Sentdžona Patrīcija

Ceturtās sveces noslēpums

Patrīcija Sentdžona

Ceturtās sveces noslēpums

Saturs

CETURTĀS SVECES NOSLĒPUMS

Pirmā svece 7

Otrā svece 12

Trešā svece 18

Dāvana 24

Bērniņš 30

Kad iedegās visas sveces 34

MĒTELIS

Rīts 38

Pusdiena 44

Pēcpusdiena 51

Vakars 60

VIESIS

Apciemojums 71

Dārgakmens 78

Bērns

CETURTĀS SVECES NOSLĒPUMS

.

PIRMĀ SVECE

Vēl bija agrs rīts, Āiša stāvēja uz savas mājiņas sliekšņa un lūkojās, kā pār jūru aust skaidra ziemas diena. Gaiss bi ja salts, bet ļoti, ļoti dzidrs — tik dzidrs, ka meitene pat saskatīja Gibraltāra klinti, kas zvilnēja pie zemesraga kā vecs lauva. Lecošā saule klāja pāri ūdenim sudrabotu celiņu, tā ka Āišai likās: varētu pa to pārskriet pāri pie klints un uzlēkt tai mugurā. Tad viņas skatiens pamazām slīdēja uz mājas pusi— garām zvejas laivu baltajām burām un ostas dzirkstošajiem ūdeņiem, garām augstajām ēkām, kas pacēlās piejūras līča, un apstājās pie kāda nama pilsētas vidū, kur četras reizes nedēļā viņas māte gāja strādāt.

Āiša bija bezgala daudz dzirdējusi par šo māju un gandrīz vai lāgā negribējās ticēt, ka viņa nekad nav sastapusi gaišmataino meiteni, kas tur dzīvoja un kurai bija dīvains, nedzirdēts vārds. Āiša tik daudz zināja par viņu! Zināja, tieši cikos tā no rīta ceļas, ko ēd brokastīs un kādā krāsā ir tās daudzie tērpi. Viņa zināja, ka šī burvīgā mazulīte ik dienas kopā ar aukli iet uz skolu un atgriežas pēcpusdienas stundā, kad pienācis lūgšanas laiks, bet tad rotaļājas saulainā istabā, kas ir pilna ar grāmatām un spēļlietām. Par to gandrīz katru dienu stāstīja Āišas māte, un Āišai nekad, nekad neapnika klausīties.

Tāpēc, ja Āiša nemīcīja mīklu, neslaucīja grīdu, nenesa no akas ūdeni, neķerstīja kazu, nemala miltus, nemazgāja drānas vai neuzraudzīja mazos, lai tie nepastrādā nedarbus, viņa labprāt stāvēja uz sliekšņa un vērās uz balto māju tālu projām pilsētā un sapņoja par mazo meitenīti. Bet tieši šajā gadalaikā nams skaidri nebija saskatāms, jo dārza galā ziedēja mimozas koks, kas daļēji to apslēpa. Taču tik un tā pa saules staru skūpstīto, trīsošo, zeltaino zaru starpu varēja saredzēt baltās sienas.

—Āiša, — māte ierunājās tik rāmi, it kā sacītu kaut ko pavisam parastu, — šodien tev vajadzētu nākt man palīgā, lai Safija uzmana mazos: kā ies, tā ies. Ir svētdiena, un svētdienās viņiem ierodas ciemiņi un daudz kas kārtojams, un jāmazgā tāds lērums šķīvju, ka es nekādi netieku galā; nudien nesaprotu, kāpēc viņi nevar ēst visu no viena šķīvja tāpat kā mēs, nevis katrs smērēt trīs šķīvjus, lai mums darba ir līdz acīm!

Āiša zibenīgi apsviedās apkārt. Vaigi kvēloja, acis sprikstēja, un sirds trizuļoja zeltainā priekā līdzīgi mimozas zaram.

Mēnešiem ilgi viņa bija dīkusi, lūgdamās mātei, lai tā ņem viņu līdzi, bet māte vienādi bija atteikusi: — Nē, tev jāpalick un jāpieskata mazie.

Nu viņa nebija pat piesolījusies, bet viss piepildījās pats no sevis! Mēma aiz laimes, meitene pieskrēja pie spaiņa un ņēmās berzt seju un rokas, līdz tās gluži vai spīdēja, noglauda melnos matus un aptina ap tiem tīru dvieli. Kaut jel varētu apvilkt arī tīru kokvilnas kleitu, bet tādas diemžēl nebija.

Saposusies viņa palēkāja vispirms uz vienas kājas, tad uz otras, kamēr māte nodeva pēdējos rīkojumus nabaga mazajai Safijai, kas savos septiņos gados izskatījās pēc galīga sīkuļa.

—... un pielūko, lai pastarītis neieveļas akā, — sacīja māte, — un lai kaza neizlien caur žogu ārā, un lai kaķis neizlok pienu.

— Nāc, māt, mēs nokavēsim, — izsaucās Āiša un dancodama devās lejā pa kalnu, aizķerot vēja šūpotos mimozas zarus, tā ka ziedputekšņi nopūderēja degunu. Viņa, protams, negrib, lai mazulītis ieveltos akā, turpretī kaza un kaķis var darīt, ko grib. Šodien viss ir vienaldzīgs: Āiša iet uz pasaku zemi. Māte noķēra skuķēnu un sadeva pa ausīm: kā gan deviņus gadus vecs bērns var uzvesties kā gatavais mežonēns! Āiša sodu pārāk neņēma pie sirds, jo reta bija tā diena, kad māte nesadeva pa ausīm, taču viņa to nekad nedarīja sāpīgi. Meitene tikai izlocījās un teciņus jautri joņoja tālāk pāri līdzenumam, kur ganījās ēzelīši un vasarā liesmoja irbulenes, pretī baltajam ceļam, kas aizlocījās starp eikaliptiem. Ieplakā, kas šķīra divus kalnus vienu no otra, pavērās sudrabaini spīguļojošā zilā jūra, un arvien tuvāk skanēja pilsētas satraucošie trokšņi.

Viņas izgāja cauri savam kvartālam un nokļuva platajā bulvārī ar lielajiem veikaliem: kā jau svētdienā, tie visi bija slēgti. Baltais nams, kur mita mazā meitenīte, slējās bulvāra viņā galā, un uz to veda baltas marmora kāpnes. Āišu pēkšņi sagrāba bailes, un viņa spēji palēnināja soli.

Māte pieklauvēja pie parādes durvīm, tās atvēra cita kalpone, un Āiša pukstošu sirdi pārkāpa savas sapņu pils slieksni. Viņa jutās drusku vīlusies: te bija tikai patumša priekštelpa ar kāpnēm uz otro stāvu; viņa paspēja tikai uzmest skatienu, kad nākamajā brīdī kāds jau iestūma viņu virtuvē un bez liekas kavēšanās lika izberzt grīdu.

Tomēr īstenībā viņa nemaz nejutās vīlusies, kaut arī virtuve bija plaša, tātad grīdas laukums, ko berzt, — liels', virēja Fatima gauži nikna un brokastīs tādu kriksīti vien iedeva. Āiša taču patiesībā nemaz nedrīkstēja te būt. Tomēr kāpnes meitēns bija redzējis, un to augšgalā mita zeltmatainā būtne, un kādu dienu Āiša uz pirkstgaliem klusiņām uzzagsies augšā un skaistuli ieraudzīs, un viņas abas viena otrai bikli uzsmaidīs — galu galā viņas taču ir mazas meitenes. Āiša piemirsa sabukņīto muguru un kā apburta lūkojās uz spaini, līdz Fatima atsauca mazo īstenībā, uzkliegdama, ka neesot ko slaistīties.

Ziemas diena aizritēja ātri. Āiša slaucīja šķīvjus, drebošu sirdi klausīdamās Fatimas brēkšanā par drausmīgajiem sodiem, kas knīpu gaidot, ja viņa kādu trauku saplēsīšot. Pēc tam viņa berza pannas, iztukšoja atkritumu spaiņus, izberza pieliekamo — un tad jau arī sabiezēja krēsla, bulvāros iedegās laternas, un kuģu gaismekļi meta viļņainu atspīdumu tumšsarkanajos ostas ūdeņos.

Pabeigusi darbu, Āiša, viena pati stāvēdama virtuvē, izstaipīja nogurušos kaulus un ieklausījās. Māte slaucīja sētas puses pagalmu, un Fatima pie pavarda saldi snauda. Tātad Āiša ir viena. Viņa iztipināja pa durvīm priekštelpā un, cieši sažņaugusi rokas un pacēlusi galvu, lūkojās uz kāpņu augšgalu.

Tās bija garas kāpnes, bet augšā vīdēja puspievērtas durvis, pa kurām gaisma krita hallē. Tā bija maiga, draudzīga, aicinoša gaisma, un Āiša negaidīti aizmirsa, ka jābaidās. Basās kājeles steidzīgi uzdipināja augšā, un acis ielūrēja istabā.

Pie galda stāvēja maza zeltmatīte. Uz tā, savīts no mūžzaļiem augiem, bija uzlikts vainadziņš ar četrām baltām svecēm. Trīs nebi ja aizdegtas, bet ceturtā spoži liesmoja un atspulgojās mazās meitenes acīs, kas atgādināja zvaigznes.

Tas bija skaistākais skats, ko Āiša savā mūžā bija redzējusi. īsu mirkli viņa stāvēja, elpu aizturējusi, un nekustīgi vērās šai ainā, tad virtuvē atskanēja mātes balss, kas viņu sauca. Meitene noskrēja lejā tikpat zibenīgi un klusi, kā bija uzskrējusi, un, padevīgi gaidīdama, sastinga gaiteni.

Mātei nav ne jausmas, ka viņa bijusi pasaku zemē! Viņa domā, ka Āiša visu laiku dirnējusi gaiteni. Tā nu viņas abas kopā atstāja māju un soļoja pa apgaismoto bulvāri. Māte kurnēja par vēlo laiku, mazā meitene domās kavējās pie baltās sveces spožās liesmas, kas itin kā atmirdzēja visās ielu laternās, un pie mazās gaišmates acu zvaigznēm, kas arī bija atspulgojušas tās gaismu.

OTRĀ SVECE

Nedēļa aizskrēja ātri, un Āiša mazgāja, berza un, kā parasti, pestīja ārā mazulīti no visādām ķezām, tomēr šoreiz dzīve šķita pilnīgi citāda. Vientuļā, baltā svece, kas bija degusi mūžzaļo augu vainagā, lēja gaismu pār katru nomoda stundu un plaiksnījās pat sapņos.

Svarīgi bija, vai viņai ļaus iet līdzi vēlreiz. Safijas valdīšanas laiks svētdien nebija izrādlj ies pārāk veiksmīgs. Kaza bija apēdusi pirmdienas pusdienu porciju, un mazulītis, aizķēries aiz kaķa, pārkritis tam pāri un saskrāpējis degunu. Patiesībā jau tā gan nebija Safijas vaina — tāds nelaimes gadījums varētu būt noticis ar jebkuru citu, tomēr slkuļa sarkanais deguns ik mīļu bridi atgādināja mātei, ka Safija īstenībā vēl neder šim uzdevumam. Piektdien Āiša viegli nopūderēja knauķa degunu ar miltiem un cerēja, ka māte to piemirsīs.

Viņa nepiemirsa vis. Gluži otrādi, viņa cauru sestdienu gremzās un īgņojās, un Āišas liktenis palika gaisā karājamies. Bet svētdienas rītā lija, un lietus nozīmēja netīras grīdas un gaiteņus, kas jāmazgā vairākas reizes dienā. Āišas mātei sāpēja galva, un viņa nolēma atstāt mazuli Safijas ziņā — kas būs, būs.

— Nāc, Aiša, — viņa dusmīgi uzsauca, ietīdamās <avā platajā baltas kokvilnas apmetni, kas sniedzās līdz )apēžiem. — Vai nu tev tas patīk, vai ne, šodien tu atkal īāksi palīgos, un, ja tu, Safij, kārtīgi nepieskatīsi mazo, ad dabūsi pamatīgas sukas!

Safija vienā mierā pamāja ar galvu un gremoja tālāk brokastis. Mātes “riešana” bija krietni bargāka par viņas ‘kodieniem”, un neskaitāmās apsolītās sukas bērni pie-Izīvoja reti. Ja viņa patiešām paķēra stibu, vajadzēja /ienīgi izlocīties un žigli izskriet nelielā “pastaigā” pa lārzu: pēc piecām minūtēm māte bija visu aizmirsusi.

— Jā, māt, iešu tev palīgos, — Āiša paklausīgi atbal-;oja, un abas kopā, šļakstot ūdeni, viņas devās pa slideno īogāzi un pāri dubļainajai ielejai. Ceļš atkal veda uz )ilsētu, pēc tam augšup pa marmora kāpnēm un iekšā pa šarādes durvīm. Un Āiša atkal berza lielo, plašo virtuvi, tiz bailēm gandrīz neelpodama slaucīja traukus un klau-iījās Fatimas briesmīgajos draudos, kas notikšot, ja skumis kaut ko saplēsīšot. Taisnību sakot, diena aizritēja tieši āpat kā iepriekšējā svētdiena, līdz pienāca pēdējā pus-itunda pirms mājās iešanas. Tad sākās Āišas piedzlvoju-ni. No ēdamistabas bija nonesta lejā paplāte ar smalki ievotām porcelāna tasītēm; niknā Fatima, stāvēdama pie zlietnes, tās mazgāja un deva Āišai slaucīt. Māte bija lozudusi pagalmā, kas jau tinās krēslā. Meitene jutās )ezgala piekususi, un gurdās domas visu laiku klīda lugšup pa kāpnēm uz istabu ar degošo sveci. Nomoda ;apnī sveces liesma viegli plīvoja, apņemdama mazo ar )mulīgu siltumu. Miegs mācās virsū kā mākonis.

Tanks! Rievotā tasīte bija izslīdējusi no rokas un saplīsusi sīkās drumslās, kas nu gulēja uz akmens grīdas.

Aizskrēja mulss izbaiļu mirklis, un tad Āiša sajuta nežēlīgu pļauku. Negantā Fatima aiz dusmām bļāva un atvēzēja spēcīgo, sarkano roku, lai cirstu meitenei vēlreiz.

— Mazā draņķ a neliete,—viņa auroja, — kundze pat nenojauš, ka tu te esi! Es jau nu par šito neatbildēšu, lai tiek tavai mātei.

Roka šāvās lejup, bet Āiša izvairījās un līdzīgi putnēnam izlidoja ārā no virtuves. Aiz bailēm un šausmām acīs satumsa. Šajā lielajā, saltajā, naidīgajā mājā ir tikai viena vieta, kur viņa varēs justies droša. Jāmeklē patvērums tur, kur deg mazā, spožā liesmiņa. Tur viņu noteikti nepanāks ne dusmas, ne briesmas.

Āiša izgaisa gaiteņa mijkrēsli, un Fatima, kuras negantais sitiens grēcinieces vietā ķēra galdu, bridi aiz sāpēm nespēja steigties tai pakaļ. Tad viņa — gan ļodzīgām kājām — uzsāka vajāšanu, bet, tā kā parādes durvis bija vaļā, nosprieda, ka skuķe izmukusi uz ielas, un, šņākdama aiz niknuma, atgriezās virtuvē.

Āiša drāzās taisnā ceļā uz kāpnēm. Tikai reizi viņa palūkojās augšup un asaru pilnām acīm ieraudzīja atvērto durvju gaismas plankumu, kas aicināja pie sevis. Viņa lēca pāri pakāpieniem, kā izbiedēts trusēns lec uz alu, ieskrēja bērnistabā, aizcirta aiz sevis durvis un elsodama un trīcēdama nokrita zemē pie mazās meitenes kājām.

Mazā, kuras vārds bija Petra-, pārsteigumā, platām acīm vērās ienācējā. Viņa bija mīlīga meitenīte un, ieraudzījusi otru tādu pašu kā sevi tik nelaimīgu, nespēja palikt vienaldzīga. Gribējās pajautāt, kas noticis, — diemžēl to nevarēja, jo abas runāja dažādās valodās.

Tomēr varbūt varētu svešinieci papūlēties nomierināt, parādot skaisto darinājumu, ko Petra nupat bija pabeigusi, tāpēc viņa ņēmās bikstīt Āišas plecu, līdz meitene pacēla acis, un, kad tas bija noticis, skaļais brēciens spēji noklusa, kliedzēja dziļi ievilka elpu un kā apburta nekus-līgi vērās ainā, kas bija redzama turpat netālu.

Uz galda atradās savīts mūžzaļo augu vainags ar četrām baltām svecēm. Divas nebija aizdedzinātas, bet otras divas dega spoži un gaiši un atspulgojās Petras laimīgajās un Āišas asaru pilnajās acīs.

Šonedēļ divas sveces. Pagājušajā nedēļā bija liesmojusi tikai viena! Petra smaidīdama rādīja uz abām ar pirkstu, it kā tās paustu kādu brīnišķīgu noslēpumu — miera un maiguma pilnu, klusu noslēpumu, kas atradās tālu, tālu no bargās Fatimas un aukstās, naidīgās virtuves. Āišas sirdi pēkšņi apņēma siltums, tajā uzradās drosme, viņa savukārt uzsmaidīja gaišmatainajai meitenei un pievirzījās tai tuvāk, līdz netīrie, noskrandušie svārķeļi skāra Petras svētku tērpa skaistās, baltās ieloces. Tomēr ne viena, ne otra nepievērsa tam uzmanību.

Negaidot Āišas galvā sadrūzmējās neskaitāmi jautājumi un viņai ļoti gribējās izteikt tos skaļi, bet, tā kā viņa to nemācēja, acīs atkal ieriesās valgme. Kāpēc iepriekšējā nedēļā bija degusi viena svece, turpretī šonedēļ deg divas, un kad iededzinās trešo un ceturto, un kas notiks, ja liesmos visas? Rādīdama uz divām neiedegtajām svecēm, viņa pamāja, lai Petra pielaiž deglim uguni.

Taču Petra sparīgi purināja matu cirtas. Acīmredzot par kaut ko tādu nebija ko domāt. Likās, ka tāda iedoma viņu gluži vai satrauc.

Taču, abām meitenēm — mazajai, bagātajai princesei un noskrandušajai kalponītei — garā vienotām jaukas kopības apziņā stāvot pie galda, apakšā, gaiteni, atskanēja soļi un baismīgs troksnis no ārpuses iespiedās istabā, sagraudams gaišo miera un drošības sienu, ko ap Āišu it kā bija uzcēlusi sveču gaisma. Vienā acumirklī viņa pēkšņi apjauta, ka nebūt neatrodas drošībā, ka ir maza, nekaunīga robežpārkāpēja, kas ielauzusies tur, kur nedrīkst rādīties. Acis viņai iepletās šausmās, viņa zibenīgi metās uz durvīm un tad lidoja lejā pa tumšajām kāpnēm tikpat klusi, cik klusi bija uzskrējusi augšā.

Tomēr Petra, ne soli neatpalikdama, laidās nopakaļ. Viņa bija ļoti vientuļa meitenīte bez brāļiem un māsām, iespundēta milzīgi plašajā bērnistabā. Un spožacainās, pinkainās svešinieces negaidītā izniršana no tumsas sveču gaismas brīnumainajā lokā (turklāt ienācēja likās saprotam, cik lielisks notikums ir otrās sveces aizdegšana) likās tikpat dēkains piedzīvojums kā tie, ko apraksta stāstu grāmatās. Nedrīkst ļaut viņai pazust kā nebijušai. Bija kāda valoda, kurā nedaudzi vārdi, iespējams, būs saprotami abām, tā bija spāņu valoda, un Petra šo to no tās bija iemācījusies skolā; viņa pieskrēja pie kāpnēm un klusi uzsauca ātri gaistošajam stāvam nopakaļ: — Venga —Domingo otro! (Atnāc atkal — nākamsvētdien!)

Tad viņa vēl īstajā bridi atdrāzās atpakaļ un, mazliet aizelsusies, liekuļotā kautrībā nostājās pie galda. Ar ogļu spaini rokā iekurt kaminu ienāca Zora, bernumeita, lāga sieviete, kas kaut cik mācēja Petras valodu.

Tomēr, soļodama pa gaiteni, viņa nebija ieraudzījusi kāpnēs skrejošo ēnu un nenojauta arī Petras noslēpumu. Savukārt Āišas māte, šļūkādama pa bulvāri mājup, apraudāja sasisto tasi, arī neko nezinādama par noslēpumu. Tas bija cieši ieslēgts abu mazo meiteņu sirdīs.

Āiša prata runāt spāniski gluži labi. Viņa to bija iemācījusies no čigānu bērneļiem, kas dzīvoja bambuku aizžogā tieši zem viņu būdas. Viņa bija dzirdējusi aicinājumu un pilnīgi to sapratusi.

Un tonedēļ mimozkoku šalkoņā viņa saklausīja trīs vārdus — trīs vārdus, kas dedzīgā, klusā čukstā atskanēja no augšienes, no baltās svētnīcas ar divu sveču gaismu:

— Atnāc atkal — nākamsvētdien!

TREŠĀ SVECE

Svētdiena tuvojās galam, un bulvāris mirdzēja pirmssvētku ugunis. Palikusi bija tikai viena svētdiena līdz Ziemassvētkiem, un veikalu lielie skatlogi izskatījās brīnumjauki. Tovakar saulrieta stundā Petra ar savu māti iededza trešo Adventes sveci.

— Un, — Petra sacīja, — kad es aizdegšu ceturto, būs pienācis laiks pakārt zeķi!

Māte iesmējās, noskūpstīja meitu un teica, lai nu tagad ejot rotaļāties, jo svētdienas vakaros Petras māte allaž devās viesos un ari tagad steidzās projām. Petra kā ilgodamās pieglaudās viņai un kādu brīdi tā ari pastāvēja, klāt piekļāvusies. Viņai patika sajust atlasa tērpa glaudenumu, kažokādu apmetņa mīksto spalvu un vaigu saldo smaržu. Kaut jel māte nebūtu tik daiļa un apbrīnota, tad viņai nevajadzētu apmeklēt tik daudz viesību! Tad atliktu laiks atnākt uz bērnistabu un, stāvot trīs Ziemassvētku sveču skaistajā, baltajā gaismas lokā, pačukstēt par brīnumainajiem Ziemassvētku noslēpumiem. Tagad turpretī mašīna jau gaida pie durvīm un māte, volāniem greznotajiem svārkiem jauki čaukstot, aiziet pa gaiteni. Petra izdvesa vieglu nopūtu un, paņēmusi rokā zaļo vainagu, viena devās .mgšup pa kāpnēm.

Tomēr šovakar viņa patiesībā pārāk neskuma par mātes aiziešanu, jo, bez šaubām, atnāks jocīgā meitenī-le, un Zora runās ar meiteni viņas pašas valodā un pastāstīs visu par svecēm, un viņa, Petra, parādīs savas sagatavotās Ziemassvētku dāvanas, kas, ietītas īpašā papīrā, bija noglabātas atvilktnē. Viņa novietoja sirdij dārgo gaismu uz galda un devās meklēt Zoru ar ogļu spaini.

— Zora,—viņa iesāka vispieglaimīgākajā tonī. — Es gribētu, lai tu šovakar paliktu kopā ar mani. Man ir kāds noslēpums, un tev man jāpalīdz.

Zorai nebija ne jausmas, kas ir noslēpums, taču viņa allaž bija gatava palīdzēt savai dievinātajai Petrai, tāpēc iecietīgi pasmaidīja, nolika ogļu spaini uz grīdas un apsēdās pie kamīna, lai uzzinātu, ko īsti no viņas sagaida. Par Petru nekad neko nevarēja zināt. Viņai dažreiz ienāca prātā visdīvainākās iedomas.

— Pie manis atnāks kāda maza meitene, — Petra svarīgi skaidroja, — un viņa māk runāt tikai savā valodā. Es gribu, lai tu viņai pateiktu, ko es sacīšu tev, un vēl es gribu parādīt viņai arī savas Ziemassvētku dāvanas.

Tas skanēja pietiekami nevainīgi. Zora jūsmīgi pasmaidīja un pamāja ar galvu. Viņa nodomāja, ka droši vien tā būs kāda maza skolas biedrene, bagāta marokāņa meita, kuru māte atvedīs paciemoties.

Tomēr tieši tai brīdi atskanēja kluss troksnītis un kustība. Smaids Zoras sejā apdzisa, un tā vietā iegūla vislielākā sašutuma izteiksme, jo durvju spraugā parādījās sapinkota galviņa, aptīta ar ļoti netīru dvieli, un pāris spožu, bažīgu actiņu mazā, melnīgsnējā sejā. Spožās ačeles Zora sākumā neredzēja. Tās kā apburtas lūkojās trijās svecēs, kas dega uz galda, un mute pavērās izbrīnā.

— Te viņa ir! — Petra priecīgi iesaucās un piesteidzās pie durvīm. Par tādu biedreni gan būtu vajadzējis kaunēties, bet viņa to ievilka istabā un aizcirta aiz viņas durvis.

— Es zināju, ka tu atnāksi, — viņa sacīja Āišai.

— Redzi, es aizdedzināju trešo sveci!

Āiša nesaprata vārdus, bet jutās laimīga, ka meitene viņu tik silti uzņēmusi. Kādu mirkli viņas seja kvēloja mīlestībā un līksmē. Tad tajā pēkšņi pavīdēja izmisīgas bailes, jo Āiša bija ieraudzījusi Zoru un tās seja nebūt nepauda labvēlību. Āiša pagriezās un paspēra soli uz durvju pusi, taču Petra aizšķērsoja meitenei ceļu un apskāva viņu kā spīlēs.

— Tu nedrīksti skriet projām! — viņa valdonīgi uzsauca. — Es pastāstīšu tev visu par manām svecēm. Zora, tev jāatstāsta meitenei viss, ko es sacīšu, arābu valodā, lai viņa saprot.

Zora pašūpoja galvu, kā palīgu meklēdams. Viņa pazina Āišu — tā bija noskretusī skuķe, kas svētdien berza pieliekamo. Kā tas nekaunīgais, mazais radījums nokļuvis bērnistabā, to nu nekādi nevarēja saprast — vismaz Zora bija pilnīgi pārliecināta, ka Petras māte būs briesmīgi dusmīga.

— Tavai mātei tas nepatiktu, — lauzītā valodā runāja Zora. — Tu zini, ka nepatiktu.

— Māte aizgājusi viesos, — nepacietīgi attrauca Pet-ra. — Nerunā muļķības, Zora. Dari, ko es tev saku. Šī mazā meitene ir mana draudzene. Pasaki viņai, ka es iededzu vienu sveci ik nedēļu svētdienas vakarā mēnesi pirms Jēzus Bērniņa atnākšanas. Saki viņai, ka nākamnedēļ Viņš atnāks. Saki, lai viņa tad noteikti ierodas paskatīties, jo svētdien es iedegšu visas četras sveces un pakāršu savu zeķi — un tad būs Ziemassvētki.

Zora nopūtās, bet nosprieda, ka labākais, ko var darīt, lai tiktu vaļā no nelūgtās, mazās ciemenes, ir rīkoties, kā Petra liek. Tā nu viņa atkārtoja kā papagail is pirmos divus teikumus arābiski, bet ar pārējo ļāvās izdarīties zināmā daiļrunīgā brīvībā.

— Viņa saka, — Zora paskaidroja, — ka pirms Jēzus Bērna atnākšanas katru nedēļu iededz pa vienai svecei un ka nākamnedēļ ir Viņa atnākšanas svētki, un tad viņa iedegs visas... bet, kā tev šķiet, es gan nezinu, ko tu te meklē, mazā palaidniece, un pamēģini tik vēlreiz tikt manos nagos šitanī bērnistabā, tad es tevi aizgādāšu taisnā ceļā uz ķēķi pie Fatimas.

Šaubu mocīta, Āiša bēdīgi viņā noskatījās. Trīs sveces dega tieši tā, kā viņa bija iztēlojusies, bet nez kāpēc viss šķita sabojāts. Baltais gaismas aplis vairs nesniedza tīkamu patvērumu, kur valdītu šķīstība un maigums: istabā atradās kāds, kas Aišu neieredzēja, tāpēc meiteni pārņēma bailes un viņai gribējās skriet projām.

Bet varbūt nevajadzēja to ņemt vērā, jo mazā meitene viņu katrā ziņā ieredzēja un galu galā tieši tā bija šis bērnistabas valdniece. Tagad mazā piepeši saņēma Aišas roku, ievilka viešņu telpas stūrī un attaisīja atvilktni, kas bija pilna ar akmeņozolu lapu greznotā papīrā ietītiem un zelta auklu apsietiem sainīšiem.

— Pasaki viņai, ka tās ir mana dāvanas, Zora, —1 izrīkoja Petra, — dāvanas visiem mājas ļaudīm un visiem maniem onkuļiem un tantēm. Un pasaki: ja viņa nākamsvētdien atkal atnāks, es viņai arī sagatavošu dāvanu.

— Viņa teic, ka šitās esot viņas dāvanas, — Zora tulkoja, — un nu, Dieva dēļ, skrien atpakaļ uz ķēķi un te vairs nenāc, klausi nu!

Dusmīgi viņa nerunāja, jo Āiša bija tāda pati arābu cilts piederīgā kā viņa, taču kā lai nebaidās no rājiena, kas nāks pār viņas galvu, ja Petras bērnistabā kāds ieraudzīs tādu noķepušu, apsmulētu radījumu. Ja vien varētu tikt no tā skuķa vaļā, viņa līdz nākamsvētdienai pastāstītu par to Fatimai. Tā noteikti neļautu tādai nelaimei atkārtoties.

Āiša, pilna bijības, raudzījās uz svecēm, tad paskatījās atkal uz dāvanām, gandrīz vai piemirsusi Zora. Beidzot viņa zināja, kāpēc mazā meitenīte ik nedēļu iededz par vienu sveci vairāk. Tas ir par godu kādam bērnam, kura vārds ir Jēzus un kuram jāatnāk nākamnedēļ, un tad degs visas sveces, un visa istaba būs gaiša un mirdzoša, un Bērniņš smiesies un gavilēs. Agrāk viņa nekad nebija dzirdējusi par Jēzu, jo bija musulmane, taču nešaubījās, ka Tam jābūt ļoti svarīgam Bērniņam, ja Tā atnākšanai par godu dedzina sveces. Un tad vēl tāds lērums dāvanu! Āiša bija pārliecināta, ka tās visas domātas Viņam, un prātoja, kas īsti sainīšos varētu būt — laikam drēbītes, rotaļlietas un maziņas, krāsainas kurpītes. Viņai gribējās redzēt Bērniņu vairāk par visu citu, ko viņa pasaulē redzējusi. Ja vien šī sieviete tik nosodoši neblenztu un galīgi nesabojātu prieku! Āiša pēkšņi no jauna sajuta Zoras klātbūtni un ļāvās bailēm un biklumam. Viņa vēlreiz ar pateicīgu smaidu aši pagriezās pret meiteni, bet tad izskrēja pa durvīm un drāzās lejup pa kāpnēm tikpat klusi un zibenīgi, kā bija atnākusi. Taču, pirms viņa nokļuva lejā, Petras skanīgā balss neatlaidīgi atkārtoja:

— Venga — Domingo otro!

Āišas māte tovakar steidzās laicīgāk nokļūt mājās, taču neparko nespēja aizdabūt meitu projām 110 bulvāra. Āiša klamzāja kā sapnī iegrimusi, placinādama degunu pie katra veikala skatloga, līdz māte viņu galu galā iepliķēja.

Meitene neko daudz par to neuztraucās. Veikalos varēja redzēt tādas brīnišķīgas lietas, un, kaut arī viņai nebija nevienas vienīgas pesetas, gribējās to visu nopirkt Bērniņam. Piemēram, Viņš jauki izskatītos šai maziņajā, sārtajā trušu vilnas dzijas mētelītī, un droši vien Viņam garšotu stiklene, kas atgādina nūjiņu! Āišas sirsniņa, pamodusies jaunai dzīvei, jau dedzīgi bija iemīlējusi Bērnu, un meitene pamazām nonāca pie visai svarīgas domas: viņa arī nesīs Bērniņam dāvanu. Nākamsvētdien viņa uzzagsies augšā istabā, kur degs četras sveces. Viņa tur nepaliks — tikai mirkli palūkosies uz Bērnu, noskūpstīs tā tuklo roķeli un noliks dāvanu pie Viņa jaukajām kājiņām ar saliektajiem, mazajiem pirkstiņiem — un tad apmierināta aizšmauks atpakaļ tumsā.

Paliek tikai jautājums, ko lai Viņam dāvina.

DĀVANA

Nākamajā nedēļā viņa tikpat kā par to vien domāja. Gandrīz katru dienu lija aukstais Ziemeļāfrikas lietus, kas šļācās gāzmām, un bērni čumēja ap māla podu ar degošām oglēm un pūlējās sasildīt roku un kāju stīvos pirksteļus. Kazas un vistas meklēja patvērumu mājas iekšienē un sagādāja neērtības, pīdamās pa kājām. Jumts tecēja, mazulītis kāsēja, čīkstēja un šņaukājās, un ikviens krita visiem citiem uz nerviem. Tā bija ļoti nogurdinoša nedēļa ikkatram — tikai ne Aišai, kas ar savu izklaidību tīri vai laupīja mātei saprātu; turklāt skuķim piemetās nebijis, muļķīgs paradums: sēdēt, siīvi blenžot oglēs, acīmredzot pilnīgi nejūtot jezgu savā apkārtnē.

Oglēs Āiša saskatīja brīnišķīgas ainas: kā viņa pati, sveču gaismas apspīdēta, nometusies ceļos un rokas viņai pilnas ar spožā papīrā ietītām dāvanām, ko viņa noliek pie Bēma kājām, bet tas gavilē un izstiepj rociņas viņai pretī, un no Viņa noslēpumainā kārtā, šķiet, izstaro laime un prieks. Reizēm naktīs, kad viņa gulēja kopā ar Safiju, saritinājusies zem aitādas, Bērns ieslīdēja viņas skavās, piespiedis mazo, spēcīgo augumiņu tai klāt. Turklāt Aiša apzinājās, ka vajag tikai saņemt spēkus un Viņu cieši noturēt — tad nekad vairs nejutīsies vientuļa un nebaidīsies. Bet vienmēr viņa pamodās pelēkā rīta aukstumā, cauri jumta klājumam tecēja lāses un viņai sarūgtinātai nācās secināt, ka rokas ir tukšas — jo galu galā: ko viņa var Bērnam dāvināt?

Neko— viņai nekā nav! Pamazām Aiša aptvēra šo patiesību un nomākta stāvēja uz sliekšņa, stīvi vērdamās uz izpluinīto mimozas koku, kad māte saķēra viņu aiz pleca un pamatīgi sapurināja.

— Tu augu dienu neko citu nedari kā stāvi un blenz,

— saniknotā sieviete kliedza. — Mājās no tevis tikpat maz labuma kā no govs — un mazulis izbārstījis graudus tava deguna priekšā! Marš uz aku, žigli atnes divus spaiņus ūdens un nestāvi visu pēcpusdienu, blenzdama lietū!

Viņa pēdējoreiz pagrūda Āišu, un meitene atradās ārā zem pelēcīgajām strūklām. Aiša nopūtās, paņēma spaini un drebuļodama devās uz aku. Tādā laikā soļot turp bija briesmīgi, bet ko citu gan darīt? Viņa metās skriet, ko kājas nes, lejup pa nogāzi, bet atpakaļ tak skriešus tikt nevarēja. Kalns bija ļoti stāvs, spaiņi smagi kā svins, un nežēlīgais lietus pa pusei aizmigloja acis, bet visļaunākais likās tas, ka viņai nav dāvanas Bērnam. Viņa jutās tik nelaimīga!

Iedama, zemu nokārusi galvu, viņa taisnā ceļā iebum-sījās vecajā, melnajā Msudā, kas arī devās uz aku rūkdama, purpinādama, vaidēdama un trīcēdama. Msuda mita būdā blakus Āišas mājai, un viņas vecumā bija ļoti grūti stiept ūdeni, taču mazdēls — bārenis, kas dzīvoja pie viņas, — bija salauzis roku, un cita neviena, kurš varētu veikt šo darbu, nebija. Msuda traki noskaitās, kad Āiša uzgrūdās viņai, un Āiša grasījās būt tikpat lecīga, kad pēkšņi ieraudzīja, ka vecā sieviete raud: aptinusi ap galvu dvieli, viņa, vārga un nosalusi, nogurumā klusi elsoja.

Sudrabota sveču gaisma un smaidošais Bērniņš, kas izstaroja siltumu, maigumu un mīlestību... un vecā sieviete, kam kājas slīd dubļos un kas aiz noguruma un aukstuma raud. Āiša sajuta spēju žēlumu. Viņa nolika savus spaiņus drošā vietā pie celiņa un izņēma Msudai no rokām viņējos.

— Tu esi laba meitene, — tā sacīja, — es tev iedošu haifu — nupat izcepu.

Āiša stāvēja lietū pavisam nekustīga, lūkodamās uz savu dārgumu, sirdij pēkšņi pārplūstot priekā un gaišumā, jo maziem bērniem haifs ir pats lielākais gardums. Tas ir plakans, kārtains miltu maisījums ar ūdeni, ko iemet eļļā un cep lēzenā pannā. Mazuļi saņem to savās mazajās, taukainajās plaukstiņās, zelē un, to darot, noziežas ar eļļu līdz ausīm, bet ir ļoti apmierināti.

Meitene bija tik satraukta, ka aizskrēja līdz bambusu žogam bez spaiņiem, tur spēji tos atcerējās un — gribi, negribi — devās atpakaļ. Laimīgā kārtā māte nebija viņu pamanījusi. Viņa iegāja iekšā, it kā nekas nebūtu noticis, un nevienam nebija ne jausmas, kāds brīnumains noslēpums noglabāts meitenes sirdī.

Āišai nebija tāda skaista papīra kā Petrai, bet viņa sadabūja pāri plakanu, spīdīgu lapu un paslēpa haifu starp tām, un novietoja drošā kaktiņā zem aitādas. Naktī viņa paņēma to sev līdzi gultā. Nav svarīgi, ka cepumam guj virsū, jo tas tik un tā ir plakans.

Nogādāt to nākamajā dienā pilsētā tā, lai māte neredzētu, bi ja grūti, jo Āišas drēbes bija visai trūcīgas. Viņa uzlika to uz galvvidus, pārsedza pāri dvieli un soļoja ļoti cienīgi un piesardzīgi. Kad abas pienāca pie lielās mā jas, meitenes kakls bi ja stīvs un viņa priecājās, ka var ietīt cepumu dvielī un nolikt stūrī. Kaut kā jānovelk garās stundas līdz brīdim, kad ielās iedegsies ugunis un viņa varēs uzskriet augšā pa brīnumkāpnēm, ieraudzīt, kā deg četras sveces un nolikt dāvanu Bērniņam pie kājām.

Visu laiku viņa gudroja, vai Bērns jau ieradies, un vienu vai divas reizes izzagās uz pirkstgaliem gaitenī, lai slepus paklausītos, vai nedzirdēs tīksmu dūdošanu un apmierinātus smiekliņus. Taču viss bija kluss, un durvis, aiz kurām mita mazā meitenīte, cieši aizvērtas, tāpēc Āiša daudz neuztraucās. Varbūt Bērns brauc ar kuģi un visi aizgājuši uz ostu Viņam pretī. Saule klāja pār ūdeni ziemīgu spožumu, lauzdamās ārā pa mākoņu plaisu un atsegdama daļu no Spānijas krasta aizjūras šauruma, kur eiropieši droši vien līksmi smaidīja un runāja, ka galu galā Ziemassvētkos būšot jauks laiks.

Krēsla... ļaužu pilnie bulvāri mirdz gaismās un krāsās, jo Ziemassvētku vakarā visi veikali ir atvērti — vienalga, kas tā pārdienu — svētdiena vai ne. Fatima bija nozudusi. Āiša atradās virtuvē viena pati, un acīmredzot bija pienācis brīdis, kad jāiet un jāsameklē Bērniņš. Tagad viņi noteikti iededzina ceturto sveci. Āišas vientiesīgo, mazo sirsniņu, līdzīgi milzīgam paisuma vilnim, pārplūdināja cerība, mīlestība, bailes, drosme, bijība un ilgas un mudināja meiteni, elpai aizraujoties, izslīdēt tumšajā gaitenī, turot vērtīgo dāvanu — haifu — cieši piespiestu pie krūtīm.

Viņa klusiem solīšiem pietipināja pie kāpnēm un palūkojās augšup. Durvis atkal bija vaļā, un maigā, aicinošā gaisma staroja pretī — mazliet spožāka un mirdzošāka nekā iepriekš, jo nākamajā dienā bija Ziemassvētki un par godu tiem Petra bija iedegusi visas četras Adventes sveces.

Nedzirdēja ne mazāko troksni. Varbūt Bērniņš guļ. Priekā piesarkusi, Āiša steidzās pa kāpnēm uz savu pasaku valstību.

Bet, kad viņa sasniedza augšgalu, nez no kurienes izšāvās rupja roka un sagrāba viņas delmu, un, pārāk apjukusi, lai kliegtu, viņa sajuta, kā klūpot, krītot un aizelsusies top rauta lejup, sista un purināta, un nu viņa jau atradās apakšā, pirms paspēja aptvert, kas noticis. Un tad virtuves gaisma apspīdēja Fatimas neganti nikno seju, kas pieliecās baismīgi tuvu viņējai.

— Jā, es visu zinu, — šņāca Fatima, neuzdrīkstēdamās gaitenī sacelt pārāk lielu troksni. — Zora man pateica —kā tu lodājot augšā tieši uz manas kundzenes istabu; es jau domāju, ka šodien tevi noķeršu — ka tu mēģināsi atkal — nu tev ir beigas — es pateikšu par tevi tavai mātei! — Un bira atkal sitieni.

Atguvusies Āiša izgrūda skaļu kliedzienu. Fatima ar delnu aizspieda viņai muti, izmeta pa ārdurvīm un aizcirta tās ciet. Āiša stāvēja viena uz kāpnēm, vēl vienmēr piespiedusi pie krūtīm dāvanu.

Viņa neapjauta, kurp iet, taču kaut kā vajadzēja tikt projām no briesmīgās Fatimas, un meitene skriešus devās pa līksmajiem bulvāriem, uzgrūzdamies cilvēkiem, neko neredzēdama, rūgti raudādama. Ne jau tāpēc, ka bija sista un purināta — patiesībā tas viņai gandrīz nebija prātā, īstā nelaime bija, ka Bērniņš tā arī palicis neredzēts. Viņus šķīruši nedaudzi soļi. Katrā ziņā Viņš tur bijis — cieši iemidzis mīkstajā šūpulītī, četru sveču gaismā tīts, taču dāvana, ko bijīgi būtu vajadzējis nolikt uz Viņa spilvena, joprojām atradās Āišas rokā.

Meitene bija tik dziļu bēdu pārņemta, ka nedzirdēja ne cilvēku kliedzienus, ne policistu svilpi, ne bremžu čīkstoņu mirklī, kad viņa metās pāri ielai. Vēlāk viņa neatcerējās, ka liela automašīna notriekusi viņu zemē. Nesamaņā viņa bija gulējusi uz ielas, ļaužu pūlis spiedies apkārt, cilvēki bija runājuši dažādās valodās, līdz piebraukusi ātrās palīdzības mašīna un aizvedusi mazo uz angļu slimnīcu, kas slējās uz klints, no kurienes bija pārredzams Gibraltāra jūras šaurums.

BĒRNIŅŠ

Viņa tā ari īsti nepamodās, līdz nākamajā dienā sabiezēja krēsla, jo bija atsitusies ar galvu pret ietvi un dabūjusi vieglu smadzeņu satricinājumu, turklāt zem mašīnas riteņa bija salauzta kāja. Pēcpusdienā viņa pa pusei pamodās: likās, ka kaut kur ļoti tālu dzirdamas dziesmu skaņas un redzamas degošas sveces, kaut gan tas viss varēja būt ari tikai sapnis.

Tomēr, kad Aiša pamodās vēlāk tumsā, tad skaidri apzinājās, ka nesapņo. Viņa bija pilnīgi nomodā, kāja sāpēja un galva reiba. Taču, kur viņa atrodas, nevarēja saprast. Pēc brīža meitene nosprieda, ka nav ko lauzīt galvu, un tikai nekustīgi gulēja skatīdamās un klausīdamās.

Āiša bija novietota kaut kur augstā vietā, tas mazliet biedēja, jo līdz šim viņa tika gulējusi vienīgi uz grīdas. Tomēr blakus stiepās vesela rinda tādu pašu augstu guļvietu ar cilvēkiem, un, tā kā tie nelikās krītam ārā, tad varbūt galu galā nebija ko baidīties. Telpas otrā galā redzēja cilvēku pulciņus, kas aplūkoja kādu koku, kura mūžzaļajos zaros dega nevis četras sveces, bet daudz, daudz visādu krāsu svecīšu. Zem zariem stāvēja bērni, ģērbušies garos gaiša zīda tērpos, un arābiski dziedāja:

"Tur silītē, tiros autiņos tīts,

Gu{ mazais Kungs Jēzus, mums atsūtīts.”

Āišai salēcās sirds. Mazais Kungs Jēzus! Tātad tā sauca Bērnu, kain vajadzēja ierasties pie Petras, tomēr acīmredzot Viņš bija atnācis šurp, jo bērni par Viņu dziedāja un Viņa atnākšanai par godu bija iedeguši vismaz piecdesmit sveces. Visi pārējie notikumi vēl neskaidri jaucās cits caur citu, taču Petru, Bērn iņu un četras sveces Āiša atminējās pilnīgi skaidri.

Viņa no jauna iegrima miegā, un, kad pamodās, bija nakts un sveces nodzēstas — tikai virs istabas durvīm kvēloja maza, sarkana lampiņa, nespodri apgaismodama telpu. Arī dziedāt neviens nedziedāja — dzirdama bija tikai slimnieku krākšana. Āiša piesardzīgi pacēla galvu no spilvena un palūkojās apkārt. Naktī dežurējošā māsiņa viņu pamanīja un pienāca paskatīties, kā meitene jūtas.

Žēlsirdīgās māsas Āišai patika. Tieši pirms gada mazulis, kas pēc vecuma bija priekšpēdējais, nejauši iesēdās sarkani nokveldētu ogļu spainī un Āiša ik rītus stiepa bērnu uz šo pašu slimnīcu, kur viņu pārsēja. Māsiņa arvien bija izturējusies laipni un priecājusies, abus ieraugot, un reiz bija apklusinājusi Absaloma brēcienus, iedodot puišelim sārtu konfekti. Māsiņas neapšaubāmi bija draudzīgas, un viņām varēja uzticēties. Āiša pasmaidīja un apsveicinoties noskūpstīja pienākušajai roku.

— Man gribas redzēt Bērniņu! — meitene sacīja.

— Kur Viņš ir? Vai aizgājis gulēt?

— Kāds bērniņš? — klusi atvaicāja žēlsirdīgā māsa.

— Vai tu domā savu brālīti?

— Nē, viņu ne, — atteica Āiša. — Es domāju to Bērniņu, ko sauc par Jēzu. Viņam vajadzēja atnākt pie Petras, bet galu galā Viņš atnāca šurp. Bērni par Viņu dziedāja, un te bija iedegtas visas sveces. Kur Viņš ir? ... Man ir Viņam dāvana, tikai es tagad nezinu, kur tā palikusi.

Māsiņa jutās samulsusi. No kā šis mazais musulmaņu meitēns ar lielajām, melnajām, satrauktajām acīm uzzinājis par Svēto Bērnu? Un kas ir Petra? Māsiņa apsēdās uz Āišas gultas un mēģināja paskaidrot.

— Āiša, — viņa iesāka. — Redzēt tu Jēzus Bērniņu nevaresi, jo Viņš piedzima pirms daudziem gadiem un tagad aizgājis atpakaļ pie Dieva. Tomēr bērni svinēja Viņa dzimšanas dienu un dziedāja par to, kā Viņš reiz atnācis pasaulē, lai pestītu cilvēkus no bēdām un grēkiem. Es tev, Āiša, par Viņu pastāstīšu, un tad tu sapratīsi.

Āiša gulēja, nekustinādama ne pirkstu, neatraudama melno acu skatienu no māsiņas sejas. Vairāk par visu citu pasaulē viņai gribējās saprast, kas tas ir par Bērnu.

— Dievs mūs mīlēja, Āiša, — turpināja žēlsirdīgā māsa, — tāpēc atsūtīja pie mums savu Dēlu Kungu Jēzu, lai Tas rādītu mums ceļu uz debesīm. Viņš pasaulē ieradās kā mazs bērniņš. Viņa māte bija ļoti nabadzīga un pēc Jēzus dzimšanas ieguldīja Viņu silītē. Tagad Viņš ir atgriezies pie Dieva, tomēr joprojām ir dzīvs un joprojām mūs mīl. Visu laiku Viņš ir ar mums kopā, lai gan mēs nevaram Viņu redzēt. Un Viņš joprojām spēj rādit mums ceļu uz debesīm.

Viņa sakārtoja meitenes spilvenu un nedzirdamiem soļiem devās projām, bet Āiša palika guļam un platām acīm vērās sarkanās spuldzītes gaismā, vērpdama nebeidzamas domas.

Viņa bija iztēlojusies, kā ātri ieskries mīlestības sveces gaismas lokā, nometīs dāvanu Bērnam pie kājām un tad uz visiem laikiem aizsteigsies atkal saltajā tumsā. Tagad viss bija izrādījies savādāk. Nebija sagaidāms, ka Viņš vispār ieradīsies, un tā nu viņa nekad To neredzēs. Tomēr viņa nejutās nelaimīga, jo māsiņa bija pateikusi kaut ko tādu, kas likās vēl labāks.

— Viņš tevi mīl. Viņš ir ar tevi visu laiku, kaut arī tu Viņu nevari redzēt... Viņš parādīs tev ceļu uz debesīm. Tā bija sacījusi māsa, un pusmiegā pusnomodā Āišai šķita, ka viņa redz garu, gaišu ceļu, kas aizlokās cauri tumsai. Ceļa sākumā stāv Bērniņš, sārts un skaists, cirtainiem matiem un skaidrām acīm, itin kā nupat būtu modies no miega. Vienā rokā Viņš tur aizdegtu sveci un ar otru māj, lai Āiša seko, un Viņa dāsnās sirds mīlestība neatturami vilināja meiteni sev līdzi, tāpat kā gaismas mirdzums viņu bija vilinājis augšup pa kāpnēm. Sapnī viņa skrēja Bērnam klāt, ielika savu roku Viņējā, apzinādamās, ka atradusi visu, ko jebkad mūžā vēlējusies, un ka ne no kā nav jābaidās, nekas viņai vairs nevar nodarīt gauži, jo neviens nespēj atņemt viņai Bērnu vai Bērnam — viņu. Un Bērna klātbūtne ir drošība, mīlestība, patvērums un prieka pilnība.

KAD IEDEGĀS VISAS SVECES

Kājas lūzums Āišai bija ļoti nopietns, tāpēc viņa palika slimnīcā sešas nedēļas un izbaudīja tur katru mirkli. Taču visjaukākais brīdis arvien pienāca pulksten trijos pēcpusdienā, kad ciemos ieradās māte ar mugurā uzsieto mazulīti un visiem brāļiem un māšelēm, kas soļoja nopakaļ; tikpat priecīga Āiša jutās, kad pulksten septiņos vakarā ieradās angļu misionārs ar pārnēsājamu harmoniju un visi slimnieki dziedāja korāļus un klausījās brīnumainus stāstus par to, kas noticis ar Bērnu, kad Viņš pieaudzis.

Āišai patika klausīties par to, kā Viņš uzlicis rokas slimajiem un dziedējis bez kādām zālēm, tostarp arī mazus bērnus, kas pēc tam aizgājuši no Viņa, saņemdami svētību un kļuvuši labāki un laimīgāki, un kā kāda maza meitene Āišas vecumā jau bijusi mirusi un tad pēkšņi piecēlusies un prasījusi ēst. Bet kādu vakaru misionārs pastāstīja ko bezgalīgi skum ju: kā šīs brīnišķīgās rokas pienaglotas pie koka krusta un Kungs Jēzus nonāvēts. Viņš miris brīvprātīgi un ar mīlestību sirdī, lai samaksātu par visu ļauno, ko Āiša un ikviens cits pasaulē darī juši, un tas lika Āišai no sirds nožēlot, ka viņa tik ļoti bieži melojusi, bijusi nesavaldīga un rupja pret māti un pērusi inazos. Par to domādama, viņa reiz atkal vēlu naktī guļot pa pusei sapņoja, pa pusei iztēlojās, ka Bērns nāk un izstiepj rociņas pret viņu, tikai šoreiz varēja redzēt, ka tās ir ievainotas; tomēr Āiša apzinājās, ka viss, ko viņa darījusi nepareizi, var tapt piedots un viņa var sākt jaunu dzīvi ar sirdi, kas nomazgāta šķīsta un balta.

— Visu mūžu es iešu Bērna pēdās pa ceļu, kas ved pie Dieva, — viņa čukstēja, sakrustodama brūnās roķeles kā lūdzot. Viņa mīlēja Bērnu no visas sirds un ilgojās, kaut varētu Viņam ko uzdāvināt. Prātā ienāca mazā, skaistā Petra, kas dedzināja sveces, lai Viņu sagaidītu, un gatavoja dāvanas. Aišai tāpat gribējās aizdegt sveces — bet viņa to nevarēja. Viņa bija tikai nabadzīga, melnīgsnēja, parasta skuķe, kam nebija nekā, ko dot.

Pēc kāda laika viņai iedeva kruķus un atļāva klumbu-rēt pa dārzu, bet tad staigāt patstāvīgi ar spieķi... un kādā skaistā pavasara dienā, kad draiskuļi vēji sakūla viļņus dzirkstošās putās un brāzās iekšā pa palātas atvērto logu, ārsts pavēstīja Aišai, ka pēcpusdienā aizvedīšot viņu savā mašīnā uz mājām.

Pēc ārsta aiziešanas viņa gulēja, klusu par to domādama. Viņa nespēja būt gluži droša, vai priecājas vai ne. Pilnīgi pateikt ardievas slimnīcai gan tas nenozīmēja, jo bija paredzēts, ka viņa ik nedēļas nāks atpakaļ uz svētdienas skolu, ņemot līdzi Safigi, un apmeklēs visas māsas. Tomēr sešas nedēļas ir ilgs laiks mazas meitenes dzīvē, un viņa bija te pieradusi pie kārtības, tīrības un plašuma, turpretī mazajā būdiņā kalna virsotnē tā visa trūka. Aiša domāja par kazu, bērniem, kaķiem, apgāztiem ūdens spaiņiem, ogļu dvaku, jumtu, kas lietainās dienās tecēja, izmazgātajām drēbēm, kas negribēja žūt, un klusu nopūtās. Kad māsa viņai jautāja, vai meitene neesot priecīgi satraukta, viņa neatbildēja.

Ārsts ieradās tūlīt pēc pusdienām un steidzināja, lai viņa nākot uz mašīnu. Ejot ausīs vēl skanēja slimnieku balsis: “Apciemo mūs atkal, Āiša, — ej Dieva mierā un lai Viņš tev lemj laimi!”

Nekādu savu mantu viņai nebija, tāpēc, mašīnai ripojot ārā pa vārtiem, viņa māja palicējiem ar abām rokām. Tad mašīna rūkdama rāpās augšup pa kalnu ceļu. Jūra, ko varēja saskatīt pa iedobi kalnos, gulēja zemu lejā, un pilsēta palika tālu aizmugurē.

Ārsts, kam bija jāapmeklē slimnieki vēl augstāk kalnā, izsēdināja Āišu nogāzē, mazliet lejāk par viņas māju, un pateica ardievas, un kādu brīdi viņa stāvēja viena, lūkodamās apkārt. Strautmalē saulei pretī stiepās narcises un melni jēriņi lēkāja starp zilu meža īrisu puduriem. No jūras atskrēja vējš un it kā atnesa uz saviem spārniem liegu vēsti par atgriešanos mājās Bērni pēkšņi ieraudzīja māsu un klupdami krizdami izbira ārā no būdas, lai Āišu saņemtu.

Uz kādu brīdi izcēlās juceklīga saucienu, smieklu, apkampienu un skūpstu jezga, taču tad pārnācēja beidzot atguvās, sēžot uz kāpnēm būdas priekšā ar mazulīti klēpī; Absaloms stāvēja māsai aiz muguras, cieši apvijis roķe-les viņai ap kaklu; Mustafa un Sodija, ielīduši katrs savā Āišas azotē, ar platu smaidu lūkojās augšup; kaza diezgan sāpīgi bikstīja viņu no mugurpuses; māte par godu meitas pārnākšanai uzvārīja piparmētru tēju, un Safija stāvēja viņas priekšā uz vienas kājas, slaidajam, mazajam augumiņam šūpojoties kā mimozas kokam vējā. Tā bija viņas sajūsmas izpausme.

Pati Āiša, piesarkusi un bezgala laimīga, pēkšņi skaļi iesmējās, atcerēdamās spodro, tīro slimnīcas istabu un savu jauko, balto gultu. Viņa nespēja saprast, kā varējusi izciest sešu nedēļu ilgo prombūtni no ciešajām, dedzīgajām mazo rociņu skaujām un brāļu un māsu lipīgajām, nosmulētajām plaukstiņām. Viņa paskatījās lejup uz vā-jiņo pastarīti ar tās pūtaino galvu un slapjo snīpi un nolēma, ka neviens cits bērns nav skaistāks un mīļāks par šo. Sirds vai plīsa no iepriekš nepazītas mīlestības apjautas pret viņiem visiem, un piepeši viņa atcerējās un saprata, kāpēc tas tā ir.

Viņa iepazinusi Jēzus Bērniņu —tas dzīvo viņas sirdī un ir visas mīlestības, maiguma un prieka avots. Bērns atrodas viņai blakus, lej savu gaismu pār pavasarīgo nogāzi, būdu, māti un netīrajām, laimīgajām bērnu sejiņām. Nu viņa visu skatīja Bērna svētajā zaigā.

Debesu Bērns pats bija aizdedzis sveces.

MĒTELIS

.

RlTS

Pilsētas ielās nemanāmi iezagās pelēka gaisma, un Mus-tafa pamodās, nodrebinājās un ietinās ciešāk saplīsušajā, vecajā mētelī. Seju aizsedza kapuce, taču viņš pastūma to mazliet atpaka| un palūrēja apkārt. Gribējās redzēt, kas notiek, bet negribējās zem kapuces ielaist saltu dvesmu.

Pārējie puikas nemierīgā miegā gulēja tepat līdzās. Viņu mājvieta bija kafejnīcā kādā ielā ar sliktu slavu, un gaisā no vakardienas jautās smagnēja, sasmakusi tabakas dūmu dvinga. Uz galdiem stāvēja netīras glāzes, arī paši bezpajumtnieki zēni nebija mazgājušies. Vairums bija saritinājušies kamolā aiz aukstuma, un daži, manīdami bālo gaismu, kaut ko murmināja.

Mustafa no kapuces apakšas drūmi nolūkojās biedros. Viņš pats nebija sens pilsētas iemītnieks un nevarēja ciest pamošanos šai saltajā, posta pilnajā miteklī. Gulēt uz grīdas nelikās ērti, tomēr viņš pie tā bija pieradis: miegā vismaz varēja aizmirst, ka tu esi izsalcis, netīrs un izstumts no parasto ļaužu vides. Dažkārt sapņi aizlidoja uz ne pārāk seno laiku, kad viņš naktī bija gulējis blakus mātei viņu mājiņā kalnos un tās apģērba krokas viņu sildījušas. Droši vien viņš šorīt sapņojis par māti, jo pusnomodā aptvēris, ka domā par to; viņa bija cēlusies no nemācītu ļaužu cilts, bet Mustafu bezgalīgi mīlējusi. Cik bieži viņa bija atdevusi zēnam maizi un pati neēdusi neko, varbūt daļēji tāpēc viņa bija tik jauna mirusi. Jau trīs gadi, kopš viņš pēdējo reizi redzējis mājiņu kalnos; diez kā tur tagad izskatās — droši vien viss apsnidzis, pa aizām plosās vētras. Pilsētā bija siltāk, taču kalnu gaiss skaidrs un bez kvēpiem. Mustafa pēkšņi sarauca degunu, sajuzdams riebumu, piecēlās un stīvi steberēja uz durvīm. Par naktsmītni viņš vakarā bija samaksājis un tagad varēja iet.

Uz ielas sejā iesitās aukstais gaiss, un, zobiem klabot, zēns aši rikšoja uz priekšu. Pulkstenis bija tikai seši, bet, ai, kā gribējās brokastis! No tuvējās mošejas atskanēja aicinājums uz rīta lūgšanu, Mustafa nekad nebija mācījies lūgt. Viņam nebija kurp iet un nebija ko darīt, galvā vēl jaucās domas par kalnu spirgtumu, un ielas šķita neciešamas.

Viņš ies lejup uz liedagu, tur vismaz jutīs spirgtos vējus un plašumu, un tur varēs skriet un tādējādi sasildīties. Viņš lingoja tālāk pa kādu platāku šķērsielu ar aizslēģotiem logiem abās pusēs; tās galā atradās kuģīšu piestātne un akmens mols, kas iesniedzās jūrā līdz ostai, kur noenkurojās lielie tvaikoņi, turpretī labajā pusē pletās līča garais smilšu loks, ko ieslēdza krūmiem apauguši kalni. Pār līci un bāku aiz zemesraga debesīs liesmoja saullēkta blāzma.

Šis skaistums pārsteidza pat sadrūmušo zēnu, un viņš brīdi stāvēja, to apbrīnodams. Te bija tik vientulīgi.

Vienīgi viņš pats un kaijas, kas meta lokus pār mazajiem, sprogainajiem, apzeltītajiem vilnīšiem.

Tad viņa acis, kam izsalkums piešķīra īpašu asumu, ieraudzīja kaut ko citu. Tālu projām pie liedaga līča pretējā krastā bija pietauvojusies zvejas laiva un vairāki viri barā nāca uz jūras malu. Mustafa zināja, ko tas nozīmē —jāvelk malā tīkls. Tā viņš tomēr varētu nopelnīt brokastis! Ļāvis noslīdēt apmetnim, viņš sajoza to ap vidu un metās skriet pacieti sablietētajām smiltīm. Kaijas klaigādamas pacēlās viņa priekšā gaisā, basās kājas iespieda taciņu paisuma apskalotajās vietās.

Viņš elsodams piejoņoja pie vīriem un atrada tos diezgan sliktā garastāvoklī. Viņi ķildojās, kā sadalīt ieņēmumus par lomu, un divi zēni bija saniknojušies un aizgājuši, atsacīdamies strādāt. Mustafa bija atskrējis īstajā laikā.

— Es vilkšu ar jums kopā, — viņš aizelsies izgrūda, izsliedamies taisns, — un palīdzēšu aiznest uz tirgu.

Balss skanēja mazliet par dedzīgu. Zvejnieks atskārta, ka puisis izmisīgi meklē darbu un laikam būs mierā ar jebkuriem noteikumiem, tāpēc nosauca ļoti mazu summu. Mustafas acis iedzalkstījās.

— Tas ir pārāk maz, — viņš dusmīgi iebilda.

— Jauki, vari pazust kokos, — atcirta zvejnieks, atlocīdams piedurknes. — lr jau arī citi zēni.

Bija jau gan. Tie ļekoja šurp pa pludmali, un Musta-fam bija ātri jāizlemj, vai nu samierināties ar tik skopu maksu, vai palikt izsalkušam. Viebdamies aiz niknuma, viņš nometa veco apmetni smiltīs un piestājās pie nodar-volās virves. Citi ari ieņēma vietas rindā un pēc zvejnieka pavēles sāka reizē vilkt.

Tikla izcelšana izskatās skaisti. Viri, zēni un mazi, puskaili bērni saspringti sveras atpakaļ, brūno locekļu muskuļi lielajā spriegumā gluži vai trīs, papēži iespiedušies dziļi smiltis. Tad visi reizē atslābinās un satver virvi lejāk pirms nākamā spēcīgā rāviena. Viņi strādā nerunādami, precīzā ritmā, apvienodami savus mazos spēkus ar uzplūstošā paisuma viļņa varenību, un tā tīkls, kas bijis tālu jūrā, tuvojas krastam. Tad līdz ar pēdējo spēka pielikšanu un pēkšņu kliedzienu tīkls izpeld krastā un smiltīs sāk neprātīgi sisties milzum daudz sudrabotu zivju. Vīri pieskrien lomam klāt, lai apskatītu un ņemtos šķirot ieguvumu. Krietna daļa ir nederīgas, tās samet vienā pusē— lielā, zibošā jūras zvaigžņu un medūzu kaudzē, turpretī sardīnes, astoņkājus, siļķes un makreles sakrauj seklās koka kastēs, no kurām salaidumos pil ūdens, un zēni uz salikušajiem pleciem nogādā tās tirgū — to darot, drēbes piesūcas ar sāļo ūdeni.

Mustafa, ne mirkli nevilcinādamies, paķēra sardīņu kasti, jo citi zēni tikpat kāri metās uz darbu kā viņš pats. Patiesībā viņi jau ķīvējās, un viņš uzskatīja par prātīgāku lasīties prom, cik ātri vien iespējams. Viņš devās ceļā vienmērīgā riksī. Aukstais ūdens tecēja lejup pa kaklu, bet zēns jutās laimīgs, jo tagad nevajadzēs ilgi gaidīt uz brokastīm, un pēc tām viņš ilgojās vairāk par visu pasaulē.

Bija krietns augšupskrējiens līdz tirgum—pleci sāpēja, un pirksti bija notirpuši. Taču tirgus šinīs dienās bija pilns, jo kristieši patlaban svinēja Jēzus dzimšanas dienu un visi ēda tītarus un kūkas un pirka ziedus un rotaļlietas saviem bērniem. Puķu novietne laukuma vidū lāsmoja dažādās krāsās. Zilie īrisi bija novietoti ciešās rindās pie dzelteno mimozu sienas un smaržīgo narcišu pušķiem, un tiem visiem aizmugurē slējās priežu tumšie zari un mazas, podos iestādītas eglītes. Krāšņs izskatījās gaļas tirgus, jo visiem tītariem, zosīm un cāļiem ap kaklu bija sarkana papīra kruzuļi. Un ļaužu pūļi! Pulkstenis rādīja tikai astoņus rītā, tomēr ielās jau drūzmējās franču, spāņu un angļu pircēji ar lieliem groziem rokās. Šie cilvēki patlaban beidza iepirkšanos. Jo nākamajā dienā bija Ziemassvētki.

Mustafa nolika zivju kasti īpašnieka priekšā un greizi novaikstī jās, saņemdams samaksu. Saņemt pēc taisnības vajadzēja krietni vairāk: šis nejaucenis bija blēdis, kas pieradis aplaupīt nabagos. Taču Mustafa bija pie tādas rīcības pieradis, un par naudas gabalu viņš varēs nopirkt brokastis —par pesetu četrusceptas mīklas gredzentiņus un krūzi kafijas. Pēc tam viņš jutīsies labāk un rīta cēlienu pavadīs cerībā, ka varēs palīdzēt kādai mājsaimniecei, kas nejaudā tikt galā ar pārāk piekrauto Ziemassvētku grozu. Diena šķita kļūstam gaišāka, tikai slapjās drēbes lipa pie miesas, un ziemas saule visai skopi sildīja. Kur bija viņa vecais apmetnis?

Viņš pēkšņi atcerējās. Tas tak atstāts pludmalē. Steigdamies iekļūt vilcēju barā un pēc tam sasilis no vilkšanas un nešanas, viņš apmetni bija pilnīgi piemirsis.

Viņš aizmirsa izsalkumu, jo pazaudēt apģērba gabalu hija ļaunākais, kas varēja notikt. Pagriezis muguru tirgum, viņš metās skriet pa ielām, ko kājas nes, un sasniedza jūrmalu. Tagad viņš atradās atkal krastā un skrēja bez apstājas. Bija paisums, un upe, kas ieplūda jūrā, pacēlusies augstāk un kļuvusi pavisam dziļa. Viņš ielēca tajā: ūdens sniedzās gandrīz līdz jostas vietai, taču lā aukstumu zēns gandrīz nejuta, jo doma par zaudējumu lika aizmirst visu citu. Satraukts viņš nopētīja pludmali: jā, te bija īstā vieta. Tur varēja saskatīt laivu, nederīgo medūzu kaudzi un smiltis, ko bija sajaukušas vilcēju kājas. Taču apmetni neredzēja.

Jā, skaidrs, ka tas bija pazudis, un nav jēgas vairs meklēt. No skrējiena kļuva silti, tomēr vajadzēja tikt atpakaļ — pāri upei, tāpēc drīz atkal mocīs aukstums. Citu apmetni dabūt nav cerību, un saltais laiks tikai nupat sākas. Vajadzēs sakrāt naudu maisam un tāpēc būs jātaupa, cik vien iespējams. Šorīt jāiztiek bez kafijas un jāapmierinās vienīgi ar diviem ceptās mīklas gredzentiņiem.

Sadrūmis aiz niknuma, Mustafa devās atpakaļ uz pilsētu. Saule bija pacēlusies augstu, un jūras klajs zilgi dzirkstīja. Pāri pretī Spānijas krastā Gibraltāru aizslēpa sudrabota dūmaka. Kāpēc rīts ir tik skaists, ja cilvēki tik ļauni? Mustafam noblēdīta puse algas, nozagts apmetnis. Viņš ienīda visu pasauli.

PUSDIENA

Pasta kuģis no Gibraltāra pienāca vienpadsmitos no rīta, un, kad tas iznira no zemesraga viņpuses, Mustafa metās skriešus pa akmens molu, kas sniedzās līdz piestātnei. Vajadzēja laikā nokļūt pie kuģa. Parasti tā bija visizdevīgākā dienas stunda, un no tās atkarīga pusdienu maltīte. Katrā ziņā vajadzēja ierasties agri, jo turpat slaistījās daudz citu izbadējušos skrandaiņu, kam Gibraltāra pasta kuģis tāpat šķita solām pusdienas. Taču visiem darba katrreiz nepietika.

Sirēnām kaucot, tvaikam šņācot un atpakaļvirzienā grieztajai dzenskrūvei kuļot ūdeņus, kuģis ienāca ostā un izmeta enkuru. Visi zēni vērīgi un sasprindzināti uzmanīja pasažierus, kas ar smagu bagāžu virzījās uz muitas ierēdņu pusi, tomēr vēl labāku peļņu solīja smagās kravas, ko novietoja krastmalā, lai pēc tam ieceltu smagajās mašīnās. Runājot par pasažieriem, vajadzēja prast “piebraukt” vismazāk pieredzējušam un visvairāk apjukušam tūristam, vislabāk amerikāņiem, jo tiem turējās visvairāk naudas. Viņiem varēja piedāvāties parādīt pilsētu vai arī par pasakainu maksu aizvest uz viesnīcu. Tā bija vesela māksla — radīt par sevi makten pievilcīgu iespaidu, lai tūrists nespētu noticēt, ka tik uzmanīgam un izpalīdzīgam zēnam būtu prātā atbraucēju apkrāpt. Taču, ja arī neveicās ar bagātajiem tūristiem, somu, ko nest, pietika allaž.

Ar tūristu biznesu Mustafam parasti neko nelaimējās. Viņš bija pārāk kārns un viņa tumšās acis pārāk skumjas. Turklāt, ilgus gadus pavadījis kalnu vientulībā, viņš barā jutās nedroši. Tūristi nebrauca šurp, lai viņiem te kāds atgādinātu, ka pasaulē sastopama nabadzība un izsalkums. Viņi brauca izklaidēties, un viņiem patika jautri, jocīgi, pašpaļāvīgi puikas. Tomēr dažreiz arī Mustafam laimējās, un šodien viņš dīžīgi piesoļoja pie kādas jaunas dāmas, kas bija ģērbusies šortos un apkārusies ar binokļiem un kameru, — acīmredzot viņa bija ieradusies uz vienu dienu un jutās visai nedroša. Muļķe: brauc šurp viena kā koks! Tai varēs viegli pielīmēties.

— Es jums visu parādit, — Mustafa skandēja, sākdams ar vienu no trim parastajām angļu valodas frāzēm, kuras viņš zināja. Lai izskatītos jautrs un jocīgs, viņš savā izmisumā palēcās. — Dikti labs puika. Simt pesetas.

Meitene pavilcinājās un gandrīz jau iekrita izliktajos slazdos. Taču pēkšņi viņai palīgā piesteidzās resns vīrs, kas ļuļķēja lielu Manilas cigāru.

— Jaunkundz, ne centa vairāk par divdesmit, — viņš stingri noteica, — un es jūsu vietā gan pameklētu kārtīgu pavadoni. Šie puikas ir zagļi un palaidņi.

Meitene aizsoļoja, pamezdama nicīgu skatienu uz Mustafu, kas stāvēja, drūmi blenzdams abos svešiniekos. Viņš ienīda resno vīru kažokādu oderētajā mētelī ar

T

Manilas cigāru zobos. Ko tāds zināja par izsalkumu? Re, kur iet — pats pavada meiteni, droši vien vedis uz kādu dārgu restorānu Lielajā bulvārī, ris visādus ēdienus, dzers un pīpēs. Bet nav ko šķiest laiku prātojot. Jāpiesargās, lai nepaliktu galīgi bešā. Re, kur noguruša izskata spāniete ar mazuli un smagu čemodānu. Tā izskatījās no tādām, kas nevar atļauties taksometru; neko ienesīgi nebūs, bet vairāk nekas nav atlicis. Jāizspiež no viņas, cik var.

Mustafa devās uz priekšu un satvēra somu. Sieviete to atdeva viņam, un viņš steidzās pa kuģa piestātnes dēļiem, mezdams nīgrus, skaudīgus skatienus uz kādu draugu, kam bija laimējies noķert bagāta izskata jaunu kungu ar lāsmojošu kaklasaiti. Turklāt draugam pat bija izdevies švītu sasmīdināt! Ja laimējas veikt tādu varoņdarbu, tad branga naudiņa ķešā! Gudrelis tiks pie labām pusdienām.

Viņi nebija nosoļojuši ne piecus metrus, kad krastā sievietei pieskrēja klāt kāds vīrietis, noskūpstīja viņu un paņēma no rokām mazuli. Pēc tam viņš atbrīvoja Mus-tafu no somas un iespieda tā izstieptajā rokā divas pesetas, neveltīdams zēnam ne skatienu, un nebija ari nozīmes strīdēties vai celt troksni, jo vairāk viņš nemaz nebija nopelnījis, turklāt vīrs ar sievu bija pārāk nodarbināti viens ar otru, lai veltītu uzmanību kaut kādam puikam.

Šīsdienas izdevīgais brīdis bija garām, un Mustafa nopelnījis divas pesetas. Viņš klīda pa liedagu, lūkodamies uz viļņiem. Viss bija līdz kaklam. Bija pusdienlaiks. Viņam trūka drosmes atgriezties tiešā ceļā uz ļaužu pilno (irgu. Mazliet jāpagaida. Ja pagāja garām futbolistiem, tad liedags bija vienīgā mierīgā vieta pilsētā, un Mustafa dažreiz ilgojās pēc miera. Pilsēta bija nežēlīga, tur ikviens cilvēks dzīvoja tikai sev un uzvarēja spēcīgākie un viltīgākie. Viņam pēkšņi iegribējās pagriezt tam visam muguru un doties atpakaļ pie savas cilts ciemata klintīm un upēm. Taču tēvs un māte ir miruši, un viņam tur vairs nav vietas —tāpat kā tās nav nekur citur, viņš nodomāja, truli lūkodamies uz jūru.

Viņš bija pienācis pie laukuma, kur no rīta palīdzēja vilkt ārā tīklu. Laiva joprojām gulēja sāniski pludmalē, bet smiltīs, kājas sakrustojis, sēdēja tumšacains zēns ar pavisam īsi apcirptiem matiem un laboja tiklu. Pamanījis Mustafu, viņš ņēmās cieši to vērot.

— Vai tu šorīt vilki tīklu? — viņš vaicāja.

— Jā, — vienaldzīgi atteica Mustafa.

— Es arī, — sacīja zēns. — Es tevi redzēju. Vai tev pazudis apmetnis?

— Jā, — pēkšņi it kā atguvis žirgtumu, atbildēja Mustafa. — Kur tas ir?

Puika pameta gaisā oli un atkal to uztvēra. Kādu brīdi viņš klusēja.

— Ja es pateikšu, ko tu man par to dosi? — viņš piesardzīgi noprasīja.

Mustafu pārņēma izmisums.

— Man nav nekā, ko tev dot, — viņš iesaucās. — Es vēl neesmu ēdis pusdienas, un zvejnieks noblēdīja man algu. Pasaki, kur tas apmetnis ir, un kādu cilu dienu es tev atdošu naudu.

Neticīgi pasmīnēdams, zvejniekzēns papurinaja galvu. Šaja zemē neviens zeņķis nepaļavas uz otra solījumiem.

— Vienu pesetu, — viņš diņģējās, — un es tev parādīšu to māju. Vīrs, kas nozaga apmetni, aizbrauca ar laivu jūrā un vairākas dienas nebūs mājās. Tur ir tikai viena sieviete. Vari apmetni paņemt, un viss. Es dzīvoju turpat blakus un redzēju, kā viņš to aiznesa.

Zēns mēmi turpināja darbu, acu nepaceldams. Nebija cerību viņu pierunāt. Mustafa nometa pesetu zeņķim blakus smiltīs, un puika, satinis tiklu paunā, piecēlās kājās.

— Nāc, — viņš sacīja, — seko man!

Viņi devās augšup pa liedagu pāri dzelzceļa sliedēm, šķērsodami arī taku, lai nonāktu sāls pļavās. Tur bedrēs un ieplakās krājās jūras ūdens, kas vasaras svelmainajā saulē iztvaikoja, tā ka zemi klāja graudaina sāls kārta, turpretī ziemā pļavas bija sausas. Taču vienīgās dzīvās būtnes, kas tur uzturējās, bija daži noskranduši bērni. Viņi rotaļājās pie melni nodarvotu būdu pudura, kur dzīvoja zvejnieki un sālsracēji.

— Tur tā, — zēns pavisam rāmi noteica, pamādams uz vismazākās būdiņas pusi. — Sveiki, un lai Dievs tev palīdz!

Viņš pazuda savā mājā, un Mustafa bridi pavilcinājās, jau juzdamies krietni nobijies, taču dusmas iesvēla sirdi drosmi. Piegājis pie durvīm, viņš skaļi pieklauvēja un izgāza krūtis, lai izskatītos vīrišķīgāks.

Bridi valdīja klusums. Tad vārga balss atsaucās:

— Iekšā!

Telpa bija diezgan tumša un gandrīz pilnīgi tukša. Vienā kaktā, kaudzē samesti, gulēja zvejas piederumi un mazs ēzelītis, otrā — uz salmu maisa jauna sieviete, aptvērusi māla podu ar pelniem. Viņa klusi vaidēja. Līdzās sēdēja kaimiņiene, un pie abu kājām nemierīgi svaidījās mazs augumiņš, ko apklāja Mustafas apmetnis.

Ha! Zēns bija sacījis patiesību. Te bija zagļu midzenis, un nu viņš, Mustafa, tos notvēris! Viņš pagrābs apmetni un draudēs ar policiju, līdz viņi skaļi lūgsies žēlastību. Protams, viņš šos draudus nepildīs, jo Mustafa visu mūžu bija vairījies no policijas un būtu liela kļūda ar to sapīties. Tomēr tāda biedēšana skanēs labi.

— Kur ir vīrs, kas nozaga manu apmetni? — Mustafa skarbi norēcās, pūlēdamies runāt tā, lai nedzird balss lūzumu. — Prātīgāk būs, ja atdosiet apģērba gabalu ar labu un samaksāsiet par to, ka paņēmāt, vai arī pēc pusstundas būs klāt policija. Vai dzirdat?

Jaunā sieviete gurdi pagrieza galvu. Likās, viņa domā par kaut ko citu. Mustafa atskārta, ka atstājis gaužām mazu iespaidu un rupjā, skaļā balss skanējusi stulbi un smieklīgi. Lielīgie vārdi kā piekusušajai mātei, tā slimajai meitenei bija paslīdējuši gar ausīm, jo viņām nebija nedz dūšas, nedz spēka turēties jaunietim pretī, pat ja viņas būtu to gribējušas. Kaimiņiene, dzīves izmocīta vecenīte, tikai stīvi raudzījās zēnā — viņai nebija gar notiekošo nekādas daļas. Vienīgi mazais ēzelītis šķita satrūcies un atkāpās dziļāk kaktā. Mustafam kļuva tā žēl, jo arī viņš bija uzaudzis līdzās mazam ēzelītim.

— Ņem to, —jaunā sieviete teica, paceldama galvu un norādīdama uz mazo drēbju kaudzīti sev pie kājām.

— Mans vīrs aizbrauca kopā ar citiem zvejniekiem. Viņš būs atpakaļ tikai rītvakar. Naudas mājās nav.

Viņa pagrieza seju pret sievu un aizvēra acis.

Neatlika nekas cits kā paņemt apmetni. Tā bija nožēlojama uzvara. Jaunietis izaicinoši norāva apmetni no bērna, kas iekliedzās un sāka trīsēt, it kā pēkšņi būtu pamodināts no nemierīga sapņa. Pat Mustafa redzēja, ka bērns ir ļoti slims. Vecā kaimiņiene, visām locītavām krakšķot, lēni piecēlās un nolika drudzī drebošo mazulīti pie mātes sāniem zem kokvilnas paklāja, kas nu sedza abas. Varbūt mātes rokās bērniņam būs silti.

Neviens nerunāja. Ko citu varēja darīt kā vienīgi iet projām. Pārsviedis apmetni pār apakšdelmu, Mustafa atstāja būdu. Saulei aizgāja priekšā salts mākonis, un pār jūru klājās tumšas ēnas.

Atgriezies liedagā, viņš aiz izsalkuma jutās gandrīz bez spēka un dīvaini nelaimīgs. Parasti viņa izjūtas likās pavisam vienkāršas. Ja viņš uzvarēja, tad tā bija laime; ja uzvarēja cits, tad viņam tā bija nelaime, un, tā kā viņš bija tikai lauku zēns — nedz pārāk apķērīgs, nedz arī viltīgs un ar pilsētas palaidņiem nespēja mēroties —, tad parasti viņam liktenis lēma būt nelaimīgam. Taču šodien viņš bija uzvarējis gluži viegli un tomēr jutās gaužām slikti. Savādi — kāpēc gan?

PĒCPUSDIENA

Viņš nopirka riecienu maizes un divas ceptas sardīnes un palūkojās apkārt pēc ļaudīm, kuru sabiedrībā varētu paēst. Negribējās būt vienam. Viņš ilgojās pēc trokšņa un cilvēkiem, skaļām, sulīgām valodām un varbūt arī pēc kautiņa— vienalga pēc kā, ja tikai tā aizmirstos klusā istaba, zvejas piederumi, kas oda pēc darvas, bālā sieviete un slimais bērns. Viņš piebiedrojās kurpju tīrītāju un kafejnīcas apmeklētāju pulciņam, kas bija apmeties uz ietves pie autobusa pieturas. Tur viņš apsēdās, lai iebaudītu pusdienas tik labi, cik vien iespējams.

Kurpju tīrītāju dzīve bija vieglāka, jo visiem ļaudīm gribējās, lai apavi Ziemassvētkos spīdētu. Puiši bija darbojušies tirgū un stāstīja garu garos notikumus, jo svētki bija interesants gadalaiks — veikalu logos tik daudz ēdamā un pircēju sirdīs tāda kā devība.

— Diez ko tie kristieši savos svētkos dara? — nicīgi iejautājās kāds izstīdzējis puisietis.

— Grezno tītarus, — norūca nevīžīga izskata vīrs.

— Es reiz pie viena tāda strādāju. Viņš tempj, līdz ir pillā, un pīpē daudzus, daudzus cigārus, un saviem bērniem dod dāvanas. Tīrie brīnumi, cik daudz viņš ēda! Bet man nepiesolīja ne nieka. Es biju tikai dārznieka palīgs.

Viņš nicīgi nospļāvās un atspiedās pret mūri.

— Un kāpēc īsti viņi šito dienu svētī? — neatlaidās nevīžīgi ģērbtais puisietis. Liekas, tas viņu interesēja.

— Viņi saka: šinī dienā esot dzimis viņu pravietis Jēzus, — atbildēja cits jaunietis. — Viņi saka: Jēzus esot Dieva Dēls. Meli un zaimi! Lai Dievs sargā visus ticīgos musulmaņus!

—Es par to zinu visu skaidri un gaiši,—iejaucās trešais zēns. — Esmu gulējis kristiešu slimnīcā. Saķēros ar zelli, kas nospēra manu tabaku, un viņš ietrieca man plecā nazi. Paliku viņu slimnīcā četras dienas, un naktīs viņi nāca un sprediķoja savu ticību, un mācīja mums nelietīgus vārdus. Paklausieties, ko viņi mēģināja mums iekalt galvā: “Dievs tā mīlēja pasauli, ka atdeva savu vienpiedzimušo Dēlu.” Viņš meistarīgi atdarināja ārzemnieku runu, un viņa priekšnesumu apsveica rēcošu smieklu šalts.

— Paši krietnākie musulmaņi palīda zem gultasdrē-bēm, — manāmi iedrošināts, turpināja runātājs, — bet daži klausījās un pat atkārtoja vārdus, jo domāja, ka tad viņus labāk ārstēs. Liekuļi! Taču man jāsaka: dakteris bija laipnīgs. Viņš bija vienāds pret visiem, vienalga, vai mēs klausījāmies vai ne, un bagātnieki viņam nekādi mīluļi nebija.

Negaidīti ierunājās kāds vecāks vīrs, kas, domīgi klausīdamies, bija zelējis košļājamo gumiju.

— Visi gan nav liekuļi, — viņš piezīmēja. — Šad un tad kāds ļaujas apkrāpties un notic. Bija tāds zēns Hasans, kas strādāja ostā. Divus mēnešus viņš gulēja slimnīcā ar tīfu, un tad šie viņu piebūra pa īstam... Viņš teica, ka vairs neesot musulmanis. Pazaudēja darbu, ģimene viņu padzina, bet nekas nelīdzēja. Un vissavādāk likās tas, ka viņš nekad nerunāja pretī un nestrīdējās — turpināja tālāk skaitīt pātarus, sacīdams, ka atradis ceļu, kas novedot pie miera.

— Un kur ta’ viņš ir tagad? —jautāja bijušais dārznieka palīgs.

— Nezinu. Kādu laiciņu ubagoja ielās, bet neviens musulmanis viņam nepalīdzēja. Lai nu kā, mūsu pulkā viņa vairs nav. Nabaga stulbenis!

Sarunas pavediens sāka vērpties ap ko citu. Kurpju tīrītāji atgriezās tirgū, taču Mustafa un vēl daži palika turpat, jo drīz vajadzēja nākt tālbraucējam autobusam un tad kādiem pāra puišiem varētu gadīties darbs. Pēcpusdiena tuvojās vakaram. Bijušais dārznieks iebāza roku kabatā un skaļi iebrēcās.

Viņš nikni metās virsū tuvāk sēdošajam, un tas nejauši izrādījās Mustafa. Zēns pretojās, tomēr citi norāva viņa apmetni un pārmeklēšanas laikā aizspieda muti. Pārliecinājušies, ka zēns nav vainīgs, “varoņi” pagrūda viņu sānis un devās meklēt policistu, lai tas pārbauda kurpju tīrītājus.

Tur nu gan varēja sagaidīt lielu jezgu un kautiņu! Sadunkātais un saskrāpētais Mustafa nolēma doties, cik vien iespējams tālu prom. Viņš slāja uz savu vienīgo patvērumu — jūras krastu un jau trešo reizi šai dienā smagu sirdi soļoja gar pašu ūdens malu.

Ilgu laiku viņš gāja, nodūris acis. Kāda neveiksmīga diena! Visas gan tādas nebija. Reizēm spīdēja saule, zēni smējās un jokojās, viņiem paveicās nopelnīt naudu, un tad varēja paēst un atrast patvērumu. Bet, ja tā īsti padomāja, viņi gandrīz vienmēr rēca smieklos, ja kāds bija piekauts, apkrāpts vai apzagts. Šodien, iedams pa vientulīgo liedagu, Mustafa piepeši it kā ieraudzīja īstenību visā tās kailumā un juta, ka ienīst gan rijību un |aunestību, gan bailes un ķildas, gan arī netīrību, kas ikdienas dzīvē bija redzamas ik uz soļa. Piekusis un sadunkāts, viņš nogūlās smiltīs un nekustīgi vērās uz jūru.

Tad viņš pacēla acis. Ūdenī atspulgojās debesu maigās krāsas. Vēcinādama vizošos spārnus, pretī dziesmai uzlidoja kaija. Kāpēc cilvēki tā samaitājuši pasauli? Un vai ir kāda izeja no šīs nejēdzīgās īstenības? Viņš nezināja. Agrāk viņš par to patiesībā nekad nebija domājis.

Pēkšņi prātā iešāvās šis tas no sarunas pie autobusa piestātnes. Viņš atcerējās to pavisam skaidri, jo tajā bija lietoti reti dzirdēti vārdi. “Dievs tā mīlēja... ka atdeva... ļ Viņš teica, ka atradis ceļu, kas novedot pie miera!”

Mīlēt... dāvāt... miers. lešvīkāti kā trīs gaiši ceļa rādītāji tuksneša rožainajās debesīs — vārdi, kas līdz šim Mustafam un viņa “bandai” nebija nozīmējuši tikpat kā neko. Naids, zagšana, kautiņi — tie bija viņu likumi.

Un tomēr aizritējušos gados Mustafa bija zinājis šos i vārdus. Māte bija viņu mīlējusi un dāvājusi, dāvājusi, ; dāvājusi, līdz viņai vairs nebija atlicis nekas. Mustafa atcerējās, kā pēdējā naktī viņa mierīgi atgūlusies un nomirusi. Toreiz sniga, un māte bija ietinusi viņu vienīgajā siltajā paklājā, kas mājā bija atrodams. Tas bija pēdējais, ko viņa spēja dot.

Ko nozīmēja miers? Agrus vasaras rītus kalnos, rietus pāri jūrai... mīlēt... dāvāt. Bet viņš bija nobaidījis nevarīgu sievieti un norāvis pārklāju slimam bērnam. Pēkšņi viņš pavisam skaidri atskārta, kur ir viņa paša ceļš uz inieru, un pagrieza galvu, lai uz to palūkotos. Ūdens svēdras sāls līdzenumā pēdējos rieta staros izskatījās asinssarkanas, un pret sārtajām debesīm pacēlās laivu melnās aprises.

Mustafa itin kā sapnī pieslējās kājās un šķērsoja dzelzceļa līniju un izvagotās pļavas. Zvejnieka būdas durvis nebija aizslēgtas, jo kaimiņiene vēlāk bija grasījusies atgriezties un tāpēc aizgrūdusi tikai aizbīdni. Mustafa nepieklauvējis, pavisam klusu atvēra durvis un iegāja iekšā.

Dega maza lampiņa, un viss bija klusu, tikai bērns sēcoši elpoja — taču Mustafa tūdaļ zināja, ka kaut kas ir noticis. Jaunā sieviete, atbalstījusies pret spilvenu, nolūkojās tikko piedzimušā bērnā, kas gulēja viņai pie krūts, un viņas nogurusī seja pauda dziļu mieru, jo arī viņa saprata, ko nozīmē mīlēt un dāvāt.

Droši vien mazais bija piedzimis drīz pēc Mustafas aiziešanas, jo istaba izskatījās tīra un kārtīga, bērniņš nomazgāts, māte acīmredzot pagulējusi un atkal pamodusies. Mazais ēzelītis bija piesteberējis tuvāk un stāvēja, lūkodamies bērnā un šūpodamies uz garajām, ļodzīgajām kājām. Un slimā meitene zem kokvilnas pārklāja svaidījās un vaidēja. Tad sieviete negaidot pacēla acis un ieraudzīja uz sliekšņa bikli stāvam Mustafu.

Viņa izbijusies iekliedzās un dzīrās jau klauvēt pie sienas, lai pasauktu kaimiņieni, taču Mustafa ātri panācās uz priekšu.

— Nebaidieties, — viņš sacīja, — es netaisos jums darīt ļaunu. Es atnācu, lai aizdotu savu apmetni — tikai uz šo nakti, jo jums ir slims bērns. Rīt man tas jāņem atpakaļ, bet es mēģināšu jums atnest kādu maisu. Lai nu kā, šonakt viņai būs silti.

Viņš noliecās un apsedza mazo meiteni. Sieviete nolūkojās viņā galīgā neizpratnē. Iepriekšējo reizi viņš ienākdams bija izgāzis krūtis, aurojis un plātījies kā pieaudzis vīrietis, turpretī tagad te stāvēja pazemīgs un nošļucis radījums, un viņa aptvēra, ka tas ir tikai jauns zēns, labi ja četrpadsmit gadus vecs. Gatavais bērns, kas vēl nav nocietinājies ļaunumā.

—Apsēdies,—viņa vārgā balsī uzaicināja, — tējkanna ir uz pavarda. Ielej sev glāzi tējas.

Viņš sarausa kopā dziestošās ogles un ar baudu iedzēra glāzi gluži karstas, saldas piparmētru tējas. Ilgi viņš nebija tādu malkojis.

— Kāpēc tu atnesi to atpakaļ? —joprojām nespēdama notikušo īsti saprast, vaicāja sieviete.

—Hakada, — atrūca Mustafa.Tas irērti izmantojams teiciens, kas varētu nozīmēt: “Tā nu tas vienreiz ir. Pat ja gribētu, iemeslu es nevarētu izskaidrot.” Patiesībā viņš pats neatjauda, kas mudinājis viņu tā rīkoties.

— Kur tu dzīvo? — turpināja sieviete.

— Nekur, — atteica zēns. — Esmu te tikai trīs gadus. Es atšķīros no savas kalnu cilts un nonācu lejā.

— Ko tu saki? Es arī, — sieviete satraukta pavēstīja.

— Virs atveda mani šurp, kad mēs pirms septiņiem gadiem apprecējāmies, un kopš tā laika neesmu tur bijusi. No kāda ciemata tu esi?

Mustafa nosauca sava ciemata vārdu. Izrādījās, ka tas atrodas tikai dažas jūdzes no jaunās mātes dzimtās vietas, tā paša kalna austrumu pusē. Viņi bija gājuši pa vieniem un tiem pašiem ceļiem uz tirgu, plūkuši olīvas tajās pašās nogāzēs un dedzinājuši ogles starp tām pašām klintīm. Viņa bija pārāk piekususi, lai daudz runātu, turpretī Mustafa izkratīja šai svešajai māsai visu, kas uz sirds, jo tā izrādījās bezgalīgi iztvīkusi pēc dzimtenes. Triju gadu laikā viņš pirmo reizi bija saticis cilvēku, kas pazina viņa ciematu.

Jaunietis runāja par pavasari ar tā pāri plūstošajiem strautiem un ķiršu un firziķu koku ziedu čemuru baltajām putām; par vasaru, kad viņi bija vākuši labības ražu un gulējuši uz guļamajiem kloniem; par rudeni, kad lasīja vīģes un vīnogas un grieza kukurūzas vālītes, un izkāra tās žāvēties uz sakarsušajiem kaktusiem būdu priekšā; par ziemu, kad ciemati bija ieputināti sniegā un mājdzīvnieki mita būdās. Domās Mustafa atkal bija pārcēlies uz savu kalnu, viņš bija laimīgs bērns, kas skraida pa klintīm pakaļ kazām un vakaros atgriežas mājās pie mātes. Viņš runāja un runāja, un jaunā sieviete gulēja un klausījās, šad tad kaut ko pajautādama. Tomēr viņa tā neilgojās pēc dzimtenes kā Mustafa, jo viņas bērni bija dzimuši šajā būdā, kas slējās sāļajā līdzenumā, un tāpēc viņas sirdī bija ciešas saites ar šo vietu. Mājās viņai bija zīdainis, ko viņa turēja rokās, un bērns, kas nemierīgi mētājās miegā pie viņas kājām.

Pēkšņi tas izgrūda spalgu kliedzienu, un māte ar mokām pavilkās uz priekšu, lai to nomierinātu. Slimais radījums bija pamodies un sauca pēc ūdens. Māte pielika glāzi tam pie lūpām, nabadziņš drudžaini to izdzēra un sāka raudāt, klusi elsojot lūgdamies, lai sieviete paņemot to rokās. Viņa nolika jaundzimušo uz grīdas un pievilka slimo bērnu sev klāt.

— Kas viņai kaiš? — vaicāja Mustafa.

— Nezinu, — sieviete atbildēja, gurdi šūpodama mazo. — Slimo jau trešo dienu. Es visu laiku lūdzu savu vīru aiznest meitu uz slimnīcu, bet viņš to nemīl, jo gribēja dēlu, un vienmēr atrunājas, ka neesot laika. Man nepietiek spēka aiziet, tāpēc es baidos, ka viņa nomirs, turpretī, ja es spētu viņu aiznest pie ārsta, viņa dzīvotu.

— Kā jūs zināt? — Mustafa jautāja.

— Es jau reiz aiznesu, — vaļsirdīgi paskaidroja sieviete. — Tad viņai bija tāds pat drudzis kā tagad un viņa nespēja ne zīst, ne ievilkt elpu. Dakteris ar adatu iešpri-cēja zāles, un drudzis pārgāja. Tagad viņš darītu tāpat, jo ir labs cilvēks, bet kas lai meiteni aiznes? Mums nav naudas, lai lūgtu dakteri atnākt šurp.

Mustafa brīdi padomāja, tad ierunājās:

— Es viņu aiznesīšu. Kur slimnīca ir, es zinu.

Sieviete palūkojās uz zēnu, it kā viņu vērtēdama.

Viņai trūka zināšanu, priekšstats par slimību bija visai mazs un bailes, ka mazā nomirs, neizsakāmas. Viņai negribējās lādā aukstumā laist nakts tumsā meitu laukā, taču viņa bezgalīgi ticēja špricei un uzskatīja, ka tā var būt vienīgā cerība. Tā kā Mustafa bija nācis no viņas dzimtā apgabala, viņa zēnam uzticējās, tāpat kā būtu uzticējusies istam radiniekam.

Mazā meitenīte, beidzot tikusi tur, kur bija ilgojusies atrasties augu dienu, proti, drošībā mātes rokās, bija cieši iemigusi un nepamodās arī tad, kad Mustafa viņu pacēla savās rokās. Abi ar māti viņi ietina mazo apmetnī, un, pametis ar galvu ardievas, zēns ātrā solī devās pāri līdzenumam. No apvāršņa izlīda mēness, mezdams sudraba celiņu pa viļņiem, un Mustafa priecājās par šo gaismu, jo ceļš bija diezgan tāls. Mazā gulēja, uzlikusi galvu viņa plecam, un sīkais, karsonī degošais augumiņš sniedza Mustafam siltumu. Viņš izvēlējās īsāko ceļu gar krastu; paisums bija beidzies, un mēness apspīdētās smilšu strēles vizēja. Visapkārt neredzēja neviena cilvēka, viņš bija viens ar savu mazo nastiņu; pāris reižu meitenīte sakustējās un iešņukstējās, bet viņš to nomierināja, pašūpodams un čukstēdams maigus vārdus, ko bija iemācījies senos laikos un gandrīz piemirsis. “Kaut jel viņa izveseļotos,” viņš prātoja.

Nu viņš bija pienācis gandrīz pie mola — vajadzēja cilpot taisnā ceļā cauri pilsētai. Tirgus šovakar būs lielisks, to pieskandēs troksnis un izraibos krāsas, taču Mustafam nebija nekādas vēlēšanās pamest jūras krastu. Te, sudrabotajās smiltīs, viņš juta mieru, itin kā Ziemassvētku mēnessgaisma dziedētu un vēstītu piedošanu.

Viņš nezināja, kāpēc jūt tādu mieru. Diezin vai viņš, Mustafa, nojauta, ka sirdī iemājojusi mīlestība un dāsnums.

VAKARS

Jā gan, Ziemassvētku vakara tirgū pavērās līksma aina — novietnēs mirdzēja Ziemassvētku eglīšu sveces un veikalu logi spīdēja un laistījās. Tirgū drūzmējās turīgu ļaužu bērni, kas, ģērbušies labās drēbēs, bija iznākuši pastaigāties un kopā ar vecākiem apskatīt pilsētu, bet te redzēja ari nožēlojamus ubagus. Daži no tiem bija arī akli un kropli: viņi cerēja kaut ko iemantot no vispārējā dāvātprieka. Te bija arī visi Mustafas draugi, un jebkurā citā vakarā zēns būtu atradies to vidū — priecājies līdzi un līdis vai no ādas ārā, lai kaut ko pagrābtu. Taču šovakar viņam bija uzdevums un viņš negribēja biedrus sastapt. Viņš izvēlējās tukšākās un nomaļākās ielas un steigšus manījās cauri pilsētas centram, lai nonāktu pie bruģētajiem pakāpieniem, pa kuriem varēja nokļūt klints virsotnē, kur atradās slimnīca.

Par dakteri Mustafa domāja ar bažām. Ja ticēja runām, tas kopā ar citiem patlaban varētu svinēt svētkus vai būt pat piedzēries. Mustafa juta diezgan lielu nespēku no nepietiekamas barības, un karstumos gulošais bērns viņa rokās šķietami kļuva arvien smagāks un smagāks. Zēns gaužām cerēja, ka nāciens nebūs velts.

Viņš bija sasniedzis dubultos vārtus, aiz kuriem pletās slimnīcas teritorija, un vilcinādamies apstājās, jo nezināja, uz kuru pusi iet. Izrādījās, ka ir vairākas lielas, apgaismotas ēkas un mulsinošs skaits durvju. Tad, kamēr viņš stāvēja gudrodams, dārzu starp ēkām šķērsoja vīrietis, kas piederēja viņa paša rasei, un Mustafa, saņēmis visu savu drosmi, piegāja tam klāt un bailīgi vaicāja pēc ārsta.

— Viņš ir mājās, — teica vīrs, ar īkšķi norādīdams atpakaļ pār plecu, — bet aizņemts.

— Šitā mazā meitene ir dikti slima, — zēns stomījās.

— Es ar viņu nogāju tālu ceļu.

Vīrietis paskatījās uz mazo un dzirdēja sēcošo elpu. Viņš paraustīja plecus.

— Labāk ej un pamēģini, — viņš teica, — pieklauvē pie durvīm un parādi bērnu.

Mustafa nedroši devās uz priekšu. Namdurvis bija aizvērtas, bet logi apgaismoti, un iekšā skanēja mūzika un smiekli. Zēns svārstījās. Neapšaubāmi, viņi tur svin, un varbūt patiešām visi būs apdzērušies, tomēr ne. Klausīdamies viņš saprata, ka dzirdamās skaņas ir mazu bērnu smiekli un klaigas. Varbūt galu galā mazuli te saņems labi. Tā nu viņš pieklauvēja un stāvēja, gatavs mukt, ja sekotu kaut kas nelāgs.

Durvis atvēra pats ārsts; viņš izskatījās piesarcis, ar sajukušiem matiem, taču piedzēries gan viņš nebija. Tur, iekšā, viņi gluži vienkārši bija spēlējuši “Kurš veiklāks”1. Uz rokas viņš turēja pats savu trīs gadus veco, tuklo, sārto dēlēnu.

Acis mirkšķinādams, ārsts bridi apžilbis pūlējās tumsā saskatīt Mustafu. Beidzot viņš samanija ļoti vāju zēnu ar bālu, izsalkušu, netīru seju un žulgām acīm, ģērbušos kokvilnas drēbēs, kas reiz bijušas baltas. Rokās tas turēja mazuli, kurš izskatījās slims un bija satīts saplīsušā apmetnī.

— Viņa ir slima, — teica Mustafa, pastiepdams savu vīstokli pret dakteri.

Ārsts, kas bija arī tēvs, nolaida savu puisēnu zemē gaitenī, un tas aizļepatoja, lai piebiedrotos viesiem istabā pa kreisi. Tad dakteris izstiepa rokas un paņēma otru bēmu — tieviņu, netīru un slimu — un ienesa to savas mājas siltumā un gaismā. Vēlākos gados, kad Mustafa jau bija kļuvis par kristieti, viņš bieži atcerējās šo mirkli, jo tas, pēc viņa domām, iemiesoja sevī visu Ziemassvētku būtību. Tēvs — Dēls — ārpusē tumša nakts — un trūcīgais, sabiedrības izstumtais zēns, ko draudzīgi aicināja iekšā.

Ārsts atnesa no sava kabineta nepieciešamo, apsēdās hallē un ar dīvainu trubiņu izklausīja bērna krūtis. Viņš izmērīja arī temperatūru, kaut gan meitenīte brēca un stiepa rokas pret Mustafu, kas viņai bija iepaticies. Viņa bija slima, taču ne tik slima, kā māte baidījusies, — gluži vienkārši stipri saaukstējusies. Bija sācies neliels bronhīts. Ārsts teica, ka aiznesīšot bērnu uz slimnīcu, māsa iešpricēšot (Mustafa, bailēs drebēdams, bija to lūdzis), un tad varēšot nest slimnieci atkal mājās. Lai Mustafa pagaidot hallē, līdz viņš atgriezīšoties.

Mustafa klusi sēdēja, klausīdamies čalās, un prātoja, no kurienes visi šie bērni te radušies. Nekādā ziņā tik liela tak nevarēja būt daktera ģimene! Agrāk viņš ne reizes nebija dzirdējis mazus bērnus tā smejamies vai tik līksmi čalojam. Tad kāds iznāca ārā, un Mustafa pastiepa kaklu, lai varētu palūrēt iekšā. Redzētais viņu pārsteidza, jo lielākā daļa bērnu piederēja viņa paša rasei — mazas meitenes garās kleitās un ar tumšām bizēm un mazi zēni ar īsi apcirptiem matiem un kulainās biksēs, un visi ēda kūkas. Viņš nebija zinājis, ka kristieši svin savus svētkus kopā ar musulmaņu bērniem.

Ārā atskanēja steidzīgi soļi, un atgriezās ārsts ar brēcošu bērnu. Mustafa paklanījās, noskūpstīja dakterim roku un pastiepa savējās, lai paņemtu viņa gādībā nodoto skuķēnu, kas krišus iekrita viņa skavās un atkal sāka šņaukāties un žagoties. Jāiet žigli atpakaļ.

Taču ārsts vēl nebija gluži beidzis. Ar lielu nabadzību viņš saskārās ik dienas, tomēr reti viņš bija redzējis kādu tik izbadējušos un nelaimīgu kā šo zēnu. Turklāt bija Ziemassvētku vakars.

— Pagaidi brītiņu, — viņš sacīja, — meitenei rit būs vajadzīga vēl viena šprice. Kur viņa dzīvo?

— Sāļajās pļavās pie ceļa uz bāku, — paskaidroja zēns. — Viņa nevarēs būt te vēlreiz. Tēvs viņu nenesīs: šodien tā nav mājās.

— Un kas tad tu esi? — vaicāja ārsts. — Vai viņas brālis? Kāpēc tu nevari viņu atgādāt?

— Es neesmu viņas brālis, — Mustafa vaļsirdīgi atteica. — Es neesmu nekas — tikai ielas puika. Meitenes tēvs neļaus man slimo atnest, kad pats ieradīsies mājās.

— Un māte? — ārsts neatlaidās. — Kāpēc viņa nenāk?

— Viņai šodien piedzima otrs bērniņš, — Mustafa skaidroja. — Viņa vēl ir pārāk vārga.

— Protams, — piekrita ārsts, — tad es aizbraukšu pats. Šodien tev man jāparāda, kur ir viņu māja. Man jāapmeklē kāds cilvēks ārpus pilsētas, un sāļās pļavas nav daudz tālāk. Braucam!

Mustafa staroja. Viņš līdz šim nekad nebija braucis privātā mašīnā. Un tāda iespēja viņu ielīksmoja. Zēns grasījās tūlīt doties ārā, tomēr ārsts viņu vēlreiz aizkavēja.

— Un tu, — viņš sacīja, — izskaties galīgi pārsalis. Vai tev nav apmetņa?

— Re, kur mans apmetnis. — Mustafa atbildēja.

— Tajā ietīta mazā meitenīte.

— Vai tad nebija kādas segas, kur to ietīt?

— Nē. Segā ietina šopēcpusdien piedzimušo sīko. Citas viņai nav.

— Tad gan laikam būs labāk atstāt šo bērnu tavējā apģērba gabalā. Ceru, ka atradīšu tev kaut ko citu.

Viņš uzskrēja augšup pa kāpnēm, ņemdams divus pakāpienus reizē. Mustafa, galīgi apstulbis, gaidīja. Kas gan vēl turpmāk notiks? Dakteris tak netaisās dot viņam drēbes? Tomēr viņš to darīja! Slimnīcā saņemto Ziemassvētku dāvanu vidū bija vecu drēbju sainis. Tur atradās silts mētelis un džemperis, tieši kā radīts Musta-fam, un mazi vilnas mētelīši zvejnieka bērniem. Ārsts izrāva tos no saiņa un priecīgi traucās atpakaļ.

— Re,—viņš sacīja, paceldams drēbes augstāk,—nu jums būs silti.

Mustafa klusēja, neticēdams savām acīm, kaut ko tādu viņš nesaprata. Varbūt dakteris rauga to pārdot... Bet varbūt arī ne?

— Man nav naudas, — viņš bažīgi nočukstēja.

— Viss kārtībā, — ārsts atvēcinājās. — Tā ir dāvana. Šādos svētkos mēs visi cits citu apdāvinām.

Kamēr Mustafa ieģērbās jaunajās drēbēs, ārsts turēja bērnu. Zēnam iedotais apģērbs bija vecs un salāpīts, taču silts, un Mustafa jutās tajā kā princis. Tādas drēbes viņš valkās pirmo reizi mūžā. Tad, gan diezgan neveikli, tomēr pa abiem viņiem izdevās apģērbt meitenīti, kas atkal brēca.

— Ejam nu, — teica ārsts, taču, soļodams garām istabai, kas atradās kreisajā pusē, viņš iegāja iekšā, lai pateiktu ardievas svētdienas skolas viesiem, kuri arī grasījās doties projām. Viņš iznāca ar sauju riekstu, konfekšu un cepumu.

— Ņem, — viņš sacīja, pastiepdams tos Mustafam,

— dalies arī tu ar mums svētkos.

Mustafa vairs nebija pārliecināts, vai tā tiešām ir dzīves īstenība vai ne. Viņš apzinājās, ka brauc pa apgaismotajām ielām, sasilst savā mīkstajā apģērbā un grauž cukurcepumus. Re! Viņi bija apdzinuši autobusu, un policists pamāja ar roku, lai droši dodas tālāk pa spoži apgaismoto bulvāri līdz ar citu mašīnu straumi — un tad arvien ātrāk pa taisno ceļu uz bāku. Tas bija brīnišķīgi.

Mašīna pieslīdēja pie zvejnieka būdas, un ārsts priecājās, ka atvedis meiteni mājās, jo aina, kas viņam pavērās, tik ļoti atgādināja Betlēmi, ka vakars izvērtās par patiesiem Ziemassvētkiem. Būda bija lik nabadzīga, ka to varētu uzskatīt par kūtiņu. Mazais ēzelītis aizmidzis gulēja uz salmu kaudzes, un sieviete — jauna, gurda svešiniece, kas atnākusi no citurienes, ar bērnu pie k rūts — likās Dieva mīlestības nemirstīgais simbols.

Viņa satraukti gaidīja Mustafas atgriešanos, viņa nebija cerējusi, ka viņš ieradīsies tik drīz. Kad parādījās ārsts, viņa izskatījās mazliet noraizējusies, jo līdz vira pārnākšanai mājās nebija ne plika graša un zvejniekam nebūt nepatiks, ja sieva viņa prombūtnē būs palikusi kādam parādā, tomēr, kad abi atbraucēji noguldīja meitenīti mātei blakus, tā pasmaidīja, jo bērnam, par spīti dēkainajam ceļojumam, nekas nebija noticis.

— Nu, — sacīja ārsts, — šprici viņa ir dabūjusi, un viss būs kārtībā. Turi viņu siltumā, dod daudz dzert, un rīt es atkal atbraukšu. Redzi, mēs viņu ieģērbām vilnas mētelīti, un te būs otrs — brālītim.

— Bet man nav naudas, — sieviete, nemiera mocīta, čukstēja.

— Viss kārtībā, — attrauca ārsts. Viņš bija nometies ceļos uz klona un skatījās uz sīko, krunkaino jaunpiedzi-mušo, kas no segas krokām mirkšķināja viņam pretī ačeles. Ārsts bija aizmirsis, ka parasti par vizīti ņem honorāru. Betlēmē neviens neko nemaksāja.

Mustafa devās līdzi ārstam zvaigžņotajā nakti. Mašīnas prožektora gaismā viņš šķērsoja sāls līdzenumu.

Pulkstenis bija gandrīz deviņi vakarā, un viņam gribējās drīzāk atgriezties pilsētā.

— Kur tu pārlaid naktis? — vaicāja ārsts, kad ceļa līkumā iemirdzējās pilsētas ugunis.

Zēns tūlīt neatbildēja. Viņš vēl nebija izlēmis, kur gulēs. Pēc šīvakara savādā piedzīvojuma kafejnīcas likās visai drūmas. Puisis pēkšņi aptvēra, ka no jaunās pasaules, kurā viņš uz neilgu laika sprīdi bija iekļuvis un kur cilvēki prata mīlēt un dāvāt, un mazi bērni smējās un rotaļājās, nu vajadzēs atgriezties atpakaļ. Rīt viņš no jauna mēģinās kaut ko paķert un nozagt un kausies, un lamāsies, un šīs trīs citādās stundas atgādinās sapni.

— Es nezinu, — viņš beidzot izmisis nomurmināja,

— izlaidiet mani ārā pie lirgus.

— Es zinu kādu vietu, kur tu vari pavadīt nakti, — draudzīgi atteica ārsts. —Turpat pie slimnīcas dzīvo kāda sieviete, kas izdod guļvietas. Nē, jāmaksā nav nekas — viņa to dara aiz žēlsirdības. Viņa aizdos tev arī segu. Iesim un pajautāsim.

Ārsta vizīte pie slimnieka ilga tikai dažas minūtes, un viņi atkal ātri ripoja augšup pa kalnu. Mustafa gandrīz vai bija beidzis gudrot, kas notiks tālāk. Mašīna apstājās pie neliela namiņa šaurā ielā, netālu no ūdens sūkņa. Laternas gaismā sievietes un meitenes vēl pildīja spaiņus un sirsnīgi apsveica ārstu, kas laikam te bija labi pazīstams.

Viņš pieklauvēja pie durvīm, un tās tūdaļ atvēra jautra, smaidoša sieviete ar bērniņu rokās. Izdzirduši ārsta balsi, pie durvīm saskrēja visi ģimenes locekļi un ņēmās skubināt viņu ienākt un paēst kopā vakariņas. Viņš iegāja, un visi atkal apsēdās ap kūpošu putras bļodu un kokogļu pannu — pieaugušās meitas, mazais bērns un pieci nevīžīgi ģērbti ielas puikas — tādi paši kā Mustafa. Mustafa viņus pavirši pazina, jo “medību lauki” bija vieni un šie puikas, līdzīgi viņam, nāca no kalniem. Klīst pa ielām tos spieda izsalkums un dzīvokļa trūkums. Mustafa bieži bija prātojis, kur viņi pārlaiž nakti, taču viņi šo noslēpumu neparko neatklāja, jo šai mājā mita kristieši un musulmaņi varētu iepīties ķezā, ja pateiktu, kurp iet.

Arī pašas ģimenes dzimtā vieta bija kalni, un viņiem visiem bija brūna āda, izcilni vaigu kauli un kalniešu stiprie muskuļi. Viņu namiņš bija mazs, trūcīgi mēbelēts, tomēr tīrs, un zēni mita atsevišķā jumta telpā. Visi priecājās par ārsta apciemojumu, ģimenes locekļi smaidot apsveica Mustafu, turpretī zēni lūkojās viņā stīvi un aizdomīgi. Viņiem bija savs pulciņš, un vēl viena locekļa piebiedrošanās nozīmēja, ka viņiem būs mazāk vietas. Turklāt tajos vakaros, kad viņiem nebūs veicies saman-got sev ēdamo un vajadzēs izmantot Zoras žēlastību, droši vien deva samazināsies.

—Atvedu jums Ziemassvētku dāvanu, — sacīja ārsts, uzlicis roku Mustafam uz pleca, —jaunu biedru.

— Mēs viņu apsveicam, — atteica sieviete, un visi saspiedās ciešāk, lai arī jaunatnācējs varētu sasniegt bļodu.

Mustafa bikli apsēdās, viena no meitām pārlauza savu maizes gabalu uz pusēm un pasniedza daļu viņam. Tas bija ļoti trūcīgu ļaužu vienkāršais ēdiens, tomēr Mustafam tas garšoja lieliski.

— Un nu, — Zora tādā kā uzvaras priekā uzrunāja ārstu, kas palūkojās pulksteni un bija piecēlies, lai ietu,

— tagad mēs jūs lūdzam mums palasīt.

Viņa paņēma no plaukta kādu grāmatu, ielika ārstam rokās, viņš to atšķīra un sāka lasīt. Zēni, sasiluši un apmierināti, jau likās visai miegaini, taču namamāte šķita nolasām ik vārdu no ārsta lūpām, un arī Mustafa klausījās tik uzmanīgi, kā to nekad nebija darījis. Jo ārsts lasīja par jaunu sievieti, kas laidusi pasaulē bērnu, un bērniņš, kam nav bijis māju, gulējis kūtiņā, un Mustafam ienāca prātā zvejnieka būda. Tad ārsts lasīja par ganiem (Mustafa arī pats kādreiz bija ganījis lopus) un par eņģeļu dziedāšanu.

“Jums Pestītājs ir piedzimis... Lai slavēts Dievs debesīs... Miers virs zemes, un cilvēkiem labs prāts.”

Šos trīs teikumus ārsts apcerēja pavisam vienkārši. Pestītājs, tajā vakarā vēl izstumtais, gaidīja, lai Viņu ieslēgtu ikvienā pazemīgā, bēdu sagrauztā sirdī. Pestītājs, kuru Dievs bija devis, jo mīlēja visu cilvēci.

Miers virs zemes. Miers sirdī, kas zina, ka grēki top piedoti. Miers dzīvē, kas uzticēta Pestītājam, miers, saprotot, ka tu —cilvēks nekad vairs nejutīsies vientuļš, ka tu nekad vairs nebaidīsies.

Cilvēkiem labs prāts. Mīlestība uz Dievu iemājo sirdī, kas uzņēmusi Pestītāju. Labs prāts, kas mudina kristiešus uzskatīt visus cilvēkus par brāļiem un atvērt savas sirdis un namdurvis, un palīdzēt, un kalpot, un dāvāt, saskatīt Kristu it visur, kur vismazākais no Viņa mazajiem ir izsalcis, kails vai slims.

Sakrustojis kājas, Mustafa sēdēja uz grīdas, nenovērsdams skatienu no ārsta sejas. Saprast viņš saprata ļoti maz, tomēr pat šis mazumiņš daudz ko noskaidroja. Tagad viņš apjauta, kāpēc mazā, slimā meitenīte pieņemta slimnīcā, kāpēc viņa ārstēta, kāpēc viņu, Mustafu, apģērbuši un pabarojuši, kāpēc viņu, kas izniris no āra tumsas, uzņēmuši šai namā un snieguši patvērumu.

Tas viss ļoti mulsināja. Viņš kļuva ļoti miegains. Zora lika puišiem uzvest Mustafu augšstāvā un iedot tam segu. Ārsts, viegli noglaudījis zēnam galvu, bija aizgājis, lai piepildītu ar dāvanām sava dēliņa zeķi.

Un ārā par godu Ziemassvētku vakaram spoži mirdzēja zvaigznes, un cilvēki visā pasaulē, lai pie kādas rases, cilts vai tautības piederētu, izstiepa rokas augšup pret Dievu.

Kristus bija dzimis, lai nestu Labo Vēsti nabagajiem, dziedētu nelaimīgos, solītu atbrīvošanu važās ieslēgtajiem, remdētu sāpes mocekļiem.

Un viens mazs, važās ieslēgts cietējs, kas pa pusei jau meklēja patiesību un miglaini sāka to saprast, pagrieza seju pretī Tam, kas nāca. Taču netīros midzeņos un ļaunos zaņķos simtiem citu gulēja un modās kā parasti, neko nezinādami un negribēdami zināt.

1 Angliski šeit: musical ehoirs. Rotaļnieki mūzikas taktī soļo gar krēslu rindu, kurā ir par vienu krēslu mazāk nekā rotaļnieku. Mūzikai pārtrūkstot, jāmēģina ātrāk apsēsties uz krēsla.

VIESIS

.

APCIEMOJUMS

Vecā sieviete pamodās ļoti vēlu. Saulstaru bultas jau lauzās iekšā pa sienas plaisām, un ārā neparasti skaļi kladzināja vistas. Bija gaiša pavasara diena, sieviete bija aizgulējušies. Žēl gan, jo bija piektdiena un piektdiena Jākutsai bija svarīga diena, un viņai vajadzēja tai sagatavoties.

Viņa piecēlās, cik nu ātri reimatisms ļāva. Nākamajās stundās būs daudz darāmā: jāsamīca maize, jāatnes no avota ūdens, jāiekur uguns un jāizslauka istaba. Taču Jākutsai nevedās sakopot domas, jo vistas trokšņoja kā bez jēgas, droši vien kaut kas noticis. Vecīte piekliboja pie durvīm, un spirgtais, aukstais gaiss tā iesitās sejā, ka viņa uz mirkli aizvēra acis; putni, satraukti kladzinādami un spārnus sizdami, metās viņai pretī. Kad viņa atpleta acis un paskatījās uz tiem, bija par vēlu. Mazs stāvs, ģērbies saplīsušās drēbēs, vicoja augšup pa nogāzi, veikli izlocīdamies starp olīvu kokiem. Palūkojusies vistu kūtī, Jākutsa ieraudzīja, ka dējamā kaste ir tukša.

Tā notika jau otru reizi, un vecenītes acīs aiz nevarības sajūtas ieriesās asaras. Viņa nezināja, kas ir mazais zaglis, bet saprata, ka vajag tūdaļ kaut ko darīt, jo no olām

viņa pārtika. Viņa joprojām spēja tās nonest ielejā uz tirgu, kaut arī atceļš augšup pa kalnu stipri nogurdināja.] Dažreiz viņa prātoja, cik ilgi spēs te izdzīvot viena.l Palīdzība bija ārkārtīgi nepieciešama, taču neviens nelikās ne zinis. Vienīgā meita bija apprecējusi turīgu veikala īpašnieku, kas neizsakāmi kaunējās par skrandaino sievasmāti, lai gan tomēr šad tad iedeva viņai maķenīt naudas.

Dusmīgi kaut ko murminādama, Jākutsa uzlika uz pleca ūdenstrauku un devās uz avotu. Gaiss bija iesilis, viņa pacēla grumbu izvagoto seju pret sauli un manīja, ka sašutums noplok.

Plauka mandeļkoki, un sārtās ziedu putas savijās ar olīvu sudrabotajām lapām un vīģu pelnpelēkajiem zariem. Strautā dzirkstīdams brāzās ūdens, un zāles puduros pie avota no saviem apvalkiem spraucās ārā pirmās narcišu zvaigznes. Sieviete sajuta smaržu, pirms ieraudzīja pašus ziedus, un tā nu neapšaubāmi vēstīja pavasari. Jākutsa vienmēr priecājās par skaistumu, un, lai gan bija veca un acis kļuvušas tumšas, šī izjūta lika mundrāk iepukstēties viņas sirdij un itin kā to atjaunoja. Zaglis aizmirsās. Vecenīte vienīgi atcerējās, ka pēc divām slun- ļ dām atnāks Nadja un viņa varēs klausīties Grāmatu Grāmatas vārdus, kas bija Dieva Vārdi.

Spainis smagi novilka roku, un, sasniegusi būdas 1 durvis, vecīte jutās piekususi, taču nedrīkstēja zaudēt j laiku. Visam jābūt gatavam. Viņa uzlika uz ogļu pannas I katlu un iznesa ārā, lai liegais pavasara vējš uzpūš uguni, i kamēr viņa mīca maizi un tad atstās, lai tā uzrūgst. Pēc j tam viņa izmazgāja grīdu, izpurināja niedru pīteni, pabaroja vistas un nospodrināja dārgo vara paplāti. Viņa nolēma neēst un nedzert, līdz atnāks Nadja, jo ieturēt maltīti divreiz nevarēja atļauties. Tomēr prieks deva spēkus, un sirmgalve strādāja mundri un ātri: piektdienas darbs taču nebija ikdienas rosīšanās. Parastajās dienās viņa bija tikai veca sieviete, kas veica mājas pienākumus, bet piektdienās viņa pildīja nama saimnieces pienākumus un gatavoja svētku maltīti.

Katls vārījās, maizes kukulītis pannā tika apgriezts otrādi un cepās lieliski. Istaba jauki smaržoja pēc kukurūzas un karstas maizes. Vecīte aizvilka savu zemo, apaļo galdu saulē pie ieejas, uzlika uz tā kafijas kannu un glāzes, tad izvilka 110 gultas apakšas kasti un izņēma no tās Grāmatu Grāmatu, bijīgi aptaustīdama to ar mazliet drebošiem pirkstiem. Tā bija veca, nodzeltējusi, maza grāmatiņa ar izbalējušiem vākiem — sieviete to bija dabūjusi pirms piecpadsmit gadiem. Viņa bija uzaugusi un apprecējusies pilsētiņā pie Vidusjūras un laidusi pasaulē meitiņu, ko nosauca par Anisu.

Taču vīrs bija viņu atstājis, kad bērns vēl bija mazs, un viņa pati aizgāja strādāt pie kādas spāņu kundzes, kas izturējās pret viņu ļoti laipni. Viena otras valodu viņas saprata tikai tik daudz, cik bija vajadzīgs virtuvē, un tāpēc nevarēja neko daudz sarunāties, taču maigā un draudzīgā izturēšanās šķita nākam no citas pasaules. Likās, to sūta Dievs, un tās izcelsme ir melnā grāmatiņa, ko senjora ik vakarus pirms gulētiešanas lasīja saviem bērniem. Dažreiz viņa mēģināja pastāstīt par to Jākutsai, taču tā neko īsti nesaprata. Viņa tikai zināja, ka grāmata ir mīlestības avots, un, kad slaucīja istabā putekļus un neviena nebija tuvumā, uzdrošinājās to paņemt rokā — lai tāpat vien noskūpstītu.

Senjoras vīrs bija palīdzējis Anisai pabeigt skolu, un piecpadsmit gadu vecumā meita bija apprecējusi lauku tirgotāju un pārcēlusies uz dzīvi kalnos. Viņa bija laidusi pasaulē vairākus dēlus, Jākutsa turpretī palikusi pilsētā, līdz kādu dienu viņas mīļotā senjora pavēstīja, ka atgriezīšoties Spānijā, tāpēc Jākutsai jāmēģinot atrast darbs citur.

Tās bija vislielākās bēdas viņas jau tā diezgan skumīgajā dzīvē. Senjoras bērni viņai šķita tikpat kā savējie, un, kad pienāca laiks teikt ardievas, viņa bija gluži kā apdullusi aiz sirdssāpēm un nemaz nepievērsa uzmanību lieliskajām dāvānam, ko bija dabūjusi. Tikai viena no tām likās mierinājums. Tieši pirms aizbraukšanas kundze bija pasaukusi kalponi sāņus un iespiedusi rokā grāmatiņu, kas nebija rakstīta spāniski, bet Jākutsas pašas valodā.

“Šo grāmatas daļu mēs lasām katru dienu,” kundze bija paskaidrojusi. “Tā stāsta par Jēzu un ceļu pie Dieva. Glabā to rūpīgi un, kad tavi mazbērni paaugsies, palūdz, lai viņi tev palasa. Tie ir Dieva Vārdi.”

Viņi aizbrauca tajā pašā pēcpusdienā, Jākutsa aizgāja ģimeni pavadīt uz ostu un, mājot ardievas, rūgti raudāja. Tad viņa klunkurēja atpakaļ. Ielikusi savas kastes apakšā mutautiņā ietīto grāmatiņu, Jākutsa devās kalnos pie meitas.

Taču mājiņa bija maza, puikas neuzvedlgi un trokšņaini, un znots Jākutsu necieta. Drīz kļuva gluži skaidrs, ka te viņai nav vietas: tomēr senjora viņai bija atstājusi nedaudz naudas. Pa visiem kopā viņi nopirka būdu un zemes gabaliņu, un tā nu vecīte bija nodzīvojusi tur piecpadsmit gadus ar savām vistām un dārzeņiem, un vienīgais lielais notikums viņas dzīvē bija tas, ka pirms divpadsmit gadiem pasaulē ieradās mazmeita Nadja.

Līdz pat nesenam laikam viņa nekad nevienam par grāmatu nebija stāstījusi, un pati, protams, nemācēja lasīt ne vārda. Znots bija stingri ticīgs musulmanis, un Anisa ar dēliem gan Jākutsu mīlēja, bet būtu smējušies, ja dzirdētu, ka vecā sieviete iedomājusies kaut ko lasīt. Tomēr kopš tās lielās dienas, kad mazdēls bija atsteidzies pa olīvu audzi, saukdams: “Nāc, ejam, mātei atskrējusi meita!” — viņa bija zinājusi, ka nākamībā viss mainīsies. Pārliekusies pār šūpulīti un dziļi ieskatījusies mazās būtnes saprātīgajās, tumšajās acīs, viņa sirdī bija nojautusi, ka reiz kopā ar mazmeitu lasīs šo Grāmatu un tad dzirdēs Dieva balsi.

Viņa bija pacietīgi gaidījusi, ne druskas nesteigdamās, un mazā vecmāmiņu bija mīlējusi jau no paša sākuma. Kad Nadja saslima vai par kaut ko bēdājās, viņa sauca pēc vecmāmiņas, un māte, kam bija pietiekami ko darīt mājās un vēl jāuzrauga puikas, atsauca Jākutsu un priecājās, ka ir cilvēks, kas var veltīt nedalītu uzmanību diezgan trauslajai meitenītei. Pirmos sešus gadus Jākutsa vairs neturēja vistas un kļuva par Nadjas aukli. Tad meitene sāka iet skolā, un vecmāmiņa atgriezās mājās,

uzņemdamās atkal saimniecības rūpes, tomēr bija ari kāda atšķirība: svētdienās viņa vienmēr apciemoja savas meitas māju, bet piektdienās Nadja allaž ieradās pie viņas.

Vecmāmiņa nodomāja, ka Nadja ir slaida un skaista kā jauns kociņš pavasarī. Katru nedēļu viņa atnesa skolas grāmatas, lai parādītu, ko jaunu iemācījusies, un divpadsmit gadu vecumā brīvi lasīja divās valodās. Pirms četriem mēnešiem kādu dienu Jākutsa ar pukstošu sirdi un trīsošām rokām bija izņēmusi no kastes grāmatu un pastāstījusi mazmeitai par senjoru un viņas dāvanu. “Tā ir par Dievu un mīlestību,” viņa diezgan nenoteikti bija pavēstījusi. “Piecpadsmit gadus tā gulēja, paslēpta manā kastē. Es nekad neesmu pratusi lasīt.”

Nadja, kam bija vienīgi mācību grāmatas un kam patika lasīt, bija sajūsmā. Viņa tūdaļ apsēdās, lai ķertos klāt. Un sākumā smējās, jo tur bija vienīgi vārdu saraksts, bet pēkšņi stāstījums viņu savaldzināja. Jākutsai, kas vērīgi lūkojās meitenē, šis skats iespiedās atmiņā uz visiem laikiem. Nadja sēdēja pie lievenēm ziemas baltajā saules gaismā, un zeltainās papeles, kas auga pie avota, aizmugurē, iezīmēja viņas jauniņās, nopietnās sejas profilu. Beidzot viņa pacēla mirdzošās, tumšās acis.

— Tā ir laba grāmata, vecmāmiņ, — viņa sacīja.

— Lasīsim kopā. Ik nedēļu es tev izlasīšu vienu nodaļu.

Viņa pacietīgi bija izurbusies cauri ģenealoģijai un tad atvieglota ķērās pie stāstījuma brīnumainajiem vārdiem. Pēc tam, kad viņa bija noskūpstījusi vecmāmiņu un aizgājusi mājās, Jākutsa ilgi sēdēja, nekustīgi raudzīdamās saulrietā un vēlāk mijkrēslī, atkārtodama vārdus, kas bija cieši iespiedušies atmiņā. “Tā vārdu tev būs saukt Jēzus, jo Viņš atpestīs savu tautu no viņas grēkiem.” Kopš tās dienas Jēzus bija kļuvis par Dzīvu Būtni, par Draugu, kas viesa prieku Jākutsas mazajā, vientuļajā būdiņā. Vecīte nezināja, nedz kas Viņš ir, nedz ka Viņš nomiris un tad atkal augšāmcēlies. Taču kaut kas sirmgalvi pārliecināja, ka Viņš arī patlaban ir dzīvs un ka Viņš tai ir ceļarādītāja zvaigzne. Ik piektdienu Viņš Jākutsu

uzrunāja.

—Bet ko tad lai es viņam dotu ēst? Man jau tā tik tikko pietiek pašai.

Nadja nevarēja izgudrot, kā tikt galā ar tādu nelaimi.

— Pajautāšu tēvam, — viņa nomurmināja un nopūtās. Tāda bija viņas paraža pieklājīgi izpaust, ka vairāk viņa šai jautājumā patiesi nevar neko palīdzēt. Iestājās skumjš klusuma brīdis. Nadjai vienmēr darīja raizes, ka viņas veiksmīgais tēvs tik maz rūpējas par sirmo vecomāti.

Tomēr Jākutsa, lai cik smalki izjustu katru meitenes vārdu, šoreiz tos gandrīz nesaklausīja, jo tuvojās dienas visnozīmīgākais brīdis. Nadja novāca brokastu traukus. Jākutsa noslaucīja no galda drupatas, un viņas bija gatavas. Viņa aizvilka ieejai priekšā aizkaru un iekārtojās vienā no istabas kaktiņiem. Nadja atšķīra Grāmatu.

— Šodien lasīsim astoņpadsmito nodaļu, vecmā-miņ, — viņa paziņoja. — Vai tu atceries, par ko bija rakstīts septiņpadsmitajā?

Nadju vienādi uzjautrināja, ka vecmāmiņa šo Grāmatu tik ļoti iemīlējusi un tomēr tik maz no tās atceras. Patiesību sakot, Jākutsa nekad nemēģināja daudz saprast. Nadja lasīja ātri un dziedoši, un lielākā daļa lasītā paslīdēja vecmāmiņai gar ausīm. Tomēr katru nedēļu sirmgalve no vārdu jucekļa izvēlējās dažus domu dārgakmeņus vai pamācības, un no tā viņas gars dzīvoja un smēlās veldzi atlikušajās nedēļas dienās. Viņa to atcerējās, rītos mozdamās, un spēks plūda no šiem vārdiem, kad vecīte rosījās būdā un mazajā dārziņā. “Nāciet šurp pie Manis visi, kas esat bēdīgi un grūtsirdīgi, Es jūs gribu atvieglināt” — tas bija viens no spožākajiem dārgakmeņiem, jo tas zimējās uz viņu pašu un viņas ūdens krūzēm. Viņa čukstēja šos vārdus, iedama uz avotu, un kopš tā laika trauki nekad vairs nebija likušies tik smagi kā iepriekš. Un, kad viņa domāja par šiem vārdiem, tie it kā kļuva dziļāki un nozīmīgāki un veda pie Dieva. Tomēr piektdienas rītā viņa atlika pagājušās nedēļas vārdus malā kā sāņus pabīdītus dārgakmeņus savā dārgumu krātuvē un gaidīja jaunus. Un tos viņa allaž izdzirda. Grāmata viņu nekad nepievīla.

Viņa pasmaidīja, redzēdama, kā Nadjas acis jautri iedzirkstas.

— “Jēzus uzkāpa kalnā, un Viņa drēbes kļuva baltas kā gaisma, vaigs spīdēja kā saule, un Dievs sacīja: “Šis ir mans mīļais Dēls,” ” — meitene atgādināja. — Un tur bija par zivi ar naudas gabalu mutē. Un kas vēl tur notika, vecmāmiņ?

— Es neko vairāk neatceros. Ar to pietiek. Visu šo nedēļu es skatīju gaismu, kas bija spožāka par pusdienas sauli. Tā iespīdēja man sirdī, tāpat kā iespīd mīlestība. Ko vēl man būtu vajadzējis redzēt un just?

Nadja nopūtās un beidza pārbaudi. Sirmgalves izbalējušās, vecās acis gaidot vērās mazmeitā. Nadja atšķīra vajadzīgo nodaļu un sāka lasīt. Viņa nodomāja: “Kāda savāda, pretstatu pilna grāmata! Vienu nedēļu viss par Dieva balsi godības staru vizmā, turpretī nākamajā — viss par maziem bērniem, pazudušām avīm un divu kalpu parādiem. Dīvaini, ka tādā Svētā Grāmatā raksta par pasaulīgiem notikumiem. Viņa prātoja, ko no tā apjēgs vecmāmiņa.

Nadja nemanīja, ka, atradusi savu dārgakmeni, vecmāmiņa nepaturēja atmiņā pārējo tekstu un ļoti reti vairs vispār dzirdēja nodaļas beigas. Šodien vecīte vajadzīgo atrada trešajā un ceturtajā pantā^1 — šie vārdi tā satrieca, ka, tos noklausījusies, Jākutsa vairs it neko nesamanīja — ne vien lasīšanu, bet arī pašu Nadju. Iegrimusi sava jaunā dārgakmeņa slēptajā jēgā, viņa atgriezās īstenībā vienīgi tad, kad Nadja ar baso kāju viņai viegli piebikstīja:

—Vecmāmiņ, vai tu neklausījies? Tas bija labs stāsts — par šo kalpu, vai ne? Pēc manām domām, viņš patiesi bija pelnījis cietumu.

— Cietumu? — Jākutsa neizpratnē samirkšķināja acis. — Kas bija pelnījis cietumu?

—Vecmāmiņ! — Nadja jutās patiesi pārsteigta. — Es lasīju tik saprotami un lēni, ka man nemaz neienāca prātā, ka tu ne vārda nedzirdi.

— Nē tak, es nudien dzirdēju katru vārdu! — tikpat pārsteigta pretojās Jākutsa. — Tas viss bija par kādu mazu bērnu... kas uzņem mazu bērnu, tas uzņem Mani. Ko tas varētu nozīmēt, bērniņ?

Taču Nadjai nebija ne jausmas, ko tas nozīmē. Viņu īstenībā interesēja tikai, kas stāstā notiek. Viņu ļoti sajūsmināja līdzība par nepielūdzamo kalpu.2 Tā rosināja viņas humora un taisnīguma izjūtu. Viņa atstāstīja visu vecmāmiņai — izteiksmīgi un ar žestiem. Pēc tam abas pārrunāja notikušā labās un sliktās puses, pasmējās, un tad Nadja pamanīja, ka papeļu ēnas izstiepušās garas, un pielēca kājās.

— Saule jau labā gabalā, vecmāmiņ, — viņa sacīja.

— Man jāskrien.

Viņa aiztecēja uz avotu, piesmēla krūzi, noskūpstīja veco sievieti uz abiem vaigiem un apsolīja atnākt svētdien. Jākutsa noskatījās, kā mazmeitas kājas aizzib pāri kalnam, līdz pazūd starp olīvu kokiem.

Nu Jākutsa bija viena, un tā bija viņas stunda. Visas nedēļas vainagojums. Lai cik ļoti vecīte mīlēja Nadju, viņai patika būt arī vienai — vienai ar debesu maigajām krāsām un ar viņas Mīļotā Gana balsi. Viņa sēdēja uz sliekšņa nekustīga, rokas klēpī sakrustojusi, stīvi lūkodamās pavasara krēslā. Viņa apzinājās atklājusi svarīgu, līdz šim nedzirdētu noslēpumu, atradusi atslēgu, kas atvērs jaunas durvis. Un tomēr šis noslēpums bija rakstīts vārdos, ko viņa nespēja saprast, bet atslēga neiederējās slēdzenē.

“Un, kas uzņem tādu bērnu Manā vārdā, tas uzņem Mani.” Proti, Jēzu, kura vārds nozīmē “Dievs ar mums”. Tas likās pirmais taustāmais, praktiskais norādījums, ko vecīte jebkad bija saņēmusi par to, kā Viņš jāsagaida, un tomēr īstā nozīme neparko nedevās rokā. Viņa zināja, ka Labā Gana atnākšana viesusi mierinājuma un atspaida apziņu, ko viņa jutusi ziemas naktīs, kad būda drebējusi vētras brāzmās. Tā viesusi arī prieku, kas pārņem sirdi, kad Jākutsa mēģina balstīt dzīvi uz Viņa pamācībām, bet tāpat skumjas, kas gremž prātus, ja neveicas un Viņa soļi paiet garām.

Taču šie vārdi ietver sevī kaut ko daudz noteiktāku. Jākutsa varētu uzņemt kādu bērnu un tā gluži jaunā, līdz šim neiepazītā ceļā uzņemt savu Kungu.

Bet kādu mazu bērnu? Kur viņš tāds ir? Lauku mājās, kas atradās ap viņas būdu kalna nogāzē, ir desmitiem bērnu, mazi, bļaurigi radijumi ar ēdes plankumiem izraibotām galvām un pilošiem deguniem, bērni, kas tramda viņas vistas un izmin dārziņu, — viņa ar tiem atrodas mūžīgā karastāvoklī; nevar tak būt, ka jāuzņem kāds no tiem? Viņa nogura prātojot. Kļuva arī auksts. Debesis bija apmākušās, gaisā jautās lietus tuvums. Smaržoja zaļie asni.

Šonakt viņa apgulsies un aizmigs, un ticēs, ka rīts nesīs jaunu atklāsmi. Nevienu lūgsnu viņa nezina, bet pa caurumu jumtā varēs lūkoties zvaigznēs, cerēt un vēlēties. Bieži miegā atnāca sapratne, un, nedēļas dienām ritot, notika kaut kas tāds, kas piešķīra viņas dārgakmeņiem arvien gaišāku mirdzumu.

Taču tonakt zvaigznes nemirdzēja un lietus gāza kā ar spaiņiem. Zem padilušās segas Jākutsa drebuļoja un vaidēja aiz kaulu sāpēm, aizvadot stundas nemierīgā pusnomodā. Tomēr ikreiz, kad viņa iesnaudās, sapnī rādījās mazs debesu viesis ar acīm kā Nadjai, viesis, kas pie viņas meklēja patvērumu no vētras.

1 Domata Mateja evaņģelija 18. nodaļa.

2 Mateja evaņģēlija 18. nodaļas 23.-35. pants.

BĒRNS

Neilgi pirms rītausmas viņa iegrima dziļā miegā un būtu nogulējusi līdz lielai dienai, ja atkal nepamostos no milzīgi skaļa trokšņa vistu kūtī, taču šoreiz laimīgie sapņi gaisa lēni un viņa neparko nespēja piecelties. Miklā nakts bija darījusi savu, visas locītavas kļuvušas stīvas un kokainas. Pa cauro jumtu iekšā sūcās mitrums, un vecīte smagi sēca un klepoja. Kad viņa, aptinusies ar segu, ieklumburoja pa dubļiem kūtī, putni bija nomierinājušies, bet dējamā kaste — tukša.

Jākutsa smagi atslīga uz graudu maisa un nevarīgā izmisumā sāka raudāt. Viņa vairs nezināja, ko iesākt. Nav šaubu, ka rīt agri zaglis ieradīsies atkal. Kā lai tādu aptur? Viņa tak nevar sēdēt te cauru nakti, un policija par kaut kādu vecu sievu un piecām olām necels ne pirkstu, lai palīdzētu. Kaut jel viņai būtu nikns suns! Bet kā to pabarot? Nekad vēl viņa nebija jutusies tik nevarīga un pamesta. Šī bija vistumšākā stunda pirms ausmas. Smacīgajā tumsā viņa gandrīz neapzināti ievaidējās:

— Es vairs nespēju dzīvot, man vajag palīgu.

Viņa nobijās no savas balss. Ar ko viņa bija runājusi?

Taču ne ar nemierīgajām kladzinātajām, ne arī pati ar sevi, nabaga trīcošo veču.

Vistu kūtī atradās kāds cits, un Jākutsa dīvainā kārtā juta, ka vārdi sasnieguši ausis, kas dzird, un sirdi, kas jūt līdzi. Viņa nezināja neko par lūgšanām un tomēr bija lūgusi. Viņa bija izdarījusi vislielāko atklājumu savā mūžā: “Cilvēks, kas runā ar viņu Grāmatā un kura klātbūtne sniedz mierinājumu mitrās naktīs, prot arī klausīties. Šai domai līdzi nāca prieka uzplūdi. Viņa drīkst izstāstīt Jēzum visu un vienmēr, neslēpdamās atklāt savas bailes un nevarības un vientulības sajūtas. Viņai nebija ne mazākās nojautas, kas notiks pēc tam, bet pati stāstīšana jau sniedza neizsakāmu mierinājumu —viņa it kā nolika zemē nastu, kas bija par smagu.

Vecenīte rāmi sēdēja ilgu laiku, ļaudama atplaukt kā ziedam šī atklājuma jēgai, un tad viņai ienāca prātā doma, kas neparko neatlaidās. Tā mudināja: “Piecelies un ej meklēt bērnu, kas zadzis olas!”

Viņa krietnu brīdi šo skubinājumu pārdomāja, un, jo ilgāk apsvēra, jo saprātīgāks tas likās. Kāda jēga sēdēt un gaidīt, līdz tevi apzags? Nadja bija pat sacījusi, ka pazīstot puišeli, kas to izdarījis. Jākutsa pati nemūžam neuzdrošinātos iet uz policijas iecirkni; visu mūžu viņa turējusies no tā pa gabalu; taču znotu Nadja varētu pierunāt griezties tiesā un panākt, lai resgal i noķer un iebāž tur, kur tas pelnījis. Jau domādama vien par palaidni, viņa sažņaudza rokas dūrēs. Protams, viņa ne reizi nav to redzējusi un īstenībā nevar pierādīt, kas īsti zadzis, bet kāds noteikti varētu palīdzēt.

Viņa steidzās pabarot vistas. Viss cits var pagaidīt. Vēlāk viņa saslaucis pa jumta caurumiņiem ielijušo ūdeni un aizies uz avotu. Svarīgi ir paklausīt šim iekšējam mudinājumam un saukt puiku pie atbildības. Dusmas vairoja spēkus, un spēks bija vajadzīgs, jo stāvā taciņa, kas caur olīvu birzīm aizvijās uz lielo ce|u. bija kļuvusi par šķidru dubļu upi un lietus nepārstāja un nepārstāja. Sāpošie kauli gājienu padarīs grūtu, katrs solis būs tīrās mocības, bet jāiet ir. Viņa apsēja baltsar-kani svītrainu seģeni, uzmeta uz galvas šalli un devās ceļā.

Sākumā vecītei šķita, ka viņa sper vienu soli uz priekšu un divus atpakaļ, taču, kad viņa apstājās, lai atvilktu elpu, tad redzēja, ka tomēr ir tikusi uz priekšu. Caurcaurēm izmirkusi, viņa klamzāja tālāk, ķerdamās pie olīvu zariem un šad tad balstīdamās pret stumbriem. Nosteberējusi kalnam līdz pusei, viņa bija nošļakstījusies dubļos pāri ceļgaliem un tā piekususi, ka nespēja iet tālāk, tāpēc palika stāvam uz mazā laukumiņa. Labāk uz bridi aptupties zem pamestas lauku būdas dzegas un atpūsties. Būda jau stāvēja tukša tik ilgu laiku, ka Jākutsa pat nezināja, kas tur dzīvojis. īsts grausts, sienas, kādreiz mūrētas no kleķa un sakaltušiem mēsliem, jau krietni apdrupušas, jumts gandrīz vai vienos caurumos, un pati ēciņa uzcelta tik slapjā, vējainā vietā, ka neviens nav gribējis to salabot. Ir nu gan postaža, nodomāja Jākutsa, patvērusies sausākajā pusē, kur lietus netika klāt, un jau simto reizi lauzīdama galvu, kāpēc īsti viņa šo trako gājienu uzsākusi.

Un tad viņa izdzirda skaņu, kas neatgādināja ne lapu šalkoņu, ne lietus brāzienus. Tā nāca no būceņa iekšpuses un izklausījās pēc kāsa.

Viņa sasprindzināti klausījās: kāds iešņukstējās un tad atkal kāsēja. Varbūt tur gulēja slims suns vai lapsa, jo neviens taču nevarēja dzīvot tādā graustā. Tā bija baisma skaņa, un Jākutsa mazliet nodrebinājās. Aizmirsusi nogurumu, viņa atsāka ceļu. Taču, kad kāja paslīdēja dubļos un vēl kas cits piesaistīja uzmanību, viņa apstājās. Šņukstēšana kļuva skaļāka, un tā nenāca no dzīvnieka. Tur, bez šaubām, aiz sāpēm raudāja bērns, turklāt mazs bērns.

Piesardzīgi un bailīgi Jākutsa apgāja ap stūri, piebrida pie durvīm un ieskatījās iekšā, gatava mesties projām, ja ieraudzīs kaut ko pārdabisku. Sākumā viņa vispār nespēja saredzēt neko citu kā putekļus un tumsu, bet, acīm pierodot, ieraudzīja mazu augumiņu, kas, sarāvies čokurā, gulēja uz salmiem, seju paslēpis piedurknē. Bērns likās ieslīdzis pusmiegā, taču pa reizei iešņukstējās un iekāsējās, bet šad un tad gulētājam pārskrēja drebuļi. Jākutsa krietnu laika sprīdi vēroja mazo un tad nolēma, ka nav no kā baidīties. Tas bija tikai slims bērns... mazs bērns.

Viņa pārkāpa pāri gruvešiem, notupās uz salmiem un uzlika roku uz zēna saplīsušā apmetņa. Pat tam cauri varēja just, ka puika deg karstumos. No vecītes pieskāriena viņš krampjaini sarāvās un pacēlās, atbalstīdamies uz elkoņa, bet, ieraudzījis sirmgalvi, bailēs atrāvās atpakaļ. Viņam varēja būt labi ja deviņi gadi, augumiņš vājš un bezgala netīrs, seja piesarkusi un acis drudzī mirdzēja.

— Kas tev kaiš, manu nabaga puisīt? — Jākutsa vaicāja. — Kāpēc tu guli te? Kur ir tavas mājas?

Zēna sasprindzinājums atslāba, viņš pagriezās pret vecenīti, atspiedis galvu uz saliektās rokas.

— Man nav māju, — viņš teica. — Es ganu aitas un dzīvoju te.

— Viens pats?

Mazais bēdīgi pamāja ar galvu.

— Atnes man drusku ūdens, — viņš pēc brītiņa palūdza.

Jākutsa izgāja ārā, atrada māla poda lausku un pasmēla ar to no kādas bedres lietus ūdeni. Zēns kāri to izdzēra, bet sāka atkal klepot un drebuļot, nenolaizdams no Jākut-sas acu. Viņa bija pārklājusi puišelim savu virsējo balto seģeni un izskatījās zēna murgos pēc labā gara, kas atnācis mierināt, vai viņa paša vecmāmiņas, kura mazotnē bija viņu mīlējusi, bet nu jau aizgājusi uz mūžīgo dusu.

— Paliec pie manis, — viņš ierunājās, — nepamet mani.

Arī Jākutsa platām acīm lūkojās puisēnā, apmulsumā pārdomādama viņa vārdus. Tie bija aizskāruši kādu dvēseles stīgu, tikai viņa lāgā nespēja aptvert, kādu. Jā, nu vārdi pamazām atausa atmiņā: “Nepametiet mani... uzņemiet mani... uzņemiet mazu bērnu, un jūs uzņemsiet Mani.” Varbūt tas ir bērns, ko viņa meklēja. Uzņemt šo puisēnu nemaz nebūtu grūti. Viņam vajag pajumti, ēdienu un dzērienu, un viņš ir noskretis. Sirmgalve piespieda sevi atgriezties pie dzīves sīkumiem, taču sirds satraukumā pukstēja kā negudra.

— Vai tev vecāku nav? — viņa pajautāja.

Mazais papurināja galvu.

— Tēvs nomira, — viņš paskaidroja. — Māte atkal apprecējās. Vīrs aizveda viņu ar saviem īstajiem bērniem atpakaļ uz ciematu. Mani atstāja pie kāda audēja, bet es aizbēgu.

— Kāpēc tu aizbēgi?

— Viņš mani augu dienu kaustīja.

— Un tagad?

— Palīdzu kādam ganam. Pieskatu aitas un kazas. Viņš man dod ēst un drusciņ naudas, un gulēt es guļu te. Bet, kad šodien taisījos iet ganos, man sareiba galva, un es nolikos atkal guļus.

— Te ir auksts un slapjš, — Jākutsa domīgi teica.

— Labāk nāc man līdzi. Man ir sega, un pie manis tu būsi siltumā un paēdis.

Puisēns aši sakustējās, pasvērdamies uz viņas pusi, un no apmetņa krokām negaidot izripoja trīs olas. Jākutsa pēkšņi aptvēra, ka tas ir zaglēns, ko viņa gājusi meklēt. Tomēr savādi: dusmas bija pagaisušas. Viņa pacēla olas, sataustīja salmos vēl trīs un ievīstīja visas savā platajā jostā. Mazais knēvelis pavēlās no viņas projām un sāka rūgti raudāt. Skaidrs, ka tagad vecenīte viņam nepalīdzēs. Likās, ka atvērtie paradīzes vārti nu aizcirtušies deguna priekšā.

Jākutsa no tā visa galīgi apjuka. Dievam Kungam, ko viņa grib uzņemt, protams, nav nekāda sakara ar zagtajām olām, un tomēr viņa it nemaz nešaubās, ka tam jābūt bērnam, par ko Viņš runājis, un viņas vienīgais pienākums ir, cik vien ātri iespējams, aizgādāt zēniņu mājās. Tur būs gana laika visu pārdomāt, kad naktī tas mierīgi dusēs viņas gultā zem viņas segas un viņa pati drebuļoda-mās sēdēs blakus.

— Nāc,—viņa aicināja. — Es palīdzēšu tev uzrāpties augšā pa taku. Tu zini, kur ir mana būda.

Puika neticīgi blenza vecenītē. Viņš bija iemācījies neticēt nevienam pašam. Varbūt tas ir tikai slazds, lai iegrūstu viņu policijas ķetnās? Bet... viņa neizskatījās nedz nikna, nedz arī viltīga, gluži vienkārši veca, laba māmiņa, un viņam tik ļoti gribas palikt pie tās!

— Nāc, — viņa atkal atkārtoja, pastiepdama pretī roku. — Patlaban vairs tik briesmīgi nelīst. Iesim mudīgi!

Varbūt tas viss ir vieni vienīgi drudža murgi, tapat ka pirmīt... Bet vecā sieviete iet, un viņš ies līdzi. Viņš pieslējās kājās, paslēpās zem vecītes virsējās seģenes, un abi, slīdēdami dubļos, brida pa taku. Jākutsa krampjaini turēja rokā olas, puišelis krampjaini ķērās pie rokas, aiz kāsa tikko spēdams paelpot. Pienācis pie būdas, viņš jau atkal trīcēja un neilgojās ne pēc kā cita, kā nokrist uz matrača un palīst zem segas. Pēc visiem vientulīgajiem mēnešiem, kas aizgājuši vienā vienīgā izmisīgā cīņā par dzīvību, viņš nokļuvis mājās.

Un tagad Jākutsa bija gatava uzņemt savu Kungu. Viņa iesmēla ūdeni un sarušinājakopā atlikušās ogles, lai uguns kurētos rūkdama un brīnišķīgs siltums izplatītos telpā. Viņa iemīcīja maizi, dāsnu roku izbēra visu kafijas krājumu un uzcepa divas olas. Nāks jauns rīts, nāks padoms. Šodien viņa karaliski pacienās viesi, un visam kam jābūt papilnam.

Jākutsa apsēdās zēnam blakus uz grīdas un cienāja viņu ar karstu ēdienu un dzērienu, vispirms nomazgājusi puišeļa kaistošo seju un rokas. Viņa pat sameklēja pudeli ar klepus mikstūru, ko slimnīcas ārsts reiz bija iedevis pret bronhītu, un lika iedzert visai bagātīgu devu. Puika staroja laimē un, baudīdams siltumu, izbrīnā par notiekošo iegrima nemierīgā miegā.

Jākutsa palika viņam blakus un vēlu pēcpusdienā pamanīja istabā neparastu gaismu. Viņa uz pirkstgaliem izgāja ārā lietus spirdzinātajā gaisotnē. Pār kalniem vēlās purpursarkanu vētras mākoņu mutuļi, bet ielejā zemu pie apvāršņa bija ielauzusies saule, kas smalko lietu vērta sudrabotu. Tieši virs Jākutsas mājas slaidā lokā liecās brīnišķīga varavīksne. Večiņa nemaz nejutās pārsteigta. Ja Jēzus drēbes bija iegaismojušās un seja virmojusi kā saule, kāpēc tad varavīksne nevarētu liekties ap gulošo bērnu? Vecenīte iegāja atkal iekšā, izcepa vēl mazliet maizes un uzvārīja grūbu putru. Tad lietus mitējās, vētras mākoņi smagi aizvēlās uz jūras pusi un iemirgojās zvaigznes.

Otras segas mājās nebija, ari gulēt otrs cilvēks varēja tikai uz grīdas, tāpēc tas būtu bijis grūti, tomēr Jākutsai ari negribējās aizmigt. Viņa aptupās pie dziestošajām oglēm, dažreiz uz brītiņu iesnaudās, bet vairāk gan brīnījās nenobrinīdamās par to, kas noticis. Viņai vairs nebija svarīgi, ka bērns ir zaglis un izstumts no sabiedrības. Bērnu rokas visā pasaulē ir vienādas, un puisēna rokas bija tvērušās pie viņas un acis paudušas lūgumu. “Paliec pie manis,” viņš bija sacījis. “Nepamet mani.” Un viņa juta šos vārdus atbalsojamies sirdī. “Paliec pie manis, nepamet mani.” Un viņu no jauna pārņēma izbrīns. “Ar ko es runāju? Ar bēmu vai ar Viņu, kura vārdā es uzņēmu bērnu?” Tomēr rast atbildi viņas nabaga vecajai galvai bija par grūtu, un tāpēc viņa mitējās prātot.

Istabā lējās mēnessgaisma, un Jākutsa pagriezās, lai palūkotos uz zēnu, bet, to darīdama, viņa ievēroja, ka notikusi kāda pārmaiņa. Puisēna seja bija sviedros gluži slapja un āda vēsa. Viņš pamodās, zobiem klabot, un apjucis tvērās atkal pie sirmgalves, un tā ar vecu dvieļa gabalu noberzēja puisēnu sausu un uzpūta uguni. Pēc tam viņa uzsildīja atlikušo kafiju un puika to izdzēra, tumsā atbalstījies pret savu labdari. Viņš nobučoja Jākutsai roku un aizvēra plakstus, bet viņa kādu laiku palika lūkojamies lejup uz zēnu un noprata, ka drudzis noplacis. Beidzot bērns gulēja cieši un mierīgi.

—

Un šis miers, kas izstaroja no mājās ienākušā puisēna, šķita piepildām telpu. Jākutsa nekad agrāk neko tādu nebija pārdzīvojusi. Zēna klātbūtnē prātošana beidzās, bailes un bažas izgaisa, un viņa zināja, ka var gluži vienkārši atlaisties un atpūsties. Tumsa ārā sāka bālēt, gaiļi jau dziedāja, taču grīda vairs nelikās cieta un austošais rīts — salts. Šis miers atgādināja mīkstu spilvenu, un viņa aizvēra acis un aizmiga tikpat cieši kā bērns. Viņa neredzēja ataustam dienu, nedzirdēja kladzinām vistas, nemanīja parasto rīta rosību. Beidzot viņa pamodās no spaiņu šķindoņas. Puisēns stāvēja durvīs, un no aizmugures viņu apspīdēja pusdienas saule. Seja viņam bija bāla, ar smailu zodu, un viņš joprojām klepoja. Acis bija lasāms lūgums. Viņš redzēja, ka vecīte pamodusies, un stāvēja gaidīdams, bailīgi vērdamies būdas saimniecē. Viņš tik čakli strādājis. Vecenīte noteikti to pamanīs. Nekādā ziņā viņu neaizraidīs!

Jākutsa paraudzījās apkārt, sākumā apžilbusi un tad arvien lielākā izbrīnā, jo viņas lūgšanas bija uzklausītas un palīdzība atsūtīta. Istaba bija izslaucīta, un uguns liesmoja, bet pannai blakus žāvēties sakrauta jauna malka. Glīti rindiņā stāvēja ūdens spaiņi, un, tā kā vistas šķita mierīgas, tad laikam gan tās bi ja pabarotas. Zēns, izsalcis un centībā sasprindzis, stāvēja, sākumā lūkodamies uz Jākutsu un tad uz savu roku darbu. Pēc tam viņš pasniedza vecītei bļodiņu ar brūnām olām.

— Šitie darbi lai ik rītu ir manā ziņā, — viņš lūdzās,

— tos es padarīšu, pirms iešu pie lopiņiem. Katru dienu atnesīšu no kalna malku, vakarā uzrakšu dārzu un audzēšu tur visu ko. Nesīšu ūdeni un slaucīšu istabu, es ... — Vairāk viņam šobrīd nekas neienāca prātā, tāpēc viņš plati izpleta rokas, lai parādītu, cik milzīgi daudz darīs. Pēc tam viņš pavilka uz priekšu mazo galdiņu un, gaidot atbildi, apsēdās, sirdī līksmodams, jo jutās pārliecināts, ka nu taču viss ir pierādīts. Tā kā viņam piemita pamesto bērnu spēcīgā pretestības spēja, viņš bija atveseļojies no slimības visai ātri. Bezkaunīgs, mazs puģelis, taču darbs viņam vedās!

— No vakardienas vēl palikusi maize, — viņš atgādināja, — un, re, es atnesu gabaliņu kazas siera. Pateicu ganam, ka esmu slims, bet, kad būsim paēduši, man jāiet pie viņa atpakaļ... līdz vakaram, vai ne?

Balsī izskanēja jautājums, un Jākutsa saprata, ka puika lūdz, lai ļauj viņam palikt. Tas vecīti pārsteidza, jo, pēc viņas uzskata, bija pilnīgi skaidrs, ka puika var palikt. Skaidrs, ka Debesu Viesis nācis, lai paliktu. Viņa nupat kā bija griezusi maizi, taču pēkšņi pacēla acis, gandrīz pārliecināta, ka ieraudzīs vizošas drānas un seju saules mirdzā. Bet viss, ko viņa redzēja, bija mazs, netīrā apmetnī tinies puisēns, kurš, kājas sakrustojis un plati smaidīdams, sēdēja uz grīdas.

Content

Sentdžona Patrīcija Ceturtās sveces noslēpums

Saturs

CETURTĀS SVECES NOSLĒPUMS

PIRMĀ SVECE

OTRĀ SVECE

TREŠĀ SVECE

DĀVANA

BĒRNIŅŠ

KAD IEDEGĀS VISAS SVECES

MĒTELIS

RlTS

PUSDIENA

PĒCPUSDIENA

VAKARS

VIESIS

APCIEMOJUMS

BĒRNS