Bērzkalne Inese

Cilvēks - viņa redzamais un neredzamais sastavs

CILVĒKS — VIŅA REDZAMAIS UN NEREDZAMAIS SASTĀVS

… Kā ir dabīga miesa, tā ir arī garīga miesa.

1. korint. 15 :44

SAREŽĢĪTAIS CILVĒKA SASTAVS

ievads

Pirms sākam runāt par cilvēka sarežģītību, nepieciešams apjaust, ko Teozofija saprot ar apzīmējumu «neredzamās pasaules». Teo- zofiskās pasaules izpratnes pamatā ir Dievišķās Dzīvības vienotība: matērija un gars ir tikai divas tās izpausmes, divi poli, kas ir nedalāmi telpā un laikā; matērija noder gara izpausmei, gars bez matērijas nevarētu sevi izteikt, bet gars savukārt organizē matēriju un iededz dzīvību tajā, bez tā matērija paliktu absolūtā — no mūsu redzes viedokļa — stingā mierā.

No dzīvības vienotības izriet arī gara un matērijas vienotība. Gars visur ir viens un tas pats, tikai akmenī tas ieslēpts visdziļāk, bet pilnību sasniegušā cilvēkā atklājies tik lielā mērā, cik vien to atļauj laicīgās esmes apstākļi. Gluži tāpat vienota ir ari matērija. Jaunākie zinātniskie pētījumi aizvien vairāk apstiprina šo patiesību. Tā saucamie skābekļa, ūdeņraža un citu elementu parnat- atomi — pēc okultās ķīmijas atzinumiem — nav primārie fiziskie atomi: tos var sadalīt vēl sīkāk, līdz visu ķīmisko elementu pamatā būs viens un tas pats fiziskais atoms. Bet, ja to sadalīs vēl sīkāk, tas zaudēs fiziskās matērijas īpašības, pārstās sarauties aukstumā, izplesties siltumā, vairs nepakļausies pievilkšanās likumam, taču neiznīks, bet gan pāries pārfiziskā stāvoklī, kas vairs nav mūsējā, bet gan kāda cita pasaule. Lai skaidri iztēlotos tādu pāreju no viena matērijas stāvokļa citā, iedomāsimies mums zināmo fizisko matēriju pēc kārtas dažādos stāvokļos: cietā, šķidrā, gāzveida un beidzot ēteriskā stāvoklī; pieļaujot tālāku matērijas pārtapšanas procesu vēl smalkākos stāvokļos — to nepieļaut būtu neloģiski — mēs iegūstam pārfizisku matērijas stāvokli, kas ir dabisks fiziskās matērijas turpinājums-, šis pārfiziskais matērijas stāvoklis veido neredzamo astrālo pasauli. Astrālā matērija ir nesalīdzināmi smalkāka un kustīgāka nekā fiziskā, tai ir četras dimensijas, un tā pakļaujas citiem likumiem, taču saglabā četrus dažādus blīvuma stāvokļus līdzīgi fiziskās matērijas cietajam, šķidrajam, gāzveida un ēteriskajam stāvoklim; turpinot ari astrālā atoma diferenciāciju, sadalot to aizvien sīkāk un sīkāk, mēs tādā pašā ceļā iegūsim jaunu matērijas stāvokli, jaunu pasauli, kas būs astrālās pasaules turpinājums un Teozofijā tiek apzīmēta par mentālo pasauli. Tā bez kāda krasa lēciena, dabiski un pakāpeniski notiek pāreja no mums pazīstamās fiziskās pasaules uz augstākām neredzamām pasaulēm.

Nav jāiedomājas, ka šīs «neredzamās pasaules» sākas kaut kur tālu prom no fiziskās pasaules: tās ir tepat, visapkārt mums, un tikai mūsu rupjā un neizkoptā uztveres spēja mūs no tām norobežo, turklāt daudz striktāk, nekā to spētu miljoniem verstu liels attālums.

Lai šī doma būtu skaidrāka, jāatceras, ka neviens fizisko atomu pāris savstarpēji nesaskaras, jebkuram atomam ir savs svabads darbības lauks, visi atomi it kā peld viņus ietverošās astrālās pasaules jūrā. Lai izprastu dažādo matērijas stāvokļu mijiedarbību, jāiztēlojas blīvā zemeslode, ko caurstrāvo astrālā matērija, kura, kā jau smalkāka, plešas krietni vien tālāk par Zemes atmosfēru; tas pats sakāms par vēl smalkāko mentālo matēriju, ar kuru piesātusi visa astrālā un fiziskā matērija (jebkurš astrālais atoms it kā peld mentālās matērijas jūrā) un kura, apņemdama tās no visām pusēm, plešas daudz tālāk par astrālo matēriju.

Pieļaujot, ka mūsu fiziskās pasaules matērijā ietiekušās smalkākas matērijas, kas nepakļaujas tām metodēm, ar kurām tiek pētīta fiziskā matērija, jāpieņem, ka cilvēka organisma sastāvā ietilpst arī smalkākā astrālā un vēl smalkākā mentālā matērija.

Kā lai par to pārliecinās? Mācība par vibrācijām, ko atzīst zinātne, pierāda, ka visas mūsu sajūtas rodas no vibrācijām: tā, siltums, ko mēs sajūtam, nav nekas cits kā siltuma vibrāciju darbība; krāsu, kura piemīt visiem priekšmetiem, kas ir ap mums, rada gaismas vibrāciju iedarbe uz mūsu acs tīkleni utt. Visa apkārtējā vide sastāv no bezgaldaudzām vibrācijām, un no tām tikai jo nieciga daļiņa nonāk lidz mūsdienu cilvēka apziņai. Nav grūti iedomāties, cik milzīga pārmaiņa notiktu ar cilvēku, ja tas spētu atsaukties uz visām pasaules vibrācijām. Sī pārmaiņa notiek, taču ne jau strauji, bet gan jo lēnām un pakāpeniski, un tā mums pazīstama ar izplatīto apzīmējumu evolūcija. Būtībā visa atšķirība starp mežoni un mūsdienu inteliģentu ir vienīgi tā, ka inteliģents uztver nesalīdzināmi vairāk vibrāciju nekā mežonis; gluži tāpat atšķirība starp tagadnes un nākotnes cilvēku reducējas uz to, ka nākotnes cilvēks uztvers tik smalkas un ātras vibrācijas, kādas mūslaiku cilvēka organismam itin nemaz nav pieejamas.

Līdz ar cilvēka uztveres spēju palielināšanos plašāks kļūs viņa apziņas loks, gan tikām, kamēr tas nepārsniegs fizisko izpausmju robežas; pēc tam viņš stāsies nemitīgos sakaros ar neredzamajām pasaulēm. Taču tādiem sakariem nepietiek ar fiziskajiem uztveres orgāniem, vajadzīgi citi. Iedīglī šie citi ir jebkuram cilvēkam. To tālāko attīstību nosaka tie paši evolūcijas likumi, kas rosinājuši arī tos fiziskos maņu orgānus, kuri mums ir pašreizējā attīstības pakāpē. Kad šī attīstība beigsies, cilvēks būs ieguvis nepārtrauktu apziņu; viņš apzināti dzīvos vienlaikus gan virs zemes, gan augstākās pasaulēs, ar kurām pašreizējā mūsu attīstības pakāpē mēs apzināti kontaktējamies vienīgi miegā un pēc nāves. Tomēr jau tagad ir cilvēki, kas apsteiguši pārējo cilvēci un kam ir tāda nepārtraukta apziņa, kura ļauj viņiem, saglabājot skaidru, možu apziņu, stāties sakaros ar neredzamajām pasaulēm, un viņiem mēs varam pateikties, ka esam saņēmuši ziņas par Visuma un cilvēka pārfizisko dabu, ziņas, kas ietvertas Teo- zofijas mācībās.

Pēc šiem īsajiem iepriekšējiem norādījumiem, kas nepieciešami, lai izprastu tālāk izklāstīto, ķersimies pie cilvēka uzbūves izpētes teozofisko mācību aspektā.

vispārīgs priekšstats

Teozofiskās mācības par cilvēku uzskata viņu par sarežģītu, nemitīgai attīstībai pakļautu būtni, kuras iedabas viena daļa ir jau izpausta, taču otra daļa vēl atrodas slēptā stāvokli. Cilvēka apziņa var noteikti darboties tajā vai citā Visuma sfērā atkarā no tā, kādā mērā šīs sfēras vibrācijas viņu sasniedz. To izprast palīdzēs piemērs ar stīgu. Mēs zinām, ka stīga skanēs atbilstoši notij, t. i., ar notij atbilstošu svārstību skaitu, garumu un augstumu, bet tā klusēs, kad visapkārt šalkos vai vesela skaņu gūzma, ko radīs citas, tai neatbilstošas stīgas. Tas pats attiecas arī uz dažādiem matērijas stāvokļiem, katrs no tiem atsaucas vienīgi uz šim stāvoklim atbilstošām vibrācijām.

Pašreizējā attīstības pakāpē cilvēks īsti kompetents ir tikai fiziskā jomā, tāpēc ka vienīgi viņa fiziskais ķermenis, visu viņa fizisko sajūtu pārvadītājs, ir pilnīgi attīstīts. Lai gan pašreizējā attīstības pakāpē cilvēks nepārzina dzīves astrālo un mentālo sfēru, viņš tomēr dzīvo tajā ikreiz, kad jūt, domā, kad viņam rodas iedvesma. Un, jo spēcīgākas ir viņa izjūtas un domas, jo pilnīgāk viņa apziņa pārceļas no fiziskās sfēras astrālajā — jūtu pasaulē vai mentālajā — domu pasaulē. Mēs zinām: karavīrs kaujā, kad viņa apziņa degtin deg cīņas kaismē un ir tālu prom no fiziskās sfēras, nemana savus ievainojumus; tikai tad, kad satraukums rimis un apziņa atgriežas fiziskajā vidē, viņš sāk just sāpes ievainotajā vietā. Vai iedomāsimies filozofu, kurš risina kādu abstraktu problēmu: viņam ir svešs jebkurš fizisks vai astrāls pārdzivojums, viņa apziņa visnotaļ pārceļas domu sfērā, viņš abstrahējas no materiālās un emocionālās dzīves un visu savu uzmanību veltī domu sfērai, t. i., darbojas mentālā plāksnē.

Tā cilvēks vienlaikus dzīvo trīs pasaulēs: fiziskajā, astrālajā un mentālajā, turklāt te viena, te otra, te trešā viņa sarežģītās iedabas daļa pamīšus tiek rosināta darbībai.

Teozofija cilvēkā saskata septiņas sākotnes un sadala tās divās grupās: viena aptver tris augstākās sākotnes, bet otra — četras zemākās.

Pirmā grupa, ko nosauc par augstāko Triādi, ir nemirstošās cilvēka iedabas daļa, nemirstīgā individualitāte, kas saglabājas cauri visām pārdzimšanām, kristiešu terminoloģijā — gars; četras zemākās sākotnes sastāda viņa mirstīgo, pārejošo iedabu, pēc kristiešu ieskatiem — «dvēseli» un «miesu». So dalījumu «miesā», «dvēselē» un «gara» pieņēmis apustulis Pāvils, kā arī kristiešu filozofija, bet ikdienas priekšstatos kristieši tos vulgarizējuši; viņi jaifc «dvēseli» ar «garu» un bieži vien lieto vienu jēdzienu otra vietā, un tā nu cilvēka iekšējās dzīves izpratnē rodas juceklis.

Senindiešu ezoteriskā psiholoģija, ko pieņēmusi Teozofija, cilvēka sarežģīto sastāvu izprot daudz smalkāk un to iedala šādi:

1)   fiziskais ķermenis (Sthūlabhūta), kas kalpo par visu cilvēka fizisko funkciju pār- vadītāju;

2)   ēteriskais ķermenis (Lingašarīra), dzīvības spēka (Prānas) nesējs un pārvadītājs;

3)   astrālais ķermenis (Kāmarūpa), kaislību un vēlmju pārvadītājs;

4)   mentālais ķermenis, domas ķermenis (zemākais Manass), visu ar smadzeņu palīdzību notiekošo domāšanas procesu pārvadītājs.

Tā ir cilvēka zemākā, pārejošā sākotne.

Cilvēka augstākā, nemirstīgā Triāde sastāv no

5)   tīrā prāta jeb intuīcijas (augstākā Ma- nasa);

6)   garīgās sākotnes (Budhi);

7)   dievišķās sākotnes, nemirstīgā Es (Atmā).

Visam šīm cilvēka sākotnēm ir pilnīga analoģija ar dažādām Kosma sfērām, kurām savukārt atbilst dažādi apziņas stāvokļi. Lai cilvēkam būtu apzināta saskarsme ar šīm dažādajām Kosma sfērām, viņam jāattīsta līdz pilnībai tie pārvadītāji, kas iedīglī ir katrā no mums, bet kas vairumam mūsdienu cilvēku vēl prasās attīstāmi. Tā, gaišredzības spējas astrālajā sfērā var sevī izkopt tikai tas, kas attīrīs savus ēteriskos un astrālos vadus, stingri ievērojot diētu, noteiktu dzīves ritmu un mērenību visā; kas panāks, ka šie vadi sāk precīzi atsaukties uz astrālās pasaules vibrācijām. Gaišredzība mentālajā sfērā prasa stipru domas koncentrēšanu; iekļūt Budhi jeb tīrā garīguma sfērā taču var vienīgi tas, kuram stipri izkopta spēja milēt. Vienaldzīgiem cilvēkiem, kas nespēj karsti mīlēt un just līdzi, šī sfēra nav pieejama.

Savu cilvēka izpēti sāksim ar fizisko ķermeni.

PIRMĀ SĀKOTNE

fiziskais ķermenis

Fiziskais ķermenis zinātniekiem pazīstams visos sīkumos, taču zinātniskajos pētījumos mēs neatrodam to apvienojošo sākotni, kas dotu iespēju dzīvīgi saistīt ar Visumu un pārvērst vienā saskanīgā veselumā tos daždažādo pētījumu kalnus, kurus savākuši mācītie speciālisti. Tādu apvienojumu mums sniedz Teozofijas okultā mācība. īsā ziņojumā iespējams tikai mazliet pieskarties tik sarežģītam jautājumam kā cilvēka organisma uzbūve, tāpēc par fizisko ķermeni, kas visiem labāk pazīstams, sacīsim vienīgi dažus vārdus.

Rietumu zinātne pamazām sāk pieņemt teozofisko uzskatu par cilvēku: ka viņa organisms sastāv no neskaitāmām «bezgalsīkām dzīvībām», kas veido viņa ārējo apvalku. Lielākās no šīm «dzīvībām» fizioloģijā pazīstamas ar mikrobu, baktēriju vai baciļu nosaukumu, taču mikroskopam no tām izdevies atklāt vienīgi gigantus, kas salīdzinājumā ar pārējām atomistiskajām bezgalsīka- jām būtnēm ir gluži kā ziloņi līdzās infu- zorijām.

Ikviena fiziskā šūna ir dzīva būtne, kurā dzīvību iekvēlina prānas stars, Visuma dzīvības spēks. Šūnas ķermenis sastāv no molekulām, kas tiek asimilētas un pēc tam izmestas, ieelpotas un izelpotas ārā; šūnas dvēsele tikām tiek saglabāta, paliek nemainīga šajā nemitīgajā matērijas nomaiņā. Sīs bez- galsīkās «dzīvības» cirkulē pa organiskajiem pinumiem, iekļūst šūnās un iznāk no,tām ārā neparastā ātrumā, turklāt nemitīgi pakļau- damās cilvēka psihisko spēku iedarbei, kas tās piesātina gan ar ļaunu, gan labu.

Mēs vienā laidā izmetam no sevis ārā miljoniem šo «dzīvību», kuras tūdaļ iekļaujas apkārtējā dabas valstībā, pārnesot turp enerģijas, ko tās attīstījušas mūsu organismā. Turklāt tās ienes organismos, kur no jauna iemitinās, īpašības, ko ieguvušas no mums, no mūsu organisma psihiskajiem spēkiem, un tādējādi tās izplata vai nu atjaunotni, vai arī iznīcību, sekmē vai nu apkārtējās dzīves uzlabošanu, vai tās postu.

Mikrobus, kas apdzīvo cilvēka ķermeni, var apzīmēt par molekulu kolonijām; tās dalās «Radītājās» un «Grāvējās». Mūsu āriešu rasē «Radītājas» gūst pārsvaru dzīves pirmajos trīsdesmit piecos gados, pēc tam sāk valdīt «Grāvējas»; sakarā ar to tad ari notiek — iesākumā lēns, bet pēc tam arvien straujāks — mūsu ķermeņa sabrukums.

To mūsu organisma šūniņu darbība, kuras paņem no asinīm visu, kas tām vajadzīgs, ir tīri fiziskā apziņa. Sī darbība notiek bez jelkādas mūsu cilvēciskās apziņas līdzdalības. Biologu daudzinātā «neapzinātā atmiņa» ir tieši šīs tīri fiziskās apzinātības atmiņa. Mēs nejūtam gluži to pašu, ko jūt šūniņas. Sāpes, ko rada brūce, tiek sajustas ar smadzeņu apziņu, bet molekulu agregāta apziņa, ko mēs dēvējam par šūniņu, liek tai ar skubu atjaunot ievainotos audus, un šī tās darbība paliek ārpus smadzeņu apziņas. Molekulas atmiņa liek tai atkārtot vienu un to pašu darbību vēl un vēlreiz, pat tad, kad briesmas vairs nedraud: tā ievainojumi pārklājas ar rētām, izaugumiem utt.

Fiziskā ķermeņa nāve iestājas tad, kad no tā tiek aizvākta fiziskā enerģija, kas vada «bezgalsīkās dzīvības», un tām tiek dota iespēja iet katrai savu ceļu. Vairs kopā nesaistītās «bezgalsīkās dzīvības» tad izklīst uz visām pusēm un iestājas tas, ko mēs saucam par sabrukumu. Ķermenis pārvēršas neviena nevadāmo «bezgalsīko dzīvību» jūklī, un tā forma, ko bija noteikušas viņu striktās attiecības, sabrūk aiz viņu individuālās enerģijas pārmēra.

OTRĀ SĀKOTNE

ēteriskais ķermenis

Mūslaiku zinātne nonākusi pie slēdziena, ka visas izmaiņas, kas notiek dzīva organisma muskuļos, šūnās vai nervos, saistītas ar elektriskām parādībām. Taču vienmēr, kad noris elektriskas parādības, ir jābūt klāt ēteram: neviena fiziskās matērijas daļiņa nesaskaras ar citu daļiņu, tās visas apņem ēters. Ēteriskais ķermenis jeb cilvēka ēteriskais dubultnieks sastāv no ētera daļiņām [1] , kuras iekļūst visās fiziskā ķermeņa cietajās, šķidrajās un gāzveida daļiņās, ietverot katru no tām ēteriskā matērijā, un vispār ir īsts blīva ķermeņa dublikāts. Gaišreģis ēterisko ķermeni var skaidri saskatīt, un pat eksperimentālā zinātne jau sāk to pētīt: tā interesantajā doktora Pogoreļska darbā «Elektro- fotosfēni un energogrāfija kā pierādījums tam, ka eksistē fizioloģiskā enerģija jeb ta saucamais dzīvnieciskais magnētisms, un ta nozīme medicīnā» (Sanktpēterburga, 1899) atrodama vesela rinda fotoattēlu, kuros skaidri saskatāmi gan vairāki elementi, no kuriem sastāv cilvēka ēteriskais organisms, gan tā starojums. Ēteriskā ķermeņa un tā starojuma pētīšanā daudz darījuši franču doktori Luiss un Baradoks un daudzi citi pētnieki, piem., Dirvils, Roša, Narkevičs, Jodko u. c.

Ēterisko ķermeni var aplūkot gan kā arhitektu, kurš rada un uztur sakarus starp ķermeņa fiziskajām daļiņām, sadala un savieno noteiktas fizisko molekulu grupas, gan kā dzīvības spēka (prānas) pārvadītāju.

Viena no liesas ēteriskās daļas funkcijām ir uztvert Saules enerģiju (prānu), kas pludo atmosfērā ap mums; ievadītas cilvēka organismā, prānas bezkrāsainās daļiņas iegūst brīnišķi rožainu notoni un līdzīgi asins ķermenīšiem traucas gan pa artērijām un vēnām, gan pa nervu pinumiem. To, ka šī prānas plūsma nepieciešama pareizai nervu- sistēmas darbībai, ļauj secināt šāds fakts — līdzko šī plūsma tiek mākslīgi kavēta, pilnā mērā izzūd jūtīgums. Ar pasu — magnetizētāja roku kustību — var panākt pilnīgu tās ķermeņa daļas stingumu, uz kuru iedarbojas magnetizētājs; šim stingumam ir tādas pašas pazīmes kā tad, ja traucēta asinsrite, piemēram, nosaldēti locekļi; taču tie, kuriem ir bijusi darīšana ar magnētisko strāvu iedarbi, zina, ka tiek traucēta nevis asinsrite, bet gan dzīvības spēka jeb prānas pieplūde: nervi netiek skarti, bet tie pārstāj kalpot par pārvada aparātu, jo pa tiem plūstošā prāna kļuvusi atkarīga no magnetizētāja apziņas.

Cilvēki, kuriem jau radusies smalkāka iekšējā redze, ēterisko ķermeni redz pelēcīgi violetā krāsā: no tā uz visām pusēm izstaro īsi, bālganzili stari, tā saucamā veselības aura. Pēc šīs auras rakstura var spriest par cilvēka veselību: veselam cilvēkam visi stari ir perpendikulāri ķermeņa virsmai un paralēli cits citam; toties slimam tie krīt lejup un ir samudžināti, īpaši tajā ķermeņa vietā, kura ir slimības skarta. Šis starojums ir ne tikai labas vai sliktas veselības rādītājs, bet arī aizsarglīdzeklis. Tā kā šie stari līdzās citiem tīri fiziskiem izdalījumiem (piemēram, sājiem) ir no ķermeņa plūstošās liekā dzīvī bas spēka-str āvas, tad tās pie normāla sprieguma — no ķermeņa virsmas atgrūž neredzamos slimību izraisītājus un ir gluži kā rats, kas griežoties atsviež nost pie tā līpo- šās daļiņas.

Tā veselīga aura pasargā cilvēku no lipīgām slimībām [2] . taču, ja organisms ir novārdzināts un strāvojums kļūst vājāks, baktērijas brīvi iekļūst organismā un rada dažādas saslimšanas. Vēl jāpiebilst, ka slims organisms, kuram trūkst bagātīga prānas pieplūduma, reizēm tīri nevilšus darbojas kā sūklis, kas iesūc sevī lieko vesela cilvēka prānu un dažkārt tik enerģiski, ka uz laiku rada spēku izsīkumu pilnīgi veselam cilvēkam.

Miegā pats cilvēks vai viņa nemirstīgā sākotne attālinās no fiziskā organisma, dodot tam iespeju atgūt zaudētos spēkus, gultā paliek vienīgi fiziskais ķermenis ar savu ēterisko dubultnieku. Tā nu tiem abiem vairs nav sava kunga un pavēlnieka un tie ir pakļauti tādu ietekmju varai, kuras visvairāk atbilst guļošā cilvēka noslieksmēm. Paša cilvēka nomodā radīto domtēlu strāvas, kā arī apkārtējo cilvēku domtēli joņo guļošā cilvēka fiziskajās un ēteriskajās smadzenēs, sajaucas ar neapzinātajām vibrācijām, kas radušās viņa smadzenēs dienas ritumā, un tas viss kopā rada nakts atpūtai tik raksturīgos juceklīgos un saraustītos sapņus. Šie izkropļotie sapņi ir jo pamācoši: tie parāda fizisko smadzeņu īsteno darbību, kad tās pilnībā darbojas pašu spēkiem. Tās spēj atkārtot vienīgi atsevišķas aprautas iepriekšējās vibrācijas, kurām trūkst iekšēja sakara un kārtības, apvienojot šīs vibrācijas, kā pagadās, vienalga — vai tām ir kāda jēga vai nav, un apmierinoties ar kaleidoskopiskām, garām aizzibošām vīzijām.

Ja iedziļināmies šajās parādībās, kļūst skaidrs, ka fiziskās un ēteriskās smadzenes ir tikai domāšanas ierocis, nevis tās radītājs, kurš miegā nemaz nedarbojas.

Nāves brīdī cilvēka nemirstīgā būtība attālinās no fiziskā ķermeņa tāpat, kā tas notiek miegā, vienīgi ar to atšķirību, ka tagad tā aiznes sev līdzi arī ēterisko ķermeni, kas atdalās no sava blīvā dubultnieka un padara tā tālāko dzīvi neiespējamu. Pēc kāda laika — parasti pēc trīsdesmit sešām stundām — cilvēks nomet no sevis ari ēterisko dubultnieku, turpinot dzīvot savā astrālajā ķermenī, bet ēteriskais dubultnieks paliek tā līķa tuvumā, kuru atstājis, un arī sāk sairt.

Nereti mirušā draugi un tuvinieki redz šo dubultnieku, jo tik ļoti saspringtā nervu sistēma spēj smalkāk uztvert un ar to pietiek, lai saskatītu nošķīrušos ēterisko dubultnieku. Ar to arī izskaidrojama spokošanās kapos, kur satriektie cilvēki patiesi var ieraudzit ēteriskos ķermeņus virs kapu kopiņām.

Normālam cilvēkam ēteriskā ķermeņa atdalīšanās no fiziskā ķermeņa notiek tikai pēc nāves, bet medijiem ēteriskais ķermenis var daļēji nošķirties, arī dzīviem esot: šī parādība ir ārkārtīgi kaitīga pašam medijam, jo aizvien rada dažādus nervu darbības traucējumus. Jebkura daļēja ēteriskā ķermeņa atdalīšanās (tas viss atdalīties nevar, nenesot cilvēkam nāvi) noved fizisko ķermeni letarģiskā vai pat kataleptiskā stāvoklī, kuram seko ārkārtīgi liels spēku zudums. Vairums fenomenu spiritiskajos seansos rodas citu iemeslu dēļ, taču dažiem medijiem, piemēram, Eglintonam un Esperansa kundzei, piemita šī bīstamā ēteriskā ķermeņa īpašība. Visi liecinieki, kas šos medijus ir redzējuši ēteriskā ķermeņa atdalīšanās laikā, apgalvo, ka ikreiz pēc šādas atdalīšanās sarucis, sarāvies fiziskais ķermenis.

prana

Runājot par fizisko ķermeni, mēs pieminējām prānu. Senā gudrība māca, ka Visums ar tā pasaulēm, cilvēkiem, dzīvniekiem, augiem, minerāliem un atomiem peld lielajā Dzīvības okeānā, kas ir mūžīgs un nemainīgs. So lielo Dzīvības okeānu senie indieši sauca par Dživu un apgalvoja, ka Visums ir Vienīgi izpausts Dživa, kas eksistē neatkarīgi no cilvēka apziņas un ir ieslēgts zināmā formā. Viņi mācīja, ka jebkurš organisms, sākot ar sīku molekulu un beidzot ar vislielāko planētu, piesavinās daļiņu Dži- vas vai vispasaules Dzīvības un šī' daļiņa kļūst par viņa paša dzīvību. Iedomājieties dzīvu sūkli, kas iegremdēts okeāna ūdenī, kurš to visu apņem un piesūcina. Okeāna ūdens cirkulē pa visu sūkli, piepildot katru tā poru, un mēs varam iztēloties gan visu okeānu, gan to daļu, kas iesūkusies sūklī, ja domās atdalīsim daļu no veselā un aplūkosim katru par sevi. Jebkuru organismu var salīdzināt ar tādu sūkli, kas iegremdēts Dži- vas okeānā un ietver sevī daļiņu no šī okeāna, kurš kļuvis par tā «dzīvības elpu».

Teozofijā šī vispasaules Dzīvības daļiņa, kas ieslēgta cilvēkā, tiek saukta par prānu un kopā ar ēterisko ķermeni ir cilvēka organisma otrā sākotne. Tā, kas eiropiešu Svētajos Rakstos saucas Nefešs — «dzīvības dvaša» — un kas iepūsta Ādama degunā, — tā nav tikai prāna, bet gan prāna savienojumā ar trešo, astrālo cilvēka sākotni, juteklības un vēlmju sākotni. Šis abas sākotnes tad arī sastāda to, ko ezoterismā sauc par «Dzīvības dzirkstīm».

«Slepenajā Doktrīnā» teikts, ka zemāko prānas izpausmju pārvadītāji ir bezgalsīki cilvēka fiziskā organisma celtnieki. Zinātne nojauš to eksistenci, bet saskata tajos vienīgi nejaušus cilvēka ķermeņa apciemotājus, dažādu saslimšanu izraisītājus. Okultists, kas atzīst vienu un to pašu dzīvību jebkurā atomā — gan gaisā, gan ugunī, gan ūdenī—, apgalvo, ka mūsu ķermenis sastāv no līdzīgām «bezgalsīkām dzīvībām». Prānas augstākais veids okultismā tiek saukts par «ugunīgajām dzīvībām»; to var ari nosaukt par «dzīvības radošo enerģiju», un tieši ta vada un virza bezgalsīkos mūsu ķermeņa celtniekus.

TREŠĀ SĀKOTNE

astrālais ķermenis

Tikko aplūkojām fizisko cilvēku līdz ar tā smalkāko, tomēr fizisko ēterisko dubultnieku, bet nu pievērsīsimies viņa sarežģītās dabas pārfiziskajai sākotnei, astrālajam ķermenim.

Mums nav laika izskaidrot, kas ir astrālā pasaule, un tāpēc mēs varam dot tikai dažus gluži vispārīgus norādījumus.

Astrālā matērija izplatās fiziskajā matērijā tā, ka katrs fiziskais atoms savā ēteriskajā apvalkā ir atdalīts no jelkura cita atoma ar bezgalsmalku un kustīgu astrālo matēriju. Taču šai matērijai piemīt pavisam citas īpašības nekā fiziskajai, un mēs to nevaram saskatīt tāpēc, ka vēl neesam attīstījuši orgānus tās uztverei. Attiecībā pret astrālo pasauli mēs esam tādā pašā stāvoklī kā aklais attiecībā pret fizisko pasauli: viņš neredz to, lai gan šī pasaule tomēr eksistē. Vai ari tādā, kādā mēs esam pret bezgalsīko lielumu pasauli: tā mums neeksistēja, kamēr nebija izgudroti tādi palīgaparāti kā mikroskopi, kas ārkārtīgi palielina mūsu redzes spējas. Taču arī mūsu attīstības pakāpē gadās cilvēki, kas spēj uztvert astrālās pasaules sīkās vibrācijas un zināmā mērā saskatīt astrālās parādības. Tādus cilvēkus sauc par gaišreģiem.

Lai gan mēs neredzam astrālo pasauli, mēs pastāvīgi tajā dzīvojam, tā ka visas mūsu izjūtas, kaislības, emocijas un tieksmes pieder šai pasaulei un tām ir savi centri mūsu astrālajā ķermenī. Visām tām mūsu īpašībām, kurās sajaušams kaislību elements, tām, ko var nosaukt par jutekliskas eksistences alkām, materiālu baudu alkām, «miesas kārību», — visam tam avots ir cilvēka astrālā sākotne. Patiesībā visrupjākā no mūsu sākotnēm ir nevis fiziskā matērija, bet tieši šī vidējā astrālā sākotne, kas ir īstenais visa dzīvnieciskā centrs, kamēr fiziskais ķermenis — tikai neatbildīgs pārvadītājs, caur kuru kaislā dzīvnieciskā sākotne darbojas visā cilvēka laicīgās dzīves ritumā.

Mūsu ikdienas domas lielākoties tik cieši saaudušās ar juteklisko sākotni, tik ļoti astrālo vibrāciju pārņemtas, ka Austrumu psiholoģija jo krasi nošķīrusi mūsu pasaulīgo jeb mazo prātu, kas darbojas, mūsu zemākās egoistiskās iedabas impulsu vadīts, no augstākā saprāta, kurš impulsus saņem no augstākās pārpersoniskās cilvēka iedabas. Astrālais ķermenis ir pārvada instance starp cilvēka augstāko sākotni, starp pašu Domātāju un viņa fiziskajām smadzenēm. Ikreiz, kad domājam, mēs iedarbinām vibrācijas mentālajā matērijā, bet, lai atklātos fiziskajā pakāpē, mūsu domai ir jāveic vesels aplis: ierosinājusi vibrācijas mentālajā matērijā, tā pēc tam rada attiecīgas vibrācijas astrālajā matērijā un caur astrālajiem centriem nonāk saskarsmē ar fizisko, vispirms iedarbojoties uz mūsu ķermeņa ēterisko substanci un tikai pēc tam uz rupjāko fizisko matēriju, t. i., uz pelēko galvas smadzeņu vielu.

Gaišreģu novērojumi pilnīgi sakrīt: nomodā astrālais ķermenis caurstrāvo cilvēka fizisko organismu, taču astrālais ķermenis ir lielāks par fizisko un cilvēku ietver gaismas mākonī, ko sauc par cilvēka auru. Neattīstīta cilvēka astrālais ķermenis ir mākonim līdzīga, neskaidri iezīmēta zemākā tipa astrālās matērijas masa, kuras audi, kas ir samērā blīvi un rupji, spēj atsaukties uz visiem ar dzīvnieciskām kārībām saistītiem kairinājumiem. Tam raksturīgi nespodri no- toņi: brūns, pelēcīgi sarkans un netīri zaļš ir visbiežāk sastopamās krāsas. Tām trūkst gaismas rotaļas, un dažādās kaislības tajās parādās kā smagi viļņi vai arī, ja tās sevišķi spēcīgas, kā zibens uzplaiksnījumi; tā dzimumkaislība rada duļķaini karmīnsarkanu vilni, bet dusmu brāzrtia — sarkanzilu zibeni.

Augstākās astrālās darbības centri, ko Austrumos sauca par čakrām vai par «ugunīgajiem riteņiem», neattīstītam cilvēkam ir tik tikko pamanāmi. Šajā pakāpē cilvēks savas attīstības labā pieprasa stipras visāda veida izjūtas, lai viņa iekšējā iedaba nemitētos saņemt spēcīgu ierosmi darbībai. Jo dažādākas un spēcīgākas ir izjūtas, jo tās labāk noder cilvēka iekšējai izaugsmei.

Astrālais ķermenis nemitīgi maina savu sastāvu kaisiību, vēlmju un uzbudinājumu spēles ietekmē. Ja šis izjūtas ir labdabīgas, tās nostiprina astrālā ķermeņa smalkākās da|iņas, bet rupjākās sastāvdaļas izmet ārā un nomaina ar smalkākiem materiāliem.* Visas ļaunās tieksmes rada tieši pretēju darbību: stiprinot rupjās daļiņas, tās vienlaikus izspiež smalkākās un aizstāj tās ar zemāku astrālās matērijas tipu. Kad cilvēks guļ, astrālais ķermenis atbrīvojas no sava fiziskā pārvada, atstājot to līdz ar savu ēterisko dubultnieku gultā. Neattīstītam cilvēkam astrālais ķermenis miegā paliek neapzinātā stāvoklī un lidinās fiziskā ķermeņa tuvumā.

Pārejot pie viduvēji attīstīta cilvēka astrālā ķermeņa izpētes un salīdzinot to ar pirmatnējā cilvēka astrālo ķermeni, mēs atklāsim lielu atšķirību. Tas ir lielāks, smalkāku daļiņu klātbūtne tam piešķir starojumu, bet augstāku emociju rašanās tajā izraisa brīnišķīgu krāsu rotaļu. Tā aprises ir skaidras un noteiktas, un tas iegūst līdzību ar savu īpašnieku. Saglabājot lielu plastiskumu, tas brīdi pa brīdim ieņem savu normālo formu un nepārstāj vibrēt un zaigot dažādos notoņos; un «riteņi» tajā jau skaidri saskatāmi, lai gan tie vēl negriežas. Attīrīšanās notiek tāpat kā iepriekšējos gadījumos, bet pati astrālā ķermeņa uzbūve šajā pakāpē tiek pakļauta paša cilvēka kontrolei. Nemitīgi uzmanot savas domas un jūtas un apzināti tās virzot, cilvēks var pavisam noteikti ietekmēt savu astrālo ķermeni un jo ātri to uzlabot. Miegā tāds attīstīts astrālais ķermenis neuzturas sava fiziskā dubultnieka tuvumā, kā tas bija iepriekšējā gadījumā. Tas, astrālo plūsmu nests, maldās astrālajā pasaulē, kamēr cilvēka apziņa (augstākais Manass, kuram nav vajadzīga starpniecība) spēj uztvert iespaidus un pat saglabāt tos smadzenēs, piemēram, pravietiskus sapņus vai vīzijas.

Garīgi attīstīta cilvēka astrālais ķermenis sastāv no astrālās matērijas vissmalkākajām daļiņām un ar savu mirdzumu, krāsainību un virs zemes neredzētajiem notoņiem, kas radušies tīru un cēlu domu ietekmē, izskatās brīnumskaists. «Riteņu» griešanās norāda uz augstāko centru darbību. Aizmigušam cilvēkam, kuram ir tāds astrālais pārvads, apziņa nezūd; pametis savu smago fizisko čaulu, viņš var brīvi lidināties astrālās sfērās, pārvietojoties ar milzīgu ātrumu. Rupjo daļiņu trūkums viņa astrālajā ķermenī liedz viņam reaģēt uz vibrācijām, kas nāk no zemākiem vēlmju objektiem, un viņš traucas tiem garām, tos neaizskarot un neaiztiekot. Tāds astrālais ķermenis klausa cilvēkam, atspoguļo viņa domas un tām pakļaujas, un tas dod viņam iespēju apzināti darboties astrālajā sfērā.

Kad fiziskais ķermenis nomirst, ēteriskais ķermenis atdalījies aiznes sev līdzi prānu, kura, kā jau redzējām, ir organizējošā un apvienojošā dzīvības sākotne fiziskajā ķermenī, un līdz ar prānu tas aiznes ari visas augstākās cilvēka sākotnes. Visas fizisko ķermeni atstājušās vitālās enerģijas tiek savilktas vienā centrā, un tās savāc prāna, bet to izdalīšanās no ķermeņa izpaužas tādējādi, ka visi fiziskie maņu orgāni sastingst. Tie paliek nebojāti, taču ir devies projām «iekšējais pavēlnieks», kurš ar tiem redzēja, dzirdēja, saoda, sajuta ēdiena garšu, sataustīja, bet bez šī pavēlnieka tie ir tikai nejauši fiziskās matērijas savienojumi, kam nav pa spēkam organizēts dzīvesveids. No ķermeņa pamazām attālinās «pavēlnieks», ko ietver pelēcīgi violets ēteriskais ķermenis un kas aizņemts ar garām slīdošo iepriekšējo dzīves ainu vērošanu. Sajās ainās atspoguļoti visi viņa laicīgās esmes notikumi, visas pieviltās cerības, visas uzvaras un neveiksmes, visas pieķeršanās un antipātijas; viņa acu priekšā jo skaidri nostājas visa pārdzīvotās dzīves jēga: tās galvenā doma radusi mājvietu dvēselē un nosaka to jomu, kurā noritēs nelaiķa aizkapa dzīve. īsu mirkli viņš redz sevi tādu, kāds patiešām ir, apjauš īsteno dzīves mērķi un pārliecinās, ka dzīves likumi ir negrozāmi un taisnīgi. Pēc tam magnētiskās saites starp fizisko un ēterisko ķermeni pārtrūkst, pasaulīgās dzīves partneri šķiras uz visiem laikiem un cilvēks — ar retiem izņēmumiem — uz kādu laiku nonāk mierīgā bezapziņas stāvoklī. Šajos svinīgajos pirmsnāves brīžos nedrīkst iztraucēt klusumu ap mirstošo. Jelkāda personisko bēdu izpausme, izmisuma lēkmes un skaļas raudas var traucēt mirējam ar viņa iekšējo skatienu vērot aizvadīto dzīvi, kas tagad aizjoņo garām, un tāpēc vieds ir reliģijas norādījums, ka par mirēju jāaizlūdz pilnīgā klusumā.

Pēc nāves, kad cilvēks ir atbrīvojies no fiziskā, bet pēc tam arī no ēteriskā ķermeņa, viņš paliek savā astrālajā ķermenī.

Fiziskās dzīves laikā cilvēka astrālais ķermenis sastāv no dažādas kādības daļiņām; pēc nāves, kad cilvēks galīgi pāriet astrālajā sfērā, viņa astrālajā ķermenī notiek šādas izmaiņas: līdz tam izkliedētās astrālās matērijas daļiņas — rupjās un smalkās — sāk grupēties atkarā no sava relatīvā blīvuma un izveido virkni koncentrisku apvalku vai, kā bieži mēdz sacīt, — veido «čaulu» visapkārt cilvēkam. Tā kā astrālajai matērijai ir septiņi stāvokļi, tad arī nelaiķa astrālais ķermenis ir septiņu sastāvu sakopojums, kurā cilvēks paliek ieslēgts, līdz sairst šī sarežģītā segkārta un viņš tiek atbrīvots. Tagad kļūst saprotams, kāda milzu nozīme ir astrālā ķermeņa šķīstīšanai pasaulīgās dzīves laikā. Šķīstītavā, caur kuru iziet mirušais, ir jo dažādi apstākļi un visi mirušā astrālie pārdzīvojumi ir atkarīgi no tā, kāda veida astrālās vibrācijas guvušas pārsvaru viņa astrālajā pārvadā. Viszemākajā šķīstītavas sfērā apstākļi ir ārkārtīgi smagi: to it kā piepilda ļaunu kaislību un zvērisku kārību emanācijas*; kamēr šķīstītavas augstākā sfēra ir tik pievilcīga, ka spiritistu vidū izpelnījusies nosaukumu «mūžīgās vasaras valstība». Garīgi attīstīts cilvēks, kas dzives laikā attīrījis savu astrālo ķermeni tā, ka tā sastāvā ietilpst tikai vissmalkākās da|iņas, iziet cauri šķīstītavai bez kādas aizķeršanās, nenonākot nekādā saskarē ar rupjām parādībām, jo viņa smalkākā sastāva vibrācijas it nemaz neatsaucas rupjajām vibrācijām. Turklāt astrālais ķermenis sairst ātri, un cilvēks no tā jo drīz atbrīvojas, lai pārkāptu augstākās gaišās dzīves robežu.

Mazāk attīstīts, bet ne jau nekrietns cilvēks, tāpat neapzināti tiek garām astrālās pasaules rupjajām parādībām, viņš pamostas tikai tad, kad saskaras ar savai iedabai atbilstošām vibrācijām, kuras viņš tagad uztver tieši ar savu no fiziskā ķermeņa atbrīvoto astrālo pārvadu» Kas attiecas uz cilvēkiem, kuri dzīves laikā nodevušies dzīvnieciskām kaislībām, — tie pamodīsies sev piemērotā sfērā, jo katrs cilvēks tiek nosūtīts, vārda pilnā nozīmē, uz «viņa paša vietu».

Katrs mirušais cilvēks paliek viņa dziņām un vēlmēm piemērotā astrālās pasaules sfērā tikām, kamēr šīs dziņas noplok, kamēr viņš, nespēdams tās apmierināt, no tām atradinās. Taču visiem agrāk vai vēlāk — ja neskaita tos nedaudzos, kas pasaulīgajā dzīvē nav izjutuši neviena paša nesavtīgas mīlestības uzdzirkstījuma, ne mazāko garīgo tieksmju, — tātad visiem pienāk laiks, kad saites ar astrālo ķermeni galīgi satrūkst un viņi iegrimst īsā neapzinātībā, kas līdzinās tai, kura iestājas pēc fiziskā ķermeņa nomešanas, bet pēc tam dvēsele pamostas no pasaulīgajai apziņai svešas svētlaimes izjūtas, augstākās jeb debesu svētlaimes, pie kuras pēc savas būtibas arī pieder cilvēka dvēsele. Lai cik zemiskas būtu dažas dvēseles pasaulīgās dziņas, tajā tomēr mēdz būt tās augstākās iedabas uzziedi, un šiem uzzie- diem nāk pļaujas laiks: visu nesavtīgo un cēlo, ko dvēsele pārdzīvojusi virs zemes, tā sāk pārvērst savas nemirstīgās iedabas paliekošās īpašībās un paradumos.

Astralais līķis jeb «čaula», kas paliek pēc mirušā cilvēka, pamazām sāk sairt, bez mērķa maldoties astrālajā pasaulē un neapzināti atkārtojot sev pierastās vibrācijas. Tādām «čaulām», ja vien tās nav pārmēru sairušas, var ar iemiesoto dvēseļu magnētismu uz laiku atdot kaut ko līdzīgu dzīvībai vai pat darbībai. Dzīvi^ cilvēku magnētismu astrālais līķis iesūc kā sūklis ūdeni, bet pēc tam astrālā čaula iegūst mānīgi vitālu izskatu un mehāniski atkārto tās vibrācijas, kas bijušas raksturīgas nomirušajam cilvēkam viņa dzīves laikā. Šādas vibrācijas var izraisīt tādu domu plūsma, kas bija ierastas gan mirušajam, gan viņa virs zemes palikušajiem radiem un draugiem, un tādējādi uz laiku atdzīvojusies «čaula» var visai sekmīgi notēlot ziņotāju garu\ astrāli redzošs cilvēks viņu viegli var atšķirt, bet ari citi viņu var atpazīt pēc mirušajam cilvēkam raksturīgo domu atkārtošanas, pēc tā, ka viņam trūkst jebkādas oriģinalitātes un ir tikai tās zināšanas, ko mirušais bija apguvis virs zemes.

CETURTA SĀKOTNE

mentālais ķermenis

Ceturtā, divtik intelektuālā sākotne, kurai par pārvadu kalpo «mentālais ķermenis», pieder pie tām zemākajām -cilvēka sākotnēm, kas sairst pēc katras pārdzimšanas. Tās ir viņa personības paudējas. Taču katras pārdzimšanas rezultāti, visu fizisko, psihisko un garīgo pārdzīvojumu pati būtība, sintēze, ja tā var izteikties, saglabājas viņa augstākajā, nemirstīgajā iedabā.

Mentālā ķermeņa uzbūve ir neparasti smalka; augstākās (mentālās) sfēras matērija, no kuras šis ķermenis sastāv, nav uztverama ne vien ar fizisko, bet arī ar astrālo redzi; tā atrodas nerimtīgā kustībā, nemitīgi skan un laistās dažādos gaismas notoņos. Mentālais ķermenis attīstās apmēram tāpat kā astrālais — attīrot domas un iztēli, ievadot apziņas sfērā arvien plašākas Visuma sfēras, padarot aizvien smalkākus visus cilvēka priekšstatus; taču šim pārvadam ir ari no ēteriskā un astrālā ķermeņa atšķirīgas īpatnības. Tas neatbilst cilvēka formām, tam ir ovāla forma, un tas kļūst lielāks atkarā no cilvēka apziņas paplašināšanās. Visu mūsu domu avots ir šis ķermenis, un tikai pec tam tās pariet uz astralajiem un fiziskajiem centriem.

Neattīstīta cilvēka mentālais ķermenis ir neliels. Svešas domas, ar kurām vairums apmierinās, to neattīsta, tas attīstās, iekšēji pārstrādājot idejas un jēdzienus. Aktīvs, no ļaunām dziņām attīrīts un uz cēliem mērķiem vērsts domāšanas process, vārda tiešā nozīmē, liek augt mūsu mentālajam ķermenim. Augsti attīstīta cilvēka mentālais ķermenis ir krāšņs — ātri pulsē un laistās gan liega, gan spilgta dažādas krāsas gaisma.

Atkarībā no tā, cik lielā mērā notikusi atbrīvošanās no jutekliskās sākotnes, mentālais pārvads kļūst par cilvēka mirstīgās iedabas pavēlnieku, par viņa īsteno vadītāju un viņa brīvās gribas orgānu. Tālab kaislības, kas tur savā varā cilvēku, ir jāpakļauj saprātam, jo, iekams nebūs pieveikta astrālā sākotne, vēlmes valdīs pār cilvēka gribu. Šī ideja ir bijusi dzīva vienmēr, visos laikos, visās tautās; šeit meklējama sakne visiem mītiem par cīņu ar pūķi, kas vienmēr bijis cilvēka zemākās iedabas simbols.

No sacītā kļūst skaidrs, kāpēc Senā Gudrība piešķir tik lielu nozīmi prāta izkopšanai. «Cilvēks ir savu domu auglis,» sacīts Upanišadās. Mēs Rietumos piešķiram nozīmi mūsu rīcībai, bet maz vērības veltījam tam, ko domājam. Taču mūsu domāšanas veids ir svarīgākais mūsu iekšējās attīstības virzītājs. Skaidra, konsekventa domāšana, ko caurauž nesavtība un iekšēja patiesība, attīra mūsu prātu no zemākās jutekliskās sākotnes

un ved mūs uz saplūsmi ar mūsu apziņas avotu, ar mūsu augstāko Es. Turklāt, attīrot un attīstot savu prātu, mēs to padarām par labo spēku pārvadītāju uz apkārtējiem, tāpēc ka nekas tik viegli netiek pārraidīts citiem kā mūsu domas; visa vide ap mums ir pilna ar domtēlu magnētiskajām strāvām; ja prāts darbojas kūtri un nenoteikti, tajā jo viegli atrod mājvietu daždažādas svešas domas, bet, ja prāta vibrācijas ir enerģiskas, noteiktas un cildenas, tās pievilks tikai sev līdzīgas domas un atgrūdis ļaunas un nevēlamas.

Turklāt no mūsu prāta satvara, no mūsu apziņas spēka un bagātības, no mūsu mentālā ķermeņa īpašībām ir atkarīgs, kāds raksturs starp divām iemiesošanās reizēm būs mūsu pēcnāves evolūcijai tajā augstākajā pasaulē, ko Rietumos dēvē par Debesīm, bet Austrumos par Devakanu. Viss personiskais, savtīgais, jutekliskais iet bojā — kā mēs redzējām — līdz ar personību; saglabājas vienīgi mūsu pārpersonīgā apziņa, viss, ko mēs, neņemdami vērā savu patmīlību, esam nodomājuši, sapratuši, uztvēruši, visa mūsu laicīgās dzīves garīgā pieredze saplūst mūsu mentālajā ķermenī, un pēc mūsu iziešanas cauri šķīstītavai mūsu debesu dzīve izpaužas tādējādi, ka viss šis līdzatnestais materiāls, visa mūsu dzīves pieredze tiek pārstrādāta un pārtop dvēseles spēkos, kādībā un dotumos, mūsu nemirstīgās individualitātes īpašībās. Kad šī pārvērtība notikusi un viss iepriekšējās dzīves rezultāts nonācis nemirstīgajā dvēselē, nodots Domātājam [3] , tad mentālais ķermenis savukārt sairst un cilvēks nomet savu ceturto, pēdējo čaulu.

Visa mūsu nākotne ir atkarīga no tā, kādas kvalitātes ir no laicīgās dzīves atnestais materiāls, un tas, ko mēs miglaini iztēlojamies kā debesu laimību, atkarīgs vienīgi no tā, kādas domas, kādas jūtas un tieksmes pildījušas cilvēka dvēseli viņa laicīgās dzīves laikā. Ja tās ir bijušas labas, laimība debesu mājok|os viņam būs liela un ilgstoša, ja nožēlojamas un netīras — viņš neizjutīs laimību, tāpēc ka garīgās pasaules vibrācijas neradīs atbalsi viņa dvēselē.

CILVĒKA AUGSTĀKĀ SĀKOTNE

nemirstīgā dvēsele

Cilvēka nemirstīgā dvēsele jeb Triāde, kurai teozofiskajā literatūrā dots indiešu nosaukums Atma-Budhi-Manas, atbilst Dievišķajai Trīsvienībai, kuras trīs hipostāzes pēc to izvērstās darbības var cilvēkiem saprotamā valodā tulkot kā Griba-Gudrība [4] - darbība. Sīs cilvēka sākotnes avots ir Dievišķā Dzīvība, un tā tad ari ir cilvēka īstā būtība, viņa nemirstīgā individualitāte, viņa augstākais paliekošais Es. Mūsu mirstīgā iedaba, kas sastāv no fiziskā, astrālā un mentālā pārvada, vēl nesastāda cilvēku. Lai kļūtu par cilvēku, nepieciešams, lai mirstīgā iedaba savienotos ar nemirstīgo sākotni, ar to, ko filozofijā dēvē par cilvēka Monādi. No šā redzes viedokļa visu cilvēka fizisko esamību var aplūkot vispirms kā sagatavošanos šai saplūdei [5] , bet pēc tam kā pakāpenisku pārvadu attīstību, izsmalcināšanu un pilnveidošanu, lai tie varētu paust —

laikā un telpā — cilvēka dievišķo dabu, parādīt viņa nemirstīgo individualitāti. Tas ir lēns process — visas cilvēka pieredzes, apziņas, izjūtu un gribas pārnešana no viņa zemākās iedabas uz augstāko.

Divus augstākos cilvēka Triādes aspektus — Ātmu, Budhi — grūti izteikt vārdos. Ātmu var apzīmēt kā Garu, Budhi — kā garīgo dvēseli, kas spēj savienoties ar visu pastāvošo un turklāt baudīt pilnīgu svētlaimi, bet Manasu kā cilvēka dvēseli, kas sevī ietver tīro prātu — bez jutekliskās sākotnes piejaukuma — un visā cilvēka evolūcijas gaitā gūto pieredzi. Cilvēka augstākajai sākotnei tāpat ir ķermenis, kas teozofiskajā literatūrā tiek apzīmēts ar nepārtulkojamiem jēdzieniem corps causal, causal body\ iespējams, ka vistuvākais būtu apustuļa Pāvila dotais apzīmējums «garīgais ķermenis». Sis ķermenis tik ļoti atšķiras no visām mums pieejamām parādībām, ka tā apraksts varētu dot vienīgi aplamus priekšstatus. Gana atgādināt, ka teozofiskā mācība par cilvēku atzīst «garīgo ķermeni».

Neuzskatot par iespējamu īsā ziņojumā skart metafizisko mācību par diviem cilvēka gara augstākajiem aspektiem, pakavēsimies pie trešā, kura īstenā daba jo spoži izgaismo cilvēka dvēseles dzīves visgrūtākās problēmas.

Manasu, cilvēka prātu, ar pilnām tiesībām var nosaukt par Domātāju, un tā to arī sauksim, aprakstot tā darbību. Domātājs atrodas nesalīdzināmi smalkākos apstākļos nekā mūsu fiziskā pasaule, un tāpēc tas nevar tieši iedarboties uz savu fizisko ieroci — smadzenēm. Lai ar tām nonāktu sakaros, tas nošķir daļu savas būtības, un šī nošķirtā daļa, ietērpusies astrālajā matērijā, iekļūst visā vēl nedzimušā bērna nervu sistēmā, lai vēlāk, kad fiziskais aparāts būs gatavs, kļūtu par tā domājošo sākotni. Sī Domātāja daļa, ko dēvē par viņa atstarojumu, ēnu. vai staru, arī ir mūsu laicīgais prāts, zemākais Manass; tas darbojas ar smadzeņu šūnu palīdzību, liekot tām vibrēt.

Katras iemiesošanās laikā Manass sašķeļas divās daļās. Tā zemākais veids — laicīgais prāts — ir cieši saistīts ar cilvēka zemāko dabu, tas ir astrālās sākotnes, kaislību, vēlmju sākotnes caurausts; taču tam ir saskarsme ar savu avotu — Domātāju, un tas patiesi noder par tiltu starp laicīgo cilvēku un viņa nemirstīgo būtību.

Cieši saistīts ar cilvēka astrālo sākotni, t. i., ar tā dzīvniecisko enerģiju un tā dziņām, zemākais Manass dod tām saprātīgu pamatojumu un līdz ar to ārkārtīgi palielina to spēku.

Gaisma, kas cilvēka smadzenēs iededz apziņu, ir vienlīdz dievišķas izcelsmes visiem cilvēkiem, bet, kā tā spīdēs laicīgajos apstākļos, tas būs atkarīgs no cilvēka jutekliskās sākotnes rakstura un no viņa smadzeņu aparāta pilnības. Mēs varam, piemēram, ar vienu un to pašu uguni aizdegt daudz gaismekļu, taču liesmas kvēle un spožums būs atkarīgi no gaismekļa īpašībām un tajā ielietās eļļas. Tāpat arī te: ja cilvēka jutekliskā daba ir neapvaldīta un rupja, tā piesārņos Manasa tīro gaismu un piešķirs tam duļķainu nokrāsu; ja smadzeņu aparāts ir nepilnīgs, tas neļaus parādīties gaismai.

Mazā saprāta jeb zemākā Manasa darbība var izpausties trīs virzienos:

1) ar neatlaidīgām pūlēm tas var pacelties līdz savam pirmavotam un saplūst ar Domātāju vai ar savu «Debesu Tēvu»; 2) tas var daļēji tiekties augšup, daļēji — lejup, kas rada to nemitīgo cīņu, ko var novērot vairumam cilvēku; vai arī 3) tas var pakļauties zemākajai jutekliskajai sākotnei un it kā izkust tajā. Vienīgais līdzeklis, kā cilvēks var sekmēt savas augstākās iedabas attīstību, ir cenšanās nemitīgi izkopt tīru, pašaizliedzīgu, žēlsirdības pilnu mīlestību, kas nemeklē «savu», tātad negaida atalgojumu par savām veltēm. Mīlestība iedvesusi dzīvību Visumam, mīlestība balsta to, un mīlestība novedīs to līdz pilnībai un laimei.

Patiesai visa dzīvā brālībai ir savi nesatricināmi pamati Gara jomā (Ātma-Budhi sfērā), jo vienīgi šeit pastāv īsta vienotība. Cilvēka intelekts ir šķīrēja sākotne, jo tas nošķir «es» no «ne es», tas atzīst tikai sevi, bet visu pārējo iepazīst nevis pēc būtības, bet gan kā šķitumu. Tā ir sākotne, kas cīnās, sašķeļ un apliecina sevi; no intelekta redzes viedokļa visa pasaule ir ienaida un visdažādāko sadursmju arēna. Taču, līdzko cilvēks ieiet Gara sfērā, viņš tūdaļ pat sāk izjust vienotību un saprast, ka mēs esam vienoti pēc savas izcelsmes, vienoti pēc mūsu evolūcijas veida un vienoti pēc mūsu esmes kopīgā mērķa un ka atšķirība starp mums ir tikai tāda, ka daži savus ceļojumus esam sākuši agrāk, citi vēlāk, vieni gājuši enerģiskāk un ātrāk, bet citi lēnāk. Vispārējās Brālības atzīšana un cenšanās to piepildīt laicīgajā dzīvē ir pats spēcīgākais virzītājspēks, kas palīdz izkopt cilvēka augstāko dabu.

Ja apkopotu visus secinājumus par cilvēku, ko sniedz ezoteriskās mācības» mūsu izpratne par cilvēka būtību paplašinātos vai līdz bezgalībai. Bet, lai motivētu visas gaišās iespējas, kādas mums paveras, lai evolūcijas process nebūtu tikai abstrakta shēma, lai šis jēdziens, ja tā var izteikties, iegūtu miesu un asinis, jāpieļauj, ka cilvēks dzīvo daudzas dzīves zemes virsū, un šis jautājums nopietni jāizpētī.

Šis jautājums sīki izstrādāts teozofiskajās mācībās par cilvēku, kur šī pārtapšanas ideja lieliski nopamatota un tās nepieciešamība pierādīta ar zinātnisku skaidrību.

Ja evolūcijas mācību pieņemam visā pilnībā kā gara izkopšanu un garu izteicošo pārvadīt u pakāpenisku attīstīšanu, tad vislielākais cilvēka esmes noslēpums gūst vienkāršu un saprātīgu skaidrojumu. Tad mums acu priekšā paveras neaptverami plašā pagātne, kuras laikā pamazām tika radīts mūsu organisms, cits pēc cita radās mūsu maņu orgāni un caur tiem sākās visa sarežģītā mūsu dvēseles darbība. Pirms miljons gadiem mēs nepavisam nebijām tie, kas esam tagad, arī pirms tūkstoš gadiem bijām pavisam citādi nekā tagad, un gluži tāpat citādi būsim pēc nākamiem tūkstoš gadiem un vēl jo vairāk pēc miljoniem gadu … Mūsu apziņas plašums, mūsu organisma relatīvā pilnība, mūsu maņu orgānu īpašības, to smalkuma un jutīguma pakāpe — visi šie lielumi nav pabeigti, tie nemitīgi attīstās un pilnveidojas nerimstošā jaunrades procesā.

Mūsdienu cilvēka apziņas loks un to pār- vadītāju īpašības, ar kuru palīdzību apziņa izpaužas, — ir tikai neliela daļa no kaut kā ļoti liela, kas attīstās visā mūsu Visuma pastāvēšanas laikā, un šis «kaut kas» jau ari ir tā nemirstīgā Individualitāte, tas īstenais cilvēks, kas nemirst un nemirs nekad.

Sī apziņa neizmērojami ceļ cilvēka vērtību, bet tā uzliek arī attiecīgu atbildību.

Visās pasaules reliģijās runāts par cilvēka dievišķo iedabu, un mūsu reliģija ar Kristus muti mums saka: «Esiet tik pilnīgi, cik pilnīgs ir mūsu Tēvs Debesīs.» Šajā izteicienā ietvertas visas cilvēces evolūcijas iespējas un visa tās augstā nākotne. Nav iespējams sasniegt dievišķo pilnību vienas īsas dzīves laikā. Ir jānoiet garš ceļš, un cilvēks iet šo ceļu kopš tā laika, kad radās mūsu planēta. Pārejot no fiziskās eksistences virs zemes uz nemirstīgo eksistenci neredzamajās pasaulēs, gūstot pieredzi visdažādākajos laicīgās esmes apstākļos, no jauna piedzimstot dažādās rasēs un dažādās civilizācijās, starplaikos starp nāvi un atkārtotu dzimšanu pārstrādājot savākto pieredzi jaunās īpašībās un dotībās, cilvēks pamazām, bet neizbēgami ceļas augšup, dodas uz savu īsteno mērķi, dievišķo pilnību, top par Dievcilvēku, paceļas mūsu pašreizējai apziņai grūti aptveramos augstumos.

SATURA RADĪTĀJS

Cilvēks — vina redzamais un neredzamais sastāvs

Sarežģītais cilvēka sastāvs Ievads . - . Vispārīgs priekšstats Pirmā sākotne .

Fiziskais ķermenis Otrā sākotne .

Ēteriskais ķermenis Prāna …. Trešā sākotne .

Astralais ķermenis Ceturtā sākotne

Mentālais ķermenis Cilvēka Augstāka sākotne Nemirstīgā dvēsele

Parakstīta iespiešanai 06.03.95. Formāts 70x90/32. Apgāds «Vieda», LV-1018, Rīgā, Elijas ielā 17. Reģistrācijas apliecība Nr. 2-0001. Iespiesta SIA «Rubuls & Co» tipogrāfijā, Rīgā, Pāles ielā 14/2. Pas. Nr. 167.

PASKAIDROJUMI

[1] okultā ķīmija izšķir četrus ētera veidus: gaismas, siltuma, ķīmisko un vitālo.

[1] Nav jāaizmirst, ka ari astrālā matērija pēc sava sastāva ir dažāda, tāpat kā fiziskā. Okultistam pazīstami septiņi astrālās matērijas stāvokļi.

[1] Izdalījumi.

[2] te jāpiebilst, ka okultists ar savu gribasspēku var apturēt prānas aizplūšanu pa minētajiem paralēlo staru galiem un izveidot it kā necaurlaidīgu vairogu pret lipīgiem mikrobiem, bet, ja spriegums vel stiprāks, arī pret astrālām ietekmēm.

[3] cilvēka augstākā, nemirstīgā apziņa.

[4] gudrība ir divdabīga sākotne, tā sastāv no zināšanām un mīlestības.

[5] kā tas norādīts ezoteriskajas mācībās, šī saplūde notika trešās — Lemūrijas — rases vidusposmā. Divas pirmās rases kalpoja vienīgi fiziskā organisma evolūcijai, lai sagatavotu formu, kas varētu uzņemt Monādi.

35

[6] indiešu reliģiskā filozofija māca, ka Visums ir saprātīga darbība, kurai ir viens Pirmavots (Parabrah- mans). Kosmiskā darbība izpaužas dažādas jaudas un ātruma kustībā-, par kustības pārvaditāju kalpo pasaules matērija (Mūlaprākriti), kas pieejama nepilnīgajiem mūsu apziņas ieročiem tikai tās blīvākajos un rupjākajos savienojumos. Ārpus mūsu apziņas lauka — visos virzienos — rit nemitīga mums neredzama dzīve; akmens dzīve paliek mums nepamanīta tāpēc, ka tās izpausmes pārāk lēnas mūsu uztverei, neredzamo pasauļu dzīve — tāpēc, ka šo pasauļu izpausmes pārlieku smalkas un ātras mūsu nepilnīgajiem apziņas ieročiem.

[6] Hitopadeša.

[6] Cāndogjaupanišada, III, XIV, I.

[7] «purušai (cilvēka iekšējai būtībai) ir vēlmju iedaba; kādas ir viņa vēlmes, tāds arī viņa nodoms; kāds viņa nodoms, tāda ir viņa darbība; kāda ir viņa darbiba, tāds arī apbalvojums… Tas, kurš saistīts (pie dzimšanas un nāves rata), darbojoties iegūst objektu, ar kuru saistīta viņa dvēsele — kā cēlonis. Kad radušās pēdējās cilvēka darbošanās sekas (debesīs), viņš savas darbošanās rezultātā no viņpasaules atkal ierodas šajā pasaulē. Tas, kurš vēlas (pāriet no vienas pasaules otrā) . .. Kad visas vēlmes, kas mitušas sirdī, zudušas uz visiem laikiem, mirstīgais kļūst nemirstīgs.» (Brihādāranjakaupanišada, IV, IV, 5-7.)

51

[8] Brihādāranjakaupanišada, IV, IV, 5—7. 54

[9] seno austrumu psiholoģija skaidri nošķir cilvēka nemirstīgo individualitāti no viņa mirstīgās personības. Viss personiskais nomirst līdz ar cilvēku, bet viss personisko pārdzīvojumu rezultāts saglabājas nemirstīgajā individualitātē un sastāda tās nepārejošo satvaru. Ar to izskaidrojama arī cilvēka paplašinātā apziņa (transā), kad doma atbrīvojas un sāk darboties ārpus fizisko smadzeņu ierobežojumiem. «Sēja pats cilvēks» nozīmē viņa nemirstīgo individualitāti, nevis pagaidu personu.

[10] mahābhārala.

67

[11] pravritti marga.

[12] cilvēka liktenis ir it kā visu to spēku, kurus viņš radījis pagātnē un kurus viņš rada tagadnē, kop- spēks. Ja viņš neparādīs apzinātu gribu, viņa dzīve nenovēršami tiks pakļauta šim kopspēkam.

Content

Bērzkalne Inese Cilvēks - viņa redzamais un neredzamais sastavs

CILVĒKS — VIŅA REDZAMAIS UN NEREDZAMAIS SASTĀVS

SAREŽĢĪTAIS CILVĒKA SASTAVS

PIRMĀ SĀKOTNE

OTRĀ SĀKOTNE

TREŠĀ SĀKOTNE

CETURTA SĀKOTNE

CILVĒKA AUGSTĀKĀ SĀKOTNE

SATURA RADĪTĀJS

PASKAIDROJUMI