Sava prāta atbrīvošana

Ego un demiurgs

Da Vinči koda noslēpumi

10. nodaļa Gnosticisma nākotne

Pestīšanas ierobežojumi

Iedomātais draugs

Ticība, saprāts un gnosis

Skaidrojošā vārdnīca

Bibliogrāfija