Bērzkalne Inese

Cēloņu un seku likums kas izskaidro cilvēka likteni (Karma)

CĒLOŅU UN SEKU LIKUMS, KAS IZSKAIDRO CILVĒKA LIKTENI (KARMA)

Nepievilieties! Dievs neļaujas apsmieties. Jo, ko cilvēks sēj, to viņš ari pļaus.

Galat. 6:7

KARMA JEB CĒLOŅU UN SEKU LIKUMS

Jau sirmā senatnē svētajos indiešu Rakstos dots atminējums vislielākajām cilvēka mūža mīklām.

Kā to savās mācībās pauduši seno laiku Gudrie, cilvēkam piemīt nemirstīgs Gars, kas nāk no Dieva un ieslēdz sevī visas dievišķās īpašības to iedīglī.

Lai šīs dievišķās īpašības pamostos un lai pats cilvēks tās izkoptu līdz pilnībai, viņam dots darbošanās lauks: laicīgā pasaule. Sasmēlies visu pieredzi, ko sniedz dažādi pasaulīgi pārdzīvojumi, gan drūmi, gan līksmi, cilvēks nonāk pie pašizziņas, bet līdz ar to arī pie savas dievišķās izcelsmes apziņas, apziņas, kas ar tādu pašu iekšēju nepieciešamību vedīs viņu uz pilnību, ar kādu no zāles sēklas aug zāle, bet no ozola zīles ozols.

Lai patiešām sasmeltos visu pieredzi, kas dota laicīgajām būtnēm, cilvēkam vajadzīga nevis viena, bet gan daudzas dzīves. Saskaņā ar senlaiku Gudro mācībām, viņš arī dzīvo vairākkārt, dažādos laikos un dažādos apstākļos dažādi iemiesodamies, līdz pasaulīgā pieredze to dara gudru un tik «pilnīgu, cik pilnīgs ir mūsu Tēvs Debesīs», kā to sludina Kristus.

Rietumos seno Austrumu reliģiskās mācības to tīrajā, cildākajā nozīmē tikpat kā nav pazīstamas, taču iepazīšanās ar tām spēj spoži izgaismot jo noslēpumainas mūsu smagās laicīgās dzīves parādības. Līdztekus atkaliemiesošanās likumam, kas izskaidro cilvēku ārējo un iekšējo dažādību, senās Austrumu mācības devušas cilvēcei pār pasauli valdošā negrozāmā taisnīguma likuma gudru nopamatojumu.

Šo likumu sauc karma\ tas atklāj, ka Gara pasaulē jebkurš cēlonis rada attiecīgas sekas tikpat strikti un nenovēršami, kā fiziskajā dabā viena un tā pati parādība ikreiz rada vienas un tās pašas sekas. Stāsimies pie īsas šī likuma izpētes.

Sanskrita vārds karma nozīmē darbibu. Būt un darboties ir viens un tas pats: Visums ir viena liela, nepārtraukta Darbība [6] , kuru vada negrozāmais Taisnīguma Likums. Pasaules darbībā viss saistīts ar visu, viss atrodas savstarpējā atkarībā un viss tiecas uz vienu mērķi.

Katra darbība Visumā ir iepriekšējā cēloņa rezultāts un vienlaikus cēlonis nākamajai darbībai. Rodas nepārtraukta cēloņu un seku ķēde, kurai realizējoties izpaužas Visuma dzīve. No šejienes izriet karmas kā cēlonības likuma nozīme.

Kas attiecas uz cilvēku, karma caur sevi parāda visu viņa darbības kopumu. Viss, kas cilvēks ir šobrīd un kas būs nākotnē, ir viņa pagātnes darbības sekas. Tā nu cilvēka vienreizējā dzīve nav kaut kas savrups un pabeigts, tā ir pagājušo dzīvju auglis un vienlaikus nākamo dzīvju sēkla to secīgo iemiesošanos ķēdē, no kurām sastāv katra cilvēka nepārtrauktā dvēseles esme.

Dzīvē nav lēcienu un nav nejaušību, visam ir savs cēlonis, katra mūsu doma, katra izjūta un katra rīcība nāk no pagātnes un ietekmē nākotni. Kamēr šī pagātne un nākotne ir slēpta mums, kamēr uz dzīvi mēs skatāmies kā uz miklu, nenojauzdami, ka to radījuši esam mēs paši, mūsu dzīves parādības it kā nevilšus mums iznirst no nezināmā dzīlēm.

Cilvēka likteņa audumu auž pats cilvēks no neskaitāmām dzijām, kas savijušās mūsu uztverei pārmēru sarežģītos rakstos: viena dzītiņa nozūd no mūsu apziņas loka, bet tā nepavisam nav pārtrūkusi, tā tikai aizstīdz zemup; cita piepeši uzrodas, bet tā ir tā pati dzija, tā aizlocījusies pa audekla neredzamo pusi un no jauna iznirusi mums redzamajā virspusē; raugoties uz auduma posmu, turklāt tikai no vienas tā puses, mūsu apziņa nespēj aptvert visa veselā auduma sarežģītos rakstus.

Iemesls tam — garīgās pasaules likumu nezināšana. Gluži tāda pati nezināšana, kādu vērojam, kad mežonis saskaras ar materiālās pasaules parādībām. Palaista raķete, bises šāviens, nesaprotamā kārtā raidītas skaņas viņam šķiet brīnums, jo viņš nezina likumus, pēc kuriem notiek šīs viņu izbrīnījušās parādības. Lai tādas parādības neuzskatītu par brīnumu, mežonim jāuzzina dabas likumi. Taču zināt tos var tikai tāpēc, ka tie ir nemainīgi.

Tieši tādi paši nemainīgi likumi darbojas arī mums neredzamajā garīgajā pasaulē; kamēr tos nezināsim, mūsu dzīves parādības mūs pārsteigs tāpat kā mežoni dabas nezināmie spēki, mēs nespēsim aptvert, vainosim savu likteni, būsim bezspēcīgi un sašutuši par «mīklaino sfinksu», kas gatava vai zemē iedzīt to, kurš nespēj atminēt viņas noslēpumu. Nevarēdami attapt, kā rodas mūsu dzīves parādības, mēs piešķiram tām nosaukumu «liktenis», «nejaušība», «brīnums», bet šie vārdi itin neko neizskaidro.

Tikai tad, kad cilvēks uzzinās, ka viņa dzīvi, tāpat kā fizisko dabu, vada nemainīgi likumi, kad viņš pārliecināsies, ka tie pakļaujas izpētei un to darbību var apzināti regulēt cilvēka griba, — tikai tad beigsies viņa bezspēcība un viņš patiesi kļūs sava likteņa pavēlnieks.

Bet vai pārliecība, kāda mums ir par dabas likumu neapgāžamību, par to pilnīgu neap- šaubāmību, var būt tikpat liela arī attiecībā uz garīgās un tikumiskās dzīves jomu?

Senā Gudrība apgalvo, ka tas ir iespējams. Tā paver mums cilvēka esmes iekšējo laboratoriju un parāda, ka ikviens cilvēks nemitīgi veido savu likteni trijās dzīves sfērās: intelektuālajā, psihiskajā un fiziskajā; ka visas viņa spējas un spēki nav nekas cits kā viņa iepriekšējās darbības rezultāts un tajā pašā laikā viņa turpmākā likteņa cēlonis. Senā Gudrība vēl apgalvo, ka cilvēka spēki iedarbojas ne tikai uz viņu vien, bet arī uz apkārtējo vidi, bez mitas pārveidojot kā viņu pašu, tā arī vidi. Nākdami no sava centra — cilvēka, šie spēki plūst visos virzienos, un cilvēks ir atbildīgs par visu, kas rodas to ietekmes zonās.

Stāvokli, kādā mēs ik mirkli atrodamies, nosaka stingrs taisnīguma likums, un tas nekad nav atkarīgs no nejaušības. «Nejaušība» ir jēdziens, ko radījusi gara tumsonība; gudra cilvēka vārdnīcā šī vārda nav. Gudrais sacīs: «Ja es šodien ciešu, tas ir tāpēc, ka pagātnē esmu pārkāpis likumu. Es pats esmu vainojams savās ciešanās, un man tās rāmā garā jāpārvar.» Tāda noskaņa valdīs cilvēkā, kurš izpratis karmas likumu. Neatkarīgs gars, pašpajāvība, vīrišķība, pacietība un lēnprātība — lūk, šādas ir prātā un sirdī izlolotās atziņas drošās sekas.

Cilvēku, kurš pirmoreiz iepazīstas ar karmu un sāk atskārst, ka visa viņa darbošanās pak]auta tādiem pašiem negrozāmiem likumiem, pēc kādiem dabā dienu nomaina nakts, šī atskārsme sākumā nomāks, tā viņam liksies kā nepieciešamības diktēts dzelžains likums. Taču šī nomāktības noskaņa pamazām zudīs, kad cilvēks aizvien labāk sāks izprast likumus, kuri nosaka nevis parādību formu, bet gan būtību.

Viņš uzzinās: lai gan likumi ir negrozāmi, tomēr neredzamās pasaules spēki — sakarā ar to, ka tie ir ļoti smalki un darbojas ārpus telpas un laika, kas ierobežo fizisko matēriju, — pak|auti tik neiedomājami ātrai kustībai un bezgaldaudzām kombinācijām, ka, apzināti virzīdams savas iekšējās dzīves spēkus, cilvēks var sekmīgi darboties savas karmas pārveidošanas jomā pat vienas īsas iemiesošanās laikā; viņš sapratīs ari, ka šis darbs notiek viņa paša radīto īpašību un spēju ietvaros un viņa paša nospraustajās robežās, tātad visu pārdzīvojumu aizsākums meklējams viņā pašā, viņa nemirstīgajā dvēselē un viņa paša varā ir virzīt savus spēkus uz vēlamo mērķi.

Cilvēks pats ceļ savu namu, viņš to var padarīt par galīgu postažu, un viņa paša varā to pārbūvēt līdz pamatu pamatiem, vērst to brīnišķīgu. Kad viņš domā, jūt un cenšas, viņš it kā darbojas ar mīkstiem un pakļāvīgiem māliem, kurus mīca un veido pēc saviem ieskatiem; taču māli ir mīksti tikām, kamēr tie ir viņa rokās: ieguvuši savu veidu, tie drīz vien sacietē. Re, kāpēc sacīts: «Paverieties! Māli gunī sacietē un top par dzelzi, bet formu tai devis pats podnieks. Cilvēk, vakar tu biji kungs, šodien liktenis ir tavs kungs.»*

Lai pārbaudītu šī izteiciena patiesīgumu, jāsalīdzina divi tēli: cilvēks, kas vada savas nemierpilnās dienas iegribu un dziņu varā, un rāmais Gudrais, kurš jo skaidri apzinās, kurp un ar kādu mērķi iet; salīdzinot šos divus tēlus, mēs sapratīsim, kādas verdzības važas žņaudz pirmo un cik pilnskanīga brīvība var būt cilvēkam, kurš apzinās savu spēku.

Raibie raksti, kurus dienu un nakti veido cilvēka karmas meti un audi, jo daudzu dažādu esmju savijušies pavedieni, ir tik sarežģīti, ka līdz ar to karmas izpēte ir visgrūtākā no visām zinībām.

Cilvēks ne vien rada savu prātu, savu raksturu, savas attiecības ar citiem, bet viņa paša karma ietilpst dažādu grupu — ģimenes, tautas, rases — sastāvā un ar saviem pavedieniem ievijas katras šīs grupas kopējā karmas audumā.

Lai kaut vai pašos galvenos vilcienos apjaustu cilvēka karmu, no tās sarežģītā sastāva jāizdala trīs to spēku grupas, kas veido cilvēka likteni.

I.  Doma. Tā veido cilvēka raksturu. Kādas būs domas, tāds būs arī pats cilvēks.

II.     Vēlēšanās vai griba. Vēlēšanās un griba, kas ir viena un tā paša spēka divi poli, savieno cilvēku ar viņa vēlmju objektu un virza viņu pa ceļu, kurš ved viņu uz šo vēlmju piepildījumu.

III. Riclba. Ja cilvēka rīcība nes apmierinājumu un laimi citām dzīvām būtnēm, tādu pašu apmierinājumu un laimi gūs arī viņš pats; turpretī, ja šī rīcība sagādā' citiem ciešanas, tās savukārt nesīs ciešanas viņam pašam, tas nu kā likts.

Kad cilvēks būs īsti izpratis šīs visas trīs sastāvdaļas, no kurām veidojas karmas likums, un sāks likt lietā iegūtās zināšanas, viņš kļūs savas nākotnes radītājs, sava likteņa kungs, kurš spēj to veidot atkarā no savām zināšanām un gribas.

I. doma veido cilvēka raksturu

Nevienā jomā cilvēks nav tik īsts sava likteņa noteicējs kā intelektuālajā. Sakarā ar intelektuālo vibrāciju lielo ātrumu domātājs, kas apzināti veido savu iekšējo pasauli, var darboties ar tādu pašu precizitāti un pārliecību, ar kādu arhitekts ceļ ēku pēc uzrasētā plāna. Ik jauna doma pievieno jaunu līniju topošajai celtnei, neviena no tām neiet zudībā. Viendabīgu domu grupas, kas atkārtojas vairāku dzīvju laikā, nosaka cilvēka raksturu, un tā saucamās iedzimtās domas un spējas nav nekas cits kā pagātnes garīgā darba rezultāts.

Tie, kas grib pārbaudīt domas iedarbi uz raksturu, jebkurā laikā var izmēģināt to pie sevis. Jāizraugās pati pe|amākā sava rakstura īpašība, piemēram, nepacietība, ja tāda piemīt, un par savu nemitīgo pārdomu priekšmetu jāizvēlas pretējā īpašība — pacietība, tad šī īpašība jāaplūko no visām pusēm, iztēlojoties sevi visdažādākās situācijās, kas varētu radīt nepacietības izvirdumus, un pēc tam domās jāpiespiež sevi saglabāt pilnīgu savaldību un pacietību. Sī domas nodarbe jāturpina no dienas dienā, bez pārtraukuma (nepastāvīgi, neregulāri pūliņi nelīdzēs) ilgāku laiku; drīz vien cilvēks atskārtis, ka domas par pacietību sāk uzrasties viņa apziņā arī citreiz, ne tikai minētajai domas nodarbei atvēlētajā laikā. Tas norādīs, ka pacietības paradumam pamats jau ielikts. Ja šo nodarbi turpinās no dienas dienā, no viena mēneša otrā, pienāks bridis, kad cilvēks pārliecināsies, ka pacietība kļuvusi par viņa rakstura daļu. Tas pats attiecināms uz visām cilvēka īpašībām: nemitīgi domājot par pretējo — pozitīvo — īpašību, cilvēks var ar to aizstāt negatīvo rakstura īpašību. Ja domas nodarbe būs pietiekami nopietna un neatlaidīga, panākumi neizpaliks, bet raksturs — tas jāatceras vienmēr — ir svarīgākais priekšnoteikums laimei zemes virsū. Atsaucīgs, cēls un stiprs raksturs ir dižas nākotnes ķīla pašam cilvēkam.

Tātad, zinot šo domas īpašību, cilvēks ar apzinātu iekšēju darbu var pamazām vien veidot savu raksturu tādu, kādu to vēlas iemantot. Nāve šo darbu nepārtrauc: gluži otrādi, ticis vaļā no fiziskā ķermeņa važam,

cilvēks sāk likt lietā visu no laicīgās dzīves līdzpaņemto pieredzi. Atgriežoties zemes virsū, viņš sev līdzi atnesīs visas iepriekš iegūtās domas, kas aizkapa dzīvē pārtapušas noslieksmēs un spējās; tām atbilstoši veidosies arī jaunie iekšējās dzīves pārvadītāji: smadzenes un nervu sistēma. Lūk, kāpēc ir teikts: «Cilvēks ir domāšanas auglis; nākamajā dzīvē viņš kļūst tas, par ko viņš domā šajā dzīvē.»*

Tā tiek saglabāts cilvēka dvēseles nemirstīgais satvars, un mēs velti apraudam zudušās ilūzijas un pāragri bojā gājušos ģēnijus. Nekas neiet zudībā, un dvēseles darbs, nezaudējot nenieka no iegūtās pieredzes, atsākas tajā pašā vietā, līdz kurai bija ticis iepriekšējās laicīgās dzīves reizē. [7]

Centieni, kas izkopti vienas pasaulīgās dzīves laikā, nākamā dzīvē pārvēršas par spējām: atkārtotas domas — noslieksmē, gribas impulsi — darbībā; dažnedažādie pārbaudījumi pārvēršas gudrībā, bet dvēseles ciešanas — viņas sirdsapziņā. Dažādas labas iespējas, kas pavērušās cilvēkam, bet ko viņš savas nevīžības un slinkuma dej palaidis garām, var uzrasties no jauna, bet jau citā formā kā tikko noģiedama tieksme, ka mulsas skumjas, kuras negūs apmierinājumu divu apstāk]u dēļ: spēki, kuri — pagātnē — veltīgi aicināja, lai tos attīsta (pēc karmas prasibam), bezdarbības dēļ netika attīstīti un izdevīgs gadījums, t. i., apstākļi, ko karma reiz jau bija sarūpējusi, var arī neatkārtoties.

Izplatītā pārliecība, ka vide rada mūsu garīgo uzbūvi, ceļas no mūsu iekšējās dzīves patieso norišu nezināšanas. Nevis vide rada cilvēka prātu, bet gan cilvēks — darbojoties karmas likumam — tiecas pēc tādas vides, kura atbilst viņa pagātnei. Tam par pierādījumu noder cilvēki, kuri kopš agras bērnības krasi atšķiras no savas vides: viņiem nav nekā kopīga ar apkārtējiem, un, ja viņiem piemīt stipra griba, viņi maina savas karmas virzību, pārejot citā, viņiem radniecīgākā vidē. Taču nepiemērotā vidē viņi nokļūst tāpēc, ka savas rīcības un grēku dēļ sevi cieši saistījuši tieši ar šīs vides ļaudīm. Šo domu spilgti ilustrē Lomonosova liktenis: viņš piedzima neizglītotu zvejnieku ģimenē un tomēr, pateicoties stipras gribas pūliņiem, pārcēla savu dzīvi viņam radniecīgajā sava laika pirmrindas zinātnieku vidē.

Tādu cilvēku nav daudz, taču tas nenozīmē, ka vide veido mūsu prātu; katrs cilvēks tiecas pēc tādas vides, kas atbilst jau viņa sasniegtajai attīstības pakāpei. Tāds ir likums: mēs paši veidojam savu prātu; ja celtne ir laba — mēs baudām visas tās priekšrocības, ja slikta — paši esam atbildīgi par tās nepilnībām.

Taču ar to nav gana: domas sekas skar ne tikai tās radītāju. Pret domu jāizturas ar vislielāko atbildību, jo neviens cits spēks tik viegli nepārsviežas uz otru cilvēku kā mūsu domas. Radušās kāda viena cilvēka prātā, tās sakarā ar savu vibrāciju ātrumu un vieglumu — tās ir nesalīdzināmi ātrākas nekā gaisma un elektrība — tiek jo viegli pārraidītas apkārtējiem cilvēkiem. Viena cilvēka domas pārstrāvo uz otru, otra domas — uz pirmo, rodas nepārtraukts pavediens, kas sasaista cilvēkus viņu tieksmēs uz labu vai ļaunu, nosaka radus, draugus vai naidniekus mūsu nākotnē. Lūk, kāpēc daži mūs mīl bez kāda acīmredzama iemesla, bet citi it kā nepelnīti neieredz. Likumu, kas no tā izriet, varētu izteikt šādi: mūsu domas, iedarbodamās uz mums pašiem, veido mūsu garīgo un tikumisko raksturu; iedarbodamās uz citiem, tās rada karmas pavedienus, kuri cilvēkus saistīs nākamās iemiesošanās reizē.

II. vēlēšanas saista cilvēku ar vēlēšanas objektu

Vēlēšanās un tās augstākā izpausme — griba ir paši varenākie Visuma radošie spēki.

Vēlmes mūs velk pie tiem vai citiem ārējās pasaules priekšmetiem, rada mūsu ciešanas un nosaka cilvēka likteni pēc viņa nāves šķīstītavā.

Vēlmes, t. i., cilvēka iekšējās tieksmes pēc ārējiem priekšmetiem, velk viņu vienmēr uz to vidi, kur šīs vēlmes var rast piepildījumu: tieksme pēc pasaulīgām mantām saista mūsu dvēseli pie zemes, cēlas vēlmes aicina uz debesīm. Lūk, kāpēc ir sacīts: «Cilvēks piedzims saskaņā ar savām vēlmēm.» [8] lai šīs patiesības apzināšanās noder par brīdinājumu, ka mēs esam izvēlīgi savās vēlmēs un ka nejaujam savā dvēselē iemitināties tādām vēlmēm, kuras var kavēt mūsu attīstību. Pie tām pieskaitāma materiālā bagātība.

Cilvēka vēlmes nosaka viņa piedzimšanas vietu. Ja tās bijušas nešķīstas, neapvaldītas, zvērīgas, tās rada attiecīgu kaislību pilnu ķermeni viņa jaunajā iemiesošanās reizē; un šis ķermenis virza viņu uz tādu ģimeni, uz tādas mātes klēpi, kuras asinis var dot piemērotu materiālu viņa fiziskajai čaulai.

Mūsu vēlmes iedarbojas uz apkārtējiem cilvēkiem tāpat kā domas: tās pāriet uz citiem.

Bet, tā kā attiecīgajā cilvēka evolūcijas ciklā mūsu vēlmes ir krietni vien stiprākas par mūsu domām, tad arī karmas saites, ko audušas vēlmes, sasaista cilvēkus vēl ciešāk nekā viņu domas.

Savienodamas mūs mīlestības vai naida pinekļiem, vēlmes sagādā mums nākamos ienaidniekus vai draugus, un tās mūs var savienot ari ar tādiem ļaudīm, par kuru saistību ar mums mēs nevaram pat iedomāties. Piemēram: par šādu saišu cēloni var kalpot nevilšs pamudinājums uz noziegumu, pat uz slepkavību. Var gadīties, ka jo stiprs kāda cilvēka ļaunu jūtu uzbangojums var ietekmēt otru tādā brīdī un tādos apstākļos, kuri noskaņo uz slepkavību. Var būt tāds dvēseles stāvoklis, kad svaru kausi starp labo un ļauno ir tik nenoturīgā līdzsvarā, ka viens lieks pamudinājums, viena lieka vibrācija no mums neredzamās psihiskās pasaules liek -tiem nosvērties uz vienu vai otru pusi. Par tādu izšķirošu pamudinājumu svārstīgam cilvēkam var kalpot no cita cilvēka sirds nācis naida uzliesmojums vai vēlēšanās nodarīt ļaunu.

Svārstīgais ļausies kārdinājumam un — jiogalinās, bet ļaunās domas radītājs nākamajā laicīgās dzīves reizē būs saistīts ar slepkavu, pat ja viņš iepriekš to nemaz nav pazinis; un ļaunums, ko negantais uzbangojums nodarījis vēlākajam slepkavam, neizbēgami atsauksies uz ļaunās domas radītāju. Gadās, ka cilvēkam pēkšņi uzbrūk it kā nepelnīta nelaime; viņa zemākā apziņa, kas nenojauš, ka šīs nelaimes cēlonis ir ļaunums, ko viņa ļaunās dziņas nodarījušas citai būtnei, ir sašutusi, niknojas par šķietamo netaisnību, taču šajā sašutumā vainojama nezināšana, bet viņa nemirstīgā dvēsele saņem tādu mācību, ko viņš neaizmirsīs nekad.

Cilvēks cieš tikai tad, kad to pelnījis; atmiņas trūkums, kas nepieciešams mūsu pašu labā zemākās un vidējās attīstības pakāpē, netraucē piepildīties taisnīguma likumam.

No sacītā izriet, ka mūsu vēlmes, iedarbodamās uz mums pašiem, rada mūsu juteklisko ķermeni un ar tā starpniecību ietekmē mūsu fiziskā ķermeņa veidošanos nākamajā pasaulīgās dzīves laikā; vēlmes nosaka arī* mūsu dzimšanas vietu un ietekmē to ļaužu atlasi, ar kuriem būsim saistīti nākotnē.

III. cilvēka riciba nosaka viņa nakamas iemiesosanas arējos apstākļus

Ja cilvēka rīcība sagādājusi ciešanas citiem, tikpat lielā mērā cietīs ari viņš pats; ja šī rīcība nesusi apkārtējiem prieku vai labklājību, tas liks sevi manīt nākamajā dzīvē zemes virsū — tur viņam tiks nodrošināti labvēlīgi apstākļi. Nekrietna rīcība izjauc pasaules kārtību un līdzsvaru: tā atjaunošanai nepieciešams, lai tas, kurš nekrietni rīkojies, izbaudītu izjauktā līdzsvara sekas uz savas ādas.

Cilvēka rīcība ietekmē viņa nākamās dzīves ārējos apstākļus; uz pašu cilvēku un viņa raksturu tā atstāj tikai netiešu iespaidu, rosinot viņā jaunas domas un jūtas; bet spēku, kas rada nemirstīgo dvēseli, nosaka prāta, sirds un gribas darbība, nevis ārējās cilvēka izpausmes. Bieži atkārtota rīcība rada fiziskus ieradumus, kas stipri ietekmē laicīgās eksistences apstākļus un tajā pašā laikā ierobežo cilvēka augstākā Es, viņa nemirstīgās dvēseles izpausmi pasaulīgajā dzīvē; bet fiziskie ieradumi nepastāv ilgāk par vienu iemiesošanās reizi un iet bojā līdz ar fiziskā ķermeņa nāvi. Taču pavisam citādi viss pavēršas, ja sākam pētīt sekas, kādas mūsu rīcība rada apkārtējiem cilvēkiem. Mūsu rīcība, kas radījusi mūsu tuvākajiem labklājību vai sagādājusi ciešanas, sasaista mūs, tāpat kā mūsu domas un vēlēšanās, ar tiem cilvēkiem, kuru likteni tā ietekmējusi. Ja pagātnē esam bijuši par cēloni citu ciešanām, nākotnē mēs paši cietīsim ne mazāk, un otrādi — ja esam sekmējuši viņu ārējo labklājību, saskaņā ar karmas likumu, par šo palīdzību mums tiks piešķirti laimīgi apstākļi laicīgajā dzīvē; un šie apstākļi — sliktie vai labie — dzēsīs uz visiem laikiem kā mūsu sliktās, tā labās rīcības rezultātus. Abos gadījumos mūsu rīcības sekas nav atkarīgas no tās motiva.

Līdz šim aplūkojām trejāda veida spēkus, kas ļauj cilvēkam apzināti veidot savu nākotni: mūsu domas rada mūsu raksturu; mūsu vēlmes nosaka to, kāda vide mums būs nākamajā dzīvē; mūsu rīcība nosaka precīzus mūsu iekšējās un ārējās laimes apmērus atbilstoši tam iekšējās un ārējās laimes lielumam, kuru esam dāvājuši citiem. Nu mēs nonākam pie cita karmas likuma: katrs spēks darbojas savā sfērā.

Ja cilvēks iesēj sēklu zemē, viņš var novākt labību vienigi uz zemes. Viņš var iesēt graudus ar nekrietnu nolūku, piemēram, ar domu gūt līdzekļus ļaunam darbam, taču no viņa iesētās sēklas izaugs tieši tādi paši rudzi vai kvieši kā tad, ja viņš tos būtu sējis ar nodomu paēdināt salkstošus bārabērnus. Motīvs — intelektuālo, psihisko vai garīgo spēku izpausme — un tā sekas var parādīties tikai domu, dziņu vai gara sfērā atkarībā no tā, kur šis motīvs sakņojas. Bet kad domas vai jūtas pārtapušas rīcībā, tā izpaudīsies tikai pasaulīgajā vidē, turklāt pavisam neatkarīgi no motīva. Ja cilvēks iekārtos labu skolu vai slimnīcu trūkumcietējiem, kaut ari viņš to būs darījis aiz godkārības, uzslavu un apbalvojumu kāres, trūkumcietēji, kuriem kalpos šī skola vai slimnīca, gūs tādu pašu labumu kā tad, ja viņa dzenuļi būtu viscēlākie. Taču īstenajai cilvēka būtībai, nemirstīgajai dvēselei šī atšķirība būs ārkārtīgi svarīga: pirmajā gadījumā, kad dzenuļi bija egoistiski, viņa darbības augļi parādīsies tikai fiziskajā sfērā, viņa dvēsele paliks neskarta; otrā gadījumā, kad viņa stimuls bija nesavtīga tieksme uz labo, šis motīvs padarīs cildāku dvēseli un atstās tajā jaunu nemirstības graudiņu, jo dvēseles labās rosmes rada to sējumu, kura raža tiek vākta mūžībā. Labi, ļauni vai jaukti rīcības motīvi ietekmēs cilvēka prātu, sirdi vai gribu, bet pašas rīcības sekas — ja tā dāvājusi prieku un labklājību citiem — būs vienlīdz labvēlīgas pašam darītājam, lai kādi būtu bijuši pamudinājumi. Karmas likumi ved jo stingru uzskaiti un par to, ko cilvēks darījis, norēķinās līdz pēdējam sīkumam. Vislielākais egoists piedzims labos apstākļos, ja viņš — pagātnē — līdzējis citiem tikt pie labklājības, bet vai viņš šajos apstākļos jutīsies apmierināts un laimīgs vai arī drūms un nemierā ar visu, tas būs atkarīgs no cita karmiskā rēķina, kurš sasummēs viņa motīvus, citiem vārdiem sakot, tās labās un sliktās īpašības, kuras viņš izlolojis savas dvēseles slēptākajos kaktiņos. Var atgadīties, ka cilvēks ar brīnišķīgu dvēseli piedzimst jo nelabvēlīgos ārējos apstākļos, jo viņš pagātnē ar savu nepārdomāto rīcību licis ciest trūkumu citiem; taču, ja viņu tad vadījis tīrs un nesavtīgs nodoms, tas viņam jau piešķīris tādas īpašības, kas viņam palīdzēs pārciest trūkumu pacietīgi un viegli.

Likumam, saskaņā ar kuru katrs enerģijas izpausmes veids atspoguļojas tieši tajā sfērā, no kurienes šī enerģija nāk, ir milzīga loma cilvēka dvēseles attīstībā.

Jo fiziskā enerģija, t. i., cilvēka rīcība, dodama viņam pasaulīgus labumus vai nesdama ciešanas tādā pašā mērā, kādā tā iedarbojusies uz citiem, ar šīm sekām tiek pilnīgi dzēsta: tajā neiemīt tie radošie spēki, kas vāc dārgumus viņa nemirstīgajai dvēselei. Cilvēku var salīdzināt ar darbarūķi, kurš strādā savā tīrumā, gan saulei spīdot, gan lietum līstot, gan aukstumā, gan svelmē; kad lauks uzarts un apsēts, vīrs pārnāk mājās, nomet apģērbu un liekas atpūsties. Kad viņš atkal dosies uz savu tīrumu, lai novāktu labību, viņam mugurā būs citas drēbes, taču no tām itin nemaz nav atkarīgs, kāda būs raža: seja pats cilvēks [9] , un ja viņam bija slikta sēkla, tad arī raža būs slikta.

Vienaldzīgs motīvs paliks bez sekām dvēselei; ļauns — apturēs tās attīstību; labs — to bagātinās uz visiem laikiem; cēls motnfs, kurš ņem vērā vienīgi Dieva gribu, neko sev netīkodams, vedīs cilvēku pretī brīvībai un pilnībai. Jo cēlāks avots, no kura nāk cilvēka iekšējā darbība, jo ilgstošākas un varenākas būs tās sekas.

Kad tāda cilvēka sirdsapziņai, kuram zināms karmas likums, jāsaskaras ar dažādu pienākumu pretrunu un viņam jāizšķiras, kā rīkoties, viņam mierīgi jāizanalizē visi savi motīvi, no savas sirds jāizmēž viss egoistiskais un jāizraugās visnesavtīgākais motīvs: ja viņš ir izlēmis, jārīkojas bez svārstīšanās un bailēm, apzinoties, ka svarīgs ir dzenulis; pat tad, ja viņš būs rīkojies aplam, iespējamās kļūdas sekas viņš pārcietīs labprāt un panesīgi, kā mācību, kura nezudīs no viņa dvēseles nekad.

Indiešu mācība izšķir trīs cilvēka karmas veidus:

nobriedusi karma — Prārabdha karma, neizpaustā karma — Sančita karma, topošā karma — Krijāmāna karma.

nobriedusi karma

Tā jau gatava pļaujai un tāpēc — nenovēršama. Izvēles brīvība jau pagātnē; izvēle notikusi, tagad vienīgi atliek nomaksāt savu parādu.

Cēloņi, kurus mēs bez mitas radām ar savām domām, vēlmēm un rīcību, nereti ir tik pretrunīgi, ka tie nevar realizēties vienlaikus. Tāpat var būt karmiskas saistības pret kādu nāciju vai noteiktu sabiedrisko grupējumu, bet tostarp citas saistības var pieprasīt citus iemiesošanās noteikumus. Tātad vienas un tās pašas laicīgās dzīves reizē cilvēks var dzēst tikai daļu savas karmas. Garīgie spēki vai, citādi izsakoties, likumi, kas nosaka cilvēka karmu, izraugās no katras individuālās karmas to daļu, kas var tikt dzēsta vienā laikā, un ar šādu mērķi nosūta cilvēka dvēseli uz attiecīgo zemi, rasi, ģimeni, vidi, kurā ir paši piemērotākie apstākļi tieši tās karmas daļas piepildīšanai, kas ir izraudzīta no kopējā. Turklāt vienlaikus tiek sagatavoti tādi apstākļi, kuros var izpausties to cilvēka radīto cēloņu karmiskās sekas, kas nav pretrunīgi, bet gan derīgi.

Sie cēloņi, ko cilvēks radījis iepriekšejas iemiesošanās reizēs, nosaka:

a)   viņa laicīgās dzīves ilgumu,

b)   viņa fiziskās čaulas īpatnības, tās po- zitivās un negatīvās īpašības,

c)   radus, draugus, ienaidniekus un visus pārējos, ar kuriem cilvēkam būs saskare,

d)   sabiedrisko stāvokli,

e)   dvēseles instrumentu — smadzeņu un nervu sistēmas — uzbūvi, kas noteic tās robežas, kurās izpaudīsies dvēseles spēki,

f)   karmisko cēloņu radītos priekus un ciešanas, ko cilvēks var pārdzīvot vienas iemiesošanās laikā.

Te cilvēkam nav izvēles, izvēle izdarīta pagātnē, kad viņš sēja, tagad atliek vienīgi ievākt ražu.

Viena no nobriedušās karmas izpausmēm ir rīcība, kuru var nosaukt par nenovēršamu. Jebkura rīcība ir veselas domu un vēlmju virknes galaizpausme. Viendabīgas domas un vēlmes, vairāku iemiesošanās reižu laikā grupējoties vienā veselumā, rada dvēseles stāvokli, kuru var salīdzināt ar piesātinātu šķīdumu vielas kristalizēšanās brīdī. Tāpat kā gana ar mazinazītiņu daļiņu vielas, lai piesātinātā šķīdumā sāktos kristalizācija, pietiek ar jo vieglu iedarbi no ārienes vai iekšienes (viena pēdējā doma), lai sakrājušās viendabīgās domas izkristalizētos rīcībā. Ja šīs domas bijušas ļaunas un atriebīgas, pienāks brīdis, kad pietiks niecīga pamudinājuma, lai cilvēks izdarītu noziegumu. Vai, gluži otrādi, ja viņa prātam bijusi nosliek- sme radīt nesavtīgas domas, lai palīdzētu tuvākajiem, pienāks brīdis, kad šīs domas izkristalizēsies varoņdarbā. Ja turklāt cilvēks nepagūst apdomāt savu rīcību — tas gandrīz neizbēgami, jo pār mūsdienu cilvēkiem valda emocijas, — tad, vienalga, vai viņa rīcība bijusi noziedzīga vai varonīga, cilvēks pats brīnās, «netic sev», saka: «Nesaprotu, kā es varēju ko tādu izdarīt.» No tā izriet, ka mūsu slēptās domas pavisam noteikti vada mūsu gribu, un to realizēšanās brīdis ir tikai laika jautājums.

Taču, ja domas radītājs ir spējis padomāt, izvēle vēl ir iespējama: viņš var iesīkstējušai domai pretī stādīt citu domu un, enerģiski to atkārtojot, pamazām ar to aizstāt iepriekšējo.

Šajā parādībā slēpjas brīvas gribas un likteņa iepriekšnoletntibas grūtās problēmas atrisinājums. Tieši cilvēka brīvā griba viņam rada tos ierobežojumus, kurus viņš dēvē par savu likteni. Viņš sevi ierobežo ar savām pagātnes domām, neizmantotām iespējām, kļūdainu izvēli, nesaprātīgu rīcību; viņu saista paša aizmirstās vēlmes, viņš iekalts savu pagātnes grēku važās. Un tomēr — viņš ir brīvs. Viņš, kas radijis savu pagātni, kura slēdz važās viņa tagadni, var strādāt paša radītajā cietumā, lai nodrošinātu sev brīvu nākotni. Kad stiprs cilvēks uzzina, ka viņš ir brīvs, viņa važas nokrīt pašas no sevis. Taču parastam cilvēkam, kuram zināšanas nav rāma, varena gaisma, bet te uzziboša, te dziestoša dzirkstele, atbrīvošanās atvirzās tālā nākotnē; viņam vispirms nepieciešama apziņa, ka viņš tagad cieš tikai tāpēc, ka pagātnē ir grēkojis, un ka visus ierobežojumus, kas viņu kavē, radījis viņš pats.

Starp šiem diviem poliem — brīvo gribu un likteņa iepriekšnolemtību — notiek visa sarežģītā brīvības un nepieciešamības sasaiste, uz kā balstās visa cilvēka cīņas drāma.

Brīvās gribas radītās domas un vēlmes, daudzreiz atkārtodamās, pārtop ieradumos: ieradumi ierobežo gribu un pēdīgi kļūst automātiski. Pienāk brīdis, kad sirdsapziņa apgalvo, ka ieradums ir slikts: tad cilvēks sāk nīdēt slikto ieradumu, radot pretēja rakstura domas. Pēc ilgiem pūliņiem rodas jauna gultne, jaunās domas gūst pārsvaru — un zaudētā brīvība tiek atkal atgūta … Diemžēl gandrīz vienmēr griba tiek iekalta jaunās važās.

Tā mūsu pašu domas un vēlmes pamazām rada mūsu smadzeņu un nervu sistēmas īpašības, bet tās ir vislielākās mūsu gribas ierobežotājas.

Bieži atkārtotas domas, kļūdamas automātiskas, rada mūsos aizspriedumus, gan personiskus, gan nacionālus; mēs dzīvojam, pat nenojauzdami, ka tas ir mūris, ko esam uzcēluši paši savām rokām, un ka tas aizsedz mūsu skatienam gaišos patiesības apvāršņus.

Cits nobriedušās karmas veids parādās tā saucamajos «pēkšņās pārvērtības» mirkļos. Samaitātas domas un vēlmes, kas dzimušas pagātnē, ietver mūsu īsto Es, mūsu nemirstīgo dvēseli tādā kā cietā garozā, kas tur to savā gūstā. Šis gūsts var ilgt vairākas iemiesošanās reizes. Pa šo laiku nemirstīgā dvēsele gūst pieredzi, daudz ko iemācās un piesavinās cildenas īpašības, taču šīs īpa

šības var ilgi palikt neatklātas zem cietās garozas. Jānāk stipram pamudinājumam — dažreiz tā ir laba grāmata, suģestējošs vārds, spilgts piemērs —, lai šo garozu salauztu un dvēseli atbrīvotu. Cilvēces vēsturē ierakstīts ne mazums šādu «pēkšņas pārvērtības» gadījumu.

neizpausta karma

Katrs cēlonis cenšas darboties tieši: šos centienus īstenot traucē vides pretestība. Tas pats likums attiecas arī uz cēloņiem, ko rada cilvēks. Ja mūsu domas un vēlmes būtu viendabīgas, ja starp tām nebūtu iekšēju pretrunu, ja tās mūždien nesastaptos ar vides pretestību, to sekas parādītos tieši. Bet mūsu rīcība, vēlmes un domas ir tādā pretrunā cita ar citu, ka tikai dažas no to radītajām sekām var izpausties vienlaikus. Pārējās gaidīs savu kārtu. Tā gadsimtu plūsmā mēs sablīvējam cēloņus, kuri nevar piepildīties līdz zināmam laikam, un mēs vienmēr dzīvojam divkāršas karmas iespaidā: viena rod savu izpausmi, bet otra, it kā palikdama ēnā, gaida izdevīgu gadījumu. Tā nu varam secināt, ka neizpaustā karma var pāriet no vienas laicīgās dzīves reizes citā un ilgi palikt nobēdzināta, lai līdzīgi graudiem, ko var atrast ēģiptiešu sarkofāgos, atdzīvotos un dotu ražu, līdzko būs nepieciešamie apstākļi.

No psiholoģiskā redzes viedokļa neizpausto karmu var uzskatīt par tieksmēm, kas nāk no pagātnes. Pretstatā nobriedušajai neizpaustā karma ir pakļauta izmaiņām. Mūsu tieksmes var kļūt lielākas vai mazākas, tikt ievadītas jaunā gultnē vai pavisam apslāpētas atkarībā no mūsu iekšējā darba īpašībām un spēka, darba, kurš veido mūsu raksturu. Cīņā ar nelāgām tieksmēm pat neveiksme ir solis uz priekšu, tāpēc ka pretošanās sliktajam iznīcina daļu sliktās enerģijas, kas apslēpta mūsu karmā.

topoša karma

Sā veida karmu bez mitas rada mūsu domas, vēlmes un rīcība; šis ir tas sējums, kura ražu mēs vāksim nākotnē. Tieši šī karma ir cilvēka radošie spēki.

Tam, kurš apzināti veido savu karmu, jābūt īstam savu domu saimniekam, viņš nekad nedrīkst ļaut vaļu garastāvoklim; viņa rīcībai jābūt ciešā saskaņā ar viņa ideāliem, un viņam jādod priekšroka nevis tām darbībām, kas viņam tīkamākas, bet gan tām, kuras labākas. Viņš savu ēku ceļ mūžībai, un, to apzinoties, viņam jo rūpīgi jāizraugās savi būvmateriāli. Taču tāds darbs, kas jāveic, saskaroties ar visiem ikdienas sīkumiem, pa spēkam vienīgi nobriedušai dvēselei, stiprai gribai, un tāda griba var iznīdēt savu karmu, sadedzināt iekšējā cīniņa ugunīs. Vienlaikus tā var likt darboties savai slēptajai karmai un vairāku pasaulīgo dzīvju laikā nolīdzināt parādu, kurš citādi būtu licis atgriezties uz zemes neskaitāmas reizes.

Iepazītais karmas likums nav važas, stiprai dvēselei tas dod spārnus, ar kuriem tā var pacelties neierobežotas brīvības plašumos.

Taču arī parastam mūslaiku cilvēkam karmas likuma zināšana ļauj saskatīt laicīgās dzīves jēgu, paver viņam tik bezgalplašus apvāršņus nākotnē, ka uzspiež zīmogu visam viņa dzīvesveidam.

Vienīgi nepieciešams, lai tās būtu īstas zināšanas, jo nav nekā kaitīgāka kā uz labu laimi sagrābstītas zināšanas, kas noved pie izkropļojumiem un aizspriedumiem. Tā ir kropļota arī karmas ideja. Austrumos indiešu Rakstos (Šāstrās) karmas likums izklāstīts visā pilnībā, taču īstie sv. Raksti pieejami tikai nedaudziem, bet ziņas, kas iegūtas no blakus avotiem, pamazām noslīdējušas līdz pūļa gaumei, un tā radies tas pasīvais indiešu noskaņojums, ko pie mums Rietumos pazīst ar nosaukumu «Austrumu fatālisms».

īstenībā seno Austrumu reliģiskā filozofija māca pavisam ko citu. Karmas skaidrojums, ko sniedz Bhišmas — Dharmas skolotāja — un taisnā ķēniņa Judhišthīras saruna [10] , kurā bhišma paskaidro ķēniņam, kā cilvēka liktenis veidojas no viņa paša domām, vēlmēm un rīcības pagātnē, beidzas ar vārdiem: darbība ir stiprāka par likteni.

Kā gan saskaņot šādu apgalvojumu ar karmas ideju? Pieņemot, ka mūsu likteni noteiks tas, kā mēs būsim sevi parādījuši pagātnē, nedrīkst aizmirst, ka šīs mūsu izpausmes ir bezgala dažādas un ka visam, ko

esam pārdomājuši, izjutuši un izdarījuši vienā dienā, mūsu vienas dienas karmā būs gan daudz slikta, gan laba; liekot visas mūsu karmas svaru kausos gan vienu, gan otru, izrādīsies, ka daļu mūsu slikto darbu atsvērs labie un tikai tas pārpalikušais svars, kas kausiem liks nosvērties par mums vai pret mums, saglabāsies mūsu likteņa annālēs, viss pārējais jau būs dzēsts. Lūk, kāpēc darbīgam cilvēkam, kurš ik mirkli var kausā ko piemest klāt un likt svariem nosvērties sev par labu, ir daudz.lielākas izredzes mainīt savu karmu nekā bezdarbībā nīkstošajam.

Daža cilvēka pagātnē sakrājies tik daudz slikta, ka visi viņa pūliņi izkļūt no posta šķiet bezcerīgi. Bet tā tikai rādās. Jebkuri pūliņi, ar kuriem cilvēks tiecas uzveikt savu slikto karmu, vājina tās pretestību. Piemēram, ar naudu saistītās neveiksmes: kāda cilvēka karma pieprasa, lai viņš dzīvotu nabadzībā un trūkumā; viņš cenšas, viņš raujas vaiga sviedros, panāk labvēlīgu rezultātu, taču drīz vien viss rit pa vecam un tad viņš atkal sāk cīnīties par savu mērķi. Šā cilvēka acīmredzamās neveiksmes var turpināties līdz pat viņa nāvei, bet tajā acij neredzamajā laboratorijā, kur top mūsu nākotne, viņa pūliņi panākuši savu, tie vājinājuši viņa sliktās karmas pretestību, un, ja cilvēks negūst uzvaru šajā laicīgās dzīves reizē, viņš to gūs nākotnē.

Tas pats sakāms par netikumiem, ar kuriem cīnīties šķiet bezcerīgi. Karmas zināšana ļauj izprast, ka šajā cīniņā nav tik liela nozīme redzamajai uzvarai kā slikto, no pagātnes nākušo spēku vājināšanai. Tādēļ nekad nevajag cīņai atmest ar roku un sacīt: es nevaru uzveikt savas vājības. Nemitīgi jācīnās, jo ik jauna pretošanās nelāgajam ieradumam to vājina un nākamajā iemiesošanās reizē vairs nebūs grūti tikt galā ar to. Jāatceras, ka labi pūliņi nekad nav veltīgi, ikreiz ar tiem tiek dzēsta daļiņa no karmiskā parāda.

Otrs nevēlams secinājums, kādu izdara tie, kas slikti apguvuši karmas likumu, ir tāds, ka neesot vērts palīdzēt cietējam, «ja jau tā ir viņa karma un viņš pats tajā vainojams». Tāds secinājums var kļūt par iemeslu bezjūtībai un cietsirdībai, un tas ir aplams pašā būtībā.

Patiesi, mūs no visām pusēm ielenc ļaunums un visādas ciešanas, kas ir dabisks cilvēku sliktās karmas rezultāts, bet tas vēl nav iemesls, lai mēs nečīkstētos ar šo ļaunumu. Sliktas domas un rīcība rada ciešanas, turpretī labas domas un rīcība ciešanas nomaina ar laimi.

Augstās Tiesas spriešana nepavisam nav mūsu ziņā. Nekļūdīgs spriedums tiks panākts bez mūsu ziņas; mums jātur prātā savs parāds, bet tas liek palīdzēt visiem, kas nonāk mūsu ietekmes sfērā. Ja mēs savā ceļā sastopam kādu cilvēku un varam viņam palīdzēt, ar šo iespēju tiek uzrādīts karmiskais parāds — un ne jau viņa, bet gan mūsējais. Savu viņš nolīdzinās ar ciešanām, bet mēs savējo samaksāsim, palīdzot viņam. Pat aiz tīri egoistiskiem apsvērumiem mums jāpalīdz cietējiem un trūkumā nonākušajiem, jo, palaižot garām izdevību atvieglot kādam ciešanas, varam sev radīt tādu karmu, kurā nebūs palīdzības nestundā, kad mums pašiem būs vajadzīga līdzjūtība.

Karma nav par traucēkli nevienam labam darbam; tās likumi pieļauj mūsu pašu likteņa uzlabošanu un vēl jo vairāk — mūsu tuvāko likteņa uzlabošanu.

No visa sacītā neapšaubāmi izriet viens jautājums: ja cilvēka dvēselei jāiemiesojas tik daudzreiz, lai tā varētu izpildīt visas savas karmiskās saistības, bet, no otras puses, sakarā ar nemitīgu domu un vēlmju rašanos nepārstāj rasties jauna karma — vai tas nenozīmē, ka nav nekādas iespējas tikt vaļā no karmas varas? Vai cilvēkam nezūd jebkura cerība iegūt brīvību?

Pirms atbildam uz šo jautājumu, aplūkosim, no kādām cilvēka īpašībām saaužas viņa karma.

Galvenā atspere, galvenais rosinošais spēks, kas liek cilvēkam darboties un tātad arī veidot savu karmu, ir vēlēšanās.

Kas ir vēlēšanās? Tā ir tas varenais spēks, kas piepilda pasauli, kas izpaužas visos dabas procesos kā daļiņu pievilkšanās spēks, bez kura nevarētu pastāvēt matērija. Bez vēlēšanās nebūtu arī kustības, tātad ari attīstības, valdītu sastingums. Lai augtu, nepieciešams būt darbīgam, jo tikai darbība atklāj visu, kas slēpjas lietu būtībā.

Austrumu Gudrība visnotaļ atzīst visas vēlmes, kurās vairumam cilvēku slēpjas ierosa darbībai, šim vairumam vēlmju nomākšana nozīmētu pilnīgu atteikšanos no jebkādas darbības; tomēr, runājot par «važām, kas mūs saista pie dzimšanas rata», Senā Gudriba teic, ka nepieciešams «iznīdēt vēlēšanos». Kā gan tikt galā ar šo šķietamo pretrunu?

Tā zudīs pati no sevis, ja par izpētes objektu izraudzīsimies nevis atsevišķas personas vienu dzīvi, bet gan pasaulīgo pieredzi apguvušās nemirstīgās individualitātes visu attīstības ceļu. Izdarot savus secinājumus, Senā Gudrība ņem vērā visu cilvēka evolūciju līdz galam. Tā skaidri saskata cilvēka dvēseles vecumu.

Savas pasaulīgās dzīves rītausmā cilvēks kāri tver sev visu, ko var satvert, visu, ko prasa viņa stihiskās dzīves alkas. Ar to sākas cilvēka dzīves mācība. Viņš ir stājies uz «Sākotnes Ceļa» [11] — tā seno indiešu mācība nosauc cilvēka evolūcijas ceļa sākumu. Šajā sākumceļā cilvēks identificē sevi ar savu ārējo formu, ar savu ķermeni, un tā tam jābūt, jo rupjie, asie, no ārienes nākušie pieskārieni nepieciešami, lai pamodinātu vēl zīdaiņa autiņos tītā cilvēka snaudošo apziņu, vērstu šo apziņas dzirksti spilgtā liesmā. Lai skaidri sajustu savu Es, lai nošķirtu to kā pašapziņas centru no pārējās pasaules, ir nepieciešamas tās stingrās robežas, kas sevī ieslēdz daļiņu no visas Dzīvības, daļiņu, kuru mēs izjūtam kā savu personību. Šī dzīvības norobežošana, tās iežņaugšana šaurajos mūsu personības ietvaros, ir egoisms. «Sākotnes Ceļā» egoisms ir nepieciešams: tas rada vēlēšanos, vēlēšanās rada darbību, bet darbojoties cilvēks aug. Iesākumā cilvēks kaut ko vēlas tikai sev, vēlāk viņa egoisms liec plašāku loku un ietver sevī ģimeni, tad savu cilti, tautu, valsti. Arī šajās paplašinātajās robežās cilvēks arvien vēl cenšas sev, savai ģimenei, savai tautai pēc iespējas vairāk ņemt no dabas un no citiem cilvēkiem, un tas turpinās tikām, kamēr viņa dvēselei gana un tā vairs negrib ņemt. «Sākotnes Ceļš» ar to ari beidzas. Tas sāk sliekties atpakaļ, un cilvēks stājas uz «Atgriešanās Ceļa»*, kurā beidzas viņa vēlēšanās ņemt un uzrodas tikpat valdonīga prasība visu atdot, atmaksāt visu, ko viņš ņēmis no pasaules, dabas un cilvēkiem. Bez tādas atdošanas nevar tikt atjaunots izjauktais līdzsvars, nevar tikt iedibināts taisnīgums, uz kura turas pasaule.

«Sākotnes Ceļā» cilvēks rada savu karmu. Viņš alkatīgi cīnās, lai iegūtu tās Vai citas mantas, pūlas, sasprindzina savu gribu, vēlēšanās mudināts, virzās uz priekšu, bet, līdzko ieguvis savu vēlmju priekšmetu, vēlēšanos nomaina vienaldzība un vilšanās, iegūtais vairs neapmierina un viņš tikpat alkaini dzenas pēc jaunām mantām.

Austrumu Gudrība salīdzina cilvēka vēlmju priekšmetus ar tām rotaļlietām, ko māte tur rokās, gribēdama, lai viņas bērns iemācītos staigāt, tiecoties pretī spožajai spēļmantiņai. Sis salīdzinājums jo skaidri parāda, ka galvenais ir nevis priekšmets, bet gan pūliņi, ko cilvēks tur iegulda un kas liek viņam augt. Tā, vingrinot augošos spēkus, attīstot spējas saspringtajā cīņā pēc iekārotā priekšmeta, pēcāk piedzīvojot vilšanos, mijoties sajūsmai un pagurumam, noris viss mūsu attīstības ceļš zemes virsū.

Visā šajā ilgajā ceļā cilvēks nemitīgi vēlas, tāpēc ka neapgaismotam cilvēkam vēlmēs sakņojas ierosme darbībai; šī ierosme pārstāj darboties tikai tad, kad cilvēks pārliecinās, ka viss īslaicīgais nes vilšanos, ka apmierinājumu var sniegt vienīgi mūžīgais.

Sī pārliecība noved cilvēku pie sava die- višķīguma apziņas, kas savukārt vedina uz vienotības apziņu.

Kad cilvēks atskārtis, ka viņa savrupā, no pārējās pasaules šķirtā dzīve ir tikai pašapmāns, kad viņa paplašinātajā apziņā izzudīs robežas, kas nodala viņa dzīves daļiņu no Veselās Dzīves, tad pašas no sevis izzudīs arī personiskās vēlmes, kā tas notiek ar cilvēkiem, kas sasnieguši pilnību, ar taisnajiem, kuru vēlēšanās kļūst pārpersoniskas un sevī ietver visas pasaules labklājību.

Tāds ir visas cilvēces evolūcijas ceļš. To var pamatoti salīdzināt ar kāpnēm, kuru kājas iestatītas stihiskās esamības tumsā, kas izpaužas egoismā un alkatībā visu grābt sev, uz citu rēķina «glābt savu dvēseli», bet kāpņu augšgals ietiecas apgaismotā saprāta un uzvarējušā garīguma valstībā, kura izpaužas vajadzībā «atdot dvēseli savu».

Taču šo gauso ce|u var saīsināt; kad mēs vērojam atpalikušus ļaudis, tos, kuri vēl arvien kavējas uz pašiem zemākajiem pakāpieniem, mēs izprotam tā galējo gausumu, bet, kad paceļam skatienu uz taisnajiem, uz tiem cilvēces Vecākajiem Dēliem, kuri izplaukuši visā krāšņajā dievišķīgumā, mēs uzzinām, ka cilvēka varā ir ārkārtīgi lielas iespējas paātrināt šo ceļu.

Kādi tad ir šie paātrināšanas līdzekļi jeb, citiem vārdiem, — «cilvēka glābšana»?

Arnolda poēmā «Āzijas gaisma», kur ar Rietumu dzejnieka vārdiem atklāts viss Austrumu Gudrības dziļums, atrodam tādu atbildi:

Bezgalība dvestu baisu dvašu, Pasaul's sirds tad kļūtu cietums salts, Ja ar likteņroku nežēlīgi asu Jūs pie dzīves rata būtu kalts.

Tomēr jums nav paredzētas važas, Jūsu griba mokas uzveikt māk, Pasaul's sirdi nemīt skumjas, bažas. Pilnība pēc dzīves ceļa nāk.

Cilvēka glābējs ir viņa griba. Bet kas ir griba? Kamēr spēku, kas liek cilvēkam darboties, rosina ārēji priekšmeti, mēs to saucam par vēlēšanos, bet, kad šis spēks jau nāk no paša cilvēka un to veido viņa iekšējā pieredze, ko vada saprāts, tad to nosaucam par gribu. Tātad vēlēšanās un griba ir viena un tā paša spēka divi poli.

Kamēr pār cilvēku valda apakšējais pols, viņam darboties liek ārējie priekšmeti, viņš ir no tiem atkarīgs, viņš nav brīvs.

Taču, kad viņš sāk darboties apzināti, izraugoties nevis to, kas ir pievilcīgāks, bet gan to, kas vērtīgāks viņa mērķim, tad viņš salauž atkarības važas, kļūst savas rīcības noteicējs un pats sāk veidot savu likteni.

Kamēr cilvēka griba nav attīstīta, viņš ir iepriekšnolemtības jeb likteņa vergs, viņš spiests liktenīgā kārtā pakļauties paša karmas kopspēkam [12] . taču cilvēka verdzība beidzas, līdzko viņam attīstās apzināta griba, jo griba jebkurā laikā var ienest jaunus lielumus viņa dzīves «vienādojumā». Kamēr gribu vada neapgaismots prāts, tikmēr arī tās mērķi ir pagaidu parādība; bet, kad prāts, aizvien dziļāk uztverdams parādību būtību, atskārst, ka pagaidu parādības mums dotas tikai kā līdzeklis, lai sasniegtu mūžīgo, tad prāta apskaidrotā griba ved uz patiesības piepildījumu un — viņu atbrīvo. Tātad visi tik dažādie ar gribas brīvību un iepriekšno- lemtlbu saistītās grūtās problēmas risinājumi ir pareizi, katrs savā vietā. Nenovēršamais liktenis tur verdzībā visus, kas neparāda apzinātu gribu, relativa brīvība ir tam, kas attīstījis savu gribu līdz zināmai pakāpei, un, beidzot, īsta brīvība tam, kurš iepazinis patiesību un savu gribu attīstījis līdz pilnībai.

Tagad mums sāk iezīmēties ceļš uz iekšēju brīvību, kura padarīs cilvēku neatkarīgu no karmas važam. «Patiesības izzināšana», saskaņā ar Austrumu Gudrību, nozīmē apzināšanos, ka pastāv cilvēka dievišķā iedaba un visas izpaustās Dzives vienotība, Dzīves, kas caur sevi izteic Dieva Dzīvi. Dieva griba ir pausta karmas likumā. Cilvēka evolūcijas mērķis ir pilnīga cilvēka dievišķīgo īpašību īstenošana, kas viņu novedīs pie viņa gribas pilnīgas sakritības ar Dieva Gribu. Kad cilvēks panāks šo vienotību sevī, viņa pestīšanas stunda būs klāt. Tāds ir visu cilvēces lielo Skolotāju secinājums. Tātad patiesības izzināšanā un gribas izkopšanā slēpjas tas spēks, kas var cilvēku atbrīvot no karmas varas.

Zinot, cik negrozāmi ir likumi, kas valda pār pasauli, rodas nepieciešamība mūsu pašu darbību saskaņot ar šiem likumiem, citiem vārdiem sakot — ar Dieva Gribu. Līdztekus sākam apzināties, ka darbība ir nepieciešama, taču tāda darbība, kas ved nevis uz nošķiršanos, bet gan uz kopību. Tāda darbība nav savienojama ar egoismu. Egoisms bija nepieciešams, kamēr mēs dzīvojām tumsībā, nezinājām un neizpratām dzīves jēgu, bet ar laiku tas pārtop ļaunumā, kļūst par traucēkli mūsu dievišķīgās būtības attīstībai.

Tātad mūsu darbībai jābūt nesavtīgai, bez egoisma un bez tiekšanās pēc tās augļiem; šis nesavtīgums prasa, lai cilvēks, kas vēlas sevi atpestīt, sadedzinātu savu karmu, — tā nav morāles prasība, bet gan nepieciešamība, kas obligāta un jau pierādīta.

Bet ka lai savieno atteikšanos un vēlēšanās trūkumu ar darbību, kas nepieciešama izaugsmei?

Uz šo mērķi ved divi ceļi, kā apgalvo indiešu mistiķi: «Gudrības ceļš» mazākumam un «Reliģisko Jūtu ceļš» visiem pārējiem. Pirmajā ceļā Gudrais panāk atteikšanos, savu egoismu iznīdējot ar lielu iedziļināšanos dzīves jēgā; otrajā ceļā atteikšanos panāk, pateicoties mīlestībai uz personificētu Ideālu, kurā jau parādījies viss Dievcilvēka iedabas dievišķais skaistums. Abi ceļi vienlīdz ved uz mērķi.

Pašaizliedzīga darbība, kurā nav rūpju par sevi, ļauj cilvēkam iekšēji augt, nesav- tīgums šķīstī viņa sirdi: tā tiek izpildīti abi taisnas dzīves noteikumi — darbība un vēlēšanos trūkums, kas likās nesavienojami.

Nesavtīga darbošanās, mūsu personiskās intereses aizstājot ar kopīgajām, pamazām mūs novedīs pie mūsu Es identificēšanas ar visiem un — pie atbrīvošanās.

Lielu palīdzību gan vienā, gan otrā ceļā sniedz karmas likuma pareiza izpratne. Tas, kurš zina likumu, nerunās par «labu vai ļaunu likteni»; viņš zina — karma pauž darbībā izteiktu Dieva Gribu, un tāpēc nedz vairīties, nedz baidīties no tās nevajag. Ja karma liek ciest sāpes un panest ciešanas, cilvēku, kas izprot tās labvēlīgo jēgu, nenomāks šīs ciešanas, viņš panesīs tas mierīgi un pacietīgi, viņš zina, ka piepildās taisnības likums, kurš prasa, lai tiktu dzēsts mazākais ļaunums, ko viņš pats ir nodarījis varbūt pavisam necilai būtnei, un zina, ka, no otras puses, neviens no viņa labajiem pūliņiem neies zudībā.

Attīrīšanās no egoisma sanskrita valodā saucas Karma Joga, no vārdiem karma — darbība un yoga — vienotība. Tas ved uz sirds šķīstīšanu, vienalga, vai cilvēks iet pa «Gudrības ceļu» vai pa «Reliģisko Jūtu ceļu», un prasa, lai cilvēks mīļuprāt izpildītu savu pienākumu, kurā izpaužas viņa karma. Tāda mierīga un pazemīga sava pienākuma pildīšana, kas izteic sevi nesavtīgā darbībā, ir vienīgā laimes atslēga zemes virsū. Tā nomierina un stiprina mūsu garu, aizgaina vislielāko no visiem satraukumiem: domu par sevi. Tikai rāmam garam atklājas patiesība. Tā atspoguļojas viņa dvēseles dzīlēs, tāpat kā debesis atspoguļojas klusa kalnu ezera dzidrajos ūdeņos.

SATURA RADĪTĀJS

Cēloņu un seku likums, kas izskaidro cilvēka likteni (karma)

Karma jeb Cēloņu un seku likums …. 42

IDoma veido cilvēka raksturu………………….. 49

II. Vēlēšanās saista cilvēku ar vēlēšanās objektu 53

III.  Cilvēka rīcība nosaka viņa nākamās iemiesošanās ārējos apstāk|us 56

Nobriedusi karma…………………………………. 61

Neizpaustā karma……………………………..

Topošā karma……………………………………… 66

Cilvēks — viņaredzamais unneredzamaissastāvs

Cēloņu un sekulikums,kas izskaidrocilvēka likteni(karma)

Parakstīta iespiešanai 06.03.95. Formāts 70x90/32. Apgāds «Vieda», LV-1018, Rīgā, Elijas ielā 17. Reģistrācijas apliecība Nr. 2-0001. Iespiesta SIA «Rubuls & Co» tipogrāfijā, Rīgā, Pāles ielā 14/2. Pas. Nr. 167.

PASKAIDROJUMI

[1] okultā ķīmija izšķir četrus ētera veidus: gaismas, siltuma, ķīmisko un vitālo.

[1] Nav jāaizmirst, ka ari astrālā matērija pēc sava sastāva ir dažāda, tāpat kā fiziskā. Okultistam pazīstami septiņi astrālās matērijas stāvokļi.

[1] Izdalījumi.

[2] te jāpiebilst, ka okultists ar savu gribasspēku var apturēt prānas aizplūšanu pa minētajiem paralēlo staru galiem un izveidot it kā necaurlaidīgu vairogu pret lipīgiem mikrobiem, bet, ja spriegums vel stiprāks, arī pret astrālām ietekmēm.

[3] cilvēka augstākā, nemirstīgā apziņa.

[4] gudrība ir divdabīga sākotne, tā sastāv no zināšanām un mīlestības.

[5] kā tas norādīts ezoteriskajas mācībās, šī saplūde notika trešās — Lemūrijas — rases vidusposmā. Divas pirmās rases kalpoja vienīgi fiziskā organisma evolūcijai, lai sagatavotu formu, kas varētu uzņemt Monādi.

35

[6] indiešu reliģiskā filozofija māca, ka Visums ir saprātīga darbība, kurai ir viens Pirmavots (Parabrah- mans). Kosmiskā darbība izpaužas dažādas jaudas un ātruma kustībā-, par kustības pārvaditāju kalpo pasaules matērija (Mūlaprākriti), kas pieejama nepilnīgajiem mūsu apziņas ieročiem tikai tās blīvākajos un rupjākajos savienojumos. Ārpus mūsu apziņas lauka — visos virzienos — rit nemitīga mums neredzama dzīve; akmens dzīve paliek mums nepamanīta tāpēc, ka tās izpausmes pārāk lēnas mūsu uztverei, neredzamo pasauļu dzīve — tāpēc, ka šo pasauļu izpausmes pārlieku smalkas un ātras mūsu nepilnīgajiem apziņas ieročiem.

[6] Hitopadeša.

[6] Cāndogjaupanišada, III, XIV, I.

[7] «purušai (cilvēka iekšējai būtībai) ir vēlmju iedaba; kādas ir viņa vēlmes, tāds arī viņa nodoms; kāds viņa nodoms, tāda ir viņa darbība; kāda ir viņa darbiba, tāds arī apbalvojums… Tas, kurš saistīts (pie dzimšanas un nāves rata), darbojoties iegūst objektu, ar kuru saistīta viņa dvēsele — kā cēlonis. Kad radušās pēdējās cilvēka darbošanās sekas (debesīs), viņš savas darbošanās rezultātā no viņpasaules atkal ierodas šajā pasaulē. Tas, kurš vēlas (pāriet no vienas pasaules otrā) . .. Kad visas vēlmes, kas mitušas sirdī, zudušas uz visiem laikiem, mirstīgais kļūst nemirstīgs.» (Brihādāranjakaupanišada, IV, IV, 5-7.)

51

[8] Brihādāranjakaupanišada, IV, IV, 5—7. 54

[9] seno austrumu psiholoģija skaidri nošķir cilvēka nemirstīgo individualitāti no viņa mirstīgās personības. Viss personiskais nomirst līdz ar cilvēku, bet viss personisko pārdzīvojumu rezultāts saglabājas nemirstīgajā individualitātē un sastāda tās nepārejošo satvaru. Ar to izskaidrojama arī cilvēka paplašinātā apziņa (transā), kad doma atbrīvojas un sāk darboties ārpus fizisko smadzeņu ierobežojumiem. «Sēja pats cilvēks» nozīmē viņa nemirstīgo individualitāti, nevis pagaidu personu.

[10] mahābhārala.

67

[11] pravritti marga.

[12] cilvēka liktenis ir it kā visu to spēku, kurus viņš radījis pagātnē un kurus viņš rada tagadnē, kop- spēks. Ja viņš neparādīs apzinātu gribu, viņa dzīve nenovēršami tiks pakļauta šim kopspēkam.

Content

Bērzkalne Inese Cēloņu un seku likums kas izskaidro cilvēka likteni (Karma)

CĒLOŅU UN SEKU LIKUMS, KAS IZSKAIDRO CILVĒKA LIKTENI (KARMA)

KARMA JEB CĒLOŅU UN SEKU LIKUMS

PASKAIDROJUMI