Kelders Piters

Atdzimšanas acs

P I T E R S KELDERS

Atdzimšanas acs

I nodaļa

Ikviens grib ilgi dzīvot, taču neviens negrib novecot.

Džonatans Svifts

Tas notika pirms daudziem gadiem. Es sēdēju parkā uz soliņa un lasīju vakara avīzi. Pienāca kāds džentlmenis, pēc izskata tā ap septiņdesmit, un apsēdās līdzās. Viņam bija sirmi mati, nošļukuši pleci, spieķis un smaga šļūcoša gaita. Kas gan varēja to iedomāties, ka no šī acumirkļa visa mana dzīve izmainīsies reiz un uz visiem laikiem.

Pēc kāda brīža mēs sākām sarunāties. Noskaidrojās, ka mans sarunasbiedrs ir atvaļināts britu armijas pulkvedis, kas kādu laiku dienējis arī Karaliskajā diplomātiskajā korpusā. Pildot dienesta pienākumus, viņam savas dzīves laikā bija nācies pabūt praktiski visos iedomājamos un neiedomājamos Zemes nostūros. Tai dienā Henrijs Bredfords — tā viņš stādījās priekšā — pastāstīja dažus interesantus atgadījumus no savas piedzīvojumiem bagātās dzīves; un tas mani ļoti patīkami izklaidēja.

Šķiroties mēs vienojāmies par jaunu tikšanos, un drīz vien mēs no paziņām kļuvām par draugiem. Gandrīz vai katru dienu mēs ar pulkvedi satikāmies manā vai viņa mājā un līdz pat dziļai naktij tērzējām pie kamīna par visdažādākajām lietām. Sers Henrijs izrādījās ļoti interesants cilvēks.

Reiz, kādā rudens vakarā, mēs kā parasti sēdējām ar pulkvedi viņa Londonas savrupmājā viesistabas dziļajos krēslos. Arā varēja saklausīt lietus šalkoņu un garāmbraucošo automobiļu riepu švīkstēšanu. Kamīnā mājīgi sprakšķēja uguns.

Pulkvedis klusēja, taču es viņa uzvedībā sajutu kādu iekšēju spriedzi. It kā viņš gribētu man pastāstīt kaut ko tādu, kas viņam ir ļoti svarīgi, taču nekādi neuzdrošinās atklāt noslēpumu. Šādas pauzes mūs.u sarunās atgadījās arī agrāk. Ikreiz mani mocīja ziņkāre, lai gan uzdot tiešu jautājumu līdz šim vēl nebiju uzdrošinājies. Taču tagad sajutu, ka šeit nebūt neslēpjas tikai kāds sens noslēpums. Pulkvedis nepārprotami gribēja lūgt man padomu vai kaut ko piedāvāt. Un es teicu:

Klau, Henrij, jau sen esmu ievērojis, ka ir kas tāds, kas nedod jums mieru. Un es, protams, labi saprotu, ka tas jums ir ļoti svarīgi. lāču man ir pilnīgi skaidrs arī tas, ka jums nez kāpēc gribētos uzzināt manu viedokli šai jums tik svarīgajā jautājumā. Ja jūs vēl tikai māc bažas, vai būtu mērķtiecīgi man — visā visumā pavisam svešam cilvēkam — atklāt šo noslēpumu, — bet esmu pārliecināts, ka jūsu klusēšana liecina par kādu noslēpumu, — tad varat neraizēties. Par to, ko jūs man pastāstīsiet, neuzzinās neviena dzīva dvēsele. Vismaz līdz tam brīdim, kad jūs pats neliksiet man to kādam izstāstīt. Un, ja vien jūs interesē manas domas vai jums nepieciešams mans padoms, tad varat nešaubīties, ka darīšu visu, kas ir manos spēkos, lai jums palīdzētu, dodu jums savu džentlmeņa goda vārdu.

Pulkvedis lēni ierunājās, rūpīgi apdomājot teikto:

Redzat, Pit, tas nebūt nav vienkārši tikai noslēpums. Pirmkārt, tas nav mans noslēpums. Otrkārt, es nezinu, kā rast šī noslēpuma atslēgu. Un, treškārt, ja vien šo noslēpumu izdosies atklāt, tas, pilnīgi iespējams, izmainīs visas cilvēces dzīvi. Turklāt izmainīs tik krasi, kā mēs to nespējam iedomāties pat savās visdrosmīgākajās fantāzijās.

Sers Henrijs brīdi paklusēja.

— Sava militārā dienesta dažu pēdējo gadu laikā, — viņš pēc pauzes turpināja, — es komandēju karaspēka daļu, kas bija dislocēta Ziemeļaustrumindijas kalnos. Cauri pilsētiņai, kurā atradās mans štābs, veda ceļš — sens karavānu ceļš, kas savienoja Indiju ar tiem plakankalnes centrālajiem rajoniem, kuri pletās aiz galvenās kalnu grēdas [1] . Tirgus dienās no šo centrālo rajonu visattālākajiem nostūriem pilsētiņā saplūda lieli ļaužu pūļi. Parasti šie cilvēki ieradās nelielās astoņu līdz desmit cilvēku grupiņās. Reizēm viņu vidū bija arī lamas — kalnu mūki. Man stāstīja, ka ciemats, no kura ieradās šie cilvēki, atradās divpadsmit dienu gājiena attālumā. Viņi visi izskatījās ļoti spēcīgi un izturīgi, no kā es secināju, ka eiropietim, kas nav tik lielā mērā pieradis pie pārgājieniem pāri mežonīgajiem kalniem, ekspedīcija uz šiem apgabaliem būtu visai sarežģīts pasākums, bet bez pavadoņa — gluži vienkārši neiespējams, un ceļš tikai vienā virzienā noteikti ilgtu ne mazāk par mēnesi. Es jautāju mūsu pilsētiņas iedzīvotājiem un citiem kalniešiem, kur atrodas vieta, no kurienes ierodas šie cilvēki. Un ikreiz saņēmu vienu un to pašu atbildi: "Pajautā viņiem pašiem." Taču tūdaļ pat sekoja padoms to nedarīt. Jo, kā vēstīja senas leģendas, ikviens, kas nopietni sāka interesēties par šiem cilvēkiem un ar šo vietu saistīto leģendu izcelsmi, agri vai vēlu noslēpumainā veidā nozuda. Un pēdējo vairāk nekā divsimt gadu laikā neviens no pazudušajiem dzīvs nav atgriezies. "Kalnu skrējēji" — Lung-gom-pa vai "Vēja vērotāji" — tibetiešu ziņneši un kravu nesēji — laiku pa laikam mēdza stāstīt

par plēsoņu svaigi apgrauztiem cilvēku skeletiem vienā no attālākajām kalnu aizām, taču nebija zināms, vai tas ir vai nav kaut kādā veidā saistīts ar šiem noslēpumainajiem nozušanas gadījumiem. Runāja par to, ka no pilsētiņas pēdējo divdesmit gadu laikā tādā veidā nozuduši nebūt ne mazāk par piecdesmit cilvēkiem, taču skeleti atrasti tikai kādi pieci vai seši. Pat ja arī tie būtu kāda pazudušā kauli, — nav zināms, kur palikuši pārējie.

Pulkvedis vēl mazliet paklusēja, bet tad pastāstīja par noslēpumu, kas apvija šos atnācējus no tālā kalnu apvidus, — noslēpumu, par kuru citu rajonu iedzīvotāji zināja tikai no leģendas, kas lielā slepenībā čukstus tika nodota no mutes mutē.

Šī leģenda vēstīja, ka kaut kur tajā apgabalā atradās klosteris, kurā dzīvoja lamas, kas zināja mūžīgās jaunības avota noslēpumu. Klosterī it kā atradās kaut kas, ko stāstnieki I dēvēja par "Debesu Aci" jeb "Atdzimšanas aci". Tam, uz kuru tiek vērsts šīs "Acs" skatiens, atklājas neizsmeļamā mūžīgās jaunības avota noslēpums. "Šis ir tas lielais noslēpums, jo, lai arī cik lielā mērā laiks, sērga, dzīves grūtības un pārmērības nebūtu sagrāvušas cilvēka ķermeni, Debesu Acs skatiens to atjaunos, atdos jaunību un apveltīs gan ar veselību, gan milzu dzīves spēku." 1a vēstīja leģenda. Stāstīja pat, ka pirms gadiem trīssimt četrsimt dzīvojuši sirmgalvji dziļā vecumā, kurus tā klostera lamas paņēmuši sev līdzi un kuri pēc tam pa karavānu ceļu atgriezušies pilsētiņā kā jauni cilvēki — pēc izskata ne vecāki par gadiem četrdesmit.

Šī klostera lamas jau dažus gadu tūkstošus zinājuši neizsīkstošā jaunības avota noslēpumu. Stāstīja, ka no tiem, kas aizkļuvuši līdz klosterim, lamas neko neslēpj, labprāt atklāj atnācējiem šī avota noslēpumu. Tikai nokļūt gan neesot tik vienkārši.

Kā jau vairums cilvēku arī pulkvedis Bredfords, kad viņam jau bija pāri četrdesmit, sāka izjust gadu nastu. Ar katru gadu viņš sajuta, ka neizbēgami tuvojas vecums, ķermenis viņam klausa arvien sliktāk un sliktāk un nav jau aiz kalniem tā liktenīgā diena, kad viņš būs spiests samierināties ar vecuma nespēka galīgo uzvaru pār viņam tik uzticīgi kalpojošo ķermeni un prātu. Tāpēc nebija nekā neparasta, ka šī dīvainā leģenda par mūžīgās jaunības avotu izraisīja viņā dzīvu interesi. Tā kā viņš nebūt neizjūta vietējiem iedzīvotājiem tik raksturīgās māņticīgās bailes šī tradicionālā tabu [2] priekšā, tad izprašņāja visus iespējamos, kas vien varētu sniegt kādas ziņas par šo noslēpumaino lietu, salīdzināja šīs informācijas kripatiņas un pamazām nāca pie secinājuma, ka aiz visa tā slēpjas kaut kas patiešām reāli eksistējošs.

Tuvojās termiņš, kad seram Henrijam vajadzēja atstāt dienestu. Tāpēc reiz tirgus dienā pulkvedis beidzot nolēma vienam no kalnu lamām — atnācējam no tām tālajām noslēpumainajām vietām — pajautāt, kur īsti atrodas klosteris, kurā glabājas mūžīgās jaunības avots. Taču tas viņam nepateica neko sakarīgu, jo nezināja nevienu angļu vārdu, bet pulkvedis pārvaldīja tikai to dialektu, kurā runāja kalnu grēdas dienvidu pusē. Tie kalniešu dialektu zinošie vietējie iedzīvotāji, kurus pulkvedis mēģināja pierunāt uzņemties tulka pienākumus, tiklīdz ko padzirda par mūžīgās jaunības avotu, tūdaļ pagrieza muguru un nekavējoties gāja prom. Pēc tām vispārīgajām fragmentārajām ziņām, kuras pulkvedim izdevās iegūt no šīs sarunas, nebija iespējams kaut cik precīzi noteikt klostera atrašanās vietu. Taču pašas sarunas beigās kalnietis nomērīja pulkvedi ar ilgu uzmanīgu skatienu un ļoti skaidri pateica dažus vārdus, pēc kuriem kārtējam tulkam burtiski mati sacēlās stāvus. Viņš kļuva pelēks, viss it kā panīka un jau mēģināja aizlaisties un iejukt raibajā pūlī — tas viss notika pašā tirgus vidū. Pulkvedis laikus paguva saķert tulka piedurkni, pievilka viņu sev klāt un pajautāja:

Ko teica lama?

—Viņš teica, ka pateikt lama Kī par tu… — pārbijies tulks beidzot izdvesa.

Pulkvedis pagriezās, lai pavaicātu kalnietim, kas ir šis lama Kī, taču kalnietis jau bija izgaisis pūlī.

Bruņojies ar šo nezināmā lamas vārdu gluži kā ar atslēgu, iedvesmotais pulkvedis uzsāka jaunu izprašņāšanas kampaņu. Taču, ja līdz šim vietējie iedzīvotāji gluži labprāt ielaidās sarunās par jaunības avotu, tad tagad, tiklīdz izdzirda maģisko "lama Kī", demonstrēja reakciju, kas pilnībā sakrita ar līdz nāvei pārbiedētā tulka rīcību.

Beidzot pienāca tā vasaras diena, kad pulkvedim vajadzēja atstāt dienestu. Armijas daļas komandēšanu pārņēma cits oficieris, un seram Henrijam nākamajā rītā vajadzēja doties uz Angliju, lai saņemtu jaunu norīkojumu Karaliskā diplomātiskā korpusa civildienestā. Vakarā viņš devās uz pauguru aiz pilsētiņas robežām, lai pēdējo reizi palūkotos, kā noriet saule aiz kalniem, un pabūtu vientulībā ar zvaigžņoto debesi. Kad jau pavisam satumsa, sers Henrijs apgūlās zemē, Viņš ilgi lūkojās debesīs un neievēroja, kā drīz vien iegrima snaudā. Un pēkšņi sapnī izdzirdēja balsi, kas labā angļu valodā viņam noteica:

Lama Kī-Njam — klostera sūtnis. Viņš atved uz klosteri izredzētos. Viņš uzzināja par tevi un tevi atcerēsies. Nebīsties laika un atgriezies.

Tas viss notika tik negaidīti, ka pulkvedis pamodās. Mirdzēja zvaigznes. Pilsētiņa dusēja pakalna pakājē ielejā tumšo kalnu grēdu ielenkumā.

— Un tad es stingri pie sevis izlēmu, ka noteikti atgriezīšos Indijā un darīšu visu iespējamo, lai uzmeklētu jaunības avotu un atklātu "Atdzimšanas acs" noslēpumu, — pulkvedis beidza savu stāstu. — Un kopš tā brīža šī ideja nekad nedod man mieru, un man šķiet, ka beidzot ir pienācis laiks to īstenot… Kā jau jūs pats to labi redzat, šeit nav nekāda drausmīga noslēpuma, kas jums būtu svēti jāglabā. Mēs abi taču neesam kalnieši, bet visai pieklājīgi izglītoti džentlmeņi. Gluži vienkārši es to visu jums gribēju pastāstīt tāpēc, lai piedāvātu jums kopā ar mani doties neizsīkstošā jaunības avota meklējumos. Bet savu neizlēmību es varu izskaidrot šādi: es visai pamatoti šaubos, vai jūs spēsiet nopietni izturēties pret visu šo mistiku. Saprotiet mani pareizi — es nekādā gadījumā negrasos jums pieprasīt, lai jūs piedalītos šai manā — sauksim lietas īstajos vārdos — avantūrā, tāpēc jūsu dotais vārds jums neuzliek absolūti nekādus pienākumus. Gluži vienkārši, ja jums ir brīvs laiks un ari jūs tas ir ieinteresējis, es ļoti priecātos doties turp jūsu sabiedrībā.

Pulkvedim bija taisnība. Saprotams, ka mana pirmā reakcija uz visu šo stāstu bija tā tipiskā reakcija, kas raksturīga jebkuram racionāli domājošam cilvēkam, kad viņš dzird tamlīdzīgas lietas, — es tūdaļ pat nekavējoties izteicu savus apsvērumus par šādas parādības neiespējamību. Es gluži vienkārši nespēju iedomāties, ka varētu reāli pastāvēt neizsīkstošais jaunības avots, tas šķita pārlieku nereāli. Taču sers Henrijs vienmēr bija atstājis uz mani ļoti saprātīga cilvēka iespaidu un viņš pats tik ļoti ticēja tam, par ko tikko man bija pastāstījis, ka es gluži vienkārši nespēju nešaubīties par savu sākotnēji visai skeptisko attieksmi pret šo viņa stāstu. Vienubrīd man pat radās vēlēšanās pievienoties pulkvedim, taču, apsvēris visus "par" un "pret", ņemot vērā manu sekmīgi uzsākto karjeru, es tomēr nolēmu atteikties. Pulkvedi gan necentos atrunāt. Starp citu, ja ari būtu mēģinājis to darīt, vienalga ciestu neveiksmi. Sera Henrija apņēmība bija veca karavīra apņēmība, kas pieradis pilnībā uzņemties atbildību par katru savu soli un lēmumu.

Pēc divām nedēļām pulkvedis Bredfords aizbrauca.

Viņu atceroties, es reizēm izjutu nožēlu par to, ka nebiju devies kopā ar viņu šai ekspedīcijā. Lai kaut kā pārvarētu šo diskomforta sajūtu, centos sevi pārliecināt par jaunības avota eksistences neiespējamību.

— Blēņas, — es pats sev teicu, — vai tad cilvēks spēj uzvarēt vecumu? Tas taču ir dabisks process un vēl nekur uz Zemes laiks nav ritējis pretējā virzienā. Gluži vienkārši ir jāsamierinās un skaisti jānoveco. Ir taču redzēti patiesi cildeni sirmgalvji, kuru vecums šķiet gandrīz vai brīnišķīgs. Un tāpēc nevajag prasīt no dzīves to, ko tā nespēj dot.

Taču kaut kur sirds dziļumos tomēr nedeva mieru ķecerīga doma:

"Bet ja nu pēkšņi?! Ja nu pēkšņi jaunības avots patiesi eksistē? Ja nu pēkšņi kādam patiesi ir izdevies pagriezt laika ratu pretējā virzienā? Ja nu patiesi? Man Dievs, to grūti pat iedomāties!"

Es tik ļoti vēlējos, lai "Atdzimšanas acs" nebūtu tikai skaista leģenda vien un lai pulkvedim Bredfordam izdotos atklāt šo noslēpumu.

Nepacietīgi atplēsu aploksni un izlasīju vēstuli. Visu tekstu caurstrāvoja cerība, kas reizēm robežojās gluži vai ar izmisumu.

Sers Henrijs rakstīja, ka viņam nācies sadurties ar daudziem nepatīkamiem pārpratumiem, ka viņa iecere virzās uz priekšu ļoti lēni, taču viņam beidzot šķiet, ka līdz mērķim atlicis pavisam nedaudz. Vēl tikai mazliet — un uz viņu tiks pavērsts noslēpumainās "Atdzimšanas acs" skatiens. Nekādu atpakaļadreses pazīmju ne uz aploksnes, ne vēstules tekstā es nesaskatīju, taču mani ievērojami iepriecināja jau tas fakts vien, ka pulkvedis bija dzīvs.

Nākamā vēstule no pulkveža pienāca pēc daudziem mēnešiem. To atverot, es ievēroju, ka manas rokas viegli trīc. Vēstulē bija patiesi fantastiska ziņa. Seram Henrijam ne tikai vienkārši izdevies aizkļūt līdz jaunības avotam, bet viņš atgriežas Eiropā un ved sev līdzi "Atdzimšanas aci"! Vēstulē viņš paziņoja, ka pēc pusgada ieradīsies Londonā. Tā nu kopš tās dienas, kad pēdējoreiz biju redzējis pulkvedi Bred- fordu, pagāja vairāk nekā pieci gadi. Es nepārtraukti sev jautāju:

"Kāds šodien ir sers Henrijs? Vai izmainījis savu viedokli par "Atdzimšanas acs" eksistenci? Vai vecajam pulkvedim patiešām izdevies apstādināt iekšējo laiku, "iesaldējot" novecošanās procesu? Kad viņš beidzot parādīsies — vai viņš būs tās pats, kāds bija mūsu šķiršanās dienā? Bet varbūt viņš izskatīsies vecāks, taču ne par pieciem gadiem, bet tikai par kādu gadu — diviem."

Galu galā tomēr saņēmu atbildes ne tikai uz visiem šiem jautājumiem, bet vēl arī uz daudziem citiem, par kuriem agrāk pat nespēju iedomāties.

Reiz vakarā, kad es vientulībā sēdēju pie kamīna, atskanēja iekšējā telefona zvans. Kad atbildēju, durvju sargs paziņoja:

Ser, pie jums ieradies pulkvedis Bredfords.

Es nodrebēju, tas viss notika tik pēkšņi, bet tad mani burtiski pāršalca neiedomājamas sajūsmas vilnis, un es iesaucos:

Lai nekavējoties ienāk!

Pēc dažām sekundēm nodžinkstēja manu apartamentu durvju zvans, es tūdaļ atvēru durvis, taču… diemžēl, manā priekšā stāvēja gluži nepazīstams sportiska tipa jauneklīgs džentlmenis. Ievērojis manu neizpratni un pārsteigumu, viņš painteresējās:

Vai mani negaidījāt?

Nē, ser. Pareizāk gan būtu teikt, ka gaidīju, taču ne jūs… — es apjucis atbildēju. — Droši vien džentlmenis, kuram bija pie manis jāatnāk, vēl kāpj augšā pa kāpnēm.

N-jā, bet es, atzīšos, biju cerējis uz krietni vien sirsnīgāku sagaidīšanu, — apmeklētājs noteica tādā tonī it kā mēs būtu seni draugi, — bet jūs ieskatieties labāk, vai tiešām man vajadzēs stādīties priekšā?

Viņš vēroja, kā nesapratni manās acīs nomaina izbrīns, izbrīnu — pārsteigums, un visbeidzot galīgi uzvarēts es iesaucos:

Henrij?! Jūs?! Nevar būt!!!

Šī cilvēka sejas vaibsti patiesi atgādināja pulkvedi Bred- fordu, taču tikai ne to, kuru es zināju, bet to, kurš, būdams kapteinis, pirms daudziem daudziem gadiem tikai sāka savu militāro karjeru! Katrā ziņā tā viņam, pēc manas izpratnes, toreiz vajadzēja izskatīties — gara auguma un slaids plecīgs džentlmenis, zem nevainojami pieguļošā gaiši pelēkā uzvalka varēja nojaust spēcīgu muskulatūru, vīrišķīga, saulē iedegusi seja, biezi melni, deniņos mazliet sirmot sākuši mati. Brīva poza, vieglas, atsperīgas un precīzas kustības, nekāda spieķa — nekā no tā notikumu bagātās dzīves nogurdinātā sirmgalvja, ar kuru es kādreiz biju iepazinies parkā.

Jā, tas esmu es, — pulkvedis noteica un piebilda: — Un, ja jūs mani tūdaļ pat neielaidīsiet vestibilā, tad es vēl varu nodomāt, ka jūsu manieres šo pēdējo gadu laikā ir krietni vien izmainījušās. Un turklāt uz slikto pusi.

Nespēdams vairs ilgāk savaldīties, es līksmi apskāvu seru Henriju un, kamēr viņš gāja pie kamīna un apsēdās krēslā, jau paguvu burtiski apbērt ar īstu jautājumu krusu.

Mieru, mieru, — Viņš smiedamies protestēja, — rimstieties, ievelciet dziļi elpu un klausieties. Apsolu jums, Pit, ka izstāstīšu pilnīgi visu, neko neslēpjot, taču tikai visu pēc kārtas.

Un viņš sāka savu stāstu.

Ieradies Indijā, pulkvedis tūdaļ pat devās uz to pilsētiņu, kur reiz bija izmitināta viņa vadītā karaspēka daļa. Kopš tiem laikiem bija jau pagājuši divdesmit gadi un ļoti daudz kas bija izmainījies. Angļu karaspēka tur jau vairs nebija. Taču tirgi un tirgus dienas joprojām saglabājušies. Joprojām pilsētiņā pa lielo ceļu saplūda un sabrauca cilvēki, un, gluži tāpat kā agrāk, virs kalniem joprojām lidinājās senās leģendas gars. Vietējie iedzīvotāji joprojām ticēja, ka kaut kur kalnos atrodas noslēpumainais klosteris, kurā dzīvo divsimt- gadīgi lamas, kas izskatās kā četrdesmitgadīgi, un viņiem ir zināms neizsīkstošā jaunības avota noslēpums. Joprojām runāja par noslēpumainajiem cilvēku nozušanas gadījumiem un tālajā aizā atrastiem cilvēku skeletiem.

Pēc apmēram divdesmit gadiem pulkvedis atkal sāka visu no sākuma — iztaujāja, mēģināja pierunāt, pacietīgi vāca katru vissīkāko informāciju. Viņš vienu pēc otras rīkoja ekspedīcijas uz kalnu rajoniem, taču viss velti. Reiz pat centās sekot kalnu lamām, kad tie atgriezās mājup. Taču tas nebija iespējams — lamas lieliski pazina kalnus, bija ļoti stipri un gāja tik ātri, ka sešdesmitgadīgam vecam vīram pietrūka spēka turēties viņiem līdzi.

Tiešas sarunas ar kalniešiem arī neko nedeva — viņi izlikās, ka viņu nesaprot, lai gan pietiekami aktīvi tirgojās ar vietējiem iedzīvotājiem. Tiesa, katrs no viņiem, to darot, runāja savā dialektā, taču saprata viņi viens otru lieliski. No tā visa pulkvedis secināja, ka izvēlējies nepareizu uzvedības līniju. Taču viņš saprata, ka ir jau par vēlu atkāpties: pēc viņa aktīvās darbības visā apgabalā izplatījās baumas par balto veci, kas meklē jaunības avotu, lapēc viņš metodiski turpināja uzsākto lietu.

Bija brīži, kad viņam šķita, ka viss zaudēts, jo, pat ja aiz visām šīm leģendām par "Atdzimšanas aci" arī slēpās kaut kāda reāli eksistējoša parādība, tibetieši taču nekad nepieļaus, lai baltais svešinieks piekļūtu viņu leģendas sirdij. Bet tad viņš atcerējās sapni, kuru bija redzējis pēdējā naktī pakalna virsotnē. Viņa ausīs skaidri skanēja toreiz dzirdētie vārdi. Pulkvedis nebija pat īsti pārliecināts par to, ka tas bija kaut kas vairāk par vienkāršu sapni. Un sers Henrijs jauniem spēkiem atkal un atkal sāka visu no gala.

Pēc triju gadu lēnas pakāpeniskas un neatlaidīgas tuvošanās mērķim viņam radās sajūta, ka viņš tiek novērots. Šī dīvainā sajūta neatstāja pat brīžos, kad viņš bija absolūti pārliecināts par to, ka atrodas pilnīgā vientulībā. Tieši tad viņš uzrakstīja man savu pirmo vēstuli. Bet pēc dažām dienām atgadījās notikums, kas darīja galu šai nenoteiktībai.

Bija vasarīga tirgus diena, un rjo rīta pulkvedis devās uz tirgus teltīm pilsētiņas nomalē, lai kārtējo reizi izjautātu cilvēkus par "Atdzimšanas aci".

Jaki māva, tirgotāji, skaļi kliegdami, centās pievilināt pircējus, kas klejoja gar teltīm, aplūkojot traukus, zirglietas, ieročus un citas preces. Pulkvedis lēni klīda pa tirgu, pētīdams publiku. Pēkšņi viņš sajuta spēcīgu un mīkstu grūdienu mugurā. Viņš atskatījās, viņam līdzās neviena nebija. Taču kādus divdesmit metrus no sevis pulkvedis ieraudzīja gara auguma lamu, kas vērīgi viņu uzlūkoja. Kad viņu skatieni sastapās, pulkvedis atkal sajuta grūdienu, taču šoreiz jau no iekšpuses. Iā bija neaprakstāma sajūta — it kā lamas skatiena spēks caur acīm iekļuva sera Henrija ķermenī un tur uzsprāga ar mīkstu nedzirdamu sprādzienu. Lama ar žestu paaicināja pulkvedi.

Es atnācu tev pakaļ, — viņš paziņoja ļoti pieklājīgā angļu valodā, — Iesim.

Pagaidi, man jāpaņem šis tas no savām mantām.

Man ir viss, kas tev būs nepieciešams ceļā. Iesim. Kad tu atgriezīsies, visas tavas mantas būs absolūti neskartas.

. Viesnīcas īpašnieks par tām parūpēsies.

To sakot, lama Kī-Njam — bet tas bija tieši viņš — pagriezās un lēni gāja prom. Pieklibojot un atbalstoties uz savu spieķi, pulkvedis viņam sekoja.

Neviens no apkārtējiem nepagriezās, neatskatījās, ne- palūkojās viņam nopakaļ. Pulkvedim radās iespaids, ka kopš tā brīža, kad viņa un lamas skatieni sastapās, viņš nozuda visiem pārējiem apkārtējiem — viņi gluži vienkārši pārstāja viņu ievērot, it kā lamas skatiena spēka sprādziens pulkveža ķermenī apveltīja viņu ar kādu parasta cilvēka uztverei necaurskatāmu apvalku. Pulkvedis sajuta — viss, ko viņš zināja, visas attiecības pie kurām bija pieradis savas dzīves laikā, viss, kam bija kāda soc^la nozīme viņa dzīvē, un visa viņa dzīves pieredze, tas viss palika ārpusē — aiz šī neredzamā ekrāna, tur, tirgus dienas pūļa kņadā.

Bet iekšā — iekšā bija kaut kas bezpalīdzīgs, kaut kas tāds, kam laupīts atbalsta punkts, tas, kam bija lemts sākt mācīties dzīvot no paša sākuma. Un, kā pieķēries šim tievajam pēdējās cerības pavedienam, viņš paklausīgi devās pakaļ lamam.

Viņi gāja visu dienu. Kad sāka krēslot, pulkvedis izbrīnījies atklāja, ka gandrīz nemaz nav noguris. Tumsa viņus pārsteidza pie ieejas šaurā aizā.

Pārlaidīsim nakti šeit, — Kī paziņoja. Tie bija pirmie vārdi, kurus viņš bija izteicis visas ceļojuma pirmās dienas laikā. Lūk, aiz tā tur izciļņa ir ala. Bet tajā — ēdiens un ūdens.

Viņi uzkāpa pa nogāzi. Ala nebija dziļa, taču ļoti ērta. Tās dziļumā klintī bija izcirsts kaut kas guļvietai līdzīgs. Lama Kī iekurināja ugunskuru un katliņā, kuru izvilka no klinšu plaisas, izvārīja nedaudz miežu graudu. Ūdeni viņš pasmēla no apaļās bedrītes, kas atradās pie alas sienas.

Kad pulkvedis paēda, Lama Kī nokāpa aizas dibenā, saplūca tur kādu smaržīgu zāļu klēpi, uzklāja to uz cietās guļvietas un lika pulkvedim iet gulēt. Kad tas iekārtojās, lama Kī gādīgi apsedza viņu ar savu saulē izbalojušo milzīgo safrānzeltītās krāsas rupja auduma apmetni.

Tu ļoti labi runā angliski… — pulkvedis teica.

Man bija pietiekami daudz laika, lai iemācītos, — KI izvairīgi atbildēja. — Un ne tikai runāt angliski.

Vai tu sen jau kopš pavadi cilvēkus uz klosteri? — pulkvedis pavaicāja.

Sen.

Bet ka.s bija Lama KI pirms tevis.

Neviens.

Jā, bet es dzirdēju, ka Lama KI ieradās pēc izredzētajiem arī pirms trīssimt gadiem.

Ieradās.

Tātad kāds bija par Lamu Kī-Njam pirms tevis?

Kāpēc tu tā domā?

Bet tu taču nevarēji…

Kāpēc?

Tu taču esi vēl pavisam jauns. Pēc izskata tev nevar būt vairāk par četrdesmit. Pirms trīssimt gadiem… Pat ja jaunības avots…

Un tad pulkvedis pēkšņi aprāvās. Viņš sāka ko noprast.

Guli, — Lama KI teica, — rit es tevi pamodināšu rītausmā.

Tad viņš sāka izpildīt kaut kādus vingrinājumus. Pulkvedis tumsā nespēja saskatīt lamu, aizmiegot viņš tikai dzirdēja viņa ritmisko elpu.

* * *

No rīta Kī izvārīja mazliet kalnu pupu, pabaroja pulkvedi, un viņi atkal devās ceļā. Uz pulkveža jautājumu, kāpēc lama neko neēd, tas atbildēja, ka lamas ceļā vispār neko neēdot.

Iepriekšējās dienas vakarā pulkvedim nebija izdevies labi aplūkot lamu izdziestošā ugunskura vājajā gaismā, bet pirms tam visas dienas garumā viņš ceļā ne reizi nebija novilcis savu apmetni ar kapuci. Tagad pulkvedim radās iespēja aplūkot lamu Kī bez apmetņa.

Kājās viņam bija mīksti neģērēti jakādas zābaki, vieglas kokvilnas bikses un sarkans dīvaina auduma bezrocis. Lamas gludā elastīgā olīvkrāsas āda un kalsnā muskuļainā ķermeņa ideālās līnijas atstāja uz pulkvedi patiesi satriecošu iespaidu. Pārmetis pār plecu savu apmetni, lama Kī viegli soļoja pa akmeņiem un klusēja.

Pulkvedis izbrīnījies konstatēja, ka sekot lamam nav nemaz tik grūti. Protams, tas gāja lēni, taču pietiekami ātri, lai sers Henrijs ar savu spieķi neglābjami atpaliktu. Viņš pajautāja lamam, kas īsti par lietu.

Tas ir mans darbs — vest vecus cilvēkus pāri kalniem pie jaunības avota. Pašlaik mans spēks ir ari tavs spēks. Bet atgriezties tu varēsi jau arī patstāvīgi.

Atgriezties? Bet cilvēki taču runā, ka no turienes neviens neatgriežas?!

Cilvēki? Tu tikai vairāk klausies, ko runā cilvēki… Neatgriežas tie, kas grib palikt. Bet tu piederi pavisam citai pasaulei un noteikti gribēsi atgriezties.

Un mani atlaidīs?

Esi saklausījies šausmu pasakas? Tevi pasauca, lai iemācītu. Bet iet prom vai palikt — tā jau ir tava darīšana. Neviens nevienu uz klosteri ar varu nedzen. Tu meklēji un biji pietiekami neatlaidīgs, tātad tas tev patiešām ir nepieciešams, tu pieņēmi lēmumu sevi izmainīt un esi gatavs iet līdz galam. Bet mūsu uzdevums ir iemācīt tev veidu, kā veikt šo ceļu…

Iemācīt veidu?… Tu gribi teikt, ka "Atdzimšanas acs" tas ir…

Gan jau redzēsi. Visam savs laiks.

Paklau, Kī, tu domā, ka es spēšu iemācīties.

Bet kāpēc gan ne? Vai tad tu neesi tāds pats kā visi pārējie cilvēki?

Bet, iemācoties pats, vai es spēšu iemācīt arī citus?

Vispirms iemācies. Lai gan, atklāti sakot, mēs ļoti ceram, ka tas tev izdosies…

Vairāk līdz pat vakaram netika izteikts ne vārds. Nakšņoja atkal alā, kas līdzinājās tai, kurā tika pavadīta pirmā nakts. Acīmredzot simtiem gadu ilgās prakses laikā vecu cilvēku pavadīšanas kārtība pāri kalniem tika izstrādāta līdz pēdējam sīkumam. Gluži tāpat kā iepriekšējo nakti arī tonakt pulkvedis iemiga vingrinājumus izpildošā lamas Kī ritmiskās elpas pavadībā.

* * *

No rīta pulkvedis jautāja:

Saki man, Kī, bet kam īsti pieder tie skeleti, par kuriem stāsta "kalnu skrējēji"?

Kā gan es to varu zināt? Droši vien cilvēkiem, kurus nogalināja kalni.

Bet viņus visus taču atrada vienā un tai pašā kalnu aizā…

Aizas var būt ļoti garas. Iespējams, ka tieši tajā dzīvo ļoti lieli leopardi. Ja šie cilvēki gāja uz vienu un to pašu vietu, tad jau arī viņu ceļš veda tieši caur šo aizu.

Bet vai tad viņi negāja pie jaunības avota?

Kas zina?.. Es pavadu uz klosteri nebūt ne visus tos, kas to «vēlas, bet tikai tos no viņiem, kurus mēs izvēlamies.

Bet kāds ir izvēles kritērijs?

Cilvēks nedrīkst būt alkatīgs. Ļoti bieži cilvēks tiecas pie "Atdzimšanas acs", lai vēlāk varētu tirgoties ar jaunību. Jau kopš seniem laikiem nav nekāds noslēpums, ka "Atdzimšanas acs" ir kaut kas tāds, ko katrs var aiznest sev līdzi un tad nodot citiem cilvēkiem.

Bet kā gan jūs varat uzzināt šos visapslēptākos motīvus, kas nosaka konkrētā cilvēka rīcību.

Lama Kī-Njam klusēja, tikai viņa lūpas rotāja smaids.

Nu, labi, — pulkvedis teica, — jūs zināt, ka cilvēku vada alkatība. Taču viņam ir izdevies aizkļūt līdz klosterim. Ko tad? Jūs taču neatklājat viņam jaunības avotu?

Es nerisinu šādas problēmas, tas nav vis mans, bet klostera lamu skolotāju uzdevums. Personīgi es domāju, ja reiz jau alkatīgam cilvēkam ir izdevies aizkļūt līdz klosterim, tad tas ir bijis nepieciešams. Domāju, ka viņš saņems visu to pašu, ko saņem pārējie. Bet kur gan teikts, ka pa to laiku, kamēr viņš uzturēsies klosterī, šie viņa motīvi joprojām paliks nemainīgi? Lai gan, vai zini, es ne pārāk tam ticu, ka alkatīgs cilvēks varētu aizkļūt līdz šim avotam. Viņu taču neviens .turp nevedīs.

Bet vai gadās tā, ka jūs… nu, kā lai to pasaka… apturat alkatīgus vientuļniekus, kas cenšas paši saviem spēkiem aizkļūt līdz klosterim.

Lama iesmējās:

Protams, ka nē! Kāpēc? Tāpēc taču ir kalni, kas nepiedod kļūdas.

Vai alkatība tā ir kļūda?

Saprotams. Visas dzīves kļūda.

Un vēl viena diena pagāja pilnīgā klusēšanā.

— Par to, kas "mēs" esam, es tev vienalga neko neteikšu. Bet ceram "mēs" uz tevi tāpēc, ka pēc dažiem gadu desmitiem cilvēki "lielajā pasaulē" — sauksim to tā — ļoti nopietni saskarsies ar nepieciešamību cīnīties paši ar sevi par savu pašizdzīvošanu. Viņu tieksme nepārtraukti pārmest sev visas savas vājības novedīs viņus pārlieku tālu. Un tad "Atdzimšanas acs" var sniegt viņiem nenovērtējamu palīdzību. Tu esi pirmais cilvēks no turienes, kas iegūs šīs brīnumainās zināšanas. Neviens no tevis nepieprasīs, lai tu, mājās atgriezies, tūdaļ pat sāktu pulcēt ap sevi ļaužu pūļus un sludināt tiem "Atdzimšanas aci" gluži tāpat kā kādu atklāsmi. Taču, ja kāds tev palūgs, lai tu viņu iemāci palikt jaunam, tu nedrīksti viņam atteikt.

* * *

Beidzot reiz — tas jau bija gandrīz vasaras vidū — viņi atnāca.

Pēc divām stundām, kad viņi no rīta bija devušies ceļā, aiza, pa kuras dibenu viņi gāja gar kādas nelielas kalnu upītes krastu, sāka pamazām izplesties, bet ap pusdienlaiku kalni atkāpās un viņi iegāja šaurā ielejā. Upe šai vietā izpletās, sazarojās un meta dažas cilpas.

Vienā no tās ielokiem pulkvedis ieraudzīja mazu ciematiņu, kas sastāvēja apmēram no pusotra diviem desmitiem nelielu mājiņu ar plakaniem jumtiem, kuras bija līdz pusei ieraktas slīpajā nogāzē. No ciemata uz tiltiņu pār upīti veda taciņa. Otrā krastā taka šķērsoja ieleju un krasi tiecās augšup, nozusdama biezajā mežā, kas klāja augsto nogāzi. Augstāk, tur kur mežu nomainīja kailas akmens klintis, varēja saskatīt kaut ko kāpnēm līdzīgu, kas veda pie klostera sienām. Tas pa daļai bija izvietots no apstrādātiem akmens bluķiem sakrautās celtnēs, pa daļai tieši klintīs izcirstās telpās, kuru tumšie logi rēgojās virs nokarenajām klinšu kraujām.

Nu, lūk, tas arī viss, esam klāt, — Lama Kī teica pulkvedim. — Tālāk tu iesi viens. Vai redzi taku? Uzkāpsi pa to līdz klosterim. Tur tevi uzņems.

Bet tu? Kur tu dzīvo? Vai tad ne klosterī? — Sers Henrijs izbrīnījās.

Es dzīvoju visur, — lama Kī-Njam atbildēja, ar plašu rokas žestu norādot uz augstajiem zilajiem kalniem, kas no visām pusēm ielenca ieleju.

Un izbrīnītā pulkveža acu priekšā viņš sāka kļūt caurspīdīgs, galu galā pilnīgi izzūdot nekustīgi kristāldzidrajā kalnu gaisā.

Vienkārši pateikt, ka sers Henrijs bija šokā, — nozīmē nepateikt neko. Lai atgūtos no iespaida, kādu uz viņu atstāja šis lamas Kī-Njam tik ekscentriskais veids teikt "uz redzēšanos", viņam vajadzēja nebūt ne mazāk par ceturdaļstundu.

Atlikušais ceļš aizņēma pulkvedim visu atlikušo dienu līdz pat vakaram. Taka veda augšup pa ļoti stāvu nogāzi, un vecajam vīram nācās ik pēc simt pēdām apstāties, lai atvilktu elpu. Beidzot, kad virs ielejas jau sāka savilkties ceriņzila krēslas dūmaka, pulkvedis pienāca pie klostera sienas un pieklauvēja pie zemajām dēļu durtiņām.

-  Kopš tās dienas es pilnībā iegrimu dīvainajā un eiropietim daudzējādā ziņā tik nesaprotamajā Tibetas kalnos apslēptā un nepieejamā klostera dzīvē - pulkvedis turpināja savu stāstu. — Viss, ko es tur redzēju, vairāk atgādina ērmīgu izdomājumu, nekā šīs pasaules realitāti. Tibetas lamu praktiskās darbības, viņu kultūra, dzīvesveids, viņu absolūtā vienaldzība pret visu, kas notika "lielajā pasaulē", viņu niecīgās pasaulītes pilnīgā izolētība, kurā laika gaitā nekas nav izmainījies, — tas viss ir ļoti grūti izprotams cilvēkam ar rietumniecisku domāšanas veidu.

Klosterī nemaz nedzīvoja tik daudz cilvēku, taču viņu vidū pulkvedis neievēroja nevienu vecāku vīrieti vai sievieti. Jau kopš pirmajām viņa uzturēšanās dienām klosterī viņu iesauca un ļoti godbijīgi godāja par "Seno kungu". Bija pagājuši daudzi gadi kopš tā laika, kad lamas pēdējo reizi šai apgabalā redzēja kādu, kas izskatījās tikpat vecs kā sers Henrijs.

Bet dažiem no viņiem tas bija patiess atklājums, ka cilvēks spēj pārvērsties par tādu vecu graustu, kāds es tolaik biju, — pulkvedis stāstīja. — Pirmo divu nedēļu laikā es sajutos kā krastā izvilkta zivs. Es brīnījos par visu ko redzēju, un bieži vien gandrīz vai atteicos noticēt pats savām acīm. Izrādījās, ka naktīs es varu mierīgi gulēt īstā dziļā miegā, bet, no rīta pamodies, jutos spirgts un lieliski atpūties. Ar katru dienu mani spēki pieauga, un drīz vien es izmantoju savu spieķi tikai tad, kad kāpu kalnos.

Un, lūk, vienā burvīgā rītā, — pulkvedis turpināja, — es piedzīvoju otru no diviem lielākajiem satricinājumiem manā mūžā. Pirmais bija šoks, kuru izsauca lamas Kī pārdabiska nozušana. Bet otrais — lūk, kas.

Tai dienā mani pirmoreiz ielaida seno manuskriptu krātuvē. Garās zāles pašā galā ievēroju lielu spoguli — droši vien vienīgo šai apvidū. Bet es taču līdz tam laikam nebiju redzējis savu spoguļattēlu jau vairākus mēnešus. Ar interesi devos pie tā. Un iedomājieties, kāds gan bija mans pārsteigums, kad es ieraudzīju spogulī kaut ko tādu, kas no civilizēta cilvēka redzes viedokļa šķita absolūti neiespējams. Es lūkojos savā spoguļattēlā, taču redzēju nevis sevi, bet cilvēku, kas bija vismaz kādus piecpadsmit gadus jaunāks par mani! Tik ilgus gadus es par spīti visam cerēju ka jaunības avots patiešām eksistē, un, lūk, tagad es redzēju savā priekšā gluži fizisku šis realitātes apstiprinājumu!

Nav vārdos aprakstāms tas prieks un tā spārnotā sajūta, kas mani tobrīd pārņēma. Bet vēl pēc pāris mēnešiem mans stāvoklis kardināli izmainījās. Es pilnībā nometu no saviem pleciem vecuma grūto nastu. Tagad jau neviens mani nesauca vairs par "Seno kungu", un visi lamas izturējās pret mani kā pret sev līdzīgu, kas, atklāti sakot, man šķita ļoti pagodinoši.

Te nu pulkveža stāsts tika pārtraukts. Pie durvīm piezvanīja. Ar zināmu nožēlu atvēru durvis. Tie bija mani draugi — vīrs ar sievu. Vienmēr ļoti labprāt baudīju viņu sabiedrību, bet šoreiz viņu vizīte pat kaitināja. Taču es pacentos neizrādīt savas izjūtas un ļoti pieklājīgi iepazīstināju viņus ar seru Henriju. Mēs mazliet patērzējām, bet tad pulkvedis piecēlās un noteica:

Lūdzu, mani atvainot, taču esmu spiests no jums atvadīties, jo šovakar man ir norunāta kāda lietišķa tikšanās.

Jau pie pašām durvīm viņš apstājās, atskatījās un teica:

Ja neiebilstat, Pīter, es gribētu jūs uzaicināt rīt kopā paēst pusdienas. Apsolu, ka gadījumā, ja vien jūs tam piekritīsiet, izstāstīšu jums par "Atdzimšanas aci" visu to, ko nepaguvu izstāstīt šodien.

Mēs vienojāmies par tikšanās vietu un laiku, un pulkvedis aizgāja.

Kad atgriezos viesistabā, mana drauga sieva painteresējās.

Cik jūsu paziņam gadu, Pit? Viņš ir vienkārši apburošs, taču tik jauns, ka diez vai varētu būt atvaļināts oficieris. Un vēl jo īpaši pulkvedis…

Bet kā jūs domājat, cik īsti viņam gadu?

Nu, spriežot pēc izskata, nevarētu būt pat četrdesmit. Lai gan… no mūsu kopējās sarunas es secināju, ka viņam nevarētu būt mazāk par četrdesmit.

Ne mazāk, bet tieši četrdesmit, — es izvairīgi piekritu un mainīju mūsu sarunas tematu.

Man nemaz negribējās vēlreiz atkārtot viņiem šo absolūti neticamo stāstu par "Atdzimšanas aci", vismaz līdz tam laikam, kamēr pulkvedis man nebūs visu sīki un smalki izstāstījis par šo neizsīkstošo jaunības avotu.

* * *

— Kad es apmetos klosterī, man jau tūdaļ pat pašā sākumā paskaidroja, ka cilvēka ķermenī ir deviņpadsmit enerģētiskie centri, kurus sauc par "virpuļiem", — pulkvedis turpināja mūsu pārtraukto sarunu. — Septiņi no tiem ir pamatcentri, bet divpadsmit — otršķirīgi. Šie virpuļi ir spēcīgi enerģētisku lauku veidojumi, ar aci nesaskatāmi, taču tie pilnīgi reāli eksistē.

Otršķirīgo virpuļu atrašanās vietas atbilst locekļu locītavu stāvoklim. Seši augšējie otršķirīgie virpuļi atbilst plecu locītavām, elkoņu locītavām un plaukstu locītavām; seši apakšējie otršķirīgie virpuļi atbilst gūžu locītavām, ceļiem un pēdu locītavām ar pēdām. (1. zīm.)

Kad cilvēka kājas nav pārāk plati atplestas, ceļu virpuļi savienojas, veidojot lielu virpuli, kas pēc tajā koncentrētās enerģijas tuvojas pamatvirpuļiem. Taču tā kā parastais cilvēks ļoti reti nonāk situācijās, kas prasa tam intensīvu plašas amplitūdas kāju vēzienu izdarīšanu, "špagatu" un tamlīdzīgu vingrinājumu izpildi, tad viņa ceļu virpuļi gandrīz vien-

Cilvēka ķermeņa otršķirīgie virpuļi (enerģētiskie centri)

1. zīm.

mēr veido vienu virpuli, kura telpiskā forma nepārtraukti mainās atbilstoši ķermeņa kustībām. Tāpēc reizēm ceļu virpuli pieskaita galvenajiem virpuļiem kā astoto palīgvirpuii un runā nevis par deviņpadsmit, bet par astoņpadsmit virpuļiem.

Lūk, septiņu pamatvirpuļu atrašanās vietas: viszemākais atrodas vidukļa lejasdaļā, otrais — visaugstākajā dzimumorgāna punktā, trešais — nedaudz zemāk par nabu, ceturtais — krūšu kurvja vidū, piektais — pie kakla pamatnes, sestais — galvas vidū: kas attiecas uz septīto virpuli, tad tas pēc formas atgādina konusu ar augšup pavērstu pamatni un atrodas galvā virs sestā virpuļa. (2. zīm.)

Veselā ķermenī visi virpuļi griežas ar lielu ātrumu, nodrošinot visas cilvēka būtnes sistēmas ar "prānu" [3] jeb "ēterisko spēku". Kad kāda viena vai vairāku šo virpuļu funkcionēšana tiek traucēta, prānas plūsma atslābst vai nobloķējas un … Ar vārdu sakot, prānas cirkulācijas traucējumi tad arī ir tas, ko mēs saucam par "slimību" un "vecumu".)

— Normāli veselam cilvēkam, — pulkvedis turpināja, — virpuļu ārējās robežas visai tālu iziet ārpus ķermeņa robežām. īpaši spēcīgiem un visās jomās attīstītiem indivīdiem visi virpuļi saplūst vienā blīvā virpuļojošā lauka veidojumā, kas pēc formas atgādina gigantisku enerģētisku olu (sk. 3. zīm.). Parastais cilvēks arī atgādina olu, taču viņa enerģētiskā lauka blīvums ir atšķirīgs — virpuļu viducis pēc enerģijas blīvuma būtiski atšķiras no perifērijas (sk. 4. zīm.). Bet, lūk, vecam slimam vai vārgam indivīdam gandrīz visa virpuļu enerģija

Cilvēka ķermeņa pamatvirpuļi (enerģētiskie centri)

2. zīm.

Attīstīta indivīda enerģētiskais lauks (enerģētiskā ola)

3. zīm.

Parasta cilvēka enerģētiskais lauks

4. zīm.

Slima vai veca cilvēka enerģētiskais lauks

5. zīm.

koncentrējas ap tās centriem, ārēji šīs virpuļu robežas bieži vien pat neiziet ārpus ķermeņa. (5. zīm.)

Visātrākais un radikālākais veids, kā atjaunot veselību un jaunību, ir piedot virpuļiem to normālos enerģētiskos rādītājus. Lai to īstenotu, pastāv pieci vienkārši vingrinājumi. Taisnības labad jāsaka, ka tie ir seši, taču sestais ir īpašs, un par to es kādreiz pastāstīšu atsevišķi. Pagaidām pakavēsimies pie pieciem vingrinājumiem, katrs no kuriem iedarbojas ļoti labvēlīgi, taču pilnīgs efekts panākams, tikai regulāri izpildot tos visus piecus.

Būtībā jau tie nebūt nav vienkārši vingrinājumi, ne jau velti lamas tos sauc par "rituālām darbībām". Šīs rituālās darbības tad arī ietilpst vienkāršā ēteriskā treniņu sistēmā, kuru sauc — "Atdzimšanas acs". Bet tagad es pastāstīšu par visām "Atdzimšanas acs" rituālajām darbībām pēc kārtas.

Pirmā rituālā darbība

— Pirmā rituālā darbība, — sers Henrijs turpināja savu stāstu, — ir ļoti vienkārša. Tā tiek izpildīta, lai virpuļu kustībai piedotu inerces papildmomentu. Runājot vienkāršāk, ar pirmās rituālās darbības palīdzību mēs it kā paātrinām virpuļus, piedodot viņiem griešanās ātrumu un stabilitāti.

Pirmās rituālās darbības izejas pozīcija — stāvus taisni ar sānos izstieptām rokām plecu augstumā. Ieņemot šo pozīciju, jāsāk griezties ap savu asi tik ilgi, līdz radīsies viegla reibuma sajūta. Turklāt ļoti nozīmīgs ir arī griešanās virziens — no kreisās puses uz labo. Citiem vārdiem sakot, ja jūs stāvētu uz grīdas uzzīmēta liela pulksteņa ciparnīcas vidū, kas būtu vērsta pret jums, tad jums vajadzētu griezties pulksteņa rādītāja virzienā (sk. 6. zīm.). Sievietes griežas uz to pašu pusi.

Pirmā rituālā darbība

6.2ām.

— Lielākajam vairumam pieaugušu cilvēku sākumā pilnīgi pietiek pusduci reižu apgriezties ap savu asi, lai sāktu reibt galva. Tāpēc lamas iesaka iesācējiem aprobežoties ar trīs apgriezieniem. Ja pēc pirmās rituālās darbības izpildes jūs izjūtat nepieciešamību apsēsties vai atlaisties guļus, lai izvairītos reiboņa, — noteikti paklausiet šai jūsu ķermeņa dabiskajai prasībai. Tieši tā es sākumā arī rīkojos.

Rituālo darbību sākotnējās apgūšanas periodā ļoti svarīgi ir nepārcensties. Necenšaties nekad pārkāpt to robežu, aiz kuras viegls reibonis pāriet jau visai ievērojamā, kuru pavada vieglas nelabuma lēkmes, jo sekojošo rituālo darbību izpildīšana šajā gadījumā jau var izraisīt vemšanu. Regulāri praktizējot visas piecas rituālās darbības, ar laiku pamazām atklāsiet, ka pirmajā darbībā jūs varat griezties arvien ilgāk un ilgāk, nenovedot sevi līdz kaut cik vērā ņemamam norei- bumam.

Turklāt, lai "attālinātu reiboņa robežu", var izmantot paņēmienu, kuru savā praksē plaši pielieto dejotāji un daiļslidotāji. Pirms uzsākat griešanos, nofiksējiet savu skatienu uz kaut kādu nekustīgu punktu savā priekšā. Sākot griešanos, neatraujiet skatienu no šī jūsu izvēlētā punkta, cik vien ilgi tas būs iespējams. Kad galvas pagrieziena dēļ šis fiksācijas punkts nozudīs no jūsu redzesloka, ātri pagrieziet galvu, apsteidzot ķermeņa griešanās ātrumu, un pēc iespējas ātrāk atkal "notveriet" ar skatienu savu orientieri. Šāds darba paņēmiens ar atbalsta punkta izmantošanu ļauj visai ievērojami attālināt noreibumu.

Kad es dienēju Indijā, mani ne reizi vien pārsteidza tā saucamo "dejojošo dervišu" [4] izdarības, kuri stundām ilgi neapstājoties griežas ap savu asi dīvainā reliģiskā dejā. Iepazinies ar pirmo rituālo darbību, es atcerējos divus visai svarīgus momentus: pirmkārt, dejojošie derviši vienmēr griežas vienā un tai pašā virzienā — no kreisās puses uz labo, tātad pulksteņa rādītāja virzienā, un, otrkārt, visi viņi izskatās ļoti spēcīgi un jauneklīgi — nevar ne salīdzināt ar parastajiem cilvēkiem šai pašā vecumā.

Es pajautāju vienam no klostera lamām skolotājiem, vai šī dejojošo dervišu prakse ir kaut kādā veidā saistīta ar rituālajām darbībām. Viņš atbildēja, ka derviši savā praksē izmanto to pašu principu, taču noved to līdz absurdam. Hiperstimu- lācijas rezultātā ķermeņa un virpuļu mijiedarbībā kaut kādā brīdī iestājas ļoti nopietna disbalanse. Notiek kaut kas līdzīgs "iekšējam pārrāvumam", kas visai postoši iedarbojas uz ķermeni. Derviši šo sprādzienu traktē kā "psihisku apjausmu" — sava veida reliģiskās atklāsmes uzplaiksnījumu. Taču vairums gadījumos tā ir kļūda, jo rezultējošajam stāvoklim ir ļoti maz kopēja ar "patiesu atklāsmi".

Atšķirībā no dervišiem lamas savā praksē nekad negriežas līdz pilnīgam spēku izsīkumam, griežoties vairākiem simtiem reižu ap savu asi, bet tikai reizes desmit divpadsmit — tieši tik daudz, cik katrā konkrētā gadījumā nepieciešams virpuļu stimulēšanai. Maksimālais apgriezienu skaits vienā reizē gandrīz nekad nepārsniedz divdesmit.

Otrā rituālā darbība

— Tūdaļ pēc pirmās rituālās darbības, — sers Henrijs Bredfords turpināja — tiek izpildīta otrā rituālā darbība, kas piedod virpuļiem ēterisku spēku, palielinot to griešanās ātrumu un nodrošinot stabilitāti. To izpildīt ir vēl vieglāk nekā

7. zīm.

Otrā rituālā darbība

Otrās rituālās darbības atvieglots variants

8.am.

pirmo. Izejas pozīcija otrās rituālās darbības uzsākšanai ir stāvoklis guļus uz muguras. Vislabāk ir gulēt uz bieza paklāja vai kāda cita pietiekami mīksta un silta pārklāja. Lamas izmanto speciālu paklājiņu, kas paredzēts meditācijas nodarbībām. Tas ir biezs pīts paklājs, kas pagatavots no kaut kādām rupjām augu šķiedrām un jaku vilnas. Galvenais šī paklājiņa uzdevums — izolēt ķermeni no aukstās grīdas, lai gan lamas to izmanto arī kā ērtu sēžamo savā meditācijas tehniku praksē. No šejienes tad arī cēlies nosaukums "meditācijas paklājiņš". Lamas galveno lomu ierāda tieši meditāciju praksēm, bet "Atdzimšanas aci" izmanto tikai kā līdzekli, lai uzturētu kārtībā savu ķermeni un nodrošinātu to ar milzīgu enerģiju, kas nepieciešama efektīvai meditāciju prakses īstenošanai.

Otro rituālo darbību izpilda sekojošā veidā. Izstiepjot rokas gar vidukli un piespiežot plaukstas ar cieši kopā saspiestiem pirkstiem pip grīdas, jāpaceļ galva, stingri piespiežot zodu pie krūtīm. Pēc tam jāpaceļ taisnas kājas vertikāli uz augšu, cenšoties pie tam neatraut iegurni no grīdas.

Ja spējat to izdarīt, celiet kājas ne tikai vienkārši vertikāli augšā, bet vēl tālāk "uz sevi", — līdz kamēr gurni sāks atrauties no grīdas. Galvenais, kas jāievēro izpildot šo vingrinājumu, ir nesaliekt kājas ceļos. Atslābiniet visus muskuļus un pēc tam atkārtojiet šo darbību vēlreiz, (sk. 7. zīm.)

Šajā rituālajā darbībā ļoti liela nozīme ir kustības un elpošanas koordinācijai. Pašā sākumā nepieciešams izdarīt iz-* elpu, pilnībā iztīrot plaušas no gaisa. Galvas un kāju celšanas laikā jāizdara vienmērīga^ ne j^ārāk dziļa un pilna ieelpa> kāju un galvas nolaišanas laikā — tāda pati izelpa. Ja esat noguris un jums nepieciešams mazliet atpūsties vingrinājumu starplaikos, cenšaties elpot tai pašā ritmā kā vingrinājumu izpildes laikā. Jo dziļāka ieelpa un izelpa, jo lielāku efektu sniedz šī rituālā darbība.

Viens no lamām man stāstīja, ka viņš ieradies klosterī kā ļoti slims un vārgs vecis un nav spējis pat mazliet pie- pacelt no grīdas taisnas kājas, lāpēc viņš sācis ar to, ka pacēlis kājas, saliecot tās ceļos, un tikai mazliet piepacēlis galvu no grīdas, (sk. 8. zīm.) Pamazām viņš panācis, ka ar ceļiem varējis pacelt augšā gurnus, taču lieli vēl joprojām nokarājās lejup. Pēc tam, nepārtraukti trenējoties, viņš iemācījies iztaisnot saliektās kājas un piespiest zodu pie krūtīm, un visbeidzot pēc kāda laika viņš sācis celt vertikāli augšā ideāli taisnas kājas.

Un vispār šis lama mani vienkārši sajūsmināja. Kad viņš stāstīja man par savām nedienām prakses sākumā, viņš izskatījās kā visideālākais vīrišķā spēka un jaunības etalons, lai gan man bija zināms, ka viņš ir daudzreiz vecāks par mani. Tiesa, jāatzīstas, ka sajūsmā, ko izjutu pret šo cilvēku nebija vairs tā vārdos neaprakstāmā pārsteiguma elementa, kas neizbēgami izpaudās manā attieksmē pret lamu Kī. Pēc Kī jau bija visai grūti pārsteigt mani pat ar to, ka vecs vīrs pārvērties par jaunu un spēcīgu vīrieti.

Šis pats lama, par kuru šeit stāstu, laiku pa laikam izklaidējas, nesot lejā augļus no klostera dārza, lai tur tos iemainītu pret jaku pienu. Klosterī bija kazas, taču šim cilvēkam labāk garšoja jaku piens. Arī citi lamas no tā neatteicās. Acīmredzot mūsu ieleja atradās nebūt ne tik augstu virs jūras līmeņa, jo lamu iekoptajā nelielajā klostera dārzā uz klostera apakšējās terases, kur viņi bija sanesuši auglīgu augsni, auga zemi augļu kociņi, kas vasarā deva visai labu ražu. Parasti lama piekrāva ar augļiem lielu grozu — tajā ietilpa ne mazāk par simt mārciņām mazo ābolīšu un bumbieru — un vienmērīgā solī devās lejup pa taku. Ciematā viņš atdeva augļus un ielika grozā dažas smagas ar pienu piepildītas krūkas, bet tad gluži tādā pašā vienmērīgā solī, ne reizi neapstādamies, kāpa pa taku atpakaļ augšā uz klosteri. Kad pēc dažu mēnešu uzturēšanās klosterī es pirmoreiz uzdrošinājos piebiedroties viņam, un veikt šo pastaigu, man nācās apstāties vismaz kādu duci reižu, lai atvilktu elpu. Tiesa, nedaudz vēlāk es arī spēju veikt šādas pastaigas augšā lejā tikpat viegli kā viņš, taču tas jau ir pavisam cits stāsts.

Trešā rituālā darbība

— Trešo rituālo darbību var izpildīt tūdaļ pēc pirmajām divām. Un gluži tāpat kā pirmā un otrā tā ir ļoti vienkārša. Sākuma pozīcija — stāvoklis stāvus uz ceļiem. Ceļus jāizplēš iegurņa platumā, lai abi gurni tiktu izvietoti stingri vertikāli. Plaukstas uzliktas uz gurnu muskuļiem, tieši zem gūžas.

Tad jānoliec galva uz priekšu, piespiežot zodu pie krūtīm. Atmetot galvu atpakaļ — uz augšu, izspīlējam krū- šukurvi un izliecam atpakaļ mugurkaulu, nedaudz atbalstoties ar rokām pret gūžām, pēc tam atgriežamies izejas pozīcijā — zods piespiests pie krūtīm. Nedaudz a tpūšamies, ja tas nepieciešams, un atkārtojam visu no sākuma. Tas ir visas "Atdzimšanas acs" trešās rituālās darbības kustības. (9. zīm.)

Līdzīgi kā otrajā rituālajā darbībā arī trešajā ir ļoti svarīgi saskaņot kustības ar elpošanas ritmu. Pašā sākumā jāizdara tikpat dziļa un pilnīga izelpa kā otrajā rituālajā darbībā. Izliecoties atpakaļ, jāizdara ieelpa, atgriežoties izejas pozīcijā — izelpa.

Elpošanas dziļumam ir milzu nozīme, jo tieši elpošana ir vienojošais posms starp fiziskā ķermeņa kustībām un ētera spēka pārvaldīšanu. Tāpēc "Atdzimšanas acs" rituālo darbību izpildīšanas laikā jāelpo pēc iespējas dziļāk un pilnīgāk. Bet pilnas un dziļas elpošanas pamatā vienmēr ir pilnīga izelpa. Ja izelpa izpildīta pilnvērtīgi, tad neizbēgami tikpat pilnvērtīga būs ari tai sekojošā ieelpa.

Man nācies redzēt kā "Atdzimšanas aci" praktizē vienlaicīgi apmēram piecdesmit lamas. Lai nenovērstu uzmanību no tiem iekšējiem procesiem, kas notiek ēteriskajā ķermenī [5] , viņi izpildīja visas rituālās darbības, izņemot pirmo, ar aizvērtām acīm.

Jau pirms vairākiem tūkstošiem gadu lamas saprata, ka tieši sevī cilvēks spēj atrast un atklāt visus mīklainākos esamības noslēpumus. Turklāt vienīgais drošais veids ir prakse, tāpēc ka, sākot no zināma pasaules matērijas organizācijas

9. zīm.

Trešā rituālā darbība

sarežģītības līmeņa, intelekts kļūst bezspēcīgs — ar tā līdzekļiem nepietiek, lai apgūtu mums šķietami tik sarežģīto, taču vienlaikus tik vienkāršo astrālo pasauli, nemaz jau nerunājot par daudzām citām krietni vien augstāku līmeņu pasaulēm.

Mūsu pašu iekšējā būtība ir visa tā avots, no kā radīta pasaule, kurā mēs dzīvojam, un tāpēc mūsu dzīve vienmēr ir mūsu pašu roku veidojums. Tikai mūsu izvēle nosaka visus tās apstākļus, tikai mūsu vēlēšanās un pieņemtie vai nepieņemtie lēmumi formē tās situācijas, kurās mēs nokļūstam. Vairumam Rietumu cilvēku, kas atbalsta uzskatu, ka viss ir atkarīgs no mūsu personīgajai gribai nepakļauto ārējās pasaules spēku iedarbības, šī koncepcija šķiet neskaidra un nepieņemama. Taču lamas uzskata, ka, gluži otrādi, cilvēka personīgā griba ir patiesi visuvarena. Bet praktiskās zināšanas nav tikai vienkārši informācija, bet gan zināšanas, kā apzināti pārvaldīt personīgo gribu tās izpausmēs ne tikai šai pasaulē, bet arī citās, krietni vien "smalkākās" pasaulēs. Tagad cilvēcē ļoti plaši izplatīts maldīgs priekšstats, par to, ka zināšanas ir informācija jeb informētība. Cilvēka rīcībā var būt milzu intelektuālās informācijas masīvi, taču viņš pats pie tam var neko nezināt, t.i. neko neprast. Var zināt, nenodarbojoties ar informācijas kalnu uzkrāšanu jeb, citiem vārdiem sakot, prast praktiski manipulēt ar personīgo gribu visos esamības izpausmes līmeņos.

Spilgts piemērs — fiziskā ķermeņa stāvoklis. Vairums Rietumu cilvēku, tai skaitā arī profesionāli fiziologi, zinātnieki un augsti attīstīti intelektuāļi, ir stingri pārliecināti par novecošanas procesa neatgriezeniskumu un ķermeņa restaurācijas procesa neiespējamību. Taču lamu prakse, kurā šī restaurācija ir tikai cilvēciskās būtnes attīstības sākumposms, pierāda pretējo: intelektuāļu pārliecība nav nekas vairāk kā vienkārša ilūzija, viss ir atkarīgs vienīgi no prasmes pielietot mehānismus, kas ļauj cilvēkam apzināti pārvaldīt savu personīgo gribu.

Lamas, konkrēti šai gadījumā tā klostera iemītnieki, kurā glabājas zināšanas par "Atdzimšanas aci", veic milzu darbu ēteriskajā un astrālajā plānā, kas vērsts uz cilvēces labklājības nodrošināšanu, la kā smalkākie plāni vienlaikus ir arī augstākie un pārvalda rupjākos jeb zemākos plānus, nenozīmīgas izmaiņas, kas tiek veiktas ēteriskajā, bet īpaši astrālajā plānā, izsauc būtiskas globālas izmaiņas fiziskajā plānā, lai gan tas prasa krietni vien mazāku enerģijas patēriņu nekā tai gadījumā, ja visas šīs atbilstošās izmaiņas tiktu veiktas tieši fiziskajā plānā bez augstākiem plāniem piederīgo spēku piesaistīšanas.

Reiz tomēr pasaulei lemts pārsteigumā pamosties un ieraudzīt tā patiesi grandiozā darba rezultātus, kuru paveikuši slepeno mācību adepti, tai skaitā arī Tibetas lamas, sadarbībā ar citiem cilvēcei vēl nezināmiem spēkiem. Tuvojas laiks, kad virs cilvēku planētas atspīdēs jauna laikmeta rīta blāzma, tas būs jaunas cilvēces dzimšanas laiks. Nāk jaunais cilvēks, kuram būs pakļauta viņa personīgā griba un kurš, pārvarot sāpes un ciešanas, lai izskaustu karu un pārestības no šīs planētas cilvēces prakses, iemācīsies ar savas gribas apzinātu darbību atklāt un izmantot viiiā pašā apslēpto spēku neapjaušamās potences. [6]

Mūs sagaida vēl daudzi smagi pārbaudījumi, jo tā saucamā "civilizētā cilvēce" pašreiz atrodas savu tumšāko laiku neizmērojamās tumsas dzīlēs, taču mums ir lemts labāks liktenis, un mūsu nākotne būs slavas un prieka pilns kāpums pretī augstākajām gara virsotnēm. Un ikviens, kas uzdrošināsies spert kaut visniecīgāko soli pretī savas paša apziņas attīstībai un paplašināšanai, soli pretī sava gara izzināšanai, līdz ar to dod savu ieguldījumu kopējā cilvēces saprāta evolūcijā, savu ieguldījumu visas cilvēces uzvarā tās nežēlīgajā cīņā par jaunu apzināšanās kvalitāti.

To visu šeit stāstu tikai tādēļ, lai uzsvērtu galveno: "Atdzimšanas acs" rituālo darbību prakse nebūt nav vienkārši fizisks treniņš un pašatveseļošanās sistēma, tas ir kaut kas nesalīdzināmi varenāks, nesalīdzināmi globālāks — viens no gribas apguves un apzinātas vadības instrumentiem.

Ceturtā rituālā darbība

— Kad es pirmoreiz ķēros pie ceturtās rituālās darbības apguves, — pulkvedis stāstīja, — tā man šķita ļoti sarežģīta. Taču pēc nedēļu ilgiem treniņiem es to varēju izpildīt tikpat viegli kā visas iepriekšējās rituālās darbības.

Lai izpildītu ceturto rituālo darbību, jāapsēžas uz grīdas, jāizstiepj sev priekšā taisnas kājas, tā lai pēdas atrastos apmēram plecu platumā. Iztaisnojiet mugurkaulu, nolieciet plaukstas ar kopā sakļautiem pirkstiem uz grīdas sānos gar gurniem. Roku pirkstiem jābūt vērstiem uz priekšu. Nolieciet galvu uz priekšu, piespiežot zodu pie krūtīm.

Tad atmetiet galvu pēc iespējas tālāk atpakaļ — uz augšu, bet pēc tam paceliet vidukli uz priekšu līdz horizontālam stāvoklim. Beigu fāzē gūžām un viduklim jāatrodas vienā horizontālā plaknē, bet rokām un lieliem horizontāli gluži kā galda kājām. Sasniedzot šādu stāvokli, uz dažām sekundēm stipri jāsasprindzina visus ķermeņa muskuļus, bet tad jāatslābinās un jāatgriežas izejas stāvoklī (neaizmirstiet, ka apakšžoklim jābūt piespiestam pie krūtīm), (sk. 10. zīm.) Tad atkārtojiet visu no sākuma.

10. zīm.

Ceturtā rituālā darbība

Ari šeit pamataspekts ir pareiza elpošana. Sākumā jāizdara izelpa. Pieceļoties un atmetot atpakaļ galvu — izdariet dziļu vienmērigu ieelpu. Muskuļu sasprindzinājuma laikā — aizturiet elpu, bet nolaižoties — pilnīga izelpa. Atpūšoties rituālo darbību atkārtošanas starplaikos, saglabājiet nemainīgu elpošanas ritmu.

— Pirms atstāju klosteri, — pulkvedis turpināja savu stāstu, — lamas skolotāji teica, ka man ir jānodod iegūtas zināšanas tiem cilvēkiem, kas gribēs tās apgūt, taču nekādā gadījumā tās nedrīkst pārvērst par personīgās bagātības ieguves avotu. Tas precīzi atbilda tam, par ko man reiz stāstīja lama Kī. Tāpēc es nolēmu kādu laiku paceļot pa Indiju un eksperimenta nolūkos dažās lielās pilsētās novadīt "Atdzimšanas acs" prakses nodarbības visiem tiem, kas to vēlētos apgūt — gan indiešiem, gan arī angļiem.

Jau pirmajās šo nodarbību dienās, kontaktējoties ar maniem pirmajiem audzēkņiem, es sakāros ar problēmu, kas sākumā man šķita absolūti neatrisināma. Angļu un amerikāņu skolnieki, viņi bija apmēram kādi piecpadsmit cilvēki, sāka man jautāt, cik īsti viņiem jāmaksā man par mācībām. Kad teicu, ka esmu pietiekami labi situēts un nodrošināts cilvēks un šīs nodarbības vadu nebūt ne tāpēc, lai nopelnītu, daži no viņiem vienkārši vairāk nenāca uz manām nodarbībām. Bet tie, kas palika, nepārtraukti pieprasīja, lai es nosaucu mācību maksu. Kāds vecs džentlmenis man paskaidroja, ka, nodarbojoties pie manis bez maksas, viņš jūtas kā parādnieks un tas nepārtraukti izraisa viņā iekšēja diskomforta sajūtu. Acīmredzot to pašu izjuta arī visi mani pārējie audzēkņi.

Biju ļoti noraizējies un apjucis, jo nespēju iedomāties, kā atrisināt šo problēmu, līdz reiz kādā vakarā, pastaigājoties gar upes krastu, ieraudzīju kādu indusu jogas skolotāju savu skolnieku ielenkumā. Un tad es pēkšņi atskārtu: lūk, kuram jāpajautā, kā gan tradīcija risina šāda veida problēmas. Ar kāda viņa skolnieka palīdzību, kurš piekrita pildīt tulka lomu, es vērsos pie guru — tā Indijā sauc jogas skolotājus — un palūdzu viņam padomu.

"Es savā priekšā redzu gudra cilvēka acis", guru atbildēja, "un nespēju saprast, kāpēc tu nespēj atrisināt tik vienkāršu uzdevumu. Tavi skolotāji neļāva pārvērst tev dotās zināšanas par peļņas ieguves avotu, bet vai tad viņi aizliedza saņemt maksu par mācībām no tiem, kas ļoti vēlas samaksāt? "Guru-varta" jeb "guru-dakšina" — tā gudrie sauc ziedojumus, kurus pateicīgie skolnieki pasniedz skolotājam, lai kaut kā samaksātu par visu to, ko viņš tiem dod. Un ja skolotājs nepieņem ziedojumus, tad viņš vai nu rīkojas netaisnīgi, jeb liek skolniekam saprast, ka tas kaut kādā veidā nav attaisnojis skolotāja uzticību un viņam ir jāaiziet. Lai katrs nes to, ko vēlas, un tādā daudzumā, kā viņš pats to uzskata par vajadzīgu. Tādā veidā viņš pats vairs nejutīsies parādnieks, bet, apmierinājis savu vajadzību, pateiksies tev atbilstoši savām iespējām un tai nozīmībai, kādu viņš pats piešķir tavām sniegtajām zināšanām. Vai tagad redzi, viss ir ļoti vienkārši, lāda ir tradīcija, un nav nekādas īpašās vajadzības to pārkāpt. Ja jau tu uzskati, ka esi tiesīgs dot cilvēkiem to, kas tev pieder, tad tev jāpiešķir šādas pašas tiesības arī viņiem. Citādi radīsies netaisnība, bet jebkura netaisnība nelabvēlīgi ietekmē gan skolotāja, gan viņa skolnieka kar- mu. [7]

Es pateicos guru un vieglu sirdi devos uz savu viesnīcas numuru. Kopš tās dienas man pārstāja eksistēt apmaksas problēma. Es noliku klasē vāzi, kur katrs, kas vien to vēlējās, varēja ielikt to, ko pats uzskatīja par vajadzīgu. Un neviens, pat es, nezināju, kas, cik un ko tur ielika. Bet naudu, kuru man atnesa mani audzēkņi, es izmantoju, lai apmaksātu telpu īri, kurās notika nodarbības.

Bet nu atgriezīsimies pie ceturtās rituālās darbības, — sers Henrijs teica. — Manās grupās bija diezgan daudz vecu cilvēku, kuri nez kāpēc iedomājās, ka, ja viņi jau no paša sākuma nespēs pilnvērtīgi izpildīt ceturto rituālo darbību, tad viņiem nekad nekas nesanāks. Man nācās tērēt milzumdaudz spēka un laika, lai pierunātu viņus darīt tā, kā sanāk. Bet kad viņi sāka vienkārši censties maksimāli tuvināties nepieciešamajai formai, tūdaļ pat veiksme kļuva par viņu sabiedroto, un pēc mēneša ilgas prakses nevienam no viņiem jau nebija nekādu problēmu ar ceturtās rituālās darbības izpildi.

Es atceros, kā reiz Kalkutā kādā no grupām bija gandrīz vai divas trešdaļas vecu cilvēku. Vairums no viņiem ceturtajā rituālajā darbībā ne tikai nespēja pacelt vidukli horizontāli, bet pat nespēja atraut gurnus no grīdas. Pārējie grupas locekļi — vidējā gada gājuma vīrieši un sievietes un jaunatne — ļoti viegli tika galā ar šo rituālo darbību, kas ļoti mulsināja vecos cilvēkus, kuri sāka justies nepilnvērtīgi. Galu galā man nācās sadalīt grupu divās daļās un vadīt nodarbības atsevišķi vecajiem cilvēkiem un visiem pārējiem. Jau pirmajā "vecākās grupas" nodarbībā es pastāstīju, ka nebūt nav galvenais ideāli izpildīt vingrinājumu, bet gan tas, cik regulāri un apņēmīgi to izpilda. Es viņiem paziņoju, ka pats spēju izpildīt piecdesmit ceturtās rituālās darbības atkārtojumus, pie tam neizjūtot ne mazāko nogurumu, ko tūdaļ arī viņiem uzskatāmi nodemonstrēju. Bet pēc tam piebildu, ka es pats, uzsākot šī vingrinājuma apgūšanu, neizskatījos nebūt ne labāk par jebkuru no viņiem. Un viņi man noticēja. Kopš tās dienas šī grupa kļuva gandrīz vai pati labākā rezultātu uzlabošanas ātruma ziņā.

Vienīgā atšķirība starp jaunību un vecumu, veselību un slimību ir atšķirīgi virpuļu funkcionēšanas režīmi. Atliek tikai sakārtot virpuļus, un vecs atkal kļūs jauns.

Piektā rituālā darbība

— Tā nu mēs esam nonākuši līdz piektajai rituālajai darbībai,— pulkvedis paziņoja. — Izejas pozīcija tās uzsākšanai: atbalstā guļus, izliecoties. Pie tam ķermenis atbalstās uz plaukstām un kāju pirkstu spilventiņiem. Ceļi un iegurnis nepieskaras grīdai. Plaukstas orientētas stingri uz priekšu ar kopā sakļautiem pirkstiem. Attālums starp plaukstām — nedaudz platāks par pleciem. Attālums starp kāju pēdām — tāds pats.

Sākam ar to, ka atmetam galvu pēc iespējas tālāk atpakaļ — uz augšu. Tad pārejam stāvoklī, kurā ķermenis atgādina asu leņķi, kura virsotne vērsta uz augšu. Vienlaicīgi ar kakla kustību piespiežam galvu ar apakšžokli pie krūtīm. Vingrojuma laikā cenšamies, lai kājas paliek taisnas, bet taisnās rokas un viduklis atrodas vienā plaknē. Tad ķermenis it kā būs salocīts uz pusēm gūžas locītavā. Lūk, tas ari viss. Pēc tam atgriežamies izejas stāvoklī — balstā guļus izliecoties — un sākam visu no sākuma. (11. zīm.)

Pēc nedēļu ilgas prakses šī piektā rituālā darbība kļūst visvienkāršākā no pārējām piecām. Kad būsiet to pilnībā apguvuši, centieties, atgriežoties izejas stāvoklī, pēc iespējas vairāk izliekt muguru atpakaļ, taču ne pārlieku "izlaužot" krustus, bet gan iztaisnojot plecus un maksimāli izliecot krūšu kurvi. Taču neaizmirstiet, ka ne iegurnis, ne ceļi nedrīkst pieskarties grīdai. Turklāt vēl iekļaujiet šai vingrinājumā pauzi, kurā maksimāli sasprindziniet visus ķermeņa

11. zīm.

Piektā rituālā darbība

muskuļus abos galējos stāvokļos — izliecoties atpakaļ un saliecoties "leņķī".

Piektās rituālās darbības elpošanas shēma ir mazliet neparasta. Sākot no pilnīgas izelpas balstā guļus izliecoties, jūs izdarāt maksimāli dziļu ieelpu, saliecot ķermeni "uz pusēm". Sanāk kaut kas līdzīgs tā saucamajai paradoksālajai elpošanai. Atgriežoties balstā guļus izliecoties, jūs izdarāt pilnu izelpu. Apstājoties galējos stāvokļos, lai izpildītu muskuļu sasprind'zināšanas pauzi, jūs aizturat elpu uz dažām sekundēm atbilstoši pēc ieelpas un izelpas.

— It visur, kur man nācās mācīt "Atdzimšanas acs" rituālās darbības, — sers Henrijs turpināja savu stāstu, — tās sākumā dēvēja par izometriskiem vingrinājumiem. Un tur ir sava daļa patiesības, jo viens no to iedarbības aspektiem patiešām ir ķermeņa izstiepšana, tā elastības palielināšana un kopējā muskuļu tonusa paaugstināšana. Taču tas nebūt nav galvenais mērķis. "Atdzimšanas acs" pamatefekts slēpjas tās iedarbībā uz smalkā ķermeņa virpuļu dinamiskajiem rādītājiem.

Jaunam cilvēkam visu septiņu galveno virpuļu dinamiskie rādītāji ir vienādi un harmoniski samērojas ar otršķirīgo virpuļu rādītājiem. Parasta vidēju gadu gājuma cilvēka smalkajā ķermenī pamat virpuļi griežas dažādi, starp tiem zūd harmonija. Par harmoniju pamatvirpuļu un otršķirīgo virpuļu starpā jau nevar būt pat runas. Tas, starp citu, ir galvenais vielmaiņu procesu traucējumu cēlonis, kas savukārt noved pie sāļu disbalansa un dažādiem locītavu bojājumiem. Tālākā virpuļu dinamisko rādītāju nesaskaņotība un to enerģijas zudums noved pie nopietnu pataloģiju izveidošanās un cilvēka būtnes organisma fiziskās daļas vecuma izmaiņām.

* * *

Pulkvedis apklusa. Šķiet, viņa satriecošais stāsts bija beidzies. Kamēr viņš runāja, man prātā krājās visai prāvs jautājumu skaits, kurus es tad arī, izmantojot viņa klusēšanu, sāku uzdot.

Cik reizes jāatkārto katru rituālo darbību? — tāds bija mans pirmais jautājums.

Sākumā, — pulkvedis atbildēja, — es ieteiktu izpildīt katru rituālo darbību trīs reizes vienreiz dienā.-Šādu režīmu jāsaglabā veselu nedēļu. Tad katru nedēļu pievieno pa diviem atkārtojumiem. "Iadā veidā otrās nedēļas laikā ik dienas katra rituālā darbība tiek atkārtota piecas reizes, trešās nedēļas laikā — septiņas reizes, ceturtās — deviņas, un tā tālāk, līdz katras rituālā darbības atkārtošanu skaits sasniegs divdesmit vienu reizi. Ja visu rituālo darbību izpildīšana atbilstošā skaitā sagādā grūtības, var tās sadalīt sērijās un izpildīt divos vai trijos paņēmienos. Taču katrā sērijā obligāti jāietilpst visām piecām rituālajām darbībām stingri atbilstošā kārtībā.

Nedrīkst "Atdzimšanas acs" rituālās darbības mainīt vietām un atsevišķas darbības izpildīt dažādos laikos.

Var rīkoties šādi: piemēram, viena, teiksim, rīta treniņa vietā, kas sastāv no divdesmit viena katras rituālās darbības atkārtojuma, jūs varat plānot divus — teiksim, rīta un vakara treniņus.

No rīta jūs, tad, varat izpildīt desmit katras rituālās darbības atkārtojumus, bet vakarā — vienpadsmit. Vai ari trīs treniņus — pa septiņiem atkārtojumiem katrā: no rīta, pusdienlaikā un vakarā.

īpašas problēmas bieži vien saistītas ar pirmās rituālas darbības apgūšanu — griešanos ap savu asi. Ja jūs ar tām saskarsieties, nekrītiet izmisumā un nesteidzieties. Izpildiet griešanos tik reizes, cik varat. Paies laiks, un jūs iemācīsieties bez pūlēm apgriezties ap savu asi paredzēto divdesmit vienu reizi.

Man bija skolnieks, kuram vajadzēja veselu gadu, lai to apgūtu. Pārējās četras rituālās darbības viņam nesagādāja problēmas, lāpēc viņš tās izpildīja katru pa divdesmit vienai reizes, bet pirmo apguva ļoti pakāpeniski. Rezultātus tas absolūti neiespaidoja. Bet pēc gada viņš lieliski spēja griezties ap savu asi tik, cik bija nepieciešams.

Gadās, ka cilvēks vispār nespēj griezties ap savu asi, ja viņam ir ārkārtīgi novājināts vestibulārais aparāts. Tadā gadījumā četrus līdz sešus mēnešus jāizpilda visas pārējās rituālās darbības, sākot no otrās, bet pirmā — jāizlaiž. Kad šis laiks būs garām, pakāpeniski jāmēģina apgūt pirmo rituālo darbību.

Bet kādā laikā visieteicamāk veikt nodarbības? — es pajautāju.

No rīta vai vakarā. Vislabāk — saullēkta vai saulrieta laikā. Taču ja jums ir daudz darba un jūs nevarējāt pamosties līdz saules lēktam — neraizējieties. Jūs varat izpildīt savu rituālo darbību sēriju tad, kad vien jums tas ir izdevīgi. Galvenais, lai tas notiktu līdz pusdienlaikam, jo pēcpusdienā sākas vakara rituālo darbību sērijas laiks. Taču pie šī režīma jāpāriet pakāpeniski, sākot no vienas pilnas sērijas vienreiz dienā — rītā vai vakarā.

Pēc tam, kad esat praktizējuši "Atdzimšanas aci" pa divdesmit vienai reizei vienreiz dienā ne mazāk kā četrus mēnešus, jūs varat sākt veidot otru sēriju, sākot no trim reizēm, gluži tāpat kā pirmās sērijas gadījumā, tad pakāpeniski pievienojot pa divām katras rituālās darbības atkārtošanas reizēm nedēļā.

Jūs, protams, varat nebūt neapstāties pie divdesmit viena rituālās darbības atkārtojuma, pakāpeniski palielinot to skaitu līdz trīsdesmit sešām, septiņdesmit divām vai pat līdz simt astoņām, taču, lai to darītu, jābūt vērā ņemamam iemeslam, jo tās jau vairs nebūs vis rūpes par veselību, bet gan garīgās attīstības prakse.

Vai visas piecas rituālās darbības ir vienlīdz svarīgas? — es painteresējos.

Neapšaubāmi, — pulkvedis atbildēja. — Viena bez otras tās, protams, nedarbojas tik efektīgi. Kā jau teicu, izņēmuma gadījumos var uz kādu laiku izslēgt pirmo, bet atlikušās četras jāpraktizē tikai visas kopā. Un arī pirmo jācenšas apgūt pēc iespējas ātrāk. īpašos izņēmuma gadījumos var izslēgt no nodarbībām arī vienu no četrām pēdējām rituālajām darbībām. Taču tikai tad, ja nav nekādas iespējas to apgūt, un tikai uz kādu laiku. Cītīgi izpildot to, kas sanāk, katrā ziņā attīstīsies arī spēja izpildīt to, kas sākumā nesanāca.

Ļoti svarīgi ir nekādā gadījumā nepieļaut pārslodzi un pārpūli. Tas var novest tikai pie negatīva rezultāta. Gluži vienkārši jādara tā, kā sanāk, to, kas sanāk, pamazām palielinot skaitu un tuvojoties ideālai formai. Laiks un pacietība šajā gadījumā ir galvenie sabiedrotie. Man nav bijis tādu skolnieku, kas, pietiekami ilgi trenējoties, nespētu tomēr galu galā sasniegt pilnvērtīgu praksi.

Labi, — es teicu, — bet ko iesākt, ja kaut kādu iemeslu dēļ cilvēks vispār nespēj izpildīt kādu no piecām rituālajām darbībām? Piemēram, mugurkaula traumas dēļ, vai arī viņš ir zaudējis roku vai kāju.

Esmu saskāries arī ar šādiem gadījumiem. Protams, ja ir kaut kāds veids pārvarēt šķērsli, piemēram, izdomājot kaut kādu palīgierīci vai arī izmantojot cita cilvēka palīdzību, tad tas jādara un jāpraktizē visas piecas darbības. Taču tad, ja vispār nav citas izejas, jādara vismaz tas, kas pieejams. "Atdzimšanas acs" ir ļoti spēcīga un efektīva metode, un iedarbojas pat atsevišķas tās daļās. To pierāda dejojošo dervišu piemērs. Ja j aunākie n o vinigm pārlieku lielā griešanās daudzuma dēļ izskatās novārguši, tad vecākie, kas šaigrieša- nās praksē ir krietni vien mērenāki, sasniedz milzu spēku, izturību un dzīvotspēju. Tādā veidā pat vienas vienīgas "Atdzimšanas acs" rituālās darbības prakse var iedarboties visai labvēlīgi. Lai katrs maksimāli izdara to, kas viņam pieejams, nenovedot sevi līdz spē ku izsīkumam, — un viss būs pilnīgā kārtībā.

Bet ja nu cilvēks, piemēram, nodarbojas ar kādu sporta veidu vai citiem psihofiziskā treniņa veidiem — un "Atdzimšanas acs", cik noprotu, ietilpst tieši šo praktisko metožu kategorijā, — vai viņš šīs nodarbības var turpināt, jeb vai viņam tās jāpārtrauc? Vai "Atdzimšanas acs" prakse gadījumā nav pretrunā ar citiem praktisko nodarbību veidiem?

Nekādā gadījumā, — sers Henrijs, ne mirkli nešaubīdamies, atbildēja. — Ja jūs nodarbojaties vēl ar kaut ko citu — nodarbojieties arī tālāk, ja vien to vēlaties. "Atdzimšanas acs" jums tikai palīdzēs, ievērojami paaugstinot jūsu pamattreniņu efektivitāti. Arīdamas taču izmanto šo praksi kā palīglīdzekli. Viņiem "Atdzimšanas acs" ir sava veida enerģētiskā bāze krietni vien sarežģītākām un izsmalcinātākām treniņu un meditatīvajām praksēm.

Klosterī nāca parastie cilvēki un lamas ne tikai no dienvidrietumiem, no kurienes atnācu es, bet arī no ziemeļrietumiem, no austrumiem — no visām malām. Un daži no lamām atnesa līdzi savas prakses — ļoti sarežģītas cīņas mākslas, dažādas Tibetas jogas tehnikas; viņu vidū bija mūki, mākslinieki, manuskriptu pārrakstītāji… Klosterī viņus visus laipni pieņēma, apmācīja, un visiem viņiem "Atdzimšanas acs" palīdzēja sasniegt jaunas virsotnes viņu pašu darbības sfērā. Bet, pateicoties "Atdzimšanas acs" praksei, tam visam pievienojas vēl ari virpuļu dinamisko rādītāju korekcija.

Padomājiet, Henrij, vai neesat aizmirsis vēl ko svarīgu? — es palūdzu.

Jā, šķiet, ir vēl divas lietas, kas var izrādīties ļoti nozīmīgas. Vai atceraties, es pieminēju, ka rituālo darbību atkārtojumu starplaikos var turpināt elpot tai pašā ritmā kā prakses laikā. Ja tas jums nesagādā grūtības, tad pauzes starp vienas un tās pašas rituālās darbības atkārtojumiem nebūt nav nepieciešamas, jums gluži vienkārši ir jāatkārto kustības nepārtrauktā sērijā.

Taču ievērojiet,.ka starp katrām divām atšķirīgām rituālajām darbībām pauze ir nepieciešama.

Turklāt tā nebūt nav parasta pauze.fļānostāja s taisn i, jāuzliek rokas uz jostasvietas un jāizpilda dažās pilnas ieelpas un izelpas, pie tam uzmanīgi sekojot izjūtām, kas rodas ķermenī, un koncentrējot uzmanību uz tiem ķermeņa apgabaliem, kas atrodas vēderā nabas līmenī.

Agrāk vai vēlāk jūs katrā ziņā izjutīsiet, kā ieelpas laikā pa ķermeni izlīst prānas straumes. Bet pēc kāda laika jūs acīmredzot jau spēsiet saskatīt virpuļus. Elpojot rituālo darbību starppauzēs, centieties izelpas laikā maksimāli atslābināties un izjust, kā "sabojātā" prāna kopā ar smalkajiem piesārņojumiem un slimību blokiem atstāj jūsu ķermeni, jo to izmazgā ieelpas laikā ķermenī ieplūdušās "svaigās" prānas straumes.

Otrs moments, kas var izrādīties pietiekami noderīgs, — tās ir ūdens procedūras pēc "Atdzimšanas acs" prakses. Vislabāk ieiet siltā vai mazliet pavēsākā vannā vai dušā. Bet var arī gluži vienkārši norīvēt visu ķermeni ar siltā ūdenī samērcētu dvieli.

Pēc prakses nekādā gadījumā nedrīkst lietot ievērojami vēsu, bet it īpaši aukstu ūdeni. Un vēl — nekad nejiet aukstā vannā, dušā, neaplaistieties vai neierīvējaties līdz stāvoklim, kad aukstums iekļūst dziļi ķermeņa iekšienē, jo tas ievērojami izkropļos ēterisko struktūru, kas būs izveidojusies pēc rituālo darbību prakses.

Nedariet to ne pirms nodarbībām, ne pēc, ne arī jebkurā citā laikā. ]a līdz nodarbībām un citā laikā īslaicīgas un virspusējas aukstas ūdens procedūras var izmantot vispārējai organisma norūdīšanai, tad pēc nodarbībām tās ir stingri aizliegtas, jo spējīgas izsaukt patoloģiskas izmaiņas, kas var izrādīties neatgriezeniskas — jūsu prakses arsenāla paņēmieni tad būs bezspēcīgi. Tāpēc, ja vien jums pēc prakses nav iespējas tūdaļ pat ieiet siltā vannā, nogaidiet vismaz stundu, līdz jūsu ķermenis atdzisīs pēc treniņa, un tikai tad lietojiet aukstu ūdeni.

Es biju sajūsmā par to, ko man pastāstīja sers Henrijs, taču skepticiskums, kas raksturīgs izglītotam cilvēkam ar rietumniecisku domāšanas veidu, nedeva man mieru, laiku pa laikam kaut kur no apziņas dzīlēm neuzticīgi pačukstot: "Nē, ser, šeit kaut kas nav tā kā vajag. Nevar būt, ka tas viss ir tik vienkārši."

Tāpēc es neizturēju un pajautāju:

Dieva dēļ, atvainojiet, Henrij, taču es nekādi nespēju atbrīvoties no sajūtas, ka jūs tomēr kaut ko noklusējat. Vai patiešām tas viss ir tik vienkārši?

Ticiet man Pit, vienkāršāk nemaz nevar būt. Nepieciešams tikai regulāri praktizēt rituālās darbības, sākot no katras darbības trīs atkārtojumiem un pakāpeniski palielinot to skaitu līdz divdesmit vienai reizei dienā. Var atļauties izlaist ne vairāk kā vienu nodarbību nedēļā, taču nekādā ziņā ne vairāk. Ja kāda brauciena vai arī kāda cita iemesla dēļ būsiet spiests pārtraukt praksi vismaz uz divām dienām, tiks apdraudēti visi jūsu līdz šim sasniegtie rezultāti. Ilgstoša pārtraukuma gadījumā rodas briesmas, ka jūsu ķermenis sāks degradēties krietni vien ātrāk, nekā līdz tam, kad jūs uzsākāt praksi.

Par laimi vairums no tiem, kas sāk praktizēt "Atdzimšanas aci", drīz vien atklāj, ka tas nebūt nav tikai noderīgi, bet arī ļoti patīkami. Iekšējās organizētības, spēka un enerģijas sajūta tik ļoti iedvesmo praktikantu, ka tas gluži vienkārši ar nepacietību gaida to brīdi, kad atkal varēs nodarboties ar šo praksi. Galu galā taču, lai izpildītu visas piecas rituālās darbības pilnā apjomā, nepieciešamas tikai piecpadsmit līdz divdesmit minūtes. Bet labi trenēts cilvēks tās izpilda pat astoņās desmit minūtēs! Ja jūs esat tik ārkārtīgi noslogots ar darbiem, ka nespējat atļauties pat šādu mirkli, vienkārši piecelieties par dažām minūtēm ātrāk un ejiet gulēt mazliet vēlāk. No tā absolūti nekas nemainīsies — tikai dažas minūtes…

Piecas rituālās darbības, par kurām es jums pastāstīju iepriekš, ir paredzētas paātrinātai veselības atgūšanai un organisma vispārējā tonusa paaugstināšanai. Bet tas, cik lielā mērā jums tā visa rezultātā izdosies izmainīt savu ārieni, ir atkarīgs no veselas faktoru virknes. Par to, ka tas ir pilnīgi iespējams, jūs, man tā šķiet, pilnīgi pārliecina mans piemērs. Es taču noteikti izskatos vismaz uz pusi jaunāks, nekā esmu īstenībā?

Es neko neatbildēju, tas bija acīmredzami.

— Tad, lūk, — pulkvedis turpināja, — nebūt nav noslēpums, ka daži izskatās veci jau četrdesmit gadu vecumā, bet citi šķiet jauni arī sešdesmit gados. Pamatfaktors šeit ir psiholoģiskā ievirze un tieksme būt jaunam. Ja jūs pats, neraugoties uz savu hronoloģisko vecumu, jūtaties jauns, jūsu bioloģiskais vecums katrā ziņā "pakārtosies" jūsu apziņas ievirzei, un apkārtējie jūs ari uztvers kā jaunu cilvēku. Sākot praktizēt "Atdzimšanas aci", es izdarīju visu iespējamo, lai absolūti izspiestu no savas apziņas sevis paša kā veca un vārga cilvēka tēlu. Ta vietā es noformulēju sevis paša kā džentlmeņa pilnā spēku briedumā imidžu. Bet pēc tam piepildīju šo mentālo formu ar enerģētisku saturu — nesalaužamu tieksmi būt jaunam un spēcīgam. Tieksme piespieda strādāt gribas spēka aspektu. Bet rezultāts — lūk, tas ir jūsu priekšā.

Daudziem šāda savas apziņas transformācija ir vissarežģītākais uzdevums, jo vairums cilvēkiem ir ļoti grūti izrauties no ierasto mentālo nostādņu važām. Neticami, taču ir milzīgs daudzums cilvēcisku būtņu, kuras nespēj to izdarīt pat reālu nāves briesmu priekšā. Viņām nepietiek enerģijas, lai noformētu tieksmes. Viņas iemācītas stingri ticēt, ka cilvēka ķermenis ir ieprogrammēts novecot, nīkuļot un atmirt. "Atdzimšanas acs" prakse dod viņiem nepieciešamo enerģiju. Pilnīgi negaidīti sev pašam viņi sāk justies arvien enerģētiskāki un enerģētiskāki. Viņi sāk ticēt atdzimšanas iespējai. Bet viss tālākais — tā jau ir tehnikas lieta. Viņu dzīves uzskati sāk kardināli mainīties, un pēc kāda laika ari apkārtējie ievēro viņos notiekošās pārmaiņas. Un kad vēl tāds cilvēks dzird: "Ak, ser, cik labi jūs šodien izskatāties!" vai "Kundze, jūs esat tik burvīga!", viņu pašizmainīšanās ceļā sabrūk pēdējie šķēršļi, viņu tieksmes kļūst nelokāmas, un cilvēku pasaulē vairs nav nekā tāda, kas nebūtu iespējams viņu gribai.

Un tas patiešām ir viss? — es, īsti nespēdams noticēt, painteresējos.

Nē, nav viss, — piemērojoties manai balss intonācijai, pulkvedis ar noslēpumainu smaidu sejā atbildēja. — Es taču pieminēju tikai divus papildfaktorus. Bet īstenībā tie ir veseli trīs.

Ahā, — es atcerējos, — jūs vēl nepastāstījāt man par sesto rituālo darbībul Pašā sākumā, ja vien mani neviļ atmiņa, jūs taču to pieminējāt, vai ne?

Pilnīgi pareizi! Tieši sestā rituālā darbība ir svarīgākais faktors tam, kas patiešām stingri nolēmis izmainīt savu ārieni un izskatīties krietni vien jaunāks par saviem gadiem. Tas ir vingrinājums, kas indusu jogā pazīstams ar nosaukumu "Uddijana-bandha". Un es katrā ziņā par to pastāstīšu, taču tikai ne tagad.

II nodala

Jo nevar kļūt brīvs tas, kas ir savas miesas vergs Lūcijs Annejs Seneka

Pagāja gandrīz trīs mēneši kopš dienas, kad Henrijs Bredfords atgriezās no Indijas. Pa šo laiku bija notikuši daudzi notikumi. Personīgi es sāku praktizēt "Atdzimšanas aci" jau tūdaļ nākamajā dienā pēc tam, kad pulkvedis man par to izstāstīja. Rezultāti bija acīmredzami. Es biju ārkārtīgi apmierināts.

Gandrīz visu laiku pulkvedis bija aizņemts ar savu personīgo lietu kārtošanu, veco lietišķo sakaru atjaunošanu, kas bija pārtrūkuši viņa ilgās prombūtnes laikā, un jaunā biznesa organizēšanu, un spēku viņam šim darbam bija atliku likām. lapēc pēc tās zīmīgās dienas, kad es uzzināju par "Atdzimšanas aci", mēs visai ilgi nebijām tikušies. Kad sers Henrijs beidzot man piezvanīja, es ar milzu entuziasmu sāku viņam stāstīt, cik ievērojami izmainījies mans enerģētiskais stāvoklis un psiholoģiskais statuss tikai dažu nedēļu ilgās prakses laikā. Es viņam ar prieku paziņoju, ka esmu vairāk nekā apmierināts ar sasniegtajiem rezultātiem un manā apziņā ir izklīdušas pēdējās šaubas par "Atdzimšanas acs" efektivitāti.

Es sajutos tik ļoti iedvesmots, ka alku katrā ziņā pastāstīt par šo jaunības avota apbrīnojamo noslēpumu visiem tiem, kam tas patiešām varētu būt noderīgs. Tāpēc mūsu sarunas beigās es uzdevu pulkvedim jautājumu, kurš man visu šo laiku nedeva mieru:

Paklausieties, Henrij, bet vai jūs neatbalstītu priekšlikumu organizēt "Atdzimšanas acs" nodarbības visiem tiem, kas par to interesējas šeit, Londonā. Un šādu interesentu, es par to ne mirkli nešaubos, būtu pietiekami.

Nav slikta ideja, — viņš atbildēja, — es labprāt to darītu, taču tikai ievērojot četrus nosacījumus. Pirmkārt, grupā jābūt apmēram vienādam skaitam vīriešu un sieviešu, kas pārstāvētu iespējami visus sabiedrības slāņus — sākot no intelektuālās darbības sfēras augsti kvalificētiem profesionāļiem, līdz mājsaimniecēm un melnstrādniekiem. Protams, nenāktu par ļaunu mēģināt piepulcināt arī kādu no aristokrātijas aprindām, taču baidos, ka pirmo reizi tas būs visai grūti izdarāms, it īpaši ņemot vērā grupas jaukto sastāvu.

Otrkārt, grupai jāsastāv no personām, kuras sasniegušas vismaz piecdesmit gadu vecumu. Galējā vecuma cenza robeža netiek noteikta: ja jums izdosies sameklēt kādu simt- gadnieku, es būšu gluži vienkārši laimīgs. Protams, "Atdzimšanas acs" prakse ļoti labvēlīgi ietekmē arī jaunus cilvēkus, taču jaunā grupa mums būs sava veida parauggrupa, un tāpēc es viennozīmīgi uzstāju, lai tiktu ievērots šis otrais nosacījums.

Treškārt, es gribētu vadīt nodarbības nelielai cilvēku grupai. Pirmās grupas dalībnieku skaits nedrīkst pārsniegt piecpadsmit cilvēkus.

Un, ceturtkārt, nekādā gadījumā nedrīkst būt fiksētas samaksas. Tas, kurš vēlēsies maksāt par nodarbībām, lai maksā tik, cik pats uzskata par vajadzīgu. Ja ar savākto summu nepietiks, lai segtu izdevumus par telpu Iri, es ar lielāko prieku kompensēšu iztrūkumu no saviem līdzekļiem, jo to man absolūti netrūkst.

Jāatzīst, ka pulkveža trešais nosacījums mani mazliet apbēdināja. Savā iztēlē es jau redzēju milzīgu ļaužu pilnu zāli, kas visi cītīgi praktizē "Atdzimšanas aci". Taču es tur neko nevarēju līdzēt, un man nācās pieņemt visus četrus pulkveža nosacījumus.

Drīz vien man izdevās nokomplektēt entuziastu grupu, kas pilnībā atbilda visiem sera Henrija izvirzītajiem nosacījumiem, un mēs nekavējoties uzsākām nodarbības. Jau no paša sākuma es sapratu, ka mūsu iecerei burtiski lemts izdoties. Pulkvedis novadīja vienu pamatnodarbību nedēļā un uzdeva "mājasdarbu" katram grupas loceklim atbilstoši viņa iespējām.

Jau pēc divām nedēļām man šķita, ka es ievēroju dažu grupas locekļu veselības stāvokļa būtiska uzlabojuma pazīmes. Taču pulkvedis pieprasīja, lai mēs savā starpā neapspriestu sasniegtos rezultātus, tāpēc man nebija nekādas iespējas pārbaudīt, vai mani novērojumi patiešām atbilst patiesībai. Pēc mēneša ilgām nodarbībām pulkvedis beidzot piedāvāja sarīkot kaut ko līdzīgu grupas kopsapulcei, kurā ikviens tās dalībnieks varētu izteikt savus iespaidus un novērojumus un saņemt atbildes uz viņu interesējošiem jautājumiem.

Visi bez izņēmuma grupas locekļi stāstīja par visai ievērojamu sava veselības stāvokļa uzlabošanos un kopējā organisma tonusa pacēlumu. Būtiskas izmaiņas bija arī ārējā izskatā. lāču vislielāko progresu sasniedza visvecākais no pulkveža skolniekiem — ļoti labsirdīgs izdēdējis septiņdes- mitpiecgadīgs večuks, kurš ar šo praksi saistīja vislielākās cerības.

Desmitajā nodarbību nedēļā visi grupas locekļi izpildīja visas rituālās darbības pilnā apjomā — pa divdesmit vienai reizei katru. Un visi apgalvoja, ka sajūtas ne tikai veselāki, bet arī jaunāki. Daži puspajokam apgalvoja, ka vairāk nevienam nestāsta, cik viņiem ir gadu īstenībā. Šai sakarā es atcerējos, ka reiz pašā nodarbību sākumā kāds painteresējās, cik tad īsti ir gadu pašam pulkvedim, un viņš atbildēja, ka neteiks to līdz desmitās treniņu nedēļas beigām. Sera Henrija noteiktais termiņš jau bija pienācis, taču viņš grupas locekļiem vēl joprojām neko nebija teicis par savu patieso vecumu.

- Es arī izlikos, ka man par to nav ne mazākā priekšstata. Tad kāds piedāvāja sarīkot savdabīgu viktorīnu: lai katrs uzraksta uz papīra lapiņas, cik pēc viņa domām pulkvedim varētu būt gadu, bet tad, kad beidzot tiks atklāta patiesība, mēs redzēsim, kurš tad īsti bijis tuvāk patiesībai. Mēs tā arī izdarījām, un uz to brīdi, kad Henrijs Bredfords iegāja zālē, visas zīmītes ar iedomāto pulkveža gadu skaitu bija jau savāktas.

Kad es izstāstīju pulkvedim par mūsu ieceri, viņš palūdza.

Esat tik laipns, Pit, dodiet šīs lapiņas man. Visai interesanti, kāds objektīvais priekšstats par manu vecumu veidojas cilvēkiem. Bet pēc tam es skaļi paziņošu, cik vecs es īstenībā esmu.

Viņš paņēma zīmītes un pēc kāda brīža sāka skaļi nolasīt skaitļus. Ar katru jaunu atbildes variantu viņa seja kļuva arvien pašapmierinātāka. Visi grupas locekļi bija nosprieduši, ka pulkvedim ir ap četrdesmit vai nedaudz pāri četrdesmit.

Ta nu, lēdijas un džentlmeņi, es uzskatu par savu pienākumu izteikt jums savu visdziļāko patiecību par tik atzinīgiem man veltītiem komplimentiem, — pulkvedis teica, kad bija beidzis nolasīt visus iespējamos vērtējuma variantus. — Un tā kā jūs visi bijāt ļoti godīgi pret mani, man arī nāksies atmaksāt jums ar to pašu un, neko neslēpjot, godīgi atzīties — šogad es kļuvu septiņdesmit trīs gadus vecs.

Zālē iestājās kapa klusums. Septiņdesmitgadīgs vecis, kurš izskatījās gandrīz divreiz jaunāks par saviem gadiem? Protams, prātam neaptverami!

Kad pirmais pārsteiguma šoks bija garām, sāka birt jautājumu krusa. Un vairums šo jautājumu skanēja aptuveni šādi: "Kā gan tā, kāpēc jūsu sasniegtais rezultāts ir krietni vien radikālāks par to, ko izdevās sasniegt mums?"

— Pirmkārt jau, — pulkvedis atbildēja, — nevajadzētu aizmirst, ka es "Atdzimšanas aci" praktizēju nebūt ne pirmo gadu, bet jūs ar to nodarbojaties tikai desmit nedēļas. Pat saglabājot šādu treniņu režīmu, kādu jūs pašlaik ievērojat, pēc diviem gadiem jūs saniegsiet krietni vien nozīmīgākas izmaiņas. Taču tas vēl nav viss. Es jums izstāstīju par "Atdzimšanas acs" praksi nebūt ne visu līdz galam. Jūs zināt par piecām rituālajām darbībām, kas atjauno veselību un dzīvības spēku.ļSavā ziņā tas ari izmaina cilvēka ārieni, ļaujot izskatīties tam nedaudz jaunākam, nekā viņš ir īstenībā. Taču, lai novestu ķermeni ideālā stāvoklī un ievērojami to atjaunotu, pastāv vēl viena, sestā rituālā darbība. Par to es jums vēl neesmu stāstījis, jo bez iepriekšējas pirmo piecu rituālo darbību apguves un pirmo acīmredzamo rezultātu sasniegšanas nav nekādas nozīmes izpildīt sesto rituālo darbību.

Tūdaļ gribu brīdināt, ka sestās rituālās darbības prakse nedos vērā ņemamus rezultātus bez visai būtiskiem ierobežojumiem, kas saistīti gan ar dzīvesveidu kā tādu vispār, gan konkrēti ar cilvēka seksuālo dzīvi. Turklāt, reiz uzsākot praktizēt sesto rituālo darbību un visai būtiski izmainot savu ikdienas uzvedību, cilvēkam tas jāturpina visu mūžu. Gluži tāpat kā pirmo piecu rituālo darbību gadījumā pārtraukumi starp nodarbībām nedrīkst būt ilgāki par vienu dienu. Prakses pārtraukšanai var būt ļoti ātras nopietnas postošas sekas. Tādēļ es jums tūdaļ pat nesākšu stāstīt par sesto rituālo darbību, bet došu jums nedēļu laika, lai varat krietni vien apdomāt manu priekšlikumu. Tie, kuri izšķirsies turpināt mācības, lai nāk uz nākamo nodarbību, bet tiem, kas nolēmuši aprobežoties tikai ar piecām rituālajām darbībām, mācību kurss ir beidzies.

Pēc nedēļas treniņzālē ieradās pieci cilvēki. Pulkvedis bija ļoti apmierināts un teica, ka gadījumā, ja līdz galam izšķiras iet vesela grupas trešdaļa, — tas jau ir ļoti labi, un Indijā viņam nekad nav bijuši tik brīnišķīgi rezultāti.

Tad viņš paskaidroja, ka rituālā papilddarbība pārdala un izmaina cilvēka seksuālo enerģiju. Ta rezultātā kvalitatīvas izmaiņas piedzīvo ne tikai prāts, bet arī viss ķermenis. Tiesa, tālab nepieciešams saprātīgi ierobežot sevi tajā jomā, kurā vairums cilvēku to vismazāk vēlētos darīt — respektīvi, seksā.)

Bet tad sers Henrijs pastāstīja, kā jāizpilda "Atdzimšanas acs" prakses sestā rituālā darbība.

Sestā rituālā darbība

— Lielākā daļa parastās cilvēciskās būtnes brīvās enerģijas, — pulkvedis paskaidroja, — izpaužas seksuālajā — atražošanas sfēras enerģijā. Vairums cilvēku to ļoti vieglprātīgi iznieko seksā, lai gūtu acumirkļa baudu. Tāpēc bieži vien, kad nepieciešams izmantot brīvo enerģiju aizsardzībai vai cīņai par izdzīvošanu, tās gluži vienkārši organismā vairs nav.

Cilvēkam saprātīgāk izturoties pret dzīvības spēku, organisms varētu viegli uzveikt slimību, taču zaudē šai cīņā, jo fatālo faktoru pārvarēšanai spiests atstāt dažas dzīvībai nozīmīgas, taču šobrīd nekritiskas funkcijas, uz to enerģijas rēķina kompensējot neapdomīgi iztērēto brīvo enerģiju. Šie traucējumi un funkcionālās kļūdas pakāpeniski uzkrājas. Kad to kvantitāte pāriet kvalitātē, tās nostiprinās un jau fiksējas iedzimtības kodā.

Nesaprātīga, necienīga apzināto būtņu rīcība ar savu enerģiju ir vairums personīgo un vispārcilvēcisko nelaimju un kataklizmu galvenais cēlonis, jo tas graujoši ietekmē atsevišķu indivīdu un pat veselu nāciju ne tikai fizisko, bet arī psihisko stāvokli. Reizēm tas var pat kļūt par nācijas pagrimšanas un bojāejas iemeslu. Protams, nevar būt ne runas par brīvās — seksuālās — enerģijas pārdali un kvalitatīvu transformāciju, ja tā tiek nekontrolēti izniekota.

Cilvēki paši sev uzstāda savas attīstības griestus. Muļķības vai kāda cita neizskaidrojami bezatbildīga iemesla dēļ viņi labprātīgi piesaista sevi savam dzīvnieciskumam, nolemjot sevi verdziskai atkarībai no šīs savas būtības zemākās daļas.

Lai kļūtu par "supercilvēku" — bet tā arī patiesībā ir normāla un vienīgā īsta cilvēka cienīgā dzīves kvalitāte — absolūti nepieciešams iemācīties taupīt seksuālo enerģiju, koncentrēt to ķermenī un transformēt, virzot no otrā galvenā virpuļa visos pārējos, bet it īpaši — uz diviem pašiem augšējiem.

Pilnīgi atņemt otrajam virpulim brīvo enerģiju arī nedrīkst, jo no tā enerģija automātiski aizplūst uz pašu apakšējo — pirmo virpuli, kas atbild par fiziskā ķermeņa karkasa veidojumu — balsta un kustību aparātu, t.i., par kauliem, muskuļiem, cīpslām. Brīvajai enerģijai jāsadalās starp virpuļiem harmoniski, organiski "ievijoties" viņu kustībā. Lai to sasniegtu, nepieciešams ievērot noteiktus seksuālās atturības noteikumus, par kuriem aprunāsimies mazliet vēlāk.

Pacelt dzīvības spēku uz augšu ir ļoti vienkārši, lāču, lai to izdarītu, tam tur jābūt. Šeit tad arī slēpjas visu "nemirstības elementa" meklētāju gadsimtiem ilgo neveiksmju galvenais cēlonis. Rietumu reliģisko ordeņu tradīcijās tika praktizēta varmācīga atturība — seksuālās vēlmes agresīva apspiešana sevī. Cenšoties pakļaut seksuālo enerģiju šādā veidā, adepti gluži vienkārši sagrāva ķermeņa dzīvīguma pamatus. Ir tikai viens vienīgs veids, kā savaldīt vispārāko un nepakļāvīgāko cilvēka spēka aspektu, — viņa seksuālo enerģiju, kas izpaužas kā visnepārvaramākā no visām cilvēka vēlmēm — mīlas kaisle: tā ir maksimāli jāattīsta, bet tad jā- transmutē. Nedz šīs vēlmes apspiešana, nedz pakļaušanās tai nedod nekādus rezultātus. Pirmajā gadījumā spēkam neļauj pietiekami attīstīties, bet otrajā gadījumā cilvēks zaudē iespēju sakrāt brīvo enerģiju un pēc tam apzināti to izmantot.

Seksuālā spēka transmutāciju lamas īsteno ar sestās rituālās darbības palīdzību. To praktizēt var tikai tad, kad ķermenī izjūt seksuālās vēlmes klātbūtni, kas signalizē par pietiekamu brīvās enerģijas daudzumu^

Sesto rituālo darbību izpilda šādi: stāvot taisni, jūs izdarāt dziļu ieelpu, saspiežot anālo sfinkteru [8] , urīnpūšļa

Sestā rituālā darbība

sfinkteru, sasprindzināt iegurņa zarnu kaula muskuli un vēdera priekšsienas apakšējos muskuļu, bet tad ātri pieliecaties, atbalstoties ar rokām pret gurniem, un intensīvi izelpojat caur muti, izdvešot skaņu "Ha-a-a-h-h-h…" cenšoties no plaušām izelpot pilnībā visu gaisu, ieskaitot ari tā saucamo paliekošo: pēc tam jūs pēc iespējas stiprāk ievelkat vēderu uz diafragmas sasprindzināšanas un pacelšanas un vēdera priekšsienas muskuļu atslābināšanas rēķina un iztaisnojaties. Apakšžoklim pie tam jābūt cieši piespiestam pie atslēgas kaula bedrītes, roku plaukstas uzliktas uz jostasvietas. Izturot šo stāvokli ar ievilktu vēderu pēc iespējas ilgāk — tik ilgi, cik vien jums pietiek elpas aiztures, — atslābinat diafragmu, paceļat galvu un pēc iespējas mierīgāk dziļi ieelpojat. Kad esat kā nākas atvilkuši elpu, atkārtojiet šo rituālo darbību. Parasti jau tam, lai "pārsūtītu" brīvo enerģiju un izkliedētu radušos seksuālo vēlēšanos, pietiek ar trīs vingrinājumu atkārtojumiem. Nebūtu vēlams izpildīt vienā reizē vairāk par deviņiem sestās rituālās darbības atkārtojumiem.

Treniņa nolūkos sesto rituālo darbību izpilda vienreiz dienā sērijas veidā, kas sastāv ne vairāk kā no deviņiem atkārtojumiem. To jāapgūst pakāpeniski, sākot no trīs reizēm dienā, ik nedēļu palielinot atkārtojumu skaitu par divām reizēm.

Šī vingrinājuma "praktiskais" pielietojums iespējams jebkurā laikā un jebkurā vietā, ar noteikumu, ka tobrīd nav pārāk pilns kuņģis un zarnu trakts, kā arī tiek izjusts ķermenisks signāls seksuālās vēlēšanās formā. Tie, kas pilnībā apguvuši sesto rituālo darbību, var izpildīt šo maksimāli pilno izelpu klusi, nenoliecoties un nepievēršot sev citu cilvēku uzmanību. Tāpēc šī prakse, kuras rezultātā seksuālā enerģija pārvēršas dzīvības spēkā, patiešām iespējama jebkurā laikā un jebkurā vietā, ja vien tiek izjusta seksuālā vēlēšanās.

Ir tikai viena atšķirība starp parastu veselu, saprātīgu un spēcīgu cilvēku un pārcilvēku, kuram piemīt maģisks spēks un spēja pēc saviem ieskatiem izmantot īpašās apzināšanās spējas, kas paver tam paralēlo pasauļu uztveres iespējas. Šī atšķirība izpaužas principiāli pretējā attieksmē pret savu brīvo enerģiju. Parastais cilvēks atstāj to apakšējos virpuļos seksuālās enerģijas formā, kas meklē sev izeju seksā baudas dēļ, pie tam tā pastāvīgi tiek iztērēta. Tādā veidā, lai arī cik augsts nebūtu parastā cilvēka enerģētiskais potenciāls, to galvenokārt nosaka dzīvnieciska rakstura spēks, kas nespēj kvalitatīvi izmainīt cilvēciskas būtnes izpausmju raksturu. Lai paceltu savu apzināšanos augstākā līmenī un attīstītu šī līmeņa patiesi cilvēciskās iezīmes, nepieciešams uzkrāt krietni vien vairāk enerģijas, nekā to spēj ietilpināt sevī komplekss no diviem apakšējiem virpuļiem. Un to var izdarīt tikai vienā veidā — pacelt brīvo enerģiju no apakšējiem centriem uz augšu un tā atbrīvot apakšējos, lai tur uzkrātu jaunu "porciju".

Spēku paceļot, mainās arī tā kvalitāte. No otrā virpuļa "pārsūtītā" brīvā spēka frekvences paaugstinās, un tas kļūst smalkāks. Šīs pacelšanas rezultātā enerģijas "porcija" it kā saspiežas [10] , un enerģijas pārsūtīšana uz augšējiem virpuļiem paver civilizācijai patiesi neaptveramus pilnveidošanās apvāršņus.

Ļoti bieži, stāstot par neizsīkstošo jaunības avotu, es atceros mesjē de Leonu, kurš devās neprātīgi tālā un riskantā ceļojumā un atgriezās tukšām rokām. Viņš tā arī neatrada jaunības avotu — ne Himalajos, ne Tibetā, ne Ķīnā, ne citās eksotiskās pasaules malās. Bet viņš taču to varēja atrast, pat neizejot no savas personīgās mājas Parīzē. Kā nu tas tagad mums ir skaidri zināms, tad mūsu jaunības neizsīkstošais avots ir vienmēr kopā ar mums. Un nepieciešamas tikai noteiktas zināšanas un zināma pašdisciplīna, lai mācētu no tā pasmelt.

Taču vajag atcerēties: Lai mūžīgais jaunības avots patiešām kļūtu par mūsu būtības dabīgu aspektu, ir absolūti nepieciešams attīstīt ķermenī aktīvu un spēcīgu seksuālo vēlēšanos. Mēģinājums transformēt brīvo enerģiju, kuras ir maz vai arī nav nemaz, noved pie neizbēgamas pašiznīcināšanās. Tāpēc cilvēkam, kas neizjūt asu seksuālā apmierinājuma nepieciešamību, ir stingri aizliegts nodarboties ar sestās rituālās darbības praksi.

Tādā gadījumā sākumā nepieciešams panākt seksuālās potences pilnvērtīgu atjaunošanos ar pirmo piecu rituālo darbību praksi un tikai tad sākt pārvērst sevi par pārcilvēcisku būtni.

Taču tai visā ir vēl viens moments, kas izskaidro to, kāpēc nav nemaz tik daudz pārcilvēku. Ja tas viss būtu tik vienkārši, tad to pūļiem, šķiet, vajadzētu klīst riņķī pa šo planētu, nespējot atrast pielietojumu saviem brīnumainajiem spēkiem un mutuļojošajai enerģijai. Taču tas nebūt nav novērojams. Kas tad īsti par lietu? Tām ir ļoti vienkāršs izskaidrojums: pāreja jaunā kvalitātē, transmutējot seksuālo enerģiju, ir iespējama tikai tad, kad ir pilnībā izsmelta interese par seksu. Un šeit nekādā gadījumā nedrīkst kļūdīties, apmānot sevi vai pārvērtējot savu stāvokli. Tikai tas, kurš patiešām ir izsmēlis seksu kā savas cilvēciskās būtības izziņas avotu, spēj sekmīgi īstenot pāreju jaunā apzināšanās kvalitātē. Bet tas, kuram par seksuālajām attiecībām vēl tomēr saglabājas kaut kāda interese kā par baudas gūšanas avotu vai līdz galam neiepazītu cilvēka dzīves dzīvniecisko pusi, nekādā gadījumā nedrīkst pievērsties nekādām tranmutācijas praksēm.

Pašapmāns šai gadījumā slēpj sevī nāves briesmas, jo neizbēgami novedīs pie tā, ka augstākie virpuļi neapgūs pāradresēto brīvo enerģiju un, tā vietā, lai harmoniski attīstītu cilvēcisko būtni, tikai pastiprinās tās iekšējo cīņu un iekšējos konfliktus, kuri agri vai vēlu neizbēgami no iekšienes saplosīs cilvēka psihi, liekot viņam iet bijā no neizdziedināmām fiziskām slimībām vai arī iznīcinot viņa apziņas cilvēciskos vaibstus ar psihiskām patoloģijām un ieraujot viņu viņa paša dzīvniecisko tieksmju elles atvarā. Tāpēc šeit ir ārkārtīgi svarīga iekšējā kristāltīrība un galējs godīgums attiecībā pret sevi pašu. Tām, kurš reiz stingri nolēmis pārkāpt robežu, jāzin, uz kurieni viņš iet. Un vēl viņam noteikti jā- zin, ka no turienes nekad nespēs atgriezties tas, kas viņš bijis iepriekš.

Tāpēc es vēlreiz gribu jūs brīdināt — sestās rituālās darbībās apgūšanu var uzsākt tikai tas, kas jūt, ka pilnībā priekš sevis ir izsmēlis visu to, ko var dot sekss, un vispār tas viņam absolūti nav vajadzīgs. Tāpēc arī tikai ļoti ļoti maz cilvēku var praktizēt sesto rituālo darbību. Taču atsevišķos konkrētos gadījumos piecu pirmo rituālo darbību prakse ar laiku izmaina vērtību un prioritāšu kārtību un varbūt dažiem izdosies pārvarēt to savas apziņas kritisko attīstības robež- šķirtni, aiz kuras sākas patiesa izvēles brīvība. Un ja tas notiks, tad nākošais solis būs lēmuma pieņemšana par savas dzīves izmainīšanu. Šis lēmums tiek pieņemts vienreiz un uz visiem laikiem. Nekādu šaubu, nekādas atskatīšanās atpakaļ. [11]

III nodala

Lai pagarinātu dzīvi, saīsini ēdienkarti.

Bcndžamins Franklins

Pēc desmit nedēļu ilgas nodarbību vadīšanas, sers Henrijs pārstāja apmeklēt visas nodarbības pēc kārtas un ieradās tikai tad, kad radās kāds jautājums, kuru viņam vajadzēja izskaidrot pārējiem nodarbību dalībniekiem. Viens no šādiem jautājumiem bija jautājums par uzturu. Kādu dienu mēs uzaicinājām pulkvedi atnākt un informēt mūs par to, ko var ēst un ko nebūtu vēlams, ko nevar ēst, kādā daudzumā un kādā laikā vislabāk ēst utt.

— Klosterī nav problēmu, kas saistītas ar pārtikas produktu izvēli, — pulkvedis iesāka savu stāstījumu. — Jau pats klostera dzīves izkārtojums un ritms nosaka tā iemītniekiem visoptimālāko ēšanas režīmu. Katrs lama izpilda kaut kādu noteiktu kopējā darba daļu. Kopā viņi ražo visu dzīvei nepieciešamo. Dabā cenšas izmantot pēc iespējas primitīvākas tehnoloģijas. Pat augsne tiek izirdināta ar rokām. Lamas to varētu darīt, arī izmantojot arklu un ecēšas, taču viņi uzskata, ka tiešais kontakts ar zemi ir krietni vien svarīgāks par augstu darba ražīgumu.

Lamas pārsvarā ir veģetārieši. Taču ne pilnībā. Viņi lieto uzturā pienu un piena produktus un laiku pa laikam — ierobežotā daudzuma arī olas. Zīdītāju, putnu un zivju gaļu viņi neēd.

Lamas nav īpaši izvēlīgi — viņiem gluži vienkārši nav tādas iespējas. Produkti, kurus viņi lieto, vienmēr ir naturāli un vienā ēdienreizē lamas ēd tikai viena veida produktus.

Tas ir ļoti svarīgi. Nekad vienas ēdienreizes laikā lamas nesajauc produktus, kas attiecas uz dažādām produktu kategorijām. Ja no rīta viņi ēd miežu putru, tad arī šī putra ir visas viņu brokastis. Ja tās ir kalnu pupas — tad tikai pupas. Augļi — tātad tikai augļi; svaigi dārzeņi — tātad tikai svaigi dārzeņi; vārīti dārzeņi — tātad vārīti dārzeņi, miežu miltu plāceņi — tātad tikai plāceņi, kas iejaukti ūdenī no miežu miltiem.

Protams, es nebūt neloloju cerību, ka arī jūs šādā veidā varētu sadalīt savu ēdienkarti. Es arī neuzstāju, lai jūs izslēgtu no tās gaļu un zivis. Taču piedāvāju jums nesajaukt vienas ēdienreizes laikā dažādu kategoriju produktus. Piemēram, es iesaku jums lietot ar ogļūdeņražiem bagātu barību, dārzeņus, augļus atsevišķi no zīdītāju gaļas, putnu gaļas, zivīm. Ja vēlaties, varat sajaukt dažādu veidu gaļu. Sviesta, olu un siera lietošana kopā ar gaļu nenodarīs nekādu ļaunumu, drīkst iedzert pat mazliet tējas vai kafijas, taču nekādā gadījumā to visu nedrīkst savienot ar kaut ko saldu vai cieti saturošu — konfektēm, pudiņiem, kūkām.

Augu eļļas un sviests sader ar jebkuru produktu veidu. Pienu vislabāk lietot kopā ar ogļūdeņraža produktiem. Kafiju vai pieiRu"nevajag sajaukt ar piena produktiem, piena vai krējuma pievienošana pārvērš tos par indi, taču neliela cukura piedeva diez vai varētu nopietni kaitēt.

Uzturoties klosterī es uzzināju ļoti interesantas lietas par olu lietošanu uzturā. Veselu olu lama apēd tikai pēc dažu stundu ilga fiziska darba. Taču ne vairāk kā vienu vienā reizē. Turklāt to vāra mīkstu. Taču laiku pa laikam — vidēji vienreiz dienā — katrs lama apēd vienu svaigu olas dzeltenumu. Baltums tiek izvārīts, sasmalcināts un izbarots vistām. Sākumā man šķita, ka šādā veidā lamas vienkārši iznieko vērtīgo produktu, taču tad man paskaidroja, ka, pēc lamu domām, olas baltums cilvēka ķermenī pārstrādājas tikai tad, kad muskuļa audiem nepieciešama intensīva barība. Dzeltenums turpretī satur ļoti nozīmīgas vielas, kuras nelielos daudzumos vienmēr nepieciešamas organismam.

Milzīgu nozīmi lamas piešķir ēšanas ceremonijai. Pie viņiem nav pieņemts ēst steidzīgi un sarunāties pie galda. Ēšanas laikā viņi vienmēr ir koncentrējušies un klusējoši. Tiek uzskatīt, ka rūpīga ēdiena sakošļāšana ir labas ēdiena pārstrādes galvenais nosacījums. Tāpēc viņi vadās pēc principa: "Cietu ēdienu — dzer, mīkstu ēdienu — ēd". Mani mācīja, ka nepieciešams izstrādāt ieradumu sakošļāt jebkuru ēdienu līdz vienveidīgas šķidras putriņas stāvoklim, kas, izpildot rīšanas kustību, gandrīz vai pati notecētu kuņģī pa barības vadu.

Par dzērienu lamas uzskata tikai tīru ūdeni, kuru dzer lēni, maziem malkiem. Jebkurš cits šķidrums, pat zaļā tēja un jo it īpaši piens, — tas nav vis dzēriens, bet gan ēdiens, uz kuru attiecināmi vispārējie sakošļāšanas noteikumi.

— Kad es pajautāju par tēju un kafiju, man atbildēja, ka katram ir pašam jāizšķiras, vai tos lietot vai nelietot, pamatojoties uz sava organisma reakciju. Ja šī reakcija nav pārāk labvēlīga, tos jāizslēdz no ēdienkartes. Taču jebkurā gadījumā tējai vai kafijai nedrīkst pievienot pienu.

Mani skolotāji uzskata, ka reizēm var attaisnot tādu tonizējošu līdzekļu lietošanu kā kafija un tēja, taču būtu ļoti vēlams, lai to lietotājs būtu redzošs un spētu ne tikai precīzi atpazīt, bet arī izdalīt no kopējā spēku spektra to enerģijas veidu, kuru šie produkti ievada cilvēciskā organisma smalkajā sistēmā. Tad ir iespējams šo enerģiju apzināti izlietot un nezaudēt pār to kontroli. Diemžēl vairums gadījumu šis nosacījums netiek pildīts, kafijas un tējas lietotājiem nav nekādas nojausmas par to, kas notiek un kā optimāli pielietot rezultātu. Iapēc agri vai vēlu nekontrolēta kafijas un stipras tējas lietošana graujoši ietekmē cilvēciskās apziņas un ķermeņa funkcionēšanu.

IV nodala

Vārgā miesā nīkuļo prāts.

Zans Žaks Ruso

Pulkvedis Bredfords grasījās doties uz Amerikas Savienotajām valstīm un pirms aizbraukšanas vēl pēdējoreiz mūs apciemoja.

Viņš stāvēja mūsu priekšā — stalts, stiprs un jauns. Kad mēs pirmoreiz satikāmies pēc viņa atgriešanās no Tibetas, viņš atstāja uz mani absolūti ideāla cilvēka iespaidu, kas sasniedzis pilnību it visās jomās. Taču ne jau velti mēdz teikt, ka sevis pilnveidošanai nav robežu. Tagad viņš izskatījās vēl krietni iespaidīgāks.

— Sākumā, — sers Henrijs teica, — es gribētu atvainoties šeit klātesošajām dāmām, jo tas, ko grasos jums pateikt, attiecas galvenokārt uz džentlmeņiem. Tas nekādi nav saistīts ar piecu rituālo darbību nozīmi, kas vienlīdz labi ietekmē kā sievietes, tā vīriešus. Taču es pats piederu pie vīriešu kārtas pārstāvjiem un tādēļ ir daži specifiski momenti, par kuriem es gribētu aprunāties tieši ar vīriešiem.

Pirmkārt, jau šodien runāšu par vīriešu balsi. Visiem mums ne reizi vien ir gadījies dzirdēt augstas drebelīgas veču balsis. Pastāv tiešs sakars starp balss toni un indivīda stāvokli. Paaugstināts tonis un drebelīgums viennozīmīgi liecina par smalkā ķermeņa sabrukumu. Bet tagad es paskaidrošu, kas šeit īsti par lietu.

Pastāv tiešā saistība starp otro — seksuālo — virpuli un piekto — kakla — virpuli. Protams, visi virpuļi ir tieši saistīti viens ar otru un pārstāvēti viens otrā, taču šo virpuļu sasaistei ir īpašs raksturs. Tāpēc vīriešu balss tembra paaugstināšanās un drebelīgums ir tiešas otrā virpuļa pavājināšanās sekas. Lai otrā un piektā virpuļa dinamiskos rādītājus atgrieztu normā, pilnīgi pietiek ar piecu rituālo darbību praksi. Pastāv veids, kā paātrināt šo procesu. Viss, kas tam nepieciešams, — ir griba. Vajag tikai apzināti censties izrunāt visas skaņas pēc iespējas zemāk, sulīgāk un pilnīgāk. Tiem, kuru balss ir piedzīvojusi ievērojamas vecuma izmaiņas, tas var kļūt par nopietnu izaicinājumu. Taču šādas prakses rezultāti ir tā vērti, lai to pieņemtu. Apzināti pazemināts balss tonis drīz vien izmainīs to vibrācijas procesu norises raksturu, kas saistīti ar piektā virpuļa kustību. Virpulis kļūs pilns un sāks griezties ātrāk. Tā rezultātā neizbēgami izmainīsies arī otrā virpuļa rādītāji.

Lamas izmanto šo principu, strādājot ar mantrām. Turklāt ne tik nozīmīgs ir mantras saturs un jēga, bet gan tās vibrāciju uzbūve. Tāpēc jau principā nav svarīgi, kādu skaņu jūs izvēlaties treniņa nolykos, svarīgs ir pats princips — centieties panākt pilnīgi zemu skanējumu un balss rezonansi galvā un krūšukurvī. Starp citu, arī sievietes, kuru balss līdz ar gadiem kļūst zemāka un rupjāka, var izmantot šo metodi, taču, gluži otrādi, — censties atgriezt savai balsij jauneklīgo augsto un skanīgo skanējumu.

Jau pirms vairākiem gadu tūkstošiem tika atklāti mantras "OM" ideālie vibrācijas rādītāji. To pareizi atkārtojot, gan vīrieši, gan sievietes gūst milzu labumu. Vīriešiem jācenšas to izteikt pēc iespējas zemāk, sievietēm — pēc iespējas augstāk. Vēlams to darīt vairākas reizes no rīta katru dienu. Brīnišķīgi, ja jums ir tāda iespēja atkārtot "OM" ari dažas reizes dienā un vakarā.

Lai pareizi izteiktu mantru "OM", jāizdara maksimāli dziļa ieelpa un tad lēni jāizelpo ar vibrējošu skaņu "O— O—O—O…". Pašās beigās tā uz neilgu laiku pāriet "U— U—U—U…", vienlaicīgi paceļoties no krūšukurvja uz kaklu, bet tad pārveidojas ilgā "M—M—M—M—M…", kuras vibrācijas aiziet pēc iespējas augstāk uz galvas vidu.

Var izpildīt dažus ilgus skaņas "OM" viļņus vienas izelpas laikā. Šis vienkāršais vingrinājums harmonizē visu septiņu galveno virpuļu dinamiskos rādītājus. Izpildot šo mantru, nevajadzētu pārāk aizrauties ne ar pašu mantras dziedāšanas procesu, ne ar tās jēdzienisko piepildījumu, jo galvenā nozīme ir mantras vibrācijas rādītājiem un tam, kā tā ļauj izmainīt balsi.

Tas arī būtu viss, ko grasījos jums pastāstīt par cilvēka ķermeņa ēteriskajiem virpuļiem un vienkāršākajiem paņēmieniem, kā tos var ietekmēt. Mums vēl atliek tikai apspriest pēdējo un galveno ar "Atdzimšanas acs" praksi saistīto aspektu.

Iedomājieties, ka varētu paņemt izčākstējušu večuku, "izvilkt" viņa personību no sabrūkošā ķermeņa un "iedzīvināt" to jaunā un veselā ķermenī, kuram būtu, teiksim, divdesmit pieci gadi. Varu jums droši apgalvot, ka arī jaunajā ķermenī šis vecis vienalga paliks par veci. Bet pārliekā pieķeršanās savam vājumam ļoti drīz sagraus arī jauno ķermeni.

Vairums novecojošo cilvēku, sūdzoties par neērtībām, kādas viņiem sagādā vecums, bezkaunīgi melo, un, pirmkārt, jau — paši sev. Viņiem patīk būt veciem un vārgiem, patīk izrādīt savu vājumu, patīk sevi žēlot. Tam, kas patiesi grib palikt jauns, jābūt pietiekami vīrišķīgam, lai sev tai visā atzītos. Bet tad pilnīgi jāatsakās no tā uzvedības veida un attieksmes pret sevi, kas raksturīga vecumam. Nevis tikai jāizliekas, bet patiešām jāatsakās. Un galvenais šeit, protams, ir cieša apņemšanās. Kamēr ķermeņa jaunības atgūšana jums ir tikai nesasniedzams sapnis, jauka pasaciņa no saldo sapņu valstības, visi jūsu centieni nolemti neveiksmei. Taču tiklīdz jūs sāksiet zināt, ka varat to sasniegt un spēsiet noformulēt sevī apņemšanos par katru cenu sasniegt rezultātu, jūs jau būsiet iemalkojis pirmo malku no neizsmeļamā jaunības avota. Viss turpmākais ir tikai tehnikas jautājums. Es iemācīju jums visvienkāršāko metodi, kā īstenot šo apņemšanos dzīvē. Kā jau tas visiem labi zināms, visefektīgākās lietas vienmēr ir ļoti vienkāršas, lāpēc viss, kas jums nepieciešams, — tā ir nenogurstoša prakse.

paskaidrojumi

Nelokāma apņemšanās un neatlaidīga prakse spēj darīt brīnumus. Jo mēs esam patiesi brīnumainas būtnes, kas spēj visu.

[1] citiem vārdiem sakot, artibetu. (tulk.)

[2] tabu — aizliegums vai aizliegumu sistēma, kas attiecas uz kādu priekšmetu, darbību, vārdu, utt. Tabu pārkāpumam neizbēgami seko nežēlīgs sods (Red.)

[3] prāna — indiešu tradīcijā "dzīves elpa", darbības enerģija, reizēm arī dievības personificējums. Dažkārt tiek identificēta ar maņu orgāniem, la var būt ari elpa, valoda, acs, auss, saprāts - pat visas cilvēka darbības iemiesojums. (Tulk.)

[4] derviši — musulmaņu mūki, kas klejoja ubagodami, nodevās askētismam un pauda sufisma idejas pārcilvēkā saskarsmi ar dievu mistiskā ekstāzē (dervišu dejas). (Tulk.)

[5] Ēteriskais ķermenis — tas ir magnētiskais lauks ap cilvēka ķermeni, auras kodols. Vieniem — astotdaļcollas attālumā no ķermeņa, citiem — vairāku collu, bet reti kad vairāk par sešām collām. Parāda cilvēka dzīvības spēku, tā izmēri atkarīgi no cilvēka veselības stāvokļa. (Tulk.)

[6] Šķiet, nebūtu lieki atgādināt, ka pkeldera grāmata "atdzimšanas acs" ir sarakstīta pirms Otrā Pasaules kara. (Tulk.)

[7] karma — tibetiešu tradīcijā morālā "atmaksa" pārdzimšanā un pārejā no vienas eksistēšanas sfēras uz otru. Laba karma tiek ieskaitīta kā nopelns, sliktu — jāizpērk ar ciešanām. (Tulk.)

[8] sfinkters — gredzenveidīgs muskulis, kas saraujoties noslēdz vai sašaurina kāda orgāna atveri. (Red.)

par notiekošo procesu jēgu. Par lineāriem procesiem šeit, protams, nevar būt ne runas. Visas izmaiņas notiek katrā līmenī atbilstoši līmeņu kvalitatīvajām atšķirībām (no zemākā uz augstāko). Tāpēc piecu augstāko galveno virpuļu summārais enerģētiskais potenciāls ir neskaitāmas reizes — praktiski bezgalīgi — lielāks par divu apakšējo līmeņu summāro enerģētisko potenciālu.

[10] Šis ļoti vispārīgais apraksts tomēr sniedz zināmu priekšstatu

[11] gluži kā pasakās: atskatīsies — būsi pagalam. Tikai tas, kas spēj izšķirties par šādu soli, var cerēt, ka reiz kļūs par īstu meistaru — patiesu spēka pavēlnieku, kuram atvērti visi ceļi un kura griba nepazīst zaudējuma rūgtumu. Katrs šāda cilvēka solis vienmēr neizbēgami vainagojas ar panākumiem, lai arī ar ko viņš nenodarbotos un cik augstus mērķus sev neizvirzītu. Taču jebkura, pat visniecīgākā vājuma izpausme, atkāpšanās, tikai doma par atskatīšanos vien, pat vāja vēlēšanās atskatīties var pazudināt to reiz un uz visiem laikiem.

Content

Kelders Piters Atdzimšanas acs

I nodaļa Ikviens grib ilgi dzīvot, taču neviens negrib novecot. Džonatans Svifts

II nodala

III nodala

IV nodala

paskaidrojumi