Aleksanders Ebens

Debesu valstības pierādījums

Dr. med. Ebens Aleksanders

Debesu valstības pierādījums

Neiroķirurga ceļojums aizsaulē

.

..

Prologs

Cilvēkam ir jālūko pēc tā, kas ir, nevis pēc tā, kam, viņaprāt, būtu jābūt.

Alberts EikSteins (1879 1955)

Bērnībā es mēdzu sapņot, ka spēju lidot.

Lielākoties tas notika vakaros, pagalmā stāvot, kad, veroties zvaigznēs, es piepeši sāku celties augšup. Pirmie pāris sprīži man padevās gluži vai paši no sevis. Tomēr drīz vien pamanīju, ka, jo lidojums augstāks, jo vairāk ta norises gaita atkarīga no manis paša no manas attieksmes. Ja pārmēru aizrāvos, ļāvu lidojumam sevi pārņemt, es traucos lejup ātrāk par ātru…un piezemēšanās bija smagnēja. Bet, ja izturējos tā, it kā lidot butu visai normāla nodarbe, cēlos arvien augstāk, arvien straujāk traucoties pretim zvaigžņu rotātām debesim.

Iespējams, šie sapņi pa daļai vainojami pie manas velako gadu mīlestības pret lidaparātiem un raķetēm proti, jebko, kas mani atkal varētu pacelt tajā pasaulē, kas atrodas virs šīs.

Kaut kur lidojot kopā ar ģimeni, man seja bija pieplakusi lidmašīnas lodziņam, sākot no pacelša

nās brīža līdz pat nolaišanās mirklim. 1968. gadā četrpadsmit gadu vecumā es visu mauriņus pļaujot nopelnīto naudu samaksāju par planiera nodarbībām kāda vietējā puiša Gusa Strīta vadībā Stroberī Hilā, kas ir neliels par «lidlauku» dēvēts zāles strēķis mazliet uz rietumiem no Vinstonas-Salemas Ziemeļkarolīnā, no pilsētiņas, kurā es uzaugu. Vēl arvien atminos, kā dauzījās sirds, pavelkot lielo ķiršsarkano pogu, lai atkabinātu virvi, kas savienoja mani ar lielo lidaparātu, un iegriežot mazo planieri sāniski, lai dotos uz lauka pusi. Pirmo reizi mūžā es jutos patiesi viens un brīvs. Vairākums manu draugu līdzīgu sajutu izbaudīja automašīnās, taču manā izpratnē iespēja pabūt tūkstošiem pēdu augstumā mazītiņā lidaparātā viņu izpriecas pārspēja simtkārtīgi.

Studiju laikā septiņdesmitajos gados es piebiedrojos Ziemeļkarolīnas universitātes izpletņlēcēju (jeb skaidaivinga) komandai. Tā bija teju vai slepena brālība cilvēku grupa, kas bija iepazinusi ko īpašu, maģisku. Pirmajā lēcienā biju pārbijies kā diegs, un otrajā pat vēl vairāk! Tomēr, pienākot divpadsmitajai reizei, kad, izkāpjot pa durvīm, bija jākrīt vairāk nekā 300 metru, pirms atvērt izpletni (tā bija mana pirmā reize, kad kavējos izpletni atvērt desmit sekundes), sajutos omulīgi. Augstskolas gados veicu 365 lēcienus, un manā konta bija pāri par trim ar pusbrīvā kritienā pavadītām stundām lielākoties lecot grupā; reizēm mēs bijām pat 25! Un, lai arī

aktīvu izpletņlēkšanu pametu 1976. gadā, arvien baudīju šo nodarbi visai dzīvos un vienmēr tīkamos sapņos.

Labākie lēcieni parasti bija vēlās pēcpusdienās, kad saule jau bija sākusi doties pretim horizontam. Grūti pat aprakstīt šādās reizēs dzimušās sajūtas: bija tā, it kā es pietuvotos kaut kam, ko nespēju īsti aptvert un raksturot, bet ko man noteikti vajadzēja vēl un vēl. Diezin vai tā bija tīra vienatnības sajūta, jo, lecot grupā, tu viens nekad tā īsti nemaz neesi. Mēs lēcām četri, pieci, reizēm pat desmit vai divpadsmit cilvēku vienā piegājienā, kritienā veidojot dažādas figūras. Jo lielāka to forma un sagādātais izaicinājums, jo labāk.

Kādā burvīgā 1975. gada rudens sestdienā mēs ar Ziemeļkarolīnas universitātes lēcējiem pāris jaunpienākušo draugu kompānijā devāmies uz bāzi Ziemeļkarolīnas austrumu daļā, lai nodarbotos tieši ar to. Dienas priekšpēdējā lēcienā 3200 metru augstumā no D18 Beechcraft tipa lidaparāta mēs izveidojam desmit cilvēku sniegpārsliņu. Mums izdevās sarindoties precīzās pozīcijās, pirms pārsniedzām 2100 metru atzīmi, tālab pilnas 18 sekundes varējām izbaudīt lidojumu sava veidojuma ietvaros, slīdot cauri divu milzīgu gubu mākoņu aizai, līdz beidzot teju no0 metru augstumā mēs šķīrāmies, lai palidotu mazliet nostāk viens no otra un atdarītu izpletņus.

Kad piezemējāmies, saule jau bija aiz apvāršņa. Tomēr, steigšus kāpjot citā lidaparātā un aši paceļoties, paguvām notvert pēdējo dienasgaismu un veikt vēl vienu saulrieta lēcienu. Šoreiz mūsu vidū bija divi jauni kolēģi, kuriem šī būs pirmā reize, grupā lecot, viņu uzdevums tālab ir pievienoties figūrai no ārpuses, nevis veidot kādu no pamata «detaļām» (kas ir vienkāršāk, jo tāda gadījumā jākrīt vienkārši uz leju, kamēr pārējie komandas biedri manevrē tavā virzienā).

Tas bija visai aizraujoši ne vien jauniņajiem, bet arī rūdītajiem lēcējiem, jo mēs, būdami komanda, bagātinājām jauno lēcēju pieredzi, līdz drīz vien viņi mums spētu pievienoties, vēl prāvākas formas radot.

Bija paredzēts, ka lēkšu kā pēdējais, lai piebiedrotos sešu cilvēku zvaigznei virs neliela lidlauka skrejceļiem netālu no Roanokas Ziemeļkarolīnā. Pirms manis lēca puisis, vārdā Čaks, kurš bija samērā pieredzējis grupu akrobātikā tas ir, veidojot formas brīvajā kritienā. Apmēram 2300 metru augstumā mes vēl arvien baudījām saules gaismu, bet pāris kilometru zem mums jau iedegās ielu spuldzes. Krēslas stundās lēcieni arvien bijuši neaprakstāmi skaisti, un arī šis solījās sniegt izcilu baudu.

Kaut arī bija plānots, ka es pametu lidaparātu tikai sekundi pēc Čaka, lai notvertu pārējos, man nāktos kustēties varen ātri. Pirmās septiņas sekundes man būtu jānirst taisni lejup ar galvu pa priekšu. Šāda manevra rezultātā es kustētos par 160 km stundā ātrāk nekā mani draugi, tā ka es viņus būtu panācis, kolīdz formējuma pamati būtu vietā.

Saskaņā ar standarta procedūru, grupu akrobātikas formas veidojot, lēcējiem jāšķiras 1060 metru augstumā, lai dotos maksimāli tālu no grupas biedriem. Pēc tam katrs ar roku signālu parāditu, ka tūdaļ vērs vaļā izpletni, paraudzītos augšup, lai pārliecinātos, ka virs viņa neviena nav, un tad parautu gredzenu.

«Viens, divi, trīs … aiziet!»

Izlēca pirmais četrinieks, un tūdaļ sekojām arī mēs ar Čaku. Kājām gaisā un galvu uz leju brīvi krizdams, tuvojos gala ātrumam un smaidīju, jau otro reizi todien redzot sauli rietam. Plānoju, ka, sasniedzis pārējos, likšu lietā bremzes, izplešot rokas (no plaukstām līdz gurniem mūsu tērpam bija piestiprināti spārni, kas, pilnā ātrumā traucoties, atvērtā formā radīja milzīgu pretestību) un tēmējot uzpūstās piedurknes un bikšu staras tieši pretim gaisa plūsmai.

Šādam manevram notikt nebija lemts.

Nesoties pretim formējumam, pamanīju, ka viens no jauniņajiem bija aiztraucies par ātru. Iespējams, ka straujais ceļš cauri mākoņu aizai bija viņu izbiedējis tas lika atskārst, ka viņš ar ātrumu 60 metri sekundē nesas pretim milzīgajai planētai, kuru

sākusi ieskaut tumsa. Tā vietā, lai lēnītēm pievienotos formējuma malai, viņš bija braši iespiedies viducī un izsitis visus no savām vietām. Rezultātā visi pieci lēcēji krita kā pagadījās.

Piedevām viņi bija pārāk cieši kopā. Lēcējs aiz sevis atstāj zema spiediena ieplaku, kam piemīt ārkārtīga turbulence. Ja kolēģis iekļūst šādā vagā, viņš tūdaļ uzņem ātrumu un var ietriekties zemākesošajā lēcējā. Ja tā gadās, abi lēcēji turpina krist vēl ātrāk un var tālāk ietriekties lejupejošajā lēcējā. īsāk sakot, situācija bija katastrofāla.

Pagriezu ķermeni tā, lai lidotu projām no grupas, izvairoties no haosa. Manevrēju tik ilgi, līdz atrados tieši virs t.s. spota, maģiskās vietas, virs kuras mums bija plānots atvērt izpletņus, lai baudītu lēnīgu nosēšanos divu minūšu garumā.

Paskatījos atpakaļ, lai atviegloti konstatētu, ka arī pārējiem bija izdevies paretināties, kliedējot nāvīgo čemuru.

Viņu vidū bija arī Čaks. Ar izbrīnu konstatēju, ka viņš lido šurp un apstājas tieši zem manis. Haosam valdot, grupa slīdēja garām 600 metru augstuma atzīmei ātrāk, nekā Čaks bija gaidījis. Iespējams, viņš jutās dzimis laimes krekliņā un uzskatīja, ka noteikumiem nav jāseko, vismaz vārds vārdā ne.

Viņš mani neredz. Knapi paguvu apzināt šo domu, kad Čaka krāsainais pilotizpletnis izvēlās no mugursomas. Tas uztvēra teju 200 km/h straujo vēja

plūsmu un nesa puisi tieši manā virzienā, līdzi raujot arī lielo izpletni, kas sāka ritināties vaļā.

No mirkļa, kad ieraudzīju atveramies Čaka pilotizpletni, man bija milisekunde laika reaģēt. Jo pat ar nepilnu sekundi būtu bijis gana, lai es ieslīdētu tieši nule atplaukstošā izpletņa skavās un ļoti ticams virsū pašam Čakam. Ja šādā ātrumā aizķertu viņa roku vai kāju, tā butu nost, piedevām procesā arī pats gūtu liktenīgus ievainojumus. Ja ietriektos viņā pašā, mūsu ķermeņi burtiski eksplodētu.

Saka, ka šādos brīžos laika ritums stājas, un tā arī ir. Savā prātā sekojošajās milisekundēs redzēju norises tā, it kā skatītos filmu palēninājumā.

Kolīdz pamanīju pilotizpletni, rokas šāvās sāņus un es iztaisnoju ķermeni, lai nirtu lejup ar galvu pa priekšu, vien nedaudz ieliecoties gurnos. Vertikālā pozīcija paātrināja kritumu, savukārt ieliekums radīja sākotnēji nelielu un drīz vien jau pamatīgu virzību horizontāli mans ķermenis bija kļuvis par spārnu, ļaujot man pašauties tieši gar Čaka vaļā plaukstošo krāšņo Para-Commander tipa izpletni.

Aiztraucos viņam garām ar ātrumu 240 km/h jeb 67 m/s. Šaubos, vai dotajos apstākļos puisis pamanīja manu sejas izteiksmi. Taču, ja būtu, viņš ieraudzītu mēma pārsteiguma pārņemtos vaibstus. Mistiskā veidā es mikrosekunžu laikā biju veiksmīgi noreaģējis situācijā, kuras sekmīgs risinājums man

būtu šķitis pārlieku sarežģīts, ja būtu bijusi vaļa par to tā labi padomāt.

Un tomēr… nudien biju izvēlējies lielisku variantu, un mēs abi piezemējāmies sveiki un veseli. Gluži vai jāteic: smadzenes, nonākot situācijā, kas paģērēja vairāk to potenciāla, nekā no tām tika prasīts ikdienā, uz brīdi bija kļuvušas superjaudīgas.

Kā man tas bija izdevies? Savā vairāk nekā 20 gadu ilgajā akadēmiska neiroķirurga karjeras laikā pētot smadzenes, vērojot to darbības principus un operējot man bijis pārpārēm laika apsvērt šo jautājumu no dažādiem redzes leņķiem. Beigu beigās es secināju, ka smadzenes ir nudien īpaša ierīce: krietni vien īpašāka, nekā spējam iztēloties.

Šobrīd varu teikt, ka patiesā atbilde ir vēl dziļāka. Jāteic, man pašam bija jāiziet cauri pilnīgām dzīves un uzskatu metamorfozēm, lai sāktu šo atbildi aptvert kaut maķenīt. Šī grāmata tad arī ir par tām norisēm, kas pārveidoja manus uzskatus. To rezultātā es pārliecinājos, ka, lai arī smadzenes ir ārkārtīgi fenomenāls instruments, liktenīgajā stundā tās tomēr nebija manas dzīvības glābējas. Brīdī, kad Čaka izpletnis sāka vērties, manī atdzīvojās pavisam cita, daudz dziļāka paša būtības daļa. Daļa, kas spēja kustēties superātri, jo tā nemitinājās laikā, kur mājo ķermenis un smadzenes.

Atskārtu, ka tieši šī manas būtības daļa bērnībā lika ilgoties pēc debesīm kā pēc īstajām mājām. Šī daļa ir ne vien viedākā, bet arī dziļākā mūsu būtības daļa, kaut lielāko tiesu savas apjaustās dzīves pat neapzinājos tās eksistenci.

Tagad es to pazīstu, un sekojošajās lapās taps skaidrs, kādēļ tā.

Esmu neiroķirurgs.

1976. gadā pabeidzu Ziemeļkarolīnas universitāti ar maģistra grādu ķīmijā un 1980. gadā ieguvu medicīnas doktora grādu Djūka universitātes Medicīnas fakultātē. Vienpadsmit studiju un rezidentūras gadu laikā Djūka, kā arī Masačūsetsas vispārējā un Hārvarda universitātes slimnīcās es koncentrējos uz neiroendokrinoloģiju, jomu, kas pēta nervu un endokrīnās sistēmas savstarpējo sadarbību dziedzerus, kas izdala hormonus, kuri savukārt nodrošina gandrīz visas ķermeņa darbības. Divus no šiem vienpadsmit gadiem pavadīju, pētot, kā vienā smadzeņu daļā asinsvadi reaģēs patoloģiski, ja tajā rodas asiņošana aneirisma rezultātā šo sindromu pazīst kā cerebrālo vazospazmu.

Pabeidzis stažēties cerebrovaskulārajā neiroķirurģijā Ņukāslā pie Tainas, Lielbritānijā, piecpadsmit gadu es pavadīju Hārvarda universitātes Medicīnas fakultātē ķirurģijas asociētā profesora lomā, specializējoties neiroķirurģijā. Šajā laikā es tiku operējis neskaitāmus pacientus, nereti ar smagām, dzīvību apdraudošām smadzeņu patoloģijām.

Mans pētniecības darbs lielākoties bija veltīts, lai ieviestu jaunas tehnoloģiskas metodes, piemēram, stereotaktisko radioķirurģiju, kas ļauj ķirurgam precīzi virzīt radiācijas starus specifiskos smadzeņu reģionos, neskarot apkārtējos apvidus. Tāpat palīdzēju izstrādāt neiroķirurģijas procedūras, ko vada magnētiskās rezonanses attēls, kas īpaši noder, ārstējot citādāk grūti labojamas vainas smadzenēs, piemēram, audzējus vai vaskulārās patoloģijas. Piedevām šo gadu laikā biju gan autors, gan līdzautors vairāk nekā 150 nodaļām un pētījumiem, kas publicēti profesionāļu apspriedei paredzētos medicīnas žurnālos, kā ari prezentēju savu izpētes darbu rezultātus vairāk nekā 200 medicīnas konferencēs visā pasaulē.

īsāk sakot, veltīju sevi zinātnei. Manas dzīves aicinājums bija izmantot modernās medicīnas darbarīkus, lai palīdzētu cilvēkiem atgūt veselību, kā ari lai dziļāk izzinātu cilvēka ķermeņa un smadzeņu darbības principus. Jutos tik bezgala laimigs, ka biju to atradis! Un, kas vēl svarīgāk, man bija burvīga sieva un divi brīnišķīgi bērni, un, lai arī lielā mērā biju kā pielaulāts darbam, ari ģimeni novārtā es pametis nebiju, un to uzskatīju par lielu dzīves svētību. Man bija paveicies daudzās jomās, un es to apzinājos.

Tomēr 2008. gada 10. novembri, 54 gadu vecumā, labās veiksmes straume šķitās izsīkstam. Mani piemeklēja reta slimība, kuras rezultātā septiņas dienas nogulēju komā. Šajā laikā viss mans neokortekss smadzeņu ārējā daļa, kas padara cilvēku par cilvēku, atslēdzās. Pārstāja darboties. īsāk sakot vairs nebija.

Kad tev vairs nav smadzeņu, nav arī tevis. Būdams neiroķirurgs, laika gaitā biju dzirdējis ne vienu vien stāstu par cilvēkiem, kuri pieredzējuši dīvainas lietas, lielākoties pēc sirdslēkmēm: vēstījumus par ceļojumiem uz mistiskām, burvīgām vietām, par sarunām ar mirušiem tuviniekiem, un pat par tikšanos ar pašu Dievu.

Burvīgi, bez vārda runas! Bet manā skatījumā tas viss bija fantāzijas auglis. Kāds būtu bijis tik bieži izklāstītā ceļojuma cēlonis? Atbildes man nebija, tomēr zināju, ka tas dzimis smadzenēs. Visa veida apziņa dzimst smadzenēs. Ja tavas smadzenes nestrādā, tu nespej apzināties.

Tas tādēļ, ka smadzenes ir motors, kas ģenerē apziņu. Mašīnai salūstot, apziņas plūsma beidzas. Lai cik arī sarežģīts un mistisks ir pats smadzeņu darbības mehānisms, lietas būtība ir pavisam vienkārša. Izvelc televizora kontaktdakšiņu no sienas un tas ir pagalam. Raidījums beidzies, lai cik aizraujošs tas^ tev būtu šķitis.

To visu es jums būtu varējis pateikt, pirms manis paša smadzenes pārstāja darboties.

Manas smadzenes komas laikā nestrādāja ar traucējumiem tās nestrādāja nemaz. Tagad domāju, ka,

visticamāk, tieši šī fakta rezultātā mana tā sauktā pirmsnāves stāvokļa (PNS) pieredze veidojās īpaši dziļa un spilgta. Nereti par PNS pacients runā, kad uz brīdi apstājusies sirdsdarbība. Tādos gadījumos neokortekss ir atslēdzies uz laiku, taču kopumā tas netiek nopietni bojāts, ja ar skābekli bagatas asins plūsma ir atjaunota, veicot kardiopulmonāro reanimāciju jeb kardiālo funkciju atjaunināšanu aptuveni četru minūšu ilgā laika sprīdī. Taču manā gadījumā neokortekss vispār nebija darbspējīgs. Es saskāros ar tādu apziņas pasaules realitāti, kas nebija saistīta ar manu fizisko smadzeņu robežām.

Savā ziņā tā bija vesela pirmsnāves stāvokļu vētra. Būdams praktizējošs neiroķirurgs, kura kontā bija gadu desmitiem vērti pētījumu materiāli un praktiskas pieredzes operāciju zālē, man bija vairāk nekā vidusmēra iespējas adekvāti izvērtēt ne vien to, kas ar mani notika, bet arī to, kas aiz šīm norisēm slēpās.

Šis vēstījums nav vārdiem īsti aprakstāms. Manis pieredzētais apliecināja, ka ķermeņa un smadzeņu nāves brīdī apziņa bojā neiet, ka cilvēka pieredze turpinās arī aiz kapa malas. Un, kas vēl svarīgāk, tā turpinās zem visumilošā Dieva acs, un ka viņš mīl un rūpējas par ikvienu no mums, kā arī par to, uz kurieni dodas viss lielais visums, visus tā iemītniekus ieskaitot.

Vieta, kur es nokļuvu, bija pavisam reāla. Tik reāla, ka salīdzinājumā mūsu pašreizējā dzīve šķiet

vien tīrākais sapnis. Tas nenozīmē, ka es nenovērtētu savu pašreizējo dzīvi; jāteic, ka patlaban es to novērtēju vēl vairāk nekā jebkad agrāk. Tas tādēļ, ka tagad es savu dzīvi redzu tās patiesajā kontekstā.

Dzīve nav beznozīmīga. Taču šo faktu mēs nespējam saskatīt, esot šeit, vismaz lielākoties ne. Tas, ko pieredzēju komas laikā, bez šaubu ēnas ir vissvarīgākais stāsts, ko jebkad vēstīšu. To izdarīt nebūs viegli, jo ikdienas uztverei tas šķiet svešāds. Tālab nevaru to, aizrautības mudināts, vienkārši klāstīt pa labi, pa kreisi. Mani secinājumi radušies, izanalizējot paša pieredzēto no medicīniskā viedokļa, kā arī liekot lietā dziļās zinātniskās zināšanas par detalizētiem smadzeņu un apziņas darbības principiem. Kolīdz sapratu, kas patiesībā aiz mana ceļojuma slēpās, zināju, ka to vajag pastāstīt. To darīt, un darīt labi, ir kļuvis par manas dzīves galveno uzdevumu.

Ar to nevēlos teikt, ka esmu pametis savu darbu medicīnas jomā vai arī uzteicis neiroķirurga pienākumus. Taču tagad, izbaudījis privilēģiju saprast, ka dzīve nebeidzas, ķermenim un smadzenēm mirstot, uzskatu par savu pienākumu, aicinājumu pastāstīt cilvēkiem, ko ieraudzīju aiz ķermeniskā, aiz šīs zemes. īpaši es vēlos uzrunāt tos, kuri manam stāstam līdzīgus vēstījumus dzirdējuši jau agrāk un vēlējušies tiem noticēt, bet tā īsti tas viņiem netika izdevies.

Šo grāmatu un tajā ietverto vēstījumu es visvairāk vēlos dāvāt tieši tādiem lasītājiem. Mans sakāmais ir tikpat nozīmīgs kā jebkas, ko jums jelkad izklāstīs kāds cits, un šis stāsts ir patiess.

Sāpes

Linčburga, Virdžīnijas štats 2008. gada 10. novembris

Atvēru acis. Guļamistabā valdīja tumsa, un es paraudzījos modinātāja izgaismotajā ciparnīcā: 4:30 vēl stunda, pirms parasti celtos, lai mērotu

70   minūšu garo braucienu no mājas uz Linčburgu Virdžīnijas štatā, uz savu darbavietu Fokusētās ultraskaņas ķirurģijas fondu Šarlotsvilā. Mana sieva Holija līdzās vēl arvien saldi dusēja.

Pavadījis teju 20 gadus akadēmiskās neiroķirurģijas jomā Bostonas apkaimē, pirms diviem gadiem, 2006., es kopā ar Holiju un pārējiem ģimenes locekļiem biju devies uz dzīvi Virdžīnijas kalnienēs. Mēs ar Holiju satikāmies 1977. gadā, divus gadus pēc tam, kad abi bijām absolvējuši augstskolu. Holija strādāja pie sava maģistra grāda mākslā, savukārt es studēju medicīnu. Viņai bija bijuši pāris randiņi ar manu kopmītņu istabas biedru Viku. Vienu dienu viņš bija meiteni paņēmis līdzi uz kojām droši vien, lai izrādītos. Viņiem promejot, es Holiju aicinaju nākt ciemos vēl, piemetinot, ka Viku līdzi ņemt nav obligāti.

Mūsu pirmā īstā randiņa ietvaros devāmies uz ballīti Šarlotē, Ziemeļkarolīnā, kas atradās divarpus

stundu braucienā uz vienu pusi. Holijai bija laringīts, tā ka man nācās uzturēt 99 procentus sarunas par abiem no mums. Tas padevās viegli. Apprecējāmies 1980. gada jūnijā Svētā Tomasa episkopālajā baznīcā Vindzorā, Ziemeļkarolīnā, un drīz vien ievācāmies Karalisko Ozolu apartamentos Darhemā, kur strādāju kā rezidējošais ķirurgs Djūka slimnīcā. Nekā karaliska mūsu apartamentos nebija, un neatminos arī, ka būtu tuvumā redzējis kādu ozolu. Naudas mums sanāca pavisam maz, bet bijām tik aizņemti un laimīgi kopā būt -, ka tam nebija nozīmes. Viens no mūsu pirmajiem atvaļinājumiem izvērtās kā pavasarīga kempinga tūre pa Ziemeļkarolīnas pludmalēm. Karolīnā pavasaris ir knišļu sezona, un mūsu telts no tiem diez ko labi neaizsargāja. Par spīti visam, mums gāja jautri. Kādu pēcpusdienu, peldoties Okrakoukas piekrastē, es izgudroju paņēmienu, kā notvert zilos krabjus, kas skraidīja turpat pie manām pēdām. Lielo lomu paņēmām līdzi uz Poniju Salas moteli, kur bija apmetušies pāris draugu, un nogrilējām tos bija gana visiem. Lai kā arī centāmies ietaupīt, drīz vien naudas krājumi bija netīkami noplakuši. Tobrīd dzīvojām kopā ar saviem labākajiem draugiem Bilu un Patiju Vilsoniem, un, piepešas iedvesmas mudināti, nolēmām piebiedroties viņiem, dodoties uz bingo. Bils bija cītīgs bingo apmeklētājs ik vasaru jau desmit gadus, un ne reizi nebija vinnējis. Holijai tā bija pirmā reize. Iesācēja

veiksme vai dievišķa iejaukšanās, bet viņa laimēja 200 dolāru, kas mums šķita kā pieci tūkstoši. Nauda ne vien pastiepa brīvlaiku garumā, bet arī lāva krietni vien atslābt.

1980. gadā ieguvu medicīnas doktora grādu, un vienlaikus savas kvalifikācijas ieguva arī Holija, lai sāktu mākslinieces un skolotājas karjeru. Savu pirmo solo smadzeņu operāciju es veicu 1981. gadā Djūka slimnīcā. Mūsu pirmdzimtais, Ebens IV, nāca pasaulē 1987. gadā Princeses Mērijas dzemdību namā Ņūkāslā pie Tainas Anglijas ziemeļu daļā, kur stažējos cerebrovaskulārās programmas ietvaros, savukārt mūsu jaunākais dels Bonds piedzima Brighama un sieviešu slimnīcā Bostonā 1998. gadā.

Ar lielu prieku vadīju piecpadsmit gadus, strādājot Hārvarda universitātes Medicīnas fakultātē, kā arī Brighama un sieviešu slimnīcā. Mūsu ģimenei šis Bostonas apkaimē pavadītais laiks šķita svētīgs. Tomēr 2005. gadā nolēmām, ka laiks doties atpakaļ uz dienvidiem. Gribējām būt tuvāk ģimenēm, piedevām jutām, ka tādējādi man būtu mazliet vairāk brīvības nekā Hārvardā. Tālab 2006. gada pavasarī sākām jaunu dzīvi Linčburgā, Virdžīnijas augstienēs. Pavisam drīz bijām iejutušies mierīgākā ritmā, kuru abi tikām baudījuši, dienvidos uzaugot.

Kādu brīdi es vienkārši gulēju, pūloties saprast, kas īsti mani pamodinājis. Iepriekšējā diena svēt

diena bija padevusies saulaina, skaidra, mazliet dzestra: klasiska vēlīna rudens diena Virdžīnijā. Holija un mēs ar Bondu (kam tobrīd bija 10 gadi) bijām apciemojuši kaimiņu, kas rīkoja bārbekjū svētkus. Vakarā tikām pa tālruni izrunājušies ar dēlu Ebenu IV (tolaik 20 gadus vecs), kas studēja Delavēras universitātes priekšpēdējā kursā. Vienīgā vakardienas ēna bija kāds viegls vīruss, ko mēs ar Holiju un Bondu vēl arvien nēsājām sev līdzi jau no pagājušās nedēļas. Tieši pirms gulētiešanas man bija sākusi sāpēt mugura, tālab uz brīdi ieslīdēju vannā, kas šķita sāpes remdinām. Prātoju, ka manas agrīnās atmodas iemesls varētu būt vīruss, kas vēl arvien paslepus mājoja ķermenī.

Maķenīt pagrozījos, un mugurkaulam pārskrēja sāpju vilnis daudz izteiktāks nekā vakarējais. Skaidrs, ka vīruss ir krietni aktīvāks, nekā tiku domājis. Jo vairāk atmodos, jo spēcīgāk izjutu sāpes. Tā kā iemigt vēlreiz nebija manos spēkos un līdz darba cēliena sākumam vēl vesela stunda, nolēmu arī šorīt pasildīties vanna. Piecēlos gultā sēdus, nolaidu kājas uz grīdas un iztaisnojos.

Sāpes momentā pieņēmās spēkā tās truli un mokoši pulsēja, iekļūstot dziļi mugurkaula pamatnē. Atstājis Holiju guļam, uzmanīgi tipināju pa koridoru uz lielo vannas istabu augšstāvā.

Palaidu ūdeni tekam un iekārtojos vannā, gana pārliecināts, ka siltums tūdaļ darīs brīnumus. Biju

kļūdījies. Vanna bija tikai līdz pusei, kad sapratu, ka esmu maldījies. Sāpes ne vien pieņēmās spēkā, bet piedevām nu bija tik intensīvas, ka bažījos lai izkļūtu no vannas, būs jāsauc Holija talkā.

Apcerot, cik situācija kļuvusi smieklīga, pastiepos un paķēru dvieli, kas karājās uz stenda turpat virs galvas. Paslidināju dvieli uz stenda vienu pusi, lai mazinātu iespēju to atraut no sienas, un lēnītēm uzvilku sevi stāvus.

Mugurai izskrēja cauri vēl viena sāpju bulta, šoreiz tik intensīva, ka noelsos. Tā vairs nebija nekāda gripa. Bet kas cits tas varētu būt? Izčīkstējies laukā no slidenās vannas un ar pūlēm uzvilcis purpursarkanos frotē rītasvārkus, lēnītēm mēroju ceļu uz guļamistabu un iekritu gultā. Ķermenis jau bija aukstiem sviedriem klāts.

Holija pamodās un pagriezās uz manu pusi.

«Kas notiek? Cik pulkstenis?»

«Nezinu,» es teicu. «Mugura. Drausmīgi sāp.»

Holija sāka maigi masēt to. Man par pārsteigumu sajutos maķenīt labāk. Dakteri lielākoties necieš slimot. Arī es neesmu izņēmums. Uz brīdi jau biju pavisam drošs, ka sāpes un to cēlonis, lai kas arī tas būtu, sāks atkāpties uz neatgriešanos. Tomēr, pulkstenim rādot 6:30, kad es parasti devos uz darbu, es joprojām biju agonijā un praktiski paralizēts.

7:30 mūsu guļamistabā ienāca Bonds, brīnīdamies, kādēļ es vēl arvien esmu mājās.

«Kas notiek?»

«Tētis slikti jūtas, mīļumiņ,» atteica Holija.

Joprojām gulēju gultā, galvu atbalstījis uz spilvena. Bonds pienāca, pastiepās un sāka saudzīgi masēt man deniņus.

Viņa pieskāriens izšāvās cauri galvai kā zibens, radot līdz šim trakākās sāpes. Iekliedzos. Bonds, manas reakcijas izbrīnīts, atleca nostāk.

«Ir jau labi,» Holija sacīja Bondam, kaut bija skaidrs, ka viņa domā pavisam citādāk. «Tā nav tava vaina. Tētim šausmīgi sāp galva.» Tad dzirdēju viņu sakām vairāk sev nekā man: «Diezin vai neizsaukt ātros?»

Ja ir vēl kāda lieta, ko dakteri ienīst vairāk par pašu slimību, tas ir atrasties neatliekamās palīdzības telpā pacienta lomā. Gara acīm redzēju māju pildāmies ar ātrās palīdzības darbiniekiem, standartjautājumu gūzmu, ceļu uz slimnīcu, papīru kalnus… Man šķita, ka drīzumā pašsajūta uzlabosies un tad es nožēlotu, ka būtu saucis ātros.

«Nē, ir jau labi,» atteicu. «Patlaban ir diezgan traki, bet gan jau drīz viss būs labak. Man liekas, tev jāpalīdz Bondam sataisīties uz skolu.»

«Eben, man nu gan liekas…»

«Man viss būs labi,» pārtraucu viņu, seju arvien spilvenā slēpjot. Sāpes arvien bija teju paralizējošas. «Nopietni, nesauc ātros. Neesmu tik vārgs. Vienkārši muskulis spazmo krustos un galva sāp.»

Holija negribīgi noveda Bondu lejā un pagatavoja brokastis, lai pēcāk pavadītu puiku uz kaimiņmāju turpat uz mūsu ielas, no kurienes viņus vestu uz skolu. Bondam ejot laukā pa durvīm, ienāca prātā: ja man nudien piemeties kas nopietns un man būtu jabrauc uz slimnīcu, es puiku pēc skolas pēcpusdienā neredzētu. Apkopojis visus spēkus, izdvesu: «Lai tev skolā laba diena, Bond.»

Kad Holija uznāca augšstāvā, es jau slīdēju nemaņā. Domādama, ka es snaužu, viņa ļāva man atpūsties un devās atpakaļ lejā, lai sazvanītos ar dažiem maniem kolēģiem cerībā apkopot viņu viedokļus par to, kas tad īsti man varētu but lēcies.

Pēc divām stundām, kad, viņasprāt, butu bijis gana atpūties, viņa ienāca paskatīties, kā jūtos. Atverot guļamistabas durvis, viņa ieraudzīja mani agrākajā pozā. Tomēr, ieskatoties ciešāk, viņa pamanīja, ka ķermenis nebija vis atslābis, kā pirmīt, bet ciets kā dēlis. Ieslēgusi gaismu, viņa redzēja, ka es nekontrolējami raustos. Apakšžoklis nedabiski slējās uz priekšu, acis bija vaļā un pārgrieztas uz augšu.

«Eben, saki kaut ko!» Holija iekliedzās. Tā kā es neatbildēju, viņa izsauca ātros. Paramediķi ieradās, pirms tika apritējušas desmit minūtes, un viņi steigšus mani iecēla auto, kas devās uz Linčburgas vispārējās slimnīcas neatliekamās palīdzības nodaļu. Būtu es bijis pie pilnas apziņas, būtu Holijai

paskaidrojis, kas tieši ar mani notika, gultā guļot, kamēr viņa baiļpilna gaidīja ātrās palīdzības komandu: piedzīvoju pilnu epilepsijas lēkmi, ko, bez šaubām, bija izraisījis ārkārtīgs šoks smadzenēs.

Bet to, protams, izdarīt es nespēju.

Nākamās septiņas dienas es piedalīšos Holijas un apkārtējo dzīvē kā ķermenis vien. No šī laika man nav nekādu pasaulīgu atmiņu, un to, ko stāstu par norisēm, bezsamaņā esot, nācās rūpīgi savirknēt no pārējo atmiņām. Mans prāts, mans gars vienalga, kādā vārdā izvēlaties dēvēt manu centrālo, cilvēcisko daļu bija prom.

Slimnīca

Linčburgas vispārējās slimnīcas neatliekamās palīdzības nodaļa ir otra aizņemtākā visā Virdžīnijas štatā, un darbdienas rītos ap 9:30 rosība rit pilnā sparā. Arī šī pirmdiena nebija izņēmums. Lai arī lielākoties darba dienas vadīju Šarlotsvilā, Linčburgas vispārējā slimnīcā biju operējis itin bieži un pazinu tur teju vai katru darbinieku.

Lora Potere, neatliekamās palīdzības nodaļas ārste, kuru biju pazinis un cieši kopā strādājis teju divus gadus, saņēma zvanu no ātrās palīdzības auto, ka 54 gadus vecs baltais vīrietis status epilepticus (epilepsijas stadijā; lat. tulk.) tūdaļ ieradīsies viņas neatliekamās palīdzības nodaļā. Dodamās lejup uz pieņemšanu, viņa prātā pārskaitīja jaunā pacienta stāvokļa iespējamo cēloņu sarakstu. Gluži tādu pašu listi būtu sastādījis es pats, būdams viņas vietā: alkohola trūkums pēc ilgstoša alkoholisma; narkotiku pārdozēšana; hiponatrēmija (anormāli zems nātrija jonu saturs asinīs); trieka; metastātisks vai primārs smadzeņu audzējs, intraparencimālā hemorāģija (asiņošana smadzeņu substancē); smadzeņu abscess… un meningīts.

Kad komanda manu ratiņgultu ieripināja neatliekamās palīdzības 1. nodaļā, vēl arvien nekontrolē

jami raustījos un ik pa laikam te izdvesu skaņas, te vicināju rokas un kājas.

Vērojot manus murgus un fizisko raustīšanos, dakterei Poterei bija skaidrs, ka smadzenēs noris pamatīga ciņa. Viena māsiņa pienesa neatliekamās medicīniskās palīdzības komplektu, otra ņēma asins paraugus, trešā nomainīja nu jau tukšo intravenozā šķidruma maisiņu, ko mediķi bija piestiprinājuši vēl mājās, pirms iecēla mani ātrās palīdzības auto. Kamēr darbinieki rosījās, es turpināju locīties kā divmetrīga zivs, kas izmesta sauszemē. Es turpināju izdvest kroplīgas bezjēgas skaņas un dzīvnieciskus kliedzienus. Loru satrauca ne vien lēkmes, bet arī fakts, ka ķermeņa motoriskās funkcijas šķita asimetriskas. Tas varēja nozīmēt, ka, viens, manas smadzenes ir apdraudētas, bet, otrs, tajās sākušies nopietni un, iespējams, neatgriezeniski bojājumi.

Pie pacientiem šādā stadijā pierast prasa zināmas pūles, bet Lorai, gadiem strādājot neatliekamajā palīdzībā, pieredzes bija gana. Tomēr vēl ne reizi viņa nebija redzējusi, ka nodaļā ieved kādu no kolēģiem šādā stadijā, un, ciešāk palūkojusies uz izmocīto, kliedzošo pacientu ratiņgultā, viņa, teju pie sevis, izdvesa: «Eben.»

Tad, jau skaļāk, pievēršot pārējo ārstu un māsiņu uzmanību, pavēstīja: «Tas ir Ebens Aleksandrs.»

Tuvumā esošie darbinieki sapulcējās ap gultu. Viņu bariņam pievienojās Holija, kas bija sekojusi

<itrās palīdzības auto, kamēr Lora uzdeva obligātos jautājumus manas kondīcijas visticamāko iespējamo cēloņu sakarā. Vai biju centies atmest dzeršanu? Vai esmu nesen lietojis kādas spēcīgas halucigēnas narkotikas? Pēc tam viņa sāka nopūlēties, lai apturētu lēkmes.

Pēdējo mēnešu laikā Ebens IV bija ar mani pamatīgi strādājis, uzlabojot manu fizisko formu, jo bijām ieplānojuši doties «tēva un dēla kopīgā kāpienā» uz teju 5900 metru augsto Kotopaksi kalnu Ekvadorā, ko jau bijām veikuši iepriekšējā gada februāri. Treniņu rezultātā mans fiziskais spēks bija pamatīgi audzis, ļoti apgrūtinot sanitāru centienus mani savaldīt. Pēc piecām minūtēm un 15 mg diazepama es vēl aizvien biju delīrijā un centos palīgus atvairīt, bet dakterei Poterei par atvieglojumu tagad kaujā iesaistījās jau abas ķermeņa puses. Holija Lorai pastāstīja par spēcīgajām galvassāpēm, ko piedzīvoju pirms lēkmes, kas savukart mudināja dakteri Poteri veikt lumbālo punkciju procedūru, kuras laikā no mugurkaula pamatnes tiek izvilkts neliels daudzums cerebrospinālā šķidruma.

Cerebrospinālais šķidrums ir tīra, ūdenim līdzīga substance, kas plūst ap muguras smadzenēm un aptver galvas smadzenes, pasargājot tās no triecieniem. Normāla, vesela cilvēka organismā izdalās vairāk nekā 500 ml šķidruma dienā, un jebkāda veida duļķainība tajā liecina par infekciju vai hemorāģiju.

Šādu infekciju dēvē par meningītu: tādā gadījumā uztukst smadzeņu apvalki, membrānas, kas klāj mugurkaula un galvaskausa iekšieni un kas atrodas tiešā kontaktā ar cerebrospinālo šķidrumu. Četros gadījumos no pieciem slimību izraisa vīruss. Virālais meningīts var izrādīties smaga pieredze pacientam, bet letāls tas ir tikai aptuveni vienā procentā gadījumu. Savukart katru piekto meningīta gadījumu izraisa baktērijas. Baktērijas, būdamas primitīvākas nekā vīrusi, var izrādīties daudz bīstamākas naidnieces. Bakteriālas dabas meningīta gadījumi parasti ir fatāli, ja netiek attiecīgi ārstēti. Arī gadījumos, kad tiek saņemta savlaicīga medicīniskā palīdzība ar atbilstošām antibiotikām, nāve iestājas 15-40% gadījumu.

Viens no visticamākajiem grēkāžiem, runājot par pieaugušo saslimšanu ar bakteriālas dabas meningītu, ir ļoti sena un ļoti izturīga baktērija Escherichia coli plašāk pazīstama vienkārši kā E. coli. Neviens precīzi nezina E. coli vecumu, taču aplēses vēsta par trim līdz četriem biljoniem gadu. Organismam nav kodola, un tas reproducējas primitīvā, bet īpaši efektīgā procesā, ko dēvē par aseksuali bināro fīziju (citiem vārdiem, sadaloties divās daļās). Iedomāsimies šūnu, pamatā pildītu ar DNS, kas spēj uzņemt barības vielas (parasti no citām šūnām, kurām tā uzbrūk un kuras absorbē) tieši caur šūnas sieniņu. Tad iedomāsimies, ka tā spēj vienlaikus nokopēt

vairākus DNS pavedienus un apmēram ik divdesmit minūtes sadalīties divās meitas šūnās. Stundas laikā mums būs jau 8 baktērijas, 12 stundās 69 biljoni. Pēc stundas un piecpadsmit minūtēm 35 triljoni. Eksplozīvā izaugsme apstājas vien tad, kad sāk aptrūkties barība.

E. coli ir ļoti neuzticīga baktērija. Tā var izmīt gēnus ar citam baktēriju sugām procesā, ko dēvē par baktēriju konjugāciju, kas ļauj E. coli šūnai strauji un pēc vajadzības uzņemt vērtīgas īpašības (piemēram, pretestības spēju jaunām antibiotikām). Šī vienkāršā veiksmes recepte ir ļāvusi E. coli apdzīvot mūsu planētu kopš pirmajām vienšūnas dzīvības dienām. E. coli baktērija dzīvo katrā no mums lielākoties tā mājo gastrointestinālajā traktā. Normālos apstākļos tā mūs neapdraud. Bet, kad E. coli variants, kas uzņēmis sevī īpašu agresivitāti rosinošos DNS pavedienus, iemājo cerebrospinālajā šķidrumā ap muguras un galvas smadzenēm, primitīvās šūnas tūdaļ sāk mieloties ar šķidrumā esošo glikozi, kā arī ar jebko citu, kas tām noderīgs, smadzenes ieskaitot.

Tobrīd neatliekamās palīdzības nodaļā neviens nedomāja, ka man būtu E. coli meningīts. Aizdomām nebija pamata. Pieaugušajiem šāda slimība ir astronomiski reta. Lielākoties upuri ir jaundzimušie, bet bērnus virs triju mēnešu vecuma kaite skar arvien mazāk. No pieaugušajiem ik gadus spontāni saslimst mazāk nekā viens cilvēks no 10 miljoniem.

Bakteriālas dabas meningīta gadījumos baktērijas pirmām kārtām uzbruk smadzeņu ārējam slānim, korteksam. Apzīmējums «kortekss» cēlies no latīņu vārda ar nozīmi «miza». Ja iedomājamies apelsīnu, tā miza labi ilustrē, kā kortekss ieskauj primitīvākās smadzeņu daļas. Kortekss atbild par atmiņu, valodu, emocijām, vizuālo un audiālo apziņu, kā arī loģiku. Kad tāds organisms kā E. coli uzbrūk smadzenēm, tas pirmām kārtām kaitē tiem apgabaliem, kuru veiktās funkcijas palīdz mums saglabāt savas cilvēciskas īpašības. Daudzi bakteriālas dabas meningīta upuri nomirst pirmajās pāris slimības dienās. No tiem, kuri ierodas slimnīcā neatliekamās palīdzības nodaļā ar straujām stāvokļa pasliktināšanās pazīmēm, kā tas bija manā gadījumā, tikai 10% ir gana veiksmīgi, lai izdzīvotu. Jāteic tomēr, šī veiksme ir ierobežota, jo daudzi no viņiem atlikušo dzīvi pavadīs veģetatīvā stāvoklī.

Lai arī daktere Potere E. coli aizdomās neturēja, viņa domāja, ka kaut kāda smadzeņu infekcija man tomēr ir, un tieši tālab bija izlēmusi veikt lumbālo punkciju. Viņa tikko kā bija sākusi teikt māsiņai, lai atnes lumbālās punkcijas aprīkojumu un sagatavo mani procedūrai, kad mans ķermenis salēcās tā, it kā slimnīcas rati būtu elektrizējušies. Svaigas enerģijas pieplūdumā es izdvesu garu, agonijas pilnu vaidu, izliecu muguru un metu rokas pa gaisu. Seja bija sarkana, vēnas uz kakla izspiedās kā ārprātīgas. Lora

pakliedza, ka vajadzīga palīdzība, un drīz vien divi, tad četri un beigu beigās jau seši sanitāri pūlējās mani noturēt mierā, lai varētu veikt procedūru. Viņi piespieda manu ķermeni ielocīties embrija pozā, kamēr Lora deva norādījumus paaugstināt nomierinošu medikamentu devu. Visbeidzot viņiem izdevās piedabūt mani būt gana mierīgam, lai iedurtu adatu mugurkaula pamatnē.

Baktērijām uzbrūkot, ķermenis nekavējoties ieņem aizsardzības pozīcijas, sūtot pulkiem balto asinsķermenīšu, kuri līdz tam mituši barakās liesā un kaulu smadzenēs, cīņā pret iebrucēju. Viņi ir pirmie kaujā kritušie masīvajos šūnu karos, kas noris ik reizi, kad svešāds bioloģisks veidojums iebrūk ķermenī, un daktere Potere zināja, ka jelkādi neskaidri piemaisījumi manā cerebrospinālajā šķidrumā būs baltie asinsķermenīši.

Daktere Potere pieliecās un koncentrējās uz manometru, caurspīdīgu vertikālu cauruli, kurā ieplūdīs cerebrospinālais šķidrums. Pirmais pārsteigums Lorai bija tas, ka šķidrums nevis lēni tecēja, bet pilnīgi gāzās laukā tam par iemeslu bija bīstami augsts spiediens.

Otrais pārsteigums bija šķidruma izskats. Pat neliels duļķainums norādītu, ka esmu pamatīgā ķezā. Tas, kas iesprāga manometrā, bija viskozs un balts ar viegli zaļu piemaisījumu.

Mans spinālais šķidrums bija strutu pilns.

No zila gaisa

Daktere Potere aizsūtīja ziņu uz Roberta Brenana peidžeri; viņš bija viens no viņas asociētajiem partneriem Linčburgas vispārējā slimnīcā un specializējās infekciozo slimību jomā. Gaidīdami, kamēr līdzās esošās laboratorijas sagatavos vairāku testu rezultātus, viņi apsprieda visus iespējamos diagnozes variantus un terapeitiskos risinājumus.

Minūti pēc minūtes, pienākot arvien jauniem analīžu rezultātiem, es turpināju vaidēt un locīties zem siksnām, ar ko biju piesaitēts gultai. Atklājās aizvien drūmāka aina. Pēc Grama metodes (ķīmisks tests, nodēvēts dāņu ārsta, metodes atklājēja, vārdā; tas ļauj mediķiem klasificēt uzbrūkošās baktērijas kā gram-negatīvas vai gram-pozitīvas) veiktais tests norādīja uz gram-negatīvām nūjiņām, kas bija ļoti neparasti.

Savukārt datortomogrāfijas attēls atklāja, ka smadzeņu apvalks bija bīstami uztūcis un iekaisis. Manā trahejā tika ievietota caurule elpošanai, ļaujot ventilatoram pārņemt manis elpināšanas funkciju precīzi 12 elpas minūtē -, un ap gultu tika izvietota vesela monitoru divīzija, kas piefiksētu ik ķermeņa norisi, kā ari manu nu jau pilnībā sagrauto smadzeņu signālus.

No visiem pavisam nedaudzajiem pieaugušajiem, kas ik gadus spontāni saķer E. coli bakteriālas dabas meningītu (tas ir, bez smadzeņu operācijas vai vaļējas galvas traumas), vairākumā gadījumu ir kāds apzināms iemesls, piemēram, imūnsistēmas deficīts (ko nereti izraisa H1V vai AIDS). Bet manā gadījumā tāda faktora, kas veicinātu padošanos slimībai, nebija. Ir baktērijas, kas var izraisīt meningītu, ieceļojot no blakusesošajiem deguna dobumiem vai vidusauss, bet E. coli ne. Cerebrospinālais kanāls ir pārāk labi norobežots no pārējā ķermeņa, lai ko tādu pieļautu. Ja vien mugurkauls vai galvaskauss netiek fiziski atdarīts (piemēram, neiroķirurgam ievietojot inficētu dziļo smadzeņu stimulatoru vai vārstuli), tāda baktērija kā E. coli, kas parasti dzīvo zarnās, vienkārši netiek šim apvidum klāt. Biju pacientu smadzenēs instalējis simtiem vārstuļu un stimulatoru, un, ja vien būtu bijis spējīgs piedalīties apspriedē, būtu piekritis nesapratnes māktajiem ārstiem, ka, vienkārši izsakoties, man ir slimība, kura manā gadījumā ir burtiski neiespējama.

Joprojām īsti nespējot pieņemt analīžu rezultātu sniegtos pierādījumus, abi ārsti sazvanījās ar infekcijas slimību speciālistiem lielākajos akadēmiskās medicīnas centros. Visi kā viens piekrita, ka rezultāti norāda tikai uz vienu iespējamo diagnozi.

Bet saķert smagu E. coli bakteriālas dabas meningītu nebija vienīgā dīvainība, ko paveicu savā

pirmajā slimnīcas vizītes dienā. Pēdējos mirkļos, pirms doties prom no neatliekamās palīdzības nodaļas pēc divām stundām, kuru laikā biju gārdzis kā zvērs un stenējis, es norimu. Un tad piepeši izkliedzu trīs vārdus. Tie bija kristālskaidri, un tos dzirdēja ne vien klātesošie ārsti un medmāsas, bet arī Holija, kas stāvēja pāris soļu nostāk, turpat aiz aizkara.

«Dievs, palīdzi man!»

Visi kā viens steidzās pie gultas. Pa to laiku, kamēr viņi līdz manīm nonāca, biju pilnībā pārstājis reaģēt.

Par neatliekamās palīdzības nodaļā pavadīto laiku atmiņu man nav; neatceros arī tos trīs vārdus, ko izsaucu. Bet tas bija mans pēdējais sakāmais nākamo septiņu dienu laikā.

‘Ebens IV

N onācu pirmajā nodaļā, un mans stāvoklis turpināja pasliktināties. Cerebrospinālā šķidruma glikozes līmenis normālai, veselai personai ir apmēram 80 miligrami uz decilitru. Smagi slimam cilvēkam, kuram draud tūlītēja nāve bakteriālas dabas meningīta rezultātā, var būt ļoti zems līmenis, līdz pat 20 mg/dl.

Glikozes līmenis manā cerebrospinalajā šķidrumā bija 1 mg/dl. Pēc Glāzgovas komas skalas, mans stāvoklis bija vērtējams kā 8 no 15, kas norāda uz smagu smadzeņu saslimšanu, un turpmākajās dienās tas pasliktinājās. Mans AFHVI (akūtas fizioloģiskās un hroniskās veselības izvērtējums) neatliekamās palīdzības nodaļā bija 18 no iespējamā

71  punkta, norādot, ka iespējamība nomirt slimnīcā manā gadījumā bija 30%. Vēl konkrētāk, ņemot vērā diagnozi, akūtu gram-negatīvu bakteriālas dabas meningītu, kura rezultātā strauji kritās neiroloģiskās funkcijas, man labākajā gadījumā bija tikai 10% izredžu izdzīvot tobrīd, kad nonācu neatliekamās palīdzības nodaļā. Ja antibiotikas neiedarbojas, nāves risks tuvāko dienu laikā kāps, līdz sasniegs 100% atzīmi, kur variantu vairs nav.

Ārsti ievadīja ķermenī trīs spēcīgas intravenozas antibiotikas, lai tālāk sūtītu mani uz jaunajām mājām: lielu privātu palātu ar 10. numuru Intensīvās medicīniskās aprūpes nodaļā, vienu stāvu virs neatliekamās palīdzības telpām.

Intensīvās aprūpes telpās ķirurga lomā esmu bijis itin bieži. Tajās parasti izvieto visslimākos pacientus, kas ir mata tiesu no nāves, lai ar viņiem varētu strādāt vairāki medicīnas personālā darbinieki vienlaikus. Redzēt tādu komandu, kas pilnīgi koordinēti cīnās, lai glābtu pacienta dzīvību, kad visi apstākļi sacēlušies pret viņiem, ir fantastisks skats! Šajās istabās tiku piedzīvojis milzīgu gandarījumu un brutālu vilšanos, atkarībā no tā, vai pacients, ko pūlējāmies glābt, izķepurojās vai izslīdēja no rokam.

Dakteris Brenans un pārējie ārsti izturējās pret Holiju, cik nu optimistiski vien dotajos apstākļos spēja. Šāda situācija nedeva daudz iemeslu priekpilnām cerībām. Patiesība vēstīja: pastāv liels risks, ka nomiršu, un drīz. Pat ja es nenomirtu, baktērija, kas uzbruka smadzenēm, visticamāk jau bija apēdusi pietiekami lielu korteksa daļu, lai augstāko smadzeņu funkcijas būtu apdraudētas. Jo ilgāk paliku komā, jo lielākā auga iespējamība, ka atlikušo dzīves daļu es pavadītu hroniskā veģetatīvā stāvoklī.

Par lielu laimi, palīgos pulcējās ne vien Linčburgas vispārējās slimnīcas personāls, bet arī citi cilvēki. Maikls Salavans, mūsu kaimiņš un Episkopālās baznīcas rektors, bija ieradies neatliekamās palīdzības nodaļā stundu pēc Holijas. Holijai skrienot laukā pa durvīm, lai sekotu ātrās palīdzības auto, bija iezvanījies tālrunis. Viņas senā draudzene Silvija. Silvija vienmer bija spējusi uzrasties svarīgu notikumu laikā. Holija bija pārliecināta, ka viņai piemīt telepātiskas dotības. (Es arvien biju izraudzījies drošāku un saprātīgāku skaidrojumu, ka viņai vienkārši ļoti labi padevās minēšanas māksla.) Holija ātri izklāstīja Silvijai, kas notiek, un tūdaļ pat viņas abas apzvanīja tuvākos ģimenes locekļus: manu jaunāko māsu Betsiju, kas dzīvoja turpat netālu, manu Bostonā mītošo māsu Filisu, kas, būdama 48 gadus veca, bija mūsu pastarīte, un Džīnu, vecāko no mums.

Liktenīgajā pirmdienas rītā Džīna brauca uz dienvidiem, dodoties cauri Virdžīnijai no savas mājas Delavērā. Laimīgas sagadīšanās dēļ viņa bija ceļā, lai palīdzētu mūsu mātei, kura dzīvoja Vinstonā-Salemā. Iezvanījās Džīnas tālrunis. Runāja viņas vīrs Deivids.

«Vai esi jau izbraukusi cauri Ričmondai?» viņš vaicāja.

«Nē,» atteica Džīna. «Esmu mazliet uz ziemeļiem no 195.»

«Nogriezies uz 60. rietumu ceļa un tad uz 24., kas iet uz Linčburgu. Tikko zvanīja Holija. Ebens ir neatliekamajā. Viņam šorīt bija lēkme, un nav nekādas reakcijas.»

«Ak, Dievs! Kā tā, kas par lietu?»

«Viņi īsti nezina, bet varētu būt meningīts.»

Džīna paguva attapties tieši laikā, lai nogrieztos uz 60. rietumu ceļa un turpinātu braucienu pa viļņaino divjoslu asfalta strīpu zemu un strauju mākoņu ēnā, tuvojoties 24. ceļam, kas vedīs uz Linčburgu.

Savukart Filisa trijos liktenīgā atgadījuma pēcpusdienā sazvanījās ar Ebenu IV, kurš atradās savos Delavēras universitātes apartamentos. Ebens bija izgājis verandā, lai strādātu pie mājasdarba zinātnē (arī mans tēvs bija neiroķirurgs, un arī Ebenu šī karjera interesēja), kad iezvanījās tālrunis. Filisa viņam aši izklāstīja, kas lēcies, un pieteica neraizēties ārsti situāciju kontrolējot.

«Vai viņiem ir kāda teorija, kas tas varētu būt?» vaicāja Ebens.

«Vispār viņi minēja gram-negatīvās baktērijas un meningītu.»

«Man tuvākajās dienās ir divi eksāmeni, tā ka aši apziņošu pasniedzējus,» teica Ebens.

Pēcāk Ebens man atzina: sākumā viņš nav īsti gribējis ticēt, ka esmu tik lielās brismās, kā Filisa stāstījusi, jo viņa un Holija «vienmēr izpūš ziloni no oda», piedevām es nekad neslimoju. Bet, kad pēc stundas viņam piezvanījis Maikls Salavans, Ebens atskārta, ka jābrauc šurp bez kavēšanās.

Ebenam braucot Virdžīnijas virzienā, sākās ledaina lietusgāze. Filisa bija devusies laukā no Bostonas

pulksten 6, un, kamēr Ebens ceļoja uz Virdžlniju, braucot 1-495 tilta virzienā, kas pletās pāri Potomakas upei, viņa šķērsoja mākoņus tieši virs galvas. Lidmašīnai nolaižoties Ričmondā, Filisa noīrēja auto un nu ari pati mēroja 60. ceļu.

Dažus kilometrus no Linčburgas esot, Ebens sazvanīja Holiju.

«Kā jūtas Bonds?» viņš apvaicājās.

«Guļ,» atteica Holija.

«Tad es braucu uzreiz uz slimnīcu,» pavēstīja Ebens.

«Vai esi drošs, ka negribi vispirms atbraukt uz mājām?»

«Nē,» atbildēja Ebens. «Gribu vienkārši redzēt tēti.»

Ebens novietoja auto pie Intensīvās terapijas nodaļas pulksten 23:15. Ietve, kas veda uz slimnīcu, bija sākusi apledot, un, ieejot pieņemšanas telpas spožajās gaismās, viņš manīja tikai nakts maiņas dežūrmāsiņu. Viņa atveda Ebenu pie manas gultas.

Tobrīd visi, kas bija viesojušies še agrāk, beidzot bija devušies mājās. Vienīgās skaņas plašajā, vāri apgaismotajā telpā cēlās no klusinātiem pīkstieniem un šņācieniem, ko izdvesa mašīnas, nodrošinot mana ķermeņa funkcijas.

Mani ieraugot, Ebens durvis sastinga. Savos 20 gados viņš ne reizi nebija mani redzējis sirgstam ar ko nopietnāku par saaukstēšanos. Tagad, par spīti

visiem aparātiem, kas darīja, ko spēja, lai apliecinātu pretējo, viņš skatījās uz kaut ko, kas, un viņam tas bija zināms, būtībā bija līķis. Viņa priekšā atradās mans fiziskais ķermenis, bet tēta, ko viņš bija pazinis, vairs nebija.

Vai, iespējams, precīzāk būtu teikt: viņš bija citviet.

Pazeme

Tumsa, bet redzama tumsa gluži vai tā, it kā tu būtu iemērkts dubļos un tomēr spētu redzēt tiem cauri. Vai varbūt labāk ideju ilustrē netīra želeja. Caurspīdīga, bet tādā kā miglainā, izpludušā, klaustrofobiskā, smacējošā veidā.

Apziņa, bet apziņa bez atmiņām vai identitātes kā sapnis, kura laikā tu zini, kas notiek apkārt, bet tu nezini, kas vai kāds esi tu pats.

Arī skaņa: dobji, ritmiski klaudzieni, attālināti, tomēr spēcīgi, tā ka katrs no tiem pulsē tev tieši cauri. Kā sirdspuksti? Mazliet uz to pusi, bet tumšāki, mehāniskāki kā skaņa, kas rodas, metālam sitoties pret metālu, it kā kāds milzīgs zemzemes kalējs kaut kur attālāk dauzītu laktu: dauzītu to ar tādu spēku, ka skaņa vibrē cauri zemei, vai dubļiem, vai kā nu šo substanci dēvētu. Tolaik es būtu nosaucis to par «pirmmateriālu». Taču laikā, kad tas viss norisa, šādu vārdu es nezināju. Es nezināju nevienu vārdu. Šeit lietotos vārdus es savai pieredzei sāku piemērot tikai vēlāk, šajā saulē esot, pierakstot savas atmiņas. Valoda, emocijas, loģika: tas viss bija atkāpies, gluži vai tā, it kā es butu nonācis atpakaļ tādā stadijā, kur dzīvība tikai sāk veidoties, iespējams, tik senā pagātnē, kur mitinās primitīvās baktērijas, kas, man

nenojaušot, bija pārņēmušas manas smadzenes un apstādinājušas to darbību.

Cik ilgi es šajā pasaulē sabiju? Nav ne jausmas. Precīzi aprakstīt savas sajūtas, nonākot tajā vietā, kur zūd nojausma par laiku, kā to izdzīvojam ikdienas pasaulē, ir teju neiespējami. Kamēr tas viss notika, kamēr biju tur, es jutos tā, it kā vienmēr (lai kas «es» arī būtu) esmu tur bijis un vienmēr arī palikšu.

Un pret to, vismaz sākumā, man nebija iebildumu. Galu galā, kālab lai tādi būtu, ja šāds eksistences stāvoklis ir vienīgais, ko jebkad esmu pazinis? Tā kā man nebija atmiņu par ko labāku, mani īpaši nesatrauca, kur tad īsti es atrodos. Atceros, ka teorētiski apsvēru, ka es varētu izdzīvot vai ari ne, bet mana vienaldzība pret to, vai izdzīvoju vai ne, man deva vēl lielāku neievainojamības sajūtu. Man nebija ne jausmas, kādi likumi valda šajā pasaulē, bet man nebija nekādas steigas tos apgūt. Galu galā kāpēc nopūlēties?

Neprotu pateikt, kad īsti, bet vienā brīdi es sāku apzināties, ka ap mani ir šādi tādi objekti. Tie mazliet atgādināja saknes, mazliet asinsvadus milzīgā, dubļainā dzemdē. Izstarojot tumšu, netīri sarkanu krāsu, tie sniedzās lejup no kādas vietas tālu virs manis uz kādu vienlīdz tālu vietu zem manis. Retrospektīvi raugoties, to uzlūkojot jutos gluži kā kurmis vai slieka, kas slēpjas zemē, tomēr kaut kādā

veidā spēj saskatīt savītās sakņu un koku formas ap sevi.

Tieši tādēļ, domās atgriežoties šajā vietā, sāku to dēvēt par «Sliekas redzespunkta valstību». Ilgu laiku man bija aizdomas, ka tās varētu būt bijušas sava veida atmiņas par to, kā jutušās smadzenes, pārciešot sākotnējo baktēriju uzbrukumu.

Bet, jo vairāk par šādu skaidrojumu domāju (un vēlreiz piemetinu: tas notika daudz, daudz vēlāk), jo mazāk apmierinošs tas šķita. Jo un to ir grūti iedomāties, ja pašam nav gadījies šajā vietā pabūt mana apziņa tobrīd nebija apmiglojusies vai izplūdusi. Tā bija vienkārši… aprobežota. Esot tur, es nebiju cilvēks. Es pat nebiju dzīvnieks. Es biju kaut kas pirms tam vai zem tā visa. Es vienkārši biju vientuļš apziņas punkts sarkanbrūnā bezlaika jūrā.

Jo ilgāk šajā vietā paliku, jo neērtāk jutos. Sākumā biju tajā tik ļoti iedziļinājies, ka nebija nekādas atšķirtības starp «mani» un pa daļai rēgaino, pa daļai pazīstamo elementu, kas mani ieskāva. Bet palēnām šī dziļā, bezlaika un bezrobežu saplūduma sajūta mijās ar ko citu: apjausmu, ka nemaz neesmu šīs pazemes pasaules daļa, bet ka esmu tajā iesprostots.

No dūņām iznira groteskas dzīvnieku sejas, kas stenēja un ķērca, un tūdaļ tās atkal izzuda. Pa reizei dzirdēju attālu rūcienu. Reizēm šie rūcieni pārtapa neskaidrā, ritmiskā skandēšanā; skandēšanā, kas

bija vienlaikus gan biedējoša, gan savādi pazīstama tā, it kā kādreiz pats būtu šīs skaņas zinājis un skandējis.

Tā kā par savu iepriekšējo eksistenci man nebija ne jausmas, šajā pasaulē pavadītais laiks pletās plašumā. Mēneši? Gadi? Mūžība? Lai kāda būtu bijusi atbilde, beigu beigās es nokļuvu punktā, kur baisā sajūta bija pilnīgi pārspējusi mājīgo piederības apziņu. Jo vairāk es sāku sajusties kā es kaut kas atšķirīgs no aukstuma, slapjuma un tumsas ap sevi -, jo vairāk sejas, kas iznira no melnuma, uztvēru kā neglītas un draudīgas. Arī iztālēm dzirdamā ritmiskā dauzīšana kļuva skaidrāka un skaļāka tā kļuva par darba ritmu kādai troļļiem līdzīgai pazemes strādnieku armijai, kuri veica kādu nebeidzamu, brutāli monotonu uzdevumu. Kustība ap mani kļuva mazāk vizuāla, vairāk taktila, gluži tā, it kā ap mani rāpotu reptiļi, tārpveida būtnes, ik pa reizei pieskardamās man ar savu gludo vai dzelkšņaino ādu.

Tad es sāku apzināties smaržas klātbūtni: drusku kā izkārnījumi, drusku kā asinis, drusku kā vēmekli. Citiem vārdiem, bioloģisku smaku, bet bioloģiskas nāves, nevis bioloģiskas dzīves aromātu. Manai apziņai asinoties, es izjutu arvien lielāku paniku. Lai kas arī es būtu, es te neiederējos. Man vajadzēja tikt laukā.

Bet kurp man doties?

Jau pa to laiku, kamēr formulēju jautājumu, tumsā virs manis atklājās kas jauns: kaut kas, kas nebija auksts, miris vai tumšs, bet šo jēdzienu pilnīgs pretstats. Es varētu nopūlēties visu savu atlikušo mūžu, tomēr tikpat nespētu aprakstīt būtni, kas man tuvojās, tā, lai kaut iztālēm attēlotu tās izcilo skaistumu.

Bet es centīšos.

Enkurs dzīvē

Filisa iestūrēja slimnīcas stāvvietā mazāk nekā divas stundas pēc Ebena IV, apmēram vienos naktī. Ienākusi intensīvās terapijas palātā, viņa sastapa Ebenu IV sēžam pie manas gultas un žņaudzām slimnīcas spilvenu, lai paliktu nomodā.

«Mamma ir mājās ar Bondu,» Ebens pavēstīja balsī, kas vienlaikus liecināja par nogurumu, saspringumu un prieku satikt tanti.

Filisa ieteica Ebenam doties mājās, sakot: ja viņš palikšot nomodā visu nakti pēc brauciena no Dēla vērās, viņš rītdien nevienam nebūšot derīgs, tēti ieskaitot. Viņa sazvanīja Holiju un Džinu mūsmājās, paziņojot, ka Ebens IV drīz būšot klāt un ka viņa palikšot nakti pie manis.

«Brauc mājās pie mammas un tantes, un brāļa,» viņa vēlēja Ebenam IV, klausuli nolikdama. «Tu viņiem esi vajadzīgs. Mēs ar tēti tepat vien būsim, kad jūs rītdien atbrauksiet.»

Ebens IV palūkojās uz manu augumu: uz caurspīdīgo plastmasas cauruli elpošanai, kas cauri labajai nāsij stiepās lejup uz traheju, uz plānajām, jau sasprēgājušajām lūpām, uz aizvērtajām acīm un noslīdējušajiem sejas muskuļiem.

Filisa lasīja viņa domas.

«Brauc mājās, Eben. Mēģini neraizēties. Tētis vēl arvien ir ar mums. Un es viņam aiziet neļaušu.»

Viņa pienāca pie gultas malas, paņēma manu plaukstu un sāka to masēt. Viņas vienīgā kompānija bija aparāti un naktsmaiņas māsiņa, kas ik pēc stundas ienāca pārbaudīt rādījumus. Filisa pie manas gultas nosēdēja visu atlikušo nakti, turot manu roku, uzturot saikni starp mums, kas, kā viņa to labi zināja, bija vitāli svarīga, lai mani izvilktu.

Ir klišejiski runāt par ģimenes lielo lomu dienvidnieku dzīvēs, bet, kā liela daļa klišeju, tā nudien ir taisnība. Apmeklējot Hārvardu 1988. gadā, viena no pirmajām lietām, ko pamanīju ziemeļnieku sakarā, bija tā, ka viņi mazliet atturīgāk pauž attieksmi, ko dienvidnieki uzskata par pašsaprotamu: tu esi tava ģimene.

Visu dzīvi attiecības ar ģimeni vecākiem un māsām, vēlāk ar Holiju, Ebenu IV un Bondu vienmēr ir bijušas svarīgs spēka un stabilitātes avots, un jo īpaši tas sakāms par beidzamajiem gadiem. Ģimene bija tā, pie kuras vērsos pēc beznosacījumu atbalsta šajā pasaulē, kas, vienalga, vai tas ziemeļos vai dienvidos, nereti ar to skopojas.

Mēs ar Holiju un bērniem pa laikam apmeklējām Episkopālo baznīcu. Tomēr patiesībā es jau gadiem ilgi biju tikai solīti uz priekšu no tiem, kuri dievnama durvis ver vien Ziemassvētkos un Lieldienās. Mudināju puikas vakaros noskaitīt lūgšanas, taču

par garīgo līderi mājās mani nedēvēsi. Tā arī nekad netiku atmetis iekšējās šaubas par to, kā tas viss reāli ir iespējams. Lai cik es arī uzaugot tiku kārojis ticēt Dievam, debesu valstībai un pēcnāves dzīvei, gadu desmiti akadēmiskās neiroķirurģijas dziļi zinātniskajā pasaulē bija radījuši pamatīgas šaubas par šādu lietu eksistenci. Modernā neirozinātne diktē, ka smadzenes rada apziņu prātu, dvēseli, garu, vienalga, kādā vārdā izvēlaties nodēvēt neredzamo, netveramo sevis daļu, kas patiesi padara mūs par to, kas esam, un šī nostāja šaubas man neradīja.

Kā lielākā daļa veselības sistēmas darbinieku, kas nepastarpinati strādā ar mirstošajiem pacientiem un viņu ģimenēm, gadu gaitā biju dzirdējis un arī redzējis dažu labu neizskaidrojamu notikumu. Šīs parādības biju ievietojis kategorijā «nezināmais» un atstājis tās bez tālākas ievērības, uzskatot, ka to pamatā ir šāda vai tāda veselā saprāta diktēta atbilde.

Nebiju arī pārdabisku uzskatu noliedzējs. Kā ārsts, kas regulāri saskārās ar neticamām fiziskām un emocionālām ciešanām, pēdējais, ko gribēju darīt, ir laupīt cilvēkiem drošības sajūtu un cerību, ko sniedza ticība. Godīgi sakot, būtu gribējis baudīt kādu daļu tās arī pats.

Tomēr, jo vecāks kļuvu, jo mazāk ticami tas šķita. Kā okeāns izgrauž krasta līniju, arī mana zinātniskā pasaules redzējuma gadi lēni, bet neatlaidīgi no

plicināja manu spēju noticēt kam lielākam. Šķita, ka zinātnei ir pa spēkam piegādāt bezgalīgu skaitu pierādījumu, kas mazināja mūsu nozīmību visumā, līdz tā līdzinājās nullei. Ticība būtu bijusi tīkama. Bet zinātnei nerūp, kas būtu tīkami. Tai rūp, kas ir.

Es mācos kinētiski, citiem vārdiem sakot, mācos darbībā. Ja nevaru kaut ko sajust vai sataustīt, man grūti piesaistīt un padziļināt interesi. Tieši vēlme pastiepties un pieskarties tam, ko vēlējos saprast, kā arī tieksme atdarināt savu tēvu, mani pievērsa neiroķirurģijai. Lai cik abstraktas un mistiskas būtu cilvēka smadzenes, tās ir vienlaikus neticami konkrētas. Būdams medicīnas students Djūkā, es ar baudu vēros mikroskopā, fiziski aplūkojot graciozi garenās neironu šūnas, kas «piešķiļ» sinaptiskos savienojumus, kas savukārt rada apziņu. Es baudīju to, kā neiroķirurģija apvieno abstraktas zināšanas ar absolūti fizisku matēriju. Lai piekļūtu smadzenēm, jāatver ādas un audu kārtas, kas sedz galvaskausu, un jāizmanto ātriem apgriezieniem paredzēta pneimatiska ierīce, ko dēvē par Midasa-reksa urbi. Tā ir ļoti sarežģīta ierīce, kas maksā tūkstošiem dolāru. Tomēr, aplūkojot ietaises būtību, tas vienkārši ir… urbis.

Ķirurģiskā ceļā savedot kārtībā smadzenes, lai gan tas ir visai sarežģīts uzdevums, šis process pēc savas būtības ne ar ko neatšķiras no uzdevuma salabot jebkuru citu izsmalcinātu elektrisku mašīnu.

Tieši to, kā man bija nešaubīgi zināms, smadzenes ari veido: mašīnu, kas rada fenomenu, ko dēvējam par apziņu. Tiesa, zinātnieki nebija atklājuši, kā tieši neironiem izdodas to paveikt, bet noskaidrot detaļas bija tikai laika jautājums. Tas ik dienu pierādījās operāciju zālē. Pacients ierodas ar galvassāpēm un nepilnīgu apziņu. Tu veic MR1 (magnētiskās rezonanses izmeklēšanu) smadzenēs un atklāj audzēju. Tu veic pacientam vispārējo anestēziju, izņem audzēju, un pēc pāris stundām viņš jau mostas reālajai pasaulei. Bez galvassāpēm. Bez apziņas traucējumiem. Šķietami visai vienkārši.

Es dievināju šo vienkāršībuzinātnes atklātību un tīrību. Cienīju to, jo tā neatvēlēja vietu fantāzijai un paviršībai. Ja faktu varēja pierādīt kā tveramu un uzticamu, to akceptēja. Ja ne, to noraidīja.

Šāda pieeja neradīja daudz vietas dvēselei un garam, personības eksistencei pēc tam, kad to uzturošās smadzenes beigušas darboties. Vēl mazāk rūmes tā piešķīra vārdiem, ko vel un vēl tiku dzirdējis baznīcā: «mūžīgā dzīvība».

Tieši tālab es tik ļoti paļāvos uz ģimeni Holiju, musu puikām un trim māsām, un, protams, mammu un tēti. Jāatzīst, ka pavisam fiziskā līmenī es nekad nebūtu varējis praktizēt savā profesijā ik dienas veikt tās darbības, ko veicu, un redzēt to, ko redzēju, ja nebutu viņu sniegtās mīlestības un sapratnes stūrakmeņu.

Un tieši tādēļ Filisa (vispirms pa tālruni pakonsultējusies ar mūsu māsu Betsiju) tonakt nolēma izteikt man solījumu visas ģimenes vārdā. Sēdēdama ar manu ļengano, teju nedzīvo plaukstu savējā, viņa man pavēstīja, ka, lai kas ari notiktu turpmāk, vienmēr līdzās būs kāds, kurš turēs manu roku.

«Mēs tev neļausim aiziet, Eben,» viņa teica. «Tev vajag enkuru, kurš tevi noturētu te, šajā pasaulē, kur tu mums esi nepieciešams. Un mēs būsim tavs enkurs.»

Viņai nebija ne jausmas, cik svarīgs šis enkurs izrādīsies tuvākajās dienās.

Melodijas virpulis un ‘Tunelis

Tumsā kaut kas bija parādījies.

Lēnām griežoties, tas izstaroja smalkas balti zeltainas gaismas stīgas, un drīz vien tumsa ap mani sāka šķelties un lūzt.

Tad es izdzirdu jaunu skaņu: dzīvu skaņu, gluži vai bagātīgāko, sarežģītāko, visbrīnišķīgāko mūzikas skaņdarbu, kāds jebkad piedzīvots. Tas pieauga spēkā, tīrajai, baltajai gaismai nolaižoties, un izdzēsa monotono mehānisko sišanas troksni, kas bija mans vienīgais kompanjons šķietami jau mūžību.

Gaisma pietuvojās man arvien vairāk, griezdamās un radīdama tīras, baltas stīgas, ko, kā tagad samanīju, šur un tur iekrāsoja zeltīts tonis.

Tad gaismas pašā viducī kaut kas parādījās. Es apkopoju visu savu apziņu, cik spēju, cenšoties saprast, kas tas ir.

Atvērums. Es vairs nelūkojos vis gaismā, kas lēnītēm griezās, bet tai cauri.

Brīdī, kad to atskārtu, sāku slīdēt augšup. Strauji. Piefiksēju spēcīga vēja pūtienam līdzīgu skaņu un acumirklī izlidoju cauri atvērumam, attopoties pavisam jaunā pasaulē. Dīvainākajā, skaistākajā pasaulē, kādu jelkad biju redzējis.

Burvīgā, krāšņā, ekstātiskā, apburošā… Varētu lietot ķīpām īpašības vārdu, lai aprakstītu šīs pasaules izskatu un sajūtas, ko tā radīja, bet tie tikpat pilnīgu ainu neradītu. Šķita, ka es piedzimstu. Nevis atdzimstu vai piedzimstu vēlreiz. Vienkārši… dzimstu.

Zem manis pletās lauku ainava. Tā izskatījās zaļa, lekna, zemei līdzīga. Tā bija zeme…bet tajā pat laikā arī ne. Tas bija līdzīgi kā tad, kad vecāki aizved tevi uz vietu, kur pavadīta pavisam agrā bērnība. Tu šo apkārni nepazīsti. Vismaz tev tā šķiet. Bet, paraugoties apkārt, kaut kas tevi piesaista, un tu atskārsti, ka daļa tevis daļa kaut kur pavisam dziļi tevī šo vietu tomēr atminas un priecājas tajā atgriezties.

Es lidoju pāri kokiem un laukiem, strautiem un ūdenskritumiem, šur un tur arī cilvēkiem. Tur bija arī bērni, kas smējās un spēlējās. Ļaudis dziedāja un dejoja apļos, un pa reizei es manīju viņu vidū skrējām un lēkājam suni, tikpat dzīvespriecīgu kā cilvēki. Viņi nēsāja vienkāršas, tomēr skaistas drānas, un man šķita, ka apģērba krāsām piemita tāds pats dzīvs siltums kā kokiem un puķēm, kas zēla un plauka laukos ap tām.

Ārkārtīgi skaista, neticama sapņu pasaule…

Vienīgi jāteic sapnis tas nebija. Lai arī nezinu, kur vai pat kas es biju, par vienu biju pilnīgi drošs: vieta, kurā piepeši biju nonācis, bija absolūti reāla.

Vārds reāls izsaka kaut ko abstraktu, un tas ir kaitinoši neefektīvs, aprakstot to, ko mēģinu izteikt. Iedomājieties sevi kā bērnu kādā vasaras dienā ejam uz kino. Iespējams, filma bija laba, jums bija interesanti un jūs to noskatījāties līdz galam. Bet, tai beidzoties, jūs izgājāt no kinoteātra, nonākot visaptverošajā, tīkami siltajā vasaras pēcpusdienā. Saskaroties ar gaisu un saules gaismu, jūs pabrīnījāties, kālab gan pavadījāt šo burvīgo dienu, sēžot tumšā kinoteātri.

Pareiziniet šo sajūtu ar tūkstoti, un vēl arvien nebūsiet ij tuvu tam, kā es jutos, esot tur.

Nezinu precīzi, cik ilgu laiku pavadīju lidojumā. (Laiks šeit bija citādāks, nekā vienkārši lineārais ritējums, kādu piedzīvojam uz zemes, un to aprakstīt ir tikpat bezcerīgi sarežģīti kā jebkuru citu šīs vietas aspektu.) Tomēr viena mirklī es pamanīju, ka nebiju tur viens.

Kāds man atradās līdzās: skaista meitene ar augstiem vaigu kauliem un dziļi zilām acīm. Ari viņa nēsāja zemnieku stila apģērbu, gluži kā cilvēki tur lejā, ciematā. Viņas burvīgo seju ieskāva zeltaini brūnas treses. Mēs kopa slīdējām pa smalkām detaļām izgreznotu virsmu, ko iedzīvināja neaprakstāmas un izteiksmīgas krāsas, pa tauriņa spārnu. Patiesībā ap mums bija miljons tauriņu milzīgi ņirboši lidoņu viļņi, kas ienira zaļumos un atkal uzpeldēja augšup līdz mums. Nebija tā, ka parādi-

jās viens atsevišķs tauriņš; tie kustējās visi kopā, it kā būtu dzīvības un krāsu upe, kas pārvietojas pa gaisu. Mēs lidojām, veidojot viegli izliektas figūras, garām plaukstošām puķēm un pumpuriem koku zaros, kas atvērās, mums slidot tiem tuvāk.

Meitenes ietērps bija vienkāršs, bet tā krāsām gaiši violeti zilajai, indigo un pasteloranžajai-persiku piemita tas pats visaptverošais, superspilgtais dzīvīgums, kas visapkārt. Viņa mani uzlūkoja tā, ka būtu bijis vērts dzīvot visu līdzšinējo dzīvi, neskatoties uz to, kas tajā noticis agrāk, lai šo skatienu ieraudzītu kaut uz dažiem mirkļiem. Tas nebija romantisks skatiens. Tas nebija drauga skatiens. Tas bija aiz visiem šiem skatieniem…aiz visām dažādajām mīlestībām, ko pazīstam še, uz zemes. Tā bija kāda augstāka mīlestība, aptverot sevī visu citu veidu mīlestības un vienlaikus esot vispatiesākā un tīrākā no visām.

Vārdus nelietojot, viņa mani uzrunāja. Vēstījums izskrēja man cauri līdzīgi vējam, un es tūdaļ sapratu, ka tas bija patiess. Apzinājos tā realitāti tāpat kā pasaules, kas mums apkārt, tā nebija vis kāda fantāzija, gaistoša un bez substances.

Vēstījumam bija trīs daļas, un, ja man tās jāpārtulko zemes valodā, tas skanētu aptuveni šādi:

«Tu esi mīlēts un lolots, no visas sirds, mūžīgi.»

«Tev nav no kā bīties.»

«Tu neko nevari izdarīt aplam.»

Šis vēstījums piepildīja mani ar bezgalīgu un traku atvieglojuma sajūtu. Tas bija gluži vai tā, it kā es būtu ticis pie noteikumiem spēlei, kuru biju spēlējis visu mūžu, to pilnība nekad neizprotot.

«Mēs tev te parādīsim daudzas lietas,» meitene teica, atkal neizrunājot vārdus, bet ieliekot to konceptuālo esenci manī tiešā veidā. «Bet beigu beigās tu dosies atpakaļ.»

Uz to man bija tikai viens jautājums.

Kurp tas ir atpakaļ?

Paturiet prātā, kas ar jums sarunājas. Es neesmu viegli iespaidojams sentimentālists. Zinu, kā izskatās nāve. Zinu, kā tas ir, kad dzīvs cilvēks, ar kuru tu reiz tērzēji un plēsi jokus, kļūst par nedzīvu priekšmetu uz operāciju galda, kad esi nocinījies stundām ilgi, lai uzturētu ķermeņa mašinēriju kārtībā. Zinu, kā izskatās ciešanas un neremdināmās sēras tuvinieku sejās, zaudējot kādu, ko viņi nekad nebija spējuši iedomāties aizejam. Zinu bioloģiju, un, lai arī neesmu fiziķis, pilnīgs nejēga šajā jomā arī neesmu. Zinu atšķirību starp fantāziju un realitati, un zinu, ka norises, par ko pūlos jums radīt kaut attālu un pavisam noteikti nepilnīgu ainu, bija tik tiešām visreālākā manas dzīves pieredze.

Jāteic, vienīgais, kas realitātē varētu ar to sacensties, ir notikumi, kas tai sekoja.

Izraēla

INI ākamajā rītā pirms astoņiem Holija bija atpakaļ manā palātā. Viņa aizvietoja Filisu, iekārtojoties krēslā pie gultas galvgaļa un satverot manu vēl arvien nereaģējošo plaukstu savējā. Ap 11 priekšpusdienā ieradās Maikls Salavans, un visi izveidoja ap mani apli, kamēr Betsija turēja manu roku, ietverot tajā arī mani. Maikls vadīja lūgsnu. Viņi kā reiz beidza, kad ar jaunām ziņām no lejas stāva ieradās infekciju slimību speciālisti. Lai ari pa nakti man bija pielāgota specifiska antibiotiku deva, balto asinsķermenīšu skaits joprojām cēlās. Baktērijas bez traucējumiem nodevās savam uzdevumam aprit manas smadzenes.

Risinājumu variantiem strauji rūkot, ārsti kopa ar Holiju vēlreiz iedziļinājās manu pēdējo dienu aktivitāšu detaļās. Tad interešu zona izpletās, aptverot pāris nedēļu. Vai noticis kaut kas jebkas -, izskatot pilnīgi visu, ko tiku darījis, kas palīdzētu ieviest kādu jel skaidrību mana stāvokļa sakarā?

«Jā,» noteica Holija, «pirms pāris mēnešiem viņš darba darīšanās pabija Izraēlā.»

Dakteris Brenans novērsa acis no piezīmju bloka.

E. coli baktērijas šūnas var izmīt DNS ne vien ar citu E. coli, bet arī ar citiem gram-negatīviem bak-

teriāliem organismiem. Mūsu laikos, kad ceļojam globāli, plaši patērējam antibiotikas un rodas jauni bakteriālu slimību atzari, kas piedevām strauji pārveidojas, šādai spējai ir pamatīgas sekas. Ja kāda no E. coli baktērijām nonāk skarbā bioloģiskajā vidē kopā ar citiem primitīviem organismiem, kas tai pielāgoti labāk nekā tā pati, E. coli piemīt potenciāls uzņemt DNS no labāk piemērotajām baktērijām un ieviest šo jauninājumu savā eksistencē.

1996. gadā ārsti bija atklājuši jaunu bakteriālo virzienu, kura DNS spēja nodrošināt gēnu kodu Klebsiella pneumoniae karbapenemāzei vai KPK, enzīmam, kas savai saimniekbaktērijai piešķīra spēju pretoties antibiotikām. To atrada kāda pacienta kuņģī; viņš bija miris kādā Ziemeļkarolīnas slimnīcā.

Atklājās, ka KPK piemīt potenciāls padarīt baktēriju, kas to uzņem, ne vien noturīgu pret dažām patlaban lietotajām, bet pret visām antibiotikām; šī īpatnība nekavējoties piesaistīja ārstu uzmanību visā pasaulē.

Ja toksisku, pret antibiotikām noturīgu baktēriju (kuru netoksisko māsīcu mūsu organismā ir pārpārēm) paveids sasniedz vispārējo publiku, tas ar cilvēku rasi pamatīgi parotaļātos. Farmaceitiskās attīstības jomā tuvāko desmit gadu laikā jaunas antibiotikas, kas varētu nākt talkā, izstrādāt nav paredzēts.

Dakteris Brenans zināja, ka pirms pāris mēnešiem slimnicā pabijis pacients ar nopietnu bakteriālo infekciju un ka viņam tika nozīmētas spēcīgas antibiotikas, cenšoties kontrolēt Klebsiella pneumoniae. Bet vīrieša stāvoklis turpināja pasliktināties. Testi atklāja, ka viņš arvien atrodas Klebsiella pneumoniae varā un ka antibiotikas nav iedarbojušās. Turpmākie testi atklāja, ka baktērijas, kas mita šī cilvēka resnajā zarnā, bija ieguvušas KPK gēnu tieša plazmida transfēra veidā no rezistentās Klebsiella pneumoniae infekcijas. Citiem vārdiem sakot, viņa ķermenis bija kalpojis kā laboratorija, lai radītu baktēriju, kas, nokļūstot vispārējā publikā, varētu sacensties ar Melno Nāvi, pandēmiju, kas 14. gadsimtā nogalēja pusi Eiropas.

Tas notika Souraskijas medicīnas centrā Telavivā, Izraēlā, vien pirms dažiem mēnešiem.

Patiesību sakot, tas atgadījās tieši tad, kad tur darba lietās atrados arī es, koordinējot globālās izpētes projektu fokusētās ultraskaņas smadzeņu ķirurģijā. Biju ieradies Jeruzalemē 3:15 naktī un, atradis savu viesnīcu, sekojot iegribai, izlēmu aizstaigāt līdz vecpilsētai. Beigu beigās sanāca tā, ka es izbaudīju vientuļu pirmslēkta tūri pa Via Dolorosa, kā arī apciemoju slaveno Pēdējo vakariņu apskates vietu. Ceļojums bija mani savādi aizkustinājis, un, atgriezies ASV, es to arvien pieminēju sarunās ar Holiju. Tomēr tolaik man nebija ne jausmas nedz

par pacientu Souraskijas medicīnas centrā, nedz par viņa saķertajām baktērijām, kas spēcinājušās ar KPK gēnu. Baktērijas, kas, kā izrādījās, bijušas E. coli paveids.

Vai varētu būt tā, ka, Izraēlā būdams, es kaut kādā veidā biju notvēris ar KPK modificētās baktērijas, kas bija imūnas pret antibiotikām? īsti ticami tas nebija. Tomēr šāda versija piedāvāja iespējamu skaidrojumu, kādēļ mana infekcija bija tik neuzveicama, tālab dakteri ķērās pie darba, lai noteiktu, vai manām smadzenēm uzbrukušas tieši šīs baktērijas. Tas būs pirmais faktors vairāku virknē, kas manu gadījumu iemūžinās medicīnas vēsturē.

Centrs

pa to laiku es atrados starp mākoņiem.

Starp lieliem, puflgiem, rozlgi baltiem, kas krasi izcēlās uz piesātināti zilmelnas debess fona. Augstāk par mākoņiem neizmērojami augstāk caurspīdīgu sfēru bari, mirdzošas būtnes vija lokus, atstājot aiz sevis garas, stariem līdzīgas līnijas.

Putni? Eņģeļi? Šie vārdi nāca prātā, kad ķēros pierakstīt savas atmiņas. Tomēr ne viens no šiem apzīmējumiem precīzi neapraksta būtnes, kas gluži vienkārši bija citādākas nekā jebkas, ko esmu sastapis uz mūsu planētas. Viņas bija attīstītākas. Augstākas.

No augšas atvēlās skaņa, pamatīga un dobja kā varena skandēšana, un es prātoju, vai to rada spārnotās būtnes. Pārdomājot to visu vēlāk, es sapratu, ka šis būtnes lidojot izbaudīja tādu prieku, ka troksnis vienkārši bija jārada, ja prieks no viņām nebūtu ticis laukā caur skaņu, viņas to vienkārši nespētu sevī vairs saturēt. Skaņa bija tverama un teju materiāla, kā lietus, ko izjūtam uz ādas, bet kas mūs nesamērcē.

Redzēt un dzirdēt vietā, kur pašreiz atrados, nebija šķirtas lietas. Es spēju dzirdēt dzirkstošo būtņu sudrabaino ķermeņu vizuālo daili un saskatīt ban-

gaino, priekpilno viņu dziesmas perfekciju. Šķita, ka šajā pasaulē tu nespēj ko uzlūkot vai uzklausīt, nekļūstot par tā daļu kaut kādā mistiskā veidā neiesaistoties tajā. Vēlreiz piezīmēju: no mana pašreizējā skatpunkta es teiktu, ka tajā pasaulē tu vispār neko nespēj uzlūkot, jo vārds uzlūkot liek domāt par atšķirtību [starp vērotāju un objektu tulk.], kas tur nepastāvēja. Viss bija izteiksmīgs, tomēr vienlaikus arī daļa no visa cita, gluži kā bagātīgie un caurvītie persiešu paklāja… vai tauriņa spārna motīvi.

Uzpūta silts vējiņš, gluži vai tāds, kāds mēdz atmosties visjaukākajās vasaras dienās, purinot koku lapotnes un plūstot garām kā debešķīgs ūdens. Tas mainīja itin visu, pārceļot apkārt esošo pasauli oktāvu augstāk, augstākā vibrācijā.

Lai gan manas valodas funkcijas vēl arvien bija ierobežotas, vismaz tādā veidā, kā to izprotam uz zemes, es bez vārdiem sāku uzdot jautājumus vējam un tai dievišķajai būtnei, ko sajutu esam aiz tā vai tajā iekšā.

Kur atrodas šī vieta?

Kas es esmu ?

Kālab esmu šeit?

Uz katru bezvārdu vaicājumu atbilde bija tūlītēja, un tā izpaudās kā gaismas, krāsas, mīlestības un skaistuma eksplozija, kas izvēlās man cauri gluži kā pārsteidzošs vilnis. Šie izvirdumi, svarīgi piezīmēt, neapklusināja manus jautājumus, ar savu intensi

tāti nomācot tos. Tie atbildēja man, apejot valodu. Domas ienāca mani nepastarpināti. Taču tās nebija domas zemes izpratnē. Tās nebija kliedētas, nemateriālas vai abstraktas. Šis domas bija saliedētas un tiešas karstākas par uguni un slapjākas par ūdeni -, un, tās uztvēris, es momentā spēju bez mazākās piepūles saprast konceptus, kuru pilnīga izpratne, zemes realitātē esot, man būtu prasījusi gadus.

Turpināju kustēties uz priekšu un atradu sevi ieejam milzīgā tukšumā, kas bija pilnīgi tumšs un bezgalīgi liels, tomēr vienlaikus ari bezgalīgi mierinošs. Būdams piķa melnumā, tas vienlaikus staroja gaismā: gaisma šķita plūstam no spožas lodes, ko sajutu savā tuvumā. Lode bija dzīva un vienlaikus gandrīz cieta, gluži kā eņģelveida būtņu dziesmas.

Dīvainā kārtā es biju gluži kā auglis dzemdē. Auglis peld dzemdē kopā ar savu kluso partneri placentu -, kas baro un kalpo kā vidutājs attiecībās ar visuresošu un tajā pat laikā neredzamo māti. Šajā gadījumā «māte» bija Dievs, Radītājs, avots, kas ir atbildīgs par visuma radīšanu un visu, kas tajā. Šī Būtne bija tik tuvu, ka šķita starp mani un Dievu attālums nepastāv vispār. Un tomēr tajā pat laikā es sajutu Radītāja bezgalīgo plašumu, redzēju, cik sīks salīdzinājumā esmu es pats. Ik pa laikam es vārdu Dievs aizvietošu ar Om, jo to lietoju oriģinālajos pierakstos pēc komas. Om, biju dzirdējis, ir skaņa, kas asociējas ar viszinošo, visu varošo un beznosacīju

mu mīlestību dāvājošo Dievu, bet jebkādi apzīmējoši vārdi ir nepilnīgi.

Atskārtu, ka plašais tukšums, kas šķīra mani un Om, bija iemesls, kādēļ Lode bija mana pavadone. Kaut kādā veidā, ko es nespēju tā īsti aptvert, bet par ko tik un tā biju pārliecināts, Lode kalpoja kā «tulks» starp mani un šo neparasto klātbūtnes sajūtu, kas mani ieskāva.

Bija tā, it kā es piedzimtu lielākā pasaulē un visums pats būtu kā milzīga kosmiska dzemde, un Lode (kas kaut kādā veidā bija saistīta ar Meiteni uz tauriņa spārna, kas patiesībā bija viņa) vadīja mani šajā procesā.

Vēlāk, nonācis atpakaļ šaisaulē, es atradu 17. gadsimta kristiešu dzejnieka Henrija Vaughāna citātu, kas diezgan precīzi aprakstīja šo vietu šo bezgala plašo, tintes melno centru, kas bija paša Dievišķā mājas.

«Un ir, kā daži saka, Dievā tumsa dziļa, bet žilbinoši staro tā…»

Tieši tā arī bija: tintei līdzīga tumsa, kas vienlaikus bija līdz malām gaismas pilna.

Turpinājās gan jautājumi, gan atbildes. Lai arī tās arvien neskanēja mums pazīstamā valodiskā veidolā, šīs Būtnes «balss» bija silta un lai cik arī tas izklausītos dīvaini personiska. Tā saprata cilvēkus, un tai piemita īpašības, kas piemīt mums, vienīgi bezgalīgi plašākā mērogā. Tā labi pazina mani, un no tās plūda īpašības, ko visu mūžu biju asociējis ar cilvēkiem, tikai un vienīgi ar cilvēkiem: siltumu, līdzjūtību, maigumu, pat ironiju un humoru.

Ar Lodes starpniecību Om man pavēstīja, ka pastāv nevis viens visums, bet daudzi patiesībā vairāk, nekā es spēju aptvert, un ka mīlestība ir to visu centrā. Arī ļaunums ir klātesošs citos visumos, bet visai niecīgos apmēros. Ļaunais ir nepieciešams, jo bez tā nebūtu iespējama brīva griba, un bez brīvās gribas nebūtu iespējama izaugsme kustības uz priekšu, mums nebūtu iespējas kļūt tādiem, kādus Dievs vēlējās mūs redzēt. Lai arī reizēm šķitis, ka tādā pasaulē kā mūsējā ļaunais ir briesmīgs un visuvarens, raugoties no plašāka redzesleņķa, mīlestība neapšaubāmi dominēja, un beigu beigās tā gūtu pārspēku.

Redzēju dzīves pārbagātību neskaitāmās paralēlās pasaulēs, ieskaitot tādas, kuru iemītnieku inteliģence bija daudzus soļus priekšā cilvēcei. Redzēju, ka ir bezgala daudz augstāko dimensiju, bet vienīgais veids tās iepazīt bija tajās ieiet un pieredzēt nepastarpināti. No zemākas dimensijas tās izzināt vai izprast nav iespējams. Šajās augstajās dimensijās pastāv cēloņu un seku kopsakarība, taču ne tā, kā to uztveram zemes realitātē. Laika un telpas pasaule, kurā pārvietojamies šajā cietzemes valstībā, cieši un izsmalcināti savijas ar šīm augstākajam pasaulēm. Citiem vārdiem sakot, šīs pasaules nav no mums

šķirtas, jo visas pasaules ir daļa no vienas un tās pašas visaptverošās dievišķās Realitātes. No augstākajām pasaulēm iespējams piekļūt jebkuram mūsu pasaules laikam un vietai.

Lai atšķetinātu visu, ko uzzināju tur augšā, man vajadzēs atlikušo mūža daļu un vēl mazliet. Man sniegtās zināšanas netika mācītas kā, piemēram, vēstures nodarbība vai matemātikas teorēma. Ieskati bija nepastarpināti, tos nevajadzēja iegaumēt un absorbēt. Zināšanas tika noglabātas bez iegaumēšanas, tas notika momentāni un paliekoši. Tās neizbālēja, kā informācija parasti mēdz darīt, un līdz pat šai dienai tās arvien ir manī, daudz skaidrākas nekā mācību gados uzkrātās zinības.

Tas nenozīmē, ka spēju šai informācijai piekļūt, nepakustinot ne pirkstu. Tagad, esot atpakaļ zemes pasaulē, man tā jāpārstrādā, izmantojot ķermeņa un smadzeņu ierobežojumus. Bet tā ir te. Es jūtu, kā tā atrodas visā manā būtībā. Tādam cilvēkam kā es, kurš visu mūžu pavadījis, smagā darbā uzkrājot zināšanas un izpratni «pa vecam», atklāt šādu augstāk attīstītu to ieguves veidu vien jau bija gana, lai man pietiktu vielas pārdomām turpmākajiem gadiem.

Diemžēl manai ģimenei un dakteriem uz zemes situācija likās pavisam citādāka.

Kam ir nozīme

I lolija pamanīja, kā sarosījās ārsti, uzzinot par manu Izraēlas braucienu. Protams, viņai nebija ne jausmas, kāpēc tas būtu tik svarīgi. Raugoties no tābrlža perspektīvas, tā bija svētība nezināt. Jau tikt galā ar manas iespējamās nāves situāciju bija gana smagi, pat nepaspilgtinot to ar iespējamību, ka es varētu būt pirmais reģistrētais 21. gadsimta melnajam mērim ekvivalentas epidēmijas pacients.

Tostarp tika apzvanīts arvien vairāk draugu un ģimenes locekļu, manu bioloģisko ģimeni ieskaitot.

Būdams jauns puika, dievināju savu tēvu, kurš 20 gadus bija Veikforestas baptistu medicīnas centra vadītājs Vindsorā-Salemā. Akadēmisko neiroķirurģiju kā karjeru es izraudzījos, lai ietu viņa pēdās pēc iespējas ciešāk par spīti apziņai, ka nekad nesasniegšu viņa augstumus.

Mans tēvs bija dziļi garīgs. Viņš bija kalpojis kā ķirurgs armijas gaisa spēkos Jaungvinejas džungļos un Filipīnās Otrajā pasaules karā. Viņš bija skatījies sejā brutalitātei un sāpēm, un tika cietis arī pats. Viņš man stāstīja par naktīm, ko vadījis, operējot ievainotos teltīs, kas knapi turējušās stāvus, masonu lietus palagiem tās pātagojot, tik spiedīgā karstumā

un mitrumā, ka ķirurgi izmetušies līdz apakšveļai, lai to spētu izturēt.

1942. gada oktobrī, izejot apmācības darbam Klusā okeāna areālā, apprecēja savu mūža mīlu, Betiju. Kara beigu posmā viņš bija apvienoto spēku daļā, kas uzturējās Japānā pēc tam, kad ASV nometa atombumbas Hirosimā un Nagasaki. Būdams vienīgais Savienoto Valstu militārais neiroķirurgs Tokijā, viņš tika atzīts par neaizstājamu. Viņš bija kvalificēts veikt ausu, deguna un arī kakla operācijas.

Šīs kvalifikācijas arī gādāja, ka kādu laiku viņš nekur doties nevarēja. Virsnieks tēvam nedeva atļauju atgriezties ASV, pirms situācija kļūtu stabilāka. Beidzot, vairākus mēnešus pēc tam, kad japāņi oficiāli padevās uz bruņukuģa Missouri klāja Tokijas līci, tēvam tika izsniegts vispārējais rīkojums doties mājās. Tomēr viņš zināja, ka virsnieks šo rīkojumu atceltu, ja vien to ieraudzītu. Tālab tēvs nogaidīja līdz nedēļas nogalei, kad virsnieks bija atstājis bāzi, lai dotos atpūtā, un nodeva rīkojumu izpildei virsnieka vietniekam. 1945. gada decembrī krietnu brīdi pēc tam, kad pie ģimenēm bija atgriezušies viņa kolēģi ari viņš beidzot varēja kāpt uz kuģa klāja, lai dotos mājup.

Atgriezies ASV 1946. gada sākumā, tētis nolēma pabeigt neiroķirurga apmācību kopā ar savu draugu un Hārvarda medicīnas fakultātes kursabiedru Donaldu Matsonu, kurš kara laikā bija dienējis Eiropas areālā. Viņi stažējās Pltera Brenta Brighama un Bērnu slimnīcās Bostonā (tās ir Hārvarda Medicīnas fakultātes asociētās slimnīcas) Dr. Franka D. Ingreijama vadībā, kurš bija viens no pēdējiem Dr. Hārveja Kušinga, modernās neiroķirurģijas tēva, apmācītajiem rezidējošiem ārstiem. 50. un 60. gados viss «3131C» neiroķirurgu kadrs (kā viņus oficiāli klasificēja armijas gaisa spēki), kas savu prasmi bija kalis Eiropas un Klusā okeāna karalaukos, ar savu darbību noteica standartu nākamā pusgadsimta neiroķirurgiem, manas paaudzes speciālistus ieskaitot.

Mani vecāki uzauga Lielās depresijas laikā un bija raduši smagi strādāt. Tētis gandrīz vienmēr pārradās mājās uz ģimenes kopējām vakariņām septiņos, parasti tērpies uzvalkā un kaklasaitē, bet pa reizei arī ķirurga uzsvārcī. Pēc tam viņš devās atpakaļ uz slimnīcu, nereti līdzi ņemot ari bērnus, lai mēs viņa kabinetā pildītu mājasdarbus, kamēr viņš pats dotos apgaitā pie pacientiem. Tēvam dzīve un darbs bija sinonīmi, un viņš attiecīgi audzināja arī mūs. Svētdienās viņš mums ar māsām lika strādāt pagalmā. Ja izteicām vēlmi doties uz kino, viņš atbildēja: «Ja jūs ejat uz kino, kādam citam būs jāpadara darbs.» Piedevām viņš ārkārtīgi tiecās pārspēt citus. Skvoša kortā viņš ik spēli uztvēra kā «dzīvības un nāves jautājumu», un pat 80 gadu vecumā arvien lūkoja pēc svaiga oponenta, nereti pēc kāda, kam bija pāris dekāžu mazāk.

Viņš bija prasīgs, bet vienlaikus ari brīnišķīgs tēvs. Pret visiem, ko sastapa, viņš izturējās ar cieņu, un viņa uzsvārča kabatā arvien atradās skrūvgriezis, lai pievilktu vaļīgas skrūves, kas atklātos slimnīcas apgaitās. Mīlēja viņu pacienti, kolēģi, māsiņas un pārējais personāls. Vai viņš operēja vai iesaistījās izpētes darbā, apmācīja neiroķirurgus (kas bija viņa īpašā aizraušanās) vai rediģēja žurnālu Zinātniskā neiroloģija (ar ko viņš nodarbojās vairākus gadus), tēvs skaidri redzēja savu taku dzīvē. Pat beigās, 71 gada vecumā atstādams operāciju zāli, viņš turpināja sekot nozares jaunumiem. Pēc tēva nāves 2004. gadā viņa ilglaicīgs partneris Dr. Deivids L. Kellijs juniors rakstīja: «Mēs vienmēr atcerēsimies Dr. Aleksandra entuziasmu un darba prasmi, viņa neatlaidību un detalizēto uztveri, viņa līdzcietību, godīgumu un pilnīgu atdevi visam, ko viņš darīja.» Nav pārsteigums, ka es viņu dievināju, tāpat kā to darījuši daudzi citi.

Ļoti agrā bērnībā, tik sen, ka to precīzi neatminos, mamma ar tēti man pavēstīja, ka esmu adoptēts (jeb «izvēlēts», kā viņi to nodefinēja, jo esot mani sajutuši kā savējo no pirmā acu uzmetiena). Viņi nebija mani bioloģiskie vecāki, bet mani bezgala mīlēja, it kā es nudien būtu viņu miesa un asinis. Es uzaugu, zinot, ka tiku adoptēts 1954. gada aprīlī, četru mēnešu vecumā, un ka manai bioloģiskajai mātei tolaik bijuši sešpadsmit gadi viņa mācījusies vienpadsmitajā klasē un ka manas dzimšanas brīdī 1953. gadā viņa bijusi neprecēta. Arī viņas draugs, kurš gājis vidusskolas pēdējā klasē bez reālām cerībām atbalstīt mazu bērnu, bija piekritis mani atdot audžuvecākiem, taču īsti neviens no viņiem to vēlējies nebija. Visu šo es uzzināju tik agri, ka informācija vienkārši kļuva par daļu manis, ko pieņēmu bez jautājumiem, gluži kā savu melno matu krāsu un faktu, ka man garšoja hamburgeri, bet necietu ziedkāpostus. Mīlēju audžuvecākus tā, kā būtu mīlējis savus asinsradiniekus, un bija skaidrs, ka mūsu jūtu intensitāte ir abpusēja.

Arī mana vecākā māsa Džina bija adoptēta, savukārt piecus mēnešus pēc manas piepulcēšanās saimei mūsu mamma uzzināja, ka ir spējusi ieņemt bērnu pati. Piedzima mazulīte māsiņa Betsija un pēc pieciem gadiem viņai sekoja Filisa, mūsu jaunākā ģimenes milule. Mēs augām un izturējāmies kā četri vienas ģimenes bērni. Zināju: lai kāda ir mana izcelsme, esmu viņu brālis un viņas ir manas māsas. Uzaugu ģimenē, kas ne vien mīlēja mani, bet arī ticēja man un atbalstīja manus sapņus. Ieskaitot to, kurš mani pārņēma vidusskolā un nekad nepameta, līdz nebija sasniegts: strādāt par neiroķirurgu, kā to bija darījis mans tēvs.

Augstskolas un medicīnas fakultātes laikā par savu adopciju netiku domājis, vismaz ne apzināti. Tomēr vairākkārt sazinājos ar Ziemeļkarolīnas Bērnu izmitināšanas biedrību, vaicājot, vai mana māte bija izrādījusi jebkādu interesi tikties, vai ne. Bet Ziemeļkarollnā valdošie likumi, kas regulē adoptēto bērnu un viņu miesisko vecāku anonimitāti (ari tādā gadījumā, ja abas puses izmisīgi vēlas tikties), ir vieni no striktākajiem visā ASV. Vēlīnos divdesmit es par to domāju jau vien izretis. Un, satikušies ar Holiju, sākām paši savu ģimeni, tā ka jautājums atkāpās vēl tālāk.

Vai vēl dziļāk.

1999. gadā, kad Ebenam IV bija 12 un mēs vēl aizvien dzīvojām Masačūsetsā, viņš, būdams Čārlza Rivera skolas sestās klases audzēknis, iesaistījās dzimtas mantojuma projektā. Par manu adopciju viņš bija informēts, tālab uzreiz bija skaidrs, ka puikam ir kādi tiešie radinieki, kurus viņš personiski nepazina, nezinot pat viņu vārdus. Šis projekts Ebenā uzjundīja dziļu interesi, ko līdz tam viņš nebija sevī apzinājies.

Viņš vērsās pie manis, jautājot, vai es varētu uzmeklēt miesiskos vecākus. Paskaidroju, ka, gadiem ritot, arī pats biju par to interesējies un ka šajā nolūkā sazinājies ar Ziemeļkarolīnas Bērnu izmitināšanas biedrību, lūdzot kādas ziņas. Ja mans bioloģiskais tēvs vai māte būtu vēlējušies tikties, biedrībā par to zinātu. Bet tā arī netiku no viņiem neko dzirdējis.

Mani tas nesatrauca. «Šādos apstākļos tas ir pilnīgi dabiski,» teicu Ebenam. «Tas nenozīmē, ka mana miesiskā māte mani nemīlētu vai ka viņa neiemīlētu tevi, ja jums būtu lemts tikties. Bet viņa to nevēlas, visticamāk, tādēļ, ka, no viņas viedokļa raugoties, mums ar tevi ir sava ģimene un viņa negrib iejaukties.»

Tomēr Ebens neatstājās, tālab beigu beigās nolēmu padoties viņa vēlmēm un uzrakstīju Bērnu izmitināšanas biedrības sociālajai darbiniecei Betijai, kas ar manu gadījumu bija nodarbojusies jau agrāk. Pēc dažām nedēļām, sniegotā 2000. gada februāra pēcpusdienā, mēs ar Ebenu IV bijām ceļā no Bostonas uz Mainu, lai nedēļas nogalē baudītu slēpošanas priekus, kad atcerējos, ka biju solījies Betijai atzvanīt. Domāts, darīts.

«Patiesību sakot,» teica Betija, «man ir gan ziņas. Vai jūs sēžat?»

Sēdēju gan, tālab tā arī atbildēju, nepieminot faktu, ka vienlaikus es vadīju auto puteņa apstākļos.

«Aleksandra kungs, izrādās, ka jūsu bioloģiskie vecāki patiesībā apprecējās.»

Sirds krūtīs sitās, un ceļš manā acu priekšā piepeši šķita nereāls un attālināts. Lai arī zināju, ka mani vecāki bija viens otrā pamatīgāk ieskatījušies, vienmēr biju pieņēmis, ka, atvadījušies no manis, viņi devās katrs savu ceļu. Galvā tūdaļ radās bilde. Bilde, kurā bija mani miesiskie vecāki un mājas, ko viņi sev iekārtojuši. Mājas, ko nekad netiku iepazinis. Mājas, kurās… es neiederējos.

Betija pārtrauca manu domu gaitu. «Aleksandra kungs?»

«Jā,» lēni noteicu, «es klausos.»

«Ir vēl kas.»

Ebenam par lielu izbrīnu, nobraucu ceļa malā un vēlēju viņai turpināt.

«Jūsu vecākiem bija vēl trīs bērni: divas māsas un brālis. Esmu sazinājusies ar vecāko māsu, un, saskaņā ar viņas teikto, jaunākā māsa nomira pirms diviem gadiem. Jūsu vecāki vēl arvien pārdzīvo.»

«Tātad tas nozīmē…?» Pavaicāju pēc ilgas pauzes, vēl arvien sastindzis, uzklausījis it visu, bet nespēdams to prātā pārstrādāt.

«Man ļoti žēl, Aleksandra kungs, bet jā tas nozīmē, ka viņi vēl arvien atsakās kontaktēties.»

Ebens sagrozījās aizmugurējā sēdeklī, nepārprotami apzinādamies, ka nupat norisējis kas svarīgs, bet nespējot iedomāties, kas tas varētu būt.

«Kas noticis, tēti?» viņš vaicāja, kad biju nolicis klausuli.

«Nekas,» atbildēju. «Aģentūra vēl arvien neko daudz nezina, bet viņi turpina darbu. Varbūt pēc kāda laika. Varbūt…»

Bet teikumu es nepabeidzu. Laukā putenis pieņēmās spēkā. Varēju redzēt vien kādus simts metrus ap mums, kur pletās zema, balta mežaine. Ieliku auto ātrumā, samiegtām acīm uzmanīgi nopētīju atpakaļskata spoguli un izbraucu uz ceļa.

Vienā acumirkli mans priekšstats par sevi bija pilnībā izmainījies. Protams, pēc šīs tālruņa sarunas arvien biju līdzšinējais es: vēl arvien biju zinātnieks, ārsts, tēvs, virs. Bet pirmo reizi mūžā es sajutos ari kā bārenis. Kāds, ko atdeva projām. Kāds, ko negribēja visā pilnībā, par visiem 100%.

Pirms liktenīgā zvana es nekad par sevi tā netiku domājis tā, it kā es būtu kāds, kuram liegta piekļuve savam pirmavotam. Nekad netiku definējis sevi kontekstā, kurā esmu ko neglābjami zaudējis. Bet piepeši tā bija vienīgā lieta, ko spēju par sevi domāt.

Nākamo dažu mēnešu laikā manī atvērās skumju okeāns: tās draudēja pārņemt un noslīcināt manā dzīvē visu, ko smagā darbā līdz tam biju radījis.

Situāciju pasliktināja mana nespēja pilnībā izprast, kas bija tās pamatu pamatā. Arī agrāk biju saskāries ar problēmām sevī nepilnībām, kā es tās uztvēru, un tiku tās izlabojis. Studējot medicīnu, kā arī ķirurga gaitu sākumposmā es, piemēram, uzturējos sabiedrībā, kur pamatīga dzeršana zināmos apstākļos tika uzlūkota ar vēlību. 1991. gadā es sāku manīt, ka gaidīt gaidīju savu brīvo dienu, kuras neatņemama sastāvdaļa bija alkohols, uz ko biju sācis kļūt pārāk kārs. Izlēmu, ka pienācis laiks atmest dzeršanu kā tādu. Tas nekādā gadījumā nenācās viegli biju radis paļauties uz šo brīvsoļa sniegto atslābināšanās metodi vairāk, nekā bija šķitis, un

savas agrīnās «skaidrā būšanas» dienas es pārdzīvoju, vien pateicoties ģimenes atbalstam. Te, lūk, bija vēl viena problēma, kurā vainojams biju vien pats. Man palīdzētu ar to tikt galā, ja es izvēlētos to lūgt. Kāpēc nespēju nolauzt to pumpurā? Nemaz nešķita pareizi, ka informācija par manas pagātnes daļu informācija, ko mainīt es nespēju nekādā veidā, ietekmētu mani tik ļoti, izsitot no sliedēm gan emocionāli, gan profesionāli.

Tā nu es cīnījos. Un ar neticību novēroju, ka manas lomas ārsta, tēva un vīra kostīmā kļūst arvien sarežģītāk izpildāmas. Redzot, ka neesmu savā ādā, Holija pieteica mūs pāru psiholoģisko konsultāciju kursam. Lai arī viņa depresijas cēloņus saprata tikai daļēji, viņa man šo kritienu izmisuma grāvī piedeva un darīja, ko varēja, lai mani izvilktu. Depresija atstāja pēdas arī darbā. Pacienti, bez šaubām, pārmaiņas manīja, un, lai gan zināju, ka arī viņi uz mani ļaunu pratu netur, man šausmīgi kremta, ka karjera akadēmiskajā ķirurģijā ļima un ka es tik vien spēju kā noskatīties no rezervistu soliņa. Ja es neļāvos, nebija ģimenes spēkos man līdzēt.

Visbeidzot es vēroju, kā šīs jaunās skumjas atklāja un tad izdzēsa vēl ko: manu beidzamo, tikai daļēji apzināto cerību, ka visumā eksistē kāds personisks elements kāds spēks, kas atrodas aiz zinātniskajiem, ko biju pētījis gadiem ilgi. Runājot cilvēciskāk, tās izdzēsa manu pēdējo ticību, ka varētu eksistēt

Lida Būtne, kas mani patiesi mīlētu un par mani rūpētos, un ka manas lūgšanas varētu tikt sadzirdētas un pat atbildētas. Pēc liktenīgā tālruņa zvana todien, puteņa laikā, mans pieņēmums par mīlošu, personisku Dievu baznīcu apmeklējošam sabiedrības loceklim tā savā ziņā ir pašsaprotama vērtība zuda pilnīgi un galīgi.

Vai pastavēja kads inteliģents spēks, kas uzpasēja mūs? Kas rūpējās par cilvēku ar patiesu mīlestību? Biju pārsteigts beigu beigās atzīt, ka, par spīti savai medicīniskajai izglītībai un pieredzei, mani šis jautājums ļoti, kaut paslepšus, interesēja un ka tieši tāpat manī kūsāja interese par saviem bioloģiskajiem vecākiem vairāk, nekā biju domājis.

Par nelaimi, atbilde uz jautājumu par to, vai tad eksistē tāda Būtne, bija tāda pati kā atbilde uz vaicājumu par to, vai mani bioloģiskie vecāki jebkad atvērs man savu dzīvi un sirdi.

Atbilde bija noliedzoša.

Lejupslīdošas spirāles Beigas

1\Iākamos septiņus gadus turpināja ciest gan mana karjera, gan ģimenes dzīve. Ilgu laiku cilvēki ap mani arī paši tuvākie nesaprata, kas īsti ir problēmas cēlonis. Bet pamazām savirknējot manis it kā garāmejot izteiktās piezīmes Holija ar manām māsām guva skaidrību.

Visbeidzot kādā agrīnā rīta pastaigā ģimenes atvaļinājuma laikā 2007. gada jūlijā Betsija un Filisa uzsāka sarunu. «Vai esi domājis, ka varētu uzrakstīt savai miesiskajai ģimenei vēlreiz?» vaicāja Filisa.

«Jā,» pievienojās Betsija. «Tagad viss varbūt ir mainījies, nekad taču nevar zināt.» Betsija nesen bija mums atklājusi, ka pati domā par bērna adopciju, tā ka par mūsu sarunas tēmu nebiju diezko pārsteigts. Bet, neskatoties uz to, mana pirmā reakcija mentāla, nevis verbāla bija: o nē, tikai ne to. Atcerējos milzīgo bezdibeni, kas bija atvēries zem manām kājām, saņemot atraidījumu pirms septiņiem gadiem. Bet zināju, ka Betsija un Filisa sirdī vēl man labu. Viņas zināja, ka ciešu, viņas beidzot bija izpratušas, kādēļ, un gribēja un viņām bija taisnība lai saņemos un mēģinu problēmu vērst par labu. Viņas man apliecināja, ka atbalstīs mani, ka nebūšu ceļā viens, kā agrāk. Bijām viens vesels.

Tālab 2007. gada augusta sākumā es uzrakstīju anonīmu vēstuli savai miesīgajai māsai, tā teikt, šo attiecību vārtu atslēgas turētājai, un nosūtīju to Ziemeļkarolīnas Bērnu izmitināšanas biedrībai, lai viņi to savukārt nodotu īstajās rokās.

Mīļā māsa!

Es vēlos sazināties ar Tevi, mūsu brāli un vecākiem. Detalizēti izrunāju šo lietu ar savas audžu ģimenes māsām un māti, un viņu atbalsts un interese atjaunoja manu vēlmi uzzināt vairāk par savu bioloģisko ģimeni.

Manus dēlus, kam ir 9 un 12 gadi, ļoti interesē viņu dzimtas vēsture. Mēs trīs, kā arī mana sieva, būtu ļoti pateicīgi par jebkuru informāciju, ko esat ar mieru sniegt. Man personīgi interesē, kā izvērtās miesisko vecāku dzīve. Kādas ir jūsu visu intereses un personiskās iezīmes?

Ņemot vērā, ka mēs visi kļūstam vecāki, es ļoti ceru viņus drīzumā satikt. Tas varētu notikt, ja iesaistīties vēlas abas puses. Esiet droši, ka ļoti respektēju to, cik daudz vai maz informācijas par sevi viņi ir ar mieru atklāt. Man ir bijusi brīnišķīga audžu ģimene, un es esmu pateicīgs par savu bioloģisko vecāku jaunības dienu izvēli. Mana interese ir patiesa, un es ar cieņu ievērošu tās robežas, kādas nospraust viņiem šķiet nepieciešams.

Sirsnīgi pateicos par to, ka apsverat manu lūgumu.

Ar visdziļāko cieņu, Tavs vecākais brālis.

Pēc dažām nedēļām mani sasniedza Bērnu izmitināšanas biedrības sūtījums. Tā bija vēstule no manas miesīgās māsas.

«Jā, mēs priecāsimies tikties,» viņa rakstīja. Ziemeļkarolīnas štata likums liedza viņai atklāt kādu personisku informāciju, tomēr, izmantojot dotos parametrus, viņa sniedza man pirmās konkrētās norādes par bioloģisko ģimeni, kuru vēl nekad nebiju sastapis.

Kad viņa atklāja, ka mans īstais tēvs bijis Vjetnamas kara jūras aviators, biju satriekts līdz sirds dziļumiem: nav brīnums, ka man aizvien paticis lēkt ar izpletni un lidot ar planieri. Pārsteigumi turpinājās: izrādījās, ka tētis tika izgājis astronautu treniņus NASA Apollo misijai 1960. gadu viduci (es pats 1983. gadā tiku apsvēris iespeju mācīties kā kosmosa kuģa misiju speciālists). Vēlāk mans īstais tēvs bija strādājis par gaisa pilotu Pati Am un Delta aviolīnijās.

2007.    gada oktobrī es beidzot sastapu savus bioloģiskos vecākus Annu un Ričardu, kā arī māsu Ketiju un brāli Deividu. Anna sīki izklāstīja, kā 1953. gadā viņa trīs mēnešus pavadījusi Florences Kritendenes nama neprecētām mātēm, kas atradās līdzās Šarlotes memoriālajai slimnīcai. Visām meitenēm tajā bija kodēti vārdi, un, tā kā viņai bija tuva Amerikas vēsture, māte izraudzījās Virdžīniju Dēru tā sauca pirmo bērniņu, kas piedzima angļu iecelotājiem jaunajā Pasaulē. Vairākums meiteņu viņu sauca vienkārši par Dēru. Sešpadsmit gadu vecumā viņa tur bija pati jaunākā.

Viņa atklāja, ka tētis, uzzinot par viņas «netīkamo stāvokli», bijis gatavs darīt jebko, lai palīdzētu. Viņš būtu bijis ar mieru «pacelt buras» un pārcelties citviet, ja nepieciešams. Ņemot vērā, ka viņam kādu brīdi nav bijis darba, bērniņš saimniecībā radītu lielas finansiālas grūtības, nemaz nerunājot par citām problēmām.

Kāds tuvs viņa draugs pat tika minējis pazīstamu dakteri Dilonā, Dienvidkarolīnā, kurš varētu «visu nokārtot». Bet viņas mate par to nevēlējās ne dzirdēt.

Anna man pastāstīja, kā lūkojusies zvaigznēs, kas strauji trīsuļoja vēja brāzmās, kas nule kā bija ieradušās līdz ar auksto gaisa fronti tajā ledainajā 1953. gada decembrī, kā viņa soļojusi pa tukšajām ielām, retiem, straujiem mākoņiem pāri slīdot. Viņai gribējies pabūt vienai kopā ar mēnesi, zvaigznēm un savu topošo bērnu mani.

«Augošais mēness karājās zemu rietumos. Spožais Jupiters tikko kā lēca, lai visu nakti mūs sargātu. Ričardam patika zinātne un astronomija, un viņš vēlāk man stāstīja, ka Jupiters tonakt bijis opozīcijā un tik spožs nākamreiz būšot tikai pēc gandrīz deviņiem gadiem. Šajā laikā mūsu dzīvē notikumu būs daudz, un pasaulē nāks vēl divi bērni.

Bet tobrīd es vienkārši prātoju, cik skaists un spožs šķiet mūsu planētu kareklis, veroties uz mums no augšas.»

Ieejot slimnīcas foajē, viņu piemeklējusi burvīga doma. Pēc bērniņa piedzimšanas meitenes Kritendenas namā palikušas vēl divas nedēļas, lai pēc tam atgrieztos mājās un turpinātu dzīvot kā līdz tam. Ja es piedzimtu tovakar, mēs abi butu mājās uz Ziemassvētkiem, protams, ja nu viņu patiešām atlaistu, kā runāts. Kas tas būtu par brīnumu: pārvest mani mājās Ziemassvētku dienā.

«Dakteris Krofords bija tikko kā pieņēmis vienu mazuli, un viņš izskatījās pagalam noguris,» Anna man stāstīja. Ārsts novietoja uz viņas sejas ēterī mērcētu marli, lai mazinātu sāpes, tālab 2:42 naktī, beidzot ar pēdējo grūdienu dāvājot dzīvību savam pirmajam bērnam, viņa bija pusnemaņā.

Anna man stāstīja, cik ļoti gribējusi mani turēt rokās un mīļot, un ka nekādi neesot varējusi aizmirst manas raudas, līdz pārgurums un anestēzija beidzot darījusi savu.

Nākamajās četrās stundās austrumu debesīs uzlēcis vispirms Marss, tad Satums, Merkūrijs un visbeidzot spožā Venera, sveicinot mani šajā pasaulē. Savukārt Anna tonakt gulēja ciešāk nekā visu pēdējo mēnešu laikā.

Māsiņa viņu pamodināja pirms saullēkta.

«Kāds te vēlas tevi satikt,» viņa priekpilni pavēstīja un sniedza Annai mani, ievīstītu debeszilā sedziņā.

«Visas māsiņas kā viena apgalvoja, ka tu esot visskaistākais bērniņš visā dzemdību nama. Es tik ļoti lepojos!»

Lai kā ari Anna vēlējās mani paturēt, drīz vien viņa aptvēra auksto realitāti: tas nebija iespējams. Ričards sapņoja par augstskolu, bet šie sapņi mani nepaēdinātu. Iespējams, sajutu Annas sāpes, jo pārstāju ēst. Vienpadsmit dienu vecumā mani hospitalizēja ar diagnozi, ka es «neattīstos, kā pienākas», un mani pirmie Ziemassvētki, kā ari turpmākās deviņas dienas aizritēja Šarlotes slimnīcā.

Tostarp Anna mēroja divas stundas garo ceļu autobusā uz ziemeļiem, kur atradās viņas dzimtā pilsētiņa, lai pavadītu Ziemassvētkus ar saviem vecākiem, māsām un draugiem, ko nebija redzējusi trīs mēnešus. Tas viss notika bez manis.

Kad atsāku ēst, mana dzīve bez mātes jau bija sākusies. Anna juta, ka situāciju viņa vairs nekontrolē un ka bērnu paturēt viņai neļaus. Kad pēc Jaunā gada meitene piezvanīja uz slimnīcu, viņai pavēstīja, ka esmu nosūtīts uz Bērnu izmitināšanas biedrību Grlnsboro apkaimē.

«Aizsūtīts brīvprātīgo darbinieka pavadībā? Cik negodīgi!» viņa teica.

Nākamos trīs mēnešu es pavadīju bērnu kopmītnēs kopā ar citiem mazuļiem, kuru māmiņas nebija spējušas viņus paturēt. Mana gultiņa atradās zilpelēkas Viktorijas laikmeta ēkas otrajā stāvā, kas biedrības rokās bija nonākusi kā ziedojums. «Pirmajai mājai tā bija pavisam tīkama vieta,» smejot noteica Anna, «pat ja tā bija tik vien kā kopmītne mazbērniem.» Dažu nākamo mēnešu laikā Anna mēroja trīs stundu ilgo ceļu autobusā teju trīsdesmit reižu, izmisīgi cenzdamās izgudrot kādu jel plānu, lai varētu mani paturēt. Vienu reizi viņa ieradās ar savu mammu un otru ar Ričardu (tomēr māsiņas ļāva viņam mani uzlūkot tikai caur lodziņu; viņas atteicās ielaist jaunieti manā istabā un pavisam kategoriski liedza viņam iespēju paņemt mani rokās).

Tomēr 1954. gada marta beigās bija skaidrs, ka situācija nebija Annai labvēlīga, ka nāksies vien mani atdot citās rokās. Viņa ar savu mammu mēroja ceļu uz Grīnsboro pēdējo reizi.

«Man vajadzēja tevi vēlreiz turēt rokās, skatīties tev acīs un mēģināt tev to visu paskaidrot,» Anna skaidroja. «Zināju, ka tu tikai smiesies un dūdosi, pūtīsi siekalu burbuļus un vēlīgi guldzināsi, lai ko es teiktu, bet man šķita, ka vajag ar tevi izrunāties. Cieši apskāvu tevi pēdējo reizi, noskūpstīju austiņas, krūtis, sejiņu un maigi tevi samīļoju. Gluži kā vakar atminos, kā dziļi ieelpoju, izbaudot tikko mazgāta zīdainīša smaržu.

Uzrunāju tevi dzimšanas dienā dotajā vārdā un teicu: «Mīlu tevi tik ļoti, tik ļoti, ka to tu nekad neuzzināsi. Un es tevi mīlēšu visu mūžu, līdz savai nāves dienai.

Es teicu: «Dievs, ludzu ļauj viņam uzzināt, cik ļoti viņu mīl. Ka es viņu mīlu un vienmēr mīlēšu.» Bet es nezināju, vai mana lūgšana tiks uzklausīta. Piecdesmitajos gados adopcija bija neatgriežama un tās detaļas tika turētas noslēpumā. Atpakaļceļa nebija, un nebija arī paskaidrojumu. Reizēm arhīvos samainīja dzimšanas datumu, lai kavētu jebkura interesenta centienus atklāt bērna patieso izcelsmi. Lai nepaliktu pavediens, kam varētu izsekot. Adopcijas līgumus aizsargāja strikta štata likumdošana. Proti: aizmirsti, kas noticis, un dzīvo uz priekšu. Un, jācer, mācies no šīs pieredzes.

Noskūpstīju tevi pēdējo reizi un piesardzīgi ieliku gultiņā. Ietinu tevi mazajā zilajā sedziņā, vēl pēdējo reizi ielūkojos tavās zilajās acīs, tad noskūpstīju savu pirkstu un piespiedu to tev pie pieres. «Paliec sveiks, Ričard Maikl. Es tevi mīlu,» tie bija mani beidzamie vārdi tev vismaz uz teju vai pusgadsimtu.»

Anna turpināja stāstīt, ka pēcāk, kad viņi ar Ričardu jau bija precējušies un pasaulē bija nākuši pārējie bērni, viņu arvien vairāk pārņēma vēlme uzzināt, kas ar mani noticis. Līdztekus savām aviatora un aviolīnijas pilota nodarbēm Ričards

strādāja ari par advokātu, un Annai šķita, ka šis amats viņam dotu tiesības atklāt manas audžuģimenes identitāti. Tomēr Ričards bija pārāk godīgs, lai pārkāptu 1954. gadā parakstītā adopcijas līguma nosacījumus, tālab viņš neiesaistījās. Septiņdesmito gadu sākumā, kamēr karš Vjetnamā vēl ritēja pilnā sparā, Anna nevarēja izmest no galvas manu dzimšanas datumu: 1972. gada decembrī man būtu 19 gadi. Vai mani iesauks armijā? Ja tā, kas ar mani tur notiks? Sākumā man bija plāns pieteikties jūras kara spēkos, lai lidotu. Mana redze bija 20/100 un gaisa spēkos prasīja 20/20 bez korekcijas. Runāja, ka jūras spēkos pieņem arī tos ar 20/100 un piedevām vēl apmāca lidot. Tomēr drīz vien ASV līdzdalība Vjetnamas kara mazinājās, tā ka es beigu beigās armijā neiestājos. Tā vietā es devos studēt medicīnu. Bet Anna par to neko nezināja. 1973. gada pavasari vecāki vēroja izdzīvojušos «Hanoi Hilton» karagūstekņus izkāpjam no lidmašīnām, kas atgriezās no Ziemeļvjetnamas. Viņu sirdis lūza, kad pazīstamie piloti, vairāk nekā puse no Ričarda pilotu kursa, nepārradās, un Anna ieņēma galvā, ka ari es varētu būt gājis bojā karā.

Šis iedomātais lietu ritums negribēja bālēt, un gadiem ilgi viņa dzīvoja pārliecībā, ka esmu miris šaušalīgā nāvē Vjetnamas rīsa laukos. Viņa nudien būtu bijusi pārsteigta, uzzinot, ka tolaik atrados tikai pāris kilometru nostāk Čapelhilā.

2008.   gada vasarā es sastapu savu bioloģisko tēvu un viņa brāli Bobu, kā ari māsas viru, ari Bobu, Ličfildas Bīčā, Dienvidkarollnā. Ričarda brālis Bobs Korejas kara laikā bija kļuvis par godalgotu varoni, kā ari kalpojis par testa pilotu Ķīnas ezerā (jūras spēku ieroču testa centrā Kalifornijas tuksnesī, kur viņš uzlaboja Sidewinder raķešu sistēmu un vadīja F-104 Starfighter tipa lidmašīnas).

Tostarp Ričarda māsas vīrs 1957. gadā operācijas Sun Run ietvaros bija uzstādījis ātruma rekordu tā bija stafete apkārt zemeslodei, lidojot F-101 Voodoo reaktīvajos iznīcinātājos «lai noskrietu sauli», apmetot loku zemei ar ātrumu vairāk nekā 1600 kilometri stundā.

Jutos gluži tā, it kā būtu pavadījis nedēļu bērnības mājās.

Šīs tikšanās ar bioloģiskajiem vecākiem iezīmēja beigas periodam, ko domās biju nodēvējis par «neziņas gadiem». Tie, kā es beidzot uzzināju, bija radījuši tikpat daudz dziļu sāpju maniem miesīgajiem vecākiem kā man pašam.

Tikai viena brūce negribēja dzīt: māsas Betsijas (jā, viņai bijis dots tas pats vārds, kas manai adoptētajai māsai, pie kam viņas abas apprecēja Bobus, bet tas jau ir cits stāsts) nāve pirms desmit gadiem, 1998. Viņai bijusi plaša sirds, tā man stāstīja ikviens, un viņa bijusi atrodama vai nu strādājam izvarošanas upuru krīzes centrā, kur pavadīta lielākā daļa laika, vai ari barojam un apkopjam noklīdušus suņus un kaķus dzīvnieku patversmē. «Eņģelis ar miesu un asinīm,» tā viņu dēvēja Anna. Ketija apsolījās atsūtīt man viņas bildi. Ari Betsija, gluži tāpat kā es, bija izcīnījusies ar alkoholu, un ziņa par viņas bojāeju, pie kā pa daļai vainojama tieši šī kauja, ļāva man vēlreiz novērtēt, kā man paveicies, savu problēmu atrisinot. Ļoti alku Betsiju satikt, samīļot, pateikt viņai, ka brūces var sadzīt, ka viss būs labi.

Jāteic, diezgan dīvaini, bet fakts, ka, satiekot savu bioloģisko ģimeni, es pirmo reizi mūžā jutu, ka viss šādā vai tādā veidā nudien ir labi. Ģimene ir nozīmīga, un es biju atguvis savējo vai vismaz lielāko tās daļu.

Tobrīd pirmo reizi patiesi sapratu, cik pamatīgi un negaidīti cilvēka dzīvi var sadziedēt zināšanas par viņa izcelsmi. Uzzinot, no kurienes esmu nācis, kas ir mans bioloģiskais pirmsākums, spēju saskatīt un pieņemt sevī to, ko līdz šim nebiju spējis.

Satiekot viņus, man bija ļauts vismaz atmest uzmācīgās aizdomas, ko tiku nēsājis līdzi, to pat neapzinoties: aizdomas, ka tur, no kurienes es, bioloģiski runājot, biju nācis, mani nebija mīlējuši vai pat nelikušies par mani ne zinis. Zemapziņā es biju uzskatījis, ka nebiju pelnījis mīlestību un tiesības eksistēt. Kolīdz atklāju, ka biju mīlēts jau no pašiem pirmsākumiem, brūces sāka dzīt dziļi un pamatīgi. Jutos kā viens vesels, tik pilnīgs, kā juties vēl nebiju nekad.

Tomēr šis nebija vienīgais atklājums. Otrs jautājums, kas, manuprāt, bija ticis atbildēts todien, automašīnā ar Ebenu vai pastāv kāds mīlošs Dievs -, vēl arvien tomēr bija aktuāls, un atbilde manā prātā arvien skanēja noliedzoši.

Pie šī jautājuma atgriezīšos tikai tad, kad septiņas dienas būšu pavadījis komā. Šajā laikā atskārtīšu arī ko pavisam necerētu…

Centrā

ICaut kas mani vilka. Nevis tā, it kā kāds būtu satvēris roku, bet tā maigāk, ne tik fiziski. Gluži tā, it ka saule paslēpjas aiz mākoņa un tu jūti, kā, uz to reaģējot, acumirkli mainās tavs noskaņojums.

Sāku doties atpakaļ, projām no Centra. Tā tinteskošā tumsa izbalēja, pārtopot Tuneļa zaļajā ainavā ar visām tās žilbinošajām detaļām. Raugoties lejup, atkal ieraudzīju ciemata iemītniekus, mirguļojošus strautus un ūdenskritumus, kā ari eņģeļveida būtņu veidotās arkas virs tiem.

Arī mana pavadone bija te. Viņa bija līdzās visu laiku, lodei līdzīgas gaismas bumbas veidolā pavadot mani ceļojumā uz Centru. Taču tagad viņa atkal bija ieņēmusi cilvēka formu. Mugurā viņai bija tās pašas skaistās drānas, un atkalredzoties es sajutos kā mazs bērns, kurš apmaldījies milzīgā svešādā pilsētā un kas piepeši ieraudzījis pazīstamu seju. Kas tā bija par dāvanu! «Mēs parādīsim tev daudzas lietas, bet tu dosies atpakaļ.» Tagad atminējos šo vēsti, kas bez vārdiem bija izskanējusi pie ieejas bezceļu Centra tumsībā. Tagad es sapratu arī to, kur atradās «atpakaļ».

Proti, tā bija Sliekas redzespunkta valstība, kur biju sācis savu odiseju.

Taču šoreiz tur bija citādāk. Virzoties lejup, skaidri zinot, kas atrodas virs manis, vairs nepiedzīvoju bažas, kas mani bija mākušas, tur esot pirmoreiz. Tuneļa pacilātajai mūzikai gaistot un zemākās valstības pulsam līdzīgajiem sitieniem ieskanoties, dzirdēju un redzēju visu tā, kā pieaugušais uzlūko vietu, kas kādreiz viņu biedējusi, bet vairs bailes nerada. Tumsa un drūmums, sejas, kas te uzpeldēja, te pazuda, artērijām līdzīgās saknes, kas nokarājās no augšienes, man vairs nešķita baisas, jo sapratu bez vārdiem, kā tolaik tvēru it visu -, ka es vairs nebiju šīs vietas sastāvdaļa, bet vienkāršs apmeklētājs.

Bet kāpēc es to atkal apmeklēju?

Atbilde mani sasniedza tajā pat tūlītējā bezvārdu veidā, kā bija nākušas atbildes brīnišķīgajā pasaulē tur augšā. Viss šis piedzīvojums, es sāku saprast, bija sava veida tūre sava veida grandiozs eksistences neredzamās, garīgās daļas apskats. Un, kā jau visa veida ekskursijas, arī šī aptvēra visus stāvus un līmeņus.

Nonācis atpakaļ zemākajā valstībā, izjutu turpināmies laika dīvainības, kas pastāvēja tajās dimensijās, kas atradās aiz man pazīstamās zemes realitātes. Lai kaut mazliet pavisam mazliet saprastu, kā tas ir, padomājiet, kā laiks uzvedas sapņos. Sapnī «pirms» un «pēc» ir grūtāk aptverams. Jūs varat atrasties vienā sapņa daļā un zināt, kas notiks tālāk, pat ja vēl neesat to piedzīvojuši. Mans «laiks» tur aiz

horizonta arī ritēja līdzīgi tomēr uzreiz arī jāteic, ka tam, kas ar mani notika, nepiemita zemes sapņu neskaidrība un apjukums, ja nu vienīgi agrīnajā stadijā, kad vēl arvien biju zemzemē.

Cik ilgi pabiju te šoreiz? Vēlreiz jāteic, ka nav ne jausmas man nebija iespējas to izvērtēt. Bet zināju, ka, kopš atgriezos lejup zemākajā valstībā, diezgan krietnu sprīdi vajadzēja, līdz sapratu, ka man ir zināma teikšana, veidojot savu ceļojumu, ka es vairs neesmu šajā zemākajā realitātē iesprostots. Apzināti papūloties, es varēju atkal pacelties augstakajās plaknēs. Vienā brīdī, drūmajā valstībā esot, tiku vēlējies, lai atgrieztos Melodijas virpulis. Sākumā nopūlējos, lai atminētos notis, un tad manā apziņas lokā uzplauka burvīgā mūzika un gaismas bumba, kas rotēja un raidīja to. Arī šoreiz tā izlauza ceļu želejveida tumsā, un es sāku celties augšup.

Augstākajās pasaulēs es atklāju, ka zināt par kaut ko un spēt par to iedomāties ir gana, lai dotos tā virzienā. Domājot par Melodijas virpuli, es liku tam parādīties, un, ilgojoties pēc augstākajām plaknēm, es sevi aizvedu uz tām. Jo labāk iepazinu augšējo pasauli, jo vieglāk man bija tajā atgriezties. Tajā laika posmā, kamēr pabiju ārpus ķermeņa, daudzkārt, mēroju ceļu turpu šurpu starp Sliekas redzespunkta valstības dubļaino tumsu, Tuneļa zaļo košumu un Centra melno, bet svēto tumsu. Cik daudz tieši, nespēšu pateikt, jo, vēlreiz atkārtošu, laika koncepcija,

kā to pazīstam uz zemes, neatbilst tai realitātei. Bet ikreiz, sasniedzot Centru, ietiecos tajā dziļāk nekā pirms tam un uzzināju vairāk bezvārdu, vairāknekā-vārdu veidā, kā pasaulēs virs šīs realitātes tiek pavēstīts pilnīgi viss.

Tas nenozīmē, ka būtu redzējis, teiksim, visu visumu nedz sākotnējā, nedz turpmākajos ceļojumos no Sliekas redzespunkta valstības uz Centru. Jāteic, viena no patiesībām, kas man tika mācīta ikreiz, kad atgriezos Centrā, bija tas, cik neiespējami būtu saprast visu, kas eksistē vai tā fizisko/tveramo daļu vai tā (daudz, daudz lielāko) garīgo/neredzamo daļu, nemaz nerunājot par neskaitāmiem citiem visumiem, kas eksistējuši tagad un vienmēr.

Bet tam visam nebija nozīmes, jo es jau biju iemācījies vienu lietu vienīgo lietu, kam, izdarot kopsavilkumu, patiesi ir nozīme. Sākotnēji šo gudrības graudu saņēmu no savas burvīgās kompanjones uz tauriņa spārna, pirmoreiz ienākot Tuneli. Tam bija trīs daļas, un, vēlreiz mēģinot to izteikt vārdos (jo tas, protams, tika sniegts bez vārdiem), tas izklausītos apmēram šādi:

Tevi mīl un lolo.

Tev nav no kā bīties.

Tu neko nevari izdarīt aplam.

Ja man būtu šī vēsts jāietērpj vienā teikumā, tā izklausītos šādi:

Tevi mīl.

Un, ja es to destilētu vēl tālāk, līdz vienam vārdam, tā (protams) skanētu vienkārši:

Mīlestība.

Mīlestība bez šaubu ēnas ir visa pamatu pamats. Nevis kaut kāda abstrakta, grūti iedomājama mīlestība, bet ikdienas variants, ko pazīst ikviens mīlestība, ko izjūtam, uzlūkojot dzīvesbiedru un bērnus, vai pat dzīvniekus. Savā tīrākajā un spēcīgākajā veidolā šī mīlestība ir bez greizsirdības vai savtības pieskaņas, tā ir bez nosacījumiem. Tā ir realitāšu realitāte, ar prātu nesaprotami cildenā patiesību patiesība, kas dzīvo un elpo kā centrs visam, kas eksistē un jebkad eksistēs, un tas, kurš to nezina un neiemieso to savā rīcībā, nespēs pat tuvoties patiesai sapratnei par to, kas un kādi mēs esam.

Ne īpaši zinātnisks ieskats? Te nu gan ieteikšu apdomāties vēlreiz. Esmu atgriezies no šis vietas, un nekas mani nespētu pārliecināt, ka šī būtu ne vien vienīgā pati svarīgākā emocionālā patiesība visumā, bet arī pati svarīgākā zinātniskā patiesība.

Nu jau vairākus gadus esmu bieži runājis par sevis pieredzēto, kā arī ticies ar citiem, kas pēta vai ir piedzīvojuši pirmsnāves stāvokli (PNS). Zinu, ka šajās aprindās termins beznosacījumu mīlestība tiek apspriests itin bieži. Cik daudzi no mums patiesi spēj saprast, ko tas nozīmē?

Es, protams, zinu, kāpēc šis termins ir tik bieži skandēts. Tāpēc, ka daudzi, daudzi citi ir redzējuši

un pieredzējuši to pašu, ko piedzīvoju es. Bet, tāpat kā es, ari šie cilvēki, atgriežoties zemes valstībā, var izmantot tikai un vienīgi vārdus, lai aprakstītu piedzīvoto un atklāto, kas mīt tur, kur vārdi ir bezspēcīgi. Tas ir gluži kā censties uzrakstīt romānu, ja autora rlcibā ir tikai puse alfabēta.

Augstākais šķērslis, kas jāpārvar ikvienam, kas pieredzējis PNS, ir nevis tas, kādā veidā vēlreiz pielāgoties zemes dzīves ierobežojumiem, kas gan var izrādīties pamatīgs izaicinājums, bet gan tas, kā lai apraksta aizsaulē pieredzētās mīlestības patieso sajūtu.

Dziļi sevī mēs jau to pazīstam. Gluži tāpat kā Dorotija «Oza zemes brīnumburvī» aizvien mācēja atgriezties mājās, arī mums piemīt spēja atjaunot saikni ar šo idillisko valstību. Mēs vienkārši to piemirstam, jo mūsu fiziskās, prātā bāzētās eksistences laikā smadzenes pašas bloķē vai aizplīvuro plašāko kosmisko ainu, gluži tāpat kā saules gaisma ik rītu aizsedz skatam zvaigznes. Iedomājieties, cik aprobežots būtu mūsu priekšstats par visumu, ja mēs ne reizi neieraudzītu zvaigznēm nosētās debesis naktī.

Mēs spējam saredzēt tikai to, ko smadzeņu filtrs izlaiž sev cauri. Smadzenes īpaši to kreisā, lingvistiskā/loģiskā daļa, kas rada cilvēkā racionalitāti un sajūtu, ka viņš ir strikti definēts ego jeb «es», ir barjera, kas viņu šķir no paša augstākajām zināšanām un pieredzes.

Uzskatu, ka mūsu eksistences ietvaros šobrīd piedzīvojam izšķiroši svarīgu laiku. Mums jāatgūst lielāks daudzums šo plašo zināšanu, kamēr dzīvojam še, uz zemes, kamēr smadzenes (ieskaitot to kreiso, analītisko daļu) funkcionē visā pilnībā. Zinātne zinātne, kurai esmu veltījis tik lielu savas dzīves daļu, nav pretrunā ar manis pieredzēto tur, augšā.

Bet daudz cilvēku, daudz par daudz, uzskata, ka pretruna pastāv, jo daži zinātniskās sabiedrības locekļi, kas simpatizē materiālistiskajam pasaules uzskatam, apgalvojuši vēl un vēl, ka zinātne un garīgums kopā sadzīvot nespēj.

Viņi kļūdās. Popularizēt šo tik seno, bet vienkāršo faktu ir iemesls, kālab esmu uzrakstījis šo grāmatu, un visi pārējie mana vēstījuma aspekti slimības mistiskā izcelsme, tas, kā pamanījos būt pie pilnas apziņas citā dimensijā, nedēļu esot komā, kā es šādā vai tādā veidā atkopos tik lieliski ir pilnīgi sekundāri.

Beznosacījumu milestība un pieņemšana, ko piedzīvoju ceļojumā, ir vienīgais svarīgākais atklājums, ko esmu veicis un ko jebkad paveikšu, un, lai cik arī grūti, es zinu, man būs atšifrēt pārējās tajā gūtās mācības, dziļi sirdī zinu, ka dalīties šajā vienkāršajā vēstījumā tik vienkāršā, ka to bez piepūles pieņem vairākums bērnu, ir mans svarīgākais uzdevums.

'Trešdiena

Divas dienas pec kārtas «trešdiena» bija dakteru mlļvārdiņš to viņi lietoja, runājot par manām izredzēm. Piemēram: «Mēs ceram, ka lidz trešdienai stāvoklis uzlabosies.» Un nu trešdiena bija klāt, taču manā situācijā nebija ne mazākās pārmaiņu vēsmas.

«Kad varēšu satikt tēti?»

Kopš pirmdienas, kad ieslīgu komā, Bonds šo jautājumu visai dabisku desmitgadniekam, kura tētis atrodas slimnīcā, tika uzdevis regulāri. Holija puiku bija sekmīgi atvairījusi divas dienas, bet trešdienas rītā viņa nolēma būt atklāta.

Kad Holija pirmdienas vakarā bija Bondam pavēstījusi, ka neesmu pārradies no slimnīcas, jo esmu «apslimis», viņš iztēlē uzbūra šim vārdam atbilstošu ainu, kāda nu tā izveidojusies desmit mūža gadu laikā: klepus, sāpošs kakls, varbūt pat galvassāpes. Viņa apziņa par to, cik sāpīgas patiesībā var būt galvassāpes, krietni paplašinājās, redzot mani pirmdienas rītā. Taču, kad Holija viņu beidzot atveda uz slimnīcu trešdienas pēcpusdienā, viņš bija cerējis ieraudzīt ko pavisam citādāku nekā skatu manā slimnīcas gultā.

Bonds lūkojās uz ķermeni, kas tobrīd vairs tikai iztālēm atgādināja viņam pazīstamo tēvu. Cilvēkam guļot, mēs viņā atpazīstam cilvēku. Ir klātbūtnes sajūta. Bet vairākums ārstu jums pastāstīs, ka komas gadījumā ir pavisam citādāk (pat ja viņi nespēs paskaidrot, kālab tā). Ķermenis ir klāt, bet ir tāda savāda, gandrīz fiziska sajūta, ka personas nav klāt. Ka tās esence dīvainā kārtā ir kādā citā vietā.

Ebens IV un Bonds vienmēr bijuši viens otram tuvi, jau kopš tā brīža, kad Ebens ieskrēja dzemdību nodaļas palātā un Bonda pirmajās dzīvības minūtēs cieši jauno brālīti apskāva. Ebens Bondu satika slimnīcā manas komas trešajā dienā un darīja, ko varēja, lai mazajam brālim palīdzētu paskatīties uz situāciju pozitīvāk. Un, būdams pats teju ticis laukā no zēna gadiem, viņš izgudroja scenāriju, kas, viņaprāt, Bondu ieinteresētu: kauju.

«Uzzīmēsim, kas notiek, lai tētis to varētu apskatīt, kad izveseļosies,» viņš teica Bondam.

Tālab uz galda slimnīcas ēdamtelpā viņi izplaja lielu oranža papīra lapu un zīmēja, kas tad īsti notiek manā komatozajā ķermenī. Viņi zīmēja manus baltos asinsķermenīšus: tērpti apmetņos un zobeniem rokās, tie aizstāvēja smadzenes no iebrucējiem. Viņi uzzīmēja arī iebrucējas, E. coli baktērijas, kuru formastērpi bija nedaudz citādāki, un rokās bija zobeni. Notika tuvcīņa; upuri bija abām pusēm, un to ķermeņi gulēja visapkārt.

Savā ziņā tā bija diezgan akurāta reprezentācija. Vienīgais, kas nebija īsti precīzi, ņemot vērā to, ka šāds atainojums, protams, ļoti vienkāršoja mana ķermeņa norises, bija cīņas iznākums. Ebena un Bonda atveidojumā kauja bija sīva, tajā cieta abas puses, un prognozes bija neskaidras kaut gan, protams, baltās šūniņas beigu beigās uzvarētu. Bet, sēdēdams Bondam līdzās pie krāsainiem flomāsteriem klātā galdiņa un cenzdamies piedalīties viņa naivajā notikumu versijā, Ebens zināja, ka patiesībā kauja vairs nebija nedz tik sīva, nedz neskaidra.

Un viņš zināja, kura puse gūst virsroku.

Ī paša PNS pieredze

Cilvēciskas būtnes patieso vērtību nosaka pirmām kārtām tas, cik daudz un kādā nozīmē viņš atbrīvojies pats no sevis.

Alberts Ein'šteins (1879 1955)

Kad pirmoreiz pabiju Sliekas redzespunkta valstībā, man nebija reāla apziņas centra. Nezināju, kas un kur esmu, pat to, vai es vispār esmu. Vienkārši biju… tur, apziņas punkta zupai līdzīgā tumšā, dubļainā nekurienē bez sākuma un, šķietami, bez beigām.

Taču tagad es zināju. Es sapratu, ka esmu Dievišķā daļa un ka nekas, absolūti nekas, to nespētu dzēst. Aizdomas (nepamatotās), ka mēs kaut kādā veidā varam būt šķirti no Dieva, ir ikviena nemiera un raižu pamatā, un zāles pret šo kaiti, ko es saņēmu pa daļai Tunelī un pilnā apmērā, Centrā esot, ir zināšanas, ka nekas un nekad nespēj mūs atdalīt no Dieva. Šīs zināšanas, un tā ir un paliek viena no visspēcīgākajām lietām, ko jebkad esmu apguvis, laupīja Sliekas redzespunkta valstībai tās šausmas un ļāva

man saskatīt tās patieso būtību: tā ir ne īpaši tīkama, bet neapšaubāmi vajadzīga kosmosa sastāvdaļa.

Daudzi cilvēki ir ceļojuši pa valstībām, ko apciemoju es, bet dīvainā kārtā vairākums, atrodoties ārpuszemes dimensijās, atceras savu zemes identitāti. Viņi zina, ka ir, piemēram, Džons Smits vai Džordžs Džonsons, vai Sāra Brauna. Viņi nezaudēja saikni ar faktu, ka ir dzīvojuši uz zemes. Viņi apzinājās, ka dzīvi esošie radinieki vēl aizvien ir tur, gaidot un cerot, ka viņi atgriezīsies. Bieži vien viņi satika draugus un radus, kas bija nomiruši pirms viņiem, un arī tādos gadījumos viņi šīs personas tūdaļ atpazina. Daudzi, kas pieredzējuši PNS, liecina, ka ir pārskatījuši savu dzīvi, un šī procesa laikā viņi aplūkojuši dažādus cilvēkus un viņu labo un slikto rīcību dzīves laikā.

Neko no tā visa es nepiedzīvoju, un tas kopumā veido manas PNS unikalitāti. Visā tās laikā biju pilnīgi brīvs no ķermeniskās identitātes, tā ka klasiskā PNS sastāvdaļa, kuras laikā būtu atcerējies, kas es biju uz zemes, pilnīgi iztrūka.

Teikt, ka tajā lietu rituma brīdī man vēl arvien nebija ne jausmas, kas vai kur es biju, šķiet diezgan mulsinoši, to es apzinos. Galu galā kā gan es būtu varējis apgūt visas šīs apbrīnojami sarežģītās un brīnišķās lietas, kā gan es būtu varējis redzēt meiteni sev līdzās, kā arī plaukstošos kokus un ūdenskritumus, un ciematniekus, un vēl arvien nezināt, ka

tas biju es, Ebens Aleksandrs, kas to visu piedzīvo? Kā gan es varēju aptvert visu, ko aptvēru, un neapzināties, ka uz zemes es biju ārsts, vīrs un tēvs? Cilvēks, kurš pirmo reizi ieraudzījis kokus, upes un mākoņus nevis Tunelī, bet gan kāds, kurš tos bija vērojis atliku likām bērnībā, uzaugot konkrētā vietā uz zemes, Vinstonā-Salemā, Ziemļkarolīnā.

Mans labākais atbildes variants ir tāds, ka atrados līdzīgā stāvoklī kā cilvēks ar daļēju, bet labvēlīgu amnēziju. Tas ir, cilvēks, kas ir aizmirsis dažus galvenos sevis aspektus, bet kuram šī aizmiršana nāk par labu, pat ja tas notiek īslaicīgi.

Kādus labumus es guvu, pateicoties faktam, ka neatminējos savu zemes patību? Tas ļāva man ietiekties dziļi aizsaules valstībās, neraizējoties par to, ko atstāju aiz sevis, no kā aizeju. Visā šajās dimensijās pavadītajā laikā es biju dvēsele, kam nebija ko zaudēt. Nebija vietu, kas man pietrūktu, nebija cilvēku, ko apraudāt. Biju nācis no nekurienes, un man nebija vēstures, tālab pilnībā pieņēmu esošos apstākļus pat sākotnējās Sliekas redzespunkta valstības dūņas un haosu mierpilni.

Un tāpēc, ka tik pilnīgi biju aizmirsis savu mirstīgo identitāti, man tika sniegta pilnīga pieeja tai īstajai kosmiskajai būtnei, kas es patiesībā esmu (un kas esam mēs visi). Vēlreiz jāteic, ka dažā ziņā mana pieredze līdzinājās sapnim, kurā tu atceries par sevi šo un to, vienlaikus ko citu pilnībā aizmirstot.

Tomēr vēlreiz jāatzlst, ka šī analoģija ir tikai daļēji precīza, jo, kā turpinu uzsvērt, Tunelis un Centrs ne tuvu nelīdzinājās sapņa vīzijām tie bija ultra-reāli, tik tālu no iluzoriem, cik vien iespējams. Ja lietoju vārdus «paņemts projām», var iedomāties, ka manu zemes atmiņu neesamība Sliekas redzespunkta valstībā, Tunelī un Centrā bija savā ziņā ar nolūku radīta. Tagad man ir aizdomas, ka tā arī bija. Riskējot visu pārāk vienkāršot, man bija ļauts nomirt vairāk un ceļot dziļāk nekā gandrīz visiem, kas pieredzējuši PNS.

Lai cik iedomīgi tas arī izklausītos, tas nav mans nolūks. Bagātīgā literatūra, kas pieejama PNS sakarā, bijusi īpaši svarīga, man izprotot pašam savu komas laika ceļojumu. Nevaru apgalvot, ka droši zinu, kālab man bija tieši tāda pieredze, kāda tā bija, bet zinu, apkopojot PNS veltītajā literatūrā lasīto, ka ieskats augstākajās pasaulēs noris pakapeniski, un šajā nolūkā indivīdam jāatbrīvojas no piesaistes tam vai citam līmenim, kurā viņš atrodas, lai varētu doties tālāk vai dziļāk.

Man tā nebija problēma, jo visas savas pieredzes laikā man nebija nekādu zemes dzīves atmiņu, un vienīgās sāpes un sirdēstus izjutu tajā brīdī, kad man bija jāatgriežas uz zemes, kur biju ceļu sācis.

‘Talants aizmirst

Mums jātic brīvajai gribai.

Mums nav izvēles.

ĪZAKS B. ZlNGERS (1902 -1991)

airākums zinātnieku šodien uzskata, ka cilvēka apziņu veido digitāla informācija tas ir, dati, kas pēc savas būtības līdzīgi tiem, ko izmanto datori. Lai arī zināma šo datu daļa skaista saulrieta vērojums, burvīgas simfonijas atskaņojums, kas dzirdēts pirmoreiz, pat iemīlēšanās var šķist nozīmīgāka vai īpašāka nekā pārējās informācijas druskas, ko rada un uzglabā mušu smadzenes, patiesībā tā ir tikai ilūzija. Visas daļiņas nudien ir kvalitatīvi līdzvērtīgas. Smadzenes veido ārējo realitāti, ņemot informāciju, kas ienākusi ar maņu palīdzību, un transformē to bagātīgā digitālā gobelēnā. Bet viss, ko uztveram, ir tikai modelis, nevis realitāte. Ilūzija.

Tas, protams, bija viedoklis, pie kā turējos arī es. Atceros studiju laikos bieži dzirdētos argumentus, ka apziņa ir nekas vairāk par ļoti kompleksu datorprogrammu. Šis uzskats vēstīja, ka apmēram desmit biljoni neironu, kas aizvien raida signālus

mūsu smadzenēs, spēj radīt mūžu garu apziņu un atmiņas.

Lai saprastu, kā smadzenes patiesībā spētu nobloķēt mūsu piekļuvi augstākajām dimensijām, mums jāakceptē vismaz hipotētiski un uz bridi -, ka smadzenes pašas apziņu nerada. Ka tās, gluži otrādi, ir reducējošais vārsts un filtrs, kas plašāko, ne-fizisko apziņu, kas atrodas mūsu rīcībā ne-fiziskajās plaknēs, pārnes lejup, ierobežojot tās kapacitāti tik ilgi, kamēr baudām mirstīgo dzīvi. No zemes perspektīvas raugoties, tam ir kāds ļoti spēcīgs pluss. Mūsu smadzenes smagi strādā ik nomoda brīdi, izfiltrējot sensorās informācijas gūzmu, ko sniedz fiziskā apkaime, izraugoties to materiālu, kas ir patiesi nepieciešams, lai mēs izdzīvotu, tālab, aizmirstot savas ārpus-zemes identitātes, mēs vienlaikus labāk spējam būt «te un tagad». Gluži tāpat kā visvienkāršākajā dzīvē ir pārāk daudz informācijas, lai to visu uztvertu vienā reizē un piedevām kaut ko arī paveiktu, pārāk apzināties pasaules aiz tās, kas ir «te un tagad», mūsu progresu palēninātu vēl vairak. Ja mēs, šeit esot, zinātu pārāk daudz par garīgajām pasaulēm, vadīt dzīvi uz zemes būtu vēl lielāks izaicinājums, nekā tas jau ir. (Tas nenozīmē, ka mums nebutu jāapzinās pasaules, kas ir aiz šis, vēlos teikt vienīgi to, ka, ja pārāk iedziļināmies to varenībā un bezgalībā, tās var kavēt mūsu darbību, kamēr vēl esam uz zemes.) No mērķorientētas

perspektīvas (un esmu nonācis pie secinājuma, ka visumā viss ir orientēts uz mērķi) raugoties, ar brīvās gribas palīdzību pieņemt pareizos lēmumus un tādējādi paraudzīties sejā ļaunumam un netaisnībai zemes virsū būtu daudz maznozīmīgāk, ja mēs, šeit esot, paturētu prātā, cik skaits un pilnīgs ir tas, kas mūs gaida.

Kāpēc esmu par to tik pārliecināts? Divu iemeslu pēc. Pirmkārt, man to parādīja (būtnes, kas mani mācīja, kad biju Tunelī un Centrā), un, otrkārt, es to piedzīvoju pats. Būdams aiz sava ķermeņa robežām, es uztvēru zināšanas par dabu un visuma struktūru, kas sniedzās krietni pāri maniem spēkiem tās aptvert. Tomēr es tās kaut kādā veidā saņēmu, daļēji kaut tādēļ, ka, manām ikdienas domām promesot, bija tam atbrīvojusies telpa. Tagad, esot atpakaļ uz zemes un atceroties savu ķermenisko identitāti, ārpus-zemes zināšanas atkal ir aiz plīvura. Un tomēr tās arvien ir tepat. Spēju tās just ik mirkli. Paies gadi, līdz tās iesakņosies zemes realitātē. Proti, man vajadzēs gadus, lai saprastu, izmantojot mirstīgās, materiālās smadzenes, to, ko tik momentāni un viegli aptvēru no smadzenēm brīvajās aizsaules valstībās. Tomēr esmu drošs, ka, smagi strādājot, zināšanas turpinās šķetināties.

Teikt, ka starp mūsdienu zinātnisko visuma izpratni un patiesību, ko es pieredzēju, valda plaisa, situāciju pamatīgi noniecinātu. Joprojām mīlu fiziku un kosmoloģiju, joprojām mīlu pētīt mūsu milzīgo un brīnumaino visumu. Vienīgi tagad man ir krietni paplašināta izpratne, ko tas «milzīgs» un «brīnumains» īsti nozīmē. Visuma fiziskā daļa ir puteklis salīdzinot ar tā neredzamo, garīgo daļu. Agrāk uzskatīju, ka garīgs nebūs tas vārds, ko es jebkad izmantotu zinātniskā diskusijā. Tagad esmu pārliecināts, ka tas ir vārds, ko nevaram atļauties ignorēt.

Centrā esot, mana izpratne par to, ko dēvējam par «tumšo enerģiju» vai «tumšo matēriju», šķita skaidri saprotama, un tāpat ari daudz sarežģītāki visuma sastāvdaļu komponenti, par ko cilvēce nerunās vēl ilgi.

Tomēr tas nenozīmē, ka varu jums tos paskaidrot. Tas tāpēc, ka paradoksāli es vēl arvien cenšos tos saprast pats. Iespējams, vislabākais veids, kā šīs pieredzes daļu izklāstīt, ir teikt, ka man bija iespēja «nogaršot» vēl kādu, plašāku zināšanu veidu, kam piekļūt, manuprāt, nākotnē būs spējīgi arvien vairāk cilvēku.

Tikmēr mēģināt dalīties šajās zināšanās patlaban ir gluži vai kā but šimpanzei, uz dienu kļūt par cilvēku, lai izjustu visus cilvēka eksistences brīnumus, un tad atgriezties pie saviem draugiem šimpanzēm un mēģināt viņiem pastāstīt, kā tad tas ir zināt vairākas romāņu grupas valodas, prast rēķināt un apzināties bezgala plašā visuma mērogu.

Tur, augšā, man rastos jautājums, un tajā pat laikā rastos atbilde, izaugot tam līdzās gluži kā puķe. Tas ir gluži vai tāpat, ka visumā nav fiziskas daļiņas, kas būtu šķirta no citas, tāpat arī tur nebija tādas lietas kā jautājuma bez atbildes, kas nāca tam līdzi. Šīs atbildes nebija arī vienkārši «jā» vai «nē». Tās bija plašas konceptuālas būves, pārsteidzošas dzīvu domu struktūras, tik smalki veidotas kā veselas pilsētas. Tik milzīgas idejas, ka man būtu bijuši nepieciešami vairāki mūži, lai tās apjēgtu, ja būtu to mēģinājis darīt ar zemes prāta palīdzību. Bet to es nedarīju. Zemes domāšanas veidu es biju pametis kā tauriņš, kurš izšķīlies no kūniņas.

Redzēju zemi kā gaišzilu punktu neizmērojamajā fiziskās telpas melnumā. Redzēju, ka zeme ir vieta, kur sajaucas labais ar ļauno un ka tas veido vienu no tās unikālajām iezīmēm. Pat uz zemes ir daudz vairāk labā nekā ļaunā, bet zeme ir arī tā vieta, kur ļaunajam ir ļauts gūt tādu ietekmi, kāda augstākajos eksistences līmeņos būtu pilnīgi neiespējama. To, ka pa reizei ļaunums varēja gūt virsroku, Radītājs zināja un atļāva; tās bija nepieciešamas sekas, kas radušās, pasniedzot cilvēcei brīvās gribas dāvanu.

Mazas ļaunuma daļiņas bija izmētātas pa visu visumu, bet tās, kopā saskaitītas, bija kā smilšu graudiņš milzīgā pludmalē salīdzinājumā ar to labumu, pārpilnību, cerību un beznosacījumu mīlestību, kurā visums burtiski peldēja. Pats alternatīvās dimensijas audums ir mīlestība un pieņemšana, un viss, kam šo īpašību trūkst, momentā un acīmredzami rādās tajā neiederīgs.

Taču brīvajai gribai ir sava cena: sajūta, ka esi no šis mīlestības un pieņemšanas šķirts. Mēs esam brīvi; bet mēs esam brīvas būtnes, ko ieskauj vide, kas sazvērnieciski musina mūs justies tā, it kā mēs nebūtu brīvi. Brīvā griba ir īpaši nozīmīga, lai mēs funkcionētu zemes realitātē: šāda veida eksistencei, kā mēs visi vienu dienu atklāsim, ir daudz nozīmīgāka loma tā ļauj mums celties augšup bezlaika alternatīvajā dimensijā. Mūsu dzīve te, lejā, var šķist nenozīmīga, jo tā ir sīciņa salīdzinājuma ar citām dzīvēm un citām pasaulēm, kas savukārt pašas apdzīvo redzamos un neredzamos visumus. Bet tā ir arī ļoti svarīga, jo mūsu uzdevums šeit ir augt pretim Dievišķajam, un šo izaugsmi cieši vēro augšējo pasauļu būtnes dvēseles un gaismu lejošas lodes (tās būtnes, ko sākotnēji redzēju augstu virs sevis Tuneli un no kā, man šķiet, radies mūsu kultūras priekšstats par eņģeļiem).

Mēs garīgās būtnes, kas patlaban apdzīvo savas evolucionāri attīstītās mirstīgās smadzenes un ķermeņus, zemes un zemes diktēto nepieciešamību produkts izdarām patiesās izvēles. Patiesa doma nerodas smadzenēs. Bet mēs daļēji savu pelēko šūniņu vadība esam mācīti uzskatīt, ka tieši smadzenes nosaka, ko domājām un kas esam. Rezultātā

esam zaudējuši spēju saprast, ka ik bridi esam kas daudz plašāks par fiziskajām smadzenēm un ķermeņiem, kuri mums kalpo vai kam vajadzētu to darīt.

Patiesa doma ir pirms-fiziska. Par visām reālas sekas izraisošajām izvēlēm, ko veicam šajā pasaulē, atbild ta domašana, kas ir aiz domāšanas. Domāšana, kas nav atkarīga no lineāras spriestspējas, bet kas kustas zibensātrumā, veidojot saiknes dažādos līmeņos, savienojot tos. Šis brīvās, iekšējās inteliģences priekšā mūsu parastā domāšana ir bezcerīgi lēna un neveikla. Tieši šī domāšana notver futbola bumbu pirms vārtiem, nāk klajā ar dziļu zinātnisku ieskatu vai uzraksta caur patiesu iedvesmu tapušu dziesmu. Subliminālā domāšana, kas arvien ir klāt, kad mums to patiesi vajag, bet kam bieži vien esam zaudējuši spēju piekļūt un noticēt. Lieki piebilst, ka tieši šī domāšana nāca talkā tovakar, kad Čaka izpletnis piepeši atvērās zem manis.

Piedzīvot domāšanu ārpus smadzeņu robežām nozīmē ieiet momentānās savienojamības pasaulē, kas parasto domāšanu (t.i., tos aspektus, ko ierobežo fiziskās smadzenes un gaismas ātrums) padara par bezcerīgi miegainu un smagnēju nodarbi. Mūsu patiesākā, dziļākā patība ir pilnīgi brīva. To neizkropļo un nekompromitē pagātnes darbības, tai nerūp identitāte vai statuss. Tā saprot, ka no zemes pasau-

Ies nav jābaidās un ka tādējādi tai nav jāuzkonstruē sevi caur slavu vai bagātību, vai uzvarām.

Tā ir patiesā garīgā patība, ko kādu dienu lemts atgūt katram no mums. Bet līdz tam brīdim, manuprāt, mums darāms viss, kas mūsu spēkos, lai sazinātos ar šo brīnišķīgo sevis aspektu, lai to kultivētu un parādītu pasaulei. Tā ir būtne, kas dzīvo ikvienā no mums un kas patiesībā arī ir tā būtne, kam Dievs mums vēlējis būt.

Kādā veidā mēs varam pietuvoties savai īstajai garīgajai patībai? Izrādot mīlestību un iejūtību. Kāpēc? Jo mīlestība un iejūtība ir kas daudz vairāk par abstrakcijām, par ko daudzi tās uzskata. Tās ir reālas. Tās ir konkrētas. Un tās auž garīgo dimensiju.

Lai šajā dimensijā atgrieztos, mums vēlreiz jākļūst tādiem, kāda ir tā pati, pat ja mēs esam iestiguši šajā un cīkstāmies cauri tās brikšņiem.

Viena no lielākajām cilvēka kļūdām, domājot par Dievu, ir iztēloties Viņu bezpersonisku. Jā, Dievs ir aiz cipariem, visuma perfekcijas, ko zinātne mēra un nopūlas izprast. Bet vēlreiz, paradoksāli Otu ir arī «cilvēcisks», pat cilvēciskāks nekā mēs ar tevi. Om saprot mūsu cilvēcisko situāciju un jūt tai līdzi dziļāk un personiskāk, nekā mēs spējam iedomāties, jo Om zina, ko mēs esam aizmirsuši, un saprot, cik briesmīga nasta ir dzīvot ar amnēziju par Dievišķo, pat ja tas ir tikai uz mirkli.

A ка

I īolija pirmoreiz sastapa mūsu draudzeni Silviju astoņdesmitajos, kad viņas abas strādāja par skolotājām Ravenskrofta skolā RolI, Ziemeļkarolīnā. Tur esot, Holija cieši sadraudzējās arī ar Sjūzenu Reindžesu. Sjūzena ir ļoti intuitīva fakts, kas nekad nestājās ceļā manām jutām pret viņu. Manā uztverē viņa bija ļoti īpaša persona, lai arī tas, ko viņa darīja, maigi izsakoties, bija ārpus mana taisnā un šaurā neiroķirurga skatpunkta. Viņa nodarbojās arī ar čenelingu un bija uzrakstījusi grāmatu Trešā acs vaļā, kas Holijai visai gāja pie sirds. Viena no Sjūzenas dziednieciskajām aktivitātēm bija palīdzība komas pacientiem atgūties, kontaktējoties ar viņiem garu pasaulē. Ceturtdienā, manā ceturtajā komas dienā, Silvijai radās ideja, ka Sjūzena varētu mēģināt ar mani sazināties.

Silvija sazvanīja draudzeni viņas mājās Čapelhilā un pastāstīja, kas noticis. Vai viņa varētu man «pieslēgties»? Sjūzena piekrita un iztaujāja par manas slimības smalkumiem. Silvija sniedza pamatfaktus: esmu bijis komā četras dienas un atrodos kritiskā stāvoklī.

«Tas viss, kas man jāzina,» atbildēja Sjūzena. Mēģināšu ar viņu šodien sazināties.

Saskaņā ar Sjūzenas uzskatu, komas pacients atradās starp pasaulēm. Ne īsti te (zemes valstībā), ne īsti tur (garīgajā valstībā), tālab ap šiem pacientiem ir tāda īpaša, mistiska gaisotne. Tas, kā jau esmu minējis, bija fenomens, ko pats biju daudzkārt novērojis, kaut, protams, nekad netiku to uzskatījis par ko pārdabisku, kā to uztvēra Sjūzena.

Kā liecināja Sjūzenas pieredze, komas pacienti bija īpaši atvērti telepātiskai komunikācijai. Viņa bija droša, ka, nonākot meditatīvā stāvoklī, viņa drīz vien nodibinās kontaktu arī ar mani.

«Sazināties ar komas pacientu,» viņa man vēlāk pastāstīja, ir gluži kā iemest virvi dziļi akā. Cik dziļi virve kritīs, atkarīgs no komatozā stāvokļa dziļuma. Jo dziļāk tā krita, jo vairāk es izbijos, ka tu biji pārāk tālu projām, ka nespēšu tevi aizsniegt, jo tu negrasījies nākt atpakaļ.»

Pēc pilnām piecām minūtēm, dodoties lejup pa telepātisko «virvi», viņa sajutusi nelielas pārmaiņas, gluži vai kā makšķerauklu ūdens dzīlēs kāds mazliet, bet izteikti vilktu.

«Biju droša, ka tas esi tu,» viņa man vēlāk stāstīja. «To pateicu arī Holijai. Teicu viņai, ka tavs laiks vēl nav pienācis un ka tavs ķermenis zinās, kas darāms. Ieteicu Holijai šīs divas domas paturēt prātā un atkārtot tās tev, pie gultas stāvot.»

«N no 1»

t)ija ceturtdiena, kad ārsti noteica, ka mana konkrētā E. coli baktērija neatbilst ultrarezistentajam paveidam, kas neizskaidrojami bija uzradies Izraēlā tajā pašā laikā, kad tur viesojos ari es. Bet fakts, ka tās nesakrita, manu gadījumu padarīja vēl mulsinošāku. Tās nudien bija labas ziņas, ka nepārnēsāju baktēriju, kam piemīt potenciāls izdzēst trešo dalu valsts, taču, runājot par manu individuālo atlabšanu, tas tikai apstiprināja ārstu aizdomas: mans gadījums ir bez precedenta.

Un tas strauja tempā partapa no izmisīga par bezcerīgu. Ārstiem vienkārši nebija atbildes uz jautājumiem, kādā veidā es būtu varējis slimību noķert vai kā mani izdabūt no komas stāvokļa. Viņi bija droši tikai par vienu: viņi nezināja nevienu gadījumu, kad kāds būtu pilnībā atveseļojies no bakteriālas dabas meningīta pēc tam, kad bija pavadījis komatozā stāvoklī vairāk nekā pāris dienu. Mēs bijām ceturtajā dienā.

Stress ietekmēja ikvienu. Otrdien Filisa un Betsija bija izlēmušas, ka jebkādas runas par manu iespējamo nāvi manā klātbūtnē ir aizliegtas, pieņemot, ka kāda manis daļa sacīto uztvertu. Agri ceturtdienas rītā Džina kādai Intensīvās terapijas nodaļas māsi

ņai apvaicājās par manām cerībām izdzīvot. Betsija, atrazdamās otrpus manai gultai, viņu izdzirdēja un noteica: «Lūdzu, šajā istabā šo sarunu nerisiniet.»

Mēs ar Džīnu arvien esam bijuši īpaši tuvi. Nebijām ģimenes daļa tādā nozīmē, kā mūsu «pašmāju» māsa ar brāli, bet fakts, ka mamma ar tēti mūs «izraudzījās», kā viņi mēdza teikt, neizbēgami veidoja mūsu starpā īpašu saikni. Viņa arvien mani ir uzpasējusi, un pašas bezspēcība konkrētaja situācija bija novedusi Džīnu tuvu lūzuma punktam.

Viņas acīs sariesās asaras. «Man uz brīdi jāaizbrauc mājās,» māsa teica.

Vienojušies, ka līdzās ir gana cilvēku, lai kāds aizvien turpinātu atrasties pie manas gultas, visi nosprieda, ka māsiņas droši vien atviegloti uzelpotu, ja telpā būtu par vienu cilvēku mazāk.

Džīna devās atpakaļ uz mūsu mājām, sakravāja somas un pēcpusdienā devās uz Delavēru. Viņas aizbraukšana bija pirmā ārējā izpausme emocijām, ko bija sākusi just visa ģimene: bezspēcībai. Reti kura pieredze spēj radīt lielāku frustrāciju kā vērot mīļoto cilvēku komatozā stāvoklī. Tu vēlies palīdzēt, bet nespēj. Vēlies, lai cilvēks atvērtu acis, bet viņš to nedara. Komatozo pacientu ģimenes nereti iet pat tiktāl, ka atver pacienta acis savām rokām. Tas ir veids, kā likt manīt savu gribu kā pavēlēt pacientam mosties. Protams, tam nav rezultātu, un tas morāli var graut vēl vairāk. Pacienti dziļā komas

stāvoklī zaudē acu un to zīlīšu koordinācijas spēju. Atverot dziļā komā esoša pacienta acis, visdrīzāk tu pamanīsi vienu aci raugāmies vienā, otru pretējā virzienā. Skats ir baiss, un Holijas sāpes tajā nedēļā auga augumā, kad viņa, atpletusi manus plakstiņus, ieraudzīja to, kas pēc savas būtības bija līķa pārvelbtie acu āboli.

Džina bija projām, un viss ira pa vīlēm. Filisa sāka uzvesties tā, kā to neskaitāmas reizes biju redzējis darām pacienta ģimenes locekļus pats savas prakses laikā. Viņa sāka izgāzt neapmierinātību uz dakteriem.

«Kāpēc viņi nesniedz mums vairāk informācijas?» viņa dusmās vaicāja Betsijai. «Zvēru ja Ebens būtu klāt, viņš mums pastāstītu, kas un ka.»

Realitātē ārsti darīja visu, ko vien manā labā spēja veikt. Filisa to, protams, zināja. Bet sāpes un situācijas radītā frustrācija vienkārši bija manus mīļos nogurdinājusi.

Otrdienā Holija bija sazvanījusies ar dr. Džeju Leflēru, manu agrāko partneri, ar kuru kopā bijām izstrādājuši stereotaktiskās radioķirurģijas programmu Brighama un sieviešu slimnīcā Bostonā. Džejs bija Radiācijas onkoloģijas nodaļas priekšsēdētājs Masačūsetsas vispārējā slimnīcā, un Holijai šķita, ka viņš itin labi varētu atbildēt viņas jautājumiem.

Klausoties, kā Holija izklāsta manu situāciju, Džejs pieņēma, ka viņa mana gadījuma detaļas ir

pārpratusi. Tas, ko viņa aprakstīja, bija, viņaprāt, neiespējami. Bet, kad Holijai bija izdevies viņu beidzot pārliecināt, ka es patiesi esmu komā, ko izraisījis reta Ј. coli paveida radītais bakteriālas dabas meningīts, kura pirmsākumus izskaidrot nespēja neviens, viņš sāka apzvanīt infekciozo slimību speciālistus visā valstī. Neviens no viņa uzrunātajiem ārstiem nebija dzirdējis par tādu gadījumu, kā manējais. Izskatot medicīnisko literatūru līdz 1991. gadam, viņš nespēja atrast nevienu E. coli meningīta gadījumu pieaugušajam, kam nesenā pagātnē nebūtu tikusi veikta neiroķirurģiska operācija.

Pēc šīs ceturtdienas Džejs zvanīja vismaz reizi dienā, uzklausot Filisas vai Holijas jaunumus, kā ari sniedzot informāciju, ko guvis savas izmeklēšanas procesā. Arī Stīvs Teters, vēl kāds labs draugs un neiroķirurgs, ik dienas zvanīja, sniedzot padomu un mierinot. Bet dienu pēc dienas vienīgais atklājums manas situācijas sakarā bija tas, ka tā bija pirmā medicīnas vēsturē. Spontāns E. coli bakteriālas dabas meningīts pieaugušajiem ir rets. Ar to gada laikā sasirgst mazāk nekā viens cilvēks no 10 miljoniem visā pasaulē. Un, tāpat kā gram-negatīvais bakteriālas dabas meningīts, tas ir ļoti agresīvs. Tik agresīvs, ka no visiem, kam tas uzbrūk, vairāk nekā 90% no tiem, kuri cieš no strauja neiroloģiska sabrukuma, kā tas bija manā gadījuma, mirst. Un tie bija dati, kas attiecas uz bridi, kad nokļuvu neatliekamās palīdzības

nodaļā. Šie drūmie 90% zagās tuvāk simtam, nedēļai ritot un manam ķermenim arvien nereaģējot uz antibiotikām. Tiem dažiem, kas izdzīvoja pēc tik smaga gadījuma kā manējais, parasti bija nepieciešama nemitīga aprūpe visu atlikušo mūžu. Oficiāli mans statuss bija «N no 1»; šis termins attiecas uz medicīniskiem pētījumiem, kuros viens pacients apzīmē visu izpētes grupu. Vienkārši nebija neviena cita, ar ko manu situāciju salīdzināt.

Kopš trešdienas Holija veda Bondu uz slimnīcu katru pēcpusdienu pēc skolas. Bet piektdien viņa bija sākusi prātot, vai šīs vizītes nedara vairāk ļauna nekā laba. Nedēļas sākumā es ik pa laikam kustējos. Ķermenis kā traks mētājās pa gultu. Māsiņa tādos gadījumos pamasēja man galvu un paaugstināja nomierinošo līdzekļu devu, līdz beidzot es atkal aprimu. Manam desmitgadīgajam dēlam taja nolūkoties bija sāpīgi un izraisīja apjukumu. Bija gana ļauni, ka viņš uzlūkoja ķermeni, kas vairs nemaz neatgādināja tēvu, bet piedevām vērot, kā šis ķermenis veic mehāniskas kustības, kas nelīdzinājās manējām, bija īpašs izaicinājums. Dienu no dienas es arvien vairāk pārtapu no cilvēka, ko viņš mīlēja, par neatpazīstamu ķermeni gultā nežēlīgu un ļaunu viņam reiz pazīstamā tēva dvīni.

Līdz nedēļas beigām šie retie motoriskās aktivitātes uzplūdi bija beigušies. Nomierinošus līdzekļus man vairs nevajadzēja, jo kustība pat mirusī, automātiskā, ko rada visprimitīvāko refleksu riņķi zemākajās un muguras smadzenēs bija sarukusi turpat vai līdz nullei.

Zvanīja ari citi ģimenes locekļi un draugi, vaicājot, vai viņiem ierasties slimnīcā. Līdz ceturtdienai bija izlemts, ka tomēr ne. Manā intensīvās aprūpes palātā jau tāpat bija par daudz kņadas. Māsiņas klaji norādīja, ka smadzenēm nepieciešama atpūta jo klusāks, jo labāk.

Tālruņa sarunās bija novērojama toņa maiņa. Arī tie paklusām pārtapa no cerīgiem uz bezcerīgiem. Reizēm Holija, raugoties apkārt, jutās tā, it kā būtu jau mani zaudējusi.

Ceturtdienas pēcpusdienā pie Maikla Salavana durvīm atskanēja klauvējiens. Tā bija viņa sekretāre no Sv. Jāņa Episkopālās baznīcas.

«Zvana no slimnīcas,» viņa teica. «Viena no māsiņām, kas kopj Ebenu, grib ar jums runāt. Viņa saka, ka tas ir steidzami.»

Maikls pacēla klausuli.

«Maikl,» māsiņa teica, «nāciet tūliņ. Ebens mirst.»

Mācītāja amatā esot, Maikls šādā situācijā bija nonācis arī agrāk. Mācītāji redz nāvi un grautiņu, ko ta atstāj aiz sevis, gandrīz tikpat bieži kā ārsti. Tomēr Maiklu šokēja patiesi izdzirdēt vārdu «mirst», kad tas attiecināts uz mani. Viņš sazinājās ar savu sievu Peidžu un aicināja viņu lūgt: gan par mani, gan spēku viņam tikt galā ar šo uzdevumu. Tad viņš

spēcīgas lietusgāzes apstākļos brauca uz slimnīcu, caur asarām pūlēdamies saskatīt ceļu.

Nonācis manā palātā, viņš ieraudzīja ainu, kas visai līdzinājās viņa iepriekšējā apmeklējumā piedzīvotajai. Filisa sēdēja man pie sāniem bija viņas maiņa manas rokas turēšanas misijā, kas bija ritējusi bez pārtraukuma kopš brīža, pirms ierados slimnīcā pirmdienas vakarā. Ar ventilatora palīdzību krūtis cēlās un krita 12 reizes minūtē, un Intensīvās palīdzības nodaļas māsa klusītēm darīja savu darāmo.

Ienāca vēl viena māsiņa, un Maikls pavaicāja, vai viņa bijusi tā, kas sazinājusies ar viņa sekretāri.

«Nē,» viņa teica. «Esmu te bijusi visu rītu, un situācijā kopš pagajušās nakts nav mainījusies. Nezinu, kurš jums zvanīja.»

Līdz pulksten 11 manā istabā uzradās Holija, mamma, Filisa un Betsija. Maikls ierosināja lūgšanu. Visi, abas māsiņas ieskaitot, sadevās rokās ap manu gultu, un Maikls vēlreiz no sirds dziļumiem lūdza, lai atveseļojos.

«Kungs, atved Ebenu atpakaļ pie mums. Zinu, ka tas ir tavos spēkos.»

Joprojām neviens nezināja, kurš Maiklam bija zvanījis. Bet, lai kurš tas būtu, labi, ka tā. Jo lūgšanām, kas pie manis ceļoja no pasaules tur lejā no pasaules, kur savu ceļojumu biju sācis, beidzot bija izdevies mani sasniegt.

Aizmirst un atcerēties

Tagad mana apziņa bija plašāka. Tik plaša, ka šķietami aizņēma visu visumu. Vai esat kādreiz klausījušies dziesmu radio, kas izdveš statiskus sprakšķus? Pie tā pierod. Tad kads noregulē aparātu un jūs to pašu dziesmu dzirdat pavisam skaidri. Kā gan varējāt nemanīt, cik vāri, attāli un atšķirīgi tā iepriekš bija skanējusi, salīdzinot ar oriģinālo versiju?

Protams, tā strādā prāts. Cilvēkā ir iebūvēta spēja pielāgoties. Saviem pacientiem bieži vien tiku stāstījis, ka viena vai otra neērtība mazināsies, vai vismaz šķietami mazināsies, ķermenim un smadzenēm aprodot ar jauno situāciju. Ja kāda pieredze atkārtojas pietiekami ilgi, smadzenes iemācās to ignorēt un nelikties par to ne zinis vai vismaz uztver to kā normu.

Bet mūsu ierobežotā zemes apziņa ir tālu no normālās, un pirmo reizi to pamanīju, ceļojot arvien dziļāk, uz pašu Centra centru. Joprojām neatminējos neko no savas zemes pagātnes, un tomēr tas man netraucēja. Lai arī biju aizmirsis savu dzīvi te, lejā, es atcerējos, kas es tā īsti un patiesi biju. Biju visuma pilsonis, kas laipoja tā ārkārtīgajā plašumā un sarežģītībā un kuru vadīja vienīgi mīlestība.

It kā spokainā veidā manas atklāsmes aiz-ķermeņa esībā atbalsoja mācību, ko saņēmu, pirms gada atjaunojot saikni ar manu miesisko ģimeni. Patiesībā mēs neviens neesam bārenis. Mēs visi esam tādā situācijā, kādā biju es, proti, mums katram ir cita ģimene: būtnes, kas mūs sargā un mums palīdz, būtnes, ko uz mirkli esam aizmirsuši, bet kas, ja atveramies viņu klātbūtnei, tā vien gaida, kad varēs mums palīdzēt tikt galā ar savām šīszemes gaitām. Mīlestības trūkuma nav nekad un nevienam. Katru no mums bezgalīgi mīl Radītājs, kurš lolo mūs daudz vairāk, nekā mēs spējam to saprast. Šīm zināšanām vairs nav jāpaliek, noslēpumā tītām.

Nav kur paslēpties

Pienākot piektdienai, mans ķermenis bija saņēmis trīskāršu antibiotiku devu četras pilnas dienas, bet vēl arvien nereaģēja. Ģimenes locekļi un draugi ieradās no malu malām, un tie, kuru nebija klāt, veidoja lūgšanu grupas savās baznīcās. Mana brāļa sieva Pegija un Holijas tuvā draudzene Silvija ieradās tajā pēcpusdienā. Holija sasveicinājās, cik nu priecīgi spēdama. Betsija ar Filisu turpināja varonīgi uzturēt domu, ka viss būs kārtībā: viņas centās saglabāt pozitivitāti par katru cenu. Bet ar katru dienu tam noticēt kļuva arvien grūtāk. Pat Betsija pati sāka prātot, vai viņas sauklis šajā istabā neienest negativitāti vairāk neizklausījās pēc šajā istabā neienest realitāti.

«Kā tu domā, vai Ebens mūsu labā darītu to pašu, ja mēs būtu mainītās lomās?» Filisa torīt, pēc lielākoties negulētas nakts, pavaicāja Betsijai.

«Kā tu to domā?» vaicāja Betsija.

«Es domāju vai tev šķiet, ka viņš ik mirkli pavadītu pie mūsu gultas, pārcēlies uz dzīvi intensīvajā nodaļā?»

Betsijai uz šo jautājumu bija visskaistākā, vienkāršākā atbilde, kas izskanēja jautajuma formā: «Vai uz pasaules ir vēl kāda vieta, kur tu vari iedomāties sevi šobrīd esam?»

Abas tika vienojušās, ka, lai ari es būtu bijis klāt acumirkli, ja būtu bijis nepieciešams, iedomāties mani sēžam vienuviet stundām ilgi bija ļoti, ļoti grūti. «Tas nekad nešķita kā apgrūtinājums vai kā pienākums tā bija vieta, kur mēs vienkārši bijām piederīgas,» man vēlāk sacīja Filisa.

Silviju visvairāk satrauca manas plaukstas un pēdas, kas sāka sačervelēties kā auga lapas, bez ūdens esot. Tas komas stāvoklī esošiem un triekas pacientiem ir normāli, jo dominējošie muskuļi ekstremitātēs sāk sarauties. Bet ģimenei un mīļajiem to redzēt nekad nav viegli. Skatoties uz mani, Silvija mudināja sevi atgriezties pie sākotnējās intuitīvās sajūtas. Bet pat viņai tas padevās arvien grūtāk un grūtāk.

Holija bija sākusi sevi vainot arvien vairāk un vairak (ja vien viņa būtu uzkāpusi augšstāvā agrāk, ja vien tas, ja vien šis…), un ikviens pamatīgi nopūlējās, lai viņu turētu no šī temata pa gabalu.

Šobrīd visi jau zināja pat ja es atveseļošos, atveseļošanās īsti nebija tas vārds, kas aprakstītu iespējamo realitāti. Man būtu nepieciešami vismaz trīs intensīvās rehabilitācijas mēneši, man būtu hroniskas runas problēmas (ja man būtu pietiekama smadzeņu kapacitāte runāt vispār), un man būtu nepieciešama hroniska apkope visa mūža garumā. Tas bija labākā iznākuma scenārijs, un, lai cik nomācošs un drūms tas šķistu, arī tas jau pēc būtības bija balstīts fantāzijas valstībā. Iespējamība, ka es būšu kaut cik labā formā, strauji ruka, tuvojoties neesamībai.

Bondam mana stāvokļa pilnā aina netika atklāta. Bet piektdien, esot slimnīcā pēc skolas, viņš nejauši dzirdēja vienu no ārstiem Holijai izklāstām to, ko viņa jau zināja.

Bija laiks skatīties faktiem acīs. Cerībai vietas bija maz.

Tovakar, kad pienāca laiks doties mājās, Bonds atteicās atstāt manu palātu. Parastie noteikumi ļāva telpā atrasties vienlaikus diviem cilvēkiem, lai atvēlētu vietu darbam ārstiem un māsiņām. Ap pulksten sešiem Holija ieminējās, ka laiks būtu posties mājās. Bet Bonds nebija izdabūjams laukā no krēsla, kas atradās tieši zem paša zīmētās cīņas starp baltajām asinsšūniņām un E. coli karaspēku.

«Viņš tāpat nezina, ka esmu te,» teica Bonds tonī, kurā mijās rūgtums ar lūgumu. «Kāpēc es nevaru palikt?»

Atlikušo vakaru pārējie nāca iekšā rindas kārtībā pa vienam, lai Bonds varētu būt palātā.

Bet nākamajā rītā, sestdienā, Bonda attieksme bija preteja. Pirmo reizi tonedēļ, Holijai pabāžot galvu viņa istabā, puiku modinot, viņš paziņoja, ka uz slimnīcu doties nevēlas.

«Kāpēc ne?» vaicāja Holija.

«Jo man ir bail,» atbildēja Bonds.

Un šī atzīšanās izteica visu pārējo izjūtas.

Holija uz dažiem mirkļiem iegāja virtuvē. Tad viņa mēģināja vēlreiz, vaicājot, vai viņš patiesi bija drošs, ka nevēlas apciemot tēti.

Iestājās ilga pauze, kuras laikā viņš vienkārši skatījās uz Holiju.

«Labi,» viņš beidzot piekrita.

Sestdiena pagāja, ierastajai godasardzei ap manu gultu klātesot un cerīgās sarunās starp ģimeni un ārstiem. Tas viss šķita kā negribīgs mēģinājums uzturēt cerību pie dzīvības. Ikviena iekšējās rezerves bija tukšākas nekā dienu iepriekš.

Sestdienas vakarā, aizvedusi mammu Betiju uz viņas viesnīcas numuriņu, Filisa piestāja pie mūsu mājas. Bija piķa melns, logos nespīdēja ne gaismiņa, un, brizdama cauri pielijušajiem dubļiem, viņa knapi noturējās uz akmens takas. Bija lijis jau piecas dienas pēc kārtas, sākot no tās pēcpusdienas, kad mani nogādāja Intensīvās terapijas nodaļā. Tāds nerimstošs lietus kā šis Virdžīnijas augstienei bija netipisks, novembrim parasti esot skaidram, svaigam un saulainam, kā tas bija pagājušajā svētdienā, dienā pirms manas lēkmes. Tagad šī diena šķita tālu aiz muguras, un likās, ka debesis arvien spļāvušas lietu. Kad tas reiz beigsies?

Filisa atslēdza durvis un iededza gaismas. Kopš nedēļas sākuma cilvēki bija viesojušies un veduši pārtiku, bet tagad pa daļai cerīgā, pa daļai raižpilnā īslaicīgas ārkārtas situācijas atmosfēra kļuva aizvien tumšāka un izmisīgāka. Mūsu draugi, gluži tāpat kā ģimene, zināja, ka laiks, kad man vēl bija cerības, strauji tuvojas beigām.

Uz brīdi Filisa iedomājās, ka vajadzētu aizkurināt kamīnu, bet uz papēžiem šai domai mina cita, neaicināta. Priekš kam pūlēties? Piepeši viņa jutās bezgala nogurusi un nomākta. Viņa atgūlās uz dīvana ar koka paneļiem izklātajā studijā un iegrima dziļā miegā.

Pēc stundas Silvija un Pegija atgriezās, uz pirkstgaliem lavoties garām studijai, un ieraudzīja sabrukušo Filisu. Silvija devās uz pagrabstāvu un atklāja, ka kāds atstājis vaļā saldētavas durvis. Ūdens veidoja peļķi uz grīdas, un pārtika, ieskaitot dažus laba paskata steikus, bija sākusi atkust.

Kad Silvija pagrabstāva plūdu situāciju atstāstīja Pegijai, viņas izlēma situāciju izmantot savā labā. Viņas piezvanīja pārējiem ģimenes locekļiem, kā arī dažiem draugiem, un ķērās pie darba. Pegija devās uz veikalu, lai nopirktu piedevas, un kopīgiem spēkiem viņas uzbūra pamatīgu mielastu. Drīz vien Betsija, viņas meita Kate un vīrs Robijs, kā arī Bonds viņām pievienojās. Visi nervozi čaloja un manīgi riņķoja ap tēmu, kas bija visiem uz sirds: ka es klāt neesošais goda viesis šajā mājā visticamāk neatgriezīšos. Holija devās atpakaļ uz slimnīcu, lai turpinātu bezgalīgo godasardzi. Viņa sēdēja pie

manas gultas un turpināja skandēt mantras, ko bija ieteikusi Sjūzena Reindžesa, piespiežot sevi piešķirt vārdiem nozīmi un sirdī ticēt, ka tie bija patiesi.

«Atveries lūgšanām. Tu esi dziedinājis citus. Tagad ir tavs laiks tapt dziedinātam. Tevi mīl daudzi. Tavs ķermenis zina, ko darīt. Tavs laiks vēl nav pienācis.»

'Vārti aizveras

ICatru reizi, kad attapos, ka atkal esmu iesprūdis Sliekas redzespunkta valstībā, spēju atcerēties burvīgo Melodijas virpuli, kas atvēra vārtus uz Tuneli un Centru. Krietnus laika stiepienus, kas paradoksāli šķita pavisam īsi, biju vadījis sava sargeņģeļa klātbūtnē uz tauriņa spārna un veselu mūžību mācoties no Radītāja un gaismas Lodes dziļi Centrā.

Vienbrid es piegāju pie Tuneļa malas un atskārtu, ka nespēju tajā vairs ieiet. Melodijas virpulis, kas līdz tam bija mana biļete, lai iekļūtu šajos augšējos reģionos, vairs nespēja mani tur ievest. Vārti uz debesīm bija slēgti.

Vēlreiz minēšu, ka aprakstīt savas sajūtas ir ārkārtīgs izaicinājums, jo uz zemes viss stāstījums jāizvērš lineārs un jāizver kā pavediens caur adatas aci, kā arī jāņem vērā tas, ka, ķermenī esot, visu izdzīvojam it kā saspiestā formā. Atceries katru reizi, kad esi izjutis vilšanos. Ikviena zaudējuma sajūta, ko piedzīvojam šeit, uz zemes, patiesībā ir viena absolūti centrālā zaudējuma variācija: kad zaudēta saikne ar Debesīm. Dienā, kad man aizvērās Debesu durvis, izjutu tādas skumjas, kādas pazinis nebiju vēl nekad. Emocijas tur augšā ir citādākas. Tur

vienkopus atrodas visas cilvēces emocijas, bet tās ir dziļākas, plašākas tās atrodas ne tikai iekšā, bet arī ārā. Iedomājieties, ka ikreiz, kad jums mainās garastāvoklis, laukā momentā mainās laikapstākļi. Ka jūsu asaras radītu pamatīgu lietusgāzi un ka prieks momentā liktu mākoņiem pazust. Šāda līdzība ļauj noprast, cik pamatīgākas un sekām bagātīgākas šķiet noskaņojuma maiņas tur augšā, cik savādā un spēcīgā veidā pat nemaz neeksistē tas dalījums, ko mēs uzskatām par «iekšā» un «ārā».

Tā nu bija, ka es ar salauztu sirdi tagad nogrimu pasaulē, ko pildīja aizvien augošas sāpes, drūmums, sajūtas, kas tajā pat laikā patiesi bija ari pati grimšana.

Es virzījos lejup cauri milzīgām mākoņu sienām. Ap mani skanēja murmināšana, bet nespēju izšķirt vārdus. Tad sapratu, ka mani ieskauj neskaitāmas būtnes, kas bija nometušās ceļos arkās, kas pletās iztālēm. Raugoties uz to no šībrīža skatpunkta, es atskārtu, ko šīs pa daļai redzamās, pa daļai sajustās būtņu hierarhijas, kas bija izkārtojušās tumsā gan augšā, gan apakšā, darīja.

Viņas lūdza par mani.

Divas no sejām, ko atcerējos vēlāk, piederēja Maiklam Salavanam un viņa sievai Peidžai. Atceros, kā redzēju viņu profilu, bet skaidri atpazinu viņus, kad atgriezos un atguvu valodas spējas. Maikls bija vairākkārt bijis klat intensīvās terapijas palātā,

vadot lūgšanas, bet Peidža nekad fiziski tur atradusies nebija (lai ari viņa tika par mani lūgusies).

Šīs lūgšanas man sniedza enerģiju. Iespējams tādēļ, lai arī biju dziļi noskumis, kāda manis daļa juta savādu pārliecību, ka viss būs labi. šīs būtnes zināja, ka es esmu atceļā, un viņas dziedāja un lūdza, lai palīdzētu uzturēt manu garu. Devos nezināmajā, bet tajā brīdi man bija pilnīga ticība un paļāvība, ka par mani parūpēsies, ka to bija solījusi mana ceļabiedre uz tauriņa spārna un bezgalīgi mīlošā Dievība: lai kur es būtu, Debesis nāks man līdzi. Tās nāks līdzi Radītāja veidolā, un tās nāks līdzi kā eņģelis mans eņģelis, Meitene uz tauriņa spārna.

Biju atceļā, bet nebiju viens, un zināju, ka vairs nekad nejutīšos viens.

Varavīksne

Filisa teica, ka, vēlāk par to domājot, viena lieta, ko viņa tās nedēļas sakarā atcerējās, bija lietus. Auksts, sparīgs lietus no zemiem mākoņiem, kas nekad nepašķīrās un neļāva uzspīdēt saulei. Bet tad, svētdienas rītā, kad viņa iebrauca slimnīcas stāvvietā, notika kas savāds. Filisa bija tikko izlasījusi īsziņu no vienas no Bostonas lūgšanu grupām: «Gaidi brīnumu.» Prātodama, kādu gan brīnumu varētu sagaidīt, viņa palīdzēja mammai izkāpt no auto, un viņas abas pamanīja, ka lietus rimies. Austrumu pusē saules stari lējās cauri mākoņu segas plaisai, izgaismojot burvīgos kalnus rietumos un mākoņu klājienu virs viņām, piešķirot pelēčiem zeltītu nokrāsu.

Tad, raugoties uz tālajām virsotnēm, pretim vietai, kur saule sāk kāpienu novembra vidū, te nu tā bija.

Perfekta varavīksne.

Silvija brauca kopā ar Holiju un Bondu uz iepriekš sarunātu tikšanos ar manu galveno ārstu Skotu Veidu. Dakteris Veids bija arī draugs un kaimiņš, un viņš cīnījās ar ļaunāko lēmumu, kāds jebkad jāpieņem ārstiem, sastopoties ar dzīvību apdraudošām slimībām. Jo ilgāk es sabiju komā, jo ticamāk, ka

atlikušo dzīvi man nāktos vadīt «pastāvīgā veģetatīvā stāvoklī». Ņemot vērā augsto ticamību, ka es vēl arvien varētu padoties meningītam, ja viņi vienkārši pārtrauktu ievadīt antibiotikas, varētu būt prātīgāk pārtraukt tās lietot, nevis turpināt ārstēšanu, kas vedina pie gandrīz noteikta komas stāvokļa mūža garumā. Ņemot vērā to, ka mans meningīts uz ārstēšanu nebija atbildējis labi, pastāvēja risks, ka viņi beidzot varētu meningītu arī iznīdēt, sniedzot man iespēju mēnešiem vai gadiem ilgi dzīvot kā ķermenim, kas reiz bijis dzīvs, bet tagad nereaģē, un kura dzīves kvalitāte ir nulle.

«Apsēdieties,» dakteris Veids teica Holijai un Silvijai laipnā, bet nepārprotami drūmā tonī.

«Mēs ar dakteri Brenanu abi esam pa telefonu konsultējušies ar speciālistiem no Djūkas, VirdžInijas universitātes un Bovmana Greja medicīnas fakultātēm, un man jums jāsaka, ka pilnīgi visi bez izņēmuma piekrīt, ka lietas neizskatās labi. Ja Ebena stāvoklis nākamo 12 stundu laikā neuzrādīs kādus uzlabojumus, mēs, ļoti ticams, ieteiksim apsvērt pārtraukt antibiotiku lietošanu. Nedēļa komā ar smagu bakteriālas dabas meningītu jau pārspēj jebkādas robežas, pirms kurām gaidāma atveseļošanās. Ņemot vērā šādas izredzes, varētu būt labāk ļaut dabai ritēt-savu gaitu.»

«Bet es vakar redzēju, ka viņa plakstiņi kustas,» Holija protestēja. «Goda vārds, tie kustējās. It kā

viņš censtos tos atvērt. Es pilnīgi droši zinu, ko redzēju.»

«Es to neapšaubu,» teica dakteris Veids. «Arī viņa balto asinsķermenīšu skaits ir nokrities. Tās visas ir labas ziņas un es ne mirkli negribu apgalvot, ka tā nav. Bet jums jālūkojas uz situāciju tās kontekstā. Mēs esam ievērojami pazeminājuši Ebena sedācijas devu, un šajā brīdī neiroloģisko pārbaužu datiem būtu jāuzrāda augstāka neiroloģiskā aktivitāte, nekā tā ir tagad. Viņa zemākās smadzenes funkcionē daļēji, bet mums vajag augstākā līmeņa funkcijas, un to joprojām nav vispār. Laika gaitā visiem komas pacientiem zināmā mērā paaugstinās aktivitāte. Viņu ķermeņi dara lietas, kas var radīt šķitumu, ka viņi atgriežas. Bet viņi to nedara. Tās vienkārši ir iegarenās smadzenes, kas pāriet stāvoklī, ko dēvē par coma vigile, un šādā stadijā tās var pabūt mēnešiem vai gadiem ilgi. Visticamāk tas arī izraisa acu plakstiņu kustību. Un man jums vēlreiz jāsaka, ka septiņas dienas ir ārkārtīgi ilgs laiks būt komā ar bakteriālas dabas meningītu.»

Dakteris Veids tika izmantojis daudz vārdu, mēģinot mīkstināt triecienu, ko sniedza šīs vienā teikumā ietērpjamās ziņas.

Bija pienācis laiks ļaut manam ķermenim nomirt.

Sešas sejas

man virzoties lejup, no dubļiem uzburbuļoja vairāk seju nekā citreiz, kad devos uz Sliekas redzespunkta valstibu. Bet šoreiz sejās bija kas citādāks. Tās bija cilvēciskas, nevis dzīvnieciskas.

Un tās pilnīgi skaidri kaut ko stāstīja.

Nespēju aptvert, ko īsti. Bija gluži kā Čārlija Brauna multiplikācijas filmās, kur pieaugušie runā, bet tu vari uztvert tikai neatšķetināmas skaņas. Vēlāk, paraugoties atpakaļ, es sapratu, ka spēju izšķirt sešas sejas. Tā bija Silvija, tā bija Holija un viņas māsa Pegija. Tas bija Skots Veids un Sjūzena Reindžesa. Vienīgā, kas šajās beidzamajās stundās fiziski nebija pie manas gultas, bija Sjūzena. Bet savā veidā viņa, protams, bija, jo tajā vakarā, gluži tāpat kā iepriekšējā, viņa bija sēdējusi savā mājā Čapelhilā, apzināti «pieslēgusies» man.

Vēlāk, kad par to visu uzzināju, biju apjucis, ka māte un māsa Betsija, kas bija palātā visu nedēļu, neskaitāmas stundas mīloši turot manu roku, nebija manis redzēto seju virknē. Mammai bija kaula plīsums pēdā un viņa pārvietojās ar kruķi, bet viņa tika uzticīgi nosēdējusi savas godasardzes stundas. Arī Filisa, Betsija un Džina bija uzturējušās palātā regulāri. Tad es uzzināju, ka pēdējā vakarā viņas

nebija klāt. Sejas, ko atminējos, piederēja tiem, kuri fiziski bijuši palātā manas komas septītajā ritā un iepriekšējā vakarā.

Vēlreiz piebildīšu, ka tajā bridi, kad laidos lejup, nezināju nedz vārdus, nedz identitātes, kas piederētos šim sejām. Zināju vienīgi to, ka tās man vienā vai otrā veidā ir svarīgas.

Viena no viņām mani piesaistīja īpaši. Tā sāka mani vilkt. Vienā rāvienā, kas šķitās atbalsojamies visā plašajā mākoņu un lūdzošo eņģelisko būtņu milzīgajā akā, caur kuru es laidos lejup, es piepeši atskārtu, ka būtnes Tuneli un Centrā būtnes, ko biju pazinis un mīlējis, kā šķita, mūžību nebija vienīgās, ko pazinu. Pazinu un mīlēju arī tās radības, kas bija zem manis valstībā, kurai es strauji tuvojos. Būtnes, ko līdz šim biju pavisam aizmirsis.

Šī zināšana attiecās uz visām sešām sejām, bet jo īpaši uz sesto no tām. Tā bija tik pazīstama. Ar šoku, kas robežojās ar absolūtām bailēm, es atskārtu, ka, lai kas tas ari butu, šai sejai es biju vajadzīgs. Tā piederēja kādam, kurš nekad neatgūtos, ja es aizietu. Ja es to pamestu, zaudējuma sajūta būtu iznīcīga tā biju juties es pats, kad aizvērās Debesu vārti. Tā bija nodevība, ko es vienkārši nespēju izdarīt.

Līdz tam brīdim biju brīvs. Biju ceļojis cauri pasaulēm, kā to dara piedzīvojumu meklētāji: bez īpašām raizēm par savu likteni. Iznākumam īsti nebija nozīmes, jo, pat ja es biju Centrā, nebija nedz raižu,

nedz vainas apziņas, ka es kādu pieviļu. Tā, protams, bija viena no pirmajām lietām, ko iemācījos, būdams kopā ar Meiteni uz tauriņa spārna, kur viņa man pavēstīja: «Tu neko nevari izdarīt aplam.»

Bet tagad bija citādi. Tik citādi, ka pirmo reizi visa sava ceļojuma laikā izjutu pamatīgas šausmas. Šausmas attiecās nevis uz mani, bet uz šīm sejām īpaši uz sesto no tām. Seju, ko es aizvien nespēju identificēt, bet kas, es zināju, man bija ārkārtīgi svarīga.

Šī seja iezīmējās detalizētāk, līdz es beidzot saskatīju, ka tā ka viņš patiesībā lūdzās, lai atgriežos: lai riskēju mērot šaušalīgo lejupceļu uz pasauli zemāk un atkal esmu ar viņu. Joprojām nespēju saprast viņa vārdus, bet kaut kādā veidā tie lika saprast, ka man ir kāda darīšana šajā lejupesošajā pasaulē, ka man ir, kā saka, «dividendes šajā spēlē».

Atgriezties bija svarīgi. Man te bija saiknes saiknes, kas bija godājamas. Jo skaidrāka kļuva seja, jo vairāk es to atskārtu. Un, jo tuvāk es nonācu, jo vairāk es seju atpazinu.

Tā bija jauna zēna seja.

‘Beidzama nakts, pirmais rīts

Pirms apsēsties ar dakteri Veidu, Holija bija pieteikusi Bondam gaidīt aiz durvīm, jo nebija vēlējusies, ka viņš dzirdētu ziņas, kas, kā viņa bažījās, varēja būt ļoti nelāgas. Taču, to nojautis, Bonds kavējās durvju tuvumā, izdzirdot šo to no daktera Veida sacītā. Gana, lai uztvertu patieso situāciju. Lai saprastu, ka viņa tētis nekad neatgriezīsies. Nekad.

Bonds ieskrēja palātā un pienāca pie manas gultas. Raudot viņš noskūpstīja manu pieri un glāstīja plecus. Tad viņš atpleta manus plakstus un tieši tukšajās bezfokusa acīs teica: «Tev viss būs kārtībā, tēti.» To viņš turpināja atkārtot vēl un vēl, ticot, kā to spēj tikai bērns, ka, atkārtojot to gana daudz, viss, bez šaubām, būs labi.

Pa to laiku istabā gaiteņa galā Holija raudzījās tukšumā, absorbējot daktera Veida vārdus, cik labi spēja.

Visbeidzot viņa teica: «Tas tad laikam nozīmē, ka man jāpiezvana Ebenam uz skolu un jāsauc viņš atpakaļ.»

Dakteris Veids savu viedokli nepiedāvāja.

«Jā, domāju, ka tā būs jādara.»

Holija pagājās līdz konferences telpas lielajam logam, kas raudzījās uz negaisos izmirkušajiem, nu

žūstošajiem Virdžīnijas kalniem, izņēma tālruni un zvanīja Ebenam.

Pa to laiku no krēsla piecēlās Silvija.

«Holij, pagaidi mirkli,» viņa teica. «Ļauj man vēl reizi pie viņa pabūt.» Silvija iegāja intensīvās aprūpes palātā un nostājās pie gultas līdzās Bondam, kurš tobrīd sēdēja klusi, manu plaukstu berzēdams. Silvija uzlika savējo uz manas rokas un viegli to noglāstīja. Bija pagājusi nedēļa, un mana galva bija pagriezusies uz vieniem sāniem. Nedēļu visi bija lūkojušies uz manu seju, nevis tieši tajā. Vienīgais bridis, kad acis atvērās, bija tad, kad ārsti pārbaudīja, kā zīlītes reaģē uz gaismu (tas ir viens no vienkāršākajiem, bet efektīvākajiem veidiem, kā pārbaudīt, vai iegarenās smadzenes darbojas), vai kad Holija un Bonds, spītējot atkārtotām ārstu norādēm, bija to izdarījuši, ieraugot divas mirušas un nekoordinētas acis, kas vērās uz dažādām pusēm kā saplīsušai lellei.

Bet tagad, Silvijai un Bondam raugoties manā noslīdējušajā sejā, apņēmīgi atsakoties akceptēt ārsta teikto, kaut kas notika.

Man atvērās acis.

Silvija iekliedzās. Vēlāk viņa man pastāstīs, ka nākamais lielais šoks, gandrīz tikpat spēcīgs kā vaļā atsprāgušās acis, bija tas, kā es momentā tiku sācis lūkoties apkārt. Uz augšu, uz leju, tur un tur… Tas viņai atgādinājis nevis pieaugušo, kurš iznācis no

septiņu dienu ilgušas komas, bet zīdaini kādu, kurš tikko nācis pasaulē un uzlūko to pirmo reizi.

Savā ziņā tā ari bija, viņai taisnība.

Silvija atguvās no sava sākotnējā paralizējošā šoka un saprata, ka mani kas satrauc. Viņa izskrēja no palātas līdz lielajam panorāmas logam, kur Holija vēl arvien runāja ar Ebenu IV.

«Holij…Holij!» sauca Silvija. «Viņš ir pamodies. Pamodies! Pasaki Ebenam, ka tētis atgriežas.»

Holija vērās Silvijā. «Eben,» viņa tālrunī teica, «es tev atzvanīšu. Viņš… tavs tēvs atgriežas…dzīvē.»

Holija sāka iet, tad metās skriešus uz intensīvās aprūpes palātu, un dakteris Veids viņai mina uz pēdām. Te nu es biju, mētādamies pa gultu. Nevis mehāniski, jo biju pie apziņas, bet tā, ka uzreiz tapa skaidrs: mani kaut kas satrauc. Dakteris Veids saprata uzreiz: pie vainas bija elpināmā caurule, kas vēl arvien atradās man kaklā. Cauruli man vairs nevajadzēja, jo smadzenes līdz ar visu pārējo ķermeni nule bija atguvušas dzīvotspēju. Viņš pastiepās un pārgrieza līmlenti, kas trubu bija noturējusi vietā, un uzmanīgi izņēma to.

Es mazliet norīstījos, pakampu pirmo dabisko gaisa malku un izteicu pirmos vārdus septiņu dienu laikā:

«Paldies.»

Izkāpdama no lifta, Filisa vēl arvien runāja par tikko kā redzēto varavīksni. Viņa stūma mātes ra-

tiņkrēslu. Viņas ienāca istabā, un Filisa neticībā gandrīz atkāpās. Es atrados gultā sēdus, raudzīdamies viņai acīs. Betsija lēkāja augšup, lejup. Viņa apskāva Filisu. Abām acīs bija asaras. Filisa pienāca tuvāk un ielūkojās man dziļi acīs.

Es raudzījos pretim un tad pievērsos visiem pārējiem.

Manai mīlošajai ģimenei un aprūpētājiem sapulcējoties ap gultu, viņu sejas pauda neizskaidrojamo pārmaiņu radīto mulsumu, kamēr es rāmi un priecīgi smaidīju.

«Viss kārtība,» es teicu, un vienlaikus ar izrunātajiem vārdiem šī svētlaimīgā ziņa no manis burtiski plūda. Dziļi palūkojos katrā no viņiem, novērtējot dievišķo brīnumu, kas katrs mēs esam.

«Neraizējieties… viss ir labi,» atkārtoju, lai kliedētu pēdējās bažas. Filisa vēlāk man sacīja: esot izklausījies, ka es it kā pārstāstu svarīgu vēstījumu no aizsaules, ka pasaule ir tāda, kādai tai jābūt, ka mums ne no kā nav jābīstas. Viņa teica, ka nereti šo mirkli atceras, kad viņu māc kāda zemes rūpe, lai rastu mierinājumu apziņā, ka mēs nekad neesam vieni.

Uzsūcot informāciju par savu svītu, es jutu sevi atgriežamies zemes eksistencē.

«Ko,» es vaicāju klātesošajiem, «jūs te darāt?»

Uz ko Filisa atbildēja: «Ko tu te dari?»

Atgriešanās

Bonds bija iedomājies, ka tūdaļ modīsies viņa iepriekšējais tētis, paraudzīsies apkārt un, uzzinājis visu, kas noticis viņa prombūtnes laikā, turpinās veikt labi pazīstamā tēva lomu.

Tomēr drīz vien viņš atklāja, ka tik vienkārši vis nebūs. Dakteris Veids jau bija brīdinājis Bondu par divām lietām: pirmkārt, nevajag cerēt, ka es atcerēšos, ko teicu, no komas stāvokļa iznākot. Viņš paskaidroja, ka atmiņas process patērē lielus smadzeņu resursus un ka manas smadzenes nebija gana atlabušas, lai būtu tik liela uzdevuma augstumos. Otrām kārtām neesot jāsatraucas par to, ko sarunāšu pirmajās dienās, jo daudz no tā visa izklausīšoties pavisam traki.

Abi viņa apgalvojumi izrādījās patiesi.

Pirmajā rītā pēc atgriešanās Bonds man lepni rādīja zīmējumu, ko bija veicis kopā ar Ebenu IV: balto asinsķermenīšu cīņu ar E. coli baktērijām.

«Oho, brīnišķīgi,» es teicu.

Bonds staroja lepnumā un aizrautība.

Tad es turpināju: «Kādi apstākļi laukā? Ko saka datorrādījumi? Tev laiks, es gatavojos lēkt!»

Bonda seja sašļuka. Lieki teikt, ka šī nebija tā pienīgā atgriešanās, ko viņš bija gaidījis.

Man rādījās vērienīgas halucinācijas, es vēlreiz izdzīvoju sava mūža priekpilnākos mirkļus, pie kam redzējumi bija ārkārtīgi dzīvīgi.

Savā prātā es biju lidaparātā, gatavs lēcienam no DC3 teju 5 kilometrus virs zemes… Būtu komandas pēdējais lēcējs, kas bija mana mīļākā pozīcija. Tā sniedza man iespēju izbaudīt ķermeņa lidojuma maksimumu.

Nokļuvis spožajā saules gaismā aiz lidaparāta durvīm, es momentā ieņēmu pozīciju ar galvu uz leju, rokas cieši piespiestas aiz muguras (tas viss notika manā prātā), juzdams labi pazīstamo brāzmu, man kritot zem propellera radītā gaisa virpuļa zonas un no savas «kājām gaisā» pozīcijas skatīdamies, kā milzīgā sudrabainā lidaparāta vēders sāka traukties augšup debesīs, tā milzīgiem propelleriem lēni maļoties, un kā uz tā pavēderes spoguļojās zeme un mākoņi.

Prātoju, cik dīvaini izskatās, ka lidmašīnai izlaisti riteņi un klapes (it kā tā grasītos nosēsties), kamēr tā vēl arvien atrodas kilometriem virs zemes (to dara tāpēc, lai mazinātu ātrumu un lēcējiem minimizētu vēja radīto šoku).

Saspiedu rokas kopā īpaši cieši, nirstot ar galvu uz leju, lai strauji paaugstinātu ātrumu līdz vairāk nekā 350 km/h, vien mana zilā ķivere un pleci pretojās retinātajam gaisam, spītējot milzīgās planētas vilkmei; šķērsoju vairāk nekā futbola laukuma garu

mu ik sekundi, ap mani nikni rēca vējš, kura ātrums līdzinājās trīskāršai viesuļvētrai.

Izslīdējis cauri divu milzīgu gubu mākoņu virsotnēm, iekļuvu aizā starp tiem, kur tālu zem manis pletās zaļa zeme un dzirkstoši zila jūra; es baudīju straujo lidojumu, lai pievienotos saviem knapi redzamajiem draugiem krāsainas sniegpārsliņas formējumā, kas auga ik sekundi, kad tai pievienojās citi lēcēji tur tālu, tālu lejā…

Pārslēdzos šurpu un turpu starp Intensīvās aprūpes nodaļu un neprāta vīzijām, piedzīvojot adrenalīna piesātinātas iluzoras un brīnišķīgas izpletņlēkšanas epizodes.

Biju pa vidu starp neprātu un apskaidrību.

Divas dienas es murmulēju par izpletņlēkšanu, lidmašīnām un internetu ikvienam, kurš klausījās. Fiziskajām smadzenēm palēnām atgūstoties, es atrados savādā un nogurdinošā paranoīdā pasaulē. Kļuvu apsēsts ar to, cik neglīts fons ir «interneta ziņojumiem», kas uzradās, kolīdz aizvēru acis, un kas reizēm parādījās uz griestiem, tām vaļā esot. Kad aizvēru acis, dzirdēju metāliski griezīgas, monotonas, nemelodiskas skandējošas skaņas, kas parasti atkāpās, acis atverot. Es mēdzu izsliet gaisā pirkstu gluži kā citplanētietis, kurš cenšas regulēt interneta vēstījumus, kas plūda gar mani krievu un ķīniešu valodās.

īsāk sakot, biju mazliet ķerts.

Tas viss drusku atgādināja Sliekas redzespunkta valstību, vienīgi murgaināku, jo manis redzēto un dzirdēto caurvija manas cilvēciskās pagātnes detaļas (atpazinu ģimenes locekļus, pat ja, kā, piemēram, Holijas gadījumā, neatminējos viņu vārdus).

Tomēr tajā pat laikā šiem ceļojumiem absolūti trūka ārkārtīgās skaidrības un izteiktā bagātīguma ultra-realitātes -, kas piemita Tunelim un Centram. Pilnīgi skaidrs, ka biju atgriezies savās smadzenēs.

Par spīti šķietami pilnīgas apskaidrības brīdim toreiz, kad slimnīcā atvēru acis, drīz vien man atkal bija zudušas visas cilvēciskās atmiņas. Atcerējos vien to, kur tikko biju pabijis: raupju, neglītu Sliekas redzespunkta valstību, idillisko Tuneli, burvīgo, debešķīgo Centru. Mans prāts mana reālā patība spiedās atpakaļ pārāk ciešajā fiziskās eksistences kombinezonā ar tās laika un telpas ierobežojumiem, lineāro domāšanu, verbālās komunikācijas nepilnībām. Lietas, kas vēl nedēļu pirms tam, manuprāt, bija veidojušas vienīgo eksistences veidu, bet kas tagad šķita īpaši traucējošas un ierobežojošas.

Fizisko dzīvi raksturo aizstāvība, kamēr gara dzīve ir pilnīgi pretēja. Tas ir vienīgais skaidrojums, kas, manuprāt, ilustrētu, kāpēc mana atgriešanās veidojās tik paranoīda. Uz kādu laiku biju ieņēmis galvā pārliecību, ka Holija (kuras vārdu vēl arvien nezināju, bet kurā es kaut kādā veidā atpazinu savu sievu) un ārsti cenšas mani nogalināt. Turpināju sapņot un

fantazēt par lidojumiem un lēcieniem daži no tiem bija īpaši ilgstoši un detalizēti. Garākajos, intensīvākajos un gandrīz līdz smieklīgumam detalizētajos es atrados Dienvidfloridas vēža slimnieku klīnikā; tās ārpusē bija ārējie eskalatori, pa kuriem man pakaļ dzinās Holija, divi Dienvidfloridas policisti un pāris Āzijas nindžu fotogrāfu uz vinčas.

Es izdzīvoju ko tādu, kas saucas «intensīvās terapijas pacienta psihoze». Tā ir normāla, pat gaidīta parādība, ja pacienta smadzenes atgriežas darbības režīmā pēc ilgstošas bezdarbības. Pats esmu to redzējis daudzkārt, bet nekad vēl no iekšpuses. No iekšienes tas nudien ir daudz, daudz savādāk.

Visinteresantākā lieta murgu un paranoldo fantāziju sakarā, atpakaļ raugoties, ir tā, ka tas viss bija tieši tas: fantāzija. Atsevišķas daļas jo īpaši garais murgs par Dienvidfloridas nindžām bija sevišķi intensīvs, un tā norises laikā bija šķitis vienkārši šaušalīgs. Bet, atpakaļ raugoties jau uzreiz, kolīdz šis periods beidzās -, kļuva pavisam skaidrs, kas tas īsti bija: kaut kas, ko radījušas manas nabaga smadzenes, cenšoties atgūties. Daži no šī perioda sapņiem bija neizsakāmi un biedejoši spilgti. Bet beigu beigās to galvenais ieguldījums bija pasvītrot, cik ļoti, ļoti maz šis sapņu stāvoklis līdzinājās ultra-realitātei, ko piedzīvoju, komā esot.

Kas attiecas uz raķešu, lidmašīnu un izpletņlēkšanas tēmām, ko tik regulāri iztēlojos, tās bija, es vē

lāk sapratu, ļoti akurātas simboliskā nozīmē. Jo fakts bija un palika, ka es nudien veicu bīstamu nosēšanos no kādas attālas vietas reiz pamestajā, bet nu atkal funkcionālajā smadzeņu kosmosa stacijā. Labāku līdzību par raķešu lidojumu iedomāties ir grūti, lai zemes valodā paskaidrotu, kas īsti notika ar mani tajā nedēļā ārpus ķermeņa.

‘Vēl neesam galā

Bonds nebija vienīgais, kuru māca grūtības pieņemt šo tik izteikti ekscentrisko personu, kas biju pirmajās dienās pēc atgriešanās. Dienu pēc tam, kad biju atguvis samaņu pirmdienā -, Filisa ar skaipa palīdzību no datora piezvanīja Ebenam IV.

«Eben, re kur tētis,» viņa teica, pagriežot pret mani videokameru.

«Sveiks, tēt! Kā jūties?» viņš līksmi teica.

Minūti es vienkārši smaidīju un vēros datora ekrānā. Kad es beidzot ierunājos, Ebens bija satriekts. Runāju sāpīgi lēni, un vārdiem bija maza jēga. Vēlāk Ebens man teica: «Tu izklausījies pēc zombija kā pēc nelāga LSD ceļojuma.» Par nelaimi, neviens viņu netika brīdinājis, ka iespējama «intensīvās terapijas psihoze».

Paranoja lēnām apkāpās, un mana apziņa un sarunas kļuva dzīvīgākas. Divas dienas pēc atmošanās mani pārcēla uz Neirozinātnes pazeminātās pakāpes nodaļu. Māsiņas tajā ierādīja gultas Filisai un Betsijai, lai viņas varētu gulēt man līdzās. Neuzticējos nevienam citam, tikai viņām vien viņu kompānijā jutos droši, jutos noenkurots savā jaunajā realitātē.

Vienīgā problēma bija tā, ka es negulēju. Turēju viņas nomodā visu nakti, runājot par internetu, kosmosa stacijām, krievu dubultaģentiem un citām muļķībām tādā garā. Filisa centās pārliecināt māsiņas, ka man bija klepus, cerot, ka klepus sīrups sniegtu kādu stundu netraucēta miega. Biju kā jaundzimušais, kurš neievēro miega grafiku.

Manos mierīgākajos brīžos Filisa ar Betsiju palīdzēja man lēnītēm nolaisties uz zemes. Viņas atsauca atmiņā dažādus atgadījumus no mūsu bērnības, un, lai gan galvenokārt es tajos klausījos tā, it kā dzirdētu tos pirmoreiz, mani tie vienalga fascinēja. Jo vairāk viņas runāja, jo vairāk manī sāka vizēt kas svarīgs atskārsme, ka arī es esmu bijis klāt šajās norisēs.

Drīz vien, kā man vēlāk pavēstīja abas māsas, brālis, ko viņas bija pazinušas, atkal bija samanāms cauri biezajai paranoīdās čalošanas miglai.

«Tas bija fantastiski,» Betsija man vēlāk teica. «Tu vienkārši atgriezies no komas, tev vēl nebija pilnīgi skaidrs, kas esi un kas noticis, pusi laika tu runāji visādas trakas lietas, un tajā pat laikā ar tavu humora izjūtu viss bija kārtībā. Nebija šaubu, ka tas esi tu. Tu biji atgriezies!»

Kā vienu no pirmajiem tu izteici joku par ēšanu saviem spēkiem,» vēlāk atzina Filisa. «Bijām gatavas tevi barot ar karotīti tik ilgi, cik būs nepieciešams. Bet tubijiapņēmiesiedabūtoranžo/e//-Osavāmutēpats.»

Kad mani uz laiku apjukušie smadzeņu motori ierūcās vēl stiprāk, es novēroju sevi sakām vai darām zināmas lietas un brīnāmies: no kurienes tas? Sākumā mani atnāca apciemot draudzene Džekija no Linčburgas. Mēs ar Holiju bijām pazinuši Džekiju un viņas viru Ronu visai labi, jo nopirkām no viņiem māju. Bez manas apzinātas līdzdalības ieslēdzās dienvidniekiem ieaudzinātā sociālā pieklājība. Ieraugot Džekiju, acumirkli apvaicājos: «Kā klājas Ronam?»

Vēl pēc dažām dienām es ik pa laikam sāku iesaistīties nepārprotami sakarīgās sarunās ar saviem apmeklētājiem, un atkal bija fascinējoši redzēt, cik liela daļa to satura bija automātiska un neprasīja nekādas pūles. Kā lidmašīna autopilota režīmā manas smadzenes kaut kādā veidā atrada ceļu šajās arvien pazīstamākajās cilvēciskās pieredzes ainavās.

Man tika nepastarpināti nodemonstrēta patiesība, ko tik labi biju zinājis kā neiroķirurgs: ka smadzenes ir nudien apbrīnojams mehānisms.

Protams, ikvienam uz sirds (ari man apzinātākajos momentos) bija jautājums: cik pilnīgi es atlabšu? Vai nudien es atgūšu pilnu spēju spektru, vai E. coli baktērijas spējušas nodarīt vismaz daļu kaitējuma, par ko dakteri bija tik pārliecināti? Šāda ikdienas gaidīšana plosīja ikvienu, īpaši Holiju, kura baidījās, ka piepeši brīnumainais process apstāsies un viņa paliks tikai ar daļu tā «manis», ko pazinusi.

Tomēr dienu pēc dienas šis «es» atgriezās arvien vairāk. Valoda. Atmiņas. Atpazīšana. Atgriezās arī sava veida rezgalība, kas man vienmēr piemitusi. Un, lai arī viņi priecājās, redzot manu humora izjūtu mostamies, abas manas māsas ne vienmēr bija sajūsma par tās pielietojumu. Pirmdienas pēcpusciienā Filisa pieskārās manai pierei, un es parāvos nostāk.

«Au,» es iebļāvos. «Sāp!»

Tad, izbaudījis apkārtējo izbiedētās sejas izteiksmes, noteicu: «Joks.»

Mans veseļošanās ātrums pārsteidza ikvienu izņemot mani. Man pagaidām nebija ne jausmas, cik tuvu nāvei esmu patiesībā bijis. Ģimenes locekļi un draugi pa vienam vien aizplūda atpakaļ savā dzīvē, un es viņiem novēlēju ardievas, vienlaikus svētlaimīgi nenojaušot, kāda traģēdija še nupat novērsta. Biju tik dzīvespriecīgs, ka viens no neirologiem, kas bija izvērtējis manu piemērotību rehabilitācijas programmai, bija uzstājis, ka esmu «pārāk eiforisks» un ka es droši vien ciešu smadzeņu bojājumu rezultātā. Šis ārsts, gluži kā es, bija no tiem, kas nēsā tauriņu ikdienā, un es viņam atdarīju, pasakot savām māsām, ka «viņš ir dīvaini bezemocionāls priekš cilvēka, kurš tik atklāti aizraujas ar tauriņiem».

Jau tad es zināju ko tādu, ko drīzumā pieņems arvien vairāk un vairāk cilvēku manā tuvumā. Vienalga, ko domāja dakteri vai nedakteri, es nebiju

slims, man nebija bojātas smadzenes. Es biju pavisam vesels.

Patiesībā kaut tobrīd to zināju vienīgi es tobrīd es biju pilnīgi un galīgi «vesels» pirmo reizi visā savā mūžā.

‘Daloties vēstījuma

«JL atiesi vesels» pat ja man vēl arvien bija šis tas darāms, ja runājām par mašinērijas pusi. Pāris dienu pēc tam, kad mani izrakstīja no rehabilitācijas nodaļas, es piezvanīju Ebenam IV uz skolu. Viņš minēja, ka strādā pie darba kādam savam neirozinatnes kursam. Piedāvājos palīdzēt, bet drīz vien to nožēloju. Man bija daudz grūtāk koncentrēties šai tēmai, neka biju gaidījis, un terminoloģija, ko šķita, ka biju atminējies, piepeši atteicās uzturēties prāta apcirkņos. Šokēts atskārtu, cik tāls ceļš man vēl ejams.

Bet palēnām atgriezās arī šīs zināšanas. Vienu rītu es piecelšos un atskārtīšu, ka manā rīcībā ir vesels kontinents zinātniskās un medicīniskās informācijas, kuras vēl iepriekšējā diena nebija. No rīta atvērt acis un sajust, ka manā rīcībā ir sīkumi un smalkumi, kas visa mūža garumā uzkrāti, strādājot un izglītojoties, tas bija viens no dīvainākajiem manas pieredzes aspektiem.

Kamēr neiroķirurga zināšanas atgriezās manā azotē lēnām un kautrīgi, atmiņas par to, kas bija noticis, ārpus ķermeņa esot, manī mita pārsteidzoši droši un skaidri. Viss, kas notika ārpus zemes valstības, ir pamatā laimes sajūtai, ar kādu es pamodos,

un šī svētlaime arvien bija līdzās. Jutos neprātīgi laimīgs, jo biju kopā ar saviem mīļajiem. Biju laimīgs arī tāpēc izsakoties tik tieši, cik iespējams -, ka pirmoreiz es nudien sapratu, kas es īsti esmu un kādā pasaulē mītu.

Es degu lielā un naivā nepacietībā dalīties pieredzē, īpaši ar saviem līdzgaitniekiem medicīnas pasaulē. Galu galā manis pieredzētais izmainīja paša mūža garumā lolotos uzskatus par smadzeņu, apziņas būtību, pat par to, kas ir dzīve un kas tā nav. Kuram gan neinteresētu manas atklāsmes?

Izrādījās diezgan daudziem. Lielākoties tieši cilvēkiem ar grādu medicīnā.

Saprotiet pareizi, dakteriem par mani bija prieks. «Tas ir brīnišķīgi, Eben,» viņi teiks, izdzirdot, kā klāstu pieredzēto saviem bezgala daudzajiem pacientiem, kuri paši agrāk man tika centušies aprakstīt aizpasaulīgos ceļojumus, kas notikuši operāciju laikā. «Tu biji ļoti slims. Tavas smadzenes mirka strutās. Mēs nespējam noticēt, ka tu vispār esi te, lai par to runātu. Tu pats zini, ko smadzenes spēj izgudrot, kad lietas nonāk tiktāl.»

īsāk sakot, viņi nespēja aptvert stāstu, ar kuru tik izmisīgi centos dalīties.

Bet kā gan varēju viņus vainot? Galu galā arī pats nebūtu sapratis agrāk.

Atgriežoties majas

Apgriezos mājās 2008. gada 25. novembri, divas dienas pirms Pateicības dienas, ģimenē, kas izstaroja pateicību. Ebens IV brauca visu nakti, lai nākamajā rītā mani pārsteigtu. Pagājšreiz mums tiekoties, biju pilnīgā komā, un viņš vēl arvien mēģināja aptvert faktu, ka es vispār esmu dzīvs. Alkdams ātrāk tikties, viņš, braucot cauri Nelsona apgabalam uz ziemeļiem no Linčburgas, saņēma sodu par ātruma pārsniegšanu.

Biju nomodā stundām ilgi, sēdēdams klubkrēslā pie kamīna mūsu mājīgajā koka paneļiem izklātajā studijā, prātā pārcilājot visu, ko biju piedzīvojis. Ebens ienāca pa durvīm precīzi sešos no rīta. Piecēlos un ilgi turēju viņu apskautu. Viņš bija mēms no pārsteiguma. Pēdējoreiz, kad redzējāmies skaipā, man vēl slimnīcā esot, knapi biju spējis savirknēt teikumu. Tagad, lai arī vēl arvien biju izkāmējis un rokā bija ievadīta intravenozās sistēmas adata, biju atgriezies pie savas mīļākās lomas dzīvē: Ebena un Bonda tētis.

Proti, gandrīz tāds pats. Ari Ebens sajuta, ka kaut kas manī ir mainījies. Vēlāk Ebens teiks, ka, mani todien pirmoreiz satiekot, viņu uzreiz pārsteidza, cik varena bija mana «klātbūtnes aura».

«Tu biji tik skaidrs, tik koncentrets,» viņš teica. «Bija tāda sajūta, ka tevī staro kāda gaisma.»

Es nekavējos dalīties savās domās.

«Ar nepacietību gaidu, kad varēšu izlasīt visu iespējamo par šo tēmu,» teicu viņam. «Tas bija tik reāli, Eben, gandrīz pārāk reāli, lai būtu reāli, ja saproti, ko saku. Gribu rakstīt par to, pastāstīt citiem neiroķirurgiem. Un gribu palasīties par citu cilvēku pieredzēto PNS sakarā. Nespēju noticēt, ka nekad to netiku ņēmis nopietni, nekad neieklausījos savos pacientos. Nekad nebiju gana ziņkārīgs, lai pat ielūkotos literatūrā.»

Sākumā Ebens neko neatbildēja, taču bija skaidrs, ka viņš apsvēra, ko tētim labāk ieteikt. Viņš apsēdās man iepretim un mudināja paraudzīties uz to, kam butu bijis jābūt pašsaprotamam.

«Es tev ticu, tēt,» viņš teica. «Bet padomā par to. Ja gribi, lai citiem tas viss noderētu, pēdējā lieta, ko tev vajadzētu darīt, ir lasīt, ko par šo tēmu teikuši citi.»

«Ko tad man darīt?» vaicāju.

«Pieraksti to. Pieraksti pilnīgi visu visas savas atmiņas, cik precīzi vien spēj. Bet nelasi nekādas grāmatas un rakstus par citu cilvēku pirmsnāves stāvokļa pieredzi, vai par fiziku, vai kosmoloģiju. Vismaz ne līdz tam, kad esi uzrakstījis, kas notika ar tevi pašu. Nestāsti ne mammai, ne kādam citam par to, ko piedzīvoji komā, vismaz cik tev būs dabiski

iespējams no tā izvairīties. Atceries, kā tu man vienmēr mēdzi teikt, ka novērojums ir pirmais, tad seko interpretācija. Ja gribi, lai tam, kas notika ar tevi, ir zinātniska vērtē, tev tas jāpieraksta pēc iespējas tīri un precīzi, pirms sāc salīdzināt ar citu cilvēku pieredzēto.»

Tas, iespējams, bija visviedākais padoms, kāds man jebkad sniegts, un es tam sekoju. Ebenam bija taisnība, ka iekšēji es dziļi, vairāk par visu, gribēju izmantot savu pieredzi, lai, cerams, palīdzētu citiem. Jo vairāk atgriezās mans zinātnieka prāts, jo skaidrāk es sapratu, cik radikāli tas, ko biju apguvis mācību un prakses dekāžu laikā, bija pretrunā ar manis pieredzēto, jo vairāk es sapratu, ka prāts un personība (vai, kā daži to sauktu: dvēsele un gars) turpina eksistēt aiz ķermeņa. Šis stāsts man bija jāpavēsta pasaulei.

Nakamajās sešās nedēļās vairākums dienu bija vienādas. Pamodos ap 2 vai 2:30 naktī, juzdamies ekstāzes un enerģijas pilns jau no tā vien, ka esmu dzīvs, un izlēcu no gultas. Aizkurināju kamīnu, apsēdos vecajā ādas krēslā un rakstīju. Centos atminēties katru ceļojuma detaļu, izejot un ieejot Centrā, un savas izjūtas, mācoties tajā sniegtās zinības.

Kaut centos nav īsti precīzs apzīmējums. Skaidras un izteiktas atmiņas bija tieši tepat, te, kur biju tās atstājis.

Ultra-realais

«Ir divi veidi, kā var tikt apmuļķots. Viens ir ticēt tam, kas nav patiesība; otrs ir atteikties ticēt tam, kas ir.».

Sorens Kjerkegāres (1813 1855)

\^sā rakstītajā viens vārds atkārtojās vēl un vēl.

Reāls.

Nekad, pirms nonācu komā, nebiju sapratis, cik šis vārds var būt maldinošs. Kā biju mācīts par to domāt gan medicīnas, gan veselā saprāta skolā, ko dēvē par dzīvi, kaut kas vai nu ir reāls (autoavārija, futbola spēle, sviestmaize vai galds tavā priekšā), vai ne. Savos neiroķirurga gados redzēju cilvēkus halucināciju ietekmē. Domāju, ka zinu, cik biedējoši nereāli viss sastaptais varētu šķist tiem, kas to piedzīvo. Un tajās dažās dienās, kad biju intensīvās terapijas psihozes varā, arī man bija iespēja izbaudīt dažu labu iespaidīgi reālu murgu. Bet, kolīdz tie beidzās, es ātri vien atpazinu, ka murgi bijuši iluzori: neironālas fantasmagorijas, ko rada smadzenes, cenšoties atgūt darbspējas.

Tomēr, kamēr biju komā, manas smadzenes nebija niķojušās. Tās nebija strādājušas vispār. Tā smadzeņu daļa, kas, kā man gadiem ilgi medicīnas fakultātē tika mācīts, radīja pasauli, kurā es dzīvoju, kustējos un kas atbildēja par jēlo datu uztveri no maņām, lai no tiem tad veidotu jēgpilnu visumu, bija izslēgusies.

Un tomēr, par spīti tam, es biju dzīvs un pie pilnas apziņas, pie patiesas apziņas, tādā visumā, kurā dominēja mīlestība, apziņa un realitātes sajūta. (Lūk, jau atkal šis vārds). Zināju to tik ļoti, ka man sāpēja.

Tas, ko tiku piedzīvojis, bija reālāks nekā māja, kurā atrados, reālāks nekā pagales, kas sprēgāja kamīnā. Tajā pat laikā šādai realitātei nebija vietas medicīniski izglītotajā zinātniskajā pasaules skatījumā, kuru uzkrājot biju pavadījis gadus.

Kā lai es radītu telpu, kurā varētu pastāvēt abas šīs realitātes vienkopus?

‘Parasta pieredze

Beidzot pienāca diena, kad biju pierakstījis visu, ko spēju, ik beidzamo atmiņu par Sliekas redzespunkta valstību, par Tuneli, par Centru.

Nu bija laiks lasīt. Ieniru PNS veltītajā literatūras okeānā okeānā, kurā līdz tam nebiju pamērcējis ne kājas pirkstu. Pavisam drīz sapratu, ka līdzīga pieredze ir bijusi neskaitāmiem cilvēkiem gan nesenā pagātnē, gan pirms gadsimtiem. Ne visi PNS bijuši vienādi, katrs no tiem ir unikāls bet vieni un tie paši elementi uzrodas vēl un vēl, un daudzus no tiem atpazinu arī savā pieredzē. Stāsti par ceļojumu cauri tumšam tunelim vai ielejai, kas izved košā, dzīvīgā ainavā ultra-reālā -, bija tik veci kā Senā Grieķija un Ēģipte. Jau izsenis Tuvajos Austrumos PNS sakarā tika minētas eņģeliskas būtnes reizēm ar spārniem, reizēm bez. Tepat jāmin arī uzskats, ka šīs būtnes bija sargi, kas vēroja cilvēku gaitas uz zemes un sagaidīja viņus, kad tie zemi atstāja. Sajūta, ka tu spēj redzēt visos virzienos vienlaikus; apjausma, ka esi virs lineārā laika, ka esi virs visa, ko iepriekš uzskatīji par cilvēka dzīves ainavu definējošu; himniskas mūzikas skaņas, kas ienāca uzreiz visā tavā būtnē, nevis tikai caur ausīm; tiešā un momentānā konceptu uztvere, kas normālos apstākļos būtu prasījusi ļoti ilgu laiku un pamatīgu pētniecisku darbu, lai to vispār varētu saprast, un piedevām fakts, ka tas notika pilnīgi bez piepūles… beznosacījumu mīlestības intensitāte.

Vēl un vēl, lasot gan modernos PNS aprakstus, gan vēstījumus no senākiem laikiem, izjutu, kā stāstītājs cīnās ar zemes valodas ierobežojumiem, cenzdamies cilvēku valodas zvejaslaivā ievelt to bezrobežu zivi, kas bija pieķērusies, un vienmēr vairāk vai mazāk izgāžoties.

Un tomēr, līdz ar katru mēģinājumu, kas gandrīz jau sasniedza mērķi, ik rakstītājam izjūtot, ka zem pieredzes milzīgā sloga liecas valoda un idejas, es sapratu stāstnieka mērķi, kā arī to, ko tieši viņš vēlējies atklāt visā tā bezrobežu godībā, bet vienkārši nav spējis.

Jā, jā jā! Pie sevis izsaukšos lasīdams. Es saprotu.

Šīs grāmatas, šis materiāls, protams, bijis jau pirms manis. Bet es nekad nebiju tajā ielūkojies. Še es nerunāju par lasīšanu vien, bet par vārdu tā plašākā nozīmē. Pavisam vienkārši sakot, nekad nebiju atvēries idejai, ka tāda ticama iespēja kaut kam palikt pēc ķermeņa nāves nudien varētu arī pastāvēt. Pēc savas būtības biju labas dabas, kaut skeptisks, ārsts. Un kā tāds varu jums pavēstīt, ka vairākums skeptiķu nemaz nav skeptiski. Lai cilvēks varētu būt patiesi skeptisks, viņam vispirms jaizpēta attiecīgā tēma un jāņem tā nopietni. Un es, kā daudzi ārsti, nekad netiku atlicinājis laiku, lai iedziļinātos PNS. Vienkārši «zināju», ka tas nav iespējams.

Iepazinos ari ar saviem komas perioda medicīniskajiem rādītājiem norises bija aprakstītas visai rūpīgi, sākot no paša sākuma. Pārbaudot skenējumu rezultātus, gluži kā to būtu darījis savam pacientam, beidzot atskārtu, cik neiespējami vājš esmu bijis.

Bakteriālas dabas meningīts uzbrūk īpatnā veidā, iznīcinot smadzeņu ārējo apvalku, bet pasaudzējot to dziļākās struktūras. Baktērijas vispirmām kārtām pamatīgi sabojā musu cilvēcisko daļu un beigu beigās raida liktenīgo triecienu, uzbrūkot dziļākajām «ķermeņa saimniecību uzturošām» struktūrām, kas raksturīgas arī pārējiem dzīvniekiem, dziļi zem cilvēciskās daļas. Citi apstākļi, kas var sabojāt neokorteksu un izraisīt bezsamaņu galvas traumas, trieka, asiņošana smadzenēs vai smadzeņu audzēji -, nespēj samaitāt visu tā virsmu tik pamatīgi. Šīs norises parasti ietekmē tikai daļu neokorteksa, atstājot pārējos tā areālus neskartus un funkcionētspējīgus. Savukārt bakteriālas dabas meningīts ne vien atslēdz visu neokorteksu, bet iesniedzas arī dziļāk, kaitējot dziļākām un primitīvākām smadzeņu daļām. Ņemot to visu vērā, bakteriālas dabas meningīts bez šaubām ir labākā slimība, kas atrodama, ja vēlamies simulēt cilvēka nāvi, to patiesībā'neizraisot. (Kaut gan parasti tā tomēr iestājas. Skumjā patiesība ir tā, ka burtiski ikviens, kurš bijis tik smagā bakteriālas dabas meningīta izraisītā stāvoklī, kā to biju pieredzējis es, nekad neatgriežas, lai ar savu stāstu dalītos.) (Sk. Pielikumu A.)

Lai arī pati norise ir veca kā vēsture, plaši pazīstams jēdziens «pirmsnāves stāvokļa pieredze» (neatkarīgi no tā, vai tā tika uztverta kā realitāte vai nepamatota fantāzija) kļuva samērā nesen. Divdesmitā gadsimta sešdesmitajos gados tika izstrādāti jauni paņēmieni, kas ļāva ārstiem atdzīvināt pacientus pēc kardiālās nāves jeb sirds apstāšanās. Pacienti, kuri pirms tam būtu vienkārši nomiruši, tagad atgriezās dzīvē. Paši to nezinot, šie ārsti, cenšoties glābt aizejošos, radīja ārpuszemes ceļotāju sugu: cilvēkus, kuri bija palūkojušies aiz priekškara un atgriezās, lai par to vēstītu. Šodien viņu skaits mērāms miljonos. 1975. gadā medicīnas students Reimonds Mūdijs nopublicēja grāmatu «Dzīve pēc dzīves», kurā aprakstīja kāda vīra Džordža Ričija pieredzēto. Ričijs bija «nomiris», sirdij apstājoties plaušu karsoņa komplikāciju rezultātā, un bija pabijis ārpus ķermeņa deviņas minūtes. Viņš devās prom pa tuneli, apciemojot debešķīgas un ellīgas vietas, satika gaismas būtni, ko identificēja kā Jēzu, un piedzīvoja tik lielu mieru un labsajūtu, ka viņam bija grūti to ietērpt vārdos. Bija sākusies modernā pirmsnāves stāvokļa pieredzes ēra.

Nevaru teikt, ka Mūdija grāmata man bija pavisam sveša, bet lasījis to nudien nebiju. Man tā nebija

likusies vajadzīga, jo pirmām kārtam zināju: tās ir muļķības, ka sirds apstāšanās pielīdzināma nāvei tuvam stāvoklim. Bieži vien pirmsnāves stāvoklim veltītaja literatūrā runāts par pacientiem, kuru sirds apstājusies uz pāris minūtēm parasti pēc negadījuma vai uz operāciju galda. Ideja, ka sirds apstāšanās ir pielīdzināma nāvei, pieder piecdesmit gadu senai vēsturei. Daudzi nemediķi vēl arvien uzskata, ka, reanimācijas rezultātā atmostoties, cilvēks ir «nomiris» un atdzīvojies, bet medicīniskā sabiedrība jau sen pārskatīja savu nāves definīciju, secinot, ka tā noris smadzenēs, nevis sirdī (tas pieņemts jau kopš 1968. gada, kad tika izstrādāti smadzeņu nāves kritēriji, kas balstās uz svarīgiem pacienta neiroloģisko pārbaužu rezultātiem). Sirdsdarbības apstāšanās uz nāvi attiecas tikai tik daudz, cik tā ietekmē smadzenes. Sekundes pēc sirdsdarbības apstāšanās pārtraukums asins plūsmā izraisa plašus pārrāvumus kooperatīvajā neirālajā aktivitātē un zūd samaņa.

Pusgadsimtu ķirurgi sirds un reizēm arī neiroloģisku operāciju laikā ir regulāri apturējuši sirdis uz minūtēm vai stundām, izmantojot kardiopulmonāro apvedsūkni un reizēm dzesējot smadzenes, lai uzlabotu to dzīvotspēju šāda stresa apstakļos. Smadzeņu nāve nenotiek. Pat cilvēkam, kura sirds apstājas uz ielas, var tikt aiztaupīta smadzeņu nāve, ja kāds sāk veikt kardiopulmonāro reanimāciju četru minušu laikā un sirdsdarbību izdodas atjaunot. Kamēr ar skābekli bagātās asinis piekļūst smadzenēm, tās un attiecīgi arī cilvēks dzīvos, kaut uz brīdi būs bez samaņas.

Ar šīm zināšanām vien bija gana, lai es norakstītu Mūdija grāmatu, to pat neatvēris. Taču tagad es tai pieķēros, un, lasīdams Mūdija vēstījumu paša pieredzes gaismā, pilnībā mainīju savu perspektīvu. Man nebija ne mazāko šaubu, ka vismaz daži no cilvēkiem viņa stāstos patiesi bija ķermeni atstājuši. Līdzības ar paša piedzīvoto, ārpus fiziskā veidola esot, vienkārši bija bezgalīgas.

Manu smadzeņu primitīvākās «saimniecību uzturošās» daļas funkcionēja visu vai lielāko daļu laika, ko pavadīju komā. Bet tā smadzeņu daļa, kas, kā jums pateiks ikviens neirologs, atbild par visu cilvēcisko, tā, lūk, bija pagalam. To redzēju skenējumu rezultātos, ciparos no laboratorijas visos rādījumos, kas slimnīcā tika rūpīgi pierakstīti nedēļas garumā. Ātri vien sāku aptvert, ka mans piedzīvojums ir perfekts pirmsnāves stāvokļa piemērs. Manā gadījumā mazāka nozīme bija tam, kas konkrēti ar mani atgadījies, bet gan šo norišu klajai, pilnīgai neiespējamībai, kas, no medicīniskā viedokļa raugoties, bija pilnīga fantāzija.

Izstāstīt, kas ir PNS, ir izaicinājums, bet darīt to mediķu sabiedrības, kas atsakās pieņemt šīs pieredzes iespējamību, priekšā ir vēl sarežģītāk. Man nu bija unikāla iespēja padarīt to visu aptveramāku.

Atpakaļ no mirušajiem

Un tuvinās Nāve, kam vienlīdzīgi visi, kas visiem dāvā beidzamo atklāsmi, ko tikai autors no mirušo pasaules varētu izklāstīt pienācīgi. Hermans Melvils (1819 1891)

Visur, kur tajās pirmajās nedēļās gāju, cilvēki uz mani skatījās tā, it kā es būtu piecēlies no kapa. Saskrējos ar kadu dakteri, kurš bija klāt dienā, kad mani atveda uz slimnīcu. Viņš nebija saskāries ar manu gadījumu tiešā veidā, bet bija paguvis uzmest aci torīt, kad mani ieripināja Neatliekamās palīdzības uzņemšanā.

«Kā tu te vispār vari atrasties?» viņš pavaicāja, apkopojot visas medicīniskās sabiedrības pamatjautājumu manā sakarā. «Vai esi Ebena dvīņubrālis, vai kā?»

Pasmaidīju, pastiepu roku un spēcīgi saspiedu viņa plaukstu, apliecinot, ka nudien biju es pats.

Lai arī viņš, protams, jokoja, runādams par manu dvīņubrāli, patiesībā vārds bija īsti vietā. Pilnīgi praktiskā veidā es joprojām biju divi cilvēki, un, ja grasījos izdarīt to, ko vēlējos paveikt, kā to biju darījis zināmu Ebenam IV izmantot savu pieredzi, lai palīdzētu citiem -, man būs jāsamierina sava PNS pieredze ar zinātnieka izpratni un jāsatamborē šie divi cilvēki kopā.

Atmiņas atgriezās pie tālruņa zvana, ko saņēmu kādā rītā pirms vairākiem gadiem; zvanīja kāda pacienta māte. Tālrunis iedžinkstējās tieši tajā bridi, kad aplūkoju digitālo izkārtojuma ainu audzējam, ko plānoju izgriezt tās dienas pēcpusdienā. Nosaukšu sievieti par Sjūzannu. Viņas vīrs, ko nodēvēsim par Džordžu, bija mans pacients ar smadzeņu audzēju. Par spīti visam, ko darījām, viņš nomira pusotru gadu pēc diagnozes brīža. Tagad Sjūzannas meitai tika atklātas metastāzes smadzenēs no krūts audzēja. Viņas cerības nodzīvot ilgāk par pāris mēnešiem bija niecīgas. Nebija labākais brīdis, lai atbildētu uz zvanu prāts bija pilnībā iedziļinājies digitālajā attēlā manā priekšā, un es ļoti konkrēti plānoju stratēģiju, kā veiksmīgi ietiekties bojātajos audos, neskarot veselos. Bet tomēr es sarunā pavadīju krietnu sprīdi, jo zināju, ka Sjūzanna meklēja jebkādu informāciju, kas līdzētu viņai tikt galā ar smago situāciju.

Vienmēr tiku uzskatījis, ka, esot potenciāli liktenīgas slimības ēnā, drīkst patiesību pieklusināt. Lauprt termināli slimam pacientam iespēju tverties pie fantāzijas, kas palīdzētu viņam tikt galā ar nāves iespējamību, ir gluži vai kā atteikties dot pretsāpju

līdzekļus. Šiem cilvēkiem nesama ārkārtīgi smaga nasta, tālab biju Sjūzannai parādā ik uzmanības sekundi, ko viņa no manis lūgtu.

«Dakter,» Sjūzanna teica, «mana meita redzēja ļoti brīnumainu sapni. Tajā pie viņas ieradās tēvs. Viņš pavēstīja, ka viss būšot labi, ka par nāvi viņai neesot ko raizēties.»

Šādus pacientu vēstījumus tiku uzklausījis neskaitāmas reizes prāts darīja, ko spēja, lai sevi mierinātu šajā tik nepanesami sāpīgajā situācijā. Es viņai atbildēju, ka sapnis nudien izklausās brīnišķīgi.

«Bet visneticamākais, dakter Aleksandr, bija viņa ietērps. Dzeltens krekls un hūte!»

«A, Sjūzan,» omulīgi noteicu, «jādomā, Debesīs nav ģērbšanās protokola.»

«Ne jau par to ir stāsts,» teica Sjūzanna. «Savu attiecību sākumposmā, kad tikko sākām iet uz randiņiem, es uzdāvināju Džordžam dzeltenu kreklu. Viņam patika to nēsāt vienlaikus ar hūti; arī to es biju viņam dāvinājusi. Bet krekls un cepure bija bagāžā, kas pazuda un tā arī vairs netika atrasta mūsu medusmēneša ceļojumā. Tolaik viņš jau zināja, cik ļoti viņš man patika tajā kreklā un hūtē, bet viņš nekad netika šīs lietas aizstajis.»

«Droši vien Kristīne dzirdējusi ne vienu vien stāstu par kreklu un cepuri, Sjūzan,» es teicu. «Un par jūsu jaunību…»

«Nē,» viņa iesmējās. «Tur jau tas brīnums. Tas bija mūsu mazais noslēpums. Zinājām, cik smieklīgi tas izklausītos ausīm no malas. Par to kreklu un huti mēs vairs nekad netikām runājuši. Kristīne nebūs no mums dzirdējusi ne vārda. Viņai bija tik ļoti bail mirt, un tagad viņa zina, ka viņai ne no kā nepavisam nav jābaidās.»

Tas, ko Sjūzanna man pastāstīja, kā uzzināju attiecīgajā literatūrā, ir variācija par tēmu «apstiprinājums sapnī», kas notiek diezgan bieži. Taču šīs telefonsarunas laikā es vēl nebiju piedzīvojis savu PNS, un tobrīd es bez šaubu ēnas zināju, ka Sjūzanna man atstāsta sāpju iedvesmotu fantāziju. Darba gaitu laikā biju strādājis ar daudziem pacientiem, kas pieredzējuši neparastas lietas komas vai operācijas laikā. Ik reizi, kad šie cilvēki dalījās vēstījumā, kas līdzinājās Sjūzannas teiktajam, biju izjutis pilnīgu līdzcietību. Un biju absolūti drošs, ka viss stāstītais patiesi noticis viņu prātā. Smadzenes ir izsmalcinātākais un temperamentālākais cilvēka orgāns. Parotaļājies ar to, samazini tam piekļūstošo skābekļa plūsmu par dažiem toriem (spiediena mērvienība), un smadzeņu īpašnieks pieredzēs izmainītu realitāti. Vai, precīzāk sakot, savu personisko realitātes versiju.-Piemetīsim tam klāt fizisku traumu un medikamentus, kas, visticamāk, tikuši lietoti smadzeņu kaites gadījumā, un varam būt pavisam droši: ja pacientam vispār būs saglabājušās jel kādas atmiņas,

tās būs diezgan savdabīgas. Ja smadzenes ietekmē nāvējoša bakteriāla infekcija un prāta spējas izmainoši medikamenti, var notikt jebkas. Tas ir, jebkas, atskaitot manu ultra-reālo pieredzi komas laikā.

Sjūzanna, kā es atskārtu ar pārsteigumu, ar kādu parasti saprot to, kam būtu bijis jābūt pašsaprotami, todien nebija zvanījusi man, mierinājumu meklējot. Viņa no sirds un dvēseles bija centusies mierināt mani. Bet es nebiju spējis to saskatīt. Es biju domājis, ka izrādu viņai labestību, savā vārgajā, cita viedokļa piesātinātajā manierē izlikdamies, ka ticu viņas stāstījumam. Bet es biju maldījies. Un, paraugoties atpakaļ uz šo un dučiem citu sarunu, es sapratu, cik garš ceļš ejams, ja vēlējos pārliecināt savus laikabiedrus ārstus par to, ka manis pieredzētais ir reāls.

Trīs nometnes

Uzskatu, ka cilvēka mistēriju neticami noniecina redukcijas tendence, ko izrāda zinātne ar savu apgalvojumu, ka materiālisms beigu beigās spēs izskaidrot ikvienu garīgās pasaules norisi, balstoties uz neironu aktivitātes principiem. Šāds uzskats būtu klasificējams kā māņticīgs… mums ir jāatpazīst sevī gan garīgas būtnes ar dvēseli, kas eksistē garīgajā sfērā, gan materiālas būtnes ar ķermeni un smadzenēm, kas eksistē materiālajā pasaulē.

Sers Džons K. Ekls (1903 1997)

Runājot par PNS pieredzi, bija trīs galvenās nometnes. Bija ticīgie: vai nu tie, kuri paši to bija piedzīvojuši, vai kam šāda veida norises pieņemt padevās viegli. Tad, protams, bija zvērināti neticīgie (kā senāk es pats). Jāteic, ka šie cilvēki sevi neierindoja neticīgo kārtā. Viņi vienkārši «zināja», ka smadzenes rada apziņu, un nespēja ciest trakas idejas (atskai-tot gadījumus, kad kādu, labu gribēdami, mierināja, ka biju darījis todien sarunā ar Sjūzannu), ka prāts varētu pastāvēt ārpus ķermeņa.

Un tad bija vidusslānis. Tam piederēja visdažādākie cilvēki, kam gadījies dzirdēt par PNS, vai nu lasot par to, vai jo šī pieredze ir plaši izplatīta kāds no viņu draugiem vai radiem to piedzīvojis. Tieši šīs grupas piederīgajiem mans stāsts varētu patiesi palīdzēt. Ziņas, ko sniedz PNS, izmaina dzīves. Bet, kad cilvēks, kam ir potenciāls atvērties šai informācijai, par to apvaicājas zinātniekam vai ārstam mūsu sabiedrības oficiālajiem durvju sargiem jautājumos par to, kas ir patiess, kas ne -, viņi pārāk bieži dzirdēs maigos bet nepārprotamos vārdos, ka PNS ir fantāzija: to rada smadzenes, kas cenšas tverties pie dzīves, nekas vairāk.

Būdams ārsts, kurš pats to pieredzējis, es varu vēstīt citādāk. Un, jo vairāk es par to domāju, jo vairāk jutu, ka man ir pienākums to darīt.

Vienu pēc otras es piezīmēju idejas, ko, es zināju, kolēģi un mans «vecais es» būtu piedāvājuši, «skaidrojot», kas ar mani notika. (Sīkāka informācija pieejama manu neiroloģisko hipotēžu apkopojumā. Sk. Pielikumu B.)

Vai mana pieredze bija radusies primitīvas iegareno smadzeņu programmas rezultātā, kas veidojusies, lai mazinātu galējas sāpes un ciešanas, kas, iespējams, ir atliekas no «simulētas nāves» stratēģijas, kas raksturīga zemākajiem zīdītājiem? Šo hipotēzi atmetu bez kavēšanās. Gluži vienkārši nebija iespējams, ka manis pieredzētais, tā izsmalcinātais

vizuālais un aurāJais līmenis, kā arī augstā manis uztvertā norišu jēgpilnība bija reptiļa smadzeņu sadaļas veidojums.

Vai tās bija izkropļotas atmiņas no manas limbiskās sistēmas dziļākajiem slāņiem, no tās smadzeņu daļas, kas uztur pie dzīvības emocionālo uztveri? Vēlreiz jāteic nē, jo bez funkcionāla neokorteksa 1imbiskā sistēma nespētu radīt tik dzīvas un loģiskas vīzijas.

Vai mana pieredze varētu būt sava veida psihedēlisks redzējums, ko radījušas (ļoti daudzās) narkotikas, kas man tika dotas? Velreiz jāteic, ka tās iedarbojas uz receptoriem neokorteksā. Un, neokorteksam nedarbojoties, šīm nakrotikām nebija platformas, uz kuras izpausties.

Kā butu ar REM iejaukšanos? Tā sauc sindromu (kas ir saistīts ar t.s. «rapid eye movement» [straujas acu kustības tulk.] vai REM miegu, kas ir tā miega fāze, kura noris sapņi), kurā dabiskās neirovadītājvielas, piemēram, serotonins, sadarbojas ar receptoriem neokorteksā. Vēlreiz atvainojos, bet REM iejaukšanās var norisēt tad, ja ir funkcionāls neokortekss, un man tāda nebija.

Tad pastāvēja tāds hipotētisks fenomens kā «DMT izmeši». Šajā situācijā čiekurveida dziedzeris, reaģējot uz stresu, kas radies, uztverot draudus smadzenēm, izdala substanci, ko dēvē par DMT (vai

N,N-dimetiltriptamīnu). DMT strukturāli līdzinās seratonīnam un var izraisīt ekstrēmi psihedēlisku stāvokli. Man ar DMT tiešas saskares nav bijis un nav joprojām ,bet negrasos strīdēties ar tiem, kuri apgalvo, ka tas var radīt ļoti spēcīgu psihedēlisku pieredzi; iespējams, tādu, kas patiesi veicinātu mūsu sapratni par to, kas tad patiesībā ir apziņa un realitāte.

Tomēr ir un paliek fakts, ka tā smadzeņu daļa, ko ietekmē DMT (neokortekss), manā gadījumā nebija klātesoša un tātad ietekmējama. Tā ka, mēģinot «paskaidrot», kas ar mani notika, DMT izmešu hipotēze bija tikpat nepilnīga ka citas galvenās skaidrojumu kandidatūras, un iemesls tam bija tāds pats kā citos gadījumos. Halucigēni ietekmē neokorteksu, un mana neokorteksa nebija, talab nebija ko ietekmēt.

Beidzamā hipotēze, ko aplūkoju, bija «pārlādes fenomens». Tas izskaidrotu manu pieredzi ka pēc būtibas nesaistītu atmiņu un domu, kas palikušas pāri pirms neokorteksa pilnīgas atslēgšanās, asambleju. Gluži kā dators, kas pārlādējas un saglabā, ko pagūst, pirms kļūda sistēmā liek tam izslēgties, manas smadzenes salipinātu kopā atlikušos fragmentus, cik labi mācēdamas. Tas varētu notikt, ja neokortekss pieslēgtos samaņai pēc ilgstošas kļūmes sistēmā, kā tas bija mana difūzā meningīta gadījuma. Bet tas nešķita ticami, ņemot vērā manu detalizēto atmiņu smalkumus un interaktīvo raksturu. Tā kā nemateriālajā pasaulē biju tik ļoti spilgti piedzīvojis nelineāru laiku iedabu, tagad varu saprast, kādēļ tik daudzi raksti garīgās dimensijas sakarā var šķist izplūduši vai vienkārši maz ticami, no zemes perspektīvas raugoties. Pasaulēs virs šīs laiks vienkārši neuzvedas tā, kā tas dara to te, lejā. Tajās pasaulēs lietas nenotiek viena pēc otras. Moments var šķist kā vesels mūžs, un viens vai vairāki mūži var šķist kā mirklis. Bet, lai arī laiks tajas dimensijās neuzvedas, kā esam ieraduši, tas nebūt nav samudžināts, un manas atmiņas no komas posma ir ārkārtīgi skaidras. Spēcīgākais enkurs šajā zemē man bija saziņa ar Sjūzenu Reindžesu komas ceturtajā un piektajā naktī, un sešas sejas, kas parādījās ceļojuma beigu posmā. Jebkāda cita veida temporālas saiknes šķitums starp norisēm uz zemes un manu ceļojumu aizsaulē ir, varētu teikt, pilnīgi iedomāts.

Jo vairāk uzzināju par savu stāvokli, jo vairāk es, izmantojot mūsdienīgo zinātnisko literatūru, meklēju skaidrojumus tam, kas ar mani noticis, jo mazāk skaidra man situācija šķita. Viss īpašā manu vīziju izsmalcinātība, domu skaidrība, dzidra kā konceptu plūsma rosināja domāt, ka funkcionēja augstākās, nevis zemākās smadzenes. Bet manu augstāk attīstīto smadzeņu nebija, lai šo darbu veiktu.

Jo vairāk lasīju «zinātniskos» skaidrojumus tam, kas tad PNS īsti ir, jo vairāk mani šokēja to acīmredzamais vārgums. Un vienlaikus es kaunpilns

sapratu, ka tieši to virzienā mans vecais «es» būtu norādījis, ja kāds būtu lūdzis man paskaidrot PNS kā tādu.

Bet nevarēja gaidīt, ka cilvēki, kas nav ārsti, to zinātu. Ja norises, kas atgadījās ar mani, notiktu ar kādu jebkuru citu, tas vien jau būtu ievērības cienīgi. Bet kā tās piemeklēja konkrēti mani… Sakot, ka tam visam «bija savs iemesls», jutos mazliet neērti. Manī bija palicis gana daudz vecā daktera, lai zinātu, cik ērmīgi un pompozi tas skanēja. Bet, kad saskaitīju kopā visas neticamās detaļas un īpaši, kad atskārtu, cik precīzi perfekts bija E. coli meningīts, lai izslēgtu visu manu neokorteksu, un cik ātri un pilnīgi izveseļojos pēc gandrīz pilnīgas destrukcijas -, man vienkārši bija jāņem par pilnu iespējamība, ka tas patiesi bija noticis ar nolūku.

Tas iedvesa man vēl lielāku atbildības sajūtu savu stāstu pavēstīt un izdarīt to labi.

Vienmēr biju lepojies, ka sekoju līdzi jaunākajiem medicīniskajiem pētījumiem savā nozarē un ka biju publicējis rakstus, ja man bijis kas vērtīgs tiem pievienojams. Tas, ka biju strauji pārceļojis no šīs pasaules citā, bija ievērības cienīgi tā bija unikāla medicīniska liecība -, un nu, atgriezies, es vēlējos pavēstīt to visā pilnībā. Medicīniski runājot, mana pilnīgā atlabšana bija absolūta neiespējamība, medicīnisks brīnums. Bet patiesais stāsts vēstīja par to, kur tiku pabijis, un man bija pienākums, ne vien

kā zinātniekam un kā sirsnīgam zinātniskās metodes cienītājam, bet arī kā dziedniekam, šo stāstu tautās laist. Stāsts patiess stāsts spēj dziedināt tikpat labi kā zāles. Sjuzanna to bija zinājusi, zvanot man todien uz kabinetu. Piedevām pats to piedzīvoju, tiekoties ar savu miesisko ģimeni. Tas, kas noticis ar mani, arī bija terapeitisks stāsts. Kas gan es būtu par dziednieku, ja tajā nedalītos?

Mazliet vairāk nekā divus gadus pēc tam, kad biju atgriezies no komas, apciemoju tuvu draugu un kolēģi, kurš ir priekšsēdis vienam no ievērojamākajiem akadēmiskās neirozinātnes departamentiem pasaulē. Biju pazinis Džonu (vārds ir fiktīvs) gadu desmitiem ilgi un uzskatīju viņu par brīnišķīgu cilvēku, kā arī par pirmšķirīgu zinātnieku.

Pastāstīju Džonam daļu sava stāsta par ceļojumu dziļā komas stāvokļa laikā, un viņš rādījās pagalam izbrīnīts. Nevis par to, cik tas viss bijis traks, bet šķita, ka viņš piepeši saredz jēgu kādās nojausmās, kas viņam jau ilgu laiku nedevušas mieru.

Izrādījās, ka pirms gada Džona tēvs tuvojies piecu gadu ilgas slimības noslēgumam. Viņš bija zaudējis fiziskās spējas, prāta gaismu, juta sāpes un vēlējās nomirt.

«Lūdzu,» tēvs no nāves gultas bija lūdzies. «Iedod man kādas zāles, vienalga ko. Es vairs tā nespēju turpināt.»

Tad piepeši tēvs kļuvis sakarīgāks, nekā bijis pēdējo divu gadu laikā, un abi pārsprieduši dažus dziļus novērojumus viņa dzīves un ģimenes sakarā. Tad viņš pievērsis skatienu citviet un sācis sarunāties ar tukšu gaisu gultas kājgalī. Ieklausoties Džons sapratis, ka tēvs runā ar savu mirušo māti, kas aizgājusi pirms 65 gadiem, kad Džona tēvs vēl bijis padsmitnieks. Dēla dzīves laikā viņš māti bija pieminējis izretis, bet nu bija iesaistījies priekpilnā un dzīvīgā sarunā ar viņu. Džons tēva māti nebija spējis saskatīt, bet bijis pilnīgi drošs, ka gars bijis klāt, aicinot tēva dvēseli mājās.

Paris minūšu vēlāk Džona tēvs pagriezies pret dēlu ar pilnīgi citu izteiksmi sejā. Viņš smaidīja un izstaroja acīmredzamu mieru, spēcīgāku, nekā Džons jebkad tika viņa uzvedībā manījis.

«Ej gulēt, tēti,» Džons atcerējās sevi sakām. «Ej gulēt. Viss ir labi.»

Tētis tā ari darījis. Aizvēris acis, viņš iemidzis ar pilnīga miera izteiksmi sejā. Drīz pēc tam viņš aizgājis.

Džons bija izjutis saskarsmi starp tēvu un viņa mirušo vecmāmiņu kā ļoti reālu, bet nebija zinājis, ko tās sakarā iesākt, jo, būdams ārsts, viņš zinājis, ka tādas lietas «nav iespējamas». Daudzi ir bijuši liecinieki apbrīnojamai apskaidrībai, kas nereti pārņem vecāka gadagājuma cilvēkus, kas zaudējuši prāta gaismu, pirms viņi aiziet, gluži kā Džons to bija

novērojis tēva gadījumā (šo fenomenu mēdz dēvēt par «terminālo apskaidrību». Tam nebija nekāda neirozinātniska skaidrojuma. Mans stāsts Džonam deva atļauju, ko viņš bija ilgojies saņemt: atļauju ticēt tam, ko bija redzējis pats savām acīm zināt to dziļo un mierinājumu dāvājošo patiesību, ka mūsu mūžīgais garīgais es ir reālāks par visu, ko uztveram šajā fiziskajā pasaulē, un ka tam ir dievišķa saikne ar Radītāja bezrobežu mīlestību.

‘Baznīcas apmeklejums

Ir tikai divi veidi, kā nodzīvot dzīvi.

Viens ir tā, it kā nekas nebūtu brīnums.

Un otrs tā, it kā viss ir brīnums.

Alberts Eīnštuins (1879 1955)

u z baznīcu neaizstaigāju līdz pat 2008. gada decembrim, kad Holija izvilināja mani līdz dievkalpojumam Adventa otrajā svētdienā. Joprojām biju vājš, izkāmējis, un man trūka līdzsvara sajūtas. Mēs ar Holiju sēdējām priekšējā rindā. Todien dievkalpojumu vadīja Maikls Salavans, un viņš pienāca pie manis, lai pavaicātu, vai es vēlētos iedegt otro sveci Adventa vainagā. Negribēju, bet kāda iekšējā balss man teica to tomēr izdarīt. Piecēlos, satvēru misiņa spieķi un necerēti viegli aizsoļoju līdz baznīcas priekštelpai.

Atmiņas par laiku, ko pavadīju ārpus ķermeņa, joprojām bija kailas un jēlas, un šajā vietā, vēršot skatu uz lietām, kas mani pirms tam bija atstājušas vienaldzīgu, bet kurās tagad es saskatīju mākslu un dzirdēju mūziku, tās guva jaunu sparu. Himnas pulsējošā basa nots atbalsoja raupjo un nožēlojamo Sliekas redzespunkta valstības eksistenci. Vitrāžas ar saviem mākoņiem un eņģeļiem atsauca prātā debe-

šķlgo Tuneļa burvību. Glezna, kurā Jēzus lauž maizi mācekļu ielokā, atgādināja par saziņu ar Centru. Man pārskrēja trīsas, atceroties bezgalīgās beznosacījumu mīlestības svētlaimi, ko biju tajā baudījis.

Visbeidzot es sapratu reliģijas vēsti. Vai vismaz to, kādai tai vajadzēja būt. Es nevis vienkārši ticēju Dievam es zināju Dievu. Kad piekliboju altārim, lai saņemtu Svēto Vakarēdienu, pār maniem vaigiem ritēja asaras.

Apziņas mīkla

ja jūs patiesi meklējat patiesību, vismaz vienu reizi dzīvē ir jāapšauba, cik krietni vien iespējams, piilnīgi viss.

Rene Dekarts (1596 1650)

'\fajadzēja apmēram divus mēnešus, lai pie manis atgrieztos viss neiroķirurģisko zināšanu bataljons. Uz brīdi atstājot novārtā pēc būtības brīnumaino faktu, ka tās nudien atgriezās (joprojām nav medicīniska precedenta gadījumam, pēc kura smadzenes, pārcietušas ilgstošu un nopietnu tādu gram-negatīvu baktēriju kā E. coli uzbrukumu, atgūst pilnīgas darbspējas), kolīdz tas bija noticis, es turpināju cīnīties ar faktu, ka viss, ko biju uzzinājis par cilvēka smadzenēm, pētot un strādājot ar tām, par visumu, par to, kas uztverams kā realitāte, bija konfliktā ar to, ko izdzīvoju septiņās komas dienās. Iegrimstot komā, biju sekulārs ārsts, kurš visu karjeru pavadījis dažās no visprestižākajām izpētes institūcijām pasaulē, cenšoties saprast saikni starp cilvēka smadzenēm un apziņu. Nebija tā, ka es apziņai neticētu. Vienkārši vairāk nekā citi biju apzinājies, cik neticami ir pieņemt, ka tā vispār spētu eksistēt patstāvīgi!

Divdesmitā gadsimta divdesmitajos gados fiziķis Verners Heizenbergs (un citi kvantu mehānikas novirziena pamatlicēji) izdarīja tik dīvainu atklajumu, ka pasaulei vēl tas jāaptver. Novērojot subatomiskus fenomenus, nav iespējams pilnībā nošķirt novērotāju (tas ir, zinātnieku, kas veic eksperimentu) no tā, kas tiek novērots. Mūsu ikdienas dzīvē šo faktu viegli ignorēt. Mēs redzam visumu kā tadu, kurā eksistē atsevišķi objekti (galdi un krēsli, cilvēki un planētas), kas reizēm mijiedarbojas viens ar otru, bet kas tik un tā pēc savas būtības paliek šķirti. Tomēr subatomiskā līmenī šāds visums ar atsevišķiem priekšmetiem tajā, izrādās, ir pilnīga ilūzija. Supersuper smalkajā valstībā katrs fiziskās pasaules objekts ir cieši saistīts ar jebkuru citu objektu. Patiesībā «objektu» nemaz nav, ir vienīgi enerģijas vibrācijas, kā arī attiecības.

Tam visam vajadzēja būt acīmredzamam, kaut daudziem tā nešķita. Bija neiespējami uztvert visuma būtības reālo dabu, neizmantojot apziņu. Apziņa nav vis nesvarīgs fizisko procesu blakusprodukts (kā tiku domājis agrāk), bet gan ļoti reāla patiesībā pat reālākā nekā pārejā fiziskā pieredze, un, visticamāk, ir tās pamatā. Bet neviens no šiem ieskatiem vēl nav īsti iestrādāts zinātnes priekšstatos par realitāti. Daudzi zinātnieki cenšas to paveikt, bet vēl arvien nav vienotas «teorijas par visu», kas varētu apkopot kvantu mehānikas un relativitātes teorijas

likumus tādā veidā, lai tajā varētu iekļaut ari apziņu.

Visus objektus fiziskajā visumā veido atomi. Savukārt atomus veido protoni, elektroni un neitroni. Un tie (kā to zinātnieki atklāja agrīnā 20. gadsimtā) visi ir daļiņas. Un daļiņas sastāv no … jāteic atklāti, to zinātnieki vēl īsti nezina. Bet ir viena lieta, ko viņi par daļiņām zina, ikviena no tām ir saistīta ar jebkuru citu visumā. Dziļākajā līmenī tās visas ir savstarpēji saistītas.

Pirms manas pieredzes aizsaulē ar šīm modernās zinātnes idejām biju pazīstams vispārīgi, taču tās man šķita attālas un nesaistošas. Pasaulē, kurā es dzīvoju un pārvietojos, pasaulē, kur bija auto, mājas, operāciju galdi un pacienti, kuriem klājās vai nu labi, vai ne, atkarībā no tā, vai biju izoperējis viņus veiksmīgi, šīs subatomiskās fizikas fakti bija retināti un netieši saistīti. Tie varēja būt patiesi, bet tie neietekmēja manu ikdienas realitāti.

Taču, kad atstāju fizisko ķermeni aiz sevis, izjutu šos faktus tiešā veidā. Patiesībā (un jūtos pārliecināts, to sakot), Tunelī un Centrā esot, es «nodarbojos ar zinātni» (lai gan tolaik šo terminu pat nezināju). Ar zinātni, kas paļāvās uz izsmalcinātāko zinātniskās izpētes darbarīku, kāds ir mūsu rīcībā: pašu Apziņu.

Jo dziļāk raku, jo vairāk pārliecinājos, ka mans atklājums nebija vienkārši interesants vai dramatisks.

Tas bija zinātnisks. Atkarība no tā, ar ko jūs sarunājaties, apziņa ir vai nu lielākā mistērija, kas stājas zinātniskas izjautāšanas priekšā, vai jautājums, kas nav apspriešanas vērts. Pārsteidzošākais ir tas, cik daudz zinātnieku sliecas par labu pēdējam variantam. Daudziem iespējams vairākumam zinātnieku šķiet, ka par apziņu nav vērts satraukties, jo tā ir tikai fizisko procesu blakusprodukts. Daudzi zinātnieki iet vēl tālāk, apgalvojot ne vien to, ka apziņa ir sekundārs fenomens, bet ka piedevām tā neesot reāla.

Daudzi vadošie prāti apziņas neirozinātnes un prāta filozofijas jautājumos mudinās uz šo jautājumu palūkoties citādāk. Pēdējo dažu desmitgažu laikā viņi ir sākuši izjust «apziņas smago problemātiku». Lai gan ideja bija augusi augumā jau gadu desmitiem, to patiesi definēja Deivids Čalmers 1996. gadā grāmatā «Apzinātais prāts». Problemātika slēpjas pašā apzinātās pieredzes faktā, un to var destilēt sekojošos jautājumos:

Kā cilvēka smadzenes funkcionējot rada apziņu?

Kā tā ir saistīta ar uzvedību?

Kādas ir uztvertās pasaules attiecības ar reālo pasauli?

Šo problemātiku risināt ir tik sarežģīti, ka daži domātāji ir izteikuši: atbilde meklējama pavisam ārpus «zinātnes». Bet tas, ka tā atrodas ārpus pašreizējām zinātnes robežām, nekādā veidā nemazina

apziņas fenomenu patiesībā tas tikai liecina par tās neaptverami dziļo lomu visumā.

Tas, ka zinātniskā metode vairāk nekā četrus gadsimtus balstīta fiziskajā pasaulē, ir radījis pamatīgu problēmu: esam zaudējuši saikni ar dziļo mistēriju eksistences centrā mūsu apziņu. Tā (dažādi dēvēta un caur dažādiem pasaules redzējumiem pausta) bijusi kas tāds, ko labi pazinušas pre-modernās reliģijas, taču sekulārajā rietumu kultūrā tā zuda, mums arvien vairāk iemīlot modernās zinātnes un tehnoloģijas spēku.

Par visām rietumu civilizācijas veiksmēm pasaule ir dārgi maksājusi ar svarīgu pašas eksistences sastāvdaļu cilvēka garu. Tehnoloģijas ēnu puse mūsdienu kari, bezapdomas slepkavības un pašnāvības, urbānais parazītisms, ekoloģiskais haoss, kataklizmiskā klimata maiņa, ekonomisko resursu polarizācija ir gana ļauna. Vēl sliktāk, ka, koncentrējoties uz arvien straujāko zinātnes un tehnoloģijas progresu, daudzi no mums ir kļuvuši nabagi prieka un jēgpilnibas jomā un vairs nezina, kā mūsu dzīves iekļaujas lielajā mūžīgās eksistences shēmā.

Uz jautājumiem par dvēseli un aizsaules dzīvi, reinkarnāciju, Dievu un Debesīm bija grūti atbildēt, izmantojot konvenciālās zinātniskās metodes, tālab radot uzskatu, ka šie fenomeni varētu neeksistēt. Arī no apziņas izrietošie fenomeni, piemēram, attālinātais skatījums, pastiprināti jūtīgā uztvere, psi-

hokinēze, gaišredzība, telepātija un spēja paredzēt notikumus iepriekš, arvien šķituši ietiepīgi, ja tos vēlējāmies izprast ar «standarta» zinātniskās izpētes metodēm. Pirms komas es to patiesumu apšaubīju lielākoties tādēļ, ka nekad nebiju tās izjutis dziļā līmenī, un tāpēc, ka tās nevarēja izskaidrot ar mana vienkāršotā zinātniskā pasaules skatījuma palīdzību.

Tāpat kā daudzi citi zinātniskie skeptiķi, es atteicos pat vienkārši uzlūkot datus, kas saistīti ar šiem fenomeniem. Man par šiem datiem un to piegādātājiem bija jau iepriekš izveidots viedoklis, jo paša ierobežotā perspektīva nespēja sniegt kaut miglainu priekšstatu par to, kā šādas lietas varētu būt iespējamas. Tie, kuri apgalvo, ka apziņu apliecinošiem fenomeniem nav pierādījumu, par spīti ārkārtīgi daudzajām liecībām, kas apstiprina pretejo, ir izlēmīgi nekompetenti. Viņi uzskata, ka zina patiesību un ka aplūkot faktus tādējādi nav nepieciešams.

Tiem, kuri joprojām ir iesprostoti zinātniskā skepticisma slazdā, es iesaku grāmatu «Nereducējamais prāts: ceļā uz 21. gadsimta psiholoģiju», kas izdota 2007. gadā. Šajā pamatīgajā zinātniski analītiskajā izdevumā ārpusķermeniskas apziņas pierādījumi ir labi izklāstīti. «Nereducējamais prāts» ir ievērības cienīgs opuss, ko izstrādājis respektējams grupējums Uztveres pētījumu nodaļa, kas atrodas Virdžīnijas universitātes paspārnē. Tā autori sniedz

izsmeļošu attiecīgo datu izklāstu, un secinājums ir neizbēgams: šie fenomeni ir reāli, un, ja vēlamies izprast savas eksistences realitāti, mums jāpacenšas izzināt to dabu.

Esam vedinājuši domāt, ka zinātniskās pasaules redzējums strauji tuvojas Teorijai par visu (jeb TPV), un nešķiet, ka tā atstātu daudz vietas mūsu dvēselei, garam, Debesīm un Dievam. Mans ceļojums komas dzīlēs, ārpus šīs zemās fiziskās platformas, tur, augšā, plašajā visuvarenā Radītāja mītnes vietā, atklāja neticami dziļu aizu starp mūsu cilvēciskajām zināšanām un elpu aizraujošo Dieva valstību.

Ikviens no mums ir vairāk pazīstams ar apziņu nekā ar jebko citu, un tomēr mēs daudz vairāk izprotam pārējo visumu nekā apziņas mehānismu. Tā ir tik tuvu mums, ka gandrīz vienmēr atrodas ārpus uztveres lauka. Materiālās pasaules fizikālā uzbūve (kvarki, elektroni, fotoni, atomi utt.), un jo īpaši smadzeņu izsmalcinātā uzbūve, nesniedz ne mazāko norādi par to, kāds būtu apziņas mehānisms.

Patiesību sakot, garīgās pasaules dimensijas realitāti vislabāk paskaidro tieši mūsu apzinātās eksistences dziļā mistērija. Tas ir daudz noslēpumaināks atklājums, nekā fiziķi vai neirozinatnieki ir bijuši spējīgi aptvert, un šīs viņu nespējas rezultātā intīmās apziņas un kvantu mehānikas un tādējādi arī fiziskās realitātes attiecības ir palikušas apslēptas. Lai patiesi pētītu visumu padziļinātā līmenī,

mums jāatzīst, cik fundamentāla loma ir apziņai, mūsu realitāti gleznojot. Kvantu mehānikas eksperimenti šokēja šos brīnišķīgos priekšgājējus, daudzi no kuriem (Verners Heizenbergs, Volfgangs Pauli, Nīls Bors, Ervīns Šrēdingers, Sers Džeims Džīns, lai pieminam vien dažus), meklējot atbildes, pievērsās mistiskajam pasaules skatījumam. Viņi saprata, ka ir neiespējami atdalīt eksperimentētāju no eksperimenta un izskaidrot realitāti, nerunājot par apziņu. Viņā pusē būdams, es atklaju, cik neaprakstāmi milzīgs un komplekss ir visums, un ka apziņa ir pamatā visam, kas eksistē. Biju tik ļoti savienots ar to, ka reizēm nebija iespējams izšķirt starp «mani» un pasauli, pa kuru pārvietojos. Ja man tas būtu jāapkopo kodolīgā vēstījumā, pirmām kārtām es teiktu, ka visums ir daudz plašāks nekā šķiet, ja uzlukojam tā momentāni redzamās detaļas. (Taisnību sakot, tas īsti nav revolucionārs ieskats, jo «parastā» zinātne atzīst, ka 96% visuma veido «tumšā matērija un enerģija». Kas ir šīs tumšās vienības1 ? Neviens pagaidām nezina. Bet, kas padarīja manu pieredzi

’ 70% ir «tumšā enerģija», šis vismistiskākais spēks, ko divdesmitā gadsimta deviņdesmito gadu vidū astronomi atklāja, uzejot neapgāžamus pierādījumus, ko sniedza la tipa supernovas, proti, ka pēdējos piecus biljonus gadu visums bija kritis augšup ka visa kosmosa ekspansija noris paātrināti. Savukārt 26% ir «tumšā matērija», anomāla «liekā» gravitācija, kas pēdējo dažu dekāžu laikā atklāta galaktiku un galaktisko savienojumu rotācijā. Tiks piedāvāti dažādi skaidrojumi, bet mistērijai gala nebūs.

īpašu, bija straujais momentānums, kas, kā es pieredzēju, piemita apziņai jeb garam. Zināšanas, ko ieguvu tur, augšā, nebija vis teorētiskas, bet faktiskas, izteiktas un nepastarpinātas kā ledusauksta gaisa brāzma sejā). Otrkārt: mēs, ikviens no mums, esam smalkiem pavedieniem nepārraujami saistīti ar plašāku visumu. Tās ir mūsu īstās mājas, un teikt, ka šai fiziskai pasaulei vien ir nozīme, ir gluži kā ieslēgt sevi mazā pieliekamajā un iedomāties, ka aiz tā nav nu gluži nekā. Un treškārt: domu milzīgā nozīme, iedzīvinot «prāts uzveic apstākļus» principu. Bieži vien medicīnas studenta gados uzjautrinājos par placebo efekta spēku proti, veicot medicīnisku pētījumu, bija jāpārkāpj 30% uzlabojuma slieksnim, jo tika uzskatīts, ka tiktāl uzlabojums panākts, pateicoties pacienta ticībai, ka dotās zāles viņam palīdzēs, pat ja tās bijušas vienkārši bezefekta substance. Tā vietā, lai saskatītu še apliecināto domas spēku un tās spēju ietekmēt cilvēka veselību, medicīnas profesionāļi redzēja to kā «pustukšās glāzes situāciju» ka placebo efekts stājās ceļā sekmīgas ārstēšanas demonstrējumam.

Kvantu mehānikas mīklas vidienē atrodas mūsu maldīgais pieņēmums par atrašanās vietu telpā un laikā. Pārējais visums tas ir, tā lielākā daļa telpas ziņā nemaz nav no mums iztālēm. Jā, fiziskā telpa šķiet reāla, bet tā ir ierobežota. Viss fiziskā visuma garums un platums ir nieks, salīdzinot ar garīgo valstību, no kuras tas ir radies no apziņas valstības (ko daži apzīmē ar jēdzienu «dzīvības avots»).

Šis otrs, krietni vien plašākais visums nebūt nav «tālu projām». Patiesībā tas ir tieši šeit te, kur esmu es, šo teikumu rakstot, un tur, kur esi tu, to lasot. Fiziski tas nav nekur tālu projām, tas vienkārši eksistē citā frekvencē. Tas ir tieši te un tieši tagad, bet mēs to neapzināmies, jo pa lielākai daļai esam aizvērušies tām frekvencēm, kurās tas manifestējas. Mēs dzīvojam ierastajās laika un telpas dimensijās, kur mūs iežogo savādās sensoro orgānu robežas un uztveres aploki spektrā no subatomiskā kvanta līdz pat visam visumam. Šīs dimensijas, lai ari tām ir daudz plusu, vienlaikus šķir mūs no citām dimensijām, kas eksistē līdztekus.

Senie grieķi to visu atklāja jau izsenis, un nu arī es sapratu, ko viņi jau tika ierosinājuši: tāds ar tādu saprotas. Visums ir būvēts tā, ka, lai patiesi saprastu tā daudzās dimensijas un līmeņus, tev jākļūst par attiecīgās dimensijas daļu. Vai, izsakoties mazliet precīzāk, tev jāatveras attiecīgās visuma daļas identitātei, kas tevi jau ir, bet ko tu līdz šim, iespējams, neesi apzinājies.

Visumam nav sākuma vai beigu, un Dievs ir pilnībā klātesošs ik katrā tā daļiņā. Daudz kas, patiesību sakot, viss, kas cilvēkiem sakāms Dieva un augstāko garīgo pasauļu sakarā, ir novedis viņus lejup līdz mūsu līmenim, nevis pacēlis mūsu uztveri

augšup līdz viņiem. Mēs ar saviem nepilnīgajiem aprakstiem aptumšojam viņu debešķīgo dabu.

Bet, lai gan tas nekad nav sācies, nedz ari beigsies, visumam ir savas pieturzīmes, kuru mērķis ir dāvāt radībām esību un ļaut viņām piedalīties šajā brīnišķīgajā pasaulē. Lielais sprādziens, kas radīja mūsu visumu, bija viena no šīm radošajām «pieturzīmēm». Om skatījās no malas, ietverot visu Otn radīto un visu pat aiz mana augstākās dimensijas redzeslauka. Šeit redzēt nozīmēja zināt. Šeit nebija atšķirības starp kaut kā izjušanu un sapratni par to.

Populārais citāts «Biju akls, nu atkal redzu» tagad ieguva jaunu nozīmi, jo nule sapratu, cik ļoti akli mēs esam uz zemes attiecībā uz garīgā visuma pilnīgo dabu, un jo īpaši tas attiecas uz tādiem cilvēkiem, kāds biju es, kuri uzskata, ka matērija ir realitates kodols un viss cits doma, apziņa, idejas, emocijas, gars ir vienkārši tās produkts.

Šī atklāsme mani pamatīgi iedvesmoja, jo tā sniedza man sapratni par to, kas mūs gaida priekšā, kad katrs no mums pametis fiziskā ķermeņa un smadzeņu ierobežojumus.

Humors. Ironija. Pacilātība. Vienmēr biju domājis, ka šīs īpašības izveidojām mēs, cilvēki, lai tiktu galā ar šo nereti sāpīgo un netaisno pasauli. Un tā arī ir. Bet tā vietā, lai sniegtu mierinājumu, šīs īpašības ir atpazīšanas zīmes īslaicīgas, zibšņveidlgas,

bet ārkārtīgi svarīgas tam, ka, lai kādas grūtības un ciešanas mūs piemeklē pašreiz, tās nespēj piekļūt lielajām, mūžīgajām būtnēm, kas mēs patiesībā esam. Smiekli un ironija pēc savas būtības ir atgādinājums, ka neesam šīs pasaules ieslodzītie, bet ceļinieki, tai cauri braucot.

Vēl viens labo ziņu aspekts ir tāds, ka nebūt nav jāpietuvojas nāvei, lai palūkotos aiz priekškara, bet ir ar sevi jāpastrādā. Apgūt zinības par šo valstību, lasot grāmatas un skatoties vizuālos materiālus, ir sākums, bet beigu beigās katram no mums jāielūkojas savas apziņas dzīlēs, ņemot talkā lūgšanu vai meditāciju, lai šīm patiesībām piekļūtu.

Meditācijai ir daudz dažādu paveidu. Kopš komas laika man visvairāk noderējis Monro institūta Fāberā (Virdžīnijā) dibinātāja Roberta A. Monro izstrādātais paņēmiens. Tās ir brīvas no jebkāda veida dogmatiskas filozofijas, kas vien jau ir ļoti lieliski. Vienīgā dogma, kas izmantota Monro meditatīvo vingrinājumu sistēmā, ir: «Es esmu kas vairāk par savu fizisko ķermeni.» Šai vienkāršai atziņai ir dziļas sekas.

Roberts Monro bija veiksmīgs radioraidījumu producents piecdesmitajos gados Ņujorkā. Pētot, kā izmantot audio ierakstus, lai veicinātu spēju mācīties miegā, viņam sākās t.s. ārpusķermeņa ceļojums. Vairāk nekā četru gadu desmitu ilgā izpēte nu ir radījusi spēcīgu sistēmu, ar kuras palīdzību izpētīt apziņas dzīles; tai pamatā ir viņa izstrādāta audio tehnoloģija, ko dēvē par Hemi-Si/rtc.

Hemi-Sļ/nc var paspilgtināt selektīvo apziņu un darbaspēju, radot atbrīvotības stāvokli. Hemi-Sync tomēr piedāvā krietni vien vairāk nekā to vien paspilgtināti apziņas stāvokļi ļauj piekļūt alternatīviem uztveres paveidiem, ieskaitot dziļu meditāciju un mistiskus pieredzējumus. Hemi-Sync izmanto smadzeņu viļņu aktivizāciju ar rezonanses palīdzību, ietekmējot smadzeņu attiecības ar apziņas perceptuālo un biheiviorālo psiholoģiju un ar fundamentālo smadzeņu-prāta fizioloģiju un apziņu.

Hemi-Sync izmanto specifiskus stereo skaņu viļņus (katrā ausī skanot mazliet citai frekvencei), izraisot sinhronizētu smadzeņu aktivitāti. Šie «binaurālie viļņi» ir radīti tādā frekvencē, kas ir aritmētiskā atšķirība starp abu signālu frekvencēm. Izmantojot senu, bet ļoti akurātu sistēmu, kura noteiktā ritmā piegādā signālus smadzeņu stumbram, kas parasti ļauj noteikt skaņas avotus horizontālā plaknē galvas apkārtnē, šie binaurālie viļņi spēj ieslēgt retikulārās aktivizācijas sistēmu, kas raida spēcīgu laika ritma signālu talāmam un korteksam, rosinot apziņu. Šie signāli ģenerē smadzeņu viļņu vienotu darbību frekvences amplitūdā no 1 līdz 25 herciem (Hz jeb cikli sekundē), ietverot arī tik svarīgo reģionu zem normālās cilvēka dzirdes sliekšņa (20 Hz). Šo zemāko reģionu asociē ar delta smadzeņu viļņiem

(<4 Hz, kas parasti ir novērojams bezsapņu miegā), teta (4 līdz 7 Hz, kas novērojami dziļas meditācijas un relaksācijas, kā arī ne-REM miega laikā) un alfa viļņiem (7 līdz 13 Hz, kas raksturīgi REM jeb sapņu miegam, miegainībai, kas robežojas ar miegu, un relaksācijai nomodā).

Manā izpratnes ceļojumā tolaik pēc komas Hemi-Sync piedāvāja veidu, kā izslēgt fizisko smadzeņu filtra funkciju, globāli sinhronizējot neokortikālo elektrisko aktivitāti, kā to bija paveicis mans meningīts, atbrīvojot ārpus ķermeņa esošo apziņu. Uzskatu, ka Hemi-Sync man ir palīdzējis atgriezties valstībā, kas līdzinās tai, kur pabiju dziļas komas laikā, ar to atšķirību, ka man nebija jābūt nāvējoši slimam. Bet, gluži vai kā manos bērnības sapņos par lidojumiem, arī šī procesa laikā ceļojumam ir drīzāk jāļauj notikt ja pūlos to skubināt, pārak par to domāt, pārāk to aptvert, nekas nesanāk.

Izmantot vārdu «viszinošs» šķiet nevietā, jo manis pieredzētā grandūra un radošais spēks nav vārdos ietērpjams. Sapratu, ka dažu reliģiju aizliegums dot Dievam vārdu vai atainot dievišķos praviešus nudien bijis intuitīvi pareizs, jo notvert Dieva realitāti vārdos vai attēlos ir ārpus cilvēka spēkiem, uz zemes esot.

Gluži tāpat kā mana apziņa bija vienlaikus gan individuāla, gan pilnīgi vienota ar visu visumu, tāpat ari robežas, ko izjutu kā savu «es», reizēm saruka, reizēm izpletās, iekļaujot visu, kas eksistē visā mūžībā. Reizēm manas apziņas un apkārtnes robežas saplūda tik ļoti, ka es kļuvu par visu visumu. Vēl kāds veids to ilustrēt būtu teikt, ka es uz mirkli izjutu identitāti ar visumu, kas bijis še visu laiku, bet ko līdz šim nebiju spējis saskatīt.

Analoģija, ko nereti izmantoju, lai aprakstītu šo dziļāko līmeni, ir vistas ola. Būdams Centrā, un pat tad, kad savienojos ar gaismas Lodi un visu augstākās dimensijas mūžīgo pasauli, un kad biju viens ar Dievu, spēcīgi izjutu, ka radošais, pirmatnējais Dieva aspekts (pirmspēks, pirmavots) bija čaumala apkārt olas saturam, kas intīmi ar to saistīta (tāpat kā mūsu apziņa ir tiešs Dievišķā paplašinājums), bet vienlaikus mūžam atrodas aiz absolūtas identifikācijas ar radības apziņu. Pat tad, kad mana apziņa kļuva vienota ar visu un mūžību, jutu, ka nespēju būt pilnīgi viens ar radošo, pirmo visa radītāju. Visbezgalīgākās vienotības viducī vēl arvien bija dualitāte. Iespējams, ka šāda acīmredzama dualitāte ir vienkārši radusies, cenšoties tik ārkārtīgi lielo apziņu ienest atpakaļ šajā valstībā.

Ne reizi nedzirdēju Om balsi tiešā veidā, nedz arī redzēju Om seju. Om sarunājās ar mani caur domām, kas bija kā viļnveida sienas, kas plūda caur mani, kustinot it visu ap mani un paradot, ka pastāv dziļāks eksistences audekls audekls, kura daļa mēs arvien esam, bet kura esamību mēs parasti neapzināmies.

Tātad es sazinājos tieši ar Dievu? Absolūti. Šādi noformulētas, norises izklausās grandiozi. Bet, tam notiekot, es tā nebūt nejutos. Nē, es jutos tā, it kā es darītu to, ko spēj darīt ik dvēsele, ķermeni pametot, un ko mēs visi varam darīt te un tagad, izmantojot dažādas lūgsnas vai dziļas meditācijas metodes. Saziņa ar Dievu ir visneparastākā pieredze, kāda vien iedomājama, un tomēr vienlaikus tā ir visdabiskākā, jo Dievs ir mūsos visu laiku. Viszinošs, visvarošs, personisks viņš mūs mīl bez nosacījumiem. Caur šo dievišķo saikni mēs visi esam pieslēgušies radošajam Avotam.

‘Beidzamā dilemma

Man jāvēlas atmest, kas esmu, lai kļūtu par to, kas vēlos būt.

Alberts Einšteins (1879 1955)

Einšteins bija viens no maniem agrīnajiem zinātniskajiem elkiem, un augšminētais viņa citāts arvien bijis viens no maniem mīļākajiem. Bet tagad es sapratu, ko šie vārdi patiesi nozīmēja. Lai cik traki, es apzinājos, tas arī izklausītos, ikreiz, kad vēstīju savu stāstu kādam no saviem kolēģiem zinātniekiem redzēju no viņu iztrūcinātajiem skatieniem arvien vairāk pārliecinājos, ka vēstu viņiem ko tādu, kam bija patiesa zinātniska vērtē. Un ka tas paver durvis uz veselu jaunu pasauli pat veselu jaunu zinātniskās izpratnes visumu. Novērojums, kas godāja apziņu pašu kā vienīgo lielāko vienību visā eksistencē.

Bet viena no tipiskajām PNS detaļām man nebija pazīstama. Vai, precīzāk sakot, bija vesela maza pieredzējumu virtene, kas ar mani nebija atgadījusies, un tā rotēja ap vienu faktu: ka, projām esot, netiku atcerējies savu zemes identitāti.

Lai ari nav divu vienādu PNS pieredžu, lasīdams ātri vien atklāju, ka vairākumā gadījumu sastopamas vienas un tās pašas līdzīgās iezīmes. Viena no tām ir tikšanās ar vienu vai vairākiem aizgājējiem, ko PNS subjekts pazinis dzīvē. Netiku sastapis nevienu sev pazīstamo. Taču šis fakts mani diezko nesatrauca, jo jau biju atklājis, ka, aizmirstot savu zemes identitāti, biju spējis ieceļot dziļāk nekā vairākums PNS subjektu. Par to nu gan nebija ko sūdzēties. Bet man nedeva mieru viens cilvēks, ko ļoti būtu gribējies satikt. Mans tētis nomira pirms četriem gadiem. Ņemot vērā, ka viņš zināja, kā jutos, proti, ka gadu gaitā tā arī neesmu varējis pietuvoties viņa standartiem, kālab gan nebija atnācis, lai pateiktu, ka viss taču ir labi? Jo tieši mierinājums bija tas, ko PNS subjektu draugi vai ģimenes locekļi parasti bija visnaskākie sniegt. Es ilgojos pēc tā. Un tomēr netiku to saņēmis.

Protams, nebija tā, ka es nebūtu saņēmis mierinājuma vārdus. Biju mani uzrunāja Meitene uz tauriņa spārna. Bet, lai cik brīnišķīga un eņģeliska viņa bija, es viņu nepazinu. Tiku redzējis viņu ikreiz, ieejot idilliskajā ielejā uz tauriņa spārna, tā ka perfekti atcerējos viņas seju tik labi, lai droši zinātu, ka nekad neesmu viņu saticis, vismaz uz zemes ne. Un visbiežāk tieši PNS laikā sastaptie zemes draugi un tuvinieki bija tas faktors, kas ceļotājus bija pārliecinājis par pieredzes patiesumu.

Lai kā pūlējos to neņemt pie sirds, šis faktors lika man apšaubīt visu norišu būtību. Es nešaubījos par to, kas ar mani noticis. Tas bija neiespējami, tikpat labi es varētu šaubīties par to, ka mīlu Holiju vai mūsu bērnus. Bet fakts, ka biju izceļojis aizsauli un biju saticis nevis tēvu, bet gan savu brīnumdaiļo kompanjoni uz tauriņa spārna, kuru nemaz nepazinu, joprojām nedeva miera. Ņemot vērā manu emociju intensitāti ģimenes sakarā un manas pašvērtējuma lakūnijas, jo biju taču atdots projām, kālab gan šī vissvarīgākā ziņa ka esmu mīlēts, ka mani nekad neatmetīs neizskanēja no kāda, ko pazinu? Piemēram … no mana tēta?

Jāteic, ka dziļi sevī visu mūžu biju juties kā «projām atdots» par spīti visām ģimenes pūlēm mani dziedināt, daloties savā mīlestībā. Mans tēvs arvien bija teicis man pārlieku neraizēties par to, kas noticis, pirms viņi ar mammu tika mani paņēmuši no bērnu nama. «Tu tikpat neatcerētos neko no tā, kas ar tevi tik agri noticis,» viņš bija teicis. Un te nu viņš bija kļūdījies. Savā PNS laikā biju pārliecinājies, ka pastāv tāda slepena daļa, kas pieraksta ik mazāko zemes dzīves sīkumu, un šie pieraksti tiek veikti no paša, paša sākuma. Tālab prekognitīvā, preverbālā līmenī es visu mūžu biju zinājis, ka esmu atdots, un dziļi sevī vēl arvien cīnījos, lai šo faktu piedotu.

Kamēr šis jautājums paliek atklāts, manī arvien skanēs noniecinošā balstiņa. Tā nepagurdama tieši

un aplinkus man stāstīs, ka, lai cik burvīgs un brīnumains bijis mans PNS, kaut kā tajā trūka, kaut kas «īsti nerīmējās».

Būtībā daļa manis arvien šaubījās, vai šis dziļās komas laikā piedzīvotais bijis patiess un vai visa šī dimensija eksistējusi kā tāda. Šai manis daļai tas viss arvien «nelikās kopā» no zinātniskā skatpunkta. Un šī sīkā, bet uzstājīgā šaubu balstiņa sāka apdraudēt visu jauno pasaules redzējumu, ko lēnām biju sācis būvēt.

Fotogrāfij a

Pateicība ir ne vien vērtīgākā no visām labajām īpašībām tā ir arī visu to māte.

ClCERONS (106 43 P. M.Ē.)

CZetrus mēnešus pēc tam, kad biju atstājis slimnīcu, mana īstā māsa Ketija beidzot atsūtīja mūsu miesiskās māsas Betsijas bildi. Biju augšā mūsu guļamistabā, no kuras mana odiseja bija sākusies; tur arī atvēru lielā izmēra aploksni un izvilku ierāmētu glancētu krāsu bildi, no kuras raudzījās māsa, ko nekad netiku pazinis. Tajā viņa, kā vēlāk uzzināju, stāvēja pie Balboa salas prāmja piestātnes netālu no savām mājām Dienvidkalifornijā, uz skaista Rietumu Krasta saulrieta fona. Viņai bija gari, brūni mati un dziļi zilas acis, un viņas smaids, kas izstaroja mīlestību un vēlību, šķitās izejam man tieši cauri, liekot sirdij vienlaikus atplaukt un iesāpēties.

Ketija bija fotogrāfijai pievienojusi dzejoli. To bija rakstījis Deivids M. Romano 1993. gadā, un tā nosaukums bija «Kad rītrīts sākas bez manis». Lūk, šis ļoti aizkustinošais darbs.

Kad rītrīts sākas bez manis Un neesmu klāt, lai redzētu,

Vai saule, augšup kāpjot, vēros Skatu tavu, asarām pildītu.

Tik loti vēlos, lai neraudi tu,

Kā šodien tas darīts,

Par daudzajām lietām atminot, Ko teikt mums nebija lemts. Zinu, tu mani ļoti mīli,

Gluži kā mīlu es tevi;

Un ikreiz, kad domā par mani, Zinu, trūkstu es tev.

Bet, kad rītrīts sākas bez manis, Es tevi lūdzu: saproti,

Ka eņģelis nāca un mani sauca, Aiz rokas ņēma pati.

Viņa teica, ka gatava vieta Debesu augstumos man;

Un ka atstāt aiz sevis vien vajag Visus, kas dārgi, pirms tam. Pagriezos projām lai ietu,

Un norita asara,

Jo mūžu visu es domājis tiku,

Ka nāve nav pasaka.

Bija tik daudz, kā dēļ dzīvot,

Tik daudz, ko vēl veikt.

Nešķita īsti ticami Bez tevis turpmāko sveikt.

Domāju par vakardienām visām,

Par labām un par sliktām;

Domāju par mīlestību,

Par priekiem, ko baudījām.

Ja varētu izdzīvot vakardienu Kaut vien uz mirkli,

Uz atvadām noskūpstīt Un varbūt pat redzēt, kā smaidi.

Bet tad skaidri sapratu,

Ka tam būt nav lemts;

Jo tukšums un atmiņas Piepildīs vietu, kas biju es.

Un, kad domāju par pasaules lietām, Kā rīt pietrūks man,

Uzburu iztēlē tevi, un tad Sirdī vien sāpes skan.

Bet, izejot debesu vārtiem,

Dzima māju sajūta ļota,

Kad Dievs smaidot pavērās lejup No lielā zeltainā troņa.

Viņš teica: «Šī ir mūžība Un viss, ko solīju tev;

Šodien dzīve uz zemes ir cauri,

Bet sākas še viss no jauna.

Solu ne rītdienu,

Bet gan šo, kam ilgt mūžam.

Un, tā kā ik diena ir vienīgā,

Skumju pēc bijušā nav.

Tu esi bijis tik patiess,

Tik uzticīgs, tīrs;

Kaut reizēm tu darīji lietas,

Ko zināji neesam labas.

Bet tev tapis piedots Un nu esi brīvs,

Vai satversi tu manu roku Un dzīvosim kopā kā viens?»

Kad rītrīts sākas bez manis

Nedomā, ka šķīrāmies.

lo ik reizi, kad domā par mani,

Esmu tepat sirdskambarī.

Acis aizmiglojās, un es uzmanīgi noliku bildi uz naktsgaldiņa, turpinot tajā raudzīties. Viņa šķita tik savādi, vilinoši pazīstama. Bet, protams, ka tā. Mēs bijām asinsradinieki, un mūs vienoja kopīgs DNS materiāls vairāk nekā ar jebkuru citu cilvēku uz zemes, ja neskaita manu otru bioloģisko māsu un brāli. Vai bijām tikušies vai ne, mēs ar Betsiju bijām cieši saistīti.

Nākamaja rītā es guļamistabā iedziļinājos Elizabetes Kibleres-Rosas grāmatā «Par dzīvi pēc nāves», kad nonācu līdz stāstam par to, kā 12 gadus jauna meitenīte piedzīvoja PNS un sākumā neko par to neteica vecākiem. Visbeidzot viņa tomēr vairs nespēja ziņas paturēt pie sevis un atzinās tēvam. Viņa pastāstīja par savu ceļojumu uz neticami skaistu un mīlestības pilnu zemi, kur viņu sagaidīja un samīļoja brālis.

«Vienīgā problēma,» meitene teica tēvam, «ka man nav brāļa.»

Tēta acis pielija asarām. Viņš meitai atklāja, ka viņai nudien bijis brālis, kurš nomiris trīs mēnešus, pirms pasaulē nākusi viņa.

Es pārstāju lasīt. Uz mirkli es iegāju savādā, attālā vietā, nedz domājot, nedz nedomājot, vienkārši… kaut ko absorbējot. Kādu domu, kas bija teju pie apziņas robežas, bet nebija gluži izlauzusies tai cauri.

Tad manas acis aizceļoja uz galdiņu, kur atradās Ketijas sūtītais foto. Foto, kurā redzama māsa, ko nekad nebiju saticis. Ko pazinu tikai caur miesiskās ģimenes stāstiem, proti, ka viņa bijusi ārkārtīgi labestīga, brīnumaini gādīga persona. Persona, kā viņi arvien mēdza teikt, kas bijusi tik labestīga, ka līdzinājās eņģelim.

Bez zilās un indigo krāsas kleitas, bez dievišķās Tuneļa gaismas, viņai sēžot uz brīnumdaiļā tauriņa spārna, sākumā viņu atpazīt bija grūti. Bet tas bija tikai dabiski. Biju redzējis viņas brīnišķo patību to, kas dzīvoja virs un aiz šis zemes valstības, ar visām tās traģēdijām un rūpalām.

Bet tagad atpazinu gan viņu, gan viņas mīlestības pilno smaidu, pašpārliecināto un bezgala mierinošo skatienu, dzirkstošās zilās acis.

Tā bija viņa.

Uz bridi pasaules satikās. Mana pasaule še, uz zemes, kur es biju ārsts un tēvs, un virs. Un pasaule tur, projām, pasaule tik plaša, ka, tajā ieceļojis, tu varēji zaudēt savu zemes patības izjūtu un pilnībā kļūt par daļu no kosmosa, no Dieva pielietas, mīlestības pildītas tumsas.

Šajā vienā mirkli mūsu mājas guļamistabā, lietainā otrdienas rītā, satikās augstākās un zemākās pasaules. Redzot šo fotogrāfiju, es sajutos kā mazs zēns pasakā, kurš aizceļo uz citu valstību un tad atgriežas, lai atskārstu, ka tas viss noticis sapnī,līdz viņš tver kabatā un atrod tajā mirdzošu smilšu sauju no tāltālām valstībām.

Lai cik pūlējos to noliegt, nedēļām ilgi manī bija norisējusi cīņa. Cīņa starp to mana prāta daļu, kas bija pabijusi tur, ārpus ķermeņa, un ārstu dziednieku, kurš savu dzīvi veltījis zinātnei. Raudzījos savas māsas, sava eņģeļa sejā un zināju zināju visā pilnībā, ka abi šie cilvēki, kas biju pēdējo dažu mēnešu laikā, nudien bija viens vesels. Man vajadzēja pilnībā uzņemties savu lomu kā ārstam, dziedniekam, zinātniekam un kā indivīdam, kurš veicis teju neiespējamu, ļoti reālu, ļoti svarīgu ceļojumu pašā Dievišķajā. Tas bija svarīgi nevis manis paša dēļ, bet fantastisko, ārkārtīgi pārliecinošo notikušā detaļu dēļ. Mana PNS pieredze bija izdziedinājusi sašķelto dvēseli. Tā bija vēstījusi man, ka es vienmēr esmu ticis mīlēts, un tā parādīja man, ka mīlēts ir arī abso

lūti ikviens cits visā visumā. Un tas bija noticis, novedot manu fizisko ķermeni stadijā, kurā, saskaņā ar medicīnas zinātnes pašreizējo izpratni, būtu bijis neiespējami pieredzēt absolūti jebko.

Zinu, ka būs cilvēki, kas lūkos šā vai tā manu pieredzi noniecināt, ka būs daudzi, kas to atmetīs, atsakoties noticēt, ka manis piedzīvotais varētu kādā jel veidā būt «zinātnisks», ka tas varētu būt kas vairāk par aptrakušu, drudža radītu sapni.

Bet es zinu labāk. Un tas ir mans pienākums gan kā zinātniekam un tādējādi patiesības meklētājam, gan kā ārstam, kurš velta savu dzīvi, lai palīdzētu cilvēkiem (un tas ir mans pienākums ne vien šīs zemes iemītnieku, bet arī aiz tās robežām sastapto priekšā) darīt zināmu pēc iespējas plašākam ļaužu lokam, ka manis pieredzētais ir patiess un reāls un ka tas ir ļoti nozīmīgs atklājums. Ne tikai man, bet visiem mums.

Mans ceļojums apliecināja ne vien par mīlestību, bet arī to, kas mēs esam un cik ļoti savstarpēji saistīti mēs esam, to, kāda ir visas eksistences būtība. Tur, augšā, uzzināju, kas es esmu, un atgriežoties sapratu, ka beidzamie saplīsušie manas esības dzīpari še lejā bija sadziedēti.

Tu esi mīlēts. Šos vārdus man vajadzēja dzirdēt kā bārenim, kā bērnam, kurš bijis atdots. Bet tos šajā materiālajā laikmetā svarīgi uzklausīt ikvienam, runājot par savu patieso «es», patieso izcelsmi un savu

virzību, mēs visi (nepamatoti) jūtamies kā bāreņi. Neatsaucot atmiņā zināšanas par savu plašāko vienotību, par Radītāja beznosacījumu mīlestību, mēs še uz zemes arvien jutīsimies apmaldījušies.

Te nu es esmu. Joprojām zinātnieks, joprojām ārsts, un kā tādam man ir divi galvenie pienākumi: godāt patiesību un palīdzēt atgūt veselību. Tas nozīmē stāstīt manu stāstāmo. Stāstu, kas, laikam ritot, esmu pārliecināts, noticis ar noļuku. Nevis tāpēc, ka es būtu īpašs. Vienkārši ir tā, ka manā gadījumā vienlaikus notika divas norises, un kopā tās salauž pēdējos deduktīvās zinātnes centienus paziņot pasaulei, ka eksistē materiālā pasaule vien un ka apziņa vai gars jūsu un mans nebūtu lielā un centrālā visuma mistērija.

Esmu tam dzīvs pierādījums.

Eternea

Pirmsnāves stāvokļa laikā izdzīvotais mani iedvesmoja palīdzēt pasaulei, un Eternea ir līdzeklis, kas spēj radīt fundamentālas pārmaiņas. Eternea ir publiski atbalstīta bezpeļņas labdarības organizācija, ko izveidoju kopā ar savu draugu un kolēģi Džonu R. Odetu. Eternea iemieso aktīvus centienus kalpot kolektīvajai apziņai, palīdzot radīt iespējami labāko nākotni zemei un tās iemītniekiem.

Eternea misija ir veicināt izpēti, izglītību un praktiskas programmas jomās, kas attiecas uz garīgi transformējošiem pieredzējumiem, kā arī apziņas fiziku un apziņas un fiziskās realitātes interaktīvajām attiecībām (piemēram, starp matēriju un enerģiju). Tas ir organizēts veids, kas palīdzētu praktiski pielietot ieskatus, ko sniedzis cilvēku pirmsnāves stāvoklī uzzinātais; piedevām tas kalpo kā depozitārijs, kurā glabājas materiāli par visa veida garīgi transformatīvajiem pieredzējumiem.

Lūdzu apmeklējiet www.eternea.org . lai tālāk veicinātu savu garīgo atmodu vai lai dalītos savā stāstā par kādu savu garīgi transformatīvu pieredzi (vai ja sērojat pēc tuvinieka nāves, vai ja jums vai tuviniekam ir nedziedināma slimība). Eternea būs

vērtīgas informācijas avots arī zinātniekiem, akadēmiķiem, pētniekiem, teologiem un baznīcas locekļiem, kam šī joma interesē.

Dr. Ebens Aleksandrs Linčburga, Virdžīnija 2012. gada 10. jūlijs

Pateicības

Es īpaši vēlos pateikties savai dārgajai ģimenei, kas izcieta smagāko šīs pieredzes daļu, man komā esot. Holijai, manai sievai jau 31 gadu, un mūsu brīnišķīgajiem dēliem, Ebenam IV un Bondam, kuri bija tik ārkārtīgi nozīmīgi mana atceļā uz šo pasauli un kuri palīdzēja man ieviest skaidrību notikušajā. Pārējie ģimenes locekļi un draugi, kam pienākas pateicība, ir mani mīļie vecāki Betija un Ebens Aleksandrs juniors, kā arī manas māsas Džīna, Betsija un Filisa, kas (kopā ar Holiju, Bondu un Ebenu IV) vienojās paktā turēt manu roku 24 stundas diennakti visu komas laiku, gādājot, ka es arvien izjutu viņu mīlestības pieskārienu. Betsija un Filisa paveica pulka, pavadot naktis kopā ar mani, kamēr izbaudīju tik izteikto intensīvās terapijas psihozi (kuras laika negulēju ne mirkli) un tajās pirmajās nogurdinošajās dienas un naktīs, ko pavadīju Neirozinātnes pazeminātās pakāpes nodaļā. Arī Pegija Deilija (Holijas māsa) un Silvija Vaita (Holijas draudzene trīsdesmit gadu garumā) bija manas nerimtīgās godasardzes daļa Intensīvās terapijas nodaļā. Bez viņu mīlošajiem centieniem šaisaulē es atgriezties nebūtu varējis. Deitonam un Džekam Slajiem, kuri iztika bez savas mammas Filisas, kamēr viņa bija ar mani. Holijai, Ebenam IV, mammai un Filisai, kas palīdzēja rediģēt un kritizēt manu vēstījumu.

Manai debesu sūtītajai miesiskajai ģimenei, un jo īpaši aizgājušajai māsai, kuru nekad šajā saulē netiku sastapis; arī viņas vārds ir Betsija.

Maniem apdāvinātajiem un zinošajiem ārstiem Linčburgas vispārējā slimnīcā (LVS), jo īpaši Skotam Veidam, Robertam Brenanam, Lorai Poterei, Maiklam Mailam, Čārlijam Džozefam, Sārai un Timām Helaveliem un daudziem citiem.

Izcilajām māsiņām un pārējam LVS personālam: Riei Ņūbilai, Lisai Flauerei, Danai Endrjūsai, Martai Vesterlundei, Diannai Tomlinai, Valērijam Voltersam, Dženisai Sonovskijai, Molijai Mannis, Diānai Ņūmenai, Džoannai Robinsonei, Dženetai Filipsai, Kristīnei Kostello, Larijam Bovenam, Robinai Praisai, Amandai Dekorsijai, Brukai Reinoldsai un Ērikai Stolknerei. Tā kā biju komā, vārdus apkopoju ar ģimenes palīdzību, tālab piedodiet, ja bijāt klāt un esmu palaidis jūs garām.

Īpaši svarīgi atceļam uz šo pasauli bija Maikls Salavans un Sjūzena Reindžesa.

Paldies Džonam Odetam, Reimondam Mūdijam, Bilam Gūganhaimam un Kenam Ringam, pirmsnāves stāvokļa interesentu kopienas pionieriem, kuru ietekme manā dzīvē bijusi neizmērāma (nemaz nerunājot par Bila izcilo redakcionālo palīdzību).

Paldies pārējiem kustības «Vīrdžīnijas apziņa» garīgajiem līderiem, tostarp ārstiem Brūsam Greisonam, Edam Kellijam, Emīlijai Viljamsai Kellijai, Džimam Takeram, Rosam Dansītam un Bobam Van de Kāslam.

Pateicos savai Dieva sūtītajai literārajai aģentei Geilai Rosai un viņas brīnišķīgajiem sabiedrotajiem Hovardam Jūnam un pārējiem Rosās Jūna aģentūrā.

Paldies Ptolemajam Tompkinam par viņa zinātnisko ieguldījumu, sniedzot nepārspējamu ieskatu vairāku gadsimtu plašā pēcnāves dzīves literatūras klāstā, kā arī par viņa izcilajām redaktora un rakstnieka dotībām, kas izmantotas, manu pieredzi tai pienācīgā grāmatā aužot.

Pateicos Prisilai Peintonei, izdevniecības Simon & Schuster viceprezidentei un izpilddirektorei, un Džonatanam Karpam, tās viceprezidentam-izpildītajam un izdevējam, par viņu neparasto ieskatu un entuziasmu veidot šo pasauli krietni vien labāku.

Paldies Mārvinam un Terei Hamlišiem, burvīgiem draugiem, kuru entuziasms un aizrautīgā interese palīdzēja man izdzīvot kritiskā laikā.

Terijam Bīversam un Mārgaretai Makilveinai par to, cik lieliski viņi apvieno ārstniecību ar garīgumu.

Karenai Ņūvelai par to, ka viņa dalījās sevis izzinātajā par dziļas apziņas stāvokļiem un ka mācīja, kā «būt mīlestībai, kas tu esi», un citiem brīnumu

veicējiem Monro institūta Fāberā, Virdžīnijā, īpaši Robertam Monro, kurš nododas tam, kas ir, nevis tikai tam, kam vajadzētu būt; Kerolai Sabikai de la Herranai un Karenai Malikai, kas mani uzmeklēja; un Polam Reidmaheram un Skipam Etvoteram, kuri mani uzņēma savā mīlestības pilnajā sabiedrības lokā, kas pulcējas debišķīgajās augstkalnu pļavās Virdžlnijas centrālajā daļā. Ari Kevinam Kozi, Petijai Avalonai, Penijai Holmsai, Džo un Nansijai «Skūterei» MakMonlgliem, Skotam Teiloram, Sindijai Džonstonei, Amijai Hārdijai, Lorisai Adamsai un visiem maniem ceļabiedriem Gateway Voyagers programmā Monro institūta 2011. gada februāri, kā arī organizatoriem (Sarlēnei Naislī, Robam Sendstormam un Andrea Bergerei), kā arī programmas Lifeline dalībniekiem (un organizatoriem Fransīnai Kingai un Džo Gallenbergeram) 2011. gada jūlijā.

Maniem labiem draugiem un kritiķiem Džei Geinsboro, Džudsonam Nūbernam, Dr. Alanam Hamiltonam un Kičam Kārteram, kuri lasīja manuskripta agrīnās versijas un sajuta manu neapmierinātību, nespējot sintezēt garīgo piedzīvojumu ar neirozinātni. Džudsons un Alans jo īpaši palīdzēja man novērtēt pieredzētā patieso spēku no zinātnieka/skeptiķa skatpunkta, un Džei to pašu paveica, raugoties no zinātnieka/mistiķa perspektīvas.

Paldies pārējiem dziļo apziņas stāvokļu un Vienotības [idejas, ka viss ir Viens tulk.] pētniekiem,

tostarp Elkei Sillerei Makārtnijai un Džimam Makārtnijam.

Maniem līdzgaitniekiem, kas piedzīvojuši pirmsnāves stāvokli, Andrea Kjurevicai par viņas izcilajiem redakcionālajiem ieteikumiem un Karolinai Tailerei par to, cik sirsnīgi viņa strādāja, padziļinot manu izpratni.

Blicam un Heidi Džeimsiem, Sjūzenai Karingdonei, Mērijai Hornerei, Mimi Saiks, kuru drosme un ticība, raugoties sejā neaptveramam zaudējumam, palīdzēja man novērtēt savu dāvanu. Dženetai Sasmanei, Martai Harbisonei, Šobhanam (Rikām) un Dannai Foldsiem, Sandrai Glikmanei, Šarifam Abdullam, ceļabiedriem, ko pirmo reizi sastapu 11/11/11, kopā pulcējoties, lai dalītos septiņās optimistiskās vīzijās par brīnišķo cilvēces apziņas nākotni.

Pateicības adresātu pulkā minami arī daudzie draugi, kuru rīcība tajā vissmagākajā laikā un kuru saturīgie komentāri un novērojumi palīdzēja manai ģimenei un deva ievirzi manam vēstījumam: Džūdija un Dikijs Stoversi, Sjūzena Karingdone, Džekija un Dr. Rons Hils, Dr. Maks Makkrērijs, Dr. Džordžs Hērts, Džoanna un Dr. Volters Beverliji, Ketrīna un Veslijs Robinsoni, Bils in Patija Vilsoni, Devita un Džefs Kiarstedi, Maiks un Linda Milami, Heidi Boldvina, Mērija Brokmana, Karena un Džordžs Laptoni, Norms un Peidža Dardeni, Žizele un Kevins Nai,

Džo un Betija Maleni, Busters un Linna Vlakeri, Sjūzena Vaitheda, Džefs Horslijs, Klāra Bela, Kortnija un Džons Alfordi, Džilsons un Dodža Linkolni, Liza Smita, Sofija Koudija, Louna Džensena, Sjūzanna un Stīvs Džonsoni, Koupija Heinsa, Bobs un Stefānija Salavani, Daiena un Tods VI, Kolbijs Proffits, Teiloru, Rīmu, Teitomu, Hapneru, Salavanu un Mūru ģimenes, kā arī daudzi citi.

Manai pateicībai, jo īpaši Dieva priekšā, nav robežu.

Ieteicamas literatūras saraksts

Atwater, F. Holmes. Captain of My Ship, Master of My Soul. Charlottesville, VA: Hampton Roads, 2001.

Atwater, P. M. H. Near-Death Experiences: The Rest of the Story. Charlottesville, VA: Hampton Roads, 2011.

Bache, Christopher. Dark Night, Early Dawn: Steps to a Deeper Ecology of Mind. Albany, NY: State University of New York Press, 2000.

Buhlman, William. The Secret of the Soul: Using Out-ofBody Experiences to Understand Our True Nature. New York: HarperCollins, 2001.

Callanan, Maggie, and Patricia Kelley. Final Gifts: Understanding the Special Awareness, Needs, and Communications of the Dying. New York: Poseidon Press, 1992.

Carhart-Harris, RL, et alia, "Neural correlates of the psychedelic state determined by fMRI studies with psilocyhin," Proc. Nat. Acad. Of Sciences 109, no. 6 (Feb. 2012): 2138-2143.

Carter, Chris. Science and the Near-Death Experience: How Consciousness Survives Death. Rochester, VT: Inner Traditions, 2010.

Chalmers, David J. The Conscious Mind: In Search of a Fundamental Theory. Oxford: Oxford University Press, 1996.

Churchland, Paul M. The Engine of Reason, the Seat of the Soul. Cambridge, MA: MIT Press, 1995.

Collins, Francis S. The Language of God: A Scientist Presents Evidence for Belief New York: Simon & Schuster, 2006.

Conway, John, and Simon Kochen. "The free will theorem." Foundations of Physics (Springer Netherlands) 36, no. 10 (2006): 1441-73.

___ . "The strong free will theorem." Notices oftheAMS

56, no. 2 (2009): 226-32.

Dalai Lama (His Holiness the Dalai Lama). The Universe in a Single Atom: The Convergence of Science and Spirituality. New York: Broadway Books, 2005.

Davies, Paul. The Mind of God: The Scientific Basis for a Rational World. New York: Simon & Schuster, 1992. D'Souza, Dinesh. Life After Death: The Evidence. Washington, DC: Regnery, Inc., 2009.

Dupre, Louis, and James A. Wiseman. Light from Light: An Anthology of Christian Mysticism. Mahwah, NJ: Paulist Press, 2001.

Eadie, Betty J. Embraced by the Light. Placerville, CA: Gold Leaf Press, 1992.

Edelman, Gerald M., and Giulio Tononi. A Universe of Consciousness. New York: Basic Books, 2000.

Fox, Matthew, and Rupert Sheldrake. The Physics of Angels: Exploring the Realm Where Science and Spirit Meet. New York: HarperCol lins, 1996.

Fredrickson, Barbara. Positivity. New York: Crown, 2009.

Guggenheim, Bill and Judy Guggenheim. Hello from Heaven! New York, NY: Bantam Books, 1995.

Hagerty, Barbara Bradley. Fingerprints of God. New York: Riverhead Hardcover, 2009.

Haggard, P, and M Eimer. "On the relation between brain potentials and conscious awareness." Experimental Brain Research 126 (1999): 128-33.

Hamilton, Allein J. The Scalpel and the Soul. New York: Penguin Group, 2008.

Hofstadter, Douglas R. Godel, Escher, Bach: An Eternal Golden Braid. New York: Basic Books, 1979.

Holden, Janice Miner, Bruce Greyson, and Debbie James., eds. The Handbook of Near-Death Experiences: Thirty Years of Investigation. Santa Barbara, CA: Praeger, 2009.

Houshmand, Zara, Robert B. Livingston, and B. Alan Wallace., eds. Consciousness at the Crossroads: Conversations with the Dalai Lama on Brain Science and Buddhism. Ithaca, NY: Snow Lion, 1999.

Jahn, Robert G., and Brenda J. Dunne. Margins of Reality: The Role of Consciousness in the Physical World. New York: Harcourt Brace Jovanovich, 1987.

Jampolsky, Gerald G. Love Is Letting Go of Fear. Berkeley, CA: Celestial Arts, 2004.

Jensen, Lone.Giftsof Grace: AGatheringof Personal Encounters with the Virgin Mary. New York: HarperCollins, 1995.

Johnson, Timothy. Finding God in the Questions: A Personal Journey. Downers Grove, IL: InterVarsity Press, 2004.

Kauffman, Stuart A. At Home in the Universe: The Search for the Laws of Self-Organization and Complexity. New York: Oxford University Press, 1995.

Kelly, Edward R, Emily Williams Kelly, Adam Crabtree, Alan Gauld, Michael Grosso, and Bruce Greyson. Irreducible Mind: Toward a Psychology for the 21st Century. Lanham, MD: Rowman 8c Littlefield, 2007.

Koch, C, and K. Hepp. "Quantum mechanics and higher brain functions: Lessons from quantum computation and neurobiology.'' Nature 440 (2006): 611-12.

Kubler-Ross, Elisabeth. On Life After Death. Berkeley, CA: Ten Speed Press, 1991.

LaBerge, Stephen, and Howard Rheingold. Exploring the World of Lucid Dreaming. New York: Ballantine Books, 1990.

Lau, HC, R. D. Rogers, R Haggard, and R. E. Passingham. "Attention to intention." Science 303 (2004): 1208-10.

Laureys, S. "The neural correlate of (un)awareness: Lessons

from the vegetative state." "Trends in Cognitive Science," in Cognitive Science 9 (2005): 556-59.

Libet, B, C. A. Gleason, E. W. Wright, and D. K. Pearl. "Time of conscious intention to act in relation to onset of cerebral activity (readiness-potential): The unconscious initiation of a freely voluntary act." Brain 106 (1983): 623-42.

Libet, Benjamin. Mind Time: The Temporal Factor in Consciousness. Cambridge, MA: Harvard University Press, 2004.

Llinas, Rodolfo R. I of the Vortex: From Neurons to Self. Cambridge, MA: MIT Press, 2001.

Lockwood, Michael. Mind, Brain & the Quantum: The Compound T. Oxford: Basil Blackwell, 1989.

Long, Jeffrey, and Paul Perry. Evidence of the Afterlife: The Science of Near-Death Experiences. New York: HarperCollins, 2010.

McMoneagle, Joseph. Mind Trek: Exploring Consciousness, Time, and Space Through Remote Viewing. Charlottesville, VA: Hampton Roads, 1993.

___ . Remote Viewing Secrets: A Handbook.

Charlottesville, VA: Hampton Roads, 2000.

Mendoza, Marilyn A. We Do Not Die Alone: "Jesus Is Coming to Get Me in a White Pickup Truck." Duluth, GA: I CAN, 2008.

Monroe, Robert A. Far Journeys. New York: Doubleday, 1985.

___ . Journeys Out of the Body. New York:

Doubleday, 1971.

___ . Ultimate Journey. New York: Doubleday, 1994.

Moody, Raymond A., Jr. Life After Life: The Investigation of a Phenomenon — Survival of Bodily Death. New York: HarperCollins, 2001. Moody, Raymond, Jr., and Paul Perry. Glimpses of Eternity: Sharing a Loved

One's Passage from this Life to the Next. New York: Guideposts, 2010. Moorjani, Anita. Dying to Be Me: My Journey from Cancer, to Near Death, to

True Healing. Carlsbad, CA: Hay House, Inc., 2012.

Morinis, E. Alan. Everyday Holiness: The Jewish Spiritual Path ofMussar. Boston: Shambhala, 2007.

Mountcastle, Vernon. "An Organizing Principle for Cerebral Functions: The Unit Model and the Distributed System." In The Mindful Brain, edited by Gerald M. Edelman and Vernon Mountcastle, pp. 7-50. Cambridge, MA: MIT Press, 1978.

Murphy, Nancey, Robert J. Russell, and William R. Stoeger., eds. Physics and Cosmology — Scientific Perspectives on the Problem of Natural Evil. Notre Dame, IN: Vatican Observatory and Center for Theology and the Natural Sciences, 2007.

Neihardt, John G. Black Elk Speaks: Being the Life Story of a Holy Man of the Oglala Sioux. Albany: State University of New York Press, 2008.

Nelson, Kevin. The Spiritual Doorway in the Brain: A Neurologist's Search for the God Experience. New York: Penguin, 2011.

Nord, Warren A. Ten Essays on Good and Evil. Chapel Hill: University of North Carolina Program in Humanities and I luman Values, 2010.

Pagels, Elaine. The Gnostic Gospels. New York: Vintage Books, 1979.

Peake, Anthony. The Out-of-Body Experience: The History and Science of Astral Travel. London: Watkins, 2011.

Penrose, Roger. Cycles of Time: An Extraordinary New View of the Universe. New York: Alfred A. Knopf, 2010.

___ . The Emperor's New Mind. Oxford: Oxford

University Press, 1989.

___ . The Road to Reality: A Complete Guide to the

Laws of the Universe. New York: Vintage Books, 2007.

___ . Shadows of the Mind. Oxford: Oxford University Press, 1994.

Penrose, Roger, Malcolm Longair, Abner Shimony, Nancy Cartwright, and Stephen Hawking. The Large, The Small, and the Human Mind. Cambridge: Cambridge University Press, 1997.

Piper, Don, and Cecil Murphey. 90 Minutes in Heaven: A True Story of Life and Death. Grand Rapids, Ml: Revell, 2004.

Reintjes, Susan. Third Eye Open —Unmasking Your True Awareness. Carrboro, NC: Third Eye Press, 2003.

Ring, Kenneth, and Sharon Cooper. Mindsight: Near-Death and Out-of-Body Experiences in the Blind. Palo Alto, CA: William James Center for Consciousness Studies at the Institute of Transpersonal Psychology, 1999.

Ring, Kenneth, and Evelyn Elsaesser Valarino. Lessons from the Light: What We Can Learn from the NearDeath Experience. New York: Insight Books, 1998.

Rosenblum, Bruce, and Fred Kuttner. Quantum Enigma: Physics Encounters Consciousness. New York: Oxford University Press, 2006.

Schroeder, Gerald L. The Hidden Face of God: How Science Reveals the Ultimate Truth. New York: Simon & Schuster, 2001.

Schwartz, Robert. Your Soul's Plan: Discovering the Real Meaning of the Life You Planned Before You Were Born. Berkeley, CA: Frog Books, 2007.

Smolin, Lee. The Trouble with Physics. New York: Houghton Mifflin, 2006.

Stevenson, Ian. Children Who Remember Previous Lives: A Question of Reincarnation. Rev. ed. Jefferson, NC: McFarland, 2001.

Sussman, Janet Iris. The Reality of Time. Fairfield, IA:Time Portal, 2005.

___ . Timeshift: The Experience of Dimensional

Change. Fairfield, IA: Time Portal, 1996.

Swanson, Claude. Life Force, the Scientific Basis: Volume Two of the Synchronized Universe. Tucson, AZ: Poseidia Press, 2010.

___ . The Synchronized Universe: New Science of

the Paranormal. Tucson, AZ: Poseidia Press, 2003.

Talbot, Michael. The Holographic Universe. New York: HarperCollins, 1991.

Tart, Charles T. The End of Materialism: How Evidence of the Paranormal Is Bringing Science and Spirit Together. Oakland, CA: New Harbinger, 2009.

Taylor, Jill Bolte. My Stroke of Insight: A Brain Scientists Personal Journey. New York: Penguin, 2006.

Tipler, Frank J. The Physics of Immortality. New York: Doubleday, 1996.

Tompkins, Ptolemy. The Modern Book of the Dead: A Revolutionary Perspective on Death, the Soul, and What Really Happens in the Life to Come. New York: Atria Books, 2012.

Tononi, G. "An information integration theory of consciousness." BMCNeu-roscience 5 (2004): 42-72.

Tucker, J. B. Life Before Life: A Scientific Investigation of Children's Memories of Previous Lives. New York: St. Martin's, 2005.

Tyrrell, G. N. M. Man the Maker: A Study of Man's Mental Evolution. New York: Dutton, 1952.

Van Lommel, Pirn Consciousness Beyond Life: The Science of Near-Death Experience. New York HarperCollins, 2010.

Waggoner, Robert. Lucid Dreaming: Gateway to the Inner Self. Needham, MA: Moment Point Press, 2008.

Wegner, D. M. The Illusion of Conscious Will. Cambridge, MA: MIT Press, 2002.

Weiss, Brian L. Many Lives, Many Masters. New York: Fireside, 1988.

Whiteman, J. H. M. The Mystical Life: An Outline of Its Nature and Teachings from the Evidence of Direct Experience. London: Faber & Faber, 1961.

___ . Old & New Evidence on the Meaning of Life:

The Mystical WorldView and Inner Contest. Vol. l,An Introduction to Scientific Mysticism. Buckinghamshire: Colin Smythe, 1986.

Wigner, Eugene. "The Unreasonable Effectiveness of Mathematics in the Natural Sciences." Communications in Pure and Applied Mathematics 13, no. 1 (1960).

Wilber, Ken., ed. Quantum Questions. Boston: Shambhala, 1984.

Williamson, Marianne. A Return to Love: Reflections on the Principles of a Course in Miracles. New York: HarperCollins, 1992.

Ziewe, Jurgen. Multidimensional Man. Self-published, 2008.

Zukav, Gary. The Dancing Wu Li Masters: An Overview of the New Physics. New York: William Morrow, 1979.

Pielikums A

Esmu infekciozo slimību speciālists, un tiku lūgts izmeklēt dr. Ebenu Aleksandru, kad viņu nogādāja slimnīcā 2008. gada 10. novembrī, kur viņam atklāja bakteriālas dabas meningītu. Dr. Aleksandrs bija saslimis ļoti ātri, izrādot gripai līdzīgus simptomus, muguras un galvas sāpes. Viņš bija ātri nogādāts neatliekamās palīdzības nodaļā, kur tika veikts datortomogrāfijas izmeklējums un lumbālā punkcija, un spinālais šķidrums rosināja domāt par gram-negatīvo meningītu. Viņam momentā tika nozīmētas intravenozās antibiotikas, kas ar to cīnītos, kā arī pieslēgts mākslīgās elpināšanas aparāts kritiskā stāvokļa un komas dēļ. 24 stundu laikā gram-negatīvās baktērijas spinālajā šķidrumā tika apstiprinātas kā E. coli. Šī infekcija ir izplatītāka zīdaiņu vidū; E. coli meningīts pieaugušajiem ir reti sastopams (ASV gada laikā saslimst mazāk nekā 1 no 10 miljoniem iedzīvotāju), īpaši tad, ja nav bijis galvas traumas, neiroķirurģiska iejaukšanās vai kāds cits medicīnisks stāvoklis, piemēram, diabēts. Dr. Aleksandrs līdz diagnozes noteikšanas brīdim bijis vispārīgi vesels; meningītam nebūtu iemesla veidoties.

Mirstības rādītājs gram-negatīvā meningīta gadījumā bērniem un pieaugušajiem svārstās no

40-80%. Dr. Aleksandru slimnīcā nogādāja ar lēkmēm un izteikti netipisku mentālo stāvokli, abi no kuriem ir neiroloģisku komplikāciju vai paaugstinātas mirstības (90%) riska faktori. Par spīti ātrajam un agresīvajam antibiotiku pielietojumam E. coli apkarošanai, kā arī turpmākajai aprūpei intensīvās terapijas nodaļā, viņš pabija komā sešas dienas un cerība uz ātru atveseļošanos izzuda (nāves risks pārsniedza 97%). Tad, septītajā dienā, notika brīnums viņš atvēra acis, sāka apzināties apkārt notiekošo un ātri atteicās no ventilatora palīdzības. Fakts, ka viņš ir atguvis veselību pilnībā pēc tam, kad bija nogulējis komā gandrīz nedēļu, ir patiesi ievērības vērts.

Dr.med. Skots Veids

Pielikums B

Neirozinātniskas hipotēzes, ko es apsvēru, skaidrojot savu pieredzi.

Caurskatot savas atmiņas kopā ar vairākiem citiem neiroķirurgiem, es apsvēru vairākas hipotēzes, kas varētu izskaidrot manas atmiņas. Lai ari te apkopotas svarīgākās, neviena no tām tomēr nespēja izskaidrot bagātīgo, robusto, savstarpēji saistīto Tuneļa un Centra pieredzi («ultra-realitāti»). To starpā ir:

1.   Primitīvā smadzeņu stumbra programma, kas mazina galējas sāpes un ciešanas («evolucionārais arguments» iespējams, tā ir palieka no «viltotās nāves» stratēģijas, ko piekopj zemāk attīstītie zīdītāji?). Šī versija neattaisno spēcīgo, bagātīgi interaktīvo atmiņu dabu.

2.   Izkropļotas atmiņas, kas glabājas limbiskās sistēmas dziļākajās daļās (piemēram, laterālajā amigdalā) un ko relatīvi pārklāj citas smadzenes, lai to pietiekami pasargātu no meningīta iekaisuma, kas pamatā notiek smadzeņu virspusē. Šī versija neattaisno spēcīgo, bagātīgi interaktīvo atmiņu dabu.

3.   Endogēnā glutamāta blokāde ar eksitoksicitāti, kas atgādina halucigēno anestētiķi keta-

mīnu (ko reizēm izmanto, paskaidrojot PNS). Tiku redzējis, ka ketamīnu lietoja kā anestētiķi manas neiroķirurģiskās karjeras sākumā Hārvarda universitātes Medicīnas fakultātē. Halucigēnais stāvoklis, ko tas izraisīja, bija visnotaļ haotisks un nepatīkams, un tam nebija nekādas līdzības ar manu pieredzi komas laikā.

1.   N,N-dimetiltriptamīna (DMT) izmeši (no čiekurveida dziedzera vai jebkuras citas vietas smadzenēs). DMT, dabiskā ceļā veidojies serotonīna agonists (īpaši 5-HT1A, 5-HT2A un 5-HT2C receptoros), rada dzīvīgas halucinācijas un sapnim līdzīgu stāvokli. Esmu personiski pazīstams ar narkotisku vielu izraisītām halucinācijām, kas saistītas ar serotonīna agonistu/antagonistu (tas ir, LSD, meskalīnu) no sava tīņu vecuma septiņdesmito gadu sākumā. Man nav bijis personiskas pieredzes ar DMT, bet esmu redzējis pacientus tā ietekme. Bagātīgajai ultra-reālajai pieredzei joprojām būtu bijis nepieciešams samērā neskarts audiālais un vizuālais neokortekss kā mērķreģioni, kuros ģenerēt šādu bagātīgu audiovizuālu pieredzi, ko piedzīvoju komas laikā. Ilgstošā koma bakteriālas dabas meningīta rezultātā bija pamatīgi pabojājusi manu neokorteksu, kur viss serotonīns no raphe nuclei smadzeņu stumbrā (vai DMT, serotonīna antagonists)

būtu ietekmējis vizuāli-auditoro pieredzi. Bet mans kortekss bija atslēdzies, un DMT smadzenēs nebutu bijis vietas darbībai. DMT hipotēze neapstiprinājās, jo mana audio-vizuālā pieredze bija ultra-reāla un tai nebija korteksa, kurā norisināties.

2.   Izolētu korteksa reģionu saglabāšanās varētu izskaidrot dažas no manām pieredzēm, bet tas nebija īsti ticams, ņemot vērā meningīta nopietnību un tā ietiepīgo pretestību terapijai nedēļas garumā: perifēro balto asinsķermenīšu (BAĶ) skaits virs 27 000 uz mm3 ,31 % joslu ar toksisku granulāciju, cerebrospinālā šķidruma BAĶ skaits virs 4300 uz mm3 , cerebrospinālā glikoze nokritusies uz 1.0 mg/ dl, cerebrospi nālā šķidruma ol bal tu mvielas 1.340 mg/dl, difūza meningeāla klātbūtne ar saistītām smadzeņu anormālijām, ko atklāja mans palielinātais datortomogrāfijas skenējums, un neiroloģiskās pārbaudes, kas uzrādīja ievērojamas izmaiņas kortikālajās funkcijās un ekstraokulārās motilitātes disfunkciju, kas vedina domāt par smadzeņu stumbra bojājumiem.

3.   Cenšoties izprast pieredzes «ultra-reālo» sajūtu, es izpētīju šādu hipotēzi: vai varētu būt iespējams, ka galvenokārt bijis skarts inhibitoro neironu tīkls, ļaujot izcelties neparasti augstam aktivitātes līmenim kairinošajos neironālajos tīklos, kas tad varētu būt radījuši manis pieredzētā «ultra-realitātes» sajūtu? Varētu gaidīt, ka meningīts pirmām kārtām ietekmēs virsējo korteksu, dziļākajiem slāņiem, iespējams, ļaujot funkcionēt daļēji. Neokorteksa datorsistēma sastāv no sešos slāņos klātas «funkcionālas kolonnas»; šķērsgriezumā katrs no tiem ir 0,2 0,3 mm diametrā. Katra no tiem ir saistīta ar tieši blakus esošajām kolonnām, raidot modulatori kontrolējošos signālus, kas pa lielai daļai rodas subkortikālajos reģionos (talāmā, bazālajā ganglijā un smadzeņu stumbrā). Katrai funkcionālajai kolonnai ir komponents tās virspusē (1.-3. kārtā), tā ka meningīts spēj pārtraukt katras kolonnas funkciju, vienkārši sabojājot korteksa virsējos slāņus. Inhibitoro un kairinošo šūnu anatomiskā sadale, kas ir diezgan vienmērīga visos sešos slāņos, šo hipotēzi neatbalsta. Meningīts, kas ir difūzs pa visu smadzeņu virsmu, efektīvi rada traucējumus visā neokorteksā tā kolonveidīgās arhitektūras dēļ. Pilnīgai funkcionālai disrupcijai darbības pārrāvumi visā kolonnas diametrā nav nepieciešami. Ņemot vērā manu vājo neiroloģisko funkcionēšanu ilgstošā periodā (septiņas dienas) un infekcijas nopietnību, nav ticams, ka funkcijas bija saglabājušās vēl dziļākos korteksa reģionos.

4.   Talāms, bazālie gangliji un smadzeņu stumbrs ir dziļākās smadzeņu struktūras («subkortikālie reģioni»), kas, kā daži kolēģi postulēja, varēja būt līdzdalīgas šādu hiperreālu pieredzējumu radīšanā. Patiesībā neviena no šīm struktūrām nevarēja uzņemties šādu lomu, ja tām nepalīdzēja vismaz kāda neskarta neokorteksa daļa. Beigu beigās visi piekrita, ka subkortikālie reģioni paši saviem spēkiem nespētu tikt galā ar intensīvajām neirālajām kalkulācijām, kas nepieciešamas tik bagātīgi interaktīvai empīriskai ainai.

5.   «Pārlādes fenomens» tā ir nejauša savādu savstarpēji nesaistītu atmiņu izmete, kas radusies, pateicoties vecajām atmiņām neokorteksā, un kas varētu but radusies, korteksam pieslēdzoties apziņai pēc ilgstošas kļūdas sistēmā, kā tas bija mana difūzā meningīta gadījumā. Tas šķiet neticami, īpaši, ja ņemam vērā manas detalizētās atmiņas.

6.  Neparasta atmiņas veidošanās, izmantojot arhaisku vizuālu ceļu caur vidussmadzenēm, ko bieži izmanto putni, bet kas cilvēku vidū ir identificēta reti. To var novērot, ja indivīds ir kortikāli akls okipitālā korteksa bojājuma rezultātā. Tas nekādā veidā neizskaidroja utra-realitāti, kam biju liecinieks, kā ari neizskaidroja audio-vizuālo miju.

Satura rādītājs

Prologs……………………………………

Sāpes ………………………………………….

Slimnīca………………………………………

No zila gaisa………………………………

Ebens IV……………………………………..

Pazeme……………………………………….

Enkurs dzīvē………………………………

Melodijas virpulis un Tunelis ..

Izraēla………………………………………..

Centrs…………………………………………

Kam ir nozīme …………………………..

Lejupslīdošās spirāles beigas…

Centrā………………………………………..

Trešdiena……………………………………

īpaša PNS pieredze…………………….

Talants aizmirst………………………….

Aka…………………………………………….

«N no 1»……………………………………..

Aizmirst un atcerēties………………..

Nav kur paslēpties……………………..

Vārti aizveras…………………………….

Varavīksne…………………………………

Sešas sejas…………………………………..

Beidzamā nakts, pirmais rīts ..

Atgriešanās………………………………..

Vēl neesam galā………………………..

Daloties vēstījumā…………………….

Atgriežoties mājās…………………….

Ultra-reālais………………………………

Parasta pieredze………………………..

Atpakaļ no mirušajiem……………..

Trīs nometnes…………………………… ………………………………………………….

Baznīcas apmeklējums………………

Apziņas mikla…………………………..

Beidzamā dilemma ………………….

Fotogrāfija…………………………………

Eternea………………………………….

Pateicības……………………………..

Ieteicamās literatūras saraksts

Pielikums A……………………………

Pielikums B……………………………

Redaktore Ilze Čerņevska Maketētāja Lilija Rimicāne

SIA «IZDEVNIECĪBA AVOTS» grāmatu vairumtirdzniecība un mazumtirdzniecība: Puškina ielā la, tālrunis: 67212612, avots@apollo.lv .

Grāmatas var iegādāties arī www.avotsabc.lv

u 1! m-; •ļļļļļjnv

Reģistrācijas apl. nr. 000330791.

SIA «Izdevniecība Avots», Puškina ielā la, Rīgā, LV 1050.

Iespiesta un iesieta SIA «Latgales druka». Baznīcas ielā 28, Rēzeknē, LV-4601.

Aleksandrs E.

Debesu valstības pierādījums. / Neiroķirurga ceļojums aizsaulē. Rīga: «Izdevniecība Avots», 2013,238 lpp.

Content

Aleksanders Ebens Debesu valstības pierādījums

Prologs

Esmu neiroķirurgs.

Sāpes

Slimnīca

No zila gaisa

‘Ebens IV

Pazeme

Enkurs dzīvē

Izraēla

Centrs

Kam ir nozīme

Lejupslīdošas spirāles Beigas

Centrā

Mīlestība.

'Trešdiena

Ī paša PNS pieredze

‘Talants aizmirst

A ка

«N no 1»

Aizmirst un atcerēties

'Vārti aizveras

Varavīksne

Sešas sejas

Atgriešanās

‘Vēl neesam galā

‘Daloties vēstījuma

Atgriežoties majas

Ultra-realais

‘Parasta pieredze

Atpakaļ no mirušajiem

Trīs nometnes

‘Baznīcas apmeklejums

Apziņas mīkla

‘Beidzamā dilemma

Fotogrāfij a

Eternea

Pateicības

Ieteicamas literatūras saraksts

Pielikums A

Pielikums B

Satura rādītājs