Habbards L. Rons

Dianētika - Mūsdienu zinātne par garīgo veselību

L. Rons Habbards

DIANĒTIKA

MŪSDIENU ZINĀTNE PAR GARĪGO VESELĪBU

Dianētika ir piedzīvojums.

Tā ir Terra Incognita - cilvēka prāta,

šīs plašās un līdz šim nepazīstamās valstības, puscentimetru aiz mūsu pieres, izpētīšana.

Ietverot sevī atklājumus, kas tika paziņoti kā diženāki par riteņa vai uguns parādīšanos, Dianētika ir bijusi izpārdoklis vairāk kā 50 gadu garumā. Ar vairāk kā 20 miljonu izdotām kopijām, tā radīja kustību, kas izplatījās starp vairāk kā 100 nācijām, un nenoliedzami ir visplašāk lasītā un ietekmīgākā grāmata, kāda jebkad ir uzrakstīta par cilvēka prātu.

Šeit tiek sniegta Reaktīvā prāta anatomija un tā pilnīgs apraksts, kas ir iepriekš neapjausts nakts murgu, neizskaidrojamu baiļu, satraukumu un nedrošības avots, kas paverdzinājis cilvēci. Šī grāmata parādīs jums, kā no tā atbrīvoties, un tādējādi sasniegt ko tādu, par ko cilvēce varēja iepriekš tikai sapņot: stāvokli Klīrs.

Aprakstīto atklājumu starpā šeit ir:

•    Cilvēka mērķis

•    Eksistences Dinamiskais princips — viens vārds, kas virza visas dzīvās būtnes

•    Četras dinamikas — dzinuļi, uz kuriem balstās viss dzīvais

•    Izdzīvošanas skalas apraksts — cilvēka patiesā potenciāla izpausme un veids, kā to sasniegt

•    Reaktīvā prāta un tā pilnīgās anatomijas atklāšana

•    Sāpīgās pieredzes — ingrammas, kuras atrodas Reaktīvajā prātā, kas piespiež cilvēkus rīkoties iracionāli un pretēji viņu vēlmēm un mērķiem

•    Prenatālo ingrammu ietekme — kas notika pirms jūsu piedzimšanas un kā tas jūs ietekmē joprojām

•    Pilnīga Dianētikas procedūra, lai atklātu un atbrīvotos no postošās pieredzes tā, lai tā nekad nevarētu jūs ietekmēt no jauna, atklājot personību, kuru jūs vienmēr esat gribējis iepazīt — sevi

LASĪTAJAM

Dianētika (no grieķu dia „caur," un nous „dvēsele") apraksta pamatprincipus, kas saistīti ar prātu un garu. Pateicoties šo atklājumu pielietojumam, kļuva acīmredzams, ka Dianētikai ir saistība ar esību, kas pastāv neatkarīgi no laika, cilvēka garu, kuru sākumā sauarpar „Es", bet vēlāk par - „tetanu". I labbarda kungs turpināja savus pētījumus arī tālāk un galu galā iezīmēja karte maršrutu, kas ved uz cilvēka pilnīgu garīgo brīvību.

Dianētika ir Saentoloģijas priekštece un viena no tās sastāvdaļām, kuru Baznīca pielieto tikai, lai strādātu ar „tetanu" (garu), kas valda pār ķermeni, kā arī ar to iespaidu, kuru viņš rada uz ķermeni.

Šī grāmata tiek pasniegta tāda, kāda tā tika izdota un ir daļa no I.. Rona Ilabbarda darbiem un reliģiskās literatūras, nevis viņa, izdevēja vai kādas Saentoloģijas baznīcas pretenciozie apgalvojumi. Tā ir atskaite par Habbarda kunga veiktajiem dzīves un cilvēka dabas novērojumiem un pētījumiem.

Ne Dianētika, ne arī Saentoloģija netiek pasniegtas kā fizisko slimību ārstniecības līdzekļi, tās nepretendē uz šādu statusu un nesniedz nekādus šāda veida apgalvojumus. Baznīca neuzņem savās rindās cilvēkus, kuri veļas vienīgi fizisku vai garīgu slimību izārstēšanu. Tieši pretēji, pirms uzsākt slimības garīgo cēloņu meklēšanu, tā pieprasa viņiem veikt rūpīgu medicīnisko veselības apskati pie kvalificētiem speciālistiem.

Lai gūtu labumu no Dianētikas un Saentoloģijas, indivīdam nākas aktīvi tās pielietot, jo viņš var sasniegt mērķi, tikai pieliekot paša pūles.

Mes ceram, ka šīs grāmatas lasīšana būs pirmais solis personīgajā ceļojumā, kas ļaus atklāt šo jauno un vitālo pasaules reliģiju.

Noskannējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

L. RONS Habbards

DIANĒTIKA

MŪSDIENU ZINĀTN'E PAR GARĪGO VESELĪBU

Šī GRĀMATA PIEDER

HABBARDA PUBLIKĀCIJĀ

© 2002, 2004, 2OO5, 2009

Mākslas darbs: © 2007 L. Ron Hubbard Library.

Vārdnīca

Dianetics (Dianētika), Hubbard (Hahbards), Scientology (Saentoloģija), The Bridge (Tilts), Book One (Pirmā Grāmata), E-Metcr (E metrs), /,. Ron Hubbard (I.. Rons Hahbards) un Saint llill ir preču un pakalpojumu zīmes, un tās tiek lietotas ar tās īpašnieka, Religious Technology Center, atļauju. Saentologs ir kolektīvās biedrības zīme, kas apvieno Saentologijas baznīcu un misiju biedrus.

Bridge Publications, Inc. ir Kalifornijā reģistrēta preču un pakalpojumu zīme, kas pieder Bridge Publications, Inc.

NEW ERA ir preču zīme un pakalpojumu zīme, kas pieder New Kra Publications International ApS un ir reģistrēta Dānijā starp citām valstīm. LATVIAN-DMSMH

VELTĪTS

Vil amDurantam

Svarīga piezīme

Lasot šo grāmatu, pārliecinieties, ka neesiet palaidis garām nevienu vārdu, kuru jūs neesat pilnībā izpratis. Vienīgais iemesls, kādēļ cilvēks pārstāj mācīties vai nonāk apjukumā un nespēj kaut ko iemācīties, ir tas, ka viņš ir palaidis garām vārdu, kurn nav sapratis.

Apjukums, nespēja uztvert vai apgūt kaut ko rodas PĒC vārda, kuru cilvēks nav sapratis vai nezināja tā nozīmi. Jūs varat nezināt ne tikai jaunus un neparastus vārdus. Daži ikdienā plaši lietojamie vārdi var bieži tikt pārprasti un tādējādi rada apjukumu.

Tāpēc šis noteikums par to, lai nepalaistu garām nevienu neizprastu vārdu, ir pats svarīgākais fakts visā studiju procesā. Jebkurā mācību priekšmetā, kuru jūs uzsākāt apgūt un vēlāk pamētāt, bija vārdi, kuru nozīmi jūs nezinājāt.

Tādēļ, studējot šo grāmatu, esiet ļoti, ļoti uzmanīgs, lai nekad nepaietu garām vārdam, kura nozīmi jūs pilnībā neizprotat. Ja lasot šo materiālu, jūs nokļūstat apjukumā vai nespējat to uztvert, tas nozīmē, ka nedaudz agrāk bija vārds, kuru jūs nesapratāt. Nelasiet tālāk, bet gan atgriežaties atpakaļ PIRMS tā momenta, kad jūs nonācāt grūtībās, atrodiet pārprasto vārdu un noskaidrojiet tā nozīmi.

Lai palīdzētu lasītājam, L. Rons Iīabbards deva norādījumus redaktoriem izveidot tehnisko terminu vārdnīcu. Pielikumā ir iekļauta Redaktora tehnisko terminu, vārdu un frāžu vārdnīca. Vārdiem dažkārt ir vairākas nozīmes. Redaktoru tehnisko terminu vārdnīcā vārdu definīcijas tiek dotas tajā nozīmē, kādā tās ir sastopamas tekstā. Citas nozīmes jūs varat atrast parastajās valodas skaidrojošajās vārdnīcās.

Ja jūs atrodat kādu citu vārdu, kuru jūs nesaprotat, atrodiet to nozīmes labā vārdnīcā.

Anotācija

Dianētika (Grieķu dia - caur, un nous - dvēsele vai prāts) ir zinātne par prātu. Daudz vienkāršāka nekā fizika un ķīmija, tā līdzinās tām ar savu aksiomu precizitāti, kā arī ir ievērojami lietderīgāka. Visu psihosomatisko slimību un cilvēku aberāciju slēptais avots ir atrasts un ir attīstītas iemaņas to nemainīgai novēršanai.

Dianētika patiesībā ir zinātņu saime, kas sevī ietver dažādas humanitārās zinātnes un tās pārvērš pielietojamās precīzās definīcijās. Šī grāmata strādā ar indivīdam piemēroto Dianētiku. Tā ir rokasgrāmata, kas sevī ietver visas nepieciešamās iemaņas darbam ar savstarpējām personiskajām attiecībām un prāta terapiju. Saprātīgs nespeciālists, ar šajā grāmatā aprakstītajām metodēm, var veiksmīgi tikt galā ar visām psihosomatiskajām slimībām un neorganiskajām aberācijām. Vēl svarīgāk, iemaņas, kas ir sniegtas šajā grāmatā, radīs Dianētisko Klīru - optimālo indivīdu, ar inteliģences līmeni, kas ievērojami pārsniegs pašreizējo normālo līmeni vai arī Dianētisko Relīzu - indivīdu, kurš ir atbrīvots no savām galvenajām raizēm vai slimībām. Relīza stāvokli var panākt ar mazāk nekā divdesmit stundu darbu un šis stāvoklis ir daudz augstāks par jebkuru stāvokli, kas radīts vairāku gadu laikā ar psihoanalīzes palīdzību, jo Relīzs nekad neatgriezīsies tajā pašā stāvoklī, kādā tas bijis iepriekš.

Dianētika ir eksakta zinātne un tās pielietošana ir tāda pati kā inženierzinātnēs, tomēr nedaudz vienkāršāka. Dianētikas aksiomas nevajadzētu jaukt ar teorijām, jo tās pierādāmi eksistē kā līdz šim neatklāti dabas likumi. Cilvēks pagājušo tūkstoš gadu laikā ir zinājis daudzas Dianētikas sastāvdaļas, bet dati netika izvērtēti svarīguma ziņā un netika organizēti precīzu zināšanu kopumā. Klāt tām zināšanām, kuras jau ir zināmas, bet vēl nav izvērtētas, Dianētika sevī ietver lielu skaitu jaunu atklājumu par domāšanu un prātu.

Aksiomas var atrast šīs grāmatas pēdējās lappusēs. [1] saprastas un pielietotas, tās sevī ietver cilvēku centienus un nolūkus un sniedz precīzus rezultātus.

Pirmais Dianētikas ieguldījums ir atklājums, ka domu un garīgo funkciju problēmu atrisinājums ir atrodams ierobežotā visufna robežās, vārdu sakot, visus vajadzīgos datus, kuri ir nepieciešami garīgas darbības un cilvēces pūļu atrisinājumam, ir iespējams izmērīt, izjust un piedzīvot kā zinātniskās patiesības, neatkarīgi no misticisma vai metafizikas. Šīs daudzējādās aksiomas nav pieņēmumi vai teorijas (kā tas bija ar pagātnes idejām par prātu). Tie ir likumi, kurus ir iespējams pakļaut visstingrākajiem laboratorijas un klīniskajiem testiem.

Pirmais Dianētikas likums ir Eksistences dinamiskā principa formulējums

EKSISTENCES DINAMISKAIS PRINCIPS IR: IZDZĪVO.'

Tika atklāts, ka neviena uzvedība vai darbība nevar eksistēt bez šī principa. Tas nav jaunums, ka dzīvība izdzīvo. Jaunums ir tas, ka viss dzīves dinamiskais dzinulis ir tikai izdzīvošana.

Izdzīvošana ir sadalīta četrās dinamikās. Izdzīvošanu var izprast atrodamies jebkurā no šīm dinamikām un, pamatojoties uz kļūdainu loģiku, izdzīvošanu var izskaidrot vienas dinamikas izteiksmē. Var teikt, ka cilvēks izdzīvo tikai sevis paša labad, un šādi var formulēt viņa uzvedību. Var teikt, ka cilvēks izdzīvo tikai seksa labad un tikai ar seksu izskaidrot viņa uzvedību. Var teikt, ka viņš izdzīvo tikai grupas vai cilvēces labad un ar vienu vai otru no šiem apgalvojumiem var izskaidrot un salīdzināt pilnīgi visu indivīda uzvedību un centienus. Sie ir četri izdzīvošanas vienādojumi un katrs, pats par sevi, ir acīmredzami patiess. Tomēr, visa cilvēces nolūka problēma nevar tikt atrisināta, ja vien neatzīst, ka cilvēkā pastāv visas četras dinamikas. Pielietojot šādu vienādojumu, var precīzi novērtēt cilvēka uzvedību. I ādējādi šīs dinamikas ietver vienu vai daudzas cilvēku aktivitātes.

pirmā dinamika: indivīda dziņa sasniegt visaugstāko izdzīvošanas potenciālu sevis paša un savu tuvāko simbiotu izteiksmē.

otrā dinamika: indivīda dziņa sasniegt visaugstāko izdzīvošanas potenciālu seksa, bērnu radīšanas un to audzināšanas izteiksmē.

trešā dinamika: indivīda dziņa sasniegt visaugstāko izdzīvošanas potenciālu grupas, kā civilās, politiskās vai rases un šīs grupas simbiotu izteiksmē.

ceturtā dinamika: indivīda dziņa sasniegt visaugstāko izdzīvošanas potenciālu cilvēces un cilvēces simbiotu izteiksmē.

Tādā veidā rosināts, indivīds un sabiedrība cenšas izdzīvot un neeksistē neviena darbība, kuras pamatā būtu kāda cita motivācija: eksperimenti, izmeklējumi un ilga testēšana parādīja, ka neaberēts indivīds - Klīrs savās darbībās un lēmumos vadās, ņemot vērā visas augšminētās dinamikas, nevis tikai vienu no tām.

Klīru, Dianētikas terapijas mērķi, var izveidot no psihotiķa, neirotiķa, cilvēka ar psihiskiem traucējumiem, noziedznieka vai normāla cilvēka, ja viņiem nav nervu sistēmas organiski bojājumi. Viņš demonstrē cilvēces patieso dabu, kura, kā pastāvīgi un nemainīgi tika atklāts, ir laba. Tas tagad ir atzīts zinātnisks fakts, nevis viedoklis.

Klīrs ir sasniedzis stabilu stāvokli ļoti augsta līmenī. Viņš ir neatlaidīgs, enerģisks un nododas dzīvei ar entuziasmu un apmierinātību. Viņu rosina visas četras, iepriekš aprakstītās dinamikas. Viņš ir ieguvis pilnus spēkus un izmanto savas, līdz šīm apslēptās, spējas.

Vienas vai vairāku dinamiku nomākšana indivīdā izsauc aberētu stāvokli, tas virza viņu pretī psihes traucējumiem un psihosomatiskām slimībām, piespiež indivīdu veidot neracionālus secinājumus un darboties, joprojām cenšoties izdzīvot, postošā veidā.

Dianētikas tehnika, bez narkotiku, hipnozes, ķirurģijas, šoka un citu mākslīgu līdzekļu palīdzības, izdzēš šķēršļus no šīm dažādajām dinamikām. Šo šķēršļu likvidēšana ļauj atbrīvot pilnīgi visu dažādo dinamiku plūsmu, kas, savukārt, paaugstina neatlaidības līmeni dzīvē, kā arī sniedz daudz augstāku inteliģenci.

Dianētikas precizitāte padara iespējamu, pēc savas gribas, aizkavēt vai atbrīvot šīs dinamikas ar nemainīgiem rezultātiem.

Visu neorganisko garīgo traucējumu un psihosomatisko slimību apslēptais avots bija viens no Dianētikas atklājumiem. Šis avots bija nezināms un atradās ārpus aizdomām, kaut arī tika enerģiski meklēts tūkstošiem gadu. Tas, ka atklātais cēlonis ir šis avots, pieprasa mazāk laboratorisku pierādījumu nekā būtu nepieciešams, lai pierādītu Viljama Hārveja asins cirkulācijas atklājuma pareizumu. Šis pierādījums nav atkarīgs no laboratorijas testiem ar sarežģītu aparātu palīdzību, to var izdarīt jebkurš saprātīgs indivīds jebkurā cilvēku grupā.

Tika atklāts, ka aberāciju avots, par kuru nebija pat nojausma, ir zemapziņas prāts, kurš, pateicoties saviem ierakstiem, ir pilnīgs un atrodas vietā, kuru cilvēks uzskata par savu „apziņu". Zemapziņas jēdziens Dianētikā ir aizstāts ar atklājumu, ka „zemapziņas" prāts ir vienīgais prāts, kurš vienmēr ir pie apziņas. Dianētika šo zemapziņas prātu sauc par reaktīvo prātu. Esot cilvēces evolūcijas agrīno soļu paliekai, reaktīvajam prātam šūnu līmenī piemīt enerģija un komandu spēks. Tas „neatceras", bet gan ieraksta un izmanto šos ierakstus tikai, lai radītu darbību. Tas „nedomā", bet gan izvēlas ierakstus un ar to palīdzību iespaido apziņu un ķermeni bez indivīda ziņas vai piekrišanas. Vienīgā indivīdam pieejamā informācija par šādu darbību, ii nejauša sajūta, ka viņš rīkojas neracionāli, saistībā ar vienu vai otru lietu, un nespēja izprast, kāpēc tā notiek. Nekāda cenzora nepastāv.

Reaktīvais prāts darbojas tikai ar fiziskām sāpēm un sāpīgām emocijām. Tas nespēj domāt atšķirībās, tas rīkojas uz stimula - reakcijas bāzes. Šis ir dzīvnieka prāta darbošanās princips. Tas nesaņem savus ierakstus kā atmiņu vai pieredzi, tas tos saņem kā atkārtotu fizisku iedarbību. Šis prāts saņem savus ierakstus kā ingrammas šūnu līmenī, kad apziņas prāts ir „bezsamaņā".

Narkotiku iespaidā, atrodoties anestēzijā, operācijas laikā, nokļuvis „bezsamaņā" traumas vai slimības rezultātā, indivīda reaktīvais prāts darbojas ar pilnu sparu. Viņš var „neapzināties" notiekošo, bet, kā tika atklāts un pierādīts Dianētikā, viss, kas notika „bezsamaņas" laika sprīdī, tika pilnībā ierakstīts. Šo informāciju viņa apziņas prāts ne izvērtē, ne izsver, ne pamato. Šis ieraksts, jebkurā nākotnes momentā, var atkārtoti aktivizēties, ja apstākļi, kurus novēros pie samaņas esošs un apzinošs indivīds, būs līdzīgi. Kad jebkurš šāda veida ieraksts - ingramma, tiek atkārtoti aktivizēts, tam ir pavēles spēks. Tā atslēdz apziņu lielākā vai mazākā pakāpē, pārņem vadību pār ķermeņa kustību funkcijām un izraisa tādu uzvedību un darbību, kurai apziņas prāts, pats indivīds, nekad nebūtu piekritis. Ingrammas viņu vada kā marioneti.

Tādā veidā, naidīgie ārējās vides spēki iekļūst indivīdā bez viņa zināšanas vai piekrišanas. Un tur tie rada iekšējo spēka pasauli, kas iedarbojas ne tikai pret ārējo pasauli, bet arī pret pašu indivīdu. Aberācijas rodas no tā, kas tika nodarīts indivīdam, nevis no tā, ko viņš ir izdarījis citiem.

Cilvēce, neviļus, ļoti ilgu laiku ir palīdzējusi reaktīvajam prātam, uzskatot, ka cilvēkam, kas atrodas „bezsamaņā" narkotiku, slimību, t raumas vai anestezējošo līdzekļu ietekmē, nav nekādas ierakstīšanas spējas. Tas ļauj milzīgam datu daudzumam nokļūt reaktīvajā bankā, jo neviens neparūpējās par to, lai saglabātu klusumu „bezsamaņā" esoša cilvēka klātbūtnē. Valodas izgudrošana un tās iekļūšana reaktīvā prāta ingrammu bankā, nopietni sarežģī mehāniskās reakcijas. Tās ingrammas, kas sevī satur valodu, ietekmē apziņas prātu kā komandas. Tādā veidā, ingrammas satur daudz spēcīgākas komandas nekā jebkas ārējā pasaulē. Neracionālas ingrammas motivē un vada domāšanu. Domāšanas procesi tiek traucēti ne tikai šo ingrannnisko komandu iespaidā, bet arī tā fakta dēļ, ka reaktīvais prāts, reģenerējot bezsamaņu, samazina patieso domāšanas spēju. Tieši tāpēc tikai dažiem cilvēkiem pieder vairāk nekā 10 procenti no viņu patiesās apziņas.

Visas dzīves visas fiziskās sāpes un sāpīgās emocijas, neatkarīgi no tā, vai indivīdam par to ir zināms vai nē, tiek ierakstītas un saglabātas ingrammu bankā. Nekas netiek aizmirsts. Un visas fiziskās sāpes un sāpīgās emocijas, neatkarīgi no cilvēka pārliecības, ka viņš ticis ar tām galā, ir spējīgas atkal nodarīt viņam pāri, no šī slēptā līmeņa, ja vien šīs sāpes netiek likvidētas ar Dianētikas terapijas palīdzību.

Ingramma un tikai ingramma izraisa aberācijas un psihosomatiskās slimības.

Dianētisko terapiju var noformulēt īsi. Dianētika likvidē visas sāpes, kas gūtas mūža garumā. Kad šīs sāpes ir izdzēstas no ingrammu bankas un sakārtotas kā atmiņa un pieredze atmiņu bankās, visas aberācijas un psihosomatiskās slimības izgaist, dinamikas pilnībā atjaunojas un fiziskā un garīgā būtne atdzimst. Dianētika indivīdam atstāj visas viņa atmiņas, bet bez sāpēm. Izsmeļoši testi ir pierādījuši, ka apslēptās sāpes nav nepieciešamība, bet nemainīgi un vienmēr ir traucēklis veselībai, iemaņām, laimei un indivīda izdzīvošanas potenciālam. Tām nav nekādas izdzīvošanas vērtības.

Vēl viens atklājums ir metode, kura tiek pielietota, lai no jauna pārreģistrētu sāpes. Cilvēkam, pašam nenojaušot, piemīt vēl viens atcerēšanās process, ko viņš nav apzinājies. Šur un tur daži par to zināja un pielietoja, neapzinoties savu rīcību vai faktu, ka viņi darīja kaut ko, par ko pārējai cilvēces daļai nebija ne mazākās nojausmas. Sis process ir atgriešanās. Nomodā esošs un bez narkotiku palīdzības, indivīds var atgriezties jebkurā savas dzīves periodā ar noteikumu, ka viņa spējas nav bloķējušas ingrammas. Dianētika attīstīja tehniku, ar kuras palīdzību šos šķēršļus var apiet un tos samazināt no Varenā Nezināmā līdz lietderīgai atmiņai.

Tādējādi tika izveidota terapijas tehnika, kuru sauc par Dianētikas reveri. Indivīds, kas iziet šo procesu, pēc drauga vai profesionālā terapijas veicēja, kurš darbojas kā oditors, padoma apguļas klusā istabā. Oditors virza pacienta uzmanību uz pacientu pašu un tad sāk cilvēku ievadīt dažādos viņa dzīves periodos, vienkārši liekot viņam nevis „atcerēties", bet gan „doties turp".

Visa terapija tiek veikta nevis atceroties vai radot asociācijas, bet gan ceļojot pa laika treku. Katram cilvēkam ir laika treks. Tas sākas ar dzīvi un beidzas ar nāvi. Tā ir sekojošu notikumu virkne, iekļaujot visu no portāla līdz portālam, saskaņā ar ierakstiem.

Dianētikā apziņas prātam ir nedaudz precīzāks nosaukums - analītiskais prāts. Analītiskais prāts sastāv no „Es" (apziņas centrs) - visas indivīda spējas aprēķināt un standarta atmiņas bankām, kas ir piepildītas ar visām, indivīda pagātnē uztvertajām sajūtām, neatkarīgi no tā, vai viņš bija nomodā vai gulēja (visa informācija, kas nav ingraminiska). Šajās standarta bankās ierakstīti pilnīgi visi dati, visās kustībās, krāsā, skaņā, taustē, smaržā un visās pārējās sajūtu uztverēs, izņemot fiziskos organiskos defektus. „Es" var nebūt spējīgs sasniegt savas standarta bankas reaktīvo datu dēļ, kuri aizšķērso standarta banku daļas „Es" skatienam. Klīrēts, „Es" ir spējīgs bez piepūles un diskomforta, aizsniegt jebkuru viņa dzīves momentu un uztvert visu, ko viņš toreiz sajuta, atsaucot to atmiņā kustībā, krāsā, skaņā, tonī un pārējās sajūtu uztverēs. Standarta banku ierakstu pilnība un bagātība ir Dianētikas atklājums un šo atsaukšanas spēju nozīmīgums ir vēl viens no atklājumiem.

Oditors virza „Es" kustību pa pacienta laika treku. Pacients apzinās visu, kas notiek, pilnīgi sevi kontrolē un, kad vien vēlas, ir spējīgs atgriezties tagadnes laikā. Hipnoze vai citi līdzekļi netiek izmantoti. Cilvēks, iespējams nezināja, ka viņš to var izdarīt, tomēr tas ir pietiekoši vienkārši.

Oditors ar precīzu metožu palīdzību atgūst datus no pacienta dzīves visagrākajiem „bezsamaņas" momentiem, ar ko mēs saprotam

„bezsamaņu", ko izraisījis šoks vai sāpes, nevis tikai apziņas zaudēšanu. Pacients tādā veidā kontaktējas ar ingrammām šūnu līmenī. Pacients, kas tajās ir atgriezies ar oditora palīdzību, iziet ingrammām cauri dažas reizes, atkal izdzīvojot šos momentus, līdz tie izdzēšas un automātiski tiek novietoti standarta atmiņā. Rezultātā izzudīs vai pārstās eksistēt pilnīgi visi incidenti, atkarībā no tā, cik tālu oditors un pacients varēs tos atklāt. Ja viņi rūpīgi pameklētu, viņi tos atkal atrastu standarta bankās ar etiķeti „kādreiz piemita aberējoša ietekme, nepieļaut nokļūšanu datorā". Vēlākie „bezsamaņas" posmi ir nesasniedzami, kamēr agrākie posmi netiek izdzēsti.

Pacienta pārdzīvotais diskomforta daudzums ir niecīgs. Tas rada riebumu tikai ingrammu dēļ, kuras diktē dažādas emocijas un reakcijas.

Atrodoties Reliza stāvoklī, keiss vēl nav sasniedzis pilnīgu rikolu. Klīram eksistē pilnīga visa dzīves atmiņa, ar fotogrāfisku rikolu krāsā, kustībā, skaņā, utt., kā arī optimālā skaitļošanas spēja.

Reliza psihosomatiskās slimības ir samazinātas līdz līmenim, kurā tās vairs viņu netraucē. Kliram psihosomatiskās slimības neeksistē un tās neatgriezīsies, jo to patiesais cēlonis tika likvidēts pilnībā.

Dianētisko Relīzu var salīdzināt ar pastāvošo normālo līmeni vai augstāk. Salīdzināt Dianētisko Kltru ar normālu indivīdu ir tas pats, kas salīdzināt normālo ar pilnīgu vājprātīgo.

Dianētika izskaidro dažādas problēmas ar tās daudzo atklājumu, aksiomu, organizāciju un metožu palīdzību. Virzoties savā attīstība uz priekšu, tai nācās saskarties ar daudziem pārsteidzošiem datiem, jo, kad kāds strādā ar dabas likumiem un izmērāmām realitātēm, kuras sniedz noteiktus un nemainīgus rezultātus, viņam ir jāpieņem lietas, kas eksistē dabā, nevis tās, kuras ir vēlamas vai patīkamas. Kad kāds strādā ar faktiem, nevis ar teoriju, un pirmo reizi lūkojas uz cilvēku uzvedības mehānismiem, viņu samulsina dažādas lietas, tāpat kā Hārveju samulsināja sirds pukstēšana vai kā Pastēru - rauga darbība. Asins cirkulēja ne jau tāpēc, ka Hārvejs teica, ka tās varētu cirkulēt, un ne tāpēc, ka viņš teica, ka tās cirkulē. Tās ir cirkulējušas miljardiem gadu; Hārvejs bija gudrs un pietiekami vērīgs, lai to pamanītu, tas pats notika arī ar Pastēru un citiem līdz šim nezināmu vai neapstiprinātu lietu pētniekiem.

Dianētikā fakts, ka analītiskais prāts ir iedzimti nevainojams un paliek strukturāli spējīgs pilnībā atjaunot visus procesus, nebija viens no mazākajiem atklājumiem. Tas, ka cilvēks ir labs, kā tika atzīts ar precīzu pētījumu palīdzību, nebija liels pārsteigums, bet tas, ka neaberēts indivīds, kurš ar stipru riebumu novērsās no ļaunuma un tomēr, neskatoties uz to, sasniedza milzīgu spēku, bija pārsteidzoši, jo nepareizā kārtā, atsaucoties uz autoritātēm kopš Plato laikiem, aberācija tika uzskatīta par spēka un ambīciju pamatu. Tas atklājums, ka cilvēkam ir mehānisms, kas ar velnišķīgu precizitāti ierakstīja visu laikā, kad cilvēks, saskaņā ar visiem iespējamiem testiem, acīmredzami atradās „bezsamaņā", bija uzskatāms par pieminēšanas vērtu un pārsteidzošu.

Nebija jau tā, ka parasts cilvēks neievērotu prenatālās dzīves saistību ar psihes darbību, jo jau gadsimtiem ilgi neskaitāmi cilvēki ir nodarbojušies ar „prenatālo ietekmi". Psihiatriem, psihologiem un psihoanalītiķiem prenatālā atmiņa ilgi bija pieņemts fakts, kopš tika piekrists, ka „dzemdes atmiņas" ietekmē pieaugušā prātu. Bet prāta prenatālais aspekts Dianētikai bija kā pilnīgs pārsteigums, kaut tajā pat laikā negribēts un nevēlams novērojums. Par spīti eksistējošām ticībām, kuras nav zinātniski fakti, ka auglim ir atmiņa, psihiatri un arī citi darbinieki ticēja, ka atmiņa cilvēkā nevar eksistēt līdz tam brīdim, kamēr nerviem nav izveidojies mielīna apvalks. Tas Dianētikai bija tikpat neskaidrs kā psihiatrijai. Pēc pāris gadu laikā izdarītā darba, Dianētika precīzi noteica tiešo prenatālās dzīves ietekmi uz vēlāko prātu.

Būs neinformēti cilvēki, kuri teiks, ka Dianētika „pieņem un tic" prenatālajām atmiņām. Neņemot vērā, ka eksaktās zinātnes „netic", bet konstatē un pierāda faktus, Dianētika neapšaubāmi netic „prenatālajai atmiņai". Dianētikai bija jāiekaro citoloģija un bioloģija un ar pētījumu palīdzību jānoformulē daudzi secinājumi; tai bija jāatrod un jānosaka līdz šim nezināmais reaktīvais prāts un slēptās ingrammu bankas, līdz tā saskārās ar „prenatālajām" problēmām.

Tika atklāts, ka, iespējams, ingrammu ieraksti tiek veikti šūnu līmenī un ka ingrammu banka atrodas šūnās. Tālāk tika atklāts, ka šūnas, organismā vairojoties, acīmredzot pašas pārnēsāja savas atmiņu bankas no vienas paaudzes uz otru. Sūnas ir pirmais struktūras posms, kas ir organisma pamata būvniecības bloki. Tās uzbūvēja analītisko prātu. Tās kā kučieris darbina reaktīvo prātu. Ja kādam ir cilvēku šūnas, tad viņam ir potenciālas ingrammas. Cilvēka šūnas aizsākas no zigotas, tad attīstās embrijā, kļūst par augli un visbeidzot par zīdaini. Jebkura šīs augšanas stadija ir spējīga reaģēt. Jebkurā šūnu kolonijas augšanas stadijā šūnas var atrast kā pilnīgas šūnas, kas spējīgas ierakstīt ingrammas. Dianētikā „prenatālā atmiņa" ' netika ņemta vērā, jo standarta bankas, kuras kādu dienu aprīkos zīdaini, bērnu un cilvēku ar nevainojamu analaizeru, pašas par sevi nav pabeigtas. Saskaņā ar Dianētikas terapijas uzskatiem, pirms nervi nav pārklāti ar mielīna apvalku, tur nav ne „atmiņas", ne „pieredzes". Bet Dianētikas terapija saskaras ar ingrammām, nevis atmiņām, ar ierakstiem, nevis ar pieredzi un visur, kur ir cilvēka šūnas, ir pierādāms, ka ingrammas ir iespējamas, un fizisku sāpju klātbūtnē var parādīt, kā tās tiek radītas.

Ingramma ir ieraksts kā viļņojums uz plates rievām: tas ir pilnīgs, sāpju momentā notiekošā pieraksts. Dianētika, ar tās metožu palīdzību, var atrast jebkuru ingrammu, kuru šūnas ir noslēpušas, un terapijas laikā pacients bieži vien atklās sevi atrodamies uz prenatālā šūnu laika treka. Viņš tur var atrast ingrammas un vienīgais iemesls, kādēļ viņš tur dodas, ir ingrammu pastāvēšana. Dzimšana ir ingramma un tā, ar Dianētikas palīdzību, tiek atjaunota kā ieraksts, nevis kā atmiņa. Atgriežoties uz laika treka brīdī, kad dalās šūnas, var tikt un tiek atgūtas zigotas akumulētās sāpes. Tā nav atmiņa. Tā aizēnoja analītisko prātu un aizšķērsoja standarta bankas, kur tiek glabātas atmiņas. Tā ļoti atšķiras no „prenatālās atmiņas". Dianētika atveseļo cilvēku no preīiatālo ingrammu iespaida un pierāda, ka tās ir atbildīgas par daudzām aberācijām un ka neviens no pacientiem neilgojas atgriezties dzemdē, bet gan seko ingrammu diktātam, kas dažreiz liek to darīt; līdzīgi kā dažos regresīvās psihozes gadījumos, kad ķermeni mēģina pataisīt par augli.

Šīs prenatālās dzīves aspekts anotācijā tika pamatīgi aplūkots ar mērķi - sniegt lasītājam ieskatu šajā priekšmetā. Mēs darbojamies ar eksakto zinātni, precīzām aksiomām un jaunām pielietošanas iemaņām. Ar to palīdzību mēs iegūstam virsroku pār aberācijām un psihosomatiskajām slimībām, un, līdz ar to, speram jaunu evolūcijas soli cilvēka attīstībā, kas viņu paceļ vēl vairāk pāri viņa attālajiem radiniekiem no dzīvnieku pasaules. jH]

saturs

anotacija ievads

Ka lasīt šo grāmatu PIRMĀ GRĀMATA: CILVĒKA MĒRĶIS

PIRMĀ NODAĻA

Dianētikas darbības sfēras 7

OTRĀ NODAĻA

Klīrs 13

TREŠĀ NODAĻA

Cilvēka mērķis 25

CETURTĀ NODAĻA

Četras dinamikas 41

PIEKTĀ NODAĻA

Apkopojums 47

TREŠĀ GRĀMA TA: TERAPIJA

OTRĀ GRĀMATA: VIENĪGAIS NEORGANISKO, GARĪGO un ORGANISKO, PSIHOSOMATISKO SASLIMŠANU AVOTS

PIRMĀ NODAĻA

Analītiskais prāts

un standarta atmiņu bankas 55

OTRĀ NODAĻA

Reaktīvais prāts 63

TREŠĀ NODAĻA

Šūna un organisms 85

CETURTĀ NODAĻA

„Dēmoni" IO3

PIEKTĀ NODAĻA

Psihosomatiskās slimības 113

SESTĀ NODAĻA

Emocijas un dinamikas 13 5

SEPTĪTĀ NODAĻA

Prenatālā pieredze un dzimšana 151

ASTOTĀ NODAĻA

Aberāciju lipīgums 165

DEVĪTĀ NODAĻA

Ingrammas ieslēgšanās I75

DESMITĀ NODAĻA

Preventīvā Dianētika 189

PIRMĀ NODAĻA

Prāta aizsargāšanās 2O3

OTRĀ NODAĻA

Relīzs vai Klīrs 209

TREŠĀ NODAĻA

Oditora loma 215

CETURTĀ NODAĻA

Diagnoze 223

PIEKTĀ NODAĻA

Atgriešanās, failklerks un laika treks 24i

SESTĀ NODAĻA

Atgriešanās likumi 255

SEPTĪTĀ NODAĻA

Emocijas un dzīvības spēks 279

ASTOTĀ NODAĻA

Dažādu ingrammu tipi 3I9

DEVĪTĀ NODAĻA: PIRMĀ DAĻA

Terapijas aspekti un mehānismi 335

DEVĪTĀ NODAĻA: OTRĀ DAĻA

Terapijas aspekti un mehānismi 381

DESMITĀ NODĀĻĀ

Dianētika - pagātne un nākotne 477

Dianētikas termini 489

Šīs ir Dianētikas fundamentālās aksiomas: 493

Dianētika 21. gadsimtā 499

PIELIKUMS

Turpmākās studijas 5I9

Adreses 528 Redaktora tehnisko terminu,

vārdu un frāžu vārdnīca 533

Indekss 60 3

Ka lasīt šo gramatu

DIANĒTIKA ir piedzīvojums. Tā ir Terra incognita - cilvēka prāta, šīs plašās un līdz šim nepazīstamās valstības, puscentimetru aiz mūsu pieres, izpētīšana.

Atklājumi un notikumi, kas padarīja iespējamu Dianētikas formulējumu, aizņēma daudzu precīzu pētījumu un rūpīgas testēšanas gadus. Tā bija ne tikai pētīšana, tā bija arī nostiprināšanās. Ceļš ir izlauzts, maršruts ir pietiekami iezīmēts, lai jūs savā prātā varētu ceļot drošībā un tur atjaunot visu sev piemītošo potenciālu, kurš, kā mēs tagad zinām, nav zems, bet gan ļoti, ļoti augsts. Virzoties uz priekšu terapijā, piedzīvojums ir jūsu - zināt kāpēc jūs izdarījāt to, ko jūs izdarījāt, kas radīja tās tumšās un nezināmās bailes, kuras apciemoja jūsu bērnības murgus, zināt kur atrodas jūsu sāpju un prieka brīži. Pastāv daudzas lietas, kuras cilvēks nezina par sevi, viņa vecākiem un saviem „motīviem". Dažas lietas, ko jūs atklāsiet, var jūs pārsteigt, jo jūsu dzīves vissvarīgākie dati var izrādīties nevis jūsu atmiņas, bet gan ingrammas, kas noslēptas jūsu prāta dziļumos un kaut arī neskaidras, tomēr ir vienīgi graujošas.

Jūs atklāsiet daudzus iemeslus, kādēļ jūs nevarat „palikt vesels" un visbeidzot, kad jūs atklāsiet pavēles līniju ingrammās, jūs redzēsiet, cik uzjautrinoši tie kļūs, it īpaši jums.

Dianētika nav drūms piedzīvojums. Lai arī tā strādā ar ciešanām un zaudējumiem, tā vienmēr beidzas ar smiekliem, jo tās lietas, kas radīja ciešanas, šķiet muļķīgas un pārprastas.

Jūsu pirmais ceļojums paša Terra Incognita sāksies ar šīs grāmatas lapām. To lasot, jūs atklāsiet, ka daudzas lietas, kuras „jūs vienmēr zinājāt, ka tas tā ir", šeit ir skaidri noformulētas. Jūs būsiet gandarīts atklāt, ka daudzi no jūsu priekšstatiem par eksistenci balstījās nevis uz uzskatiem, bet gan uz zinātniskiem faktiem. Jūs pamanīsiet arī daudzus datus, kuri sen jau visiem ir zināmi, iespējams, no jūsu puses netika uzskatīti par ievērības cienīgiem un, pat varētu gadīties, tiem netika piešķirta liela nozīme. Esiet drošs, šī nozīmes nepiešķiršana bija iemesls tam, kas neļāva šiem faktiem iegūt vērtību, neatkarīgi no tā, cik ilgi tie bija zināmi, jo fakts nekad nav vērā ņemams, ja tas netiek pienācīgi novērtēts un precizēts saistībā ar citiem faktiem. Šeit jūs sekojat plašai faktu sistēmai, kura, kā redzams, sniedzas visu cilvēka darbību jomās. Par laimi, jums nav jāapgrūtina sevi ar pārāk tālu sekošanu šīm jomām, līdz jūs nebūsiet paveikuši visu ceļu. Un tad, šie horizonti izpletīsies pietiekami plaši, lai apmierinātu ikvienu.

Dianētika ir plašs priekšmets, bet tas ir tikai tāpēc, ka arī cilvēks pats ir plašs priekšmets. Zinātne par viņa domāšanu nevar neiekļaut visas viņa darbības. Rūpīgi salīdzinot un sakārtojot datus, šī sfēra tika uzturēta pietiekami šaurās robežās, lai to varētu vienkārši saprast. Visvairāk šī grāmata pastāstīs par jums, jūsu ģimeni un draugiem, tos pat īpaši nepieminot, jo jūs viņus šeit ieraudzīsiet un atpazīsiet paši.

Šajā grāmatā netika pieliktas lielas pūles, lai izmantotu skanīgas vai varenas frāzes, bargus daudzzilbju vārdus vai profesoriem raksturīgu nošķirtību. Ja kāds sniedz vienkāršas atbildes, viņam nav vajadzības padarīt komunikāciju sarežģītāku, nekā tas ir nepieciešams, lai pārliecinātu par savām idejām. Tika izmantota „ pamata valoda". Terminoloģijas lielākā daļa ir sarunvalodas līmenī, viss akadēmiskais ne vien netika izmantots, bet gan tika pilnīgi ignorēts. Šī grāmata veido saskarsmi ar dažādiem dzīves slāņiem un profesijām; neviena no to iecienītākajām terminoloģijātn netika ņemta vērā, jo to pielietošana traucētu citiem cilvēkiem šo zinātni saprast. Un tādēļ, ņemiet vērā, psihiatr, ka mēs neizmantojam jūsu struktūru, jo mums tā šeit nav vajadzīga; un samierinies ar mums, ārst, kad mēs saaukstēšanos saucam par saaukstēšanos, nevis par elpošanas trakta katarālo traucējumu. Šī, būtībā, ir inženierzinātne un inženieri nosaka, kā to pasniegt. Un tu, „akadēmiķi", noteikti negribētu t ikt apgrūtināts ar vienādojumu zīmēm un Lorenča - Ficdžeralda - Einšteina vienādojumiem, tādēļ mēs neapgrūtināsim ne tik pūristisku lasītāju ar zinātniski nepanesamo Hēgeļa gramatiku, kas uzstāj, ka absolūti pastāv.

Grāmatas uzbūvi var attēlot kā konusu, kurš sākas ar vienkāršiem faktiem un, lejup ejot, paplašinās līdz daudzpusīgai pielietošanai.

Sī grāmata, vairāk vai mazāk, seko reālajiem Dianētikas attīstības soļiem. Sākumā bija Eksistences dinamiskais princips, tad - tā nozīme, tad aberāciju avots un, beidzot, visa tā pielietošana kā terapija un terapijas metodes. Jūs atklāsiet, ka nekas no tā nav ļoti sarežģīts. Grūtības bija tikai autoram. Jums vajadzēja redzēt pirmos Dianētikas vienādojumus un postulātus! Pētījumiem progresējot, kā arī sfērai attīstoties, Dianētika sāka vienkāršoties. Tā ir pietiekama garantija, ka kāds atrodas uz droša zinātnes ceļa. Tikai tās lietas, kuras ir slikti zināmas, kļūst sarežģītākas, ar tām strādājot vairāk.

Šo grāmatu ieteicams lasīt secībā. Kad jūs būsiet tikuši pie grāmatas beigām, jums vajadzētu būt ļoti labai izpratnei par šo priekšmetu. Grāmata ir salikta tādā veidā. Katrs fakts, kas attiecas uz Dianētikas terapiju, ir izklāstīts vairākos veidos un tiek atkārtoti stādīts priekšā. Šādi jūsu uzmanība tiek pievērsta visnozīmīgākajiem faktiem. Kad esat pabeiguši šīs grāmatas lasīšanu, jūs varat atgriezties tās sākumā, lai to catirskatītu un izpētīt to, ko ir nepieciešams zināt.

Šeit netika iekļauta gandrīz visa pamatfilozofija un pavisam noteikti visi atvasinājumi no galvenā priekšmeta - Dianētikas, daļēji

tāpēc, ka šim izdevumam vajadzēja palikt pusmiljona vārdu ietvaros, un arī tādēļ, ka tiem pienāktos atsevišķi izdevumi, kuros šīm tēmām tiktu veltīta pienācīga uzmanība. Lai vai kā, ar šo izdevumu, kopā ar pašu terapiju, jums ir pieejams arī plašs zinātnes izklāsts.

PIRMĀ GRAMATA

Jūs esat piedzīvojuma sākumā. Uztveriet to kā piedzīvojumu. Lai jūs nekad vairs nebūtu tāds, kāds bijāt agrāk!

.

CILVĒKA MĒRĶIS

Dianetikas darbības sfēras

Zinātne par prātu ir mērķis, kurš ir piesaistījis tūkstošiem cilvēka paaudžu uzmanību. Armijas, dinastijas un veselas civilizācijas ir gājušas bojā tās neesamības dēļ. Roma pārvērtās pīšļos tās trūkuma dēļ. Ķīna mirkst asinīs tā paša iemesla dēļ. Un, visbeidzot, cilvēces bruņojuma arsenālā ir atombumba, cilvēces cerību pilnais deguns, pielādēts šādas zinātnes trūkuma dēļ.

Nevieni meklējumi nav bijuši tik neatlaidīgi un nav izraisījuši tik daudz vardarbības. Neviena primitīvā cilts, lai arī cik neizglītota, nav nepamanījusi, ka šī problēma pastāv, ne arī tā nav nemēģinājusi atrast kaut kādu tās noformulējumu. Šodien var redzēt Austrālijas aborigēnu, kas zinātni par prātu aizstāj ar „maģisko dziedinošo kristālu". Britu Gajānas šainanis patiesos prāta likumus aizvieto ar savu monotono „dziesmu" un iesvētīto „cigāru". Goldu dziednieki, lai remdētu nemieru slimniekos, atbilstošu metožu vietā, izmanto „pulsējošās bungas".

Pat Grieķijas apgaismības un Zelta laikmetā, tās galvenajā psihisko slimību dziedinātavā - Asklēpija tempļos bija pieejama tikai māņticība. Vienīgais, ko romieši varēja darīt slimnieka prāta miera

labā, bija lūgt penātus, mājas dievības vai upurēt Febrisai - drudža dievietei. Un gadsimtus vēlāk, Anglijas karalis bija atrodams garu izdzinēju rokās, kas viņa delīriju mēģināja izārstēt, cenšoties no viņa izdzīt dēmonus.

No vissenākajiem laikiem līdz pat šodienai, gan visprimitīvākās cilts pārstāvis, gan visattīstītākās civilizācijas pilsonis nonāk bezpalīdzīgas bijības stāvoklī, kad viņam nākas saskarties ar neizprotamām slimībām vai aberācijām. Cilvēka izmisums, viņa centienos citus izārstēt, ir izmainījies tikai nedaudz visas viņa pastāvēšanas vēstures laikā. Un līdz šis divdesmitais gadsimts sasniedza tā vidu, tas nelielais atvieglojumu procents, kuru viņš ir panācis, cenšoties palīdzēt indivīdiem ar psihiskajiem traucējumiem, ir tāds pats, kādu panāca šamanis, risinot tās pašas problēmas. Saskaņā ar kādu mūsdienu rakstnieku, vienīgais psihoterapijas progress, ir tīras telpas garīgi slimajiem. Brutalitātes ziņā, samaņu vai Bedlamas piekoptās psihiski slimo ārstēšanas metodes nestāv pat tuvu šodienas „civilizētajām" metodēm, kas iznīcina nervu audus ar elektrošoka un ķirurģijas palīdzību - ārstēšanas metodes, kuras neattaisno iegūtie rezultāti un kuras netiktu pieļautas pat visnežēlīgākajā primitīvajā sabiedrībā, jo tā noved upuri zombija stāvoklī, iznīcinot viņa personības lielāko daļu un viņa mērķus, un neatstājot viņam neko vairāk kā vien paklausīga dzīvnieka likteni. Mēs nevēlamies apsūdzēt „neiroķirurga" praksi un cērti, ar kuru viņš triec un griež vājprātīgo prātus. Šie piemēri minēti tikai tādēļ, lai parādītu to dziļo izmisumu, kāds pārņem cilvēci, kad tā sastopas ar šķietami neatrisināmo neveselā prāta problēmu.

Nāciju un sabiedrības slāņu lielākajā daļā, šādas prāta zinātnes trūkums, vēl nekad nav bijis tik acīmredzams; eksaktās zinātnes, pārsteidzīgi attīstoties tik tālu pa priekšu Cilvēces spējai saprast cilvēku, ir apbruņojušas viņu ar šausmīgiem un visu aizsniedzošiem ieročiem, kuri gaida tikai vēl vienu sabiedrības vājprāta izvirdumu kara formā.

Šīs problēmas nav no vieglajām: tās atrodas katra cilvēka ceļā; tās viņu gaida kopā ar nākotni. Kamēr vien cilvēks apzinājās, ka viņa galvenais pārākums pār dzīvnieku valstību ir domājošs prāts, kamēr viņš saprata, ka prāts, pats par sevi, ir viņa ierocis, viņš meklēja, prātoja un postulēja, pūlēdamies atrast šīs problēmas risinājumu.

Kā bezrūpīgas rokas sajaukta mozaīka, vienādojumi, kuri varētu novest pie zinātnes par prātu, vēl vairāk - pat pie galvenās visuma zinātnes, tika sajaukti aizvien vairāk un vairāk. Dažkārt divi fragmenti tika salikti kopā, citkārt, kā, grieķu Zelta laikmeta gadījumā, tika salikts vesels segments. Filozofs, šamanis dziednieks, matemātiķis - ikkatrs aplūkoja šos gabaliņus. Daži uzskatīja, ka tie nāca no atšķirīgām mozaīkām. Citi uzskatīja, ka tie pieder vienai un tai pašai mozaīkai. Citi apgalvoja, ka tajā patiesībā pastāv sešas mozaīkas, daži uzskatīja, ka divas. Un turpinājās kari, sabiedrības sasirga aizvien vairāk vai tika izkliedētas, un tika sarakstīti zinātniskie sējumi par nepārtraukti pieaugošajiem ārprātīgo pulkiem.

Līdz ar Bēkona metodēm un Ņūtona matemātiku, eksaktās zinātnes turpināja attīstīties, apvienojot un paplašinot savus darbības laukus. Un gluži kā nolaidīgs bataljons, kuram nerūp cik daudz sabiedroto spēki tiek atsegti ienaidnieka uzbrukumiem, prāta izpēte palika novārtā.

Bet, galu galā, jebkurai mozaīkai ir noteikts gabaliņu skaits. Pirms un pēc Frānsisa Bēkona, Herberta Spensera un vēl dažiem autoriem, ir salikti kopā daudzi mazie segmenti un novērots liels skaits neapšaubāmu faktu.

Lai uzsāktu izpētīt tūkstošiem mainīgo, no kuriem šī mozaīka ir izveidota, cilvēkam bija jāatšķir tikai labais no ļaunā, patiesais no nepatiesā, un viņam vajadzēja izmantot visu Cilvēci un dabu kā savu eksperimentu mēģeni.

No kā vajadzētu sastāvēt zinātnei par prātu?

1.    No atbildes par domāšanas mērķi.

2.    Atklājuma par visu ārprāta, psihožu, neirožu, kompulsiju, represiju un sabiedrisko noviržu vienīgo avotu.

3.    Nemainīgiem zinātniskiem pierādījumiem par cilvēka prāta pamatdabu un darbības nosacījumiem.

4.    Metodēm (pielietošanas prasmēm), ar kuru palīdzību, atklāto, vienīgo problēmu avotu, vienmēr varētu likvidēt; protams, izņemot vājprāta gadījumus, kuri rodas izkropļojot, izgriežot vai patoloģiski traumējot smadzenes vai nervu sistēmu, it sevišķi tas attiecas uz jatrogēniskām psihozēm (stāvoklis, kuru ir izraisījuši ārsti, ar savu iejaukšanos, sagraujot dzīvo smadzeņu struktūru).

5.    Psihisko traucējumu novēršanas metodēm.

6.    Visu psihosomatisko slimību, kuru skaits sastāda apmēram 70% no visām zināmajām cilvēku kaitēm, cēloņa un to ārstēšanas metodēm.

Šāda zinātne pārsniegtu visgrūtākos uzstādījumus, kas tai iepriekš tika izvirzīti jebkurā laika posmā, un jebkuras aplēses par šo priekšmetu atklātu, ka zinātnei par prātu vajadzētu būt spējīgai pastāvēt un darīt tieši šādas lietas.

Zinātnei par prātu, ja tā tiešām ir sava vārda cienīga, ar eksperimentu precizitāti vajadzētu līdzināties fizikai un ķīmijai. Tās likumiem nevarētu būt izņēmuma gadījumi. Tajā nevarētu pastāvēt griešanās pēc palīdzības pie Autoritātēm. Atombumba eksplodē neatkarīgi no tā, vai Einšteins tam ir devis atļauju vai nē. Tās sprādzienu regulē Dabas likumi. Inženieri, pielietojot no dabas likumiem atklātās metodes, var radīt vienu vai miljons atombumbas, kas visas būtu pilnīgi vienādas.

Pēc tam, kad aksiomas un metodes būtu noformulētas un darbotos kā vienota zinātne par saprātu, vienā līmenī ar eksaktajām zinātnēm, tajā atklātos saskares punkti gandrīz ar ikvienu domātāju skolu, kas vispār kādreiz ir pastāvējušas. Un tā ir vērtība, nevis trūkums.

Tas ir pavisam vienkārši, Dianētika to dara, un tai piemīt visas šīs īpašības:

1. Tā ir sistematizēta zinātne par domāšanu, kura ir veidota, balstoties uz noteiktām aksiomām: dabisko likumu izklāstu, līdzvērtīgu eksaktajām zinātnēm.

2.    Tā ietver terapijas metodes, ar kuru palīdzību var tikt izārstētas visas neorganiskās garīgās slimības un visas organiskās psihosomatiskās slimības, garantējot pilnīgu atveseļošanos jebkurā gadījumā.

3.    Tā cilvēkam rada racionalitātes un spēju stāvokli, kurš ievērojami pārsniedz pašreizējo normu, uzlabojot, nevis graujot viņa personību un tās spēku.

4.     Dianētika dod pilnīgu priekšstatu par vispārējo prāta potenciālu, atklājot, ka tas ievērojami pārsniedz pagātnes pieņēmumus.

5.    Dianētikā, cilvēka pamatdaba ir noskaidrota, nevis minēta vai postulēta, tādējādi, šo pamatdabu var pilnībā atrast ikvienā cilvēkā. Un ir atklāts, ka šī pamatdaba ir laba.

6.     Dianētika ir atklājusi un uzskatāmi pierādījusi vienīgo garīgo slimību cēloni, balstoties uz klīniskiem un labora- toriskiem pētījumiem.

7.    Dianētika, visbeidzot, ir pilnībā konstatējusi cilvēka atmiņas apjomu, uzglabāšanas ietilpīgumu un atmiņas atsaukšanas spēju.

8.    Dianētika ir atklājusi prāta spēju pilnībā ierakstīt visu notiekošo, ar secinājumu, ka tā ir diezgan atšķirīga no agrāk izteiktajiem pieņēmumiem.

9.    Dianētika izvirza teoriju, ka slimības nav mikrobu izraisītas, ar to papildinot bioķīmiju un Pastēra darbu mikrobu teorijā, tādējādi aptverot arī šo zinātnes sfēru.

10. ' Ar Dianētiku beidzas „nepieciešamība" iznīcināt smadzenes ar elektrošoka vai ķirurģijas palīdzību, kurus izmanto, lai panāktu garīgo slimnieku „paklausību" un viņus „pielāgotu".

11. Dianētika dod praktiski izmantojamu izskaidrojumu par zāļu, narkotiku un endokrīno vielu pielietošanas fizioloģisko iedarbību, kā arī sniedz daudzu problēmu risinājumus endokrinoloģijā izvirzītajiem jautājumiem.

12.   Dianētika bagātina dažādus izglītības, socioloģiskos, politiskos, militāros, kā arī cita veida humanitāros pētījumus.

13.   Dianētika papildina citoloģijas nozari, kā arī citas pētniecības jomas.

pirmā grāmata, otra nodaĻa

.

Klirs

Šis ir pamatuzmetums tam, kādai vajadzētu būt prāta zinātnei, kas ir, Dianetikas darbības lauks. ^

D ianētikā, indivīds optimAlā stāvokli tiek saukts par Kliru. Šajā sējumā nāksies sastapties ar šo vārdu gan lietvārda, gan darbības vārda „klīrēt" formā, tādēļ ir nepieciešams pievērst kaut nedaudz uzmanības tam, lai precīzi noskaidrotu, kādu cilvēku mēs varam saukt par Klīru - Dianētikas terapijas mērķi.

Klīru var pakļaut dažādām pārbaudēm, lai noteiktu psihožu, neirožu, kompulsiju un represiju (visa veida aberāciju) esamību, kā arī pārbaudīt, vai viņam piemīt autogēnās (paša radītas) slimības, kuras mēs saucam par psihosomatiskajām slimībām. Pārbaudes apliecina, ka Klīrs ir pilnīgi vesels un viņam nepiemīt šādas slimības vai aberācijas. Papildus testi parāda, ka viņa intelekta līmenis ir ievērojami augstāks par vidusmēru. Viņa rīcības novērošana parāda, ka viņa attieksme pret dzīvi ir enerģiska, un viņš gūst no tās gandarījumu.

Turklāt šie rezultāti var tikt sasniegti arī salīdzināšanas ceļā. Piemēram, neirotisku indivīdu, kuram ir arī psihosomatiskās slimības, var pārbaudīt, ar mērķi atklāt šādas aberācijas un kaites, un šādā veidā nodemonstrēt, ka tās patiešām eksistē. Tad viņam var sniegt Dianētisko terapiju un klīrēšanas laikā šīs slimības un neirozes pazudīs. Beigu beigās, viņu var pārbaudīt, iegūstot augstāk minētos rezultātus. Starp citu, šāds eksperiments tika veikts vairākas reizes

ar nemainīgiem rezultātiem. Laboratorijās izdarītās pārbaudes liecina, ka visi cilvēki, kuru nervu sistēma nav organiski bojāta, uz Dianētisko terapiju, ko sauc par klīrēšanu, reaģē vienādi.

Bez tam, Klīram piemīt fundamentālas, nemainīgas īpašības, ne vienmēr pieejamas cilvēkam neklīrētā stāvoklī, un šo īpašību eksistenci cilvēkā, neviens nav pat apzinājies, kā arī šīs īpašības nekad nav bijušas iekļautas diskusijās par indivīda spējām un uzvedību.

Pirmkārt, šis ir jautājums par sajūtu uztverēm. Pat tā saucamie normālie cilvēki, ne vienmēr redz visas krāsas, dzird visu skaņu toņus vai izjūt sajūtas optimālā līmenī, izmantojot savus ožas, garšas un taustes orgānus un organiskās sajūtas.

Šie ir galvenie saskarsmes veidi ar ierobežoto pasauli, kuru vairums cilvēku atpazīst kā realitāti. Interesanti piebilst, ka lai gan pagātnes novērotājiem likās, ka aberētam cilvēkam, ja tas vēlas būt normāls, bija absolūti nepieciešams „ieskatīties realitātei acīs", taču paskaidrojums kā to izdarīt tā arī netika izstrādāts. Lai uztvertu realitāti tagadnē, indivīdam noteikti jābūt spējīgam to sajust ar šiem saskarsmes kanāliem, kurus cilvēki visbiežāk lieto savā ikdienā.

Jebkura no cilvēka sajūtu uztverēm var būt aberēta psihes traucējumu dēļ. Tie neļauj izmantot saņemtās sajūtu uztveres indivīda prāta analītiskajai daļai. Citiēm vārdiem sakot, pat, ja krāsu uztveršanas mehānisms nav bojāts, prātā var eksistēt kontūrs, kurš izdzēš krāsas, vēl pirms apziņai ir atļauts objektu ieraudzīt. Var atklāt, ka krāsu aklums (daltonisms) ir relatīvs vai pastāv dažādās pakāpēs tādā veidā, ka krāsas izskatās mazāk košas, nespodras vai, kā galēja izpausme, - vispār netiek uztvertas. Katrs no mums pazīst kādu, kam „kliedzošas" krāsas liekas neciešamas, un kādu citu, kurš tās uzskatīs par pārāk „pelēkām", lai vispār ievērotu. Šīs dažādās daltonisma pakāpes, līdz šim netika atzītas kā fiziska īpatnība, bet gan tika miglaini pieņemts, ka tas ir kaut kāds īpašs prāta stāvoklis, ja to kāds vispār ievēroja.

Pastāv cilvēki, kurus trokšņi ļoti uztrauc, kuriem, piemēram, neadaidīga vijoles čīgāšana ir kā urbšana bungādiņā. Un ir tādi cilvēki, kuriem pat piecdesmit skaļi spēlējošas vijoles radītu nomierinošu iespaidu; ir arī sastopami cilvēki, kas vijoles spēles laikā izrāda vienaldzību un garlaikojas un cilvēki, kuriem vijoles skaņas liekas monotonas, pat tad, ja tiek spēlēta vissarežģītākā melodija. Šīs atšķirības dzirdes uztverē, tāpat kā krāsās un citās vizuālajās kļūdās, tika izskaidrotas ar dabisku iedzimtību, organiskajām nepilnībām vai vispār netika ievērotas.

Līdzīgā veidā dažādiem cilvēkiem ļoti plašā diapazonā atšķiras smaržas, taustes, organiskās, sāpju un gravitācijas izjūtas. Pat neliela pārbaude draugu vidū parādīs, ka viena un tā paša stimula uztveršanā pastāv milzīga atšķirība. Viens cepta tītara smaržu uzskatīs par brīnišķīgu, otram tā būs vienaldzīga, bet kāds cits vispār to nesajutīs. Runājot galējībās, vēl kāds var pateikt, ka cepts tītars smaržo tieši tāpat kā matu eļļa.

Līdz tam brīdim, kamēr mēs neieguvām Klīrus, palika neskaidrs, kādēļ pastāv šādas atšķirības. Izpētot to kopumā, šāda mežonīga atšķirība sajūtu uztveru kvalitātē un daudzumā, pastāv aberāciju dēļ. Patīkamo pagātnes pieredžu un iedzimtā jutīguma dēļ, arī starp Klīriem pastāvēs dažas atšķirības un Klīra atbildes nevajadzētu automātiski uzskatīt par standartizētām, piemērotām un vidusceļa, to, pagātnes doktrīnu, blāvāko un pretīgāko mērķi. Klīrs iegūst maksimālo iespaidu, saskaņā ar savu vēlēšanos to saņemt. Degošs šaujampulveris viņam vēl arvien ož bīstami, taču tas nepadara viņu slimu. Cepta tītara smarža viņam patiks, ja viņš ir izsalcis un viņam garšo tītars, kas šajā gadījumā smaržos ļoti, ļoti labi. Vijoļu spēlētās melodijas nav monotonas, nenodara sāpes un Klīram pilnībā sagādā prieku, ja vijoles mūzika ir viņa gaumē, ja viņam tā nepatīk, tad viņš izvēlēsies bungas, saksofonu vai, atkarībā no sava garastāvokļa, neklausīsies mūziku vispār.

Citiem vārdiem sakot, šinī gadījumā darbojas divi mainīgie lielumi. Viens no tiem (nekontrolējainākais) rodas no aberācijām. Bet otrs - daudz racionālāks un saprotamāks, ir personības radīts.

Tādējādi aberēta cilvēka (ne Klīra) sajūtu uztveres ļoti atšķiras no klīrēta (neaberēta) cilvēka uztveres.

*^4berēts" ir jaunvārds, kas apzīmē aberētu personu.

Pastāv atšķirība starp uztveres orgāniem un kļūdām, ko tie rada. Dažām no šīm kļūdām, kā minimums, ir organiska izcelsme: caurdurta bungādiņa nav labs skaņas uztveršanas mehānisms. Tomēr lielākā daļa no maņu orgānu uztveres (sajūtu ziņojumu) kļūdām rodas psihosomatisku noviržu dēļ.

Brilles ir redzamas visapkārt, pat uz bērnu deguniem. Lielākajā daļā gadījumu šīs brilles ir uzstutētas uz deguna, centienos izlabot stāvokli, par kuru ķermenis cīnās, lai atkal to atlabotu atpakaļ. Kad cilvēks valkā brilles, redze pasliktinās ne jau briļļu, bet gan psihosomatisko cēloņu dēļ. Un šis novērojums ir tikpat bezatbildīgs, kā apgalvojums, - kad āboli krīt no koka, tie parasti ievēro gravitācijas likumus. Viens no raksturīgākajiem notikumiem, kuri notiek ar Klīru, ir tas, ka viņa redze, ja tā ir bijusi slikta aberētā stāvoklī, vispārēji un ievērojami uzlabojas, un ar nelielu uzmanību, laika gaitā tā atgriezīsies tās optimālajā stāvoklī. (Pretstatā optiķu iebildumiem, kas vērsti pret Dianētiku, tas nodrošina viņiem diezgan labu biznesu, jo dažkārt Klīri terapijas beigās īsā laikā ir nomainījuši pat piecus briļļu pārus, lai līdzsvarotu redzes uzlabojumus. Daudziem aberētiem cilvēkiem, kas dzīves nobeigumā tiek klīrēti, redze nostabilizējas nedaudz zem optimālā līmeņa).

Aberēta cilvēka redzi, organiskā līmenī pasliktina viņa aberācijas, tādējādi paša uztveres orgāna spēja darboties optimālajā līmenī tika samazināta. Atbrīvojoties no aberācijām, kā to ir pierādījušas atkārtotas pārbaudes, ķermenis izrāda varenu piepūli atjaunot optimālo stāvokli.

Dzirdes organiskās izmaiņas, tāpat kā pārējās sajūtas, var mainīties ļoti plašā diapazonā. Piemēram, kalcija uzkrāšanās organismā var radīt nepārtrauktu „zvanīšanu" ausīs. Atbrīvošanās no aberācijām, ķermenim ļauj atgriezt sevi līdz tam sasniedzamajam optimumam: - kalcija uzkrājumi zūd un zvanīšana ausīs beidzas. Tomēr arī bez šī ļoti specifiskā gadījuma, dzirdes jomā pastāv lielas atšķirības organiskā pamata dēļ. Organiski, tāpat kā aberāciju dēļ, dzirde var kļūt ievērojami smalkāka vai, gluži pretēji, diezgan nejūtīga, tādējādi viens cilvēks uzskata par normālu saklausīt soļus kvartāla attālumā, bet cits pat varētu nedzirdēt dobju bungu rīboņu uz sava sliekšņa.

Šis fakts, ka cilvēku starpā dažādas sajūtu uztveres var plaši mainīties aberāciju un psihosomatisko noviržu dēļ, nav pats svarīgākais no šeit aprakstītajiem atklājumiem. Daudz neticamāk cilvēkiem atšķiras atcerēšanās spējas.

Pilnīgi jauns atcerēšanās process, kas ir neatņemama prāta sastāvdaļa un tomēr bija palicis neievērots, parādījās Klīru un aberēto cilvēku novērošanas laikā. Šis atcerēšanās process, vispilnīgākajā tā veidā, ir iespējams tikai ļoti mazai aberēto daļai. Taču Klīriem tas ir standarts. Protams, šeit netiek izteikts mājiens, ka pagājušo paaudžu pētnieki ir bijuši nevērīgi. Šeit, mēs darbojamies ar pilnīgi jaunu un iepriekš neeksistējušu pētījumu objektu - Klīru. To, ko bez pūlēm var izdarīt Klīrs, pagātnē, laiku pa laikam, ir daļēji spējuši izdarīt tikai daži.

Iedzimto, nevis iemācīto, prāta atcerēšanās spējas mehānismu, varētu nosaukt, izsakoties Dianētikas terminoloģijā, par atgriešanos. Šis vārds ir lietots vārdnīcas nozīmē,-piebilstot, ka cilvēka prātam atgriešanās ir normāls atcerēšanās veids, kas izskaidrots sekojoši: cilvēks var „aizsūtīt" daļu no sava prāta uz pagātnes posmu, izmantojot garīgu vai kombinētu garīgu un fizisku bāzi, un pārdzīvot notikumus, kuri ir notikuši pagātnē, tieši tādā pašā veidā un ar tieši tādām pašām sajūtām, kā pirms tam. Sensenos laikos, tāda prakse, kas tika saukta par hipnozi, pielietoja tā saucamo „regresiju pret cilvēkiem, kuri tika pakļauti hipnozei" - hipnotizētājs vienā no diviem iespējamajiem veidiem „nosūtīja" personu atpakaļ viņa pagātnes notikumos. Tas tika panākts ar transa tehnikām, zālēm un vērā ņemamu tehnoloģiju. Cilvēku, hipnozes iespaidā, varēja pilnībā „aizsūtīt" kādā no viņa dzīves momentiem, kā rezultātā viņš izpauda sevi, atbilstoši šī notikuma vecumam, ar visām tajā laikā piemītošajām spējām un atmiņām. Minētais process tika saukts par „revivifikāciju" (atkārtotu pārdzīvošanu). „Regresija" bija tehnika, kuras laikā daļa no cilvēka apziņas palika tagadnē, bet daļa devās atpakaļ uz pagātni.

Tika uzskatīts, ka šādas prāta spējas atklājas tikai hipnozes laikā, un tās tika izmantotas vienīgi kā hipnozes tehnika. Šī prasme ir ļoti veca, tās pirmsākumi ir meklējami tūkstošiem gadu atpakaļ un šobrīd, tā pastāv Āzijā, kur, kā liekas tā ir pastāvējusi no laika gala.

Vārdu „regresija" šeit ir aizstājis vārds atgriešanās, daļēji tādēļ, ka tās nav salīdzināmas lietas un vārdam „regresija" ir dažas sliktas nozīmes, kuras traucētu to lietot. „Revivifikāciju" ir aizstājis termins atkārtota pārdzīvošana, jo Dianētikā var atrast hipnozes principu izskaidrojumus, taču Dianētikas terapijā tā netiek lietota, kā tas tiks izskaidrots vēlāk.

Tātad, prātam piemīt vēl viena spēja atcerēties. Daļa no prāta var atgriezties pat tad, kad cilvēks ir pie pilnas apziņas, un tādējādi pilnībā pārdzīvot pagātnes notikumus. Ja jūs to gribat pārbaudīt, veiciet eksperimentu ar vairākiem cilvēkiem, līdz jūs atradīsiet kādu, kam tas padodas viegli. Esot pilnīgā nomodā, viņš var atgriezties pagātnes brīžos. Iespējams, ka līdz tam brīdim, kamēr kāds viņam nebūs lūdzis to darīt, viņš pat nemaz nezinās, ka viņam piemīt šādas spējas. Ja viņam tās bija, viņš droši vien domāja, ka to var izdarīt jebkurš (pieņēmums, kurš ilgi atturēja šo datu nākšanu gaismā). Šāds cilvēks var atgriezties atpakaļ laikā, kad viņš peldējās, un peldēt, pilnībā izdzīvojot to, ko tajā brīdī ir dzirdējis, redzējis, garšojis, saodis, organiski sajutis, taustījis utt.

Reiz, kāds „izglītots" kungs pavadīja vairākas stundas, cenšoties pierādīt sanākušajiem cilvēkiem, ka smaržas kā sajūtas atdzīvināšana atmiņā ir pilnīgi neiespējama, jo „neiroloģija ir pierādījusi, ka ožas nervi nav saistīti ar talamusu". Par spīti tam, ka šajā grupā, veseli divi cilvēki atklāja šo spēju atgriezties un saņemt šādu pieredzi, izglītotais kungs turpināja strīdēties, ka ožas atsaukšana atmiņā ir neiespējama. Šīs spējas pārbaude klātesošo vidū atklāja faktu, ka puse no klātesošajiem atcerējās smaržu to atkal pasmaržojot.

Atgriešanās ir tēlu atmiņas darbība visā tās pilnībā. Visa atmiņa kopumā, ir spējīga likt konkrētiem orgāniem vēlreiz sajust pagātnes notikuma stimulus. Daļēja atsaukšana atmiņā ir izplatīta; kaut gan ne tik lielā mērā, lai būtu normāla parādība, bet tomēr pazīstama pietiekami, lai tā pelnītu vērā ņemamu izpēti. Jo atkal, tas ir liels mainīgais.

Tagadnes sajūtu uztveršana ir viena no metodēm, kā saskarties ar realitāti. Bet ja kāds nespēj saskarties ar pagātnes realitāti, kas notika toreiz, tad kādā daļā, viņš neuztver noteiktu tagadnes realitātes daļu. Un, ja mēs esam piekrituši tam, ka saskarties ar realitāti ir vēlams, tad cilvēkam vajadzētu saskarties arī ar vakardienas realitāti, ja viņš, pēc mūsdienu izpratnes, vēlas tikt uzskatīts par „garīgi veselu". Lai „saskartos ar pagātni" ir jābūt noteiktai spējai atsaukt atmiņā tās notikumus. Cilvēkam vajadzētu būt spējīgam atcerēties. Bet cik daudz atcerēšanās veidu vispār pastāv?

Pirmkārt, pastāv atgriešanās. Tas ir kaut kas jauns. Šis veids dod iespēju skatīt kustībā esošas bildes un citas sajūtas, kas notikuma laikā tikušas ierakstītas prātā. Cilvēks var arī atgriezties pie saviem pagātnes apsvērumiem un fantāzijām. Ja cilvēkam ir spēja atgriezties pagātnē tajā vietā, kur līdzīgi dati tika ierakstīti pirmo reizi, tas var ievērojami palīdzēt mācībās, pētījumos un ikdienas dzīvē.

Tad seko vairāki vienkāršāki veidi kā atsaukt kaut ko atmiņā. Optimāla atsaukšana atmiņā ir sasniedzama ar atgriešanās metodi - ar vienu vai vairākām sajūtām, indivīdam pašam paliekot tagadnes laikā. Citiem vārdiem sakot, daži cilvēki, domājot par rozi, to sasmaržo, redz un sajūt. Viņi redz visās krāsās, kā dzīvu - „ar gara acīm", kā to saka sarunvalodā. Viņi to sasmaržo kā reāli pastāvošu. Viņi sajūt pat tās ērkšķus. Viņi domā par rozēm, patiesībā atsaucot rozi atmiņā.

Šādi cilvēki, domājot par kuģi, redzētu noteiktu kuģi, justu tā kustību, ja būs iedomājušies, ka atrodas uz tā klāja, sajustu priežu darvas vai pat ne tik asas smaržas un dzirdētu ikvienu tā skaņu. Viņi redzētu kuģi visā krāsu gammā un kustībā, un dzirdētu visus skaņu toņus.

Aberētiem cilvēkiem šīs spējas ir ļoti atšķirīgas. Daži, kad viņiem liek domāt par rozi, var knapi to ieraudzīt. Daži var sajust tās smaržu, bet nevar to ieraudzīt. Daži savukārt redz to bez krāsas vai arī ļoti bālās krāsās. Kad viņiem liek domāt par kuģi, daži aberētie spēj ieraudzīt tikai plakanu, bezkrāsainu un nekustīgu attēlu, kas līdzīgs kuģa fotogrāfijai vai gleznai. Daži kuģi uztver kustībā - bez krāsas, taču ar skaņu. Daži dzird kuģa skaņu, tomēr ir pilnīgi nespējīgi uztvert tā attēlu. Daži par kuģi domā tikai kā par ideju, ka kuģi pastāv un, ka viņi par tiem zina, bet nespēj redzēt, sajust, dzirdēt, saost smaržas vai, atsaucot atmiņā, izjust kaut ko citu.

Daži no agrākajiem pētniekiem šo spēju nosaukuši par „iztēli", tomēr šis termins tik maz ataino skaņu, tausti, organiskās sajūtas un sāpes, ka tādēļ tika ieviests tehnisks un vienots Dianētikas termins - rikols. Rikola vērtībai reālajā dzīvē ir pievērsta tik maza uzmanība, ka rikola pilnīga koncepcija nekad agrāk nav bijusi formulēta. Tādēļ šeit, tāpat kā iepriekš, tā ir apskatīta sīkāk.

Pārbaudīt rikolus ir visai vienkārši. Ja kāds saviem līdzcilvēkiem pajautās, kāda ir viņu spēja atsaukt kaut ko atmiņā, viņš iegūs labu priekšstatu par to, cik ļoti tās atšķiras dažādu cilvēku starpā. Vieniem būs viens rikols, citiem - cits, dažiem nebūs neviens, bet viņi izmantos vienīgi rikolu konceptus. Ja jūs esat nolēmis papētīt sev apkārt esošos cilvēkus, atcerieties, ka jebkura sajūtu uztvere ir reģistrēta atmiņā, un tieši tāpēc ir pieejams rikols, kurš, bez minētajām redzes, skaņas, taustes un smaržas uztverēm, ietver sevī arī sāpju, temperatūras, ritma, garšas un svara sajūtas.

Dianētika šādu rikolu apzīmēšanai lieto sekojošus nosaukumus: vizio (redze), soniks (skaņa), taktils (tauste), oža (smarža), ritms, kinētika (svars un kustība), somatika (sāpes), termisks (temperatūra) un organisks (iekšējās sajūtas un, balstoties uz jauno definīciju, arī emocijas).

Ir vēl citas prāta darbības, kuras varētu apkopot zem nosaukuma iztēle un radošā iztēle. Arī šeit ir atrodams bagātīgs materiāls pētījumiem.

Iztēle ir sajūtu, kuras cilvēks ir uztvēris, domājis vai kuru eksistenci viņš ir izskaitļojis prātā, bet kurām noteikti nav nepieciešams eksistēt, jauna kombinācija. Tas ir prāta paņēmiens, kā ieraudzīt vēlamos mērķus un prognozēt nākotnes notikumus. Iztēles vērtība ir ārkārtīgi liela, jo tā ir būtiska jebkuras garīgas vai ikdienas eksistences problēmas risinājumu daļa. Fakts, ka tā ir agrāk iegūto sajutu jauna kombinācija, nenoliedz tās plašo un apbrīnojamo sarežģītību.

Klīrs iztēli lieto visā tās pilnībā. Iztēlē eksistē redzes, ožas, garšas un skaņas - būtībā jebkuras iespējamas sajūtu uztveres, iespaidi. Šie ir izveidoti iespaidi, balstoties uz atmiņas bankas modeļiem, kas kombinēti no esošajiem un no jauna radītiem jēdzieniem. Jaunas fiziskās pasaules struktūras, rītdiena šodienas terminos, nākamais gads iepriekšējā gada priekšstatos, prieks, kas gūstams, darbi, kas paveicami, negadījumi, no kuriem jāizvairās - tās visas ir iztēles funkcijas.

Klīram piemīt jebkura pilnīga krāsu - vizio, toņa - sonika, taktila, ožas, ritma, kinētikas, termiskā un organiskā iztēle. Lūdzot, lai viņš iztēlojas sevi braucam apzeltītā četrjūgu karietē, viņš „redz" ekipāžas kustību visās krāsās; viņš „dzird" visus trokšņus, kuriem vajadzētu pastāvēt; viņš „saož" visas tās smaržas, kurām, kā viņš domā, vajadzētu tur būt; viņš „sajūt" karietes polsterējumu, kustību un savu klātbūtni tajā.

Papildus parastajai iztēlei pastāv radošā iztēle. Tā ir ļoti plaša un neierobežota spēja, kas dažādiem cilvēkiem ir ļoti atšķirīga, dažiem cilvēkiem tā piemīt gluži neticamos apjomos. Šajā pētījumā šī prāta darbības daļa nav iekļauta kā parasta Dianētikas sastāvdaļa, bet ir nošķirta kā atsevišķi pastāvošs fenomens. Klīram, kuram piemita radošā iztēle, pat ja tā ir nomākta, viņam esot aberētā stāvoklī, tā viņā ir un to var pierādīt. Tā ir iedzimta. Iztēli var vienīgi aberēt, aizliedzot to izmantot. Tas nozīmē, ka tiek aberēta neatlaidība tās pielietošanā vai prāts tiek pilnībā iecistēts. Bet radošo iztēli - to cilvēka īpašumu, ar kura palīdzību tiek radīti mākslas darbi, dibinātas valstis un uzlabota cilvēce, var iztēloties kā īpašu darbību, un tās pastāvēšana nav nekādā veidā atkarīga no cilvēka aberētā stāvokļa, jo tas, kā tā darbojas un tiek pielietota Klīra gadījumā, pienācīgi demonstrē iztēles iedzimto dabu. Gadījumi, kad cilvēkam radošās iztēles vispār nav, ir ļoti reti.

Visbeidzot, te ir pēdējā, taču vissvarīgākā, prāta darbība. Cilvēks ir jāuztver kā juteklīga būtne. Viņa juteklīgums ir atkarīgs no viņa spējas atrisināt problēmas, uztverot vai radot un izprotot situācijas. Šī spēja ir tā prāta daļas galvenā un augstākās pakāpes darbība, kas padara viņu par cilvēku, nevis pārvēl vienu dzīvnieku. Atcerēšanās, uztvere un iztēle ir viņa izcilākās spējas, ar kuru palīdzību viņš izdara secinājumus un ar šo secinājumu palīdzību viņš var izdarīt tālākos secinājumus. Tas ir racionāls cilvēks.

Racionalitāte, atšķirta no aberācijas, var tikt izpētīta vienīgi klīrētā cilvēkā. Aberēta cilvēka aberācijas viņā rada iracionalitāti. Kaut arī šādu iracionalitāti var nosaukt maigākos vārdos, piemēram, „ekscentrisms", „cilvēciskās kļūdas" vai pat „personības dīvainības", tā vienalga ir un paliek iracionalitāte. Cilvēka personība nav atkarīga no tā, cik iracionāli viņš uzvedas. Piemēram, braukt dzērumā un uz gājēju pārejas notriekt bērnu vai riskēt nogalināt bērnu, braucot dzērušam, nav personības rakstura īpatnība. Iracionalitāte gluži vienkārši ir nespēja no datiem izsecināt pareizās atbildes.

Ir tāda pavisam savāda lieta: lai gan „visi jau to zina" (un cik daudz maldiem šis apgalvojums ļauj izplatīties), ka „kļūdīties ir cilvēcīgi", juteklīgā prāta daļa, kas atrod risinājumus problēmām un padara cilvēku par Cilvēku ir absolūti nespējīga kļūdīties.

Tas bija pārsteidzošs atklājums, kaut tam tādam nevajadzēja būt. To varēja izsecināt jau agrāk, jo tas ir ļoti vienkārši un viegli saprotams. Cilvēka patiesā spēja veikt reālus aprēķinus nekad nav bijusi kļūdaina pat ārkārtīgi aberētas personas gadījumā. Novērojot šāda aberēta cilvēka rīcību, kāds var neapdomīgi secināt, ka šī cilvēka aprēķini nav pareizi. Taču šajā gadījumā kļūdītos pats novērotājs. Jebkura cilvēka, vai tas būtu aberētais vai Klīrs, aprēķini ir pilnīgi nekļūdīgi, ņemot vērā tos datus, kuri ir uzglabāti un saņemti.

Paņemsim jebkuru parastu skaitļošanas mašīnu (un prāts ir ārkārtīgi nevainojams instruments un būs vēl ilgu laiku daudz, daudz pārāks par jebkuru mašīnu, kura tiks izgudrota) un ievadiet viņā problēmu, kurai jāatrod risinājums. Sareiziniet 7 ar 1. Tas atbildēs pareizi - 7. Tagad lieciet tam sareizināt 6 ar 1, bet atstājiet taustiņu 7 nospiestu. Seši reizinājumā ar 1 dod atbildi - 6, taču atbilde, kuru jūs saņemsiet, būs 42. Turpiniet turēt 7 nospiestu un ievadiet mašīnā jaunus jautājumus. Un jūs redzēsiet, ka ne jau ievadītie jautājumi ir nepareizi, bet gan atbildes uz tiem. Tālāk fiksējiet 7, lai tas paliktu nospiests neatkarīgi no tā, kādi taustiņi tiek spaidīti, un mēģiniet skaitļošanas mašīnu kādam atdot. Neviens to negribēs, jo tā ir acīmredzami traka. Tā rāda, ka desmit reiz desmit ir septiņi simti! Taču, vai skaitļošanas mašīnas izdarītās kalkulācijas patiešām ir aplamas, vai tai vienkārši ir iedoti nepareizi dati?

Tajā pašā veidā, cilvēka prāts, kuram jārisina apjomīgas problēmas ar tādu mainīgo lielumu daudzumu, ka jebkura skaitļošanas mašīna tiktu izsista no ierindas, tūkstošiem reižu stundā, ir kļūdainas informācijas upuris. Mašīnā tiek ievadīta nepareiza informācija, un rezultātā tā sniedz nepareizas atbildes. Cilvēka atmiņas bankās tiek ievadīta nepareiza informācija - persona reaģē „nenormālā veidā". Tātad būtībā aberāciju problēmas atrisināšana ir saistīta ar problēmu, kā atrast „nospiesto 7". Bet to mēs vēlāk aplūkosim daudz plašāk. Pašlaik mēs esam pabeiguši formulēt mūsu tuvākos mērķus.

Šīs ir dažādās cilvēka prātam piemītošās spējas un darbības nepārtrauktajā apjomīgo problēmu risināšanas procesā. Prāts uztver, atsauc atmiņā vai atgriežas pagātnē. Tas iztēlojas, izprot un tad rod risinājumu. Pielietodams tā paplašinājumus - sajūtu uztveres, atmiņas bankas un iztēli, prāts dod atbildes, kuras vienmēr ir pareizas, un mainās tikai atkarībā no paša cilvēka novērošanas spējām, izglītības vai redzespunkta.

Prāta pamatmērķi un cilvēka pamatdaba, kā tas tika atklāts Klīram, ir konstruktīva un laba, pie tam pastāvīgi konstruktīva un pastāvīgi laba. Viņa risinājumus maina vienīgi novērošanas spējas, izglītība un redzespunkts.

Cilvēks ir labs.

Atbrīvojiet viņu no pamata aberācijām, un līdz ar to pazudīs viss ļaunums, pie kā tik ļoti bija pieķērušies sholastiķi un moralizētāji. Tā ir vienīgā, „ļaunā", no cilvēka prāta atdalāmā daļa. Kad tā tiek atdalīta, viņa personība un enerģija ievērojami pastiprinās. Un viņš ir priecīgs tikt no šīs „ļaunās" daļas vaļā, tādēļ, ka to veidoju fiziskās sāpes.

Vēlāk tiks aprakstīti eksperimenti un doti pierādījumi, kurus varēs pārbaudīt ar precizitāti, kas ir tik tuva katra dabaszinātnieka sirdij.

Tātad, Klīrs, nekādā gadījumā nav „pielāgots" cilvēks, kura darbības šajā brīdī nosaka viņa pilnībā iecistotās represijas. Viņš ir neapspiesta personība, kas darbojas uz pašnoteikšanās pamata. Un šeit, kā mēs jau redzējām, galvenajos vilcienos ir aprakstītas viņa spējas uztvert, atgriezties, atsaukt atmiņā, iztēloties, radīt un rast risinājumus.

Klīrs ir Dianētikas terapijas mērķis. Mērķis, kuru var panākt ar zināmu pacietību, nelielu apmācību un darbu. Katrs cilvēks var būt

Klīrs, ja vien viņam ir tik ļoti neveicies, ka lielākā daļa smadzeņu ir izgriezta vai, ja viņš nav piedzimis ar ievērojamu nervu sistēmas defektu.

pirmā grāmata, trešā nodaļa

.

Cilvēka mērķis

Šeit mēs esam aplūkojuši Dianētikas mērķi. Tagad mēs sāksim aplūkot cilvēka mērķi,

Jau ilgi ir ticis meklēts cilvēka mērķis, visas viņa darbības mazākais kopsaucējs - viņa Eksistences dinamiskais princips. Ja mēs šo atbildi atklātu, tad neizbēgami parādītos vēl daudzas citas atbildes. Tas dotu iespēju izskaidrot visus uzvedības fenomenus un tas vestu pie cilvēka lielāko problēmu risinājuma; un pats galvenais - atbildes būtu praktiski pielietojamas.

Iedomājieties, ka visas cilvēces zināšanas ir sadalītas divās daļās ar robežlīniju. Viss, kas ir virs šīs līnijas, nav nepieciešams, lai atrisinātu cilvēka aberāciju problēmas un novērstu vispārējos trūkumus, līdz ar to par to nav precīzu zināšanu. Šajā domāšanas laukā varētu būt ietvertas tādas lietas kā metafizika un misticisms. Viss, kas atrodas zem robežlīnijas, būs attiecināms uz ierobežoto visumu. Visas šī ierobežotā visuma lietas, neraugoties uz to, vai tās ir zināmas vai nē, var tikt izprastas, sajustas vai izmērītas. Zināmos datus par ierobežoto visumu var klasificēt kā zinātnisko patiesību tad, kad tā ir izprasta, sajusta un izmērīta. Visi faktori, kas ir nepieciešami prāta zinātnes

radīšanai, tika atrasti ierobežotajā visumā un bija atklāti, sajusti, izmērīti un novēroti praksē un tie kļuva par zinātnisku patiesību. Ierobežotais visums ietver laiku, telpu, enerģiju un dzīvību. Šajā vienādojumā netika atrasti nekādi citi nepieciešami faktori.

laikam, telpai, enerģijai un dzīvībai ir viens kopsaucējs. Kā analoģiju varētu pieņemt, ka laiks, telpa, enerģija un dzīvība sākās kādā noteiktā izcelšanās punktā un tiem bija pavēlēts turpināties līdz kādam gandrīz bezgalīgam galamērķim. Viņiem nekas netika norādīts, izņemot to, kas ir jādara. Tie pakļaujas vienai komandai un šī komanda ir: „izdzīvo!".

EKSISTENCES DINAMISKAIS PRINCIPS IR IZDZĪVOŠANA

Par dzīves mērķi var uzskatīt bezgalīgu izdzīvošanu. Var pierādīt, ka cilvēks kā dzīvības forma, visās savās darbībās un mērķos pakļaujas vienai pavēlei: izdzīvo!

Tā nav jauna doma, ka cilvēks izdzīvo. Jauna doma ir tā, ka cilvēka vienīgā motivācija ir izdzīvošana.

Šis vienīgais izdzīvošanas mērķis nenozīmē, ka cilvēks ir optimāls izdzīvošanas mehānisms, kādu dzīve spējusi radīt vai attīstīt. Arī dinozaura mērķis bija izdzīvot, bet dinozauri tomēr vairāk nepastāv.

Paklausīšana komandai: izdzīvo! nenozīmē, ka katrs izdzīvošanas mēģinājums būs viennozīmīgi veiksmīgs. Mainīgā vide, mutācijas un daudzas citas lietas pretdarbojas katra individuālā organisma centieniem sasniegt nekļūdīgus izdzīvošanas paņēmienus vai formas.

Dzīvības formas mainās un mirst, gluži tāpat kā viens dzīvs organisms, nebūdams nemirstīgs, rada jaunas dzīvības formas un mirst pats. Lieliska metode, ja kādam gribētos likt dzīvības organismiem izdzīvot ļoti ilgu laika posmu, būtu nostiprināt veidu kā pieņemt daudzas formas un nāve būtu nepieciešama tikai, lai kalpotu dzīvības spēkam, jo tikai nāve un iznīcība varētu attīrīt no vecajām formām, kad jaunas izmaiņas apkārtējā vidē pieprasītu jaunas formas. Dzīvībai kā spēkam, kas eksistē gandrīz bezgalīgā periodā, būtu nepieciešams izmantot ciklisko aspektu katrai atsevišķai organismu vienībai un formai.

Kādas varētu būt visoptimālākās pazīmes, kas nodrošinātu dažādu dzīvības formu izdzīvošanu? Tām vajadzētu būt dažādām pamatpazīmēm, kas vienai sugai no otras atšķirtos, tāpat kā viena vide atšķiras no otras.

Tas ir svarīgi, jo pagātnē netika nopietni ņemts vērā faktors, ka vienas sugas izdzīvošanai paredzētās īpašības nebūtu izdzīvošanas īpašības citām.

Izdzīvošanas metodes var apkopot, iedalot tās šādi - barība, drošība (aizsardzībā un uzbrukumā) un vairošanās. Nav tādas dzīvības formas, kurām trūktu šo problēmu risinājumu. Katra dzīvības forma kļūdās vienā vai otrā veidā - izmantojot kādas raksturīgākās pazīmes pārāk ilgi vai saglabājot kādas īpašības, kuras to var novest pie izmiršanas. Tomēr jauninājumi, kas nodrošina dzīvības formas izdzīvošanu, ir daudz ievērojamāki nekā pieļautās kļūdas. Dabas pētnieks un biologs nepārtraukti atrod, ka šīs vai tās dzīvības formai raksturīgās īpašības rašanos nosacīja nepieciešamība, nevis untumi. Gliemežvāka „eņģēm", bailes iedvesošajam zīmējumam uz tauriņa spārniem - tam visam ir izdzīvošanas vērtība.

Tiklīdz izdzīvošana, tika nošķirta kā vienīgā dzīvības formu dinamika , kura izskaidrotu visas tās darbības, radās nepieciešamība turpināt izdzīvošanas darbību pētījumus. Tika atklāts, ka, ja tika ņemtas vērā sāpes un bauda, bija pieejami visi nepieciešamie komponenti, ar kuru palīdzību var formulēt dzīvības pūles izdzīvot.

*Lai Dianētikā veidotu terminus, kuri nebūtu pārāk sarežģīti mūsu mērķim, vārdi, kurus parasti uzskata par īpašības vai darbības vārdiem, laiku pa laikam, tiek lietoti lietvārdu formā. Tas tika izdarīts, balstoties uz pamatotu principu, ka eksistējošā terminoloģija, kura apzīmē tik dažādas lietas, nevar tikt izmantota Dianētikā, bez nepieciešamības paskaidrot šo terminu veco nozīmi. Lai izvairītos no nepārtrauktas veco terminu nozīmju izskaidrošanas, pastāvīgi norādot, ka kāds nedomā to jēdzienu, bet gan ko citu, un tādējādi veidojot neiedomājami sarežģītu saskarsmi, un, lai izvairītos no senās tradīcijas, veidot smagnējus un milzīgus daudzzilbju vārdus no grieķu un romiešu valodām, šis princips, tāpat kā daži citi, tika pielietots veidojot Dianētikas terminoloģiju. Vārds Dinamika tiek lietots lietvārda formā un šādā veidā tas tiks lietos visas grāmatas garumā. „Sotnatika", „sajūtu uztvere" un daži citi vārdi tiks atzīmēti un paskaidroti tekstā, kad tie tiks lietoti.

Kā būs redzams pievienotajā diagrammā*, dzīves spektrs ir attēlots virzībā no nāves, nulles jeb izzušanas stāvokļa līdz potenciālās nemirstības bezgalībai. Šajā spektrā ir bezgalīgi daudz līniju, kuras atgādina kāpnes, kas dodas pretī potenciālai nemirstībai. Katrs nākamais pakāpiens augšupejošajās kāpnēs ir nedaudz platāks par iepriekšējo, un palielinās ģeometriskā progresijā.

Izdzīvošanas spēks virza prom no nāves pretī nemirstībai. Varētu uzskatīt, ka vislielākās sāpes eksistē tieši pirms nāves, bet nemirstību varētu uzskatīt par vislielāko baudu.

Raugoties no jau eksistējošu organismu un sugu redzes viedokļa, varētu teikt, ka nemirstībai piemīt pievilkšanas spēks, bet nāvei - atgrūšanas. Izdzīvošanai virzoties arvien augstāk un augstāk pretī nemirstībai, ir jāpārvar arvien plašāki un plašāki posmi, līdz tos pārvarēt vairs nav iespējams. Dziņa ir projām no nāves, kurai ir atgrūšanas spēks, un pret nemirstību, kurai ir pievilkšanas spēks. Pievilkšanas spēku rada bauda, bet atgrūšanās spēku - sāpes.

Indivīda gadījumā bultiņas augstumu varētu uzskatīt par lielu izdzīvošanas potenciālu, ja tas atrodas ceturtajā zonā. Šeit būtu teicams izdzīvošanas potenciāls, un cilvēks izbaudītu savu eksistenci.

No kreisās uz labo pusi ir atzīmēts laiks.

Tiekšanās uz baudu ir dinamiska. Bauda ir atalgojums un atalgojuma - izdzīvošanas mērķu, meklēšana ir priekpilna un patīkama darbība. Lai nodrošinātu to, ka izdzīvošana tiek īstenota zem komandas: izdzīvo!, šķiet, ir paredzēts, ka tās pazemināšana no augstākā potenciāla uz zemāko, izraisītu sāpes.

Sāpes eksistē tādēļ, lai atgrūstu cilvēku no nāves; bauda rosina viņu sasniegt optimālu dzīvi. Baudīts meklējumi un tās iegūšana ir ne mazāk svarīga izdzīvošanai, kā izvairīšanās no sāpēm. Faktiski, balstoties uz vairākiem novērotiem pierādījumiem, baudai, šķiet ir daudz lielāka vērtība visuma plānā, nekā sāpēm.

Un tagad ir laiks definēt, kas ir domāts ar vārdu bauda, bez tās saistības ar nemirstību. Vārdnīcā teikts, ka bauda ir: „apmierinājums; patīkamas garīgās vai fiziskās emocijas; īslaicīgs prieks; sāpju pretstats". Bauda var būt atrodama tik daudzās lietās un aktivitātēs, ka no tām varētu izveidot pilnīgu katalogu, ietverot visas iespējamās lietas un cilvēka darbības - to, kas viņam pieder, ko viņš dara un uzskata par baudpilnu, un tas vien varētu veidot definīciju.

Un ko mēs saprotam ar sāpēm? Vārdnīcā teikts: fiziskas vai garīgas ciešanas; sods.

Šīs divas definīcijas, starp citu, ir pārliecinošs intuitīvas domāšanas veids, kas caurvij valodu. Tiklīdz cilvēks atrisina līdz šim neatrisinātu problēmu, izrādās, ka vārdnīcas „vienmēr par to ir zinājušas".

Ja mēs vēlētos uzzīmēt šo dzīvības formas cikla diagrammu, tad mēs iegūtu identisku attēlu. Vienīgā atšķirība būtu tā, ka laika ass mērogs pieaugtu, lai aptvertu miljardu gadu ilgu laika posmu. Šķiet, ka, izņemot mērogu, indivīda un sugas darbības laukā nav atšķirību. Šādu secinājumu varētu izdarīt pat bez ievērojamiem pierādījumiem, jo tas ir fakts, ka cilvēks, izaugot no zigotas līdz pieaugušam indivīdam, evolucionē cauri formām, no kurām ir attīstījušās visas sugas.

Šī diagramma satur vairāk informācijas, nekā līdz šim. Cilvēka fiziskais un garīgais stāvoklis mainās no stundas uz stundu, no dienas uz dienu, no gada uz gadu. Tādējādi, izdzīvošanas līmeni šajās zonās varētu veidot, vai nu kā ikdienas līkni, vai arī kā dzīves līniju stundu vai gadu mērogos. Šajā grafikā ir iespējams attēlot divas - fiziskā un garīgā stāvokļa līknes. Kad mēs nonāksim līdz šīs grāmatas beigām, mēs atklāsim, ka attiecības starp šīm divām līknēm ir vitāli svarīgas. Un mēs varēsim pamanīt, ka parasti garīgās līknes kritums izraisa fiziskās līknes pazemināšanos.

Tātad šīs zonas var attiekties uz divām lietām: fizisko eksistenci un garīgo eksistenci. Tāpēc šīs četras zonas var nosaukt par eksistences stāvokļa zonām. Ja cilvēks ir garīgi laimīgs, izdzīvošanas līmenis var atrasties 4. zonā. Ja cilvēks ir fiziski smagi slims, viņu, izvērtējot viņa slimību, varētu novietot 1. zonā vai tuvu nāvei.

Sīm zonām ir doti neprecīzi, tomēr pietiekami paskaidrojoši nosaukumi:

3. zona ir vispārējās laimes un labas pašsajūtas stāvoklis.

2. zona ir ciešama eksistence.

1. zona ir dusmas.

0. zona ir apātija.

Sīs zonas var izmantot kā Toņu skalu, pēc kuras varētu sakārtot cilvēka garīgos stāvokļus pēc pakāpēm. Nedaudz-virs nāves, kura ir 0, būtu zemākā garīgā apātija vai zemākais fiziskais līmenis, kas atzīmēts ar ciparu 0.1. Pirmais tonis tiek graduēts no 1.0 (ko varētu uzskatīt par aizvainojuma vai naida zonu), kurā ķermenis cīnās ar fiziskām sāpēm vai slimībām vai kurā būtne dusmās kādam uzbrūk, caur Toni 1.5 (kuru varētu raksturot ar ārkārtīgu niknumu) līdz 1.9 (kas raksturo noslieci uz strīdiem). No Toņa 2.0 līdz Tonim 3.0 pastāv pieaugoša interese par eksistenci un tā tālāk.

Tā nav, ka fiziskais vai garīgais stāvoklis ilgi paliek nemainīgs. Līdz ar to pastāv dažādas svārstības. Aberētā garīgais stāvoklis vienas dienas laikā var svārstīties no 0.5 līdz 3.5, augšup un lejup. Līdzīgi arī slimība vai negadījums var būt cēlonis šādām svārstībām dienas laikā.

Tātad, šie ir cipari, kuri var attēlot četras lietas: garīgo akūto un vispārējo garīgo stāvokli, kā arī akūto un vispārējo fizisko stāvokli. Dianētikā mēs fiziskā stāvokļa Toņu skalu daudz neizmantojam. Toties garīgā stāvokļa Toņu skalai ir ļoti svarīga un milzīga nozīme!

Šie laimes, paciešamas eksistences, dusmu un apātijas rādītāji nav patvaļīgi izvēlēti. Tie ir izsecināti, novērojot cilvēka uzvedību dažādos emocionālos stāvokļos. Klīra stāvoklis dienas gaitā parasti variējas vidēji ap Toni 4.0. Viņam galvenokārt ir Tonis 4.0, kas ir neatņemama Klīra esības stāvokļa sastāvdaļa. Pašreizējās sabiedrības norma, pēc galīga minējuma, droši vien ir aptuveni 2.8.

Šajā divdimensionālajā aprakstošajā grafikā ir attēloti praktiski pielietojami dati par dzīves dinamikas problēmu atrisinājumu.

Horizontālā līnija atspoguļo ģeometrisko progresiju, sākot ar nulli, kas ir gandrīz turpat, kur nāve. Katrā zonā ir desmit līnijas, un katra zona apzīmē garīgu vai fizisku esamības stāvokli, kā tika minēts iepriekš. Tādejādi pielietota, ģeometriskā progresija atstāj nepārtraukti pieaugošu attālumu starp līnijām. Šis telpas vidus punkts ir pastāvošais izdzīvošanas potenciāls, kas ir pieejams, ja tajā atrodas Izdzīvošanas Dinamikas bultas smaile. Jo tālāk Izdzīvošanas Dinamikas bulta atrodas no nāves, jo cilvēkam izdzīvošanas iespējas ir labākas. Ģeometriskā progresija tiecas augšup uz bezgalīgo mūžību un, protams, nevar to sasniegt. Organisms laikā izdzīvo no labās puses uz kreiso. Optimāla izdzīvošana jeb nemirstība atrodas pa labi no laika. Potenciāls tiek mērīts tikai pa vertikāli.

Izdzīvošanas Dinamika atrodas organismā kā neatņemama sugas sastāvdaļa. Organisms ir sugu daļa, gluži kā dzelzceļa gulšņi ir dzelzceļa daļa, kā tos redz novērotājs vilcienā, vienmēr esot tagadnes laikā, kaut gan šī, iespējams, nav pati labākā analoģija.

Organismā ir spēki, kas to atgrūž no sāpju avotiem. Sāpju avots nav daudz lielāks virzošais spēks par ērkšķu krūmu, kas savaino roku; organisms atgrūž ērkšķa radītās iespējamās sāpes.

Tajā pašā laikā organismā ir spēks, kas to pievelk baudas avotiem. Tomēr, bauda pati par sevi nav magnēts, kurš pievelk organismu tās tuvumā. Šāds pievilkšanās spēks piemīt pašam organismam un ir iedzimts.

Sāpju atgrūšanas avoti pievienojas baudas pievilkšanas avotiem, lai darbotos kopā, ar mērķi atgrūst organismu no nāves pretī nemirstībai. Atgrūšanās prom no nāves nav spēcīgāka par tiekšanos pretī nemirstībai. Izsakoties Izdzīvošanas Dinamikas terminos, baudai ir tāda pati vērtība kā sāpēm.

No šeit rakstītā, nevajadzētu saprast, ka izdzīvošana vienmēr ir raudzīšanās nākotnē. Pārdomas par baudu, vienkāršu prieku, pārdomas par bijušo labsajūtu, viss kopā apvienojas harmonijas, kas iedarbojas uz organismu un automātiski ceļ augšup izdzīvošanas potenciālu. Šajā garīgajā apceres procesā nākotne nav nepieciešama kā minētā procesa sastāvdaļa.

Bauda, kas fiziski ievaino organismu, kā tas ir izvirtības gadījumā, atklāj sakarību starp fizisko iedarbību (kura virza pretī sāpēm) un pieredzētās baudas garīgo iedarbību. Tur pastāv nepārtraukta Izdzīvošanas Dinamikas pazemināšana. Vidusmēra gadījumā, iespējamā spriedze nākotnē, kas rodas šīs darbības dēļ, pievienojot tam stāvokli, kas cilvēkam bija izvirtības veikšanas brīdī, atkal virza Izdzīvošanas Dinamiku lejup. Tādēļ, dažādas izvirtības ar cilvēku ir bijušas dažādās attiecībās viņa pastāvēšanas laikā. Šis ir „amorālo baudu" vienādojums. Jebkura darbība, kura, dzenoties pēc baudas, apspiež izdzīvošanu vai var to izraisīt, ir bijusi nosodīta dažādos cilvēces vēstures posmos. Amoralitāte sākotnēji tika piekarināta kā etiķete darbībām vai darbību veidiem, kas nomāca Izdzīvošanas Dinamikas līmeni. Nākotnes morālo stigtnu uzspiešana, galvenokārt būs atkarīga no cilvēku aizspriedumiem un aberācijām, un pašlaik eksistē nepārtraukts strīds par to, kas ir morāls un kas ir amorāls.

Tā kā noteiktas lietas, kas tiek praktizētas kā bauda, būtībā ir sāpes (un ja jūs zinātu, cik viegli jums tas būs pamanāms, kad jūs izlasīsiet šo grāmatu), kā arī iepriekš-pieminētā pastāvošā morālā vienādojuma dēļ, bauda jebkurā aberētā sabiedrībā var tikt nopelta. Tas ir noteikts domāšanas veids, kurš tiks aprakstīts daudz vēlāk un kurš pieļauj niecīgu iespēju atšķirt vienu lietu no citas. Kā piemērs varētu būt situācija, kurā viens negodīgs politiķis tiek sajaukts ar visiem pārējiem. Senajos laikos romieši bija stipri pieķērušies savām baudām, bet dažas no tām lietām, ko viņi sauca par baudām, izsauca nepatiku citos slāņos, piemēram, kristiešu vidū. Pēc tam, kad kristieši pārņēma pagānisko valsti, senās Romas kultūra bija ļaundara lomā. Tādēļ viss, kas attiecās uz romiešiem, kļuva par ļaunumu. Tas tika tik ļoti pārspīlēts, ka romiešu tieksme mazgāties padarīja mazgāšanos par tik amorālu, ka Eiropa nemazgājās piecpadsmit gadsimtus. Roma bija kļuvusi par tik vispārēju sāpju avotu, ka viss, kas saistīts ar romiešiem, bija ļauns vēl ilgi pēc tam, kad Romas pagānisms bija iznīcis. Tādā veidā amoralitātei ir tendence kļūt par kaut ko grūti izprotamu. Šajā gadījumā tā bija kļuvusi tik nesaprotama, ka bauda pati par sevi tika padarīta par kauna traipu.

Kad puse no izdzīvošanas potenciāla tiek izsvītrota no likumā atļauto lietu saraksta, izdzīvošana patiešām ievērojami samazinās. Uzzīmējot šajā grafikā rases attīstības līkni, mēs redzētu, ka izdzīvošanas potenciāla samazināšanās uz pusi skaidri norādītu, ka rasi sagaida ārkārtīgi grūti laiki. Īstenībā tieši tāpēc, ka cilvēks ir tāds, kāds viņš ir, nekādi likumi, lai arī cik uzspiesti, nevar pilnībā izskaust tieksmi pēc baudas. Bet šajā gadījumā, bija pietiekoši daudz aizliegumu un ierobežojumu, lai radītu pamatu tam, kas notika: sākās Tumšie laiki un sabiedrības pagrimums. Sabiedrība uzplauka tikai tādos periodos kā Renesanse, kad bauda kļuva mazāk nelikumīga.

Kad rase vai indivīds, pazeminās otrajā zonā kā attēlots grafikā, un vispārējais tonis svārstās starp pirmo un otro, tik tikko sasniedzot trešo zonu, tad iestājas vājprāta stāvoklis. Vājprāts ir iracionalitāte. Tas ir arī stāvoklis, kad neizdzīvošanas stāvoklis nepārtraukti ir tik tuvu, ka rase vai organisms rada ārkārtīgi mežonīgus savu problēmu risinājumus.

Tālāk, šīs aprakstošās diagrammas izskaidrojumos, ir jārunā par Izdzīvošanas Apspiedēju. Tas, kā vēl būs redzams, ir grūdiens uz leju no potenciālās nemirstības, ko rasē vai organismā pārstāv Izdzīvošanas Dinamika. Izdzīvošanas Apspiedēji ir kombinēti un mainīgi draudi organisma vai rases izdzīvošanai. Sie draudi rodas no citām sugām, laika un citām enerģijām. Tie ir arī saistīti ar izdzīvošanas centieniem - sasniegt potenciālo nemirstību, saskaņā ar šo sugu un identitāšu viedokli. Tādējādi rodas konflikts. Katra dzīvības forma vai enerģija var tikt ievietota grafikā kā Izdzīvošanas Dinamika.Ja mēs šajā grafikā izmantotu pīles izdzīvošanas dinamiku, mēs redzētu, ka pīles tiecas uz augstāko izdzīvošanas līmeni un cilvēks būtu daļa no visu pīļu Apspiedēja.

Lietu līdzsvars un daba neļauj sasniegt bezgalīgas nemirstības mērķi. Nenoturīgajā līdzsvarā un gandrīz neierobežotajā sarežģītībā, dzīvības un enerģijas paisums un bēgums iznes no nebūtības jaunas formas, kas iznīkst un atkal pazūd nebūtībā.* Saskaņā ar šo „ Vēdas", arī Lukrēcija „ Par lietu dabu apgalvojumu, varētu izveidot daudzus vienādojumus, bet tas ir ārpus mūsu patreizējo interešu sfēras.

Aprakstošo zonu terminos, tas sniedz relatīvu priekšstatu par to, kāds ir Apspiedēja spiediens uz Izdzīvošanas Dinamiku. Šī Dinamika piemīt cilvēkam, grupām un rasēm, kas attīstījusies, lai pretotos Apspiedējam miljardu gadu gaitā. Cilvēces gadījumā tā ņem sev līdzi vēl kādu citu aizsardzības un uzbrukuma tehnoloģiju līmeni - viņas kultūras. Viņas primārā izdzīvošanas tehnoloģija ir prāta darbība, kas vada fiziskās aktivitātes juteklisko aspektu. Taču katrai dzīvības formai ir sava tehnoloģija, kas radīta, lai atrisinātu pārtikas, aizsardzības un vairošanās problēmas. Dzīvības formas, tehnoloģijas darbošanās spējas pakāpe, (bruņas vai smadzenes, ātrums vai maldinoša forma) ir tiešs, dotās formas izdzīvošanas potenciāla, relatīvās nemirstības rādītājs. Tas pagātnē radīja lielus sarežģījumus: pēc tam, kad cilvēks kļuva par pasaules bīstamāko dzīvnieku (viņš var un arī nogalina vai paverdzina jebkuru dzīvības formu, vai ne?), viņš palielināja Apspiedēja iedarbību uz daudzām citām dzīvības formām, un tās skaitliski samazinājās vai izzuda.

Lielas klimatiskas izmaiņas, kā tās, kas Sibīrijas ledū iesaldēja daudzus mamutus, ir spējīgas pastiprināt kādas dzīvības formas Apspiedēja spēku. Lielais sausums Amerikas dienvidrietumos nemaz ne tik senos laikos, iznīcināja indiāņu civilizācijas labāko daļu.

Kataklizmas, tādas kā Zemes kodola uzsprāgšana, ja tas būtu iespējams, atombumba vai pēkšņa Saules siltuma izbeigšanās, iznīcinātu visas dzīvības formas uz Zemes.

Dzīvības forma ir spējīga kļūt par Apspiedēju pati sev. Dinozaurs iznīcina visu savu barību un tādējādi iznīcina pats sevi kā sugu. Buboņu mēra bacilis uzbrūk savam saimniekam ar tādu apetīti, ka visa šī Pasteurella pestis suga iznīkst. Tā nebūt nav mērķtiecīga pašnāvība; dzīvības forma vienkārši ir saskārusies ar vienādojumu, kurā ir nezināms mainīgais, un šim nezināmam mainīgajam, par nožēlu, ir pietiekoši liela vērtība, lai viņš pārslogotu Apspiedēju līdz pat pilnīgai formas izmiršanai. Tas ir: „Es nezināju, ka ierocis ir pielādēts" vienādojums. Un, ja mēra baciļi palielina paši savu

Apspiedēju un tādējādi pārstāj traucēt savai barībai un mājvietai - dzīvniekiem, tad dzīvnieki sevi var uzskatīt vienīgi par ieguvējiem.

Pārgalvīgs, gudrs un gandrīz neiznīcināms, cilvēks ir dzīvojis veidā, kas krasi atšķiras no dzīvošanas, izmantojot „zobus un nagus", tādējādi pārspējot gan sarkankoku, gan haizivi. Tomēr cilvēks, tāpat kā citas dzīvības formas, ir „simbiotisks". Dzīve ir grupas piepūle. Ķērpji, planktoni un aļģes var iztikt ļoti labi tikai ar Saules gaismu un minerāliem, taču viņi ir citu organismu celtniecības bloki. Virs šādas eksistences, pieaugot dzīvības formu sarežģītībai, pastāv milzīga savstarpēja atkarība.

Mežzinim ir ļoti viegli noticēt tam, ka noteikti koki tīši nogalina visas citas koku sugas ap tiem, un tādējādi izdarīt slēdzienu par koku maldīgo „nostāju". Ļausim viņam palūkoties vēlreiz. Kas rada augsni? Kas dabai dod iespēju noturēt skābekļa līdzsvaru? Kas rada iespēju lietum nolīt citos rajonos? Tie ir šie ļaunprātīgie un slepkavīgie koki. Vāveres stāda kokus un cilvēki stāda kokus. Un koki dod patvērumu citas sugas kokiem. Un dzīvnieki apmēslo kokus. Un koki dod patvērumu dzīvniekiem. Un koki uztur tādu augsni, lai augi ar ne tik dziļām saknēm varētu augt. Paskatieties - jebkur un it visur mēs redzam, ka dzīvība palīdz dzīvībai. Dzīvības sarežģītā daudzveidība, tāpat kā simpātijas pret dzīvību kopumā, nav dramatiska. Bet to veido stabili, praktiski un nozīmīgi cēloņi, lai dzīvība vispār varētu eksistēt.

Kāds sarkankoks var būt ievērojamākais no visiem sarkankokiem. Taču, lai gan tas šķietami gūst lielus panākumus, eksistējot kā vienīgais sarkankoks, tuvāk aplūkojot, atklājas, ka viņš ir no daudz kā atkarīgs un arī daudz kas ir atkarīgs no viņa.

Tādēļ, ir redzams, ka jebkuras dzīvības formas dinamikas atbalsta citas dinamikas un tās apvienojas cīņā pret apspiedošajiem faktoriem. Neviens neizdzīvo vienatnē.

Nepieciešamība tiek uzskatīta par ļoti brīnišķīgu lietu. Taču nepieciešamība ir vārds, kuram piešķir vairāk brīvības, nekā vajadzētu. Šķiet, ka arī pielāgošanās lielā mērā tiek uzskatīta kā nepieciešamības sastāvdaļa. Kas ir nepieciešamība? Bez tam, ka tā ir „izgudrojumu māte", vai tā ir arī dramatiska, pēkšņa lieta, kas pieļauj karus un slepkavības un skar cilvēku tikai tad, kad viņš ir uz bada nāves robežas? Vai varbūt nepieciešamība ir daudz maigāks un mazāk dramatisks lielums? „Viss", saskaņā ar Leukipu, „darbojas nepieciešamības dzīts". Tas ir teoretizēšanas vadmotīvs gadsimtu garumā. Dzīt ir kļūdas atslēga. Dzītas lietas tiek dzītas uz priekšu. Nepieciešamība dzen. Sāpes dzen. Nepieciešamība un sāpes - sāpes un nepieciešamība.

Atceroties visu dramatisko un neievērojot svarīgāko, cilvēks laiku pa laikam ir sevi pārliecinājis, ka viņš ir nepieciešamības un sāpju dzīts objekts. Tās bija divas antropomorfas (cilvēkam līdzīgas) lietas, kuras, ģērbušās pilnā ietērpā, iedūra dunčus viņa mugurā. Var teikt, ka tā ir nepareiza koncepcija, tāpēc vien, ka tā nesniedz nekādas jaunas atbildes.

Lai kā tas arī nebūtu, nepieciešamība atrodas cilvēkā pašā. Viņu nedzen nekas cits, kā vienīgi iedzimtais izdzīvošanas impulss. Un to viņš nes sevī vai arī savā grupā. Viņā pašā ir spēks, ar kuru viņš atvaira sāpes. Viņā pašā ir tas spēks, ax kuru viņš piesaista baudu.

Tā nu ir gadījies, ka pastāv zinātnisks fakts, ka cilvēks ir pašnoteikts organisms līdz pat visattālākajai robežai, kāda jebkādai dzīvības formai vispār ir iespējama. Tomēr kopumā viņš ir atkarīgs no citām dzīvības formām un vides, kurā viņš dzīvo. Vienlaicīgi viņš ir pašnoteikts. Šī ir tēma, kura tiks izklāstīta nedaudz vēlāk. Bet tieši šeit ir nepieciešams norādīt, ka cilvēks nav iedzimti noteikts organisms tajā nozīmē, ka viņš tiek dzīts, balstoties uz šo brīnišķīgo stimula - reakcijas mehānismu, kas mācību grāmatās izskatās tik jauki, bet pilnīgi nedarbojas praktiskajā cilvēka pasaulē. Mazas, jaukas ilustrācijas par žurciņām nedarbojas tad, ja runa ir par cilvēku. Jo sarežģītāks ir organisms, jo mazāk droši stimula - reakcijas vienādojums darbojas. Kad kāds ir sasniedzis augstāko sarežģītības pakāpi - cilvēku, viņš ir sasniedzis ievērojamu mainīguma līmeni stimula - reakcijas mehānismā. Jo jutekliskāks un racionālāks ir organisms, jo vairāk šis organisms ir pašnoteikts. Pašnoteikšanās, līdzīgi visām citām lietām, ir relatīva. Salīdzināts ar žurku, cilvēks patiešām ir ļoti pašnoteikts. Tas vienkārši ir zinātnisks fakts, jo to var viegli pierādīt.

Jo cilvēks ir jutekliskāks, jo mazāk viņš ir „pogu spiežamais" instruments. Aberētam un pamazinātam, viņam, protams, zināmā pakāpē, var likt uzvesties kā marionetei. Bet tādā gadījumā var saprast, ka, jo aberētāks ir cilvēks, jo vairāk viņš tuvojas dzīvnieka saprāta līmenim.

Ir interesanti novērot, ko cilvēks dara ar viņam doto pašnoteik- šanos. Kaut arī viņš nevar izvairīties no vienādojuma „nezināju, ka tas bija pielādēts", kā tas notiek stihisko nelaimju vai arī dažu citu dzīvības formu negaidītu uzbrukumu gadījumos, viņš darbojas augsta izdzīvošanas potenciāla zonas pakāpē. Lūk, šeit viņš ir - pašnoteikts un racionāls, ar savu galveno ieroci - prātu, kas ir teicamā darba kārtībā. Kas ir viņa nepieciešamības instinkti?

Nepieciešamība (saskaņā ar ļoti jūtīgo un avotus ātri mainošo izstrādājumu - vārdnīcu) ir: stāvoklis, kad kaut kas nepieciešams; tas, no kā nevar izvairīties; nepārvarama tieksme. Tur arī tiek piebilsts, ka nepieciešamība ir „galēja nabadzība", bet to mēs negribam. Mēs runājam par izdzīvošanu.

Pieminētā nepārvaramā tieksme var tikt atkal izvērtēta Izdzīvošanas Dinamikas ietvaros. Tā ir organisma vai rases sastāvdaļa. Un kas ir „nepieciešams", lai izdzīvotu?

Mēs esam redzējuši un varam pierādīt praksē, ka šeit darbojas divi faktori. Viens no faktoriem ir nepieciešamība izvairīties no sāpēm, jo mazas un pavisam nelielas lietas pakāpeniski var apvienoties un radīt lielas sāpes, kas pieaugot ģeometriskā progresijā, tuvina nāvi. Sāpes ir cilvēka apbēdinājums, kad uz viņu tiek sabļauts par slikti padarītu darbu, jo tas var novest pie viņa adaišanas, kas savukārt tālāk izraisīs badu un, visbeidzot, nāvi. Izveidojiet jebkuru vienādojumu, kurā ir iekļautas sāpes, un būs redzams, ka tas novedīs līdz iespējamai neizdzīvošanai. Ja tā būtu izdzīvošana un nepieciešamība būtu mazs, nejauks rūķis ar trisžuburi, tad kļūtu redzams, ka ir maza jēga turpināt dzīvot. Taču pastāv arī otra vienādojuma daļa - bauda. Šis faktors, Li pierādījuši Dianētikas klīniskie testi, pretstatā stoiķu uzskatiem, ir daudz stabilāka daļa par sāpēm.

Tādējādi pastāv nepieciešamība pēc baudas un darba, kas ir laime, kuru var definēt kā virzību uz zināmiem mērķiem, pārvarot nezināmus šķēršļus. Nepieciešamība pēc baudas var būt tik liela, ka, t iecoties pēc tās, var rasties liels sāpju daudzums. Bauda ir vērtīga lieta. Tā ir prieka gūšana no darba un pārdomas par paveiktām labām lietām, laba grāmata vai tuvs draugs un no ceļiem noberzta āda, kāpjot Materhornā. Tā nozīmē dzirdēt, kā bērns pirmo reizi pasaka: „Tēti!"; tas ir kautiņš uz Bundas bulvāra Šanhajā vai aicinājums uz mīlas dēku no sētas durvīm. Tā ir piedzīvojums, cerības, entuziasms un „kādu dienu es iemācīšos gleznot", laba ēdiena izbaudīšana, skaistas meitenes skūpstīšana vai nekaunīga blefošana biržā. Tās ir lietas, ko cilvēks izbauda darot; tās ir lietas, ko cilvēks izbauda pārdomājot; tās ir lietas, ko cilvēks izbauda atceroties; un tā var būt tikai runāšana par lietām, kuras viņš zina, ka nekad nedarīs.

Cilvēks izturēs lielas sāpes, lai iegūtu nelielu baudu. Tajā laboratorijā, ko sauc par pasauli, ir vajadzīgs pavisam nedaudz laika, lai to apstiprinātu.

Un kā visā šajā ainā iederas nepieciešamība? Pastāv nepieciešamība pēc baudas. Tā ir tikpat nepieciešama kā dzīvība un svarīga kā pukstošā cilvēka sirds. Tas kas ir teicis, ka cilvēkam, kam ir divi maizes kukuļi, vajadzētu vienu pārdot, lai nopirktu baltu hiacinti, ir runājis taisnību. Radošais, konstruktīvais, skaistais, harmoniskais, piedzīvojumu pilnais un, jā, pat glābšanās no aizmirstības - visas šīs lietas ir bauda, un visas šīs lietas ir nepieciešamība. Reiz bija kāds vīrs, kas nogāja tūkstoš jūdzes, tikai lai ieraudzītu apelsīna koku, un bija cits cilvēks - rētu kamols ar slikti saaugušiem kauliem, kurš vēlējas tikai vienu - vēl vienu iespēju „uzkurināt kādu mustangu".

Ir ļoti labi dzīvot kaut kādos Olimpa augstumos un rakstīt sodu grāmatu. Un ir ļoti labi lasīt, ko rakstnieki ir teikuši par to, ko ir teikuši citi rakstnieki, taču tas nav īpaši praktiski.

Dzīšanas - sodīšanas teorija nedarbojas. Ja pat daži no šiem Dianētikas pamatiem būtu vienīgi dzeja par idillisku cilvēka valstību, pat arī tad tie būtu attaisnojami. Bet ir gadījies tā, ka tajā laboratorijā,' ko sauc par pasauli, tie darbojas.

pirmā grāmata, ceturta nodaļa

Cilvēks, izjūtot simpātijas pret citiem cilvēkiem, izdzīvo, un šī izdzīvošana ir bauda,

Četras dinamikas

Sākotnējos Dianētikas vienādojumos, kad pētījumi vēl tikko iesākās, tika uzskatīts, ka cilvēks izdzīvo vienīgi balstoties uz personiskiem motīviem, un šāds skatījums izskaidrotu visas dzīves situācijas. Taču teorija ir laba tikai tad, ja tā darbojas. Un tā darbojas tik labi, cik tā izskaidro novērotos datus un paredz jaunu materiālu, kuru pēc tam var atrast dzīvē.

Izdzīvošana, runājot tikai par pašu personu, tika izmantota aprēķinos tik ilgi, kamēr visas cilvēka darbības varēja teorētiski izskaidrot, izmantojot šo, iepriekš minēto, uzskatu. Šī pieeja izskatījās diezgan derīga, taču tad to pielietoja pasaules mērogos. Un izrādījās, ka kaut kas nav kārtībā. Tā neatrisināja problēmas. Faktiski, teorija par vienu vienīgu, personiski motivētu izdzīvošanu bija tik darboties nespējīga, ka atstāja neizskaidrotu lielāko uzvedības fenomenu daļu. Taču to varēja izmantot aprēķinos, un tā joprojām izskatījās laba.

Tad radās šī gandrīz intuitīvā ideja. Cilvēka izpratne attīstījās proporcionāli viņa apziņai par piederību Visumam. Tas bija augsts domas lidojums, bet tas radīja rezultātus.

Vai cilvēks atradās brālībā ar cilvēku? Cilvēks bija attīstījies un kļuvis spēcīgs kā sabiedriska būtne, līdzīgi dzīvniekam, kas medīja barā. Šķita iespējams, ka visas viņa darbības var aprēķināt no grupas izdzīvošanas viedokļa. Sādi aprēķini tika izdarīti. Tie izskatījās labi. Cilvēks izdzīvoja, kā tika postulēts, balstoties tikai un vienīgi uz grupas izdzīvošanas motīviem. Tas viss izskatījās jauki, taču atstāja neizskaidrotu lielu daudzumu no novērotajiem fenomeniem.

Tālāk sekoja mēģinājumi izskaidrot cilvēka uzvedību, balstoties uz visas cilvēces motīviem. Citiem vārdiem sakot, tika izdarīts pieņēmums, ka cilvēce altruistiskā veidā izdzīvo cilvēcei. Tā bija iešana tieši pa Žana Zaķa Ruso taciņu. No tā varētu izdarīt aprēķinus, ka cilvēks dzīvo tikai un vienīgi visas cilvēces izdzīvošanas dēļ. Kad to pārnesa uz laboratoriju - pasauli, tas atkal nedarbojās.

Beidzot, tika atsaukts atmiņā, ka kāds tika domājis, ka visas cilvēku aktivitātes un visa viņa uzvedība var tikt izskaidrota, pieņemot, ka viņš dzīvo tikai un vienīgi seksa dēļ. Tas nebija oriģināls pieņēmums. Bet šī pieņēmuma iespaidā, tika veikti daži oriģināli aprēķini, un ir taisnība, ka mazliet tos sagrozot, var tiešām pierādīt, ka izdzīvošana balstās vienīgi uz seksuālajām attiecībām. Taču, attiecinot tos uz novērotajiem datiem, šī pieeja tāpat nespēja izskaidrot katru fenomenu.

tika veikta šo pieņēmumu pārbaude. Tika pieņemts, ka cilvēks izdzīvo tikai sevis, kā indivīda dēļ. Tika pieņemts, ka viņš izdzīvo tikai grupas, bara vai sabiedrības labā. Tika postulēts, ka viņš izdzīvo tikai cilvēces dēļ. Un visbeidzot, tika teoretizēts, ka cilvēks izdzīvo tikai seksa dēļ. Neviens no šiem postulātiem atsevišķi nedarbojās.

Tad tika izdarīts jauns aprēķins attiecībā uz Izdzīvošanas Dinamiku. Tieši kam dzīvo cilvēks? Visi šie faktori - pats cilvēks, sekss, grupa un cilvēce - tika ievietoti jaunā vienādojumā. Un šoreiz tika atrasta teorija, kas darbojās. Tā izskaidroja visus novērotos fenomenus un prognozēja jaunus, kas, kā atklājās, eksistē. Tādējādi tas bija zinātnisks vienādojums!

Šādā veidā, Izdzīvošanas Dinamika, tika sadalīta četrās dinamikās. Ar terminu Izdzīvošanas Dinamika bija domāta pamatkomanda:

izdzīvo!, kas ir pamatā visām cilvēka darbībām. Ar dinamikām mēs saprotam jebkuru no četriem dinamiskā izdzīvošanas principa iedalījumiem. Četras dinamikas nav jauni spēki, tās ir pamatspēka sastāvdaļas.

pirmā dinamika ir cilvēka tieksme izdzīvot kā indivīdam sevis paša dēļ. Tajā ir iekļauti viņa tuvākie simbioti.* Viņa kultūras paplašināšana viņa labumam un viņa vārda nemirstība.

otrā dinamika ir cilvēka tieksme pēc pilnīgas izdzīvošanas ar seksa, bērnu radīšanas un uzaudzināšanas palīdzību. Tā ietver bērnu simbiotus, viņu kultūras paplašināšanu viņu labumam un viņu nākotnes nodrošinājumu.

trešā dinamika ir cilvēka tieksme izdzīvot grupas labā. Tā ietver grupas simbiotus un tās attiecīgo kultūru paplašināšanu.

ceturtā dinamika ir indivīda tieksme panākt visas cilvēces izdzīvošanu. Tā iekļauj visus cilvēces simbiotus un tās kultūras paplašināšanu.

Dzīvība, atoms, Visums un enerģija pati par sevi, ir klasificēti kā simbioti.

Uzreiz būs redzams, ka šīs četras dinamikas būtībā ir spektrs bez krasiem nodalījumiem. Izdzīvošanas Dinamiku var redzēt izplešamies no cilvēka, iekļaujot visas sugas un tās simbiotus.

Nevienai no šīm dinamikām nav nepieciešams būt stiprākai par citām. Katra ir vienlīdz stipra. Tie ir četri ceļi, pa kuriem cilvēks iet, lai izdzīvotu. Un šie četri ceļi patiesībā ir viens ceļš. Sis viens ceļš būtībā ir tūkstoš ceļu spektrs, kas iekļauts šajos četros. Tas attiecas kā uz pagātni, tā arī uz tagadni un nākotni, kuros tagadne var veidoties

*Dianētikā simbiotu nozīme nāk no vārdnīcas definīcijas „jebkura vai visas enerģijas formas, kuras ir abpusēji atkarīgas izdzīvošanā". Atoms ir atkarīgs no visuma un visums ir atkarīgs no atoma.

no pagātnes rezultātiem, un nākotne var būt pagātnes un tagadnes rezultāts.

Var uzskatīt, ka visi cilvēka mērķi ir atrodami šajā spektrā, un tādā veidā var izskaidrot visu viņa uzvedību.

Tas, ka cilvēks ir egoistisks, ir pareizs pieņēmums, ja kāds ar to domā aberētu cilvēku. Tas, ka cilvēks ir antisociāls, ir tikpat pareizs paziņojums, ja kāds tam pievieno īpašības vārdu „aberēts". Un citi šādi paziņojumi atrisinās līdzīgi.

Reizēm notiek tā, ka šīs četras dinamikas, darbojoties cilvēkā vai sabiedrībā, atklājas kā savstarpēji, viens ar otru konkurējoši spēki. Tam pastāv racionāls cēlonis. Izteiciens „savstarpējā konkurence" ir aberētas uzvedības un uztveres grūtību sajaukums.

Katrs cilvēks, grupa vai rase pilnīgi racionālā līmenī var sacensties ar kādu citu rasi, grupu vai cilvēku vai pat dzimumu.

Optimālā risinājuma vienādojums būtu tāds, ka problēma tiktu atrisināta labi, ja tā sniegtu maksimālu labumu lielākajam dinamiku skaitam. Tas nozīmē, ka katram risinājumam, ņemot vērā arī tā izpildei nepieciešamo laiku, ir jābūt radošam vai konstruktīvam, saskaņā ar lielāku iespējamo dinamiku skaitu. Jebkuras problēmas optimālais risinājums būtu tāds, kurš dotu maksimālo labumu visās dinamikās. Tas nozīmē, ka cilvēks, kas nolēmis īstenot kādu projektu, vislabāk to spētu veikt, ja viņš sagādātu labumu it visā, kas attiecas uz šīm četrām dinamikām. Tādā gadījumā viņš sagādātu labumu arī sev, lai šis risinājums būtu optimāls. Citiem vārdiem sakot, labuma nešana grupas un cilvēces dinamikai, bet seksa un savas dinamikas bloķēšana, būtu sliktāks risinājums, salīdzinot ar optimālo. Izdzīvošanas uzvedības modelis balstās uz šo vienādojumu par optimālo risinājumu. Tas ir visas racionālās uzvedības pamatvienādojums, uz to balstoties darbojas Klīrs. Tas cilvēkam ir iedzimts.

Citiem vārdiem sakot, jebkuras problēmas vislabākais risinājums ir tāds, kas nes vislielāko labumu lielākajam cilvēku skaitam, ieskaitot sevi, pēcnācējus, ģimenes locekļus, politiskās un rasu grupas un, visbeidzot, visu cilvēci. Vislielākais labums var prasīt arī zināmu iznīcināšanu, bet atrisinājums pasliktinās proporcionāli tam, cik lielā mērā šī iznīcināšana tiek izmantota. I .īdzīgi arī pašuzupurēšanās un egoisms, kas samazina optimālās darbības vienādojumu, ir bijis un tam vajadzētu būt apšaubītam.

Šis ir vienīgi jautājums - vai tas darbojas? Pat aberācijām neesot, ir reizes, kad viena vai otra no dinamikām ir jāizslēdz no noteiktu darbību aprēķiniem. Un tāpat ir gadījumi, kad dažas problēmas ir t ik visaptverošas, ka tās ir jāapsver visās dinamikās. Kad problēma sasniedz šādu intensitāti, un laiks nav svarīgākais faktors, var rasties nopietnas kļūdas, ja viena vai otra dinamika netiek ņemta vērā apskatītajos apstākļos.

Napoleona gadījumā, kas „glāba Franciju" uz pārējo Eiropas tautu rēķina, optimālā risinājuma vienādojums tika atstāts tādā novārtā, ka francūžu revolucionārie ieguvumi tika zaudēti. Cēzara gadījumā, kas „glāba Romu", vienādojums tika atrisināts tik slikti, ka Romas izdzīvošana tika apdraudēta.

Bet pastāv arī īpaši gadījumi, kad optimālais risinājuma vienādojums ir tik ļoti ierobežots laikā, ka noteiktas dinamikas jāatstāj bez ievērības, lai citām ļautu gūt pārsvaru. Gadījums, kad jūrnieks atdod dzīvību, lai glābtu savu kuģi, atbilst grupas dinamikas vajadzībām.

Sāda rīcība ir teicams problēmas atrisinājums. Tomēr tas ir pretrunā ar optimālo risinājumu, jo tas neatbilda pirmās - paša cilvēka dinamikas vajadzībām.

Var minēt daudzus un dažādus piemērus, kad vienai vai otrai dinamikai bija nepieciešams dot priekšroku, balstoties uz pilnīgi racionāliem pamatiem.

Vienādojums, kurš balstās uz aberācijas pamatiem joprojām ir derīgs, bet to sarežģī iracionalitāte, kas pati par sevi neattiecas uz situāciju. Daudzi risinājumi ir slikti tikai tāpēc, ka iegūstot izglītību, tiek saņemta kļūdaina informācija vai arī tās vispār nav. Tomēr tie tik un tā ir risinājumi. Kā tas vēlāk tiks atzīmēts visā pilnībā, aberētu risinājumu gadījumā dinamikas tiek ievērojami un aktīvi traucētas.

Apkopojums

eksistences dinamiskais princips ir: izdzīvo!

pirma grāmata, PIEKTĀ nodaļa

Izdzīvošanu var sadalīt četrās zonās, no kurām katra augošā kārtībā atspoguļo vislabāko iespēju sasniegt potenciālo nemirstību. 0. zona robežojas ar nāvi un iekļauj sevī apātiju; 1. zona robežojas ar apātiju un iekļauj sevī vardarbību; 2. zona sākas ar vardarbību un beidzas ar vidējiem, bet ne pilnīgi apmierinošiem, panākumiem; 3. zona plešas no vidējiem panākumiem līdz lieliskai iespējai. Šīs četras zonas proporcionāli atspoguļo attiecības starp Apspiedēju un Izdzīvošanas Dinamiku. Apātijā, 0. zonā Apspiedējs šķiet pārāk spēcīgs, lai to varētu uzveikt. Vardarbības apvidū, kas ir 1. zona, Apspiedējs lielākā vai mazākā mērā gūst virsroku pār Izdzīvošanas Dinamiku, prasot lielu piepūli, kura, ja tai nav panākumu, iemet organismu 0. zonā. Vidējā apgabalā, kas ir 2. zona, Apspiedējs un Izdzīvošanas Dinamika vairāk vai mazāk ir vienmērīgi līdzsvaroti.

zonā Izdzīvošanas Dinamika ir uzveikusi Apspiedēju un cilvēka izdzīvošanas iespējas ir teicamas. Šajā apvidū ir lieliski problēmu risinājumi. Šīs četras zonas varētu klasificēt arī kā bezcerības zonu, vardarbīgas rīcības zonu, līdzsvara un augstu cerību zonas. Minētās zonas apstiprina klīnisks eksperiments, un tās atbilst garīgā vai fiziskā stāvokļa progresam, paceļoties no nāves pretī augsta līmeņa eksistencei.

Šīs četras dinamikas ir daļas, kas atrodas Izdzīvošanas Dinamikas sastāvā un, kas, kā vienības, būtiski virza cilvēci pretī potenciālajai izdzīvošanai. Tās ietver visus cilvēces nodomus, darbības un uzvedību. Var teikt, ka tās sastāda izdzīvošanas paraugmodeli. Pirmā no tām, kam tomēr obligāti var nebūt prioritāte visos pūliņos, ir individuālā dinamika - pirmā dinamika, kura ietver paša cilvēka kā indivīda izdzīvošanu, kā arī viņa personisko simbiotu izdzīvošanu. otrā dinamika ir centieni, kas virzīti uz potenciālo nemirstību, radot bērnus. Tā iekļauj visas seksuālās aktivitātes, kā arī bērnu simbiotus. trešā dinamika ir izdzīvošana grupas attiecībās, kas var iekļaut tādas lietas kā klubu, militāro vienību, pilsētu, valsti un nāciju. Tā ietver grupas simbiotus. ceturtā dinamika ir cilvēces kā sugas un to simbiotu virzība pretī potenciālajai nemirstībai. Šajā klasifikācijā ir iekļauta ikviena eksistences daļa, jebkura matērijas forma un arī viss Visums.

Šajās četrās dinamikās ir iekļauta jebkura situācija vai problēma, ko var atklāt cilvēces darbībās vai mērķos.

Optimālā risinājuma vienādojums ir organisma neatņemama sastāvdaļa, kas, izglītības vai uzskatu mainīts un laika gaitā attīstīts, ir neaberētu cilvēku, grupu vai cilvēces darbības metode. Optimālā risinājuma vienādojums ir novērots pat vissmagāk aberētajiem cilvēkiem, un tas tiek lietots, mainoties viņu izglītībai, uzskatiem un rīcībā esošajam laikam. Aberācija nesamazina Izdzīvošanas Dinamiku aktivitāti. Aberētā uzvedība ir iracionāla izdzīvošanas uzvedība, kura bija iecerēta kā izdzīvošanu veicinoša. Tas, ka nodoms nav darbība, nesamazina nodoma vērtību.

Šīs ir Dianētikas

FUNDAMENTĀLĀS AKSIOMAS:

Eksistences dinamiskais princips: izdzīvo!

Izdzīvošana, kas tiek uzskatīta par vienu vienīgo mērķi, sīkāk iedalās četrās dinamikās. Ar simbiotu ir domātas visas vienības un enerģijas, kas palīdz izdzīvot.

pirmā dinamika ir cilvēka centieni izdzīvot sevis paša un savu simbiotu dēļ.

otrā dinamika ir cilvēka centieni izdzīvot vairošanās procesā; tā ietver gan seksuālo darbību, gan pēcnācēju audzināšanu, gan gādību par bērniem un viņu simbiotiem.

trešā dinamika ir cilvēka centieni izdzīvot grupas labā vai arī pašas grupas centieni izdzīvot, un ietver grupas simbiotus.

ceturtā dinamika ir cilvēka un grupas centieni izdzīvot cilvēces labā vai ari pašas cilvēces centieni'izdzīvot. Tā ietver cilvēces simbiotus.

Izdzīvošanas absolūtais mērķis ir nemirstība jeb bezgalīga izdzīvošana. Cilvēks tiecas izdzīvot kā organisms, kā gars vai kā vārds, kā viņa bērni, kā grupa, kuras loceklis viņš ir, vai kā cilvēce un pēcnācēji un viņa paša, kā arī citu cilvēku simbioti.

Atalgojums par izdzīvošanas darbībām ir bauda.

Galējais sods par iznīcinošām darbībām ir nāve vai pilnīga neizdzīvošana. Un tās ir sāpes.

Panākumi paaugstina izdzīvošanas potenciālu pretī bezgalīgai izdzīvošanai.

Zaudējumi pazemina izdzīvošanas potenciālu pretī nāvei.

Cilvēka prāts nodarbojas ar datu uztveri un saglabāšanu, slēdzienu sastādīšanu vai aprēķināšanu, organisma problēmu izvirzīšanu un atrisināšanu visās četrās dinamikās. Uztveres, saglabāšanas, secināšanas un problēmu atrisināšanas nolūks ir virzīt organismu un tā simbiotus, kā arī citus organismus un to simbiotus pretī izdzīvošanai visās četrās dinamikās.

Intelekts ir spēja aptvert, izvirzīt un atrisināt problēmas.

Dinamika ir dzīves sīkstums, enerģija un neadaidība izdzīvošanā.

Lai turpinātu eksistēt un kaut ko paveiktu, ir nepieciešama gan dinamika, gan intelekts, un neviena no šīm lietām nav vienādā daudzumā cilvēkiem un grupām.

Ingrammas apspiež dinamikas, aizšķērsojot tām ceļu un izkliedējot dzīvības spēku.

Ingrammas samazina intelekta, piegādājot analaizeram kļūdainus vai neprecīzi novērtētus datus.

Laime ir nezināmu šķēršļu pārvarēšana, lai sasniegtu zināmu mērķi, un īslaicīgi, prieka apcerēšana vai izbaudīšana.

Analītiskais prāts ir tā prāta daļa, kas uztver un uzglabā pieredzi, lai uzstādītu un atrisinātu problēmas un vadītu organismu visās četrās dinamikās. Tas domā atšķirībās un līdzībās.

Reaktīvais prāts ir tā prāta daļa, kas reģistrē un saglabā fiziskās sāpes un sāpīgās emocijas un cenšas vadīt organismu vienīgi uz stimula - reakcijas pamatiem. Tas domā tikai identitātēs.

Somatiskais prāts ir tas prāts, kurš analītiskā un reaktīvā prāta vadībā risinājumus realizē fiziskā līmenī.

Iemācītās uzvedības modelis ir tas analītiskā prāta radītais stimula - reakcijas mehānisms, kas veic rutīnas darbības vai tiek izmantots ārkārtas gadījumos. Tas atrodas somatiskajā prātā, un tas var tikt mainīts pēc analītiskā prāta gribas.

Ieradums ir tas stimula - reakcijas mehānisms, kuru vada reaktīvais prāts, balstoties uz ingrammu saturu, un kura darbību realizē somatiskais prāts. To var mainīt vienīgi tad, ja tiek mainītas ingrammas.

Aberācijas, kas iekļauj ikvienu nenormālo vai iracionālo uzvedību, ir ingrammu radītas. Tās ir stimulu - reakciju mehānismi, neatkarīgi no tā vai ingramma vērsta uz izdzīvošanu vai pret to.

Psihosomatiskās slimības ir ingram mu radītas. .

Ingramma ir vienīgais aberāciju un psihosomatisko slimību avots.

„Bezsamaņas" momenti, kad analītiskais prāts lielākā vai mazākā mērā ir novājināts, ir vienīgie momenti, kad var tikt saņemtas ingrammas.

Ingramma ir „bezsamaņas" moments, kurš satur fiziskas sāpes vai sāpīgas emocijas un visas sajūtas. Tā, kā pieredze, nav pieejama analītiskajam prātam.

Emocijas sastāv no trīs lietām: ingrammas reakcija uz situāciju, ķermeņa endokrīnie aprēķini, kas nepieciešami situācijas atrisināšanai analītiskā līmenī, un dzīves spēka apspiešana vai palielināšana.

Cilvēka vai grupas Potenciālā Vērtība var tikt izteikta ar šādu vienādojumu:

pv = idx

kur I ir intelekts un D ir dinamika.

Cilvēka vērtība ir aprēķināma katrā dinamikā, salīdzinot viņa potenciālo vērtību ar optimālo izdzīvošanu šajā dinamikā. Dažās smagi aberētās personās augsta potenciālā vērtība var pārvērsties par negatīvo vērtību, pagriežot Izdzīvošanas Dinamikas vektoru pretējā virzienā. Augsta PV jebkurai dinamikai ir nodrošināta vienīgi neaberētos cilvēkos.

OTRA GRAMĀTA

Vienīgais  neorganisko, garīgo un organisko, psihosomatisko saslimšanu avots

otrā grāmata, pirmā nodaļa

Analītiskais prāts un standarta atminu bankas

Sī nodaļa aizsāk cilvēka kļūdu meklējumus un norāda, kur to nav.

Var uzskatīt, ka cilvēka prāts sastāv no trijām galvenajām daļām: pirmā - analītiskais prāts; otrā - reaktīvais prāti; un trešā - smiatiskais prāts.

Iedomājieties analītisko prātu kā skaitļošanas mašīnu. Tā ir tikai analoģija, jo analītiskajam prātam, kaut arī tas darbojas līdzīgā veidā, piemīt daudz fantastiskākas spējas, nekā jebkurai līdz šim radītajai skaitļošanas mašīnai, un tā uzbūve ir nesalīdzināmi sarežģītāka. To varētu nosaukt par „skaitļojošo prātu" vai „bušsušsufu". Bet mūsu mērķiem derēs nosaukums „analītiskais prāts", jo tas vislabāk apraksta šo jēdzienu. Iespējams, šis prāts ir izvietots smadzeņu pieres daļā - par to pastāv daži norādījumi, taču šis jautājums attiecas uz struktūru, bet par struktūru praktiski nekas nav zināms. Tāpēc mēs šo prāta skaitļojošo daļu sauksim par „analītisko prātu", jo tas analizē datus.

Daļu no analītiskā prāta varētu uzskatīt par kontrolējošo centru. To var nodēvēt arī par cilvēka apziņas centru. Var arī neprecīzi teikt, ka šis centrs ir pats cilvēks. Tam vairāku tūkstošu gadu garumā

tika piemeklēti dažādi nosaukumi, taču katrs no tiem noved līdz jēdzienam „Es". Kontrolējošais centrs kontrolē analītisko prātu. Un tas notiek nevis tāpēc, ka kāds tam ir pavēlējis to darīt, bet gan tāpēc, ka tāda ir tā iedzimtā funkcija. Tas nav dēmons, kas mīt galvaskausā, un nav arī mazs cilvēciņš, kurš atskaņo domas. Tas ir „Es". Lai cik daudz aberāciju būtu cilvēkam, viņa „Es" vienmēr paliek viņa „Es". Nav svarīgi, cik lielā mērā cilvēks ir pietuvojies „Klīra" stāvoklim, viņa „Es" joprojām paliek „Es". Aberētam cilvēkam „Es" dažkārt var būt apslēpts, tomēr tas vienmēr ir klātesošs.

Analītiskais prāts apstiprina daudzus pierādījumus tam, ka tas ir

orgāns, bet, tā kā mūsu laikmetā mēs tik maz zinām par struktūru,

tad pilnīgām zināšanām par analītiskā prāta struktūru jārodas pēc

tam, kad mēs uzzināsim, ko tas dara. Un tieši Dianētikā tas pirmo

reizi ir zināms precīzi. Šobrīd ir noskaidrots un to var viegli pierādīt,

ka analītiskais prāts, neatkarīgi no tā, vai tas ir viens ķermeņa

orgāns vai vairāki, darbojas līdzīgi jebkurai labai skaitļošanas mašīnai.

Ko jūs gribētu sagaidīt no skaitļošanas mašīnas? Analītiskā prāta vai analaizera darbībām piemīt visas tās īpašības, ko jūs gribētu redzēt vislabākajā skaitļošanas mašīnā. Šis prāts var un darbojas tikpat izveicīgi. Bet vissvarīgākais ir tas, ka viņa vadībā notiek šādu skaitļošanas mašīnu konstruēšana. Un tas ir tikpat absolūti nekļūdīgs, kā ikviena skaitļošanas mašīna, kas jebkad ir pastāvējusi. Analītiskais prāts nav vienkārši laba skaitļošanas mašīna. Tas ir nevainojams. Tas nekad nekļūdās. Tas nevar kļūdīties, ja vien cilvēks ir pietiekami neskarts (ja vien kāds nav aizsviedis projām daļu no viņa garīgā aprīkojuma).

Analītiskais prāts nav spējīgs kļūdīties un ir tik ļoti par to pārliecināts, ka tas veic ikvienu aprēķinu vai darbību, vadoties pēc principa - pieļaut kļūdu nav iespējams. Kad cilvēks saka: „Es nemāku saskaitīt ciparus", viņš ar to domā, ka, vai nu viņu nekad nav mācījuši to darīt, vai nu viņam ir kāda aberācija, kas saistīta ar saskaitīšanu. Tas nenozīmē, ka ar viņa analītisko prātu kaut kas nav kārtībā.

Kaut arī kopumā cilvēks, atrodoties aberētā stāvoklī, ir lielā mērā spējīgs kļūdīties, viņa analītiskais prāts nekļūdās. Jo skaitļošanas mašīna ir tieši tik laba, cik pareizi ir tajā ievadītie dati. Tādējādi, aberācija rodas no tiem datiem, kas tiek piedāvāti analītiskajam prātam kā

problēma, kuru ir jāatrisina.

Analītiskajam prātam ir savas standarta atmiņu bankas. Un atkal, šobrīd mūs neinteresē to strukturālais izvietojums. Lai analītiskais prāts darbotos, tam ir jābūt pieejamai sajūtu uztverei (dati), atmiņai

(dati) un iztēlei (dati).

Līdzās eksistē cita datu banka un cita cilvēka prāta daļa, kura satur aberācijas un ir neprāta avots. Tās pilnīgs apraksts sekos nedaudz vēlāk, un to nevajag jaukt ar analītisko prātu un standarta atmiņu bankām.

Neatkarīgi no tā, vai dati, kas atrodas standarta atmiņu bankās, ir novērtēti kā pareizi vai nepareizi, tie visi tur atrodas. Dažādi maņu orgāni saņem informāciju, un šī informācija pa taisno tiek sakārtota standarta atmiņu bankās. Sākumā tā neiziet cauri analaizeram, bet gan tiek ierakstīta standarta bankās, lai pēc tam analaizers to varētu izmantot.

Eksistē vairākas standarta bankas, un tās sevi kopē tādā veidā, lai būtu vairāki katra veida banku eksemplāri. Daba, šķiet, ir dāsna šajās lietās. Katrai sajūtai piemīt banka vai banku komplekts. To var iztēloties kā plauktus ar datiem, kas ir sakārtoti un savstarpēji saistīti ar tādu sakaru sistēmu, kura padarītu jebkuru izlūkdienesta darbinieku zaļu no skaudības. Katra uztvertā sajūta tiek saglabāta kā koncepts. Skats ar mašīnu, kura brauc, tiek ievietots vizio bankā ar tās krāsu un kustību novērošanas brīdī. Šiem datiem ir kombinētā indeksācija ar to apkārtni, kura tika redzēta, ar visu informāciju par mašīnām, ar visām iespējamām domām par mašīnām utt., un vēl papildus tie ir saistīti ar secinājumiem (domu plūsmu), kas tika izdarīti gan šajā momentā, gan arī pagātnē. Līdzīgā veidā no ausīm tiek ierakstītas šīs mašīnas skaņas, kas tiek nosūtītas tieši uz audio banku un vienlaicīgi tiek veikta tāda paša, kā iepriekš aprakstītā, kombinētā indeksācija. Arī pārējās sajūtas, kas attiecas uz šo momentu, tāpat tiek ierakstītas to atbilstošajās bankās.

Iespējams, visa informācija tiek ierakstīta vienā bankā. Tas būtu, protams, daudz vienkāršāk. Taču mēs tagad runājam nevis par struktūru, bet par to, kā darbojas prāts. Vēlāk kāds izpētīs, kā tieši šī informācija tiek ierakstīta. Pašlaik mūs interesē vienīgi ierakstu sakārtošanas funkcija.

Katra uztvertā sajūta - objekta izskats, skaņa, smarža, taktilā (taustes), garšas, organiskās izjūtas, sāpes, ritms, kinētika (svars un muskuļu kustības) un emocijas - tas viss atbilstoši, precīzi un pilnā apjomā, tiek ievietos standarta bankās. Nav svarīgi, cik daudz aberāciju ir fiziski veselam cilvēkam, nav svarīgi, kāds ir viņa viedoklis par savu spēju glabāt vai atcerēties šos datus, - šis datu apkopojums tur ir un tas ir pilnīgs.

Šī apkopošana sākas ļoti agrā dzīves periodā (to mēs apskatīsim vēlāk). Pēc tam tā darbojas nepārtraukti, visas cilvēka dzīves garumā, neatkarīgi no tā, vai viņš ir nomodā vai guļ, izņemot „bezsamaņas" brīžus. Pēc visa spriežot, tās apjoms ir neierobežots.

Šo konceptu daudzums (koncepts nozīmē to, kas tiek saglabāts pēc tam, kad kaut kas ir uztverts vai sajusts) būtu pārmērīgi liels pat astronoma datoram. Atmiņā saglabāto ierakstu pārpilnība tika atklāta un izpētīta darbā ar daudziem keisiein, un šos ierakstus ar noteiktu metožu palīdzību var pārbaudīt jebkuram cilvēkam.

Kas attiecas uz pašu uztveršanas procesu, tad šajā bankā viss ir pareizi. Ir iespējami organiski maņu orgānu bojājumi, piemēram, aklums vai kurlums (ja tie nav aberācijas radīti, bet ir fiziskas izcelsmes), kas bankās atstāj tukšumus; un šie bojājumi var būt arī daļēji, piemēram, daļējs kurlums, kurš bankās rada daļējus tukšumus. Taču tās nav kļūdas standarta atmiņu bankās, bet vienkārši datu trūkums. Tāpat kā dators, standarta atmiņu bankas ir nevainojamas, tās ieraksta informāciju uzticami un droši.

"Jēdziens „bezsamaņa" šajā grāmatā nozīmē, ka daļa no „Es" lielākā vai mazākā mērā zaudē spēju apzināties; tā ir analītiskā prāta jaudas samazināšanās.

Dažas no standarta atmiņu bankām, kurās sakopoti dzirdēto vārdu ieraksti, ir audio semantiskas, dažas, kuras satur izlasīto vārdu ierakstus, ir vizio semantiskas. Tās ir īpašas skaņu un redzes informācijas failu daļas. Aklais, kuram nākas lasīt ar pirkstu palīdzību, rada sev taktili semantisko failu. Informācija, ko satur runas faili ir tieši tāda, kāda tika dzirdēta, bez jebkādām izmaiņām.

Cita interesanta standarta atmiņu banku īpatnība ir tā, ka tās acīmredzot saglabā oriģinālo failu un izsniedz analaizeram precīzas kopijas. Tās izsniedz tik daudz kopiju, cik vajadzīgs, nesamazinot oriģinālu. Un tās izsniedz šīs kopijas katrā no veidiem ar krāsu - kustību redzei, tembru - skaņai, utt.

Tas materiālu daudzums, kurš glabājas parastajās standarta atmiņu bankās, aizpildītu vairākas bibliotēkas. Taču informācijas glabāšanas metode paliek nemainīga. Un šīs informācijas rikola potenciāls ir nevainojams.

Galvenais kļūdu avots „racionālos" aprēķinos ir nepietiekami vai kļūdaini dati. Cilvēkam, kas katru dienu saskaras ar jaunām situācijām, ne vienmēr ir pieejama visa informācija, kura nepieciešama lēmuma pieņemšanai. Un, iespējams, viņam tika pateiktas kaut kādas ziņas ar atsauksmi uz „autoritatīviem avotiem", kuras bija melīgas, taču viņa atmiņu bankās neatradās nekas, kas varētu tās atspēkot.

Starp standarta bankām, kuras ir nevainojamas un drošas, un datoru - analītisko prātu, kurš arī ir nevainojams un drošs, nav nekādas neracionālu datu uzkrāšanās. Atbilde vienmēr ir tik precīza, cik precīza tā var būt, balstoties uz esošajiem datiem, un tas ir viss, ko var prasīt no skaitļojošas vai ierakstošas ierīces.

Savā tieksmē būt pareizam, analītiskais prāts iet vēl tālāk, nekā varētu iedomāties. Tas pastāvīgi pārbauda un izsver jaunu pieredzi iepriekšējās pieredzes gaismā, formulē jaunus secinājumus, izejot no iepriekšējiem secinājumiem, maina vecos secinājumus, un galvenokārt ir ļoti aizņemts, mēģinot būt pareizs.

Var uzskatīt, ka šūnas devušas analītiskajam prātam svētu pienākumu - aizsargāt visu šūnu koloniju, un tas dara visu, kas viņa spēkos, lai izpildītu šo misiju. Tam ir pareizi dati - tik pareizi,

cik vien iespējams, un, izmantojot šos datus, tas izdara pareizus aprēķinus - tik pareizus, cik tas ir iespējams. Ja ņem vērā to milzīgo faktoru daudzumu, ar kuru jums ir darīšana, kad, piemēram, sēžot pie automašīnas stūres, jūs nobraucat desmit kvartālus, tad jūs varat novērtēt, cik ļoti, ļoti analītiskais prāts var būt aizņemts daudzos dažādos līmeņos.

Pirms mēs jūs iepazīstināsim ar šī stāsta ļauno varoni - reaktīvo prātu, nepieciešams iegūt priekšstatu par analītiskā prāta un paša organisma attiecībām.

Analītiskais prāts, kuram ir uzlikta visa atbildība, neizmantojot nekādu ārējo autoritāti, īsteno savas darbības un vēlmes. Izmantojot dzīvības funkcijas regulatora (kurš tiek galā ar visām dzīvības mehāniskajām funkcijām) mehānismus, analītiskais prāts var iedarboties uz jebkuru ķermeņa funkciju pēc paša vēlēšanās.

Analītiskais prāts, kurš ir labā darba stāvoklī - citiem vārdiem, ja organisms nav aberēts, var ietekmēt sirds un endokrīnās sistēmas darbību (piemēram, izmainīt kalcija un cukura sastāvu asinīs, adrenalīna līmeni, utt.), pēc izvēles regulēt asinsriti (apturēt asinis, kas pieplūst locekļiem, un atjaunot asins plūsmu pēc savas paša izvēles), urīna, fekāliju izvadi utt. Visas ķermeņa funkcijas, kas saistītas ar dziedzeru darbību, kā arī ar ritmiskajiem procesiem un šķidrumu kustību ķermenī, var atrasties analītiskā prāta kontrolē. Tas nenozīmē, ka Klīram visas funkcijas vienmēr tiek kontrolētas. Tas būtu pārāk neērti un apgrūtinoši. Bet tas nozīmē, ka analītiskais prāts var izdarīt izmaiņas pēc savas vēlēšanās tad, kad tas ir apguvis tādu prasmi. Šos pierādījumus ir ļoti viegli iegūt laboratorijas eksperimentos.

Cilvēkiem jau sen bija intuitīva nojausma par „cilvēka prāta pilnu potenciālu". Lūk, kāds būtu pilns cilvēka prāta potenciāls - analītiskais prāts, kas strādā ar standarta atmiņu bankām, dzīvības funkciju regulatoru un vēl vienu lietu.

Šī pēdējā, pie tam pati svarīgākā lieta, protams, ir organisms. Tas atrodas analītiskā prāta aizbildniecībā. Un analītiskais prāts to kontrolē savādāk nekā dzīvības funkcijas. Visi muskuļi un citas organisma daļas var atrasties pilnīgā analītiskā prāta kontrolē.

Lai analītiskais prāts un visa aprite tajā nebūtu pārslogota ar dažādiem sīkumiem un mazsvarīgām darbībām, tam piemīt apgūto uzvedības iemaņu regulators. Apmācības ceļā analītiskais prāts var ielikt tajā stimula - reakcijas paraugus, kas nepieciešami dažādu uzdevumu pildīšanai, piemēram, tādiem kā runāšana, staigāšana, klavieru spēlēšana utt. Šie iemācītie uzvedības modeļi nav kaut kas nemaināms. Tā kā analītiskais prāts tos ir radījis, pieliekot izdomu un piepūli, tad vajadzība tos izmainīt rodas reti. Ja rodas jaunas situācijas, muskuļos tiek ievietoti jauni modeļi. Neviens no tiem nav „nosacījuma reflekss". Tie vienkārši ir iemācītās uzvedības modeļi, kurus organisms var izmantot bez liekas analaizera uzmanības. Tādā veidā organismu var apgādāt ar neskaitāmu šādu modeļu daudzumu. Tie neizraisa nekādas nepatikšanas, jo tiek ierakstīti noteiktam laikam un situācijai, un ir vajadzīga ļoti neliela domu piepūle, lai novāktu vecos modeļus un uzstādītu jaunus.

Visi muskuļi, apzināti vai „neapzināti", var atrasties analītiskā prāta vadībā.

Lūk, šādas ir jutekliskas būtnes sastāvdaļas. Tai nav iespējas kļūdīties, ja nu vienīgi nepietiekamu vai pieņemtu, bet nepatiesu datu dēļ (pie tam analaizers tos izmantos tikai vienu reizi, ja atklāsies, ka tie ir nepareizi). Tā ir prieka, emociju un radošas darbības sfēra - tajā ir vieta pat sagrāvei, ja kaut kas ir jāsagrauj, optimālāka risinājuma labad.

Analītiskā prāta darbības pamatā atrodas dinamikas. Tieksme izdzīvot pamato visas tā darbības. Tas, ka mēs varam saprast funkcionāla mehānisma pamatprincipu vienkāršību, vēl nenozīmē, ka cilvēks, darbojoties šādā veidā, ir tikai vēss aprēķinātājs vai cieši apņēmies cīnīties pret visu ar „zobiem un nagiem". Jo tuvāk cilvēce atrodas šim optimālajam stāvoklim indivīda vai visas sabiedrības līmenī un jo šāda sabiedrība kļūst aktīvāka un atsaucīgāka, jo godīgāka tā var būt savā noskaņojumā un darbībās.

garīgā veselība ir atkarīga no racionalitātcs. Seit mēs redzam optimālo racionalitāti un, tādējādi, optimālo garīgo veselību. Un šeit mēs redzam arī visas tās īpašības, ar kurām cilvēks gribētu būt apveltīts, vai, ja nu reiz mēs esam tikuši tik tālu, ar kurām viņš apveltīja labākos no saviem dieviem. Tas ir Klīrs.

Tā ir garīgā veselība. Tā ir laime. Tā ir izdzīvošana.

Tad kur gan ir kļūda?

otrā grāmata, otrā nodaļa

Reaktīvais prāts

Mūsu laikos pastāv vispārpieņemtā ideja, ka visas dzīvības formas evolūcijas gaitā radušās no organisma veidošanās pamatblokiem vīrusiem un šūnām. Vienīgais, kas šai idejai ir kopīgs ar Dianētiku, ir tas, ka tā darbojas. Tas ir vienīgais, ko mēs prasām no Dianētikas. Nav jēgas censties šeit uzrakstīt garu traktātu par bioloģiju un evolūciju. Mēs varam pievienot dažas nodaļas par šo jomu, bet Čārlzs Darvins ir labi ticis galā ar savu uzdevumu, un evolūcijas pamatprincipus var atrast gan viņa, gan citu zinātnieku darbos.

Evolūcijas ideja bija Dianētikas pirmsākumu pamatā. Tika pieņemts postulāts, ka šūnas pašas ir apveltītas ar tieksmi izdzīvot un ka šī tieksme piemīt visām dzīvības formām. Tālāk tika postulēts, ka organismi (katrs individuāli) ir veidoti no šūnām un faktiski ir šūnu koloniju sakopojums.

Organisms attīstījās tādā pašā veidā, kā viņu veidojošie celtniecības bloki. Ierobežojot šīs tēmas izklāstu, atbilstoši mūsu nolūkiem, cilvēku var uzskatīt par šūnu koloniju sakopojumu un pieņemt, ka viņa mērķis bija identisks ar viņa celtniecības bloku mērķi.

Sūna - tā ir dzīvības vienība, kura tiecas izdzīvot un tikai izdzīvot.

Cilvēks - tā ir struktūra, kas sastāv no šūnām, kuras tiecas izdzīvot un tikai izdzīvot.

Cilvēka prāts - tas ir visas darbības komandpunkts, kurš ir radīts, lai izvirzītu un atrisinātu problēmas un uzdevumus, kas attiecas tikai un vienīgi uz izdzīvošanu.

Izdzīvošanas darbība, ja tā ir optimāla, veicinās izdzīvošanu.

Uzvedības modelis par optimālo izdzīvošanu tika formulēts un pēc tam izpētīts ar izslēgšanas metodes palīdzību, un netika atrasti nekādi izņēmumi.

Izdzīvojošas uzvedības modelis, kā tika atklāts, nemaz nav pelēcīgs un vienmuļš, tieši pretēji, tas ir piesātināts ar daudzveidīgām un augstākā mērā patīkamām darbībām.

Neviens no šiem postulātiem neatņem likumīgo varu nevienai teorijai, kas saistās ar cilvēka dvēseli un dievišķo vai radošo iztēli. Tika lieliski saprasts, ka Dianētika pēta tikai ierobežotā visuma daļu un ka aiz tās robežām, pilnīgi iespējams, eksistē arī citas domāšanas un darbības sfēras. Taču tika arī atklāts, ka neviens no šiem faktoriem nav nepieciešams, lai atrisinātu aberācijas un iracionālas uzvedības problēmu.

Tika noskaidrots, ka cilvēka prāts bija iztēlots pilnīgi nepareizā gaismā, jo izrādījās, ka tam piemīt spējas, kas tālu pārsniedz līdz šim esošos priekšstatus, nemaz nerunājot par to, ka tas iepriekš pat netika pietiekoši pētīts.

Mēs konstatējām, ka cilvēka pamatpersonība bija nolikta pie kauna staba, jo cilvēki nebija spējīgi atšķirt iracionālu uzvedību, ko radīja nepareiza informācija, no tās iracionālās uzvedības, kurai ir cits, daudz postošāks avots.

Ja velns jebkad ir eksistējis, tad tieši viņš ir izveidojis reaktīvo prātu.

Šis funkcionējošais mehānisms bija pamanījies tik viltīgi nomaskēties, ka tikai induktīvā pieeja, kuras laikā pētnieks virzās no sekām cēloņa virzienā, palīdzēja to atklāt. Šis detektīva darbs, kura laikā cilvēka psihē tika meklēts galvenais kriminālnoziedznieks, ilga daudzus gadus. Tagad tā pastāvēšanu var apstiprināt jebkurš speciālists ikvienā klīnikā vai jebkurā ļaužu grupā. Tika izvēlēti divi simti septiņdesmit trīs cilvēki, kuriem tika veikta terapija. Šajā grupā bija pārstāvēti visi iespējamie neorganisko garīgo un daudzu psihosomatisko saslimšanu veidi. Katrā no gadījumiem tika atklāta šī reaktīvā prāta darbība, kura principi bija nemainīgi. Tā ir gara keisu virkne, un drīz tā kļūs vēl garāka.

Reaktīvais prāts ir katram. Starp tiem cilvēkiem, kuri jebkad ir tikuši izmeklēti, netika atrasts neviens bez reaktīvā prāta vai bez aberējoša satura ingrammu bankā - datu glabātavā, kas apkalpo reaktīvo prātu.

Ko dara šis prāts? Tas noslēdz skaņu rikolu. Tas uzstāda prātā balsu kontūrus. Tas padara cilvēkus neuzņēmīgus pret skaņas toņu nokrāsām. Tas piespiež cilvēkus stostīties. Tas izsauc visu to, ko var atrast jebkurā garīgo saslimšanu sarakstā: psihozes, neirozes,

kompulsijas, represijas…

Ko tas var izdarīt? Tas var cilvēkam izraisīt artrītu, bursītu, astmu, alerģijas, sinusītu, sirds slimības, paaugstinātu asinsspiedienu un tā joprojām, iekļaujot visu psihosomatisko slimību sarakstu un pievienojot tam vēl dažas, kuras nekad nav tikušas uzskatītas par psihosomatiskajām slimībām, kā, piemēram, ikdienišķa saaukstēšanās.

Tā ir vienīgā lieta, kas cilvēkam var izraisīt šādas sekas un to arī nemainīgi dara.

Šis ir tas prāts, kurš piespieda Sokrātu domāt, ka viņā ir „dēmons", kurš sniedz atbildes. Šis ir tas prāts, kurš piespieda Kaligulu iecelt savu zirgu valsts amatā. Šis ir tas prāts, kurš piespieda Cēzaru nocirst labo roku tūkstošiem gailu, bet Napoleonu par pēdas tiesu saīsināt francūžu garumu.

Šis ir tas prāts, kura dēļ vēl līdz šim pastāv kara draudi, kurš padara politiku iracionālu, liek priekšniekam uzkliegt padotajam un bērniem raudāt bailēs no tumsas. Šis ir tas prāts, kurš piespiež cilvēkam atteikties no savas cerības, tur viņu apātijā, padarot viņu neizlēmīgu brīžos, kad nepieciešams darboties, un nogalinot, pirms viņš ir sācis dzīvot.

Ja velns jebkad ir eksistējis, tad tieši viņš to ir izgudrojis.

Likvidējiet šī prāta bankas saturu un izzudīs artrīts, samazināsies tuvredzība, sirds saslimšana kļūs vieglāka, pazudīs astma un kuņģis sāks funkcionēt normāli - viss slimību spektrs izgaisīs un vairāk neatgriezīsies!

Likvidējiet reaktīvās ingrammu bankas saturu - un šizofrēniķis beidzot paskatīsies realitātei acīs, cilvēks ar maniakāli depresīvo psihozi sāks darboties, lai dzīvē kaut ko sasniegtu, un neirotiķis pārstās tverties pie grāmatām, kuras apliecina, cik ļoti šīs neirozes viņam ir nepieciešamas, un sāks dzīvot. Sieviete pārstās kliegt uz saviem bērniem, un alkoholiķis spēs iedzert, kad viņam gribas, un apstāties.

Šie ir zinātniski fakti. Tos nemainīgi apstiprina reāli novērojumi.

Reaktīvais prāts ir vienīgais aberāciju avots. Var pierādīt, un tas daudzreiz tika pierādīts, ka nav cita ciešanu avota, jo, tiklīdz tiek likvidēts ingrammu bankas saturs, visi nevēlamie simptomi zūd, un cilvēks sāk darboties pēc optimāla uzvedības modeļa parauga.

Ja kāds cilvēka prātā meklētu dēmonus - tādus, ko novēro dažiem trako mājas iemītniekiem - viņš tos varētu pavisam viegli atrast. Tikai tie nav dēmoni. Tie ir apvedkontūri, kas nāk no ingrammu bankas. Kādas tikai lūgšanas un ļauno garu izdzīšanas metodes nav lietotas, lai tiktu vaļā no šieni apvedkontūriem!

Ja kāds netic dēmoniem un pieļauj, ka cilvēks tomēr ir labs (pieļauj kā postulātu, protams), tad kā gan viņā var iekļūt ļaunums? Kur atrodas šo neprātīgo niknuma lēkmju avots? Kā izskaidrot viņa neuzmanības kļūdas? Kā tas gadījās, ka cilvēks sāka izjust iracionālas bailes?

Kāpēc cilvēkam nepatīk viņa priekšnieks, kaut arī tas pret viņu vienmēr ir laipns?

Kāpēc pašnāvnieki sašķaida savu ķermeni gabalos?

Kāpēc cilvēks darbojas graujoši, neracionāli, sāk karus, nogalina un iznīcina veselas cilvēces daļas?

Kas ir visu neirožu, psihožu un vājprātu avots?

īsumā vēlreiz pārbaudīsim analītisko prātu. Ielūkosimies tā atmiņu bankās. Mēs atklāsim, ka šeit glabājas visu sajūtu koncepti.

Vismaz tā šķiet no pirmā acu skatiena, liet aplūkojiet to vēlreiz un pievērsiet uzmanību laika faktoram. Attiecībā uz atmiņu bankām pastāv laika izjūta. Tā ir tik precīza, it kā organisms būtu apgādāts ar teicamu pulksteni. Tomēr ar laiku kaut kas nav kārtībā - tajā ir pārrāvumi! Šķiet, ka atsevišķos momentos standarta bankās nekas nav nonācis. Šie tukšumi izveidojas „bezsamaņas" momentu laikā, kurus izraisīja anestēzija, narkotiku lietošana, trauma vai šoks.

Šie ir vienīgie dati, kas iztrūkst no standarta bankas. Ja jūs, ievadot cilvēku hipnotiskajā transā, papētīsiet viņa atmiņu par pārciestu operāciju, tad izrādīsies, ka šie gadījumi ir vienīgie laika periodi, kurus nav iespējams atrast. Rūpīgi meklējot, jūs tos varēsiet atrast, ja vien jums nerūp pacienta pašsajūta (par ko mēs parunāsim vēlāk). Tomēr pastāvēja apstāklis, ka bankās kaut kas trūka, un kaut arī ikviens to tika vienmēr ievērojis, tas tomēr ne reizi netika atzīmēts visu šo gadsimtu laikā.

Neviens nebija spējīgs pat pirkstu pielikt ārprāta problēmai. Vai šie divi fakti saskan viens ar otru un vai starp tiem ir kāda saistība? Noteikti ir.

Pastāv divu veidu sajūtas - sāpīgās emocijas un fiziskās sāpes, kuras, kā šķiet, tiek ierakstītas standarta atmiņu bankās, kaut arī patiesībā tas tā nav.

Kādā veidā jūs konstruētu jūtīgu ierīci, no kuras ir atkarīga organisma dzīvība un nāve un kurai būtu jākalpo kā indivīda galvenajam instrumentam? Vai jūs ļautu tās jūtīgajām elektriskajām ķēdēm kļūt par jebkuras iespējamās pārslodzes upuri, vai arī iebūvētu tajā drošinātāju sistēmu? Ja jūtīgu ierīci pieslēdz elektriskajam tīklam, tad to aizsargā vairāki drošinātāju komplekti. Jebkurš dators ir apgādāts ar tādu aizsardzības sistēmu.

Šķiet, ka pastāv daži nelieli pierādījumi, kas atbalsta teoriju par nervu sistēmas saistību ar elektrību. Sāpju brīdī nervi piedzīvo ļoti lielu pārslodzi. Pilnīgi iespējams (šajā sakarā Dianētikā tika izdarīti daži aprēķini), ka smadzenes darbojas kā amortizators pret pārmērīgi spēcīgiem enerģētiskajiem lādiņiem, kuri rodas traumu rezultātā, pie tam šo enerģiju ģenerē bojātās šūnas traumas rajonā.

Tā ir teorija, kas kalpo vienīgi kā piemērs. Šobrīd mums ir darīšana tikai ar zinātniskiem faktiem.

Analītiskā prāta darbība tiek apturēta spēcīgu sāpju brīdī. Patiesībā analītiskais prāts uzvedas tā, it kā būtu orgāns, kura dzīvības funkcijas katru reizi tiek apstādinātas šoka iegūšanas brīdī.

Piemēram, cilvēku notriec mašīna, no trieciena viņš nonāk „bezsamaņā", un, kad „apziņa" pie viņa atgriežas, viņam nav tā mirkļa ieraksta, kurā viņš bija „atslēdzies". To varētu uzskatīt par apstākli, kas neveicina izdzīvošanu. Tas nozīmē, ka jebkuram cilvēkam, kurš ticis ievainots, nav gribasspēka, un tas notiek mirklī, kad gribasspēks organismam vajadzīgs vairāk nekā jebkad. Tādējādi prāta atslēgšanās, tiklīdz parādās mazākās sāpes, nav apstāklis, kas veicina izdzīvošanu. Vai gan organisms ar vairāk kā miljardu gadu pieredzi „bioloģiskajā konstruēšanā" varētu atstāt tāda veida problēmu neatrisinātu?

Protams, viņš to atrisināja. Iespējams, bioloģiski šī problēma ir ļoti sarežģīta, un risinājums nav īpaši labs, tomēr organisms tika radījis lielu rezervi tiem brīžiem, kad tas nonāk „bezsamaņā".

Atbilde uz jautājumu, kā piespiest organismu reaģēt tajos momentos, kad viņš atrodas „bez samaņas" vai stāvoklī tuvu tam, ir arī atbilde uz vājprāta, psihosomatisko saslimšanu un visādu dīvainību radītajām problēmām, kurām ir pakļauti cilvēki, un kas radīja pasaku par to, ka „kļūdīties ir cilvēcīgi".

Klīniskie pētījumi ir zinātniski pierādījuši sekojošos faktus:

1.   Prāts noteiktā līmenī visas organisma dzīves laikā nepārtraukti veic ierakstus.

2.    Visi ieraksti, kas izdarīti dzīves laikā, ir pieejami.

3.   „Bezsamaņa", kuras laikā prāts neapzinās apkārtni, iespējama tikai nāves gadījumā. Ja organisms ir dzīvs, tad pilnīga amnēzija nav iespējama.

4.   Visi psihiskas dabas garīgie un fiziskie traucējumi ir „bezsamaņas" brīžu radīti.

5.   Tādus momentus var atrast un atbrīvot no lādiņa, kā rezultātā prāts atgriezīsies optimālajā darba stāvoklī.

„Bezsamaņa" ir vienīgais aberāciju avots. Tāda parādība kā „psihiskie nosacījuma refleksi" neeksistē, ja nu vienīgi apzinātu treniņu līmenī (kur tas notiek tikai ar paša cilvēka piekrišanu).

Ja jūs gribat izdarīt eksperimentu, tad varat ņemt cilvēku, novest viņu „bezsamaņas" stāvoklī, nodarīt sāpes un paziņot viņam kādu informāciju. Ar Dianētikā izmantojamo metožu palīdzību, neatkarīgi no informācijas satura, jūs to varat atkal atklāt. Šo eksperimentu nedrīkst veikt pavirši, jo tas viņu var ari padarīt vājprātīgu.

Šī eksperimenta vāju atblāzmu var iegūt ar hipnozes palīdzību - vai nu izmantojot parastās hipnozes metodes, vai pielietojot narkotiskās vielas. Uzstādot cilvēkam „pozitīvo iedvesmu", var panākt, ka viņš rīkosies kā vājprātīgais. Šis eksperiments nav jauns. Ir labi zināms, ka tādā veidā cilvēka psihē var ievadīt kompulsijas vai represijas. Senie grieķi diezgan labi to zināja un izmantoja šo parādību, lai radītu cilvēkam dažādas ilūzijas.

Pastāv tā saucamā „posthipnotiskā iedvesma". Tās izpratne var palīdzēt saprast mehānismu, kas atrodas vājprāta pamatā. Šo divu parādību darbības nav gluži vienādas, bet savā būtībā pietiekami līdzīgas.

Cilvēku ievada hipnotiskajā transā ar hipnozes standarta tehnikas palīdzību vai arī izmantojot kādu hipnotisku preparātu. Pēc tam hipnotizētājs viņam saka: „Kad jūs pamodīsieties, jums būs jādara sekojošais. Katru reizi, kad es pieskaršos savai kaklasaitei, jūs novilksiet žaketi. Kad es atlaidīšu kaklasaiti, jūs uzvilksiet žaketi. Tagad jūs aizmirsīsiet to, ka esmu jums teicis tā rīkoties".

Pēc tam šo cilvēku pamodina. Parastajā apziņas līmenī viņš par šo komandu neko nezina. Ja viņam pateiktu, ka „miega" laikā viņš ir saņēmis kādu pavēli, tad viņš to noliegtu vai nesapratnē paraustītu plecus, joprojām to neatceroties. Pēc tam hipnotizētājs pieskaras savai kaklasaitei. Cilvēks, iespējams, izteiks kādu piezīmi par to, ka istabā ir pārāk karsts un novilks žaketi. Pēc tam hipnotizētājs adaiž kaklasaiti. Cilvēks var pateikt, ka tagad viņam ir auksti, un uzvilkt žaketi. Hipnotizētājs atkal pieskaras kaklasaitei. Cilvēks var teikt, ka viņš bija atdevis šo žaketi drēbniekam, un, ielaižoties garos spriedelējumos, beidzot paskaidrot, kāpēc viņš to velk nost - iespējams, lai paskatītos, vai vīle uz muguras ir labi nošūta. Hipnotizētājs atlaiž kaklasaiti, un cilvēks paziņo, ka viņš ir apmierināts ar drēbnieka darbu, un no jauna uzvelk žaketi. Hipnotizētājs var aizskart kaklasaiti daudzas reizes un katru reizi iegūt to pašu efektu.

Galu galā cilvēks pēc apkārtējo sejas izteiksmēm var saprast, ka kaut kas nav tā kā vajag. Viņš nezinās, kas tieši. Viņš pat nesapratīs, ka pieskaršanās kaklasaitei ir signāls, pēc kura viņš novelk žaketi. Viņš sāks justies neērti. Viņš var sākt piesieties hipnotizētāja ārienei un kritizēt viņa apģērbu. Viņš vēl arvien nesaprot, ka kaklasaite ir signāls. Viņš turpinās reaģēt un paliks neziņā attiecībā uz to, ka eksistē kaut kāds neparasts iemesls, kādēļ viņam jānovelk žakete. Viss, ko viņš zina ir tas, ka jūtas neērti žaketē katru reizi, kad hipnotizētājs pieskaras kaklasaitei. Tāpat viņš jūtas neērti arī bez žaketes, ja kaklasaite tiek atlaista.

Šie dažādie procesi ir ļoti svarīgi reaktīvā prāta izpratnei. Hipnoze ir laboratorijas instruments. Tā netiek izmantota Dianētikas terapijā, tomēr ir nospēlējusi savu lomu prāta un tā reakciju izpētē. Hipnoze ir kā neparedzams mainīgais vienādojumā. Dažus cilvēkus var nohipnotizēt, bet daudzi cilvēki hipnozei nepakļaujas. Reizēm hipnotiskās iedvesmas „nostrādā", reizēm - nē. Dažreiz tās padara cilvēku veselu un citreiz - pilnīgi slimu, pie tam viena un tā pati iedvesma dažādi iedarbojas uz dažādiem cilvēkiem. Inženieris zina, kā izmantot neparedzamo mainīgo. Eksistē kaut kas, kas padara to neparedzamu. Atklājot iemeslu, kāpēc hipnoze ir mainīgs lielums, tika atrasts vājprāta avots. Un posthipnotiskās iedvesmas mehānisma izpratne var palīdzēt saprast aberācijas.

Lai cik muļķīga arī nebūtu iedvesma, kas izdarīta hipnozes laikā, cilvēks tādā vai savādākā veidā izpildīs pavēlēto. Viņam var pavēlēt novilkt kurpes, pazvanīt kādam rīt desmitos vai arī ēst brokastīs zirņus, un viņš to darīs. Tās ir tiešas pavēles, un viņš tām pakļausies. Cilvēkam var pateikt, ka viņa cepures tam ir par lielu vai mazu, un viņš tam ticēs. Jebkura iedvesma darbosies viņa prātā bez augstāku apziņas līmeņu ziņas.

Iedvesmas var būt ļoti sarežģītas. Piemēram, var pastāvēt iedvesma, kas aizliedz cilvēkam izteikt vārdu „es". Sarunājoties, cilvēks izlaidīs šo vārdu un atradīs tam apbrīnojamus aizvietotājus, pilnīgi to „neapzinoties". Vai arī viņam var pateikt, ka viņš nekad nedrīkst skatīties uz savām rokām - un viņš arī neskatīsies. Tās ir represijas. Iedvesma, ko cilvēks saņem, atrodoties hipnotiskajā miegā vai narkotisko preparātu iespaidā, sāk darboties, kad viņš atmostas, un darbosies, kamēr hipnotizētājs to nenoņems.

Cilvēkam var iedvest, ka katru reizi, kad viņš dzirdēs vārdu „paklājs", viņam radīsies vēlme šķaudīt, - un viņš šķaudīs tiklīdz izdzirdēs šo vārdu. Viņam var pavēlēt palēkties pusmetru uz augšu katru reizi, kad viņš redzēs kaķi, - un viņš tā aiī rīkosies. Cilvēks visu izpildīs tūlīt pēc atmošanās. Tās ir kompulsijas.

Viņam var pateikt, ka viņu pārņems seksuālas domas, redzot noteiktu meiteni, un tajā pat laikā viņam sāks niezēt deguns. Hipnotizētājs var paziņot, ka šim cilvēkam būs pastāvīga vēlme atgulties un pasnaust, taču katru reizi to darot, viņš jutīs, ka nevar aizmigt. Tieši tā arī viss notiks. Tās ir .neirozes.

Veicot tālākus eksperimentus, kamēr cilvēks atrodas hipnotiskajā „miegā", viņam var pateikt, ka viņš ir valsts prezidents un slepenā dienesta aģenti cenšas viņu nogalināt. Vai arī var teikt, ka viņam ēdienā tiks iebērta inde katrā restorānā, kurā viņš vēlēsies paēst. Tās ir psihozes.

Viņam var darīt zināmu, ka patiesībā viņš ir pavisam cits cilvēks un ka viņam ir personīgā jahta, bet sauc viņu par seru Redžinaldu. Vai arī pateikt, ka viņš ir zaglis un recidīvists, un viņu meklē policija. Tās būs attiecīgi šizofrēnija vai paranoidālā šizofrēnija.

Hipnotizētājs var pateikt cilvēkam, ka viņš ir pati brīnišķīgākā būtne uz zemes un ka tā domā visi. Vai arī, ka viņš ir visu sieviešu pielūgsmes objekts. Tas būs maniakālais vājprāta tips.

Cilvēku hipnozē var pārliecināt, ka tad, kad viņš pamodīsies, viņš jutīsies tik slikti, ka vienīgā viņa cerība būs nāve. Tas būs depresīvais vājprāta tips.

Viņam var pateikt, ka viņš nespēs domāt ne par ko citu, kā tikai par to, cik viņš ir slims, un ka viņš atklās sev jebkuru slimību, par kuru vien izlasīs. Tas piespiedīs viņu uzvesties kā hipohondriķim.

Tādā veidā mēs varētu izpētīt visu garīgo slimību katalogu, izdomāt hipnotiskās iedvesmas viena vai otra psihiskā stāvokļa radīšanai un izsaukt pie apziņas esošam cilvēkam stāvokli, kas līdzīgs visiem vājprāta veidiem.

Saprotams, ka tās ir līdzības. Līdzība ar vājprātīgo būtu tajā, ka cilvēks rīkotos kā vājprātīgā persona. Taču viņš nebūtu vājprātīgs. Tajā mirklī, kad iedvesmu noņem, paziņojot cilvēkam, ka tā bija tikai iedvesma, aberācija (un visi šie vājprāta paveidi attiecas uz kategoriju „aberācija") teorētiski pazudīs .

Visa veida aberāciju izpausmes cilvēkiem, kuri bija atradušies hipnozē vai narkotisko vielu iespaidā, demonstrēja, ka eksistē kaut kāda prāta daļa, kura neatrodas kontaktā ar apziņu, bet kura satur datus.

Tieši šīs prāta daļas meklējumi noveda pie vājprāta, psihosomatisko saslimšanu un citu aberāciju problēmas atrisinājuma. Šis mērķis netika sasniegts ar hipnozes palīdzību. Hipnoze vienkārši ir viens no instrumentiem. Instruments, kuram Dianētikas praksē nav pielietojuma un kurš patiesībā vispār nav nepieciešams.

Lūk, mūsu priekšā ir cilvēks, kurš uzvedas pilnīgi normāli, viņam tiek dota kategoriska iedvesma, un pēc tās viņš kādu laiku izturas kā vājprātīgs. Viņš atkal kļūst normāls, kad šī iedvesma kļūst pieejama apziņai, zaudējot tajā brīdī varu pār cilvēku. Bet šī ir tikai līdzība ar īsto mehānismu. Patiesam vājprātam, atšķirībā no tā, kuru izsauc hipnotizētājs, nepavisam nav jāuzpeld apziņā, lai cilvēks no tā spētu atbrīvoties. Pastāv šī un vēl citas atšķirības starp hipnozi

*Svarīga piebilde: tie ir tikai eksperimenti. Tic tika veikti ar cilvēkiem, kuri pakļāvās hipnozei, un arī ar tiem, kuri tai nepakļāvās, bet kuriem tika doti preparāti. Šie eksperimenti papildināja Dianētiku ar nozīmīgiem datiem. Tos var atdarināt tikai tādā gadījumā, ja jūs pārzināt Dianētiku un tiešām nevēlaties kādu pārpratuma pēc padarīt par vājprātīgu. Šīs iedvesmas ne vienmēr pazūd. Hipnoze ir neparedzams mainīgais. Tā ir bīstama un iederas viesistabā tādā pašā veidā, kā jūs tur vēlētos atombumbu.

un īsto ahcrācijas avotu, bet hipnoze ir tikai tā darbojošos daļu demonstrācija.

Atgriezīsimies pie kategoriskās iedvesmas pirmā piemēra. Subjekts 111 ja „bez samaņas" - citiem vārdiem sakot, viņš nepārvaldīja apziņu pilnībā vai nebija pašnoteikts. Viņam tika dota komanda kaut ko d.in't un šis kaut kas tika noslēpts no viņa apziņas. Operators viņam deva signālu. Pēc šī signāla subjekts izpildīja aktu. Subjekts sniedza iemeslus šim aktam, kas nebija tā īstie iemesli. Subjekts atrada vainas operatorā un viņa apģērbā, taču neredzēja, ka signāls darbībai bija kaklasaite. Iedvesma tika noņemta, un cilvēks vairs nejuta nepārvaramu tieksmi veikt šīs darbības.

Šīs ir aberācijas sastāvdaļas. Kad kāds precīzi zina, kuras daļas no kurām ir aberācijas, visa problēma kopumā kļūst ļoti vienkārša. I'irmajā mirklī šķiet neticami, ka šis avots varēja palikt tik pilnīgi noslēpts visu šo izpētes laiku tūkstošu gadu garumā. Bet, paskatoties vēlreiz, šķiet brīnumaini, ka tas vispār tika atklāts, jo tika tik viltīgi un labi noslēpts.

„Bezsamaņa" (tā, kura nav hipnotizētāja radīta) ir daudz robustāka. Lai iegūtu tādu „bezsamaņu", kas rada vājprātu, vajadzīgs kas vairāk, nekā daži rokas mājieni.

Nelaimes gadījumu šoks, pretsāpju preparāti, kurus lieto operācijās, sāpes traumu gadījumos un slimības izsaukti murgi ir galvenie iemesli tam, ko mēs saucam par „bezsamaņu".

Ja atgriežamies pie mūsu analoģijas par prātu, tad mehānisms ir ļoti vienkāršs. Iekšā ienāk graujošs fizisko sāpju vilnis vai ēterim līdzīga inde, kas izsit dažus vai visus analītiskā prāta drošinātājus. Kad tas atslēdzas, atslēdzas arī viss, ko mēs saucam par standarta atmiņu bankām.

„Bezsamaņas" periodi ir kā tukšums standarta atmiņu bankās. Šie iztrūkstošie periodi veido to, ko Dianētikā sauc par reaktīvā prāta banku.

Tie laika periodi, kuros analītiskais prāts funkcionē pilnībā, plus periodi, kad darbojas reaktīvais prāts, kopā rada nepārtrauktu, secīgu ierakstu visas dzīves laikā.

tajos laika periodos, kad analītiskais prāts daļēji vai pilnīgi atslēdzas no kontūra, reaktīvais prāts daļēji vai pilnīgi pieslēdzas. Citiem vārdiem sakot, ja daļa analītiskā prāta drošinātāju ir „pārdeguši" un tas darbojas „uz pusslodzi", tad arī reaktīvais prāts ir uz pusi pieslēgts kontūrām. Patiesībā, šāda precīza procentuāla attiecība nav iespējama, augstāk minētais ir tikai aptuvens apraksts.

Kad cilvēks daļēji vai pilnībā atrodas „bezsamaņā", tad attiecīgi, daļēji vai pilnībā, pieslēdzas reaktīvais prāts. Kad cilvēks pilnībā ir pie apziņas, tad arī analītiskais prāts pilnībā kontrolē organismu. Samazinoties viņa apziņai, pakāpeniski kontūrām pieslēdzas reaktīvais prāts.

Brīži, kas satur „bezsamaņu", ir vērsti pret izdzīvošanu. Tāpēc ir ārkārtīgi svarīgi, lai kāds pārņemtu kontroli un cilvēks varētu turpināt darbības, kas glābtu visu organismu. Cīnītājs, kurš turpina cīnīties pusnemaņas stāvoklī, apdedzis cilvēks, kurš izlien no uguns, - šie ir tādu gadījumu piemēri, kad reaktīvais prāts ir noderīgs.

Reaktīvais prāts ir ļoti robusts. Tam tādam ir jābūt, lai turētos pretī sāpju viļņiem, kas atslēdz visu pārējo apziņu organismā. Tas nav ļoti izsmalcināts, taču ir neiedomājami precīzs. Tam piemīt ļoti zemas spējas veikt aprēķinus, vēl zemākas kā idiotam. Bet no prāta, kurš turpina darboties pat vēl tad, kad ķermenis ir satriekts vai izcepts, neko citu neviens negribētu sagaidīt.

Reaktīvā banka neglabā to, ko mēs parasti dēvējam par atmiņu. Tajā glabājas ingrammaf. Tie ir pilnīgi, līdz pat pēdējam sīkumam precīzi, katras sajūtas ieraksti, kas tika saņemtas daļējas vai pilnīgas „bezsamaņas" momentā. Šie ieraksti ir tikpat pareizi, kā jebkuri citi ieraksti organismā. Taču tiem piemīt pašiem savs spēks. Tos varētu salīdzināt ar skaņu plates ierakstu vai kinofilmu, ja tie saturētu visas - redzes, skaņas, smaržas, garšas, organiskās, utt., sajūtas.

*Vārds „ingramma" Dianētikā tiek lietots tieši tādā pašā nozīmē, kā: „noturīgas pēdas, ko audu šūnu protoplazmā atstāj kairinātājs". Uzskata, ka ingramma ir tieši šūnu līmenī ierakstītu kairinātāju grupa.

Tomēr starp ingrammu un atmiņu pastāv viena ļoti noteikta iii sķinba. Ingramma var būt pastāvīgi pieslēgta pie jebkura un visiem ķermeņa kontūriem, un tā spēj funkcionēt kā atsevišķa būtne.

Visi laboratoriskie pētījumi rāda, ka ingrammu rīcībā atrodas „neizsīkstoši" ķermeņa kontroles avoti. Neatkarīgi no tā, cik reizes ingramma aktivizējas, tā saglabā savu spēku. Patiesībā, jo biežāk tā aktivizējas, jo lielāka kļūst tās vara.

Vienīgā lieta, kas vispār varēja sākt izkustināt šīs ingrammas, bija tehnoloģija, kas vēlāk kļuva par Dianētikas terapiju un ir pilnībā aprakstīta šīs grāmatas trešajā nodaļā.

Lūk, ingrammas piemērs: sieviete tiek piekauta un nonāk „bezsamaņā". Viņu spārda, viņai saka, ka viņa ir krāpniece, ka viņa vispār nekas nav un ka viņa vienmēr maina savu viedokli. Tajā pat laikā tiek apgāzts krēsls. Virtuvē no krāna tek ūdens. Pa ielu garām pabrauc mašīna. Ingramma satur nepārtrauktu visu šo sajūtu ierakstu: redzes tēlus, skaņas, garšas, ožas, taustes, organiskās sajūtas, kustības sajūtu, locekļu stāvokli, slāpju sajūtu, utt. Ingramma saturētu visu, kas ar viņu notika „bezsamaņā": tā ietvers sevī balss tembru, tās emocionālo nokrāsu, pirmā un sekojošo sitienu izjūtas un to skaņu, sajūtu, saskaroties ar grīdu, krītošā krēsla troksni, organiskās sitiena sajūtas, iespējams, asins garšu mutē vai arī jebkuru citu garšu, kuru viņa sajuta, tā cilvēka smaržu, kurš viņai uzbruka, smaržas istabā, skaņas, kas nāca no garām braucošās mašīnas motora un riepām, utt.

To visu varētu uzskatīt par kaut ko līdzīgu „kategoriskai iedvesmai". Tomēr šeit ir kaut kas jauns - kaut kas, kas nenonāk standarta bankās: sāpes un sāpīgas emocijas.

Fiziskas sāpes un sāpīgas emocijas ir tās, kas nosaka atšķirību starp standarta bankām un reaktīvajām ingrammu bankām. Fizisko sāpju un sāpīgo emociju daudzums atšķir atmiņu no ingrammas, kura ir visu aberāciju iemesls.

'Dianētikā par atminu tiek uzskatīts jebkurš sajūtu koncepts, kurš glabājas standarta atmiņu bankās un kuru „Es" potenciāli var atcerēties. Apkārtējā vide, uztverta ar acīm vai citiem maņu orgāniem, kļūst par ierakstu standarta atmiņu bankās, līdz ar to „Es" vēlāk var atkal atgriezties pie šī ieraksta.

Mums visiem ir nācies dzirdēt, ka negatīvi! pieredze palīdz dzīvē un bez tās cilvēks nekad neko neiemācās. Varētn būt, ka tas ir pilnīgi pareizi. Bet tas neiekļauj ingrammas. Tās nav pieredze. Tā ir pavēlēta darbība.

Iespējams, līdz brīdim, kad cilvēkam radās plašāks vārdu krājums, ingrammas bija kaut kādā ziņā noderīgas. Tās veicināja izdzīvošanu noteiktā veidā, par ko sīkāk būs stāstīts tālāk. Taču, kad cilvēkam parādījās skaidra, homonīmiska (vārdi, kuriem ir vienāda skaņa, bet dažādas nozīmes) valoda, un, patiesībā, kad parādījās vispār kaut kāda valoda, ingramma kļuva vairāk par traucēkli nekā par palīgu. Šobrīd, kad cilvēce ir labi attīstījusies, ingrammas nebūt neaizsargā cilvēku, tieši otrādi - tās viņu padara neprātīgu, neefektīvu un slimu.

Jebkura apgalvojuma pierādījums ir tā pielietojamība praksē. Kad ingrammas ir izdzēstas no reaktīvā prāta bankas, ārkārtīgi palielinās racionalitāte un efektivitāte, jūtami uzlabojas veselība, cilvēks vcic racionālākus aprēķinus, saskaņā ar izdzīvojošu uzvedības modeli, un varētu teikt, ka viņš bauda dzīvi un cilvēku sabiedrību ap sevi, kā arī ir konstruktīvs un radošs. Viņš darbojas graujoši tikai tad, kad kaut kas tiešām apdraud viņa dinamiku sfēru.

Tātad, pašreizējā cilvēka attīstības posmā, ingrammām ir tikai un vienīgi negatīva vērtība. Kad cilvēks atradās tuvāk saviem brālēniem - dzīvniekiem (kuriem visiem bez izņēmuma piemīt tāds pat reaktīvais prāts), viņš, iespējams, arī varēja izmantot šos datus. Tomēr valodas rašanās un cilvēka eksistences apstākļu maiņa pilnīgi noteikti pārvērš jebkuru ingrammu par apgrūtinājumu, un nevienai ingrammai nav nekādas konstruktīvas vērtības.

Reaktīvais prāts tika paredzēts, lai cilvēkiem nodrošinātu izdzīvošanu. Tas vēl arvien rada iespaidu, ka seko šim mērķim. Bet tā rupjās kļūdas ved organismu uz pilnīgi pretēju pusi.

Īstenībā eksistē trīs veidu ingrammas, kuras visas ir aberējošas. Pirmā ir pretizdzīvojoša ingramma. Tā satur fiziskas sāpes, sāpīgas emocijas un visas pārējās sajūtas, kā arī draudus organismam. Šādu ingrammu iegūst bērns, kurš ir piekauts un izvarots. Pretizdzīvojoša ingramma satur šķietamu vai esošu antagonismu, kas vērsts pret organismu.

Otrs veids - tā ir izdzīvošanu veicinoša ingramma. Bērns, pret kuru kāds ir nežēlīgi izturējies, ir saslimis. Tajā laikā, kad viņš daļēji vai pilnīgi ir „bezsamaņā", viņam saka, ka par viņu parūpēsies un ka viņu ļoti mīl utt. Šī ingramma tiek uztverta nevis kā pretizdzīvojoša, bet gan kā izdzīvošanu veicinoša. Rodas iespaids, ka tā tiešām palīdz izdzīvot. No diviem apskatītajiem ingrammu veidiem, šī ir visvairāk nberējoša, jo to pastiprina Afinitātes likums, kurš-vienmēr ir daudz spēcīgākas par bailēm. Hipnoze parazitē uz šīs reaktīvā prāta īpašības, k is nav nekas cits kā līdzjūtīga vēršanās pie cilvēka, kurš mākslīgi novests bezsamaņā. Hipnozes ierobežotās iespējas nosaka tādu faktoru kā fiziskas sāpes un sāpīgas emocijas trūkums, - tie ir faktori, kas notur ingrammu ārpus redzesloka, noslēptu zemāk par „apziņas" līmeni.

Trešais veids ir sāpīgo emociju ingramma, kura ir līdzīga pārējām ingrammām. To izraisa negaidīta zaudējuma šoks, piemēram, mīļotā cilvēka nāve.

Reaktīvā prāta banka sastāv tikai no ingrammām. Reaktīvais prāts domā tikai ar ingrammu palīdzību, pie tam „domā" tādā veidā, kas liktu Koržibskim nolamāties, jo tas apsver visu pilnīgas identifikācijas kategorijās, citiem vārdiem - identitātēs, kad viena lieta ir identiska otrai.

Ja analītiskais prāts izdarītu aprēķinus attiecībā uz āboliem un tārpiem, tad tas, iespējams, izskatītos šādi: vienos ābolos ir tārpi, citos - nav; iekožot ābolā, reizēm tajā var atrast tārpu, ja ābele nav bijusi pienācīgi apsmidzināta; tārpi atstāj ābolos caurumus.

Tomēr reaktīvais prāts, izdarot aprēķinus attiecībā uz āboliem un tārpiem un pamatojoties uz to informāciju, kāda par šo tēmu atrodas viņa ingrammu bankā, spriestu tā: āboli ir tārpi, tie ir kodieni, tie ir caurumi ābolos, tie ir caurumi jebkur, tie ir āboli un tie vienmēr ir tārpi, tārpi ir āboli, tie ir kodieni, utt.

Analītiskā prāta aprēķini var iekļaut pašu apbrīnojamāko integrālo rēķinu summēšanu, asprātīgus simboliskās loģikas pavērsienus un

*

risinājumus, kas nepieciešami, lai uzšūtu apģērbu vai uzceltu tiltus. Lai atrisinātu pašas vienkāršākās problēmas, analītiskais prāts var izmantot jebkuru jebkad eksistējušo matemātisko vienādojumu, kas ir tā produkts.

Bet tikai ne reaktīvais prāts! Tas ir tik brīnišķīgi, apbrīnojami vienkāršs, ka viņa darbā, var teikt, tiek izmantota tikai viena formula: A=A=A=A=A.

Sāciet veikt jebkuru aprēķinu, lietojot reaktīvo prātu. Protams, sākumā izmantojiet tajā esošos datus. Jebkuri no tiem ir precīzi vienādi ar jebkuriem citiem datiem, kas ir iegūti vienas pieredzes robežās.

Analītiskā prāta aprēķins attiecībā uz sievieti no augstāk minētā piemēra būtu tāds: sievietes reizēm iekļūst situācijās, kurās viņas spārda un viņām nodara sāpes, tāpat ir zināms, ka ir vīrieši, kas spārda sievietes un nodara viņām sāpes.

Reaktīvā prāta aprēķins šīs ingrammas sakarā būtu tāds: sāpes no spēriena ir vienādas ar sāpēm no sitiena, ir vienādas ar krītošu krēslu, ir vienādas ar garām braucošu mašīnu, ir vienādas ar krānu, ir vienādas ar faktu, ka sieviete ir krāpniece, ir vienādas ar faktu, ka viņa ir slikta, ir vienādas ar faktu, ka viņa maina savu viedokli, ir vienādas ar vīrieša balss tembru, ir vienādas ar emocijām, ir vienādas ar meliem, ir vienādas tam, ka no krāna tek ūdens, ir vienādas ar sāpēm no spēriena, ir vienādas ar organiskajām sajūtām tajā vietā, kur viņai iespēra, ir vienādas ar krītošu krēslu, ir vienādas ar sava viedokļa maiņu, ir vienādas… Bet kāpēc turpināt? Katra atsevišķa sajūta šajā ingrammā ir vienāda ar katru no pārējām sajūtām. Ko? Tas ir vājprāts! Tieši tā!

Vēlreiz apskatīsim posthipnotisko pozitīvo iedvesmu, kura sevī ietvēra prasību novilkt žaketi pēc pieskaršanās kaklasaitei. Šajā piemērā mēs redzam faktorus, kuri raksturīgi reaktīvā prāta darbībai.

Šai posthipnotiskajai iedvesmai trūkst tikai emocionālā lādiņa un fizisku sāpju, lai to pārvērstu par bīstamu ingrammu. Patiesībā tā arī ir sava veida ingramma. Tās ieraksta pamatā ir operatora izrādītā līdzjūtība pret subjektu, kas to pārvērš par līdzjūtības (izdzīvošanu veicinošu) ingrammu.

Mēs zinām, ka pēc cilvēka atmošanās, operatoram vajadzēja tikai aizskart savu kaklasaiti, lai šis subjekts novilktu žaketi. Viņš nezināja, kas tieši liek novilkt žaketi un atrast visus iespējamos attaisnojumus sai darbībai, pie tam neviens no tiem nebija pareizais. Ingramma (šajā gadījumā posthipnotiskā iedvesma) patiesībā tika ievietota reaktīvajā bankā. Tā atradās zemāk par apziņas līmeni - tā bija kompulsija, kas radās no šī avota. Un tā iedarbojās uz subjekta muskuļiem, lai piespiestu viņu novilkt žaketi. Tie bija dati, kas nonāca ķermeņa kontūros zemāk par analītiskā prāta komandu līmeni un iespaidoja ne tikai ķermeni, bet arī pašu analītisko prātu.

Ja šis subjekts novilktu žaketi katru reizi, kad redzētu kādu pieskārāmies kaklasaitei, sabiedrība viņu uzskatītu par nedaudz jukušu. Tomēr šajā gadījumā viņam nebija brīvas izvēles, kā rīkoties. Mēģinot pretoties operatora gribai un atsakoties novilkt žaketi, viņš vienā vai otrā veidā izjustu lielu diskomfortu.

Apskatīsim procesus, kas notiek zemāka līmeņa dzīvo organismu reaktīvajā prātā. Zivtiņa iepeld seklumā, kur ūdens ir iesāļš, dzeltens un ar dzelzs piegaršu. Viņa tikko paguva iebāzt mutē garneli, kad lielāka zivs metās tai virsū un ievainoja viņas asti.

Zivtiņai izdevās aizbēgt, taču tā guva fizisku ievainojumu. Tā kā zivtiņai piemīt galēji nenozīmīgas analītiskā prāta spējas, viņa savu rīcību balsta uz reakciju pamata.

Aste sadzija, un zivtiņa turpina dzīvot kā dzīvojusi. Taču reiz tai uzbrūk lielāka zivs un atkal iebelž pa asti. Šajā reizē viņa neguva nopietnus ievainojumus, viņai tikai iesita. Taču kaut kas notika. Kaut kas saka priekšā zivtiņai, ka viņa savās darbībās ir kļuvusi nepiesardzīga. Jau otrā trauma šajā pašā vietā.

Zivtiņas aprēķini reaktīvajā līmenī ir šādi: seklums ir vienāds ar iesāļumu, vienāds ar dzeltenu, vienāds ar dzelzs piegaršu, vienāds ar sāpēm astē, vienāds ar garneli mutē, un jebkura no šīm detaļām ir vienāda ar jebkuru citu.

Sitiens pa asti otrajā incidentā ieslēdza ingrammu. Tas parādīja organismam, ka kaut kas līdzīgs pirmajam gadījumam (domāšana identitātēs) var notikt atkal. Un tāpēc - uzmanies!

Pēc tam šī mazā zivtiņa iepeld iesājā ūdenī, un tas padara to nedaudz „nervozu". Tomēr viņa turpina peldēt, līdz pamana, ka atrodas iesāļā un dzeltenā ūdenī. Vēl joprojām viņa negriežas atpakaļ. Aste sāk nedaudz sāpēt. Taču viņa turpina peldēt. Pēkšņi viņa jūt ūdenī dzelzs piegaršu, un sāpes astē kļūst ļoti stipras. Un viņa kā lode šaujas prom. Neviena zivs tai pakaļ nedzinās. Šajā vietā bija garneles, ko varētu apēst. Taču viņa vienalga aizpeldēja projām. Bīstama vieta! Un, ja viņa nebūtu aizpeldējusi projām, tad viņa patiešām būtu dabūjusi spēcīgas sāpes astē.

Šis mehānisms kaut kādā pakāpē veicina izdzīvošanu. Zivij tas, iespējams, izpilda vajadzīgu funkciju. Tomēr gadījumā, kad cilvēks novelk žaketi, tikko kāds pieskaras kaklasaitei, izdzīvošanas mehānisms jau sen ir pārdzīvojis savu laiku. Taču tas turpina eksistēt!

Paskatīsimies vēlreiz uz mūsu jauno cilvēku un viņa žaketi. Signāls žaketes novilkšanai bija ļoti precīzs. Operators aizskāra savu kaklasaiti. Šis signāls ir līdzvērtīgs jebkuram vai visām sajūtām, kuras saņēma zivtiņa un kuras piespieda viņu pagriezties atpakaļ. Tā vietā (pieskāriens kaklasaitei), varēja būt arī desmitiem citu apstākļu. Jebkurš no tiem varēja būt signāls žaketes novilkšanai.

Augstāk minētajā piemērā ar sievieti, kura bija zaudējusi samaņu un tika spārdīta, jebkura sajūta viņas iegūtajā ingrammā kaut kādā pakāpē spēj izsaukt restimulāciju. No krāna tekošs ūdens varbūt arī neietekmēs sievieti pārāk spēcīgi. Bet no krāna tekošs ūdens plus garām braucoša mašīna spēj nedaudz aktivizēt to un radīt nelielu neērtības sajūtu sitienu vietās; šī restimulācija vēl ir nepietiekoši spēcīga, lai sagādātu sievietei īstas sāpes, tomēr tā pastāv. Šīm skaņām, kuras veido no krāna tekošs ūdens un garām braucoša mašīna, mēs pievienosim krītoša krēsla aso troksni, - un sieviete izjutīs nelielu šoku. Tagad pievienojiet tā cilvēka, kurš viņu sita, smaržu un balsi, un sāpes sāks pastiprināties. Reaktīvā prāta mehānisms viņai saka, ka viņa atrodas bīstamā apgabalā un ka viņai vajadzētu iet projām.

Taču viņa nav zivs, bet gan domājoša būtne ar augsti attīstītu apziņu, kurai pēc mūsu priekšstatiem piemīt sarežģītākā prāta struktūra kāda vien evolūcijas gaitā ir parādījusies uz Zemes - jutīgs organisms. Problēmas pamatā ir daudz vairāk faktoru, nekā šī viena ingraīnma. Sieviete paliek. Sāpes sitienu vietās kļūst par pamatu slimībai vai pašas par sevi kļūst hroniskas, kaut šajā gadījumā tās ir niecīgas, tomēr tā vienalga ir saslimšana. Viņas patika pret vīrieti, kurš viņu sita, var būt tik augsta, ka analītiskais prāts, kuram parasti piepalīdz augsts vispārējais tonis, iespējams, spēs pretoties §īm sāpēm. Bet, ja šis līmenis ir zems un tam nav nekāda jūtama atbalsta, šīs sāpes var kļūt stipras.

Zivs, kurai ievainoja asti un kura ieguva ingrammu, neatteicās no garnelēm. Iespējams, kopš tā laika viņa pret garnelēm sāka izturēties ar mazāku entuziasmu, bet garnelēs esošais izdzīvošanas potenciāls - ēšana, daudz lielākā mērā sniedz baudu nekā sāpes.

Kopumā patīkamai un cerību pilnai dzīvei ir augsts izdzīvošanas potenciāls, un tas var atsvērt ļoti lielu daudzumu sāpju (neuztveriet to kā mājienu, ka sieviete paliek pie vīrješa tikai ēdiena dēļ, lai ko arī asprāši neteiktu par sievietēm). Kad cilvēka izdzīvošanas potenciāls krītas un pietuvojas sāpju līmenim (0. zona un 1. zona), tad šāda ingramma var sākt aktivizēties īpaši spēcīgi.

Tomēr bez sāpēm šeit līdzās eksistē arī cits faktors, pat vairāki. Ja jaunajam cilvēkam ar žaketi tiktu iedota viena no neirotiski kategoriskajām iedvesmām, kas līdzīga tām, kādas tika aprakstītas nedaudzas lappuses iepriekš, tad viņš pēc signāla atbilstoši reaģētu.

Ingramma, ko saņēma šī sieviete, bez vispārēja rakstura restimulatoriem, tādiem kā krāns, mašīna un krītošs krēsls, satur arī neirotiski kategorisku iedvesmu. Viņai teica, ka viņa ir krāpniece, ir slikta un vienmēr maina savu viedokli. Kad ingramma restimulēsies vienā no daudzajiem iespējamajiem veidiem, sievietei parādīsies „sajūta", ka viņa ir slikta, krāpniece, un viņa tiešām mainīs savu viedokli.

Pastāv vairāki gadījumi, kas īpaši labi ilustrē to, cik bēdīga var būt šī situācija. Viens no keisiem, kurš tika klīrēts, bija sieviete, kura tika daudzas reizes stipri piekauta un apvainota, katru reizi izmantojot vienus un tos pašus pazemojošos izteicienus. Šajos apvainojumos tika izteikti apgalvojumi, ka viņa ir pārlieku izlaidīga un gatava gulēt ar ko pagadās. Viņu uz terapiju atveda tēvs (tajā laikā sieviete jau bija šķīrusies), kurš sūdzējās par to, ka meita ir pārmērīgi izlaidīga un dažu nedēļu laikā nomainījusi vairākus vīriešus. Viņa atzina, ka tā ir taisnība, kaut arī nesaprata, kā tas varēja sanākt. Šo sievieti uztrauca viņas uzvedība, tomēr viņa vienkārši „neko nevarēja ar to darīt". Izpētot ingrammas viņas reaktīvajā prātā, atklājās daudzi piekaušanas gadījumi, kuri saturēja šādus apgalvojumus. Tā kā tā bija pētījumu tēma nevis terapijas uzdevums, lai gan arī tā tika veikta, tika sameklēts viņas bijušais vīrs. Pētījumi (par kuriem viņa nezināja) parādīja, ka viņa niknuma lēkmes dramatizācija, saturēja tieši tādus pašus vārdus. Viņš ar sitieniem noveda savu sievu līdz izvirtībai, jo baidījās no izlaidīgām sievietēm.

tika pārbaudīti visi keisi, ar kuriem strādāja šo pētījumu laikā, un pacienta ingrammas tika salīdzinātas ar šo ingrammu sniedzēju ingrammām. Kur vien iespējams, incidentu saturs tika apstiprināts un nemainīgi tika atklāts, ka tas abos gadījumos ir vienāds. Tika pieņemti visi piesardzības mēri, lai pacienti nekontaktētos ar ingrammu sniedzējiem. Pārbaude parādīja: viss, kas katram no pacientiem tika atklāts „bezsamaņas"periodos, precīzi atbilda no citiem avotiem saņemtajai informācijai.

Paralēļu vilkšana starp hipnozi un aberācijas mehānismu izrādījās pilnīgi pamatota. Hipnoze rada vienu vai otru vājprāta formu ar kategoriskas iedvesmas palīdzību. Parasti tā ir pagaidu parādība, taču reizēm hipnotiskā iedvesma „nepaceļas" vai neizzūd, tā kā hipnotizētājs vēlas. Briesmas, kas saistītas ar hipnozes eksperimentu izmantošanu pret neklīrētiein pacientiem, atklājās citā reaktīvā prāta mehānismā.

Ja pastāv šāda ingramma (līdzīga tai, kura tika aprakstīta iepriekš), tad, acīmredzot, tās iegūšanas momentā sieviete bija „bez samaņas". Viņai nebija vispār nekādas standarta bankas atmiņas (ieraksta) par šo gadījumu. Vienīgais, ko sieviete zināja, bija samaņas zaudēšanas fakts,

kuru izraisīja vīrieša sitieni. Tādējādi ingramma nebija „pieredze" tādā nozīmē, kādā mēs saprotam šo vārdu. Tā, atrodoties zemāk par apziņas līmeni, varēja aberēt sievietes domāšanas procesu un izsaukt viņai savādas sāpes (kurām viņasprāt bija pilnīgi cits iemesls) traumētajās vietās. Tomēr šis patiesais sāpju cēlonis viņai nebija zināms.

Ingrammas aktivizēšanai bija nepieciešama ieslēgšana. Bet kas tieši varēja to ieslēgt? Pēc kāda laika, kad sieviete bija nogurusi, vīrietis atkal piedraudēja viņai iesist un apbēra viņu ar lamām. Tā ir apziņas līmeņa pieredze. Atklājās, ka viņai tas nodara „garīgas sāpes". Bet par „garīgām sāpēm" tās kļuva tikai tādēļ, ka zem tām slēpās reālas un īstas fiziskas sāpes, kuras tika „ieslēgtas" ar šīs apzinātās pieredzes palīdzību. Šis otrais gadījums bija pieslēgums. Tā bija atmiņa, kurai standarta bankās bija jauna veida iedarbība. Šai atmiņai piemita pārāk liels spēks, un tā šo spēku ieguva no pagātnē saņemtā sitiena. Reaktīvais prāts ne visai uzmanīgi seko savam pulkstenim. Kad notiek ieslēgšanās, šis prāts patiesībā neredz atšķirību starp viena gada un deviņdesmit gadu vecumu. Reālā ingramma pietuvojās

zemāk par standarta bankas līmeni.

Sieviete domā, ka viņas nemiera iemesls ir vārdi, kurus vīrietis pateica pieslēguma laikā. Patiesībā viņu nemierīgu padara ingramma. Lūk, šādā veidā atmiņas kļūst „sāpīgas". Taču sāpes neglabājas standarta atmiņu bankās. Tajās nav vietas sāpēm. Nekādām. Šeit ir atrodams tikai sāpju koncepts, bet ar to pilnīgi pietiek, lai juteklisko organismu vārdā „cilvēks" turētu atstatus no visām tām sāpēm, kuras viņš uzskata par faktiski bīstamām. Klīra atmiņu bankās nav nekādu sāpju izsaucošu atmiņu, jo viņa prātā nav palicis neviens fizisko sāpju ieraksts, kurš, darbojoties no reaktīvā prāta bankas, varētu sagraut domāšanas mehānismu.

Jaunais cilvēks ar žaketi, nezināja, kas tieši viņu darīja nemierīgu vai kas piespieda viņu rīkoties dīvaini. Cilvēks, kuram ir ingramma, arī nezina, kas tieši viņu dara nemierīgu. Viņš domā, ka viņam traucē pieslēgums, bet pieslēgumam var būt ļoti maz kopīga ar ingrammu. Pieslēgums var atgādināt ingrammu pēc tajā ietvertajām sajūtām, taču tā sižets var būt pavisam savādāks.

Nav nemaz tik grūti saprast, ko dara šīs ingrammas. Tās vienkārši ir fizisko sāpju momenti - pietiekami stipri, lai analītisko mehānismu daļēji vai pilnībā atslēgtu no kontūra. Tie ir momenti, kas satur antagonismu vai viltus līdzjūtību attiecībā uz organisma izdzīvošanu. Šī arī ir pilnīga definīcija - lielāka vai mazāka „bezsamaņa", fiziskas sāpes, sajūtu uztveres un pretizdzīvojoši vai izdzīvošanu veicinoši dati. Ingrammas vada reaktīvais prāts, kurš domā tikai un vienīgi identitātēs - viss ir vienāds ar visu. Ingrammas piespiež izpildīt savas komandas, liekot lietā fizisko sāpju pātagu. Ja organisms precīzi neizpilda to, ko tās saka (un ticiet ikvienam Klīram, to nav iespējams nedarīt!), ieslēdzas fiziskas sāpes. Tās tur cilvēku grožos līdzīgi kā dresētājs apvalda tīģeri, pie tam ingrammas laika gaitā bez īpašas piepūles var pārvērst cilvēku par tīģeri un vēl piedevām aplipināt viņu ar kašķi.

Ja cilvēks nebūtu izgudrojis valodu vai, kā būs parādīts tālāk, ja cilvēces valodās nebūtu tik daudz homonīmu un tās būtu precīzākas personas vietniekvārdu pielietošanā, ingrammas vēl arvien būtu izdzīvojošs faktors, un mehānisms paliktu efektīvs. Taču cilvēks savā attīstībā ir pāraudzis to pielietojumu. Izdarot izvēli starp valodu un vājprātu un izvēloties valodu, tās milzīgo priekšrocību dēļ, viņš ieguva vājprāta lāstu.

Ingrammas ir vienīgais aberāciju un psihosomatisko saslimšanu avots.

Tika izanalizēts milzīgs datu daudzums un netika atrasts neviens izņēmums. Darbā ar „normāliem cilvēkiem", neirotiķiem un vājprātīgajiem pilnīga vai daļēja ingrammu likvidēšana bez citas terapijas pielietošanas, nemainīgi noveda cilvēku stāvoklī, kas daudzreiz pārsniedza patreizējos priekšstatus par „normu". Kā atklājās, jebkuru garīgu vai psihosomatisku slimību ārstēšanai nav vajadzīga nekāda cita teorija vai terapija, kā vien tā, kas aprakstīta šajā grāmatā,

otrA grAmata, trešā nodaļa

Šūna un organisms

Iemesls, kādē^, ingramma, kas ir vienīgais aberāciju un psihosomatisko slimību avots, palika tik ilgi apslēpta vērotāja acīm, ir tajā, ka ļoti vienkāršām ingrammām var būt daudzveidīgas un neparasti sarežģītas izpausmes.

Varētu izvirzīt vairākas teorijas par to, kāpēc cilvēka prāts attīstījās tieši tā un ne savādāk, bet tās ir tikai teorijas, un Dianētika nenodarbojas ar struktūru. Lai sniegtu vienu vai vairākus komentārus kā stimulu tiem, kuri strādās šai jomā nākotnē, var pieņemt kā postulātu, ka noteikti pastāv saistība starp jebkuru elektrībai līdzīgu enerģiju, kas ir ķermenī, un enerģiju, ko izdala šūnas ievainojuma brīdī. Varētu radīt teoriju par to, ka bojātās šūnas, izdalot enerģiju, kas līdzīga elektriskajai, savukārt bojā blakus šūnas, tādējādi veicinot īpaša veida šūnu rašanos, kuras darbojas kā izolācijas vads, caur kuru „aizplūst" šis sāpju lādiņš. Iespējams, šie šūnu kanāli kļuva par neironiem. Tādā veidā lādiņš varēja labāk sadalīties pa ķermeni un risks, ka bojātā vieta izies no ierindas, samazinājās. Šo kanālu (neironu) veidošanās, iespējams, sākās traumu dēļ, kuras saņēma ķermeņa daļa, kas bija visvairāk izvirzīta kustības virzienā.

Tā laikam arī galvaskauss kļuva par neironu uzkrājuma vietu. Cilvēkam, kurš pārvietojas vertikālā stāvoklī, varbūt parādījās vēl viena vieta, kas pakļauta sitieniem, - piere, un tādā veidā viņš ieguva smadzeņu pieres daļas, bet varbūt arī nē. Tā ir tikai teorija, un to apstiprina tikai neliels zinātnisku faktu daudzums. Nekādi eksperimenti šajā virzienā netika veikti.

Tomēr nākošos stāvokļus nepieciešams izvirzīt kā teorijas, kuras attiecas uz struktūru. Sūna ir viens no elementārākajiem ķermeņa uzbūves blokiem. Acīmredzot, lai veiksmīgāk izdzīvotu, šūnas apvienojās kolonijās, kuru pamatmērķis, savukārt, atkal ir izdzīvošana. Kolonijas, attīstības vai jaunu šūnu piesaistīšanas ceļā, apvienojās masā, bet tā, savukārt, kļuva par organismiem, kuru vienīgais mērķis tāpat bija izdzīvošana. Organismi pakāpeniski izveidoja saprātu muskuļu darbības koordinēšanai un ar izdzīvošanu saistītu problēmu risināšanai. Tā atkal ir tikai teorija, kas var izrādīties pilnīgi kļūdaina, neskatoties uz to, ka bija to spriedumu pamatā, kuri noveda pie Dianētikas rašanās. Tā ir teorija, kas darbojas. To var atdalīt no Dianētikas, bet Dianētika vienalga būs zinātne un turpinās strādāt. Elektronisko smadzeņu koncepcija Dianētikai nebija vitāli nepieciešama, bet gan tikai noderīga. Arī šo koncepciju tikpat labi varētu atmest - ar Dianētiku šajā gadījumā nekas nenotiks. Zinātne attiecībā uz teorijām, kas tajā izmantotas, pastāvīgi mainās. Dianētika mums ir milzīga mēroga pētījumu sākums. Tā strādā un strādā nemainīgi un visos gadījumos, esot tāda, kāda tā šobrīd ir izstrādāta. Iemesli, kāpēc tā darbojas, tiks neapšaubāmi pārdomāti vēlreiz un mainīti, bet Dianētika no tā tikai iegūs. Ja tas nenotiks, tad mana ticība mūsdienu un nākotnes zinātnieku paaudzēm izrādīsies nepamatota.

Kādēļ mēs runājam par šūnām, kļūs skaidrs, virzoties uz priekšu. Iemesls, kādēļ mēs zinām, ka pagātnes koncepcijas par struktūru nav pareizas, ir tas, ka viņas nedarbojas kā funkcija. Visi mūsu izmantotie fakti attiecas uz funkciju, tie ir zinātniski un tos pilnībā apstiprina pētījumi. Funkcija vienmēr ir pirms struktūras. Ilgi pirins tam, kad kādam parādījās reāls priekšstats par atoma uzbūvi, Džeimss

Kiārks Maksvels jau sastādīja savus matemātiskos vienādojumus un elektrība tika plaši pielietota. Funkcija vienmēr ir pirms struktūras. Satriecošais progresa trūkums cilvēka prāta izpētes laukā, kas ildzis iepriekšējās tūkstošgades, izskaidrojams ar to, ka ar „domāšanas orgāna" izpēti nodarbojās medicīna, kura bija un, iespējams, vēl ilgi būs māksla, nevis zinātne. Pirms šī specialitāte spers nozīmīgu soli uz priekšu, jābūt izstrādātai pamata filozofijai, kas izskaidrotu pašu dzīvību.

Piemēram, šūnu iespējas ir izpētītas diezgan vāji. Pēdējos gados šajā virzienā tika veikti daži pētījumi, taču pietrūka pamata filozofijas. Šūnas tika novērotas, taču to funkcijas nebija iespējams paredzēt.

Cilvēka ķermeņa šūnu izpēte galvenokārt tika veikta ar mirušu audu palīdzību. Bet mirušos audos trūkst kāds ļoti svarīgs, bet neizpētīts elements - dzīvība.

Dianētikā, veicot laboratorijas līmeņa novērojumus, mēs par lielu pārsteigumu sev atklājām, ka šūnām, acīmredzot, kaut kādā veidā piemīt jūtīgums, kuru pagaidām nav iespējams izskaidrot. Ja vien mēs nepieņemam postulātu, ka cilvēka dvēsele iemiesojas spermatozoīda un olšūnas apaugļošanās brīdī, tad dažas parādības ir iespējams izskaidrot tikai tādā veidā, ka šūnām tiešām piemīt kaut kāds jūtīgums. Sākot jaunu pētījumu jomu ar postulātiem, kuri darbojas visos virzienos (izdzīvošana ir pilots, kas ved mūs tālāk un tālāk arvien jaunās sfērās, izskaidrojot un paredzot visas iespējamās parādības), ir neizbēgami, ka parādīsies jauni dati, kas nesakrīt ar pagātnes teorijām. Kad dati ir tikpat zinātniski kā novērojums, ka parastos apstākļos, pametot ābolu gaisā, tas krīt zemē, tādus datus ir grūti nepieņemt. Atteikšanās no iepriekšējām mācībām var sagraut kāda sirdij mīļu pārliecību un kāda nostalģisku mīlestību pret eksistējošām dogmām, taču fakts paliek fakts.

Acīmredzot, šūnas kā domājošas vienības ietekmē ķermeni kā domājošu vienību un visu organismu kopumā. Mums nav vajadzīgs atrisināt šo uzdevumu, kas attiecas uz struktūru, lai tiktu skaidrībā ar funkciju postulātiem. Šūnas, acīmredzot, saglabā sāpīgu notikumu ingrammas. Galu galā tieši tās cieš bojājuma laikā. Un ir skaidrs, ka šūnas saglabā pilnvaras sodīt analaizeru katru reizi, kad analaizers tās pieviļ. Stāsts par ingrammām, šķiet, ir stāsts par armijas cīņu pret savu ģenerāli katru reizi, kad iet bojā kāda šīs armijas daļa viņa vainas dēļ. Jo mazāk šim ģenerālim izdodas savu karaspēku aizsargāt, jo vairāk varas iegūst karaspēks. Acīmredzot, šūnas virzīja smadzenes sasniegt augstāko jūtīguma līmeni. Sāpes pavērš šo procesu atpakaļ, it kā šūnas nožēlotu to, ka atdevušas tik daudz varas centrālajam komandpunktam.

Pilnīgi iespējams, ka reaktīvais prāts ir apvienotais šūnu intelekts. Nav nepieciešams tam ticēt, tomēr apstākļos, kad struktūras izpētes laukā nekādi reāli darbi nenotiek, dotais pieļāvums ir pietiekami ērts struktūras teorijai. Reaktīvo ingrammu banku, iespējams, veido dati, kas glabājas pašās šūnās. Un šobrīd nav nozīmes tam, vai šī teorija ir ticama vai nav. Kaut ko vajadzēja pateikt, lai radītu priekšstatu par to, kas notiek ar cilvēku „bezsamaņas" momentos.

'I as ir pārbaudīts un novērots zinātnisks fakts, ka, sajūtot fiziskas sāpes, analaizers tiek atslēgts no kontūra, un tā rezultātā indivīda apziņa par sevi kā vienotu organismu nesaglabājas vai saglabājas maz. Organisms to dara tādēļ, lai aizsargātu analaizeru vai arī lai atņemtu tam varu, pieņemot, ka ārkārtas situācijā ingramma ir pats drošākais līdzeklis, ar ko analaizers, kā liecina mūsu novērojumi, nav vienisprātis.

Tajos momentos, kad analītiskais prāts ir atslēgts, tiek ierakstīta katra klātesošā sajūta, tai skaitā arī fiziskas sāpes. Kad tiek sajustas sāpes (fiziskas sāpes), analaizers lielākā vai mazākā mērā tiek atslēgts. Ja sāpes ilgst tikai mirkli, tad vienalga uz šo mirkli analītiskā prāta aktivitātes līmenis krītas. To var pierādīt ļoti viegli: vienkārši pamēģiniet atsaukt atmiņā pēdējo gadījumu, kad jūs guvāt nopietnu ievainojumu, un paskatieties, vai tur, kaut uz brīdi, atmiņā nav tukšums. Sarežģītāks atslēgšanās veids ir tad, kad cilvēks aizmieg pēc anestēzijas un pamostas kādu laiku vēlāk, - tas satur fiziskas sāpes, kas sākotnēji tiek radītas ar indes palīdzību (un no tehniskā viedokļa visi anestēzijas līdzekļi ir inde). Bez tam eksistē tāds stāvoklis, lv,1 smakšana, kāda rodas, piemēram, slīkstot, un tas ir lielāks vai mazāks analaizera atslēgšanās periods. Pastāv arī stāvoklis, kad asinis, viena vai otra iemesla dēļ, aizplūst no tiem orgāniem (neatkarīgi no to atrašanās vietas), kuri atbild par analītiskajām spējām. Un tas atkal izsauc lielāku vai mazāku analītiskā prāta atslēgšanos. Tie ir tādi gadījumi kā šoks (kuros asinīm ir tieksme saplūst ķermeņa v idū), asins zaudējums, ko izraisa operācija, trauma vai anēmija un kakla artēriju aizspiešana. Dabīgs miegs izsauc analītiskās aktivitātes pazemināšanos, kas patiesībā nav īpaši dziļa vai.nopietna. Bet ar Dianētikas terapijas palīdzību var viegli atjaunot visu, kas noticis miega laikā.

Tagad ir redzams, ka eksistē daudzi analītiskā prāta atslēgšanas veidi. Un ir redzams, ka var būt dažādas analītiskās aktivitātes līmeņa pazemināšanās pakāpes. Ja kāds apdedzina pirkstu ar cigareti, tad sāpes ilgs tikai mirkli un analītiskās aktivitātes pazemināšanās būs nenozīmīga. Ķirurģiskās operācijas laikā sāpes var ilgt stundām, tin analaizera atslēgšanās pakāpe var būt visaugstākā. Analītiskās aktivitātes pazemināšanās ilgums un pakāpe - tie ir divi dažādi, tomēr savstarpēji saistīti faktori. Lai gan šis fakts nav īpaši svarīgs, tas tomēr tiek šeit pieminēts.

Lasot par Dianētiku, mēs jau ievērojām, ka spektra princips mums bija diezgan noderīgs. Var redzēt, ka analītiskās spējas pazemināšanās līmeni var aprakstīt tāpat kā izdzīvošanas potenciāla pazemināšanos. Tas var būt pavisam nenozīmīgs vai ļoti spēcīgs. Ja atgriežamies pie agrāk izklāstītā materiāla un palūkojamies uz izdzīvošanas potenciāla diapazonu, tad var ieraudzīt, ka viszemākais līmenis ir nāve, bet visaugstākais - nemirstība. Pastāv „bezgalīga" izdzīvošana. Neatkarīgi no tā, vai eksistē bezgalīgas analītiskās spējas, vai nē tas ir jautājums, kurš attiecas uz misticisma sfēru. Taču eksistē acīmredzama saite starp toni, kādā cilvēks atrodas, un analaizera atslēgšanās pakāpi - tas ir zinātnisks fakts. To var izklāstīt sekojošā veidā: ja cilvēks ir vesels, laimīgs un entuziasma pilns, viņa analītiskās spējas var uzskatīt par augstām (3., 4. zona). Kad cilvēks nokļūst zem kravas mašīnas riteņiem, būdams „bezsamaņā" un agonijā, var uzskatīt, ka analītiskās spējas atrodas 0. zonā. Analītiskās spējas ir proporcionālas izdzīvošanas potenciālam. Kad samazinās viens, samazinās arī otrs. No šejienes var izdarīt vairāk secinājumu, kā pirmajā brīdī liekas. Šī ir ļoti svarīga sakarība.

Ingramma satur visas saņemtās sajūtas. Divas no tām ir fiziskas sāpes un sāpīgas emocijas. Trešā - organiskās sajūtas, kas ir organisma stāvoklis ingrammas iegūšanas brīdī. Bet kāds bija organisma stāvoklis ingrammas iegūšanas brīdī? Lielāka vai mazāka „bezsamaņa". Tas nozīmē, ka ķermenim ir organiska sajūta par analītisko spēju pazemināšanos, jo analītiskais spēks rodas, pēc visa spriežot, no kāda ķermeņa orgāna vai orgāniem. Kad ingrammu no jauna aktivizē viens vai vairāki restimulatori, citiem vārdiem, kad cilvēks saņem no apkārtnes kaut ko līdzīgu sajūtām, kas ir tajā ierakstītas, šī ingramma, lielākā vai mazākā pakāpē, iedarbina visas tajā esošās sajūtas, tādas kā krānus vai vārdus.

Restimulācijas pakāpe var būt lielāka vai mazāka. Ingramma pēc apkārtējās vides restimulatoru iedarbības var aktivizēties tikai nedaudz, vai arī, ja piedalās daudzi restimulatori un ķermenis jau novārdzināts, tā var sevi izpaust pilnā spēkā (kas tiks aprakstīts tālāk). Bet neatkarīgi no tā, vai restimulācija ir spēcīga vai vāja, viss ingrammas saturs, vienā vai otrā veidā sāk darboties.

Visām ingrammām ir tikai viens kopsaucējs, un tas ir vienīgais faktors, kurš atrodas katrā ingrammā, lai kāda tā arī būtu. Katra no tām satur informāciju par to, ka analaizers, lielākā vai mazākā mērā, ir atslēgts. Šī informācija ir katrā ingrammā. Tāpēc katru reizi, kad ingramma restiinulējas, pat ja ķermenis nesajūt fiziskas sāpes, analītiskās spējas atslēdzas noteiktā pakāpē. Tas orgāns vai orgāni, kuri veido analaizeru, noteiktā pakāpē tiek atslēgti no kontūra ar drošinātāju palīdzību.

Tas ir ļoti svarīgi aberācijas mehānisma izpratnei. Tas ir nemainīgs zinātnisks fakts, un to var pārbaudīt. Tas notiek vienmēr: saņemot ingrammu, fiziskās sāpes un emocijas atslēdz analaizeru; kad ingramma restiinulējas, analaizers atslēdzas, saskaņā ar ingrammu komandām. Patiesībā šī ir ļoti mehāniska lieta. Ingramma ir 1 (-stimulēta - analītiskās spējas daļēji atslēdzas. Tas ir tikpat neizbēgami, kā tas, ka lampiņa iedegas vai dziest, kad jūs klikšķināt elektrības slēdzi. Analītiskās aktivitātes atslābums nenotiek tik Nt rauji - te pastāv dažādas gaismas spilgtuma pakāpes, bet tā ir tāda pati mehāniska parādība.

Iemidziniet cilvēku ar ētera palīdzību un nodariet viņam sāpes I i ūšu rajonā. Viņš iegūs ingrammu tāpēc, ka viņa analaizeru sākumā atslēdza ēteris, bet pēc tam arī sāpes krūtīs. Kamēr viņš atradās uz operāciju galda, viņa reaktīvais prāts ierakstīja instrumentu Šķindoņu, visu, kas tika teikts, visas skaņas un smaržas. Pieņemsim, ka medmāsa turēja viņu aiz pēdas, jo viņam raustījās kāja. Tāds būtu pilns ingrammas ieraksts.

Ingrammu ieslēgs kāds līdzīgs gadījums nākotnē. Pēc tam katru reizi, kad šis cilvēks dzirdēs skaņu, kas atgādina instrumentu u šķindēšanos, viņš kļūs nervozs. Ja viņš pievērsīs uzmanību tam, kas tajā laikā notiek viņa ķermenī, tad viņš, iespējams, pamanīs vieglu sajūtu pēdā: it kā kāds to turētu. Bet diez vai viņš pievērsīs uzmanību pēdai, jo, ja viņš vispār spētu kaut kam pievērst uzmanību, tad viņš sajustu sāpes krūtīs. Viņa analītiskās spējas ir mazliet atslēgtas. I apat kā pēdā bija sajūta, it kā kāds to turētu, tāpat ari analaizeram ir koncepts par to, ka viņš bija atslēgts ar ētera un sāpju palīdzību. Restimulators (šķindoņa) nedaudz iedarbināja visu ingrammu, un viena no komandām, kas atrodas ingrammā, ir komanda samazināt analītisko spēju.

Tas darbojas tikpat precīzi, kā „pogas nospiešanas" mehānisms. Ja kāds zinātu cita cilvēka galvenos restimulatorus (vārdus, balss tembru, mūziku vai jebkurus citus ingrammas komponentus, kuri glabājas reaktīvā prāta bankā kā ingrammu sastāvdaļas), viņš spētu gandrīz pilnīgi atslēgt šī cilvēka analaizeru, praktiski novedot viņu bezsamaņas stāvoklī.

ŠŪNA UT! OKtiANISIVIS

Mēs visi esam saskārušies ar cilvēkiem, kas liek mums justies muļķīgiem. Tam var būt divi iemesli, kas abi nāk no ingrammām - viens no tiem slēpjas tajā apstāklī, ka neatkarīgi no tā, kāda ingramma ir restimulēta, daļa no analītiskās spējas ir atslēgta.

Ja apkārtne nemainās, ingrammas var atrasties pastāvīgā restimulācijā! Tas nozīmē pastāvīgu, daļēju analītisko spēju atslēgšanu. Tas fakts, ka intelekts atjaunojas un paceļas līdz fantastiskiem augstumiem, cilvēkam kļūstot par Klīru, pa pusei ir sekas tam, ka cilvēks atbrīvojas no vārdiskajām komandām ingrammās, kuras saka, ka viņš ir stulbs, un, galvenokārt, tas nozīmē, ka cilvēks atbrīvojas no hroniskā stāvokļa, kurā analaizers ir atslēgts.

Tā nav teorija. Šis ir zinātnisks fakts. Tas tika noteikts tīri eksperimentāli. Ingrammā ierakstās sajūta, ka analaizers ir atslēgts; kad ingramma restimulējas, šis ieraksts zināmā mērā tiek aktivizēts.

Līdz ar to ingrammas, kas iegūtas „bezsamaņas" stāvoklī, izsauc daļēju „bezsamaņu" katru reizi, kad tās restimulējas. Cilvēkam, kuram ir ingramma (jebkuram aberētain cilvēkam), nav nepieciešams vēlreiz izjust fiziskas sāpes, lai viņš no jauna nokļūtu daļējas „bezsamaņas" stāvoklī. „Apreibuma", „miegainības" vai „truluma" sajūta zināmā mērā ir daļēji atslēgta analaizera radītās sekas. Arī „nervozitātes", dusmu vai baiļu stāvokli pavada daļēja analītisko spēju pārtraukšana.

Hipnotizētājs gūst „panākumus" tādēļ, ka lietojot vārdu „gulēt" sarunā ar cilvēku, viņš ir spējis restimulēt kādu ingrammu, kas satur šo vārdu un atslēdz analītiskās spējas. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc hipnoze „darbojas".

Tomēr sabiedrība kopumā ir pakļauta vairāk vai mazāk nozīmīgiem analaizera atslēgšanās gadījumiem ingrammu restimulācijas dēļ.

Cilvēka analītisko spēju pazemināšanās pakāpe var arī nebūt saistīta ar ingrammu daudzumu viņa reaktīvajā prātā. Cilvēkam var būt ingrammas, kas var neieslēgties. Taču, pat tad, ja tās bija ieslēgtas, viņa apkārtnē var būt maz restimulatoru. Šādos apstākļos viņš var atrasties augstākā izdzīvošanas potenciāla zonā, neskatoties uz to, ka viņam ir milzīgs daudzums ingrammu. Un, iespējams, ka pat pie šāda ingrammu daudzuma cilvēkam ar pašizglītošanās palīdzību ir izdevies pacelties tām pāri.

Tomēr cilvēks, kuram ir ieslēgtas ingrammas un kurš dzīvo starp daudziem restimulatoriem, ir pakļauts ārkārtīgam daudzumam restimulāciju un analaizera atslēgšanai. Tas ir normāls stāvoklis. Ja cilvēkam ir daudz ingrammu, tās ir ieslēgtas un viņš dzīvo starp daudziem restimulatoriem, tad viņa stāvoklis var mainīties no normāla līdz vājprātam. Vienas dienas laikā, piemēram, gadījumā ar vīrieti, kuram mēdz būt dusmu lēkmes, vai gadījumā ar sievieti, kura krīt apātijā, cilvēka stāvoklis var mainīties no normāla līdz vājprātam un atpakaļ. Šeit mēs lietojam vārdu „vājprāts", ar to domājot pilnīgu iracionalitāti. Vājprāts var būt gan kā pagaidu, gan kā hronisks stāvoklis.

Viss skumjais tiesas process, kura laikā tiek lemts, vai cilvēks ir garīgi vesels vai vājprātīgs, pēc tam, kad viņš kādu ir nogalinājis, pats par sevi ir pilnīgi iracionāls. Protams, ka cilvēks bija vājprātīgs brīdī, kad izdarīja slepkavību. Jautājums, kuru tiesa uzdod tagad, attiecas uz to, vai cilvēks ir hroniski vājprātīgs. Taču tas maz attiecas uz lietu. Ja cilvēks vienreiz ir bijis tik vājprātīgs, lai kādu nogalinātu, tad nākotnē viņš var kļūt pietiekami vājprātīgs, lai to izdarītu atkal. Stāvoklis ir hronisks, ja tas cikliski atkārtojas vai paliek nemainīgs. Likums saka, ka garīgi vesels cilvēks „spēj atšķirt pareizo no nepareizā". Kad cilvēks atrodas tāda mehānisma ietekmē (un šis apgalvojums attiecas uz visiem cilvēkiem), kurš vienā brīdī ļauj tam būt racionālam, taču nākošajā brīdī restimulētam, tad nevienu šajā sabiedrībā, izņemot Klīrus, nedrīkst uzskatīt par spējīgiem vienmēr atšķirt pareizo no nepareizā. Un tas atrodas pilnīgi savrup no tā, ko likums uzskata par „pareizu" un ko par „nepareizu".

Šis ir „amerikāņu kalniņu" piemērs, kādiem pakļauta aberēta cilvēka garīgā veselība. Visiem aberētajiem cilvēkiem ir ingrammas (vidējais to daudzums cilvēkam, visticamāk, ir vairāki simti). Analītiskā līmenī cilvēkiem ir plašas izvēles iespējas, un viņi pat spēj filozofiski aplūkot tādus jēdzienus kā „pareizs" un „nepareizs". Taču aberētu cilvēku ingrammu banka vienmēr ir pakļauta restimulācijai. Aberēts cilvēks, kurš otrdien ir „garīgās veselības paraugs", trešdien var kļūt par slepkavu, ja radīsies tieši tāda situācija, kas iedarbinās atbilstošu ingrammu. Klīra uzvedību nav pilnībā iespējams paredzēt katrā konkrētā situācijā tāpēc, ka viņam piemīt ļoti liela izvēles brīvība. Bet aberēts cilvēks ir pilnīgi neparedzams šādu iemeslu dēļ:

1)     neviens, ieskaitot viņu pašu, nezina kādas ingrammas ir viņa reaktīvajā bankā;

2)      nav iespējams paredzēt, kādi restimulatori pagadīsies tajā vai citā situācijā;

3)      nav iespējams noteikt, kādu izvēli reaktīvajā līmenī izdarīs cilvēks, vadoties no tiem faktoriem, kuri glabājas viņa ingrammās.

Cilvēka uzvedība, kas attīstās, balstoties uz augstāk minētajiem pamatmehānismiem, ir tik daudzveidīga, ka tāpēc nav brīnums, ka dažas filozofiskās mācības uzskatīja cilvēku par „visai bezcerīgu gadījumu".

Ja ingrammu banka atrodas šūnu līmenī, tad teorētiski var pieļaut, ka šūnas ir parūpējušās par to, lai analītiskais prāts dzīvē neuzsāktu pārāk lielas dēkas, spēlējoties ar dzīvību un nāvi. Sekojoši, varam uzskatīt, ka tās ir nokopējušas visus fizisko sāpju un emociju momentus, kuri noveda pie „bezsamaņas" vai bija klāt tās laikā. Pēc tam, kad apkārtnē parādījās jebkādi līdzīgi apstākļi, šūnas, iespējams, kļuva ļoti modras un, klātesot lielam skaitam restimulatoru, varēja atslēgt analaizeru un pāriet uz darbību reakcijas līmenī. Tas ir primitīvs aizsargmehānisms. Acīmredzot, ja organisms, atrodoties „bezsamaņā", izdzīvoja vienreiz, tad šūnas var nonākt pie slēdziena, ka izmantojot tos pašus datus un veicot tās pašas darbības gadījumos, kad eksistē līdzīgu apstākļu parādīšanās draudi, tās atkal izdzīvos. Kas derēja vectēvam, derēs arī man. Kas bija derīgs autobusa avārijā, derēs jebkurā laikā, braucot autobusā.

Tāda idiotiska „domāšana" ir raksturīga reaktīvajam prātam. Tieši tā arī viņš domā. Tas ir galējs konservatīvisms. Viņš katrā solī palaiž garām lietas būtību un neievēro svarīgus apstākļus, tas pārslogo ķermeni ar sāpēm un ir haosa iemiesojums. Ja katrai situācijai atbilstu 1 ikai viena ingramma, varbūt reaktīvais prāts vēl kaut kā tiktu galā .11 savu uzdevumu. Bet var taču būt desmit ingrammas, kuras satur līdzīgus datus (ingrammu - pieslēgumu ķēde), pie tam šie dati var būt tik pretrunīgi, ka rodoties jaunai ārkārtas situācijai, kas satur šis ķēdes restimulatorus, nebūs iespējams no pagātnē atrastajiem uzvedības veidiem izvēlēties pareizo - to, kurš palīdzētu tikt galā ar radušos situāciju.

Ir skaidrs, ka neparedzamais jeb x faktors ir valoda. Sūnas, ja dotā problēma attiecas uz šūnām (atgādinām, ka šī ir teorija, balstīta uz datiem, ar mērķi izskaidrot notiekošo, bet teoriju var mainīt, nepadarot pašus faktus mazāk noderīgus zinātnei), iespējams, ne visai labi saprot valodas. Ja šūnas tās saprastu, tad neizstrādātu šādus „risinājumus ".

Apskatīsim divas ingrammas, kas saistītas ar beisbola nūjām. Pirmajā ingrammā cilvēkam iesit pa galvu, viņš zaudē samaņu un kāds kliedz: „Skrien! Skrien! Skrien!" Otrajā ingrammā cilvēks zaudē samaņu no nūjas sitiena tieši tādos pašos apstākļos un kāds kliedz: „Paliec uz vietas! Tu esi drošībā!". Ko gan cilvēks darīs, kad izdzirdēs beisbola nūjas sitiena skaņu, sajutīs tās smaržu, ieraudzīs to vai izdzirdēs augstākminētos vārdus? Skries vai paliks uz vietas? Kā ar vienu, tā ar otru gadījumu viņam saistās vienas un tās pašas sāpes. Kas tad notiek patiesībā? Viņam sākas galvassāpes. Tas ir tas, ko sauc par konfliktu. Tas ir nemiers. Un nemiers patiešām var kļūt ļoti izteikts tīri mehānisku iemeslu dēļ. Ja cilvēkam ir deviņdesmit ingrammas, kas viņu velk uz dienvidiem, un astoņdesmit deviņas, kas velk viņu uz ziemeļiem, kur tad viņš ies - uz dienvidiem vai ziemeļiem? Vai arī viņam būs „nervu sabrukums"?

Reaktīvais prāts ir apmēram tikpat ģeniāls kā atskaņotājs. Novietojiet adatu uz plates, un tā sāks spēlēt. Reaktīvais prāts vienkārši novieto adatu uz plates. Kad tas mēģina izvēlēties vairākas plates un nospēlēt tās visas vienlaikus, notiek dažādas lietas.

Uzbūvējot visu tādā veidā, šūnām, vai nu ar nodomu, nejauši vai arī tāpēc, ka evolūcija šeit gāja apkārtceļu, ir izdevies noslēpt ingrammu banku diezgan labi, turpinot radīt organismam vecu un nederīgu orgānu. Cilvēks atrodas pie apziņas tikai tad, kad strādā viņa analītiskais prāts. Kad cilvēks ir „bez samaņas", viņa analītiskais prāts nav spējīgs sekot ienākošajiem datiem, un šos datus nevai atrast vietā, kuru mēs (pēc analoģijas ar skaitļošanas mašīnu) saucam par standarta atmiņu bankām. Tātad visa ienākusī informācija ir paslīdējusi garām apziņai. Un, ja reiz tā ir pagājusi garām, apziņa nevar atcerēties šo informāciju (ja vien neizmanto Dianētisko procedūru) tāpēc, ka atmiņā nav šīs informācijas avota.

Ingramma parādās tad, kad nav apziņas. Pēc tam tā pa tiešo iedarbojas uz organismu. Analaizers var savā rīcībā iegūt šos datus tikai ar Dianētikas terapijas palīdzību (un ingrammas likvidēšana nepavisam nav atkarīga no tā, vai analaizers ar to atrodas kontaktā, neskatoties uz kādreiz valdošo pārliecību, ka kaut kā „apzināšanās" var no tā izārstēt: pietiek tikai cilvēkam „apzināties" ingrammu, un viņš tūlīt pat iekļūs nepatikšanās, ja vien netiks izmantota Dianētikas procedūra). Ingrammu ir saņēmušas šūnas. Reaktīvais prāts varētu, protams, būt pats zemākais analītisko spēju līmenis, bet tas nemaina to zinātnisko faktu, ka ingramma darbojas tā, it kā būtu pielodēta pie dzīvības funkciju regulatora, organisma darbības koordinācijas centra un paša analītiskā prāta zemākajiem līmeņiem. Ar vārdu „pielodēta", mēs domājam „pastāvīgi savienota". Šī ieslēgšana piekabina ingrammu pie ķermeņa darba mehānismiem. Analītiskais domāšanas process nav pastāvīgi saistīts ar ķermeņa mehānismiem, analaizers pēc savas gribas var to pieslēgt un atslēgt no kontūra. Ar ingrammām viss ir savādāk. Tāpēc arī tiek lietots vārds „pielodēta".

Analītiskais prāts nosaka iemācītās uzvedības modeli. Šis modelis nevainojami darbosies uz stimula - reakcijas pamata katru reizi, kad būs organismam visvairāk noderīgs. Ingramma - tas ir iegaumēts uzvedības modelis, pilnībā nokomplektēta pakete, kas „neatgriezeniski" pieslēgta organisma kontūriem (vienīgi, ja neizmanto Dianētisko terapiju), un kā uzvedības modelis tā darbojas bez jebkādas analaizera piekrišanas.

Atrodoties ingrammas vairākkārtējā ietekmē, kura pazemina analītisko spēju un pastarpināti iedarbojas ar tajā esošo pozitīvo iedvesmu, analītiskais prāts nav spējīgs atrast nevienu patiešām saprātīgu iemeslu organisma uzvedībai. Tāpēc tam nākas izdomāt kaut kādu cēloni, jo viņa pienākums ir nodrošināt, lai organisms vienmēr būtu pareizs. Tāpat kā jaunais cilvēks, kurš vilka nost žaketi, izteica dažādus muļķīgus paskaidrojumus, kāpēc viņš to dara. Tāpat rīkojas arī analītiskais prāts, kurš, novērojot ķermeņa iracionālo uzvedību, tai skaitā arī runu, kurai, kā šķiet, nav pamatojuma, atrod jebkādu attaisnojumu šādai uzvedībai. Ingramma var diktēt organismam, kā jānoritvisiem iespējamiem dzīvības procesiem, tā uzspiež organismam pārliecību, viedokli un domāšanas procesus vai aizliedz tos, kā arī diktē visas citas iespējamās darbības. Tā var izsaukt stāvokļus, kas izceļas gan savas sarežģītības, gan sava idiotisma dēļ. Ingramma var diktēt organismam visu, kas ir tās saturā, bet saturā var būt jebkuras vārdu kombinācijas, kādas vien valodā iespējamas. Redzot iracionālu uzvedību vai iracionālu pārliecību, analītiskais prāts ir spiests meklēt organisma darbībām un stāvoklim attaisnojumu, tāpat kā savām dīvainajām kļūdām. To sauc par attaisnojošo domāšanu.

Tātad eksistē trīs domāšanas tipi, uz kuriem ir spējīgs organisms:

1.   Analītiskā domāšana, kura ir racionāla, atkarībā no tā, kā to ir veidojusi izglītība un uzskati;

2.    Attaisnojošā domāšana, kura ir analītiskā domāšana, ar mērķi izskaidrot organisma reakcijas;

3.    Reaktīvā domāšana, kura kopumā pamatota uz to, ka viss ingrammā ir vienāds ar visu pārējo ingrammā, ir vienāds ar visiem restimulatoriem apkārtējā vidē un visām tām lietām, kas asociējas ar šiem restimulatoriem.

Mēs visi esam bijuši liecinieki gadījumiem, kad kāds izdarīja kļūdu un pēc tam paskaidroja, kāpēc tā notika. Tā ir attaisnojošā domāšana. Kļūdu pieļāva ingramma, ja vien šīs kļūdas iemesls nebija cilvēka izglītība vai viņa uzskati. Tāpēc, lai organisma darbības un paša analītisks prāta aprēķini turpinātu būt pareizi, analaizeram vajadzēja šo kļūdu attaisnot.

Eksistē arī divas citas parādības, ko izsauc ingrammas. Viena no tām ir draviatizācija, bet otra - veilanss.

Jūs esat redzējuši, kā bērns sāk nesakarīgi bērt vārdus un krīt histērijā. Jūs esat redzējuši, kā cilvēks kaut ko izdara dusmu lēkmē. Jūs esat novērojuši, kā cilvēki izdara veselu virkni iracionālu darbību. Tā ir dramatizācija. Tā parādās, kad ingramma ir spēcīgi restimulēta, tik spēcīgi, ka tās daļa, kura ir pielodēta pie kontūriem, pārņem organismu savā kontrolē. Ingramma var ieslēgties tikai nedaudz vai pilnībā, citiem vārdiem, pastāv dažādas dramatizācijas pakāpes. Kad drainatizācija izvēršas pilnā apmērā, ingramma atskaņojas vārds vārdā, un cilvēks līdzinās aktierim, kas vienkārši izpilda iemācītu lomu, vai marionetei, kuru rausta aiz aukliņām. Cilvēkam var radīt jaunas ingrammas, kuras piespiedīs vecās aiziet otrajā plānā. (Sabiedrības sodu komplekss ir precīzi vērsts uz to, lai atradinātu cilvēkus dramatizēt ingrammas).

Dramatizācija - tā ir uz izdzīvošanu vērsta uzvedība (saskaņā ar reaktīvā prāta muļķīgo domāšanas veidu), kuras pamatā ir sekojošs spriedums: organisms, kādreiz atrodoties „līdzīgā" situācijā, veiksmīgi to pārdzīvoja, jo veica tieši šīs darbības.

Sieviete, kuru ar sitienu nogāza uz grīdas un sāka spārdīt ar kājām, iespējams, dramatizēs savu ingrammu, sakot un darot tieši to, kas tika darīts un teikts attiecībā uz viņu. Viņas upuris var izrādīties pašas bērns vai cita sieviete. Par upuri kļūtu vai varētu kļūt cilvēks, no kura viņa saņēma šo ingrammu, ja vien šī sieviete būtu pietiekami stipra, lai to uzveiktu. Tas fakts, ka sievietei ir attiecīgā ingramma, vēl nenozīmē, ka viņa to izmantos. Viņai, iespējams, ir simts citu ingrammu, kuras viņa var lietot. Bet dramatizācijas laikā situācija izskatās tā, it kā ingramma, kas pielodēta pie organisma kontūriem, pārņem kontroli pār marioneti. Tā analītiskā spēja, kura sievietei vēl ir saglabājusies, var tikt izlietota uzvedības modeļa izmainīšanai. Tāpēc viņas dramatizācija var atgādināt ingrammas saturu vai ar to pilnībā sakrist.

Šis dramatizācijas aspekts ir izdzīvošana tīri pēc „ar zobu un nagu" principa. Tas piespieda pētniekus domāt, ka dotais princips bija pats galvenais.

Lūk, parādās ingramma, apejot racionalitāti un standarta atmiņu bankas. Tagad tā atrodas organismā, bet organisms par to apzinātā līmenī neko nezina. To ieslēdz kaut kas, ko organisms uztver apzinātā līmenī. Pēc tam organisms var to dramatizēt. Ingramma nebūt nekļūst vājāka pēc tam, kad organisms atkal un atkal to izmanto, un, jo vairāk tā tiek dramatizēta, jo ciešāk tā piestiprinās pie kontūriem. Muskuļi, nervi - visam jāpakļaujas tai.

Tā ir izdzīvošana pēc principa „ar zobiem un nagiem" - šūnas ir labi par visu parūpējušās. Un te mēs nokļūstam līdz jēdzienam veilanss. Latīņu vārds valens, no kura tas cēlies, nozīmē „stiprs". Tas ir veiksmīgi izvēlēts termins, jo tā ir vārda ambivalentia (spēks divos virzienos) otra daļa, un to var atrast katrā labā vārdnīcā. Šis termins ir labs, jo apraksta (kaut arī vārdnīcu sastādītāji neieliek tajā šo nozīmi) ķermeņa nodomu ingrammas dramatizācijas momentā. Vārds multiveilanss nozīmētu „daudz stipro". Šis jēdziens varētu ietvert sevī tādu fenomenu, kā personības dalīšanās, kad dažādās situācijās cilvēks uzvedas kā dažādas personības. Dianētikā veilanss nozīmē kāda dramatiska personāža personību ingramma.

Iepriekš minētajā gadījumā ar piekauto sievieti bija divi veilansi: viņa pati un viņas vīrs. Ja būtu klāt vēl viens cilvēks, tad ingrammā būtu trīs veilansi: viņa, viņas vīrs un šis trešais cilvēks, ar noteikumu, ka viņš kaut kādi piedalījās notiekošajā. Teiksim, autobusa avārijas gadījumā, kur runā un darbojas desmit personas, „bezsamaņā" esoša cilvēka ingrammā būtu vienpadsmit veilansu - viņa paša un pārējo desmit cilvēku.

Augstāk minētajā piemērā ar sievieti ingramma satur tikai divus veilansus. Kurš uzvarēja? Lūk, „zobu un nagu" likums - tas, kā ingrammas redz izdzīvošanu. Kas uzvarēja? Vīrs. Tāpēc tiks dramatizēta vīra personība. Sieviete neuzvarēja. Viņa cieta. Ahā! Tātad, kad šīs ingrammas restimulators ir klātesošs, viņai vajag kļūt par uzvarētāju - vīru. Viņai vajag runāt kā vīram, atkārtot to, ko viņš teica un darīt to, ko viņš darīja. Viņš izdzīvoja. „Esi tāda ka viņš!", saka šūnas.

Tādējādi tad, kad sievietei šo ingrammu restiinulē kāda rīcība, piemēram, viņas bērna uzvedība, viņa dramatizē uzvarētāja veilansu. Viņa notriec bērnu no kājām, spārda viņu un saka tam, ka viņš ir krāpnieks, slikts un vienmēr maina savu viedokli.

Kas notiktu, ja māte dramatizētu pašas veilansu? Viņai vajadzētu nokrist uz grīdas, apgāžot krēslu, zaudēt samaņu un noticēt tam, ka viņa ir krāpniece, slikta un vienmēr maina savu viedokli, turklāt viņai būtu jāsajūt saņemto sitienu sāpes!

Reaktīvais prāts ir kurls pret padomu „esi pats". Shēma ir tāda: katru reizi, kad dzīve soda organismu, saskaņā ar reaktīvo prātu, analītiskais prāts ir izdarījis kļūdu. Reaktīvais prāts atslēdz analītisko prātu no kontūra proporcionāli restimulācijas (briesmu) pakāpei un piespiež ķermeni reaģēt tā, it kā tas piederētu cilvēkam, kas uzvarēja līdzīgā situācijā pagātnē, kad organisms tika ievainots.

Tātad, kas notiks, ja sievietei, kura dramatizē ingrammu, „sabiedrība", vīrs vai kāds cits ārējs spēks pateiks, ka viņai ir jāstājas pretī realitātei? Tas ir neiespējami. Ieskatīties realitātei acīs nozīmē būt pašai un līdz ar to sajust sāpes. Kas notiek, ja kāds ārējs spēks pārtrauc viņas dramatizācijn? Citiem vārdiem, ja sabiedrība iebilst pret dramatizāciju un aizliedz viņai kliegt, sist un brēkt? Ingramma vēl aizvien ir pielodēta pie organisma kontūriem. Reaktīvais prāts piespiež sievieti būt uzvarētāja veilansā. Tagad viņa tur nevar atrasties. Jo tuvāk sieviete ir tam, lai būtu pati, jo precīzāk reaktīvais prāts kā soda mēru ataino tos apstākļus, kuros atradās otrs, - zaudētāja veilanss. Galu galā šis veilanss neaizgāja bojā. Ieslēdzas sitienu sāpes, un sieviete sāk domāt, ka viņa ir krāpniece, slikta un vienmēr maina savu viedokli. Citiem vārdiem, viņa atrodas zaudētāja veilansā. Ja cilvēka dramatizāciju pastāvīgi pārtrauc, viņš kļūs slims, kas ir tikpat neapstrīdami kā fakts, ka laiks reizēm ir apmācies.

Persona, vēl nesasniedzot desmit gadu vecumu, jau kopā ar ingrammām ir ieguvusi pussimtu veilansu. Kuri no tiem ir uzvarošie? Jūs pamanīsiet, ka tā izmanto šos veilansus katru reizi, kad restimulējas

Lida no ingrammām. Personības dalīšanās? Divi cilvēki vienā? I )rīzāk piecdesmit vai simts. Dianētikā jūs varat redzēt, kā veilansi cilvēkiem ieslēdzas, izslēdzas un nomaina cits citu ar tādu ātrumu, k.ids iedvestu bijību ikvienam profesionālam aktierim.

Pavērojiet, cik komplicēta ir šī izturēšanās, šī uzvedība. Ja kāda mērķis būtu atrisināt aberācijas problēmu, sistematizējot un izveidojot visu novērojamo parādību katalogu, un tajā pašā laikā neko nezinot par tās pirmavotu, tad viņš finālā iegūtu tikpat daudz atse- višķu vājprāta, neirožu, psihožu, kompulsiju, represiju, uzmācīgu ideju un dažāda tipa nepilnvērtību veidus, cik ir vārdu kombināciju valodā. Mēģinājumu atklāt pamatprincipus parādību klasifikācijas ceļā nekādi nevar nosaukt par labu pētījumu. Tās bezgalīgi sarežģītās izpausmes, kādas var izsaukt ingrammas (bet paši rūpīgākie, visstingrāk kontrolētie eksperimenti pierādīja, ka ingrammas spēj izsaukt visas iepriekšminētās izpausmes), sastāda pilnīgu cilvēka aberētas uzvedības tipu katalogu.

Eksistē dažas citas pamatizpausmes, ko izsauc ingrammas. Tās būs aprakstītas atbilstošajās grāmatas daļās. Tie ir parazītiskie kontūri, emocionāli pārdzīvojumi un psihosomatiskās saslimšanas. Ar šo dažu uzskaitīto pamatprincipu palīdzību ir iespējams atrisināt aberācijas problēmu. Šie principi ir vienkārši, un tajos slēpjas visu cilvēku un sabiedrības pārdzīvoto nepatikšanu iemesls. Slimnīcas garīgi slimajiem, cietumi noziedzniekiem, dažādu valstu izveidotie ieroču krājumi, jā, un pat eksistējušu civilizāciju drupas - tas viss ir nesaprastu pamatprincipu rezultāts.

Šūnas pārvērtās organismā un evolūcijas gaitā izstrādāja prāta darbības režīmu, kas kādreiz bija organismam nepieciešams. Cilvēks ir sasniedzis tādu līmeni, kurā viņš rada līdzekli, lai izlabotu kļūdu, ko pieļāvusi evolūcija. Klīra stāvokļa izpēte ir pierādījusi, ka viņam vairs nav vajadzīgs šis mehānisms. Cilvēks tagad ir spējīgs spert mākslīgu evolucionārās attīstības soli pilnīgi patstāvīgi. Tilts pār aizu ir uzcelts,

otrā grāmata, ceturta nodaļa

Dēmoni"

Liksim uz neilgu laiku mierā tādas zinātniskas lietas kā šūnas un apskatīsim dažus citus ar cilvēka saprāta izpratni saistītus problēmas nspektus.

Cilvēki ir strādājuši ar problēmām, kas attiecas uz cilvēka uzvedību, jau vairāku tūkstošu gadu garumā. Indiešiem, ēģiptiešiem, senajiem grieķiem un romiešiem, kā arī dažu pēdējo gadsimtu filozofiem un pētniekiem nācās cīnīties ar milzīgiem sarežģījumiem.

Dianētika varēja tikt radīta tikai ar filozofisku problēmas sadalījumu sastāvdaļās un dažu desmitu kritēriju radīšanas palīdzību, tādu kā: Patvaļīga lieluma ievadīšana, Afinitātes likums, Dinamikas, Optimālā risinājuma formula, Svarīgo faktoru izvēles likums, Zinātnes par zinātnēm izveidošana, Autoritātes viedokļa samazināšana, pretstatot to citu Autoritāšu viedokļiem, utt., utt. Tas viss brīnišķīgi derētu kādam filozofiskam sējumam, bet mums ir darīšana ar Dianētiku, kas ir zinātne. Tomēr ir jāatzīmē, ka viens no mūsu pirmajiem soļiem netika izgudrots, bet gan aizlienēts un izmainīts. Tas bija Herberta Spensera princips par „Izzināmo un neizzināmo".

Absolūtisms ir lielisks ceļš, kas ved uz stagnāciju. Es nedomāju, ka Spensers gribēja būt absolūti kategorisks savos jēdzienos par „Izzināmo un neizzināmo", izdzīvo! - lūk, demarkācijas līnija, kas atdala to, ko var sajust ar maņu orgānu palīdzību (tas, par ko runāja mūsu vecie draugi Hjūms un Loks), no tā, kas nav obligāti izzināms ar maņu orgāniem - kaut arī, iespējams, var būt izzināms, bet nav mums obligāti nepieciešams, lai problēmu atrisinātu.

Starp to, ko nevajadzēja obligāti zināt (Dianētiskais ekvivalents „neizzināmajam"), bija misticisma un metafizikas sfēras. Dianētikas attīstības procesā mēs daudz ko apgājām tikai tāpēc, ka nevienam neizdevās atrast risinājumu ar šo datu palīdzību. Tāpēc misticismam mēs ātri paskrējām garām, neskatoties uz to, ka autors to pētīja Āzijā, nevis no mazsaprotamiem, šaubīgas izcelsmes avotiem, kuri parasti tiek uzskatīti par autoritatīviem dažās rietumu garīgo kultu sistēmās. Šajā apvidū mistiķis, kurš nespēj piespiest savu „astrālo ķermeni" pamest fizisko ķermeni un tā izdarīt savus darbus, tiek uzskatīts par pelēku viduvējību. Labi apzinoties, ka šajā smalki veidotajā mozaīkā bija gan oranži gabaliņi ar dzelteniem plankumiem, gan violeti ar karmīnsarkanām svītriņām, tika uzskatīts par vajadzīgu izvēlēties tikai tos gabaliņus, kuri nepastarpināti attiecās uz problēmu. Kādu dienu mozaīkai pievienosies liels skaits jaunu gabaliņu (tai skaitā arī tādi, kas attiecas uz struktūru) un parādīsies atbildes uz jautājumiem par telepātiju, gaišredzību, utt. Jāsaprot, ka, radot filozofisku visuma modeli, tiek izmantots milzumdaudz šādu gabaliņu. Taču neviens no gabaliņiem, kas attiecas uz misticismu, neizrādījās vajadzīgs, lai radītu zinātni par prātu, kura būtu pielietojama un viennozīmīgi atrisinātu aberācijas problēmu. Šajā Dianētikas attīstības etapā mēs neizteiksim nekādus viedokļus ne par spokiem, ne par indiešu virves triku, mēs tikai varam pateikt, ka tie izskatās kā krāsaini gabaliņi, bet mums vajadzīgi tikai baltie. Mēs esam savākuši lielāko balto gabaliņu daļu, kas kopā rada plašu baltās krāsas laukumu tur, kur agrāk bija melnums.

Tagad iztēlojieties, kādas šausmas bija jāpārcieš, kad tika atklāti „dēmoni". Ja jūs atceraties, Sokrātam bija dēmons. Tas neteica priekšā Sokrātam, kas jādara, bet teica, vai viņš ir vai nav pieņēmis pareizu lēmumu. Mēs sekojām šim virzienam ierobežotajā visumā, būdami tik uzticīgi principam apskatīt tikai tās lietas, kuras var li/.t vert ar maņu orgāniem, ka tas iepriecinātu pat Hjūmu. Un pēkšņi p.irādījās „dēmoni".

Četrpadsmit cilvēku lielas grupas rūpīga novērošana atklāja, ka acīmredzot katrā no viņiem bija kāda veida dēmons. Šie cilvēki Iii ja izvēlēti nejauši, viņi piederēja pie dažādiem sociāliem slāņiem. I pēc fakts, ka viņiem bija dēmoni, bija ļoti uztraucošs. Tomēr atšķirībā no dažiem misticisma kultiem (vai skolām, kā viņi sevi dēvē), kārdinājumam izmantot romantiski fantastiskus, nesaprotamus un maldinošus nosaukumus netika sekots. Bija nepieciešams uzbūvēt tiltu pār aizu un dēmoni ir sasodīti slikti tilta balsti.

Klusā okeāna salās - Borneo un Filipīnās, es ne reizi vien redzēju dcmonoloģiju darbībā. Demonoloģija ir ļoti fascinējoša lieta. dēmons iemiesojas cilvēkā un padara viņu slimu vai runā viņa vietā. Vai arī cilvēks sajūk prātā, jo viņā ir ieviesies dēmons, un viņš sāk skraidīt apkārt ar kliedzošu dēmonu.-Tā ir demonoloģija šī vārda šaurā nozīmē. Šamaņi un dziednieki nodarbojas ar demonoloģiju diezgan aktīvi (tā viņiem atnes labu peļņu). Tomēr, kaut arī es nemaz neesmu pārāk skeptisks, man vienmēr ir licies, ka dēmonus varētu izskaidrot nedaudz vienkāršāk, nekā ektoplazmas terminos vai līdzīgos nesaprātīgos veidos.

Atklāt dēmonus, kas dzīvoja civilizētajos laikabiedros, bija satraucoši. Taču tur nu tie bija. Vismaz eksistēja izpausmes, kuras, pēc šamaņu un dziednieku vārdiem, izsauc dēmoni. Tika atklāts, ka var izveidot dažāda veida dēmonu katalogu. Bija „komandējošie dēmoni", „kritizējošie dēmoni", parastie „dēmoni - suflieri", „dēmoni", kuri slaistījās apkārt un kliedza, „dēmoni", kuri vienkārši noslēpa lietas un turēja tās ārpus redzesloka. Tās nav visas kategorijas, bet kopumā aptver tās parādības, kas attiecas uz demonologijas sfēru.

Daži eksperimenti, kas veikti cilvēkiem, izmantojot narkotiskos preparātus, parādīja, ka šos dēmonus var izveidot pēc eksperimentētāja gribas. Izrādījās, ka ir pat iespējams pārvērst dēmonā visu analītisko prātu. Tātad ar demonoloģiju kaut kas nebija kartība. Jauni dēmoni varēja iemiesoties cilvēkos pat bez kārtīga rituāla, vienkārši ar vārdu palīdzību. Līdz arto Dianētikā neeksistē isti dēmoni (tas ir izcelts tam gadījumam, ja kaut kāds mistiķis sāktu skraidīt apkārt un stāstīt cilvēkiem, ka jaunā zinātne par prātu tic dēmoniem).

Dianētikā par dēmonu sauc parazītisko kontūru. Pēc savas iedarbības uz prātu tas atgādina kādu atsevišķu būtni. Un tā avots ir vārdi, kurus satur ingrammas.

Ja jūs vienu no tiem rūpīgi izpētīsiet, jums nebūs grūti saprast, kādā veidā dēmoni nokļūst prātā. Tētis, kamēr bērniņš ir „bezsamaņā", kliedz uz mammu, pieprasot, lai viņa klausa viņu un, Dieva dēļ, nevienu citu. Bērniņš iegūst ingrammu. Tā ieslēdzas kādā brīdī starp zīdaiņa vecumu un nāvi. Un tā rodas funkcionējošs dēmoniskais kontūrs.

Inženieris - elektroniķis var uzstādīt radio shēmā tik daudz dēmonu, cik vien viņa sirds kāro. Ja runa ir par cilvēku, to var iztēloties tādā veidā: kāds sāka vilkt vadus no standarta bankām uz analaizeru, bet pirms tas tika līdz analaizeram, viņš uzstādīja skaļruņus un mikrofonu, bet pēc tam turpināja vilkt vadus līdz apziņas līmenim. Starp skaļruņiem un mikrofonu būtu analaizera daļa - parasta funkcionējoša daļa, bet tā ir atdalīta no pārējā analaizera. „Es" apzinātā līmenī grib saņemt informāciju. Informācijai vajadzētu pienākt nepastarpināti no standarta bankas, tai jābūt apstrādātai zemākā apziņas līmenī un jānonāk pie „Es" informācijas veidā. Ne runas, bet vienkārši datu veidā.

Ar atdalītu analaizera daļu, kurā instalēti skaļruņi un mikrofoni, un ar hroniski restimulētu ingrammu, kura satur vārdus „jāklausa mani, Dieva dēļ", notiek kaut kas cits. „Es", atrodoties uzmanības vienību augstākajos līmeņos, pieprasa informāciju un sāk pārskatīt standarta datu bankas ar zemāku apziņas līmeņu palīdzību. Informācija nonāk pie „Es" runas veidā kā balss, kas skan galvā.

Klīram nav nekādu „iekšējo balsu"! Viņš neatskaņo savas domas. Viņš domā, nepārveidojot savas domas vārdos, un tās neskan viņa galvā kā balss. Šis fakts pārsteigs daudzus cilvēkus. Dēmons „klausies manī" ir sabiedrībā ļoti izplatīts, citiem vārdiem, tāda ingramma ir lielā apgrozībā. „Paliec šeit un klausies manī" fiksē ingrammu tagadnes laikā (un kaut kādā mērā nofiksē cilvēku ingrammas saņemšanas laikā). Sākot ar ingrammas ieslēgšanās momentu, cilvēks domā „balsī", t.i. viņš pārveido savas domas runas formā. Tāda domāšana ir ļoti lēna. Klīra prāts atrod risinājumu tik ātri, ka, salīdzinājumā ar to, apziņas vārdu plūsma liktos kā kaut kas ļoti nekustīgs.

To ir ļoti vienkārši pierādīt. Visos keisu klīrēšanas gadījumos bez izņēmumiem atklājās tā vai cita paveida dēmoni. Dažiem keisiem tādu bija trīs vai četri, citiem - desmit, bet dažiem tikai viens. Var izteikt drošu minējumu, ka gandrīz katram aberētam cilvēkam ir dēmonisks kontūrs.

Tāda tipa ingramma kā „tu mani vienmēr kritizē" rada kritizējošo dēmonu. Ingrammās pastāv desmitiem tādu izteikumu, un jebkurš no tiem radīs kritizējošo dēmonu, līdzīgi kā jebkura vārdu kombinācija, kas liek klausīt un pakļauties pavēlēm, jādīs komandējošo dēmonu.

Visi šie dēmoni ir parazīti. Citiem vārdiem, viņi paņem analaizera daļu un to norobežo. Dēmons nevar domāt labāk kā cilvēka prāts. Tam nav nekāda papildus spēka. Nav nekādu priekšrocību. Tikai vieni zaudējumi.

Visu „datoru" (analaizeru) ir iespējams pārvērst par dēmonisku kontūru, atstājot „Es" kādā tālā un tumšā stūrī. Pirmajā acumirklī tas ir brīnišķīgs triks, tāpēc ka tas dod iespēju visam analītiskajam prātam veikt aprēķinus bez blakus traucēkļiem un pēc tam pasniegt „Es" atbildi. Bet patiesībā tas ir ļoti slikts variants, tādēļ ka „Es" - tā ir griba, tas ir tas organisma spēks, kurš pieņem lēmumus, tā apziņa. Un pavisam drīz „Es" kļūst tik ļoti atkarīgs no kontūra, ka kontūrs sāk to aprīt. Lai jebkurš tāds kontūrs eksistētu ilgstošu laiku, tam jābūt hroniskam un jāsatur sāpes. īsāk sakot, tai ir jābūt ingrammai. Sekojoši, tāds kontūrs pazeminātu sava saimnieka intelekta līmeni un padarītu viņu par upuri, galu galā vienā vai otrā veidā pataisot viņu slimu.

No visiem ingrammu dēmoniskajiem kontūriem, kuri tika atklāt i un likvidēti, visbīstamākie bija tie, kuros klātesošas bija visvarenās (ka cilvēkam varētu likties) būtnes, spējīgas atrisināt visas problēmas un izpildīt visas vēlēšanās. Ingrammai ieslēdzoties arvien spēcīgāk un spēcīgāk un pastāvīgi restimulējoties, tā galu galā pārvērta „Es" par bezgribas marioneti. Tā kā eksistēja arī citas ingrammas, tad tas viss kopumā pazemināja intelekta līmeni tiktāl, kas varēja novest pie nopietnām psihiskām novirzēm. Kā piemēru vienkārši iztēlojieties, ko jūs teiktu nohipnotizētam cilvēkam, lai piespiestu domāt, ka viņš atrodas varenas būtnes rokās, kura dod viņam komandas. Bet tagad iedomājieties, ka tas tika pateikts cilvēkam, kurš atrodas bez samaņas viena vai otra iemesla dēļ.

Eksistē vesela klase citu dēmonu - nosedzošie dēmoni, kuri no cilvēka izolē informāciju. Tos nevar nosaukt par īstiem dēmoniem, tāpēc ka viņi nerunā. īsts dēmons - tas ir tāds, kurš domām piešķir skaņu, gluži kā iekšējā atbalss, atkārto teikto vai arī dod daudzveidīgus, sarežģītus padomus kā īsta, dzīva balss no ārpuses. (Cilvēkiem, kuri dzird balsis, ir ārējie, vokālie dēmoni - kontūri, kuri sasaistīti ar viņu iztēles kontūriem.) Nosedzošajam dēmonam nav, ko teikt. Viņa funkcija slēpjas tajā, ka viņš cilvēkam neļauj kaut ko izteikt vai izdarīt, kas rezultātā izsauc psihiskās novirzes.

Var eksistēt nosedzošs dēmons, kurš neļauj cilvēkam izteikt vienu vārdu. Piemēram, bērns, nokrītot no velosipēda un zaudējot samaņu, iegūst ingrammu. Policists cenšas meitenītei palīdzēt, viņa vēl arvien ir „bez samaņas", taču kustas un murmina, ka nevar pakustēties (veca ingramma darbībā). Policists uzmundrinoši saka: „Nekad nesaki „nevaru"!" Nedaudz vēlāk notiek apzinātā līmenī piedzīvots gadījums - viņa atkal krīt, bet šoreiz negūst traumu. (Mēs no jauna atgādinām par otro obligāto soli - pieslēgumu, tāpēc, ka tieši to agrāko laiku mistiķi uzskatīja par visu problēmu avotu. Tās ir „garīgas ciešanas") Tagad viņai ir grūti pateikt „nevaru". Jebkurā gadījumā, tāda situācija ir bīstama. Ja nu tas būtu ingrammās bieži sastopams izteiciens „Nekad nesaki - nē!"?

Nosedzošie dēmoni slēpj informāciju no „Es". Tāds dēmons var bez piepūles noslēpt lielu daudzumu vārdu. Cilvēks, kuram ir tāds dēmons, šos vārdus izlaidīs, kropļos tos, rakstīs nepareizi un pieļaus kļūdas, tos lietojot. Dēmons nav vienīgais iemesls, kas liek cilvēkiem k ropļot vārdus, bet tas ir īpašs gadījums. Nosedzošais dēmons var Imu daudz spēcīgāks un tam var būt daudz plašāks darbības lauks. To var radīt ar frāzi „Nerunā!" vai „Nekad tā neatbildi vecākiem cilvēkiem!" vai arī „Te nedrīkst runāt! Kas tev teica, ka te drīkst runāt?". Jebkura no šīm frāzēm var likt cilvēkam stostīties.

Nosegta var būt ne tikai runa. Jebkuru prāta spēju var bloķēt dēmons, kurš paredzēts tieši šīs spējas pārtraukšanai. Frāze „Tu neko neredzi!" nosegs vizuālo rikolu. Bet frāze „Tu neko nedzirdi!" nosegs skaņas rikolu. „Tu neko nejūti!" nosegs sāpju un sajūtu rikolu (tā kā vārdu „just" var attiecināt gan uz emocijām, gan uz sāpēm).

Jebkura uztvere rikolā var tikt nosegta. Kad tā ir nosegta rikolā, tas iespaido gan pašu uztveri, gan atbilstošo maņu orgānu. Frāze „Tu neko neredzi!" var pavājināt ne tikai spēju uz rikolu, bet patieso acs spēju redzēt, kā astigmātisma vai tuvredzības gadījumā.

Jūs varat iedomāties, iekļaujot visu latviešu valodu (vai visas cittautu valodas), ja ņem vērā, ka ingramma var iekļūt viss, kas tikai valodā pastāv, cik daudz prāta spēju var būt nosegtas. Ļoti izplatīts ir teiciens „Tu neko nesaproti".

Līdz šim piemēros tika izmantots vārds „tu", lai labāk būtu redzama līdzība ar eksperimentiem, kuros izmantoja hipnozi un narkotiskos preparātus. Patiesībā, izteicieniem, kas satur vārdu „es", piemīt daudz graujošāka iedarbība. „Es neko nejūtu", „Es neko nesaprotu", „Es neko neatceros". Šīs frāzes, kā arī tūkstošiem to paveidu, kas pateiktas „bezsamaņā" esoša cilvēka klātbūtnē, attieksies uz viņu pašu, kad notiks ingrammas pieslēgšanās kontūrām.

„Tu" lietošanai ir vairākas sekas. Izteiciens „Tu esi slikts", kas tēmēts uz nomodā esošu cilvēku, iespējams, piespiedīs viņu stipri saniknoties, ja viņam ir ingramma ar līdzīgu saturu. Sirds dziļumos viņš, iespējams, jūt, ka cilvēki uzskata viņu par sliktu. Viņam var būt

dēmons, kurš viņam saka, ka viņš ir slikts. Un viņš to dramatizēs, sakot citiem, ka viņi ir slikti. Šie vārdi draniatizācijas laikā var lidot uz visām pusēm. Cilvēks, kuram ir ingramma, kurā tiek apgalvots, ka viņš ir neauglīgs, teiks citiem, ka viņi ir neauglīgi. („Nedari to, ko es daru, bet dari to, ko es saku".) Ja viņam ir ingramma, kurā t ick teikts: „Tu dari nepareizi, jo tev ir jāēd ar nazi", tad viņš, iespējams, ēdīs ar nazi, uztrauksies, redzot citus ēdam ar nažiem, bet, ja kāds viņam teiks, ka viņš pats ēd ar nazi, tad viņš noskaitīsies ne pa jokam.

Tad vēl eksistē „kompulsiju dēmoni", „apjukuma dēmoni" ntt.

Ingrammai ir komandas vērtība. Reaktīvajam prātam piemīt nosacīta izvēles brīvība attiecībā uz to, kādas tieši ingrammas tiks izmantotas. Taču jebkura ingramma, ja vien to pietiekami spēcīgi restimulēs, izpeldēs virspusē, lai cilvēks varētu to dramatizēt. Bet, ja dramatizācija ir bloķēta, ingramma metīsies cilvēkam virsū un ietekmēs viņu kādu laika brīdi, vai arī pastāvīgi.

Tas, cik burtiski reaktīvais prāts iztulko komandas un cik tieši šīs komandas tiek izpildītas, darbojoties nabaga izmocītajā analītiskajā prātā, pats par sevi ir pārsteidzoši. Frāze „Tas ir tik briesmīgi, ka es labāk nebūtu dzimis", var tikt uztverta sekojošā veidā: bērns atradās tik šausmīgā stāvoklī, ka labāk nebūtu dzimis. Jebkurā valodā eksistē tūkstošiem šablonisku izteicienu, kuri, uztverot burtiski, nozīmētu pretēju lietu tam, ko runātājs ir domājis.

Reaktīvā ingrammu banka ņem šīs frāzes, ievieto glabāšanā kopā ar sāpēm, emocijām un „bezsamaņu" un ar idiota tiešumu izdod tās analītiskajam prātam likumu un komandu veidā. Un, kad mūsu priecīgais idiotiņš, kurš uzrauga ingrammu banku, redz, ka dažus analītiskā prāta kontūrus var izmantot šo muļķīgo dēmonu radīšanai, viņš šo iespēju tūlīt pat izmanto.

Tā mēs redzam, ka analītiskais prāts var tikt atslābināts vēl vienā veidā. Viņa kontūri, kas parasti paredzēti vieglai un ātrai aprēķinu veikšanai, izrādās cieši samontētu dēmonisku pašdarinājumu kontrolē, kuri pie tam tajos rada pārslodzi. Dēmoni ir parazīti. Tās ir analītiskā prāta daļas, kas atdalītas no viņa paša, ar liegtu iespēju piedalīties lielākos aprēķinos.

Vai tas nav pārsteidzoši, ka tad, kad šie dēmoni ir novākti, intelekta koeficients uzlido augšup tā, kā to var novērot Klīriem? Pievienojiet dēmonu kontūriem analītiskā prāta atslēgšanās aspektu, kuru rada i esi imulācija, un jūs ieraudzīsiet tā novērojuma patiesumu, ka cilvēki Izmanto tikai divdesmito daļu no savām garīgajām spējām. Vadoties no pētījumu rezultātiem un zinātnisku datu sistematizācijas, var leikt, ka tad, kad „bezsamaņas" aspekts un dēmoniskie kontūri n izvākti no ingrammu bankas un dzīves pieredzes informācija iii jaunota standarta bankā, kur tai jābūt, apmēram četrdesmit devītā piecdesmitā daļa no prāta, kura nebija cilvēkam pieejama aberētā stāvoklī, tiek atgriezta „Es" rīcībā,

otrā grāmata, piektā nodaļa

Psihosomatiskas slimības

Psihosomatiskās slimības ir tās, kuru izcelsme atrodas prātā, nu tās nekad nav organiskas. Līdz brīdim, kad parādījās Dianētika, nebija tiešu zinātnisku pierādījumu tādu slimību eksistencei, tomēr |.m no senās Grieķijas laikiem pastāvēja pārliecība, ka tādas eksistē. Pēdējā laikā izgudroja un laida tirdzniecībā dažādus ārstniecības līdzekļus, kuriem bija jātiek galā ar šīm slimībām. Tika sasniegti zināmi panākumi, pietiekoši, lai attaisnotu daudzu pētnieku darbu šajā jomā. Kuņģa čūlu, piemēram, izdevās pieveikt ar pārliecināšanu un vides maiņu. Preparāta ar nosaukumu akth lietošana deva pārsteidzošus, bet pilnīgi neparedzamus rezultātus. Alerģijas, kā tika atklāts, lielākā vai mazākā mērā, padodas ārstēšanai ar preparātiem, kuri pazemina histamīna daudzumu organismā.

Psihosomatisko slimību problēma Dianētikā tiek pamatīgi apskatīta, un, izmantojot Dianētikas metodes, ikvienā gadījumā no šīm slimībām pilnībā izdevās atbrīvoties.

Apmēram septiņdesmit procenti slimību no kopējā slimību saraksta, kas zināmas medicīnai šajā brīdī, attiecas uz psihosomatisko kategoriju. Cik vēl slimības varēs pievienot šai kategorijai pēc tam, kad Dianētika tiks pielietota vairāku gadu garumā, paredzēt ir grūti, bet, bez šaubām, to skaits ir lielāks, nekā tika uzskatīts līdz šim. Apgalvot, ka visas slimības ir psihosomatiskās, protams, būtu absurds, jo galu galā, eksistē tādas dzīvības formas kā mikrobi, kuru mērķis ir izdzīvošana.

Luī Pastēra darbos tiek izklāstīta slimību mikrobā teorija. Dianētika piedāvā nemikrobo slimību teoriju. Cik var spriest šobrīd, šīs divas teorijas, kā arī bioķīmija, viena otru papildina, kopā aptverot visu pataloģijas sfēru, protams, ja apskata vīrusus no mikrobu teorijas viedokļa.

Dianētika mikrobu teorijā ienes vienu papildinājumu: tajā tiek lietots jēdziens uzņēmība pret slimībām. Eksistē trīs stadijas patoloģijas attīstībā: Uzņēmība - šeit ietilpst faktori, kas sagatavo organismu slimībai; Izdalīšanās - šeit ietilpst faktori, kas piespiež slimību parādīties; Paildzināšanās - šeit ietilpst faktori, kas izsauc slimības ieilgšanu.

Mēdz būt divu veidu slimības: pirmās varētu nosaukt par autogēnajām (radušās organismā un ir paša organisma radītas), bet otras par eksogēnajām (ārējas izcelsmes). Lai gan tā der medicīnai, patiesībā tā nav tik precīza klasifikācija, kādu gribētos lietot Dianētikā. Garīgās slimības patiesībā ir ārējas izcelsmes. Tomēr, izmantojot medicīnisku pieeju, mēs uzskatām, ka ķermenis pats var radīt savas slimības (autogēnās) vai, ka slimības iemesls var būt kāds ārējs avots, piemēram, baktērijas (eksogēna slimība). Pastēra mikrobu teorija tādā gadījumā ir eksogēno (ārēju faktoru radītu) slimību teorija. Bet psihosomatiskās slimības ir autogēnas (tās ir paša organisma radītas).

Kas attiecas uz nelaimes gadījumā gūtu traumu ārstēšanu vai ķirurģijas lietošanu dažādiem mērķiem, piemēram, mantotas ģenētiskas kroplības izlabošanai, kā arī ortopēdiju, kura faktiski aptver abas minētās jomas, tad Dianētika tur pilnīgi neiejaucas. Garāmejot var piebilst, ka gandrīz visi nelaimes gadījumi notiek ingrammu dramatizācijas rezultātā un ka ar Klīriem nelaimes gadījumi notiek reti.

Psiho, protams, attiecas uz prātu, bet somatiskais- uz ķermeni. Termins psihosomatiskais nozīmē, ka prāts padara ķermeni slimu vai ka ķermeņa fiziskās saslimšanas notiek prāta darbības noviržu »lēļ. Līdz ar cilvēka aberāciju problēmas atrisināšanu tādas slimības, protams, visos gadījumos pakļaujas ārstēšanai.

Artrīts, dermatīts, alerģijas, astma, dažas sirds saslimšanas, acu slimības, bursīts, čūlas, sinusīts, utt. - tā ir tikai maza daļa no psihosomatisko saslimšanu klāsta. Savādas sāpes un smeldzes dažādās ķermeņa daļās parasti ir psihosomatiskas izcelsmes. Migrēna ir psihosomatiska saslimšana, un, tāpat kā visas citas līdzīgas slimības, viennozīmīgi tiek izārstēta Dianētikas terapijas gaitā. (Un vārds izārstēta šeit tiek lietots pilnā šī vārda nozīmē.)

Tas, cik daudzas no novirzēm organisma fiziskajā stāvoklī ir psihosomatiskas dabas, ir atkarīgs no faktoriem, kurus satur ingrammas. Tika atklāts, ka, piemēram, parasta saaukstēšanās ir psihosomatiska slimība. Klīriem nav saaukstēšanos. Nav zināms, kāda tieši loma pie saaukstēšanās ir vīrusiem (ja tiem vispār ir kāda loma). Tomēr ir zināms, ka tad, kad tās ingrammas, kuras saistītas ar saaukstēšanās izraisīšanu, ir likvidētas, cilvēks pārstāj saaukstēties. Tas ir praksē pārbaudīts fakts, un līdz šim darbā ar 27o keisiem netika atklāti dati, kas būtu pretrunā šim apgalvojumam. Parasti saaukstēšanās nāk no ingrammas, kura to ierosina, un šo ingrammu pastiprina cita ingramma, kura sevī satur gļotas. Ingrammas izraisa uzņēmību pret virkni saslimšanu, ko rada mikrobi, kā arī to paildzināšanos. Viena no tādām saslimšanām ir tuberkuloze.

Pašai ingrammai, kā jau tika teikts, ir noteikts darbības cikls. Ieguvis ingrammu, organisms kļūst uzņēmīgs pret tām reakcijām un slimīgajiem stāvokļiem, kurus paredz ingrammas saturs. Pēc tam notikums, ko organisms pārdzīvo apzinātā stāvoklī, ieslēdz šo ingrammu, bet cits notikums vai pats ingrammas saturs var padarīt to hronisku. Tādējādi uzņēmība, izdalīšanās un paildzināšanās izpaužas prāta līmenī.

Ingrammas, iedzimti fiziski trūkumi, nelaimes gadījumi un mikrobi - lūk, četri iemesli, kādēļ organisma stāvoklis var tikt novirzīts no optimālā. Daudzas no slimībām, kas skaitās „iedzimti fiziski trūkumi", patiesībā iringrammu izsauktas. Ingrammasrada cilvēkiem uzņēmību pret nelaimes gadījumiem. Tās var izsaukt uzņēmību pret bakteriālām slimībām un paildzina tās. Tāpēc slimību saraksts, ar kurām saskaras Dianētika, ir ļoti garš. Šajā grāmatā netiek uzskaitītas sekas, tajā tiek norādīti cēloņi. Tāpēc lasītājam tiek lūgts pieaicināt palīgā paša zināšanas vai ņemt palīgā medicīnas rokasgrāmatas, lai saprastu, cik tūkstoši slimību un fizisku traucējumu rodas ingrammu dēļ.

Šobrīd ir ieplānoti Dianētikas pētījumi, saistībā ar vēzi un diabētu. Pastāv virkne iemeslu, kas pieļauj, ka šo slimību, īpaši ļaundabīgo audzēju, cēlonis ir ingrammas. Šī piezīme izdarīta tāpēc, lai pievērstu uzmanību iespējai kā tādai. Nekādi eksperimenti ar vēža un diabēta slimniekiem netika veikti, šis ir tīri teorētisks pieņēmums, un to nekādā gadījumā nav jāpieņem kā apgalvojumu par vēža ārstēšanas līdzekļa atrašanu. Tomēr attiecībā uz slimībām, kas uzskaitītas iepriekš, tika veikta rūpīga pārbaude, un šīs slimības viennozīmīgi pakļāvās Dianētikas terapijai.

Mehānisms, ar kura palīdzību prāts ir spējīgs radīt fiziskas novirzes vai izsaukt ķermeņa uzņēmību pret saslimšanu un paildzināt slimību, savā būtībā ir ļoti vienkāršs. Sarežģījumi rodas, kad sākat kombinēt visus iespējamos faktorus; Tad var sastādīt satriecošu iespējamo slimību sarakstu.

Veicot vienkāršu eksperimentu sēriju ar pacientiem, kuri atrodas narkotisko preparātu vai hipnozes iedarbībā, šāda mehānisma pastāvēšana tika klīniski pierādīta arī citās laboratorijās. Dianētikas rašanās sākuma periodā šādu eksperimentu sērija tika veikta ar nemainīgiem panākumiem.

No sākuma apskatīsim stāvokli, kurš ir tikai viegli psihosomatisks un kuru tikpat kā nevar nosaukt par slimību. Pacientu nohipnotizē. Viņam uzstāda kategorisko iedvesmu, sakot, ka viņš spēs dzirdēt labāk. Tā ir „saasināta dzirde". Izslēdzot jebkurus citus veidus, ar kuru palīdzību šis cilvēks varētu saņemt informāciju (tai skaitā pieņemot mērus, lai novērstu telepātiju starp hipnotizētāju un eksperimenta objektu), jūs pamanīsiet, ka dzirdes asumu var palielināt vairākas reizes. Patiesībā mums apkārt dzīvo daudz aberētu cilvēku ii „saasinātu dzirdi". Ar iedvesmas palīdzību dzirdi var pavājināt vai l».ist iprināt tā, ka cilvēks kļūst gandrīz kurls vai no milzu attāluma var sadzirdēt adatas nokrišanu. Kad iedvesmu noņem, cilvēka dzirde atgriežas savā normālajā stāvoklī.

Līdzīgu eksperimentu var veikt attiecībā uz acu jūtīgumu pret gaismu. Pacienta redzi pastiprina vai pavājina tā, ka viņa acis kļūst daudz vairāk vai mazāk jūtīgas pret gaismu, salīdzinājumā ar parasto stāvokli. To dara tikai un vienīgi ar vārdisku iedvesmu, piemēram: „Gaisma jums šķitīs ļoti, ļoti spoža" vai „Gaisma jums šķitīs tik nespodra, ka jūs ar pūlēm redzēsiet apkārtni". Pirmās iedvesmas rezultātā pacienta redze var kļūt gandrīz tikpat laba kā kaķim, un, lai gan apkārtējiem, iespējams, liksies, ka priekšmetus vispār nevar saskatīt, viņš varēs nekļūdīgi uz tiem norādīt. Otrās iedvesmas rezultātā pacients varēs atrasties acis žilbinošā gaismā, un tomēr lasīt bez kādām jūtamām neērtībām.

Līdzīgā veidā ar vārdiskas iedvesmas palīdzību var pastiprināt vai pavājināt tausti līdz tādai pakāpei, ka jebkurš pieskāriens šķitīs sāpīgs vai praktiski nesajūtams.

Tāpat to var izdarīt ar pārējiem maņu orgāniem. Te mēs vienkārši redzam, kā izteikts vārds nokļūst prātā un izraisa izmaiņas ķermeņa funkcijās.

Tagad aplūkosim sirdi. Ar dziļas hipnozes vai narkotisko preparātu palīdzību mēs novedām pacientu amnēzijas transā - stāvoklī, kurā „Es" nekontrolē situāciju, bet „Es" vietu ieņem operators. (Un patiesībā tas arī ir viss, ko dara hipnoze - analītiskais spēks, balstoties uz Afinitātes likumu, pāriet no hipnotizētā cilvēka pie operatora. Šī spēja parādījās rasu attīstības laikā, un tai ir izdzīvojoša vērtība starp dzīvniekiem, kuri dzīvo baros.)

Nepieciešams veikt dažus drošības pasākumus: eksperimentam jāizvēlas pacients ar ļoti veselu sirdi, kuram pagātnē nav bijušas nekādas sirds slimības, tāpēc, ka pretējā gadījumā šis eksperiments (ar daudz lielāku varbūtības pakāpi nekā jebkurš cits eksperiments ar hipnozes lietošanu) var radīt cilvēkam nopietnu saslimšanu.

Un neviens nedrīkst veikt kādu no šiem hipnozes eksperimentiem, kamēr neizlasīs šo grāmatu līdz beigām un neuzzinās, kā atbrīvoties 110 iedvesmām. Jo hipnoze, tādā veidā, kā to praktizē, ir kā bumba ar aizdedzinātu degli. Ar Dianētiku neiepazinies hipnotizētājs zina par cilvēka atbrīvošanu no iedvesmas ne vairāk kā par atomu sašķelšanu. Hipnotizētāji domāja, ka zina atbildi, bet Dianētikā mēs strādājām ar daudziem, daudziem cilvēkiem, kuri agrāk tika pakļaut i hipnozei un kuru keisi izrādījās diezgan „sabojāti", kā saka inženieri, kas nodarbojas ar Dianētiku. Mēs netiecamies kritizēt hipnozi un hipnotizētājus, kuri bieži vien ir ļoti spējīgi cilvēki, mēs vienkārši piebilstam, ka šajā jomā vēl ir daudz jāuzzina.

Tikai ar kategoriskas iedvesmas palīdzību vien ir iespējams paātrināt vai palēnināt sirdspukstus vai arī kādā citādā veidā stimulēt sirds darbību. Pie tam pateiktie vārdi, nonākot prāta slāņu dziļumos, izsauc fizisku darbību. Vēl vairāk, tikai ar iedvesmas palīdzību vien ir iespējams nobloķēt asins pieplūdi vienā vai otrā ķermeņa daļā. (Brīdinām: šis eksperiments ļoti pārslogo sirdi.) Var, piemēram, pārtraukt asins pieplūdi rokai tā, ka pārgriezta vēna šajā rokā gandrīz nemaz vai pat vispār neasiņos. Indijā šīs grāmatas autoru visvairāk pārsteidza kāda svami satriecošais triks, kurš bloķēja savu asinsriti, atrodoties nomodā. Pēc komandas griezums te asiņoja, te nē. Tas radīja fantastisku iespaidu un kalpoja par ļoti labu reklāmu, ka te, lūk, ir svami, kas tik ļoti pietuvojies nirvānai, ka kontrolē visu fizisko matēriju. Autora sajūsma noplaka, kad viņš uzzināja, ka ar hipnozes palīdzību viņš var piespiest savu ķermeni darīt to pašu, neizmantojot nekādu nirvānu. Šis mehānisms ātri pārstāj darboties un pēc dažām dienām to vajag atjaunot: ķermenim ir savs optimālais darbības režīms, un asinsrites uzturēšana rokā - tas nav analītiskā prāta augstāko līmeņu uzdevums, lai gan šo funkciju ir iespējams vadīt „analītiski". Visa jēga ir tajā, ka asins plūsmu var pārtraukt ar vārdisku iedvesmu. Tātad pastāv noteikta saikne starp vārdiem un cilvēka fizisko stāvokli.

I ,īdz šim brīdim, šajā prāta zinātnes attīstības stadijā mēs esam vairāk ieinteresēti funkcijā nekā struktūrā. Kādēļ nē, ja, izmantojot zināšanas tikai par funkciju, mēs katru reizi varam atbrīvot cilvēkus no abcrācijām un psihosomatiskajām saslimšanām, paredzēt jaunus slimību un slimīgu stāvokļu paveidus un galvenokārt „darīt brīnumus", kā to sauca agrākajos laikos līdz brīdim, kad cilvēce vispār kaut ko uzzināja par prātu?

Starp lietām, kuras visvieglāk vadīt ar iedvesmas palīdzību, un i las organisma galaproduktu izvadošās funkcijas. Ar kategoriskas iedvesmas starpniecību ir iespējams ievērojumā ātrumā un vieglumā ievadīt vai likvidēt aizcietējumu. Arī urīna izvadi var kontrolēt tādā veidā. Tāpat arī endokrīno sistēmu.

Sarežģītāk ir veikt eksperimentus ar dažām mazāk izpētītām endokrīno dziedzeru funkcijām. Dziedzeru izpēte šobrīd nav neko daudz pavirzījusies uz priekšu. Tomēr, likvidējot ingrammu un novērojot to, kā atjaunojas endokrīnais līdzsvars, mēs acīmredzami nodemonstrējām, ka endokrīnā sistēma ir tā mehānisma daļa, ar kura palīdzību prāts vada ķermeni. Dziedzeri viegli padodas iedarbībai. Sekrēti un citi šķidrumi, ko izstrādā dziedzeri - testosterons, estrogēns, adrenalīns, tiroksīns, paratiroīds, hipoftzes hormoni, utt., ir vielas, ko prāts izmanto kā līdzekļus ķermeņa kontrolei. Tās veido, tā teikt, pārraides sistēmas. Katra no tām uz ķermeni iedarbojas savā veidā.

Nākošais eksperiments pierāda agrākos laikos eksistējušā pieņēmuma melīgumu par to, ka dziedzeri vada prātu. Aberētam c ilvēkam divreiz nedēļā injicē 25 mg. testosterona eļļā. Var notikt zināms uzlabojums viņa fiziskajā stāvoklī: uz īsu brīdi viņa balss var kļūt zemāka un uz krūtīm var izaugt vairāk apmatojuma. Tagad, neizdarot viņam nekādas iedvesmas, mēs vienkārši izdzēšam ingrammas no viņa reaktīvās bankas tā, ka tās pārveidojas par pieredzi, kura novietojas standarta bankās. Vēl pirms šī darba beigšanas viņa ķermenis sāk uzņemt vairāk testosterona. Devu var nozīmīgi samazināt, un vienalga labums no injekcijas būs lielāks nekā agrāk. Beigās injekcijas var pārtraukt vispār. Šis eksperiments tika veikts arī cilvēkiem, kuri neguva nekādu labumu no hormoniem, tādiem kā testosterons un estrogēns, kā arī ar tiem, kuri saslima to lietošanas re/.ultātā. Ingraīnmu izdzēšana no reaktīvās bankas nemainīgi noveda pie tā, ka cilvēki varēja gūt labumu no šiem preparātiem, pie tam mākslīgā hormonu ievadīšana vairs nebija vajadzīga, izņemot gados ļoti vecus pacientus. Šobrīd grūti spriest, ko tas dod gerontoloģijai (zinātne, kas pēta ilgdzīvošanu), tomēr var pārliecināti prognozēt, ka ingrammu izdzēšana no reaktīvās bankas radīs ievērojamu iespaidu uz dzīves ilgumu. Pēc kādiem simts gadiem tādi dati būs pieejami, bet pagaidām vēl neviens Klīrs nav nodzīvojis tik ilgi.

Šobrīd, mūsu mērķu labad, ir viegli nodemonstrēt, ka kategoriskas iedvesmas iedarbojas uz endokrīno sistēmu un, tai pašā laikā, ka mākslīgie hormoni praktiski neiedarbojas uz aberētiem cilvēkiem.

Sekojoša satura ingramma ārkārtīgi samazina testosterona izstrādāšanos organismā: „Sekss - tas ir šausmīgi, tas ir pretīgi. Es neieredzu seksu".

Var nodemonstrēt, ka prāts ietekmē atsevišķas veģetatīvās nervu sistēmas daļas, kaut ari agrāk bija pieņemts, ka tās darbojas praktiski neatkarīgi no prāta. Eksistē lejupslīdošas spirāles efekts (skat. līnijas uz izdzīvošanas potenciāla grafika), kas raksturīgs ar to, ka ingramma izsauc traucējumus dzīvības funkciju regulatorā, kurš savukārt izsauc prāta darbības traucējumus, bet tas atkal iespaido dzīvības funkcijas regulatoru, kas vēl vairāk pazemina fiziskās aktivitātes līmeni, un prāts, būdams tā paša orgāna daļa (ciktāl mēs varam par to spriest) un organisks pēc dabas, vēl vairāk pazeminās pa Toņu skalu. Garīgā stāvokļa toņa pazemināšanās izsauc fiziskā stāvokļa toņa pazemināšanos. Fiziskā toņa pazemināšanās izsauc garīgā toņa pazemināšanos. Tā ir nāvējoša ģeometriska progresija. Cilvēks saslimst un, tā kā viņam ir ingrammas, viņš sāk slimot vēl stiprāk. Klīri nav pakļauti šai lejupslīdošās spirāles iedarbībai. Patiesībā, šī šausmīgā parādība, ar nosaukumu psihosomatiskā saslimšana ir tik virspusēja, ka tā ir pirmā lieta, kas padodas, un to var atvieglot pat bez klīrēšanas.

Iemesls, kāpēc dažādi medicīniskie preparāti, kas paredzēti psihosomatisko slimību ārstēšanai, dod tik nepastāvīgus rezultātus, slēpjas tajā apstāklī, ka prāts, kas satur „izdzīvošanu" veicinošas ingrammas (kas vajadzīgas tikpat ļoti kā caurums galvā), iespaido dzīvības funkciju regulatoru, mērķtiecīgi izsaucot slimības. Parādās kaut kas, kas ir spējīgs novērst šīs slimības (bet tās, redzat, ir „izdzīvošana", un tās nolādētās šūnas ar idiota neatlaidību uz to uzstāj), un prātam mudīgi jāpretojas zālēm un jāatgūst slimība. Pamēģiniet iespaidot reaktīvo prātu, piesaucot veselo saprātu vai izdarot injekcijas, un jūs ieraudzīsiet, ka viņu pārliecināt nav vieglāk, kā no narkotikām apreibušu puisi, kurš apņēmies nogalināt visus, kas atrodas bārā. Viņš arī „izdzīvo".

akth tipa preparātiem ir nedaudz cita veida iedarbība, akth ir pārāk grūti pieejams, lai ar to veiktu pētījumus, bet, ja spriež pēc liecībām, tā iedarbība uz ingrammām šķiet ir saistīta ar laika izjūtu. Citiem vārdiem (kā tiks aprakstīts nodaļā, kas veltīta terapijai), tas izmaina stāvokli laikā, kuru cilvēks ieņem reaktīvajā prāta līmenī. akth un, iespējams, daudzi citi šīs kategorijas preparāti pārvieto cilvēku no vienas hroniski restimulētās ingrammas uz citu. Tas ir apmēram tikpat droši, kā diktatoru maiņa Eiropā. Nākošā ingramma var izrādīties divreiz sliktāka par iepriekšējo. Tas pat varētu būt „inaniks" (maniakāla ingramma), tomēr tas ir pietiekoši drausmīgi, neskatoties uz tās radīto „eiforijas" iespaidu.

Elektrošokam, Bedlamā praktizētajai piekaušanai un citām tāda veida izpausmēm, tai skaitā ķirurģiskai psihosomatiskas dabas slimību ārstēšanai, ir cita veida iedarbība, kas daudz neatšķiras no akth tipa preparātu radītās ietekmes tādā ziņā, ka visas šīs metodes cilvēkam izsauc vēl vienu šoku. Tā rezultātā ingrammu darbības lauks pāriet no vienas ķermeņa daļas uz citu (un vienu aberāciju nomaina cita; tādas metodes nostrādā, kad jaunā aberācija nav tik spēcīga kā vecā). Šoki, sitieni, ķirurģija un, iespējams, pat tādas lietas, kā kobras inde, maina ingrammu bankas iedarbību uz ķermeni, ne vienmēr uz sliktāko pusi, bet ne vienmēr arī uz labāko; tie vienkārši to maina. Kā kauliņu spēlē - reizēm izkrīt kombinācija, kas uzvar.

Pie tam eksistē psihosomatisko slimību ārstēšanas metode, kuras laikā tiek izņemti audi. Tās laikā vienkārši nogriež ķermeņa daļu, kurn dramatizācijas izpaužas fiziskā līmenī. I a var būt kājas pirksta amputācija vai arī smadzeņu izgriešana. laikā, kad tiek sarakstīts šis darbs, šīs metodes ir plaši pielietotas. Kājas pirksta amputācijas mērķis ir novērst vienu no ingrammas sastāvdaļām - somatisko, bet psihisku aberāciju „likvidēšanai" kļūdaini tiek izmantota tāda metode, kā smadzeņu daļu izņemšana (transorbitālā leikotomija, prefrontālā lobotomija vai jebkas modernāks). Šeit tāpat darbojas atteikšanās mehānisms: ķirurgam vai pacientam ir aberācija par tēmu „jātiek no tā vaļā", un tāpēc ķermeņa daļas tiek sagraizītas vai vispār nogrieztas. Daži pacienti šķiras no savām ķermeņa daļām, sekojot kāda padomam vai pēc pašu lūguma, līdzīgi tam kā senāk cilvēki šķīrās no savām asinīm asins nolaišanā. Eksistē tieša analoģija starp asins nolaišanu pacienta izveseļošanās labad un pacienta organisma daļu izgriešanu ar to pašu mērķi. Abu metožu pamatā ir ingramma („jātiek no tā vaļā"), un neviena no tām nekādā ziņā nav efektīva. Ir cerība, ka „bārddziņu" medicīna galu galā izmirs, tāpat kā izmira tās pacienti.

Šīs ir piecas psihosomatisko slimību kategorijas:

1.   slimības, ko izraisa prāts, radot ķermeņa šķidruma plūsmas traucējumus. Šeit var izcelt apakškategorijas:

a.    šķidruma plūsmas aizture;

b.   palielināta šķidruma plūsma.

2.    Slimības, kuras rodas prāta izraisītu ķermeņa augšanas noviržu dēļ. Ari šeit var izdalīt divas apakškategorijas:

a.    augšanas kavēšana;

b.   pastiprināta augšana.

3.    Slimības, kuras rodas slimības uzņēmības dēļ, kuru savukārt izraisa hroniskas psihosomatiskas sāpes kādā ķermeņa daļā.

4.    Slimības, ko izsauc kādas slimības ieilgums, kas radies no hroniskām sāpēm kādā organisma daļā.

5.    Slimības, kuras izraisa vārdiskas komandas ingrammu saturā.

Kategorijā 1 a ietilpst tādi vienkārši organisma darbības traucējumi aizcietējums un tik neparasta lieta kā artrīts. Artrīts ir sarežģīts mehānisms, bet tam ir vienkāršs cēlonis un nosacīti vienkāršs Ārstēšanas veids. Atcerieties, ka ingrammā ir divi komponenti: fiziskas sāpes un vārdiskas komandas. Artrīta gadījumā ir jābūt klāt gan vienai, gan otrai (tāpat kā pie citām psihosomatiskām saslimšanām). Ir jābūt reālam locītavas vai citas ķermeņa daļas bojājumam, kurus vēlāk skars slimība, un „bezsamaņas" perioda laikā, kas seko traumai, jāizskan komandai, kura darīs iespējamu ingrammas hronisku restimulāciju. (Pie līdzīgiem rezultātiem novedīs tādas komandas kā „Lūk, tā tas notiek vienmēr", „Tas sāp un sāp" vai „Es iesprūdu") Ja tāda ingramma ir un tā ir ieslēgta, traumu vietās rodas hroniskas sāpes. Sāpes var būt vājas, bet tās vienalga ir sāpes. (Sāpes ir, bet tās var nebūt sajūtamas, ja ingramma satur anestezējošu komandu, tādu kā „Viņš to nekad nesajutīs". Tas rada līdzīgu stāvokli, taču cilvēks tai pašā laikā šīs sāpes „neapzinās".) Nepatīkamās sajūtas, iespējams, „saka" šūnām un asinīm, ka šis organisma rajons ir bīstama vieta. Tāpēc tās no šīs vietas izvairās. Komanda ļauj prātam ietekmēt, teiksim, dziedzerus, kuri izdala sekrētu, kas regulē kalcija saturu asinīs. Pēc tam traumas vietā sāk nogulsnēties minerālsāļi. Šiem nogulsnējumiem nav noteikti jābūt sāpju iemeslam, taču tie ir organisks restimulators, un, jo vairāk sāļu, jo stiprākas sāpes un jo vairāk ieslēdzas ingramma. Tā ir lejupslīdoša spirāle. Un tas ir artrīts darbībā. Ir jāsaprot, ka prāta iedarbība uz paravairogdziedzeriem un asins plūsmas izvairīšanās no vietas, kur pagātnē gūta trauma - tie ir teorētiski iemesli. Par zinātnisku faktu var uzskatīt to, ka atrodot un novēršot ingrammu, kas saistīta ar artrīta bojāto vietu, artrīts pazūd un vairāk neatgriežas, ko apliecina rentgena uzņēmumi. Tā notiek katru reizi, pie tam ne jau kaut kādu iedvesmu vai zāļu dēļ; tas notiek tāpēc, ka ingramma ir atrasta un novietota citas atmiņas bankas glabāšanā. Tikko kā ingramma ir likvidēta, pazūd sāpes un artrīts. Līdzīgi tam kā aprakstīts iepriekš, rodas vesela saslimšanu kategorija, un artrīts ir tikai viena no tām.

Tajā iesaistītie mehānismi viens no otra nedaudz atšķiras. Visas šis saslimšanas varētu apvienot zem nosaukuma „fiziskās novirzes, ko izraisa šķidruma plūsmas samazināšanās ķermenī".

Kategorijā lb, kas ir palielināta šķidruma plūsma, iekļusi tādas psihosomatiskās saslimšanas kā paaugstināts asinsspiediens, caureja, sinusīts, priapisms (paaugstināta vīriešu dzimumdziedzeni aktivitāte) un jebkurš cits fizisks stāvoklis, kas rodas šķidruma pārpilnības dēļ.

2a kategorijas slimības var kļūt par iemeslu tādām parādībām kā savītusi roka, pārāk īss deguns, neattīstītas ģenitālijas vai nepietiekama jebkura dziedzera attīstība, kas atspoguļojas uz ķermeņa daļu izmēriem (un tas ir kombinēts ar la kategoriju) un plikpauriba (kura, tāpat kā viss pārējais, var būt ģenētiskā šablona daļa un tādējādi iedzimta), - īsāk sakot, tās var kļūt par iemeslu jebkuras ķermeņa daļas izmēru samazināšanai.

2b kategorijas slimības rada tādas lietas kā plaukstu palielināšanās, deguna pagarināšanās, ausu, iekšējo orgānu palielināšanās un daudzus citus izplatītus fiziskus defektus. (Vēzis, iespējams, ietilpst šajā kategorijā, atgādinot „pārliecīgas pūles izārstēties".)

Kategorijā 3 iekļaujas tuberkuloze (daži gadījumi), aknu un nieru slimības, dažādi izsitumi, saaukstēšanās, utt. (kombinējoties ar citām kategorijām, kā tas viss notiek vienā vai otrā veidā).

Uz kategoriju 4 attiecas tās slimības, kuras rodas bez psihosomatisko faktoru līdzdalības, bet nejauši skar agrāk traumētu vietu, un restimulācija notur ar šo vietu saistītu ingrammu ieslēgtu tā, ka slimība kļūst hroniska. Šeit var pieskaitīt tuberkulozi, konjunktivītu, jebkuras strutojošas brūces un jebkuru saslimšanu, kuru nekādi nevar izārstēt utt.

Šajā kategorijā nonāk arī visas sāpes un slimības ar neizprotamu izcelsmi, kurām nav iespējams atrast reālas fiziskas novirzes.

5. kategorija iekļauj neticami plašu slimību sarakstu, katra no tām var tikt kombinēta arī ar citām kategorijām, vai arī tās izraisa tikai ingrammas, kuras cilvēkam diktē slimības pastāvēšanu vai tās nepieciešamību. „Tu mūžīgi saaukstējies", „Man sāp kājas" utt.

šīs frāzes paziņo par psihosomatiskās saslimšanas eksistenci, un ķrrmeņa mehānismi ir gatavi to nodrošināt.

Ingrammas var paātrināt jebkuras slimības sākšanos. Slimību var izraisīt mikrobi: cilvēkam ir ingramma, kurā tiek teikts, ka viņš var saslimt, tādēļ šis indivīds saslimst ar pirmo slimību, kura pagadās. Bez 1 am (un tas pat notiek biežāk) ingramma pazemina ķermeņa spēju pretoties slimībām, un, kad tā restimulējas (iespējams, mājas strīda, nelaimes gadījuma vai līdzīga iemesla dēļ), automātiski pazeminās arī cilvēka spējas pretoties slimībai.

Bērniem, kā tiks aprakstīts tālāk, ir daudz vairāk ingrammu nekā tiek uzskatīts. Gandrīz visām bērnu slimībām iesākumā ir emocionāls satricinājums, un, ja tas paliek bērna tuvumā un izraisa kādas ingrammas pastāvīgu restimulāciju, slimība var iegūt daudz smagāku formu nekā tai vajadzētu būt. Masalas, piemēram, var būt vienkārši masalas, vai arī tās var pavadīt ingrammas restimulācija, un šajā gadījumā slimība var kļūt ļoti smaga vai pat nāvējoša. Daudzu bērnu slimību pārbaude, lai noskaidrotu, vai ingrammas neizsauc uzņēmību pret bērnu slimībām, nepaātrina to sākšanos un ieilgšanu, liek uzdot jautājumu: cik patiesībā šīs slimības pašas par sevi ir bīstamas? Tās nekad nav novērotas klīrētiem bērniem, un ir pamats izpētīt varbūtību, ka bērnu slimības pašas par sevi ir ārkārtīgi vieglas un ka tās iegūst sarežģījumus tikai pēc emocionāliem satricinājumiem, proti, pēc ingrammu restimulācijas.

Patiesībā šo jautājumu var uzdot visai patoloģijas sfērai: „Kāda būtu slimības iedarbība, ja nebūtu faktors, kas saistīts ar prāta iedarbību? Cik bīstamas ir pašas baktērijas?"

Bakterioloģijas sfērā līdz šim brīdim netika lietoti dinamiskie principi; tādi jēdzieni kā Dinamika un Izdzīvošana piemērojami visām dzīvības formām, bet „dzīvības formas" ietver sevī arī mikroorganismus. Mikroorganismu mērķis ir izdzīvot. To problēmas ir pārtika, drošība (uzbrukums un aizstāvība) un vairošanās. Lai atrisinātu šīs problēmas, mikroorganismi izdzīvo ar maksimāli iespējamo efektivitāti. Tie pakļaujas mutācijām, izmaiņām dabiskās izlases gaitā, kā arī izmaiņām, ko nosaka viņa dinamika, t.i.

nepieciešamība izdzīvot (pēdējais ir trūkstošais posms evolūcijas teorijā), lai sasniegtu labāko izdzīvošanu, kāda vien ir iespējama. Tie pieļauj kļūdu, nogalinot saimniekus, tomēr tas, ka viņiem ir mērķis izdzīvot, vēl nenozīmē pašas dzīvības formas izdzīvošanu.

Ja runājam par saslimšanām, tad mikrobs, kas tiecas uz savu mērķi, darbojas kā Apspiedējs attiecībā uz cilvēka sugas Izdzīvošanas Dinamiku. Nav zināms, cik nopietns būtu šis Apspiedējs, ja cilvēku neapspiestu ingraminas. Tomēr eksistē pietiekami daudz datu, kas norāda uz to, ka indivīds, kura potenciāls atrodas ceturtajā zonā, ir ne pārāk pakļauts slimībām. Saaukstēšanās, piemēram, apiet viņu ar līkumu, neatkarīgi no tā, vai tai ir vīrusu izcelsme vai nē; hronisku infekcijas slimību nav. Kādu lomu tajā spēlē antivielas vai vēl kaut kas - tas jau ir cits jautājums. Fakts paliek tāds, ka Klīru ir grūti padarīt slimu. Aberētam cilvēkam slimība seko drīz pēc nomākta garastāvokļa (dinamikas līmeņa pazemināšanās).

Tādējādi aberēts prāta un ķermeņa stāvoklis, ko izsauc ingrammas, noved ne tikai pie psihosomatiskajām saslimšanām, bet arī pie īstas patoloģijas, kuru līdz šim vairāk vai mazāk atdalīja no prāta stāvokļa. Kā tika demonstrēts klīnisko pētījumu gaitā, ingrammu klīrēšana ne tikai vienkārši novērš psihosomatiskās saslimšanas - potenciālās, akūtās vai hroniskās, tā parasti cilvēku padara patoloģijai nesasniedzamu. Pagaidām nav zināms, cik lielā mērā tas ir iespējams, tāpēc, ka tik plašam, ilgtermiņa projektam un reālas statistikas izveidošanai vajadzētu izpētīt tūkstošiem keisu un iegūt daudzu mediķu ilgstošu novērojumu rezultātus.

Cilvēka aberācijas pakāpei jeb stāvoklim, kādu viņš ieņem uz garīgās veselības skalas, ir maz sakara ar psihosomatiskajām saslimšanām. Šādu slimību izraisīšanai nepieciešamas tikai viena vai divas noteikta tipa ingrammas. Šīs ingrammas var neizsaukt nekādas citas aberācijas, kā tikai uzņēmību pret slimību. Iegūt psihosomatisko slimību nav tas pats, kas būt „nenormālam" vai izrādīt noslieci uz hipohondriju; hipohondriķis domā, ka viņam ir slimības, bet tas ir īpašs piektās kategorijas gadījums, saskaņā ar iepriekš minēto klasifikāciju.

Novirzes no normālas darbības precīzi iedalās divās kategorijās. Pirmajā ietilpst prāta novirzes: jebkuri iracionāli stāvokļi, kurus mēs Dianētikā saucam par aberācijāvi, lai izvairītos no miljoniem izpausmju uzskaitījuma, kādi var būt iracionalitātei. Otru noviržu kategoriju veido somatikas. Šis jēdziens attiecas tikai uz indivīda I i/.isko stāvokli, viņa fiziskajām spējām un veselību. Gan viens, gan olrs atrodas katrā ingrammā: aberācija un somatika. Bet hroniski ingrammu izpausmes veidi var sevī iekļaut gan somatiku (šis vārds ir lietvārds, kas ir veidots no īpašības vārda, un to plaši lieto Dianētikā, lai izvairītos no vārda sāpes lietošanas, kuram ir šaurāka nozīme un kurš pie tam ir restimulējošs), gan aberāciju vai abus kopā.

Ingrammai ir jāsatur fiziskas sāpes. Kad ingramma restimulējas ikdienā, šīs fiziskās sāpes var izpausties vai arī neizpausties. Ja tā izpaužas nevis sāpju, bet aberācijas veidā, tas nozīmē, ka cilvēks neatrodas savā vcilansā („nepieciešamība izpaust savu kareivīgumu"). Ja viņš ir pietiekoši garīgi vesels, lai būtu savā veilansā, būs jūtamas f iziskas sāpes. Dianētikā mēs sakām, ka parādās somatikas. Kad parādās jebkāda somatika, ja vien cilvēks šajā momentā neiziet terapiju kā preklīrs, kaut kādā mērā parādās arī aberācija. īsāk sakot, aberācija var parādīties pati par sevi vai arī komplektā ar somatiku. Kad cilvēks dramatizē, neatrodoties savā veilansā, tā ir aberācija. Kad to vai citu ingrammā esošo veilansa drainatizāciju, ko var salīdzināt ar skaņuplates ieraksta spēlēšanu, apspiež kāds faktors, piemēram, policija, stiprāks cilvēks vai pat pats indivīds (pēdējais saucas represija; šis termins šeit netiek lietots, jo tam ir pārāk daudzas citas nozīmes), var ar pilnu pārliecību apgalvot, ka parādīsies somatika.Tādējādi indivīds acīmredzot „jutīsies labāk" (tāds ir šūnu nodoms), ja viņš izpildīs izdzīvojošo jeb uzvarošā veilansa lomu ingrammā, jo tādā gadījumā viņš vismaz nebūs slims. Bet cik cilvēki tika nogalināti, cik bankas tika aplaupītas un cik dzīvesbiedri novesti līdz vājprātam šo dramatizāciju dēļ? Tāpēc sabiedrība, cenšoties aizsargāt savus locekļus, nostāda indivīda veselību otrajā plānā. Patiesībā „sabiedrība" nezināja par šo dramatizācijas mehānisko aspektu. Indivīds, kas dramatizē izdzīvojošo veilansu savās ingrammās, var rīkoties vardarbīgi ar citiem. Ja cilvēks sev tādā veida neļauj dramatizēt vai sabiedrība piespiež viņu atteikties no tādas uzvedības, šim cilvēkam neizbēgami parādīsies psihosomatiska saslimšana, - pēc principa „raksts - es uzvarēju, ērglis - tu zaudēji". Problēmas risinājums ir ingratnmas vājināšana vai likvidēšana. Lieta tāda, ka šai problēmai ir daudz papildus aspektu: cilvēks, kurš dramatizē savas ingrammas (nav svarīgi, vai viņš atrodas sabiedrībā vai nē), diez vai veiksmīgi izdzīvos, un, ja viņš šīs ingrammas dramatizē, tad uz viņu iedarbosies visi tie nejaušie izteicieni, kurus cits veilanss ingrammas ietvaros adresē veilansam, kurā tobrīd atrodas cilvēks.

Šeit aprakstīto dažādu kategoriju psihosomatisko slimību kombinācijas un to aspekti ir dažu ļoti sarežģītu situāciju rašanās iemesls. Tas ir zinātnisks fakts, ka nav tādu psihosomatisko slimību, ko nepavadītu aberācijas. Un ir taisnība, ka nemēdz būt aberācijas, ko nepavadītu potenciālas vai jau esošas psihosomatiskās saslimšanas. Kaut arī to varētu gaidīt vismazāk, bet viens no psihosomatisko slimību veidiem ir seksuālās izvirtības.

Cilvēks ar noslieci uz seksuālajām izvirtībām (bet Dianētikā šis termins īsuma dēļ apvieno absolūti visas otrās dinamikas noviržu formas, tādas kā homoseksuālisms, lesbisins, sadisms, utt., saskaņā ar Ellisa un Krafta - Ebinga katalogu) patiesībā ir fiziskā plānā ļoti slims cilvēks. Seksuālajai izvirtībai kā slimībai ir tik daudz izpausmju, ka tās aptver visu augstākminēto saslimšanu diapazonu no 1. līdz 5. kategorijai. Pārāk attīstīti vai neattīstīti dzimumorgāni, spermas izstrādāšanas aizture vai tās pārmērīga izstrādāšana, utt. - kaut kas no tā atklāsies vienam izvirtulim, kaut kas otram. Tas viss norāda uz to, ka izvirtulis vienmēr ir ļoti slims cilvēks, neatkarīgi no tā, vai viņš to apzinās vai nē. Šo indivīdu nekādā gadījumā nevajadzētu vainot par stāvokli, kādā viņš atrodas. Tomēr šāds cilvēks ir tik tālu no normas un tik bīstams sabiedrībai, ka iecietība pret izvirtību ir tikpat nelabvēlīga sabiedrībai kā sods par to. Neatrodot pieņemamu lēmumu, sabiedrība mētājās starp iecietību un sodu, un, protams, izvirtības problēma netika atrisināta. Nedaudz novirzoties no tēmas, var atzīmēt, ka pats labākais izskaidrojums, kādu agrāk spēja dot šai parādībai, bija kaut kas par meitenēm, kuras sāk apskaust tēva peni vai zēniem, kurus sarūgtina šī šausmīgā lieta - vulva, kuru mammas reiz tiem nepiesardzīgi parādīja. Lai padarītu cilvēku par Izvirtuli, ir vajadzīgs kas vairāk par šīm paustajām blēņām. Tam, visdrīzāk, atbilstu piemērs, kurā zīdainim tiek ielauzta galva, tad pa viņu pabraukā ar tvaika rulli, sagriež uz pusēm ar sarūsējušu nazi un uzvāra lizolā rupju lamu pavadījumā, kuras izkliedz vājprātīgi cilvēki. (lilvēks ir ļoti izturīga būtne. Viņš ir tik velnišķīgi izturīgs, ka ir iekarojis visu dzīvnieku pasauli un ir spējīgs satricināt zvaigznes. Ja kaut kas spēj izsit no līdzsvara viņa otro dinamiku, tad tam ir jābūt kam tādam, kas atsvērtu Danti un Sakšu Romēru kopā. Tādējādi izvirtulim ar vairākiem simtiem vissmagāko ingrammu nav bijusi liela izvēle - vai nu mirt vai kļūt par tādu, kāds viņš ir. Laikā, kad eksistē efektīva zinātne, kas spējīga tikt galā ar šo problēmu, sabiedrība, k ura turpina pieciest seksuālās izvirtības un visas to pretīgās sekas, nav pelnījusi izdzīvot.

Izvirtībai var būt arī citi aspekti. Kādā sabiedrībā, kas tika pētīta, parādījās tik daudz šādu aberāciju, ka par valdošo kļuva mistiska kulta ideja, kura apgalvoja, ka visas garīgās slimības rodas no seksa. Tas, protams, deva jaunu impulsu aberācijām otrajā (seksa) dinamikā, jo šādu kultu varēja radīt tikai cilvēks, kurš pats cieta no ļoti stiprām otrās dinamikas aberācijām. Ticība tam, ka sekss ir vienīgais cilvēces aberāciju un bēdu avots, dabīgi, pievilka klāt cilvēkus ar līdzīgiem aberāciju modeļiem, un šie cilvēki kļuva par tā sludinātājiem. Un tādā veidā šis kults vēl vairāk pastiprināja sabiedrībā eksistējošos aberējošos faktorus tāpēc, ka visa tās pārstāvju darbība mēģināja padarīt seksu par kaut ko briesmīgu un bīstamu, pasludinot to par galveno garīgo slimību avotu. Šī kulta pravietis bija Manihējs - persietis, kurš dzīvoja trešajā gadsimtā un mācīja, ka viss ar ķermeni saistītais, it īpaši sekss, ir ļaunums. Viņa nodibinātais maniheisma kults turpinājās vēl ilgi - līdz pat Tumšajiem Viduslaikiem, un tad izzuda, lai vairs netraucētu cilvēkus.

Jebkura dinamika var tikt bloķēta - personības dinamika, seksa dinamika, grupas dinamika vai cilvēces dinamika. Katra no tām savulaik kļuva par mērķi vienam vai otram kultam, kas centās cilvēku izdziedināt no visām slimībām un viņu glābt. Dianētika nenodarbojas ar cilvēka glābšanu, bet tā var daudz izdarīt, lai novērstu to, ka viņš tiek „glābts". Dianētika, būdama zinātnisku uzskatu sistēma, var nonākt pie noteikta secinājuma tikai tad, ja šis secinājums atbilst reāliem laboratorijas novērojumiem.

Var novērot, ka baznīcai ir pilnīga taisnība, darot visu, kas vien ir tās spēkos, lai novērstu Dieva zaimošanu. Zaimošana bieži var tikt izteikta cilvēka klātbūtnē, kurš sitiena rezultātā atrodas „bezsamaņā". Tās rezultātā svētie vārdi un lāsti ierakstās ingrammās, kuras, ietekmējot indivīdu, noved pie pretdabisku baiļu vai kompulsīvas tieksmes pēc Dieva rašanās, kā arī viņa pastāvēšanas noliegšanas. Tajā vainojama nevis reliģija, bet gan tās zaimošana. Tā rada neprātīgus fanātiķus vai slepkavīgus ateistus, un baznīca būtu ļoti priecīga, ja nebūtu ne vienu, ne otru.

Tajā, kas skar psihosomatiskās saslimšanas, jebkura vārdu kombinācija ir tikpat liels ļaunums ingrammā, kā jebkurš cits apstāklis. No idiotiskajiem reaktīvā prāta apsvērumiem, kurš uzskata visu ingrammā vienādu visam pārējam ingrammā, var izdarīt secinājumu, ka jebkas mūsu pasaulē, kas atgādina ingraīnmu (restimulatori), ir pietiekams iemesls tam, lai to iedarbinātu. Tādā veidā parādās aberācijas un slimības.

Hroniskajām, psihosomatiskajām saslimšanām tomēr ir viena īpatnība: reaktīvajam prātam piemīt noteikta izvēles brīvība tajā ziņā, ka tikai izdzīvošanu veicinošas ingrammas kļūst hroniskas. Varētu teikt, ka aberēts cilvēks reaktīvajā līmenī neļautu sev ciest no ingrammu radītas slimības, ja šai slimībai nebūtu „izdzīvojoša" vērtība. Tas ir svarīgs terapijas moments. Hroniska psihosomatiskās slimības izpausme pacientam balstās uz līdzjūtības (izdzīvošanu veicinoša) pamata.

Nav iespējams „sabojāt" bērnu ar mīlestību un pieķeršanos. Cilvēks, kurš izvirzīja postulātu, ka tas ir iespējams, to izdarīja kļūdainu zināšanu un novērojumu dēļ. Bērnam nepieciešama visa mīlestība 1111 pieķeršanās, kādu vien viņš var saņemt. Vienā slimnīcā 1 ika izdarīts eksperiments, kas parādīja, ka zīdaiņiem, kuri tika atstāti Im z uzmanības, paaugstinās temperatūra. Kad viņiem uzmanība tika pievērsta, temperatūra uzreiz pazeminājās līdz normālam līmenim. Kaut arī autors to nenovēroja personiski, dotais eksperiments spriežot pēc atskaitēm, acīmredzot tika veikts pienācīgā uzraudzībā. Ja iegūtie rezultāti ir pareizi, tas ļauj izdarīt pieņēmumu, ka cilvēkos ir ģenētiski ielikts mehānisms, kurš izmanto slimības tādēļ, lai iegūtu mīlestību. Bet kāpēc gan ne? Gandrīz divi miljardi gadu „bioloģiskās konstruēšanas" ir pilnīgi pietiekošs laiks, lai ģenētiskajā šablonā iebūvētu jebko. Dotā eksperimenta veikšanai vecāki atstāja zīdaiņus (vairākas grupas) slimnīcā, un tie bez mīlestības un maiguma pastāvīgi saslima. Ja šie eksperimenti tiešām tika veikti rūpīgi, tie demonstrē Afinitātes likumu darbībā. To mērķis nebija palīdzēt Dianētikai, bet parādīt, ka, atstājot zīdaini pēc dzimšanas vienu slimnīcā kādas nenozīmīgas slimības dēļ, viņa stāvoklis neizbēgami saasināsies.

Stingras kontroles apstākļos veikta ilgstoša Dianētisko eksperimentu sērija pierādīja, ka attiecībā uz psihosomatiskajām saslimšanām, Afinitātes likuma iedarbība ir daudz, daudz spēcīgāka par bailēm un antagonismu. Tik ļoti spēcīgāka, ka to varētu salīdzināt ar tādu līdzību kā - dzelzs sija ir izturīgāka par salmiņu. Kā jau tika teikts iepriekš, atklājās, ka hroniskas psihosomatiskās saslimšanas radās tikai tad, kad aiz tām stāvēja līdzjūtības ingramma. Afinitātes likumu varētu interpretēt kā pievilkšanās likumu; „afinitāti" varētu definēt kā „mīlestību" abās šī vārda nozīmēs. Mīlestības atņemšanu vai tās trūkumu var uzskatīt par Afinitātes likuma pārkāpšanu. Lai izdzīvotu, cilvēkam jāuztur afinitāte ar citiem cilvēkiem. Tas, kurš izdara pašnāvību, parasti tā rīkojas aiz aprēķina, ka sevis likvidācija atnesīs kādu labumu citiem; reaktīvā prāta līmenī tas ir pilnīgi parasts aprēķins, kas tiek pieņemts tikai ingrammu ietekmē. Kad kāds ļauns, nežēlīga izskata rūpniecības magnāts, kurš nesaudzīgi izturas pret citiem, slimo ar psihosomatisko slimību, tās avots parasti ir līdzjūtības ingramma.

Līdzjūtības ingramma izliekas, ka tā veicina izdzīvošanu. Kā teica kāds preklīrs, cilvēks kļūst nevis par savu ienaidnieku, bet gan par savu draugu upuri. Ingramma vienmēr ierakstās lielākā vai mazākā „bezsamaņas" momentā. Nav ingraīnmu bez „bezsamaņas". Tikai tad, kad analaizers ir atslēgts no kontūra, ārējā pasaule vai iekļūt un iracionāli darboties iekšpusē. Līdzko analaizers atpazīst kādu ingrammu kā tādu, tā zaudē apmēram 20 procentus no savas spējas aberēt un, kā likums, simtprocentīgi zaudē spēju izsaukt psihosomatisku saslimšanu. Sāpes ir ārkārtīgi īslaicīgas. Bauda ir izlieta bronzā. (Tā nav dzeja, tā ir zinātne. Fiziskas sāpes izzūd, ja tām pievērš nelielu uzmanību. Patīkams vai tikai viduvējs pārdzīvojums tik cieši ir nostiprināts prātā, ka to nevar sašūpot nekādas Dianētikā zināmās metodes, un patīkamu momentu izpētei tika veltītas lielas pūles vienkārši tāpēc, lai pārbaudītu to noturību. Tie ir nemainīgi, bet fiziskas sāpes ir gaistošas. Diemžēl Sopenhauer, tu esi smagi kļūdījies.)

Tiklīdz analaizers atpazīst pieslēgumu - „garīgo ciešanu" momentu, un ingramma, kura tam piešķīra spēku, ir likvidēta, šis pieslēgums izplēn kā pelavas. Analaizers strādā uz Patieso datu doktrīnas pamata. Ja reiz ir atklājies, ka kaut kas nav patiesība, viņš negrib vairs ar to nekā kopīga. Pat ja ingrammu vienkārši atpazīst, to neizlādējot, tas vien jau dos kādus 20 procentus terapeitiskas vērtības; tā rezultātā radās pārliecība, ka cilvēkam vajag tikai uzzināt par savām slimībām, un tās pazudīs. Būtu brīnišķīgi, ja tas tā būtu.

Tādējādi, pati aberējošākā ingramma ir tā, kura saglabā reaktīvā prāta, šī idiota, pieņēmumu, ka tā ir vajadzīga cilvēka izdzīvošanai. Tieši šī līdzjūtības ingramma izpaužas kā psihosomatiska saslimšana. Tam ir divi iemesli: pirmkārt, cilvēks parasti atrodas savā veilansā līdzjūtības ingrammas saņemšanas brīdī; otrkārt, reaktīvais prāts, labi zinot afinitātes vērtību, izstāda apskatei psihosomatisko saslimšanu ar mērķi piesaistīt afinitāti. Šeit nav iesaistīta indivīda analītiskā „Es" griba. Tas notiek tikai un vienīgi pēc reaktīvā prāta „gribas".

Līdzjūtības ingramma būs apmēram tāda: mazs puisēns, ar kuru vecāki apietas ļoti slikti, ir ļoti slims. Vecmāmiņa viņu kopj, mierina drudža laikā un saka, ka parūpēsies par viņu 1111 paliks blakus, līdz v iņš izveseļosies. Tas piešķir slimībai augstu „izdzīvojošu" vērtību. Viņš nejūtas drošībā kopā ar vecākiem, viņš grib, lai blakus būtu vecmāmiņa (viņa ir uzvarētāja veilanss, jo komandē vecākus pa labi un pa kreisi), un viņam tagad ir ingramma. Bez ingrammas nekādas psihosomatiskās slimības nebūtu. Obligāts ingrammas rašanās nosacījums ir slimība, „bezsamaņa" un fiziskas sāpes. Šī ingramma nav pretizdzīvojoša. Tā ir ingramma, kas veicina izdzīvošanu. To var dramatizēt savā veilansā.

Šajā gadījumā psihosomatiskā saslimšana ir „vērtīga lieta". „Es" pat nezina par šo aprēķinu. Analaizers bija atslēgts, kad parādījās ingramma. Bez Dianētikas terapijas analaizers nekādi to nevar atcerēties. Un tā nepazudīs.

Tagad, kad šī ingramma pastāv, jums ir parādījies pacients, kas cieš 110 sinusīta un kuram ir noslieces uz plaušu infekcijām. Iespējams, ka viņam bija tā nelaime apprecēties ar sievieti, kas līdzīga viņa mātei vai vecmāmiņai. Reaktīvais prāts nespēj atšķirt sievu no vecmāmiņas vai mammas, pat ja viņas ir tikai nedaudz līdzīgas balss tonī, runas manierē vai uzvedībā. Sieva neizrāda līdzjūtību. Lai to saņemtu, darbībā tiek laista ingramma. Pat ja sieva uzskata, ka sinusīts un plaušu infekcija ir pietiekami nejauki, lai kalpotu par šķiršanās iemeslu, reaktīvais prāts notur šo ingrammu ieslēgtā stāvoklī. Jo vairāk naida izrāda sieva, jo stiprāk ieslēdzas ingramma. Tādā veidā ļlīs varat nogalināt cilvēku.

Augstāk aprakstīta ir standarta līdzjūtības ingramma. Kad cilvēks, kas vada terapiju, cenšas pacientam likvidēt šo ingrammu, reaktīvais prāts pretojas. „Es" nepretojas. To nedara arī analaizers. Tie cer, ka no šīs ingrammas izdosies tikt vaļā. Taču reaktīvais prāts to t ur, it kā tā būtu piesista ar naglām, kamēr Dianētikas speciālists nepabāzīs zem tās lauzni. Un tad šī ingramma izzūd. (Starp citu, lai atvieglinātu šo stāvokli, var izdzēst pietiekami daudz pieslēgumu. Bet tad pacients uzies citu ingrammu!)

Iemesls tam, ka cilvēku slimības un aberācijas nepadevās pagātnē izmantotajām terapijas metodēm, bija līdzjūtības ingrammas.

Tomēr šīs ingrammas atrodas pašā virspusē un tās var ieraudzīt ai neapbruņotu aci kā hroniskas psihosomatiskas saslimšanas.

Lai kādas arī zāles jūs nedotu pacientam ar psihosomatisku slimību, tas var novest tikai pie īslaicīga atvieglojuma. „Es" negrib slimot. Analaizers arī to negrib. Bet ķermenis cieš no šīs saslimšanas un, ja kādam izdosies atbrīvot cilvēku no tās, nelikvidējot ingrammu, tad ķermenis pēc reaktīvā prāta pavēles atradīs kaut ko šīs slimības aizstāšanai, izstrādās „alerģiju" pret zālēm vai arī padarīs zāļu lietošanu neefektīvu.

Protams, vienmēr paliek visplašākās iespējas ar nazi, īlenu vai elektrošoku no galvaskausa izplēst dzīvus audus lielos daudzumos. Tas izārstēs psihosomatisko slimību. Tomēr tas, par nelaimi, „izārstē" no individualitātes, intelekta un pārāk bieži - arī no pašas dzīves.

Dianētikas terapijas pielietošana, lai atvieglotu ingrammas, kuras izsauc psihosomatiskās saslimšanas, nemainīgi noveda pie visu pacientu stāvokļa uzlabošanās, nenovērojot nekādus vēlākus recidīvus. īsāk sakot, psihosomatiskās saslimšanas tagad ir izārstējamas. Visas līdz pēdējai.

Emocijas un dinamikas

Izmocīja - tas ir lielums, kas saistīts ar 9 (tetu), citiem vārdiem, emocijas ir tik cieši saistītas ar dzīvības spēkiem, ka pašreizējā etapā Dianētika, kaut arī darbā ar-tiem sasniedz nemainīgus rezultātus, tomēr nemēģina radīt neko vairāk kā aprakstošu teoriju. Ir nepieciešams izdarīt rūpīgus emociju pētījumus, tomēr tik ilgi, kamēr terapija aptver šo priekšmetu un ar panākumiem atbrīvo emocijas, šobrīd var iztikt arī bez papildus datiem.

Emocijas vajag skaidri nodalīt negatīvajās un pozitīvajās. Negatīvās emocijas pēc sava rakstura ir pretizdzīvojošas, pozitīvās - veicina izdzīvošanu. Patīkamas un apmierinājumu nesošas emocijas mums šeit nav lielas vajadzības aplūkot. Skaitās, ka visas emocijas attiecas uz vienu un to pašu kategoriju, tomēr tās emocionālās izpausmes, kas tiek novērotas augstāk par 1. zonu, var atstāt nomaļus, jo pašlaik to izskaidrošana šīs grāmatas mērķim nav nepieciešama.

otra grAmata, sestA nodaļa

Tumsa

1. un 0. zonā emocijas iegūst lielu nozīmi saistībā ar terapiju. Kā tika paskaidrots iepriekš, 1. un 0. zonas - tās attiecīgi ir dusinu un apātijas zonas. Uz augšu no nāves līdz robežai starp dusmām un bailēm izplešas 0. zona. No šīs zonas robežas un līdz garlaicības sākumam izplešas 1. zona - dusmas.

Tas izskatās sekojoši: Izdzīvošanas dinamikai samazinoties līdz 1. zonai, sākumā parādītos naidīgums, tad, turpinot apspiešanu, kas virza uz nāvi, - dusmas. Pie vēl tālākas apspiešanas parādītos niknums. Nākošais līmenis ceļā uz leju būtu bailes, pēc tam - šausmas, un, visbeidzot, nedaudz augstāk par nāvi - apātija.

Varētu teikt, ja dinamikas tiek apspiestas, šūnas enerģiski reaģē uz draudiem, tiem pretojoties. Pazeminoties pa skalu, analaizers pretojas līdz pat augšējai pirmās zonas robežai, tomēr arvien mazāk un mazāk kontrolē situāciju. Zemāk par šo robežu pretošanos izrāda šūnas, respektīvi, pats organisms, izmisīgi cīnoties „līdz pēdējai asins lāsei". Reaktīvais prāts pilnībā vada organismu, sākot no augšējās 1. zonas robežas līdz pašai nāvei, un viņa vara pār organismu palielinās proporcionāli Dinamiku apspiešanas pakāpei.

Emocijas, kā šķiet, ir nesaraujami saistītas ar pašu dzīvības spēku.

Par to, ka eksistē dzīvības spēks, nešaubītos neviens inženieris.

Mediķi un medicīna vispār, skatoties uz krūku, parasti aizmirst, ka šī

krūka vajadzīga tikai tam, lai glabātu tajā pienu, un ka svarīgs ir tieši

piens. Dzīvības spēks - tas ir hēlijs, kas piepilda gaisa balonu. Hēlijs

izplūst - balons krīt. Kad šis enerģijas veids tiks atklāts un atdalīts (ja

tas tiešām ir tikai enerģijas veids), tad medicīna varēs sākt virzīties

uz priekšu ar tādiem soļiem ka visi tās iepriekšējie sasniegumi šķitīs

kaut kas līdzīgs skrējienam maisā. Vienīgais - medicīnai nav lieka hēlija.

Cik augstu šis dzīvības spēks spēj pacelties izdzīvošanas skalā, nav zināms. Augstāk par 3. zonu atrodas lauks ar jautājumu zīmēm. Klīrs paceļas līmenī, kuram raksturīga noturība, enerģiskums, racionalitāte un laime. Iespējams, reiz kāds Klīrs sasniegs to ļoti neizskaidrojamo stāvokli, par kuru autors dzirdēja Indijā, - tādu stāvokli, kad cilvēks sastāv no vienas vienīgas dvēseles.

Cik tālu dzīvības spēks spēj nolaisties lejup - tas ir zināms pavisam noteikti. Cilvēks mirst. Viņš nedomā un nekustas. Viņš mirst kā organisms, bet pēc tam viņš mirst kā šūnu sakopojums. Dažādām šūnām ir dažāds „pēcnāves dzīves" ilgums, un bioloģijā ir zināms, ka matu un nagu šūnas turpina dzīvot mēnešiem ilgi. Tādējādi, nāve ir pakāpenisks process: no sākuma mirst organisms, bet pēc tam šūnas - kolonija pēc kolonijas.

T as notiek zemāk par 0. zonas apakšējo robežu. Taču mūs interesē lauks starp 0. zonas sākumu un 1. zonu. Var izvirzīt postulātu, ka analītiskais prāts vislabāk pretojas Apspiedējam un spējīgs vislabāk parūpēties par organismu, kad atrodas trešajā zonā. Kad Apspiedējs spiež lejup, analaizers, atrodoties 3. zonas apakšējā daļā, ar spēku spiež augšup. Tā darbojas nepieciešamības princips. Nepieciešamības līmenis, pie tam, var pacelties tik ļoti, ka izslēgsies visas ingrammas!

Ir jāsaprot, ka analaizers ņem vērā Apspiedējus, ar kuriem viņš var saskarties nākotnē, un pastāvīgi izskaitļo nākotnes izvirzītās problēmas, kuras pats arī risina, - tā ir viena no iztēles funkcijām. Bez tam, jāsaprot, ka analaizers ir aizņemts ar ārkārtīgi daudziem aprēķiniem, kas attiecas uz tagadni, jo analītiskajam prātam pastāvīgi ir jātiek galā ar milzīgu faktoru daudzumu, kuri ir saistīti gan ar tagadnes, gan ar iespējamo nākotnes Apspiedēju. Tas, piemēram, izskaitļo, kādā veidā noslēgt savienību ar draugiem un simbiotiem, un savas lielākās uzvaras tas gūst, piesaistot tos vai citus Apspiedējus savā pusē un pārvēršot tos par sabiedrotajiem.

Raugoties izdzīvošanas spektra robežās, indivīdu var iztēloties atrodamies Izdzīvošanas Dinamikas augšgalā. Apspiedējs spiež viņu lejā vai arī nākotnes Apspiedēji draud izdarīt tāda veida spiedienu, bet analītiskais prāts spiež uz augšu, piedāvājot risinājumu. Indivīda izdzīvošanas līmeni nosaka tas, cik labi viņam izdodas tikt galā ar šiem Apspiedējiem.

Mēs tagad runājam par Klīru, un, līdz turpmākai atsauksmei, par piemēru izmantosim tieši viņu. Klīrs - tas ir neaberēts cilvēks. Viņš ir racionāls, jo viņš nonāk pie vislabākajiem iespējamajiem risinājumiem, balstoties uz esošajiem datiem un personīgo viedokli. Viņš gūst maksimālo baudu savam organismam tagadnē un nākotnē un sagādā maksimālo baudu pārējiem organismiem visās dinamikās. Klīram nav ingrammu, kuras varētu tikt restimulētas un kuras izjauktu viņa aprēķinu pareizību ar tajos ievadītas slēptas vai nepareizas informācijas starpniecību. Aberāciju nav. Luk, kāpēc mčs viņu izmantojam šeit kā piemēru.

Izdzīvošanas Dinamika šajā gadījumā ir labā stāvoklī, tā ir lielāka, nekā nepieciešams, lai kompensētu Apspiedēja iespaidu. Pieņemsim šo stāvokli kā atskaites punktu. Tas varētu ievietot Dinamiku 3. zonā, apmēram tonī 3.9. Tagad palielināsim Apspiedēja spēku. Dinamika tiek atsviesta līdz tonim 3.2. Pieaug vajadzības līmenis. Apspiedējs tiek atspiests atpakaļ. Dinamika atkal atrodas tonī 3.9. To var nosaukt par entuziasma atdzimšanu. Cilvēks patiesībā „sadusmojās" - savādāk sakot, viņš vērsās pats pie sevis, lai rastu spēkus domāšanai 1111 darbībai. Garīgā līmenī viņš vēršas pie tā, kas veido garīgo enerģiju. Fiziskā līmenī, ja apspiešana bija fiziskas dabas, viņš sauc palīgā adrenalīnu. Tas ir atbilstošs endokrīno dziedzeru izmantošanas veids, lai atjaunotu savu stāvokli attiecībā uz Apspiedēju. Jebkura un visas ķermeņa funkcijas atrodas analītiskā prāta varā (bet viņam nav obligāti tās jāvada).

Tagad pieņemsim, ka Apspiedēja spiediens uz dinamiku palielinās, un tas viņu nostumj līdz 3.0. Paaugstinās nepieciešamības līmenis. Tiek veiktas darbības. Visi cilvēka spēki tiek vērsti pret Apspiedēju. Tagad pieņemsim, ka Apspiedējam palīgā nāk kāds jauns faktors, kas padara viņu daudz, daudz stiprāku. Cilvēks tomēr cenšas pacelties uz iepriekšējo līmeni, cīnoties ar Apspiedēju. Bet Apspiedējs izdara uz cilvēku arvien lielāku un lielāku spiedienu. Cilvēka garīgo un fizisko spēku krājumi (bet Apspiedējs var darboties gan garīgā, gan fiziskā līmenī) sāk izsīkt. Būdams noguris, cilvēks krīt pa toni līdz 2.5. Apspiedējs atkal uzņem spēkus. Cilvēks no jauna cenšas pacelties pa toni. Viņš izmanto pēdējos esošos enerģijas vai datu krājumus. Un vēl viens faktors pievienojas Apspiedējam, palielinot tā spēku. Cilvēks nolaižas līdz tonim 2.0.

Tieši šajā momentā analaizers, cietis neveiksmi, beidzot atslēdzas. Šeit mēs šķērsojam augšējo 1. zonas robežu. Parādās naidīgums. Apspiedējs spiež lejup, apspiežot pašu šūnu izdzīvošanu. Un šis izdzīvošanas līmenis pazeminās. Cilvēks sāk just dusmas, sakopojot šūnu, nevis apziņas līmeņa, pēdējos spēkus. Apspiedējs no jauna kļust stiprāks. Cilvēks kļūst nikns. Apspiedējs no jauna pastiprina spiedienu. Cilvēks sāk izjust bailes (Tonis 0.9). Apspiedējam palīgā nāk jauni faktori, un tā spiediens atkal pastiprinās. Cilvēks tiek iesviests līdz Tonim 0.6 un šajā līmenī viņš izjūt šausmas. Apspiedējs spiež vēl spēcīgāk. Cilvēks nolaižas līdz Tonim 0.2 - viņš kļūst baiļu paralizēts.

Apskatīsim to ar ļoti vienkārša un dramatiska piemēra palīdzību, I ii mums nevajadzētu aplūkot tūkstošiem dažādu detaļu. Klīrs, kuram nav mednieka pieredzes, nolemj nomedīt-lāci. Viņam ir teicams ierocis. Lācis šķiet viegls mērķis. Cilvēks atrodas tonī 3.9 vai augstāk. Viņš jūtas brīnišķīgi. Viņš grasās izrēķināties ar šo lāci tāpēc, ka tas rada draudus viņa ganāmpulkam. Cilvēks entuziasmā pieiet pie alas. Viņš gaida un beidzot ierauga lāci. Blakus cilvēkam paceļas klints, kur parastā situācijā viņš augšā netiktu. Bet, lai izdarītu irapīgu šāvienu, kamēr lācis nav pazudis no redzesloka, viņam vajag uzlīst klintī. Viņš redz, ka viņam draud briesmas pazaudēt medījumu, un viņa tonis nolaižas līdz 3.2. Vajadzība piespiež viņu uzrāpties klintī. Viņš šauj, bet šāviena brīdī krīt no klints. Lācis ir ievainots un dodas cilvēka virzienā. Vajadzības līmenis paaugstinās. (lilvēks paceļ ieroci un šauj no jauna. Šāviena momentā viņš atrodas tonī 3.0. Viņš aizšauj garām. Viņš atkal šauj, tomēr lāča tuvošanās un neveiksmīgie trāpījumi pazemina toni līdz 2.5. Viņš šauj vēl vienu reizi. Lode trāpa lācim, bet tas turpina nākt cilvēka virzienā. Viņš atkal šauj, bet pēkšņi apzinās, ka ierocis lāci neapstādinās. Viņa tonis krīt līdz 2.0. Viņš sāk dusmoties un drudžaini spiest gaili. Lodes lido kur pagadās. Viņš izjūt niknumu pret ieroci, lāci un visu pasauli; beidzot viņš aizmet ieroci prom, gatavs kailām rokām sagaidīt lāci, kurš jau pienācis gandrīz klāt. Negaidīti cilvēks sāk izjust bailes. Viņš ir tonī 1.2. Kad viņš jūt lāča smaku, viņa tonis krīt līdz 0.9. Viņš zina, ka lācis viņu nogalinās. Viņš cenšas uzrausties klintī, lai izglābtos un tiktu prom, pieliekot neprātīgas pūles. Viņš ir Tonī 0.6

mežonīgas šausmas. Lācis viņam iesit un nogāž no klints. Cilvēks guļ nekustīgi, elpošana ir gandrīz apstājusies un sirds tik tikko pukst. Lācis no jauna viņam iesit, bet cilvēks guļ bez kustībām.

Tad lācis nolemj, ka cilvēks ir miris, un ai/iet projām. Satriektais cilvēks galu galā attopas, viņa tonis pakāpeniski paaugstinās līdz 2.0 - līdz tam līmenim, kurā atslēdzas analaizers. Viņš pakāpeniski atjēdzas un pieceļas. Viņa tonis no jauna sasniedz līmeni 2.5, analītiskajā līmenī viņš ir piesardzīgs un izjūt nelielas bailes. Viņš atrod savu ieroci un grasās aiziet. Viņš ļoti asi izjūt vajadzību atgriezt pašcieņu, un viņa tonis paaugstinās līdz 3.2. Viņš iet prom un sasniedz drošu vietu. Negaidīti viņam ienāk prātā, ka viņš var uz laiku paņemt no drauga „Mauzera" sistēmas karabīni. Viņš sāk kalt plānus, kā viņam šo lāci nogalināt. Viņa entuziasms aug. Bet viņš darbojas, vadoties pēc savas pieredzes, pilnīgi neatkarīgi no ingrammas, kuru viņš ieguva, kad zaudēja samaņu no lāča ķetnas sitiena. Pēc trīs dienām viņš lāci nogalina, un viņa tonis paaugstinās līdz 4.0 uz to laika periodu, kad viņš par to domā un kādam par šo gadījumu stāsta, bet pēc tam viņa prāts pārslēdzas uz jaunām lietām.

Dzīve ir daudz sarežģītāka par lāča medībām. Parasti tā ir daudz mazāk dramatiska, bet vienmēr ir pilna ar situācijām, kuras izsauc

Apspiedēja lieluma svārstības. Visu mērķu, kas dod baudu, sasniegšana - nogalināt lāci, noskūpstīt meiteni, dabūt biļeti uz operu, iegūt draugu, nozagt ābolu, - tas viss ir saistīts ar pāreju no viena toņa uz citu. Bet cilvēks parasti vienlaikus izdara trīs vai trīs tūkstošus aprēķinu, un šajos aprēķinos ir trīsdesmit vai trīsdesmit tūkstoši mainīgo. Pārāk daudz nezināmo, pārāk daudz „nezināju, ka ierocis bija pielādēts" tipa faktoru - tas viss var novirzīt analaizeru no taisna darbības kursa, izkliedējot uzmanību un novedot bezdarbībā.

Var uzskatīt, ka analaizers atslēdzas, kad sasniegts Tonis 2.0. Sākot ar 2.5 un zemāk, viņa aprēķini nav īpaši racionāli - pārāk daudz nezināmo un negaidītu faktoru, pārāk bieži viņš atklāj, ka aprēķins bijis nepareizs.

Tā dzīvo Klīrs. Kad mūsu medniekam iesita lācis, viņš ieguva ingrammu. Pēc ieslēgšanās šī ingranuna izsauktu viņam bailes un novestu viņu apātijā, klātesot noteiktam faktoru kopumam, respektīvi, klātesot katrai uztvertajai sajūtai: zemes vai zariņu smarža, lāča elpa, utt. Tomēr viņš nogalināja lāci. Izredzes, ka šī ingramma ieslēgsies, nav lielas. Ne tāpēc, ka viņš nogalināja lāci, bet tāpēc, ka viņš, galu galā, bija pieaudzis cilvēks. Pie tam, ja viņš ir Klīrs, viņš var atcerēties un patstāvīgi atbrīvoties no visa lādiņa šajā incidentā.

Tas ir pilns emociju cikls. Entuziasms un milzīga bauda atrodas pašā augšā. Bailes un paralīze - pašā apakšā. Nāves simulācija, ja runa ir par cilvēku, Toņu skalā ir ļoti tuva īstai nāvei. Tas ir derīgs mehānisms, bet tā ir pilnīga apātija.

Kamēr analaizers strādā, nav iespējams iegūt ingrammu. Viss tiek saglabāts standarta bankās. Tiklīdz ir pārkāpta robeža 2.0 ceļā uz leju, var teikt, ka ir radusies „bezsamaņa", un visi sajūtu ieraksti kopā ar sāpēm un sāpīgajām emocijām izveido ingrammu. Tas nemaina ingrammas nosaukumu. Izmantojot anestezējošu līdzekli (kā tas ir ķirurģijā), analaizers atslēdzas līmenī 2.0. Anestezējošs līdzeklis var novest pie vēl lielākas apziņas līmeņa pazemināšanās. Sāpes var izsaukt tālāku pazemināšanos. Tomēr apziņas līmeņa kritums nenozīmē obligātu emocionālā līmeņa pazemināšanos. Cik briesmu vai līdzjūtības, kā cilvēkam šķiet, atrodas apkārtnē? Lūk, kas izsauc pazemināšanos pa Toņu skalu. Var eksistēt reaktīvās ingrammas, kurās ir ierakstīts gan Tonis 4.0, gan 1.0 vai arī citas ar toni 0.1. Tāpēc emocijas gluži nevar vērtēt divās dimensijās.

To, cik zemu nolaižas apziņas līmenis, nosaka sāpīgu emociju, indes, kā arī citu cilvēka apziņu nomācošu faktoru iedarbība. Pēc tam viss, kas notiek, kļūst par ingrammu, bet ingrammai ir pašai sava Toņu skala, kura plešas no 4.0 līdz 0.1.

Var redzēt, ka šeit darbojas divi faktori. Pirmais ir fiziskais stāvoklis, kas atslābina analaizera darbību. Otrais ir garīgais stāvoklis, kas izraisa lejupslīdi pa emocionālo Toņu skalu.

Tomēr atcerieties, ka ingrammās ir vēl viens faktors - veilanss. Tikko kā cilvēka personīgais analaizers atslēdzas, ķermenis pieņem jebkura cita klātesoša analaizera vērtējumu vai emocionālo stāvokli. Šeit visā nopietnībā darbojas afinitāte. Atrodoties „bez samaņas" citu būtņu klātbūtnē, cilvēks no katras paņem sev veilansu. Daži no šiem veilansiem spēlē otršķirīgu lomu. Pirmkārt, cilvēks ņems sev vislīdzjūtīgāk noskaņotā personāža veilansu ingrammā kā paraugu tam, kuru nākotnē ir vēlams redzēt kā savu draugu (vai kādu līdzīgu personu). Viņš paņems arī tā cilvēka vcilansu, kurš atrodas virsotnē (visaugstākais izdzīvošanas līmenis - stāvokļa noteicējs vai uzvarētājs), lai to dramatizētu. Viņš tāpat paņems veilansu, kurš uzvar (viņu pašu vai citus), emocionālā toņa labad. Ja uzvarošais veilanss tajā pašā laikā izrāda līdzjūtību, tad cilvēks var izmantot šo ingraīnmu pilnā mērā.

Apskatīsim šādu piemēru: cilvēkam izrauj zobus, lietojot slāpekļa oksīda narkozi (pats bīstamākais anestēzijas līdzeklis no visiem jebkad izgudrotajiem, jo īstenībā tas ir nevis anestēzijas, bet gan hipnotisks līdzeklis). Visi cilvēki, kas atrodas blakus pacientam „bezsamaņas" stāvoklī, kā parasti, kulsta mēles: runā par pacientu, laiku, populāru kinozvaigzni vai sportu. Zobārsts - valdonīgs cilvēks, pret medmāsu izturas kā priekšnieks, ar tieksmi sadusmoties par sīkumiem, viņš piedevām izturas ļoti līdzjūtīgi pret pacientu. Medmāsa ir zilacaina blondīne, kura ir seksuāli aberēta. Pacients, esot agonijā un iegūstot nopietnāko no ingrammām, kura ir spējīga sagraut viņa dzīvi (briesmīga lieta - slāpekļa oksīds, tas patiešām rada sarežģītas ingrammas, kā var apliecināt jebkurš Dianētikas speciālists), nav analītiskā stāvoklī. Viss, ko saka pacientam vai izsaka līdzās viņam, tiek uztverts burtiski. Viņš pieņem ārsta veilansu, jo tas ir gan spēcīgākais, gan līdzjūtību izrādošais veilanss. Pie tam katra izteiktā frāze ir aberējoša un tiek ar laimīga un maza idiota - reaktīvā prāta palīdzību, interpretēta, līdzīgi Simonām Vientiesim, kuram teica, lai viņš būtu uzmanīgs un neiekāptu pīrāgos, kā rezultātā viņš ļoti uzmanīgi sabradā visus pīrāgus. Cilvēki var runāt par kādu citu, bet katru reizi, kad tiek izteikts „es", „viņš" vai „jūs", šis vārds ierakstās ingrammā, un pacients to attiecinās uz citiem vai sevi, uztverot to pilnīgi burtiski. „Viņš neko neatcerēsies", saka ārsts. Nu ko, kad ingramma ieslēgsies, pacienta atmiņa būs lielākā vai mazākā mērā nosegta. „Viņš nevar redzēt vai just" - tas nozīmē redzes, taustes un sāpju sajūtu nosegšanu. Ja pacientam no stiprām sāpēm tajā brīdī asaroja acis (kaut arī viņš bija pilnībā „atslēdzies"), šis notikums var 111 iam pasliktināt viņa redzi, un tas pats notiks ar vizuālo rikolu. Pēc operācijas pacientu atstāj blondās medmāsas aprūpē, lai viņš izgulētos pēc narkozes un atjēgtos. Šī sieviete ir aberētākā no aberētākajām. Viņa zina, ka pacienti, esot „bez samaņas", uzvedas dīvaini, tāpēc iztaujā par viņa dzīvi. Sieviete zina, ka pacienti atrodas hipnotiskā stāvoklī (protams, ka viņa to apzinās), tāpēc uzstāda viņam dažas kalegoriskas iedvesmas. Vienkārši izklaides pēc. Medmāsa saka, ka viņam viņa patiks, ka viņa pret viņu izturēsies labi un ka pagaidām viņa paliks šeit.

Tādā veidā nabaga pacientam, kuram izrāva divus gudrības zobus, tagad ir dusmu - līdzjūtības dramatizācija. Kopējais tonis, kuru viņš sev izvēlas, tas ir tas tonis, kādu ārsts izrādīja attiecībā pret citiem cilvēkiem kabinetā. Ārsts dusmojās uz medmāsu. Pacients, ar pilnībā sajaukto rikolu, pēc pāris gadiem satiek sievieti, kas līdzīga medmāsai. Medmāsa radīja viņam kompulsiju attiecībā uz sevi. Reaktīvais prāts, šis mazais idiotiņš, redz šajā sievietē (kas ir pilnīgi cita persona) pietiekamu līdzību ar medmāsu, lai viņas vienādotu. Un tā mūsu pacients šķiras no savas sievas un apprecas ar šo pseidomedmāsu. Tikai tagad, kad viņš ir apprecējis šo „medmāsu", „zobu" ingramma ieslēdzas ar pilnu jaudu. Viņam parādās fiziskas saslimšanas: divi dzerokļi līdzās izrautajiem gudrības zobiem sāk ļoti bojāties un pūt (asinsrites apstāšanās, jo šajā vietā ir sāpes, kuras cilvēks nevar sajust, tā kā sāpju rikols ir atslēgts). Viņa atmiņa kļūst nekam nederīga. Viņa rikoli pasliktinās. Viņam sākas problēmas ar acīm un rodas dīvains konjuktivīts. Bez tam (tā kā zobārsts brīdi pa brīdim atspiedās uz viņa krūtīm un vēdera ar asu elkoni), viņš izjūt šajās vietās sāpes. Slāpekļa oksīds kaitēja viņa plaušām, un arī šīs sāpes atrodas hroniskā restiinulācijā. Kas ir pats šausmīgākais - viņš tic, ka pseidomedmāsa parūpēsies par viņu, un tāpēc viņš zināmā mērā pārstāj rūpēties pats par sevi. Viņa enerģija izkliedējas un analītiskā līmenī vīrietis apzinās, ka tas viss ir nepareizi un viņš vairs nav viņš pats. Tā kā tagad viņš ir nofiksēts ārsta veilansā, kurš dusmojas uz medmāsu, tad viņš iekausta pseidomedmāsu, jo jūt, ka viss ļaunums nāk no viņas. Meitene, ar kuru viņš apprecējās, nav medmāsa un nekad tāda nav bijusi, viņai vienkārši ir līdzīga balss un viņa ir blondīne. Viņai ir pašai savas ingrammas, un viņa reaģē tām atbilstoši. Viņa mēģina izdarīt pašnāvību.

Tad kādu dienu, tā kā šī ir tikai viena ingramma no daudzām, mūsu pacients nokļūst psihiatriskajā klīnikā. Turienes ārsti nolemj, ka viss, kas viņam vajadzīgs, ir daži kārtīgi elektrošoki, lai sadalītu smadzenes gabaliņos, bet, ja arī tas neiedarbosies, tad elektrošoka laikā un pēc tam, katrā acī jāieliek pa jaukam īlenam un tos jāsagriež plašā lokā tā, lai sarautu analītisko prātu gabalos. Viņa sieva piekrīt. Mūsu pacients nevar sevi aizstāvēt-viņš taču ir vājprātīgs un tādiem, kā zināms, nav nekādu tiesību.

Tomēr šoreiz pienāca negaidīts glābiņš Dianētikas veidolā, pateicoties kurai, pacients un viņa sieva kļuva par Klīriem un tagad dzīvo laimīgi. Tā ir patiesa ingramma un patiesa keisa vēsture. Tā ir līdzjūtības ingramma, kura ir izdzīvošanu veicinoša, ja to apskata idiotiskajā reaktīvā prāta līmenī.

Šis piemērs tika izvēlēts, lai nodemonstrētu, kādas daudzveidīgas emocijas var atrasties vienā ingrammā. Fiziski cilvēks ir atslēdzies un ir agonijā. Garīgajai būtnei pielīp virkne emocionālo toņu. Pacienta paša, īsto emocionālo toni ir nomākusi apātija, tāpēc viņš vairs nevar „būt pats".

Starp citu, jāpiezīmē, ka jebkurā operācijā un jebkuras traumas gadījumā nepieciešams ievērot pilnīgu un absolūtu kapa klusumu. Nav neviena vārda, kuru varētu teikt, vai sajūtas, kuru varētu sniegt pacientam jebkurā „bezsamaņas" momentā un kas dotu viņam jebkādu labumu. Neviena! Šo pētījumu un zinātnisko atklājumu gaismā (kurus ļoti īsā laikā var apstiprināt jebkurā citā laboratorijā vai cilvēku grupā) kļūst skaidrs, ka sarunām vai citām skaņām blakus cilvēkam, kurš atrodas „bezsamaņā", ir jābūt krimināli sodāmām, jo katram, kam zināmi iepriekš izklāstītie fakti, tāda darbība būtu līdzvērtīga cilvēka intelekta un garīgās veselības apzinātas iznīcināšanas mēģinājumam, ja pacientam saka komplimentus hipnozes, traumas vai operācijas laikā, viņam izveidosies maniks, kurš uz laiku izsauks eiforiju un galu galā ievilks viņu šī cikla depresīvajā stadijā .

Zelta likumu varētu pārfrāzēt sekojošā veidā: „Ja mīli savu tuvāko, 1111 i muti ciet, kad viņš ir bez samaņas".

Tādā veidā var redzēt, ka eksistē divu veidu emocijas - paša < ilvēka un cita veilansa emocijas. Emocijas var tikt nodotas citam c ilvēkam tajā līmenī, kurā notiek domāšana vienādībās. Niknuma izrādīšana tajā brīdī, kad cilvēks atrodas „bezsamaņā", novedīs pie ta, ka viņš iegūs ingraminu tonī 1: tā saturēs niknumu. Apātijas i/rādīšana „bezsamaņā" esoša cilvēka tuvumā, novedīs pie tā, ka viņš iegūs ingraīnmu tonī 0. Laimes izrādīšana brīdī, kad cilvēks iegūst ingrammu, aberē ne pārāk spēcīgi, tomēr noved pie ingrammas tonī 4. Un tā tālāk. Citiem vārdiem sakot, to indivīdu emocijas, kuri atrodas blakus cilvēkam „bez samaņas", tiek nodotas šim cilvēkam Li ingrammas satura daļa. Tādējādi ir iespējams nodot jebkuru garastāvokli.

Dramatizējot ingrammu, aberēts cilvēks vienmēr pieņem uzvarošo veilansu, un šis veilanss, protams, nav viņa paša. Ja ingrammā bez cietušā ir klāt tikai viens cilvēks un viņa runa ir piesātināta ar apātiju, tad ingrammas tonis būs apātija. Kad apātijas ingramma ir restimulēta, cilvēks, ja tikai viņš negrib izjust nežēlīgas sāpes, atrodas apātijā, bet šis tonis, jo tas ir vistuvākais nāvei, cilvēkam ir visbīstamākais.

"Autoram ir labi zināms, ka daudzi ārsti, izmantojot narkosintēzi, laiku pa laikam nejauši saskārās ar „bezsamaņas" brīžiem. Tādos gadījumos ārsti uzreiz apšaubīja 10, ka tic patiešām bija „bezsamaņas" brīži. Dianētisko pētījumu gaitā tika veikti sekojoši eksperimenti: pacientu noveda „bezsamaņas" stāvoklī, par ko pārliecinājās divi ārsti, kas abi bija noskaņoti skeptiski (pēc šiem eksperimentiem viņu skepticisms pazuda), un pacients saņēma datus, par kuriem Dianētikas speciālists neko nezināja. Visi šie dati katrā gadījumā, kad pacienti atradās „bezsamaņā", tika pilnībā atjaunoti kopā ar visu to, ko murmināja ārsti, kad pārbaudīja asinsspiedienu, elpošanu, utt., pārliecinoties par to, ka nav iespējama lielāka „bezsamaņa", ja nu vienīgi gadījumā, kad pacients būtu miris. Divi pacienti uz laiku kļuva nopietni aberēti, ārstu, kuri izdarīja anestēziju un vadīja apsekošanu, neuzmanīgo izteikumu dēļ. Šī piezīme izdarīta ar mērķi brīdināt tos, kas centīsies izdarīt šo eksperimentu nākotnē. Šīs ir neprāta sastāvdaļas. Strādājot ar pacientu, izturieties pret tām piesardzīgi.

Kad indivīdam, esot „bezsamaņā", tiek nodotas niknuma emocijas, viņš tās pārmanto un vēlāk var šīs emocijas dramatizēt. Tas sabiedrībai atnes vislielāko ļaunumu. Naidīga toņa izrādīšana līdzās cilvēkam „bezsamaņā" noved pie tā, ka viņš iegūst naida ingrammu (slēptais naids). Ja ingrammā ir klātesoši vēl divi cilvēki, kas atrodas dažādos emocionālajos toņos, tad indivīds „bezsamaņā" iegūst ingrammu, kas bez personiskā satur vēl divus citus veilansus. Šajā gadījumā cilvēks, pirmkārt, dramatizēs uzvarošo veilansu un šī veilansa noskaņojumu, bet, ja viņu piespiež to pamest, tad tiks dramatizēts otra veilansa noskaņojums. Šādi, pārmetoties no viena veilansa uz otru, hroniskas ingrammas gadījumā, viņš sajuks prātā.

Neko no šeit teiktā nevajadzētu uztvert kā apgalvojumu, ka cilvēks izmanto un dramatizē tikai līdzjūtības ingrammas. Tas ir ļoti tālu no patiesības. Līdzjūtības ingramma viņam izsauc hronisku psihosomatisko saslimšanu. Dramatizēt viņš var jebkuru no esošajām ingrammām, kad tā tiek restimulēta.

Tādējādi emocijas ir gan saskarsmes veids, gan cilvēka personīgais stāvoklis. Kas attiecas uz situācijas novērtējumu šūnu līmenī, te organisms paļaujas uz jebkuru citu klātesošu analaizeru, pat, ja šis analaizers ir pret to naidīgi noskaņots. Ja tāda novērtējuma nav, tad cilvēks izvēlas sev to toni, kurā viņš tobrīd atradās pats.

Eksistē arī cits ar emocijām saistīts aspekts, kas ir ļoti interesants un noderīgs terapijas veicējam, jo tas ir pirmais, ar ko viņš saskarsies, uzsākot keisu. Mēs šeit negrasāmies sākt terapijas apspriešanu, bet gribam aprakstīt svarīgāko emocijas aspektu.

Milzīgs zaudējums vai cita veikla un spēcīga Apspiedēja iedarbība nosprosto emocijas ingrammā. Zaudējums pats par sevi var būt šoks, kas pazemina analītisko spēju. Indivīds iegūst ingrammu. Ja tas ir līdzjūtīgi noskaņota cilvēka zaudējums, no kura indivīds bija atkarīgs, tad viņam šķiet, ka arī viņu piemeklē nāve. Šāda Apspiedēja iedarbība rada efektu, it kā ingrammas iekšpusē saspiestu varenu tērauda spirāli. Kad to atbrīvo, tā iztaisnojas un rodas neiedomājama emociju plūsma (ja šī izlāde tiešām ir emocijas, jo mums bija grūti atrast tai citu nosaukumu).

Acīmredzot tādos momentos tiek nosprostots dzīvības spēks. Cilvēkam var piemist neiedomājams dzīvības spēka apjoms, bet kaut kāda tā daļa ir apspiesta zaudējuma ingrammā. Pēc šāda notikuma šķiet, ka cilvēkam vairs nepiemīt tāds mobilas enerģijas apjoms kā agrāk. Tās var arī nebūt emocijas, bet gan pats dzīvības spēks. Tādā veidā zemāk par prāta līmeni, līdzīgi cistai, atrodas milzīgs daudzums bēdu vai sarūgtinājuma. Jo vairāk šādi lādiņi eksistē iecistotā stāvoklī, jo mazāk brīvas būs indivīda emocijas. Tas, iespējams, notiek tāpēc, ka cilvēks apspiešanas rezultātā nolaižas līdz punktam, no kura viņu, šķiet, nekas nespēj atgriezt iepriekšējā stāvoklī.

Bērnības krāšņums un krāsas zūd līdz ar gadiem. Bet, lai cik savādi tas nebūtu, šis dzīves spožums, skaistums un jūtīgums pats par sevi nav zudis. Tas ir iecistots. Viens no pašiem pārsteidzošākajiem pārdzīvojumiem, kurus terapijas procesā izjūt cilvēks, kļūstot par Klīru, ir tas, ka viņš no jauna atklāj sevī spēju novērtēt pasaules skaistumu.

Cilvēki, sākot jau no bērna vecuma, pārdzīvo zaudējurmi pēc zaudējuma, un katrs zaudējums atņem-viņiem vēl kādu daļu tā paša lielumam, kuru, iespējams, varētu uzskatīt par pašu dzīvības spēku.

Sis spēks, saistītā veidā atrodoties cilvēkā, nav viņam pieejams un patiesībā darbojas pret viņu pašu.

Vienīgi šāda emocionāla iecistošanās var, piemēram, sadalīt cilvēka prātu daļās, kā rezultātā viņam piemīt multiveilansi vai viņš nespēj redzēt vai dzirdēt savus pagātnes notikumus. Analītiskais prāts, uz kuru iedarbojas reaktīvā banka, ar katru zaudējumu veido nodalījumus un sadalās, līdz galu galā vairs nevar pastāvēt nekāda brīva plūsma. Tajā mirklī cilvēks mirst.

Tādējādi varētu teikt, ka emocijas, vai tas, ko sauc par emocijām, patiesībā iedalās divās daļās. Pirmā būtu endokrīnā sistēma, kura atrodas analītiskā prāta vadībā divās augšējās zonās vai reaktīvā prāta vadībā divās apakšējās zonās un rada emocionālas reakcijas baiļu, entuziasma, apātijas, utt. veidā. Otrā būtu pats dzīvības spēks, kuru pa daļām sadala ingrammas un kurš pamazām ieslēdzas reaktīvajā bankā.

Iespējams, mēs varētu radīt terapiju, kura tikai atbrīvotu šos daudzveidīgos dzīvības spēka lādiņus, līdz ar to ļaujot cilvēkam sasniegt Klīra stāvokli. Diemžēl šodien tādas terapijas vēl nav.

Dīvaina emociju īpašība ir tā, ka tās ļoti bieži nosaka ingrammu vārdiskais saturs. Ja ingrammā tiek teikts: „Es baidos", aberēts cilvēks baidās. Ja ingrammā tiek teikts: „Es esmu mierīgs", tad aberētam cilvēkam jāpaliek „mierīgam", pat tad, ja viss pārējais ingrammas saturs spiež viņu drebēt kā drudzī.

Ja apskata emocijas no endokrīnā līdzsvara un dzīvības spēka viedokļa, problēmu sarežģī tāds faktors, ka fiziskas sāpes ingrammā kļūdaini tiek noturētas par noteiktu emociju, kas tajā ir pieminēta. Piemēram, ingrammā ar vārdiem tiek izteikta ideja, ka cilvēks ir „seksuāli uzbudināts", vienlaicīgi tajā var būt sāpes kājās un kā patiesās emocijas saturs (tā veilansa emocijas, kurš saka: „Es esmu seksuāli uzbudināts") - dusmas. Šādas ingrammas dramatizēšana aberētājam ir sarežģīta padarīšana. Kad viņš ir „seksuāli uzbudināts" (saskaņā ar valodas sniegto priekšstatu par šī vārda nozīmi), viņš izjūt ari dusmas un sāpes kājās. Daudzos keisos tas viss izskatās ļoti uzjautrinoši, un Dianētikas praktiskās pielietošanas gaitā radās ne mazums joku par šo tēmu. Visi šie joki sākas ar frāzi: „Ziniet, es jūtos tāpat kā visi".

Jau zinot, ka cilvēki novērtē emocijas, pārliecību, intelektu un somatikas no personīgo ingrammu reakcijas viedokļa, tie, kas nodarbojas ar Dianētiku, gūst lielu baudu, atklājot sev arvien jaunus priekšstatus par „emocijām". „Jūs taču zināt, kā jūtas cilvēki, kad viņi ir laimīgi: viņiem svilst ausis". „Es jūtos tāpat kā jebkurš cilvēks, kad viņš ir laimīgs: man iesāpas kājas un acis". „Protams, es zinu, kā cilvēki jūtas, kad viņi ir laimīgi: cauri visam ķermenim skrien skudriņas". „Es nesaprotu, kā var piedzīvot tādu kaisli, no tā taču ļoti sāp deguns". „Protams, ka es zinu, kā jūtas cilvēki, kad viņi ir uzbudināti, - viņiem vajag uz tualeti".

Iespējams, ikvienam cilvēkam uz Zemes ir savs personīgs apzīmējums katram emocionālajam stāvoklim, kas noformulēts ingrammu komandu valodā. Ingrammu komanda, somatika un uztvere kopā sastāda to, ko cilvēki sauc par „emocionālo stāvokli".

Tādējādi, formulējot šo problēmu, patiesībā vajadzētu ņemt par pamatu Klīra emocijas, jo viņš ir spējīgs darboties bez reaktīvā prāta ingrammu komandām. Šādi formulējot, tā sadalās divās daļās: no v ienas puses - endokrīnā sistēma un no otras - mainīgs brīvā dzīvības spēka līmenis, kas spējīgs pretoties Apspiedējam.

Jāpiebilst, ka smiekli, runājot precīzi, nav emocijas, bet gan emocionāls atvieglojums. Agrīnajiem itāļiem, kā to var noprast no viņu tautas pasakām, bija ļoti skaidrs priekšstats par smieklu terapeitisko vērtību. Vienīgā garīgā saslimšana, par kuru tiek runāts šajās pasakās, bija melanholija, un vienīgais līdzeklis pret to - smiekli. Dianētikā mums ļoti bieži ir darīšana ar smiekliem. Terapijas gaitā pacientu reakcija variējas no vieglas ķiķināšanas līdz dārdošiem smiekliem. Var sagaidīt, ka jebkura ingramma, kas patiešām izlādējas, no sākuma atradīsies uz skalas kaut kur starp asarām un garlaicību, bet beigsies ar smiekliem. Jo ingrammas tonis ir tuvāks asarām pirmajā kontaktā, jo ar lielāku pārliecību var teikt, ka tad, kad ingramma būs izlādēta, atskanēs smiekli.

Terapijas gaitā preklīriem bieži.pienāk tāds brīdis, kad visa viņu pagātne viņiem izsauc neapturamus smieklus. Tas nenozīmē, ka cilvēks kļuvis par Klīru, bet tas nozīmē, ka būtiska iecistotā lādiņa daļa ir atbrīvota. Viens preklīrs smējās bez apstājas gandrīz divas dienas. Šie smiekli nav līdzīgi tiem, kas izpaužas hebefrēnijas gadījumā, jo preklīrs patiešām izjūt spēcīgu atvieglojumu, saprotot, ka viņa pagātnes bailes un šausmas ir bijušas tikai ēnas, kas nu ir apzinātas.

Smiekliem terapijā ir pilnīgi noteikta loma. Ir diezgan interesanti novērot, kā preklīrs, kuru mocīja ingramma ar milzīgu emocionālu lādiņu, negaidīti tiek no tās vaļā. Pat pati šausmīgākā situācija, kad ar to tiek galā terapijā, visos savos aspektos kļūst par vētrainas jautrības iemeslu. Smiekli noklust tikai tik daudz, cik preklīrs zaudē interesi par situāciju, un var teikt, ka viņš attiecībā uz to sasniedz „Toni 3".

Smiekli neapšaubāmi ir sāpīgo emociju atvieglojums. ^

otra grāmata, septita nodaļa

Prenatālā pieredze un dzimšana

M azāk kā simts gadus atpakaļ vecas sievietes viedi runāja par „prenatālo iedarbību" un par mātes iespaidu uz savu bērnu. Daudzas no tāda veida intuitīvajām idejām patiešām ir balstītas uz novērojumiem. Var pamanīt, ka ārlaulībā dzimis bērns bieži mēdz būt neveiksminieks (sabiedrībā, kura uz tādu bērnu dzimšanu skatās nosodoši). Tamlīdzīgi uzskati darbojās daudzu tūkstošu gadu garumā. Tomēr tas vēl nenozīmē, ka šie pieņēmumi bija patiesi, lai gan tie ļoti labi der kā ievads nodaļai par prenatālo pieredzi un dzimšanu.

Ja Dianētika savā darbībā balstītos uz nesaprātīgām teorijām, kas līdzīgas veco sieviešu secinājumiem vai to mistiķu idejām, kuri ticēja, ka „bērna fantāzijas" ir spējīgas aberēt bērnu, tad tā nebūtu zinātne par prātu. Taču teorija, kas noveda pie atklājuma par prenatālās pieredzes un dzimšanas patieso lomu aberācijās un psihosomatiskajās slimībās, nebija neskaidra.

Pēc tam, kad bija izvirzīti Dianētikas teorētiskie pamatojumi, tika izpētītas daudzas psihiskās ārstēšanas skolas - no Asklēpija līdz pat mūsdienu hipnozei. Tika savākti milzums datu un veikti daudzi eksperimenti. Līdz tam laikam, kad mCs uz teorijas pamata sākam paredzēt jaunu, agrāk nenovērotu parādību eksistēšanu, jau bija formulēti pamatojumi, kas attiecās uz ingrammām, un tika atklāts, ka „bezsamaņas" periodos informācija tiešām ierakstās.

Pēdējos gados tika praktizēta tā saucamā „narkosintēze". Patiesībā tā ir „hipnoanalīzes" un „dzijās analīzes" atvasinājums. Tās pielietošana nepadarīja cilvēkus par Klīriem un vairumā gadījumu lielākajai keisu daļai pat nesniedza atvieglojumu. Tika atklāts, ka narkosintēze pati par sevi noveda pie aberāciju rašanās. Ja to, kas aberē, pakļauj zinātniskiem pētījumiem, tad rezultātā var iegūt to, kas aberācijas novērš. Narkosintēze tika pakļauta tādam pētījumam. Tika apsekoti vairāki pacienti, pret kuriem tika pielietota narkosintēze. Dažu stāvoklis pēc narkosintēzes lietošanas uzlabojās, dažiem kļuva daudz sliktāk.

Strādājot ar hipnoanalīzi, tika atklāts, ka šo metodiku var mainīt tādā veidā, lai ar tās palīdzību tiešām novērstu aberējošu lādiņu, ko satur pieslēgumi. Šizofrēniķa ārstēšanā ar narkosintēzes palīdzību tika atklāts, ka pieslēgumi (gangu ciešanu periodi, kas nesatur sāpes vai „bezsamaņu") reizēm izlādējas (izdzēšas), bet reizēm - nē.

Narkosintēze - tas ir sarežģīts nosaukums ļoti senai metodei, kura ir diezgan labi pazīstama Grieķijā un Indijā. Tā ir narkotiskā hipnoze. Parasti to izmanto vai nu tie, kas nepārzina hipnozi, vai arī to pielieto tiem pacientiem, kas parastai hipnozei nepakļaujas. Pacientu lūdz skaitīt apgrieztā kārtībā, kamēr viņam intravenozi ievada pentotāla nātriju. Drīzumā viņš pārstāj skaitīt, un šajā brīdī pārtrauc arī preparāta ievadīšanu. Pacients tagad atrodas „dziļā miega" stāvoklī. To, ka tas nav miegs, šķiet, bija palaiduši garām gan tie, kas praktizē narkosintēzi, gan hipnotizētāji. Patiesībā šis preparāts nomāc indivīda apziņu tā, ka parādās iespēja nodibināt nepastarpinātu kontaktu ar tām uzmanības vienībām, kas paliek aiz reaktīvās bankas aizkara. Šīs uzmanības vienības piekļaujas tieši pie standarta atmiņu bankām. Apvedkontūri (dēmoniskie kontūri), kuri novietojušies starp šīm bankām un „Es", tiek apieti. Citiem vārdiem sakot, ir pieejama analītiskā prāta neaberētā daļa. Tai nepiemīt ne liels spēks, ne augsts intelekts, bet šai daļai ir viena priekšrocība tā piekļaujas tieši pie standarta bankām. Tā ir pamat personība. So nedaudzo uzmanības \ iemini mērķiem, centieniem un neatlaidībai ir tādas pašas īpašības un virzība, kāda būtu analītiskajam prātam kopumā, ja cilvēks būtu k līrs. Tā ir ļoti pakļāvīga, uz sadarbību tendēta uzmanības vienību i;i upa, kas ir ļoti noderīga, jo pamatpersonībai ir visi rikoli: soniks (audio), ožas, taustes, sāpju, utt. Tā var piekļūt visam, kas ir bankās, t.i., visam, ko cilvēks uztvēris vai domājis dzīves laikā, minūti pēc minūtes. Šīs pamatpersonības īpašības bija ļoti trūcīgi aprakstītas darbos par hipnozi un ir apšaubāmi, vai tas vispār bija zināms, ka soniks ir rikolu sistēmas daļa, kā atklājās, izmantojot dziļo hipnozi vai narkotisko hipnozi, kas tiek saukta arī par „narkosintēzi".

Multiveilansa pacienta, kuram bija slikta atmiņa, vāji rikoli un iztēle, pamatpersonības izpēte atklāja, ka PP (uzmanības vienības, sauktas par pamatpersonību) piemīt lielāka spēja atklāt vajadzīgos datus nekā AP (aberēta personība), kura ataino cilvēka nomoda stāvokli. Bez tam tika atklāts, ka AP parasti piemīt lielākas spējas uz atgriešanos pagātnē nekā PP, raugoties no attāluma laikā, bet, nonākot pašā agrākajā momentā, AP nav spējīga iegūt rikolus. Taču, ja AP reiz ir atgriezusies pagātnē un nodibinājusi vāju kontaktu ar incidentu, tad, pacientam, kas atrodas tagadnes laikā (vairs nav atgriezts pagātnē), pielietojot narkotisko vai parasto hipnozi, tas ļaus PP atgriezties šajā incidentā. Ar narkotiskās hipnozes palīdzību reti ir izdevies atgriezt pacientu ļoti agrā dzīves periodā. Tomēr, izmantojot AP spēku, lai atgrieztos, un PP rikolu, varēja sasniegt dažus ļoti agrus incidentus. Šis paņēmiens tika izdomāts, lai pārvarētu dažus šķēršļus ceļā uz prognozējamu rezultātu iegūšanu, izmantojot narkotisko hipnozi.

Tad tika atklāts vēl viens faktors. Visiem tiem pacientiem, kurus ārstēja ar narkosintēzes palīdzību, kļuva sliktāk katru reizi, kad darbā ar viņiem tika aizskarts, bet bez ievērības atstāts „bezsamaņas" periods (tāpēc, ka „visi zina", ka cilvēks „bezsamaņas" laikā neko neieraksta). Kad tādu „bezsamaņas" brīdi aizskāra ar narkotiskās hipnozes (narkosintēzes) palīdzību, pacientam parasti kļuva sliktāk.

Veicot Dianētikas pētījumus, mcs gājām tālāk kā speciālisti, kas prakt i/.e parastas metodes, un rezultātā mums izdevās iekļūt dažos vēlākās dzīves daļas „bezsamaņas" periodos un, milzīgu pūliņu rezultātā, atklāt to saturu.

Tad, lūk, vienalga kā sauc narkotisko hipnozi - narkosintēze vai dieva Asklēpija vizīte, tā tik un tā ir hipnoze. Viss, kas tiek pateikts nohipnotizētam cilvēkam, viņam paliek kā kategoriska iedvesma, un šādas iedvesmas - tās vienkārši ir īslaicīgākas ingrammas ar nedaudz vieglāku iedarbību. Izmantotie hipnotiskie preparāti patiesībā ir indes. Šajā gadījumā, kopā ar iedvesmu, ķermenis iegūst pastāvīgu (vismaz tā bija, līdz parādījās Dianētika) sotnatiku. Narkotiskā hipnoze nemainīgi noved pie ingrammas rašanās. Viss, ko hipnotizētājs saka cilvēkam, kas atrodas narkotiku iespaidā, zināmā mērā iegūst ingrammas raksturu. Kad Dianētisko pētījumu gaitā no pacientu prātiem izvilka hipnotizētāju vieglprātīgo pļāpāšanu, kas tika veikta narkotiskās hipnozes laikā, sākumā tika izdarīts pieņēmums, ka dažu neveiksmju cēlonis ir tieši šī vieglprātība, ar kādu viņi izteica tik daudzas aberējošas frāzes. Taču noskaidrojās, ka patiesībā tam bija ļoti ierobežota iedarbība. Tad tika atklāts, ka „bezsamaņas" periodi, kas tiek aizsniegti ar narkotiskās sintēzes palīdzību, neizlādējās pat pēc tam, kad pacienti tos izstāstīja daudzas reizes. Vaina tika uzvelta hipnozes narkotiskajai dabai.

Pēc tam vēlāko „bezsamaņas" periodu sasniegšanai tika izmantota parastā hipnoze, bet arī šie notikumi, līdzīgi kā pirms tam, neizlādējās. Tādējādi tika nolemts, ka drošāk ir turpināt dot narkotikas tiem pacientiem, kuri nepadevās hipnozei. Un tad sāka izmantot alternatīvu paņēmienu ar AP - PP maiņu.

Tika atklāts, ka ar narkosintēzes (tur, kur tas bija nepieciešams) un parastās hipnozes (tur, kur tas bija iespējams) palīdzību var panākt, lai „šizofrēniķis" (mnltiveilansā aberētais) katrā no gadījumiem sasniedz ļoti agrus dzīves periodus. Bez tam tika noskaidrots, ka agro „bezsamaņas" periodu bieži vien ir iespējams izlādēt. Eksperimenti noveda pie zinātniskās aksiomas parādīšanās: jo agraks ir „bezsamaņas" periods, jo lielāka varbūtība, ka tas izlādēsies.

Tā ir viena no Dianētikas terapijas pamata aksiomām. Tika strādāts (lielākajā daļā izmantojot parasto hipnozi) ar maniakāli depresīvajiem pacientiem, kuriem bija sonika rikols, un atklājās, ka arī šajā gadījumā attiecīgais likums apstiprinās. Taču vēl dramatiskāk tas iedarbojās uz multiveilansu aberēto - ja ingramma neizlādējās, tad pēc pacienta pamošanās tā iedarbojās uz viņa analītisko prātu un izsauca izmaiņas viņa psihozēs, vēl nesot līdzi psihosomatisko saslimšanu.

Pateicoties tam kļuva skaidrs, kāpēc inultiveilansiein cilvēkiem, kas pakļauti narkosintēzei, kļuva sliktāk katru reizi, kad hipnotizētājs aizskāra vēlo „bezsamaņas" periodu (bet, protams, ar to nestrādāja). Tagad radās problēma, kā šo aksiomu pielietot. Tika izvirzīts postulāts, ka sākotnējā ingramma kaut kādā veidā apspiež vēlākās ingrammas. Ņemot vērā citus datus un postulātus, tas bija pilnīgi saprātīgs pieņēmums. Jo agrākā multiveilansa cilvēka dzīves periodā iekļuva hipnotizētājs, jo mazāka bija iespēja pacientu restiinulēt mākslīgi. Bieži ingramma, kas tika iegūta divu vai trīs gadu vecumā, pilnībā izlādējās un tas deva pacientam milzīgu atvieglojumu.

Šī pētījuma problēma ļoti atšķīrās no līdzīgas problēmas, ko pētīja tie, kas neko nezināja par reaktīvo prātu un „bezsamaņu", bet centās vienīgi atrast aprēķinus racionālajā līmenī vai ikdienišķos incidentos, kas norādītu uz pacienta aberējošiem faktoriem.

Kad ingramma ir aizskarta, tā ļoti stipri pretojas, īpaši, ja tā iegūta pēc divu gadu vecuma. Bez tam visa reaktīvā banka bija noglabāta zem „bezsamaņas" miglas slāņiem un tika papildus aizsargāta ar analītiskā prāta mehānisma palīdzību, kurš tiecās kavēt analaizeru no kontakta ar sāpēm un sāpīgām emocijām. Reaktīvā banka sevi aizsargāja visu pētījumu laiku, un tā, acīmredzot, arī ir atbilde. Problēma bija tajā, kā tikt no tās vaļā, ja tas vispār ir iespējams.

Sagādājot dažiem multiveilansu pacientiem ļoti stipras neērtības, tika sasniegts jauns nepieciešamības līmenis, jo ar šo problēmu vajadzēja kaut ko darīt. Pastāvēja šis cerību stars - augstākminētā aksioma. Vajadzēja uzbūvēt tiltu starp neprātu un garīgo veselību, bet šajā aksiomā vismaz bija kaut kāda plāna mirdzums. Jo uz agrāku cilvēka dzīves periodu attiecās sāpju un apziņas aptumšošanās momenti, jo vieglākas, kā šķita, bija šīs ingrammas.

Reiz multiveilanss pacients narkotiku iespaidā atgriezās pie savas dzimšanas momenta. Viņš sajuta sāpes, un tas patiešām bija ļoti sāpīgi, pielietojot šo nenoslīpēto metodi, jo Dianētika tad vēl nebija pārvērtusies par labi ieeļļotu mehānismu un viņš plēsās cauri šī perioda „bezsamaņai". Pacients cīnījās ar ārstu, kas viņam acīs centās iepilināt pilienus, un vispār bija ļoti neapmierināts ar visu notiekošo. AP bija atgriezta pagātnē pirmā, bet pēc tam PP nodibināja kontaktu ar šo incidentu, atrodoties narkotiku iespaidā.

Tā šķita nozīmīga diena Dianētikai. Pēc divdesmitās iziešanas reizes cauri savai dzimšanai, pacients sajuta, ka pazudušas visas somatikas, „bezsamaņa" un aberējošais saturs. Līdz tam pacientam bija astma. Izskatās, ka astmu izsauca tas entuziasms, ar kādu ārsts paķēra pacientu no galda, kad tas centās izdarīt savu pirmo elpas vilcienu. Pacientam bija konjuktivīts. Tā iemesls bija acu pilieni.

Pacientam bija sinusīts. Tas radās deguna uztriepes dēļ, kuru lietoja mīlīga medmāsa.

Tas bija priecīgs notikums, jo pacients sāka izskatīties pēc cita cilvēka. Pazuda galvenā psihoze: viņš uzskatīja, ka ar viņu „draud izrēķināties". Pacienta subjektīvā realitāte attiecībā uz to, kas notika šajā incidentā, bija ļoti augsta. Objektīvajai realitātei nebija nozīmes, bet, tā kā šī pacienta māte atradās tuvumā, objektīvā realitāte tika noskaidrota vienkārši ar terapijas pielietošanu viņai, atgriežot dēla dzimšanas momentā. Māte un dēls neapmainījās visos sīkumos ar informāciju par šo notikumu. Notikuma ieraksta secība, kas tika saņemta no mātes, vārds vārdā sakrita ar paša pacienta izklāstīto secību, visās detaļās un skaņās. Pat, ja viņi par to savstarpēji būtu runājuši ārpus Dianētiskās terapijas, tik vienāda atcerēšanās iespēja būtu līdzīga nullei. Pie tam dzemdību laikā māte bija „bez samaņas", un viņa vienmēr uzskatīja, ka viss notika pavisam citādāk. Dati, kas iegūti atgriežot viņu pagāt nē, apgāza viņas nomodā sniegto aprakstu tas bija tikpat tālu no patiesības kā pasakas.

Lai pārliecinātos par to, ka tā nebija kaut kāda anomālija (jo ļoti slikts ir tas pētnieks, kurš balsta savus spriedumus uz vienu eksperimentu), mēs atgriezām dzimšanas brīdī divus pacientus, kas ( ieta no maniakāli depresīvās psihozes, un viņiem abiem izdevās 110 jauna pārdzīvot šo incidentu. Bet viena ?io šīm divām dzimšanas ingrammām neizlādējās!

Atkal tika saukta palīgā agrāk izvirzītā aksioma. Ja būtu iespējams atrast pašu agrāko ingraminu, tad visas pārējās pakāpeniski izlādētos.

tieši uz to mēs arī cerējām.

Tas pacients, kura dzimšanas ingramina neizlādējās, tika atgriezts periodā pirms dzimšanas, lai mēģinātu atrast vēl agrāku ingrammu.

Strukturālās teorijas, kuras bija tik mīļas zinātnieku sirdīm gadsimtiem ilgi, jau bija izrādījušās pilnīgi nederīgas tajā brīdī, kad izdevās tikt cauri „bezsamaņas" un sāpju miglai un atklāt ingrammu kā aberācijas avotu. Eksperimenti apstiprināja atklājumu: visi dati, kas saņemti miegā, nomodā vai „bezsamaņas" stāvoklī, sākot ar ieņemšanas brīdi, vienmēr kaut kur ierakstās - prātā vai ķermenī. Apgalvojumi par mielīna apvalku tika atmesti, jo šī ideja jau bija laboratorisku pētījumu atspēkota, tai skaitā arī ar tā apstākļa palīdzību, ka tika nodibināts kontakts ar dzimšanas momentu. Teorija, saskaņā ar kuru nekādi ieraksti prātā nav iespējami, kamēr uz nerviem nav izveidojies mielīna apvalks, ir vienkārši balstīta uz teorētiskiem pieņēmumiem. Tā nekad nav bijusi zinātnisku pētījumu objekts un balstījās tikai uz autoritāšu viedokli. „Zinātne", kura balstās tikai uz autoritātēm, ir kā viegla vēsma patiesības vējā, un, sekojoši, tā vispār nav zinātne. Apgalvojumi par to, ka zīdaiņi nevar ierakstīt informāciju, kamēr nav izveidojies mielīna apvalks, pēc izmeklēšanas izrādījās satur tikpat daudz patiesības, kā apgalvojums, ka skaudība pret peni ir sieviešu homoseksuālisma iemesls. Abas šīs teorijas praksē ir nederīgas. Zīdaiņa ķermeni galu galā veido šūnas, un daudzi pētījumi tagad liecina par to, ka ingrammas ieraksta šūnas, nevis orgāni.

līdz ar to nekas nelika šķēršļus tam, lai periods pirms dzimšanas pameklētu to, ko Dianētikā pēc tam saka dēvēt par beisik-beisiku (sākotnējā ingramma pirmajā ingrammu ķēdē). Un visagrākā ingramma tika atrasta.

Vēlāk tika atklāts, ka bērns dzemdē ieraksta lielu daļu informācijas, kurai nav ingrammiska satura. Kādu laiku uzskatīja, ka viņš veic ierakstus ar „saasinātas dzirdes" palīdzību, jo dzirde it kā saasinās briesmu gadījumos, īpaši, „bezsamaņas" brīžos. Taču pirmo pētījumu gaitā atklājās, ka visvieglāk nodibināt kontaktu ir ar tām prenatālajām ingrammām, kuras satur lielas sāpes. Eksistē visi pierādījumi par labu tam, ka sāpes ieraksta šūnas, nevis indivīds. Un reaktīvā ingrammu banka sastāv tikai no šūnām.

Vēršanās pie dabas, nevis autoritātēm - lūk, kas veido mūsdienu zinātnes konstrukciju. Līdz tam laikam, kamēr Galēns bija autoritāte asinsrites laukā, neviens, izņemot tādus „trakos" kā Leonardo da Vinči, Šekspīru un Viljamu Hārveju, pat nedomāja veikt eksperimentus, lai noteiktu, kā tad patiesībā cirkulē asinis! Līdz tam brīdim, kamēr Aristotelis bija vispāratzīta autoritāte, valdīja Tumšie Viduslaiki. Progress sākas no jautājumiem, ko brīvs prāts uzdod dabai, bet nevis no pagājušo laiku citātiem un domām. Vēršanās pie priekšgājējiem pamatā ir apgalvojums, ka vakardienas skolotāji zināja vairāk par pašreizējiem. Šis apgalvojums izplēn tās patiesības priekšā, ka zināšanas veidojas no pagātnes pieredzes, un šodien mums neapšaubāmi šīs pieredzes ir vairāk, nekā visvadošākajam pagātnes skolotājam.

Tā kā Dianētika balstījās uz teoriju, kas apskatīja šūnu kā visparastāko veidojošo elementu, tas fakts, ka ingrammu ierakstu izdara šūnas, neizsauca lielu pārsteigumu. Ingramma - tā nav atmiņa, tas ir šūnu ieraksts, kas dziļi iespiests pašā ķermeņa struktūrā.

Jau bija veikti daži eksperimentāli pētījumi par pieredzi, kādu spēj uzkrāt pašas šūnas. Tika atklāts, ka vienšūnas organisms dala ar pēcnācēju ne tikai savu protoplazmu, bet nodod tam arī visu savu pieredzi, līdzīgi tam, kā no oriģinālā diska taisa skaņu plašu kopijas. Tajā slēpjas vienšūnu organismu īpatnība - viņi izdzīvo kā identitātes. Katrs no viņiem vienlaikus ir ari paša sencis. Sūna A dalās, iesākot pirmo paaudzi, un šī paaudze tāpat ir šūna A. Otrā dalīšanās noved pie otras paaudzes parādīšanās, kura, tāpat kā iepriekš, ir šūna A. Vienšūnu organisms vienkārši dalās, bez nepieciešamības pēc 1 ādiem darbietilpīgiem procesiem, kas ir pirms vairošanās, - ķermeņa veidošana, dzimšana un augšana. To var izvirzīt kā postulātu, ka viss, ko tas iemācījās, ir ielikts jaunajā paaudzē. Šūna A nomirst, bet pēc vairāku paaudžu maiņas, pēdējā paaudze, tāpat kā iepriekš ir šūna A. Cilvēka ticība tam, ka viņš dzīvos savos pēcnācējos, iespējams, nākusi no šīs šūnu vienādības vairojoties. Vēl vienu interesantu iespēju pētniekiem atklāj tas fakts, ka auglim neironi ir jau zigotā un neironi paši nedalās - šajā ziņā tie ir līdzīgi organismiem (un, iespējams, to veidojošais elements ir vīruss).

Tomēr Dianētika kā mācība par funkciju izpēti un zinātne par prātu, nejūt vajadzību pēc kaut kāda postulāta attiecībā uz struktūru. Vienīgais kritērijs ir tas, vai var iegūt rezultātus, izmantojot kādus datus, vai nē. Ja var, tad tas ir zinātnisks fakts. Un prenatālā ingramma ir zinātnisks fakts. Pārbaudīts un izpētīts pret objektīvo realitāti, tas vēl aizvien stāv nemainīgs. Taču, kas attiecas uz subjektīvo realitāti, tad, atzīstotprenatālās ingravimas eksistenci, ir iespējama Klīra stāvokļa sasniegšana.

Pabeidzot darbu ar 27O keisiem, kas sasniedza vai nu Klīra stāvokli, vai arī viņu stāvoklis uzlabojās, galējam strīda atrisinājumam tika paņemti vēl 5 keisi. Šiem 5 keisiem, terapijas laikā neļāva izpaust neko, kas notika pirms dzimšanas. Darbā ar šiem pacientiem lietoja visu, ko varēja piedāvāt Dianētika, hipnoze un citi terapijas veidi, bet par Klīru neviens no viņiem nekļuva. Tas izslēdza tādus jēdzienus kā „terapiju speciālista personība", „iedvesma" un „ticība" no to faktoru skaita, kuri varētu ietekmēt Dianētisko terapiju. Šie 5 cilvēki pilnībā neko nezināja par prenatālajām ingrammām. Katrs no viņiem tiecās tajā virzienā, bet viņi no tā tika atturēti, neatklājot informāciju, ka ingrammas eksistē tik agrīnā periodā. Šiem pacientiem tika atvieglota psihosomatisko slimību virkne, bet tikai atvieglota - pilnīgas atveseļošanās nebija. Tas viss izrādīja diezgan vāju iedarbību

ti/. viņu aberācijāin. Sic cilvēki bija galēji sarūgtināti, jo katrs no viņiem bija dzirdējis par „brīnumiem, kurus var panākt ar Dianētiku". Pirms viņiem tika veikts darbs ar 27O keisiem, un katrā gadījumā tika nodibināts kontakts ar prenatālajām ingrammām. Un katrā no šiem 27O gadījumiem tika sasniegts vai nu Klīra stāvoklis, vai arī vispārējais pacienta stāvoklis uzlabojās, atkarībā no Dianētikas speciālista lēmuma, ņemot vērā laika faktoru. Ja ar katru no šiem cilvēkiem, kuru stāvoklis uzlabojās, pastrādātu vidēji vēl kādas 100 stundas, viņus visus varētu padarīt par Klīriem. īsāk sakot, kad, nejauši izvēloties keisus (un izvēlētos keisus tādā veidā, lai klīrēšanas grupā nonāktu vismaz divi cilvēki ar katru no neirozes vai psihozes veidiem), vērā tika ņemtas prenatālās ingrammas un dzemdību ingrammas, katru reizi tika sasniegti labi rezultāti. Tad, kad šie faktori netika ņemti vērā, rezultāti bija apmēram tādi paši, kā tie, kurus sasniedza pagātnes skolu pārstāvji savos ziedu laikos, bet tas zinātnei par prātu ir absolūti nepietiekami.

Dianētika bija spiesta rēķināties ar prenatālajām un dzemdību ingrammām kā ar reālu, dabas noteiktu faktu. Tas, ka pagātnes skolas centās neievērot šīs ingrammas un prenatālo periodu, nozīmēja, ka prenatālā pieredze nav atrodama, jo šīs pagātnes skolas tam nepiešķīra lielu nozīmi, ja vispār apskatīja. Problēma šeit bija nedaudz sarežģītāka. Grūtības bija reaktīvās bankas atrašana, ko nosegusi „bezsamaņa", kurā neviens nekad iepriekš nebija iekļuvis ar pilnu sapratni par notiekošo. Šīs reaktīvās bankas atklāšana ļāva atklāt prenatālās ingrammas, kuras ir ļoti atšķirīgas no „prenatālās atmiņas".

Pēc tam, kad bija apsekoti vairāki keisi un katrā gadījumā noteikta subjektīvā un objektīvā realitāte, mēs bijām spiesti atzīt to faktu, ka augļa šūnas izdara ierakstu, pretējā gadījumā mēs nevarētu iegūt Klīrus. Vēl daži keisi, vēl nedaudz pieredzes - un noskaidrojās, ka informāciju ieraksta arī embrija šūnas. Un negaidīti tika atklāts, ka ieraksts sākas zigotas šūnās - īsāk sakot, no apaugļošanās brīža. Tas fakts, ka ķermenis atceras apaugļošanos, kas ir akts ar augstu izdzīvošanas vērtību, ir maz saistīts ar ingrammām. Lielākā daļa pacientu, ar kuriem ir strādāts līdz šim brīdim, agri vai vēlu pārsteigti atklāj, ka peld pa kaut kādu kanālu vai gaida apvienošanos ar kaut ko. Ieraksts eksistē. Un ir bezjēdzīgi strīdēties ar preklīru, pierādot viņam, ka viņš nevar atcerēties sevi kā spermatozoīdu neatkarīgi 110 tā, vai runa ir par ingrammu vai nē. Par to vajadzēja atgādināt, tāpēc, ka ar to saskarsies katrs, kurš nodarbojas ar Dianētiku.

Ikvienam, kurš apgalvo, ka eksistē tieksme „atgriezties dzemdē", vajadzētu uzmanīgāk izpētīt dzīvi dzemdē. Pat ne pārāk labs zinātnieks pacenstos vismaz noteikt, vai kāds var atcerēties šo periodu, lai apgalvotu, ka atmiņa par to neeksistē. Taču dzīve dzemdē, acīmredzot, nemaz nav tāda paradīze, kādu to iztēlojās dzejā vai pat zinātnē. Realitāte ir tāda - ja telefona būdiņā iestumtu trīs cilvēkus un zirgu, tad viņiem tur būtu vairāk vietas, kā bērnam mātes vēderā. Dzemde ir mitra, neērta un neaizsargāta.

Mamma nošķaudās - bērns paliek „bez samaņas". Mamma bezrūpīgi un viegli uzskrien galdam - bērnam galvā trauma. Mammai aizcietējums - bērns tiek saspiests viņas mokošajās spazmās. Tēti pārņēmusi kaislība - bērnam ir sajūta, ka viņš ir iebāzts ieslēgtā veļas mašīnā. Mammai histērija - bērns iegūst ingrammu. Tētis sit mammu - mazulis iegūst ingrammu. Topošais brālītis ielec mammai klēpī - bērns iegūst ingrammu utt.

Normāliem cilvēkiem ir milzums prenatālo ingrammu. To var būt vairāk par diviem simtiem. Un katra ir aberējoša. Katra satur sāpes un „bezsamaņu".

Ingrammas, ko saņem zigota, potenciāli ir visvairāk aberējošas, jo tās eksistē tikai reaktīvajā līmenī. Tās, ko saņem embrijs, ir spēcīgi aberējošas. Ingrammas, ko saņem auglis, ir pietiekošas, lai cilvēks nonāktu trako namā.

Zigota, embrijs, auglis, zīdainis, bērns, pieaugušais - tas viss ir viens un tas pats cilvēks. Tiek uzskatīts, ka laiks visu ārstē. To var pievienot tām lietām, kuras ir „visiem zināmas". Apziņas līmenī varbūt. Bet reaktīvā prāta līmenī laikam nav nozīmes. Ingrammas spēks, vienalga, kurā brīdī tā saņemta, ir proporcionāls tās restimulācijas pakāpei.

Ingrammas mehānismam ir interesanta iezīme. Ingramma netiek „pamatota" vai analizēta, tai nav nekādas jēdzieniskas nozīmes, kamēr ta nav ieslēgta. Zīdainim, kas vel neprot runāt, jau var būt restimulēta ingramma, bet šo ingrammu jāieslēdz analītiskajiem datiem, kas ir viņa rīcībā.

Reaktīvais prāts zog jēdzienu nozīmi no analītiskā prāta. Kamēr ingramma nav ieslēgta, tā ir tikai noteiktu viļņu ierakstu kopa, bet restimulācijas dēļ šie ieraksti sāk iedarboties uz analītisko prātu. Iespējams, ingrammā pašā vispār nav nekāda jēdzieniska satura vai nozīmes, tā tikai pārraida savus viļņus, kā kaut ko neapzinātu ķermenim un analaizeram, bet ķermenis un analaizers ar atbilstošu mehānismu starpniecību piešķir tiem jēgu. Citiem vārdiem, ingramma nav ieraksts ar jēgu un nozīmi. Tā vienkārši ir virkne „nospiedumu", līdzīgi tiem, kādus adata atstāj uz vaska. Šie nospiedumi ķermenim ir bez nozīmes, kamēr ingramma nav ieslēgta, tikai pēc tam arī parādās aberācijas un psihosomatiskās saslimšanas.

Tādā veidā var saprast, ka bērnam līdz dzimšanai nav ne mazākās jēgas par pateikto vārdu nozīmi. Būdams organisms, viņš iegaumē, ka konkrētas parādības var nozīmēt konkrētas briesmas. Tomēr ar to viņa ieraksti arī aprobežojas. Prātam ir vairāk vai mazāk jāizveidojas, pirms ingramma varēs ietekmēt analītiskajā līmenī.

Vēl nedzimis bērns, protams, var izjust šausmas. Kad vecāki vai abortu speciālists sāk viņu medīt un sadursta viņu cauru kā sietu, viņš izjūt bailes un sāpes.

Tomēr vēl nedzimušam bērnam ir kāda priekšrocība. Tā kā viņš ir augļa ūdens ieskauts, atkarīgs no mātes, lai iegūtu barību, atrodas augšanas procesā un viegli atveseļojas fiziskajā ziņā, viņš var aizdziedēt, un patiešām aizdziedē, neiedomājamu daudzumu ievainojumu. Periodā līdz dzimšanai cilvēciska ķermeņa spēja uz pašatjaunošanos ir augstāka kā jebkad. Vēl nedzimis bērns var viegli pārciest ievainojumu, kurš zīdaini padarītu par kropli uz mūžu, bet pieaugušo - nogalinātu. Runa nav par to, ka šis ievainojums nenoved pie ingrammas parādīšanās, tas, bez šaubām, to dara, ietverot visus datus, ieskaitot vārdus un emocijas, runa šeit ir par to, ka nogalināt bērnu tādā veidā nemaz nav tik viegli.

Kāpēc cilvēki cenšas izdarīt abortu, to var izskaidrot tikai ar aherāciju, jo to izdarīt ir ļoti grūti. Var teikt, ka aborta mēģinājumā pašas mātes dzīvība tiek pakļauta lielākām briesmām nekā bērna dzīvība, neatkarīgi no tā, kāda metode tiek izmantota.

Sabiedrība, kura apspiež seksu kā ļaunumu un ir tik aberēta, ka pieļauj aborta mēģinājuma iespēju, nolemj sevi pieaugošam ārprātam. Jo tas ir zinātnisks fakts, ka aborta mēģinājums spēlē galveno lomu aberācijas rašanās procesā. Bērns, no kura centās tikt vaļā ar aborta palīdzību, ir nolemts visu savas bērnības laiku, esot vājš un bezspēcīgs, dzīvot ar saviem slepkavām, un reaktīvajā līmenī viņš jūt, ka tie ir slepkavas! Viņš neizskaidrojama iemesla dēļ pieķeras vecvecākiem un ar šausmām reaģē uz jebkuru sodu, viegli saslimst un ilgi slimo. Neeksistē absolūti drošs aborta izdarīšanas paņēmiens. Dzimstības regulēšanai lietojiet pretapaugļošanās līdzekļus, nevis adāmadatu vai vagīnas skalošanai paredzētu instrumentu. Ja bērns jau ir ieņemts, nav svarīgi, cik „apkaunojoši" ir apstākļi, sabiedrības morāles normas un cik lieli ir ienākumi, - tas vīrietis vai sieviete, kuri mēģina veikt nedzimuša bērna abortu, vienlaikus veic slepkavības mēģinājumu, kurš reti kad izdosies, un liek pamatus bērnībai, kas ir pārpildīta ar slimībām un sirdssāpēm. Jebkurš, kas izdara aborta mēģinājumu, izdara vardarbību pret visu sabiedrību un pret nākotni. Jebkurš tiesnesis vai ārsts, kas rekomendē abortu, neatkarīgi no „iemesliem", ir nekavējoties jāatstādina no amata un viņiem jāatņem tiesības praktizēt.

Ja bērns ir piedzimis, un persona zina, ka viņa ir veikusi šo noziegumu attiecībā uz bērnu, tad viņas uzdevums ir darīt visu iespējamo, lai bērns tiktu „klīrēts" maksimāli ātri pēc astoņu gadu vecuma sasniegšanas, un līdz tam laikam apieties ar viņu cik vien iespējams krietni un uzmanīgi, lai noturētu ingrammas ārpus restimulācijas. Pretējā gadījumā tas var pavērt šim bērnam ceļu uz psihiatrisko slimnīcu.

Ļoti liela bērnu daļa, kas tiek uzskatīta par garīgi atpalikušiem, patiesībā ir keisi, kas ir aborta mēģinājumu rezultāts un kuru ingrammas iedzen viņus baiļu paralīzes stāvoklī vai „iesaldē" viņu attīstību, pavēlot uz mūžu palikt tādiem, kādi viņi ir.

Daudzi miljardi, ko Amerika katru gadu tērē garīgi slimo klīnikām un cietumos esošo noziedznieku uzturēšanai, tiek tērēti galvenokārt aborta mēģinājumu dēļ, kurus veikušas mātes ar bloķētu seksa dinamiku un kurām bērni nav Dieva svētība, bet lāsts.

Spēcīga nepatika pret bērniem norāda uz bloķētu otro dinamiku. Jebkura cilvēka fizioloģiska izmeklēšana, kuram šī dinamika ir bloķēta, parādīs fiziskas novirzes dziedzeru vai dzimumorgānu attīstībā. Dianētikas terapija parādītu, ka tāda cilvēka prenatālajā periodā bija aborta mēģinājums vai kaut kas tikpat pretīgs. Tomēr, neskatoties uz to, tā ļauj arī tādam cilvēkam kļūt par Klīru.

Bērns, kas tajā brīdī, kad jūs lasāt šīs rindas, vēl nav dzimis, bet ir jau pārcietis aborta mēģinājumu, nav bezcerīgs. Ja pret bērnu labi izturas pēc dzimšanas un viņu nerestimulē, piespiežot būt par liecinieku dažāda veida skandāliem, tad viņš labi augs un attīstīsies. Tiklīdz viņam paliks astoņi gadi, viņu varēs klīrēt. Terapijas laikā viņš, iespējams, būs stipri pārsteigts, uzzinot patiesību. Taču šis apjukums, tāpat kā antagonisms, ko tas sevī nes, izzudīs, kad viņš kļūs par Klīru un viņa mīlestība pret vecākiem kļūs vēl stiprāka.

Tie visi ir zinātniski fakti, kuri ir eksperimentāli pārbaudīti vairākās reizes. Un ar to palīdzību iespējams padarīt cilvēku par Klīru, bet no Klīriem ir atkarīga cilvēces nākotne. ttal

otrā grāmata, astotā nodaļa

Aberaciju lipigums

Slimības ir lipīgas. Mikrobi, pārejot no viena cilvēka pie otra, klīst pa visu sabiedrību, nesaudzējot nevienu, kamēr tos neaptur tādas lietas kā sulfanilamīdi vai penicilīns.

Aberācijas ir lipīgas. Tāpat kā mikrobi, tās nevienu nesaudzē un pāriet no cilvēka uz cilvēku, no vecākiem uz bērniem, kamēr tās neaptur Dianētika.

Pagātnē cilvēki pieņēma, ka eksistē ģenētiskas izcelsmes prāta aptumšošanās, jo varēja novērot, ka aberētu vecāku bērni arī bieži ir aberēti. Ģenētiskas cilmes prāta aptumšošanās eksistē, bet šī kategorija aprobežojas ar gadījumiem, kad patiešām pietrūkst kāda organisma daļa. Pie šīs kategorijas pieder ļoti neliels garīgo slimību procents, tāda vājprātība izpaužas kā garīgs trulums vai koordinācijas trūkums un to nepavada nekādas citas aberācijas (kaut arī tādi cilvēki iegūst ingrammas, kas sarežģī viņu keisus).

Aberāciju lipīguma jautājums būtībā ir pārāk vienkāršs, lai to šeit apskatītu ļoti detalizēti. Dianētikā mēs uzzinājām, ka ingrammas var ierakstīties tikai īslaicīgas vai ilglaicīgas, daļējas vai pilnīgas „bezsamaņas" laikā. Kad cilvēks atrodas „bezsamaņas" stāvoklī, blakus esošo cilvēku reakciju lielākā vai mazākā mērā diktē viņu pašu ingrammas, patiesībā „bezsamaņa" ļoti bieži rodas kāda dramatizācijas dēļ. Tādā veidā aberēts cilvēks, kas dramatizē ingrammu, var panākt, ka Klīrs zaudēs samaņu, un aberēta cilvēka ingrammas dramatizācija ierakstīsies Klīra prātā ingrammas veidā.

Šīs parādības mehānisms ir vienkāršs. Aberēti cilvēki stresa stāvoklī dramatizē ingrammas. Tādas dramatizācijas daļa var būt kaitējuma nodarīšana citam cilvēkam, kas tam rada daļēju vai pilnīgu „bezsamaņu". Šī dramatizācija cilvēkam „bez samaņas" ierakstās kā ingramma.

Tas nav vienīgais aberāciju izplatīšanās veids. Cilvēku, kas atrodas narkozē uz operācijas galda, iespaido klātesošo runas, kas lielākā vai mazākā mērā satur aberācijas. Šīs runas ierakstās kā ingramma „bezsamaņas" stāvoklī esoša cilvēka prātā. Līdzīgā veidā nelaimes gadījumos situācijas ārkārtas stāvoklis var pamudināt cilvēkus uz dramatizāciju un, ja kāds nelaimes gadījuma dēļ atrodas „bez samaņas", viņš iegūst ingrammu.

Aberēti vecāki noteikti aplipinās ar ingrammām savus bērnus. Māte un tēvs, dramatizējot savas ingrammas slima vai traumēta bērna tuvumā, viņam tās nodos tikpat neizbēgami kā baktērijas. Tas nenozīmē, ka visa bērna reaktīvā banka sastāv tikai no vecāku ingrammām, jo attiecībā uz ģimeni eksistē arī daudz ārēju iedarbības avotu, un arī šī ārējā iedarbība „bezsamaņas" laikā var iekļūt bērna prātā. Tas nenozīmē, ka bērns reaģēs uz ingrammām tāpat, kā, iespējams, uz tām pašām ingrammām reaģētu viņa tēvs un māte, jo galu galā bērns - tas ir indivīds ar viņam piemītošajām personīgajām īpašībām, izvēles brīvību un no vecākiem atšķirīgu dzīves pieredzi. Tomēr tas nozīmē, ka aberēti vecāki pilnīgi neizbēgami, tādā vai citā veidā, aberē savus bērnus.

Sabiedrībā eksistējoši nepareizi priekšstati un nepārbaudīti dati kļūst par ingrammu daļu, jo ne viss, kas tiek runāts un darīts blakus cilvēkam „bezsamaņas", ir dramatizācija. Ja kādā sabiedrībā ticētu, ka cilvēks, apēdot zivi, saslims ar spitālību, tad šī viltus pārliecība, bez šaubām, atrastu ceļu ingrammā, un agri vai vēlu cilvēkam, kas apēdis zivi, parādītos spitālībai līdzīgas slimības simptomi.

Primitīvās sabiedrībās, kur cilvēki pakļauti daudziem dabas stihiju triecieniem, risks iegūt traumu ir daudz lielāks nekā civilizētās. Bez tam tādas sabiedrības ir kļūdainu datu pārpilnas, tāpat arī viņu medicīna un garīgo saslimšanu ārstēšanas metodes pašas par sevi ir ļoti aberējošas. Jebkuras primitīvas cilts pārstāvja ingrammu daudzums būtu vienkārši satriecošs. Ja šo cilts locekli aizvestu no viņa restimulējošās apkārtnes un iemācītu angļu valodu, viņš spētu daudz vairāk izbēgt no savu reaktīvo datu graujošās ietekmes. Taču, dzīvojot savā dabiskajā vidē, šis mežonis neatrodas psihiatriskajā slimnīcā tikai tāpēc, ka viņa ciltī psihiatrisko slimnīcu nav. Var ar lielu pārliecību teikt, ka primitīvās tautas, un šis spriedums balstās uz lielāku pieredzi nekā cilvēkiem, kas, pētot šīs tautas, attiecina savus secinājumus uz „mūsdienu cilvēku", patiesībā ir daudz vairāk aberētas nekā civilizētās sabiedrības. Primitīvo tautu mežonība, atpalicība un augstais saslimstības avots nav šo cilvēku kaut kādas iedzimtas īpatnības, bet reaktīvais šablons. Ja novērtē vienu aberēto grupu, salīdzinot to ar citu līdzīgu grupu, tas diez vai dos daudz informācijas. Aberāciju lipīgums, kas daudz spēcīgāk izpaužas primitīvā ciltī un uz aizspriedumiem balstītie kļūdainie dati šādas cilts ingrammās - abi šie fakti noved pie augstāk minētā slēdziena un, izdarot novērojumus uz vietas, tas apstiprinās arī praksē.

Aberācijas lipīgumu ir ļoti viegli izpētīt, nodarbojoties ar tāda aberēta cilvēka klīrēšanu, kura vecāki mēdza kauties. Piemēram, māte varēja būt nosacīti neaberēta ģimenes dzīves sākumā. Ja viņu sit vīrs, kas patiesībā dramatizē, tad viņa sāk pārmantot viņa aberācijas, padarot tās par sava personīgā reaktīvā šablona daļu. It īpaši tas ir pamanāms tāda cilvēka klīrēšanā, kas ieņemts drīz pēc kāzām vai pirms tām. Tētis var sākt ar noteiktu dramatizāciju, kura sevī iekļauj sievas piekaušanu. Lai ko viņš arī neteiktu tādas dramatizācijas laikā, tas agri vai vēlu sāks ietekmēt sievu un, ja vien šī sieviete nav ļoti līdzsvarots cilvēks, viņa to sāks dramatizēt pati. Galu galā, kad bērns piedzims, viņa padarīs to par savu dramatizāciju objektu, tādējādi izsaucot viņam pastāvīgas restimulācijas stāvokli.

Dzimšana no aberācijas lipīguma viedokļa ir viena no ievērojamākajām ingrammām. Dzemdību laikā māte un bērns iegūst vienu un to pašu ingrammu, kura atšķiras tikai ar sāpju izvietojumu un „bezsamaņas" dziļumu. Viss, ko ārsti, medmāsas un citi cilvēki, kas ir klāt dzemdībās, saka mātei spazmu laikā, dzimšanas brīdī un uzreiz pēc tam, kamēr bērns vēl nav aiznests, - tas viss ierakstās reaktīvajā bankā, radot mātei un bērnam vienādu ingrammu.

Šī ingramma ir galēji graujoša dažādos līmeņos. Mātes balss var restimulēt bērnam dzimšanas ingrammu, bet bērna klātbūtne var restimulēt dzimšanas ingrammu mātei. Tādā veidā māte un bērns viens otru abpusēji restimulē. Tā kā viņiem ir kopīgi arī visi citi restimulējošie faktori, vēlāk dzīvē var rasties situācija, kura piespiedīs viņus abus vienā un tajā pašā laikā ciest no šīs ingrammas. Ja dzimšanas brīdī aizcirtās logs, tad aizkrītoša loga skaņa var izsaukt ingrammas dramatizāciju abiem vienlaikus. Rezultātā viņi izjutīs naidīgumu vai apātiju.

Ja dzemdību laikā ārsts saniknojās vai krita izmisumā, dzimšanas

ingrammas tonis cilvēkam var būt ļoti smags. Bet, ja ārsts kaut ko

teica, tad teikto gan māte, gan bērns reaktīvajā līmenī uztvers pilnīgi tiešā nozīmē.

Daudzi keisi tika klīrēti tādos apstākļos, kad bija iespēja strādāt gan ar māti, gan ar bērnu. Darba gaitā ar vienu tādu keisu noskaidrojās (bērns to izdzirdēja Dianētikas klīrēšanās gaitā), ka māte dzemdību laikā stenēja: „Man ir tāds kauns, man ir tāds kauns", atkārtojot to atkal un atkal. Bērns cieta no neirozes, izjūtot uzmācīgu kauna sajūtu. Kad klīrēja māti, noskaidrojās, ka arī viņas māte dzemdību laikā stenēja: „Man ir tāds kauns, man ir tāds kauns". Var iedomāties, ka šī lipīgā dramatizācija tika pārmantota no tā laika, kad I Ieopss uzcēla savu piramīdu.

Plašākā mērogā, aplūkojot to sabiedrības ietvaros, aberācijas lipīgums ir ļoti bīstams, un tas ir viens no svarīgākajiem faktoriem, kas negatīvi ietekmē sabiedrības veselību.

Sabiedrība darbojas kā organisms tajā nozīmē, ka sabiedrībā eksistē sociālās aberācijas. Sabiedrība aug un var iznīkt gluži kā organisms, kas sastāv nevis no šūnām, bet no cilvēkiem. Kad valdošā elite nodara sāpes jebkuram no attiecīgās sabiedrības locekļiem, tas rada aberāciju, kura kļūs lipīga. Argumenti, kas izvirzīti pret miesas sodiem nav vienkārši „humānas idejas", tie ir praktiski apsvērumi. Sabiedrība, kas piemēro kaut kādus soda līdzekļus pret ikvienu 110 saviem locekļiem, veicina aberācijas izplatīšanos. Sabiedrībai ir sava visaptverošā sociālā ingramma, kura skan šādi - sods ir nepieciešams. Sodu piespriež. Cietumi un psihiatriskās slimnīcas ir pilnas ar cilvēkiem. Tad kādu dienu viena sabiedrības daļa, kuras tonis nokritis līdz 1. zonas līmenim, jo valdība varēja brīvi dramatizēt savas ingrammas, saceļas un likvidē to. Vardarbība, kas pavada sagrāvi, rada jaunu aberāciju kompleksu. Vardarbīgas revolūcijas nekad nenoved pie uzvaras, jo tās dod sākumu jaunam aberāciju ciklam.

Sabiedrība, kura ir pilna ar aberētiem cilvēkiem, var uzskatīt, ka sods ir nepieciešams. Nebija nekāda .cita līdzekļa, lai tiktu galā ar situāciju, kā vien sods. Par tāda līdzekļa nodrošināšanu, kas ļautu labot grupas locekļu antisociālo uzvedību, valdībai ir garāmejoša interese, ja jau tā turpina praktizēt miesas sodus, neskatoties uz to, ka tie pievieno nepārtrauktas pagātnes aberācijas, nopietni pazemina šīs valdības izdzīvošanas potenciālu un kaut kad novedīs pie tās krišanas. Tādējādi, pēc daudzām šādu valdību krišanām, no Zemes virsas pazudīs arī to tautas.

Nekur aberācijas lipīgums neizpaužas tik redzami, kā sociālajā neprātā ar nosaukumu „karš". Kari nekad neatrisina tās problēmas, kuru dēļ tie tiek uzsākti. Cīņā, lai glābtu pasauli demokrātijas vārdā vai lai glābtu to no konfūcisma, neizbēgami zaudēs visi. Kaut kad pagātnē karu sāka uzskatīt par sava veida sacensībām, un cilvēki, šīs viltīgās loģikas apmānīti, sāka ticēt, ka kari ir nepieciešami. Sabiedrība, kura iesaistās karā, lai atrisinātu savas problēmas, nevar nepazemināt savas izdzīvošanas potenciālu. Katru reizi, kad kaut kāda valdība iesaistās karā, tās tauta par to maksā ar daļu no savas dzīvības. Gala rezultāts ir tāds: valdošā priesteru kasta nonāk apātijā un vienīgi noslēpumainība un aizspriedumi kļūst spējīgi apvienot satrakojušās tautas atlikumu. Tas ir tik acīmredzams vēsturiskajos piemēros, ka nav vajadzības šeit dot plašus paskaidrojumus. Katru reizi, kad demokrātiska valsts iesaistās karā, tās tauta zaudē daļu savu demokrātisko tiesību. Iesaistoties jaunos un jaunos karos, šī valsts galu galā izrādās kaut kāda diktatora varā (vienas vienīgas ingrammas vadība). Diktators, ar varu uzspiedis savu vadību, palielina aberāciju skaitu, pateicoties tām darbībām, kas tiek vērstas pret mazākumu. Seko sacelšanās pēc sacelšanās. Garīdzniecība zeļ. Ir gaidāma apātija. Un apātijai pa pēdām atnāk nāve. Tā aizgāja bojā Grieķija, tā aizgāja bojā Roma. Tā uz galu iet Anglija un Krievija. Un tā uz bojāeju iet Savienotās Valstis, bet kopā ar tām - visa cilvēce.

Valdīšana ar spēka palīdzību - tas ir Afinitātes likuma pārkāpums, jo spēks rada pretspēku. Valdīšana ar spēka palīdzību samazina cilvēku pašnoteikšanos sabiedrībā, attiecīgi ari pašas sabiedrības pašnoteikšanos. Aberācija izplatās kā meža ugunsgrēks. Ingrammas rada ingrammas. Ja šo lejupslīdošo spirāli nepārtrauc ar jaunu zemju pievienošanu un no aberējošas apkārtnes izbēgušo tautu sajaukšanos vai arī tāda līdzekļa izveidošanu, kurš pārtrauktu aberāciju izplatīšanos ar cilvēku klīrēšanās starpniecību, tad rase aizies savā pagrimumā līdz cikla galam - 0. zonai.

tautas varenumu nosaka tas, cik pašnoteikti ir to veidojošie cilvēki.

Ja aplūko ģimeni, tad šeit, tāpat kā visā valstī, aberāciju lipīgums pretojas optimālajai izdzīvošanai.

Pašnoteikšanās - tas ir vienīgais princips, uz kura pamata datoru var uzbūvēt tā, lai tas dotu racionālas atbildes. Nospiests septiņnieks piespiež skaitļošanas mašīnu dot nepareizas atbildes. Ja jebkura cilvēka prātā ievada fiksētus un apdomāšanai nepakļautus datus, tas dos nepareizas atbildes. Izdzīvošanas nodrošināšanai nepieciešamas pareizas atbildes. Ingrammas nāk no ārējās pasaules, iekļūstot prāta slepenajās vietās, kuras atrodas zemāk par racionālo domāšanu un pretojas racionālu atbilžu saņemšanai. Tas ir ārējo spēku determinisms.

Jebkura iejaukšanās cilvēka pašnoteikšanā noteikti novedīs pie nepareiziem aprēķiniem.

Tā kā Klīram ir tendence sadarboties, tad sabiedrībā, kas sastāv no Klīriem, valdītu sadarbība. Tos var uzskatīt par idilliskiem un utopiskiem sapņiem, bet var arī tā neuzskatīt. Ģimenē, kas sastāv no Klīriem, vērojama harmonija un sadarbība. Klīrs ir spējīgs saskatīt, kurš no aprēķiniem ir vislabākais. Viņu nav nepieciešams iekaustīt, ierobežot un likt pakļauties, lai piespiestu enerģiski darboties lietas labā. Ja viņu tomēr piespiež pakļauties, neatkarīgi no tā, ko viņš domā, tad viņa pašnoteikšanās tiek sagrauta tik ļoti, ka viņš nespēs saņemt pareizas atbildes. Sabiedrība, kas viņu aptur, pati pazemina viņa spēju domāt un rīkoties racionāli. Vienīgais veids, kā var piespiest Klīru pakļauties - panākt, lai tas iegūtu ingrammas, vai arī atļaut kādam neiroķirurgam padarboties ar viņa smadzenēm. Tomēr piespiest Klīru nav vajadzības, jo, ja uzdevums ir pietiekami svarīgs no kopējo vajadzību viedokļa, viņš noteikti izpildīs to tik labi, cik ļauj viņa intelekts un spējas. Neviens nekad nav redzējis, ka cilvēks, kuru piespiež, izpildītu darbu labi, tāpat kā neviens nekad nav redzējis, ka sabiedrība, kuru piespiež ar varu, uzvarētu sev pēc labklājības līmeņa līdzīgu, bet brīvu sabiedrību.

Ģimene, kura dzīvo pēc principa „ģimenes galva - kungs un dievs" un kurā visiem bez ierunām jāpakļaujas vienam cilvēkam, nekad nav laimīga. Tās materiālās labklājības līmenis var būt augsts, bet tās izdzīvošana - tikai ilūzija.

Grupas, kas darbojas piespiedu kārtā, neizbēgami ir mazāk efektīvas kā brīvas grupas, kas darbojas kopējam labumam. Taču jebkura grupa, kurā ir aberēti locekļi, pati kļūst aberēta aberāciju lipīguma dēļ. Centieni, kas virzīti uz aberēto grupas locekļu ierobežošanu, neizbēgami ierobežo grupu kopumā un noved to pie jauniem un jauniem ierobežojumiem.

Viena cilvēka klīrēšana ģimenē, kurā ir aberēti cilvēki, reti mēdz būt pietiekama, lai atrisinātu šīs ģimenes problēmas. Ja vīrs ir bijis aberēts, viņš vienā vai otrā veidā var aberēt un restimulēt savu

sievu un bērnus pat tad, ja viņš neizrāda pret viņiem varmācību. Vecāki nodod savas aberācijas bērniem, bet bērni, kas potenciāli ir pašnoteiktas personības, pret to dumpojas, ar to pašu pamudinot vecākus no jauna izpaust aberācijas. Tā kā daudzas aberācijas to lipīguma rezultātā kļūst kopīgas visai ģimenei, šī ģimene nevar dzīvot laimīgi.

Bērnu fiziska sodīšana - tas vienkārši ir cits apspiestībā esošas grupas problēmas aspekts. Ja kāds taisās aizstāvēt bērnu sodīšanas nepieciešamību, lai viņš uzmanīgi aplūko viņu sliktās uzvedības iemeslus.

Aberētam bērnam ingrammas var nebūt ieslēgtas pilnībā. Iespējams, viņam nāksies pagaidīt līdz tam brīdim, kad viņš apprecēsies un viņa sieva būs stāvoklī vai parādīsies bērni, un tikai tad būs pietiekami daudz restimulējošo faktoru, lai viņš pēkšņi pārvērstos par tā saucamo „pieaugušo cilvēku" - aklu pret pasaules skaistumu un apkrautu ar visām iespējamām rūpēm. Šis bērns tomēr ir aberēts un viņam ir daudz dramatizāciju. Bērns atrodas visai neapskaužamā situācijā, jo blakus ir tēvs un māte, kas viņam ir paši spēcīgākie restimulatori. Viņi piešķir sev tiesības viņu sodīt fiziski. Tie viņam liekas kā milži, bet viņš, salīdzinot ar tiem, ir punduris. Un tieši no viņiem ir atkarīgs ēdiens, apģērbs un pajumte. Var ļoti augstprātīgi spriest par „bērna fantāzijām", kamēr neuzzini, ar kādu ingrammu pieredzi ir apveltīta lielākā daļa bērnu.

Bērns atrodas neizdevīgā stāvoklī, jo viņam uzbrūk visas vecāku dramatizācijas. Klīrētu bērnu ir visai patīkami novērot - viņš ir pilnīgi cilvēcisks! Afinitāte, kas bērnam ir izrādīta, pati par sevi var izvest viņu caur jebkurām dzīves grūtībām. Samaitāts bērns - tas ir bērns, kam nemitīgi traucēja pieņemt lēmumu patstāvīgi un kam bija liegta neatkarība. Tas, ka ar mīļumu un maigumu var sabojāt bērnu, ir ne vairāk ticami kā apgalvojums, ka ar spaini benzīna var nodzēst Sauli.

Visa „bērnu psiholoģija" sastāv no fakta, ka bērns - tas ir cilvēks un viņam ir tiesības uz personīgo cieņu un pašnoteikšanos. Aberētu cilvēku bērns ir problēma, jo aberācijas ir lipīgas, un viņam nav nekādu tiesību tās dramatizēt vai pretoties.Jābrīnās ir nevis par to, ka bērni ir problēma, bet gan par to, ka viņi vispār kaut ko dara kā garīgi veseli cilvēki tāpēc, ka aberāciju lipīguma, sodu un pašnoteikšanās noliegšanas dēļ, mūsdienu bērniem ir atņemts viss, kas nepieciešams racionālai dzīvei. Šie bērni taču ir nākošie ģimeņu dibinātāji, kas ir visas tautas nākotne.

Šis tomēr nav traktāts par bērniem vai politiku, bet nodaļa par aberāciju lipīgumu. Dianētikas priekšmets aptver cilvēka domāšanu, bet cilvēka domāšana - tā ir plaša sfēra. Ja cieši ielūkojas tajā, pie k:i var novest aberāciju lipīguma mehānisms, tad nevar bez cieņas lūkoties uz cilvēka iekšējo noturību. Neviens „mežonīgs zvērs", kas darbojas uz iedzimtiem „antisociālu noslieču" pamatiem, nevarētu uzbūvēt Ninīvi vai Boldera dambi. Nesot uz saviem pleciem šo aberāciju lipīguma mehānismu, kā kaut kādu „Veci no jūras", mēs esam nogājuši garu ceļu. Tagad, kad mēs zinām par šo mehānismu, iespējams, mēs tiešām sasniegsim zvaigznes,

otra grāmata, devītā nodaļa

Ingrammas ieslēgšanās

Vienīgais neorganisko garīgo un organisko psihosomatisko saslimšanu avots ir reaktīvā ingrammu banka. Katru reizi, kad šīs ingrammas pēc ieslēgšanās momenta restimulējas, reaktīvais prāts ar to starpniecību ietekmē analītisko prātu un organismu.

Cilvēka dzīvē ir daudzi incidenti, par kuriem viņš zina, kuri, kā viņam šķiet, būtiski ietekmē viņa garīgo stāvokli un traucē viņam laimīgi dzīvot. Cilvēks atceras šos notikumus un uzskata tos par savu nepatikšanu iemesliem. Kaut kādā ziņā viņam ir taisnība: viņš vismaz atceras tos notikumus, kuri turpina uz viņu iedarboties ingrammu dēļ. Viņš neredz pašas ingrammas. Patiesībā, ja vien cilvēks nav pazīstams ar Dianētiku, viņš pat nezina, ka ingrammas pastāv. Un, ja arī zina, to saturs viņam nebūs pieejams, kamēr netiks izieta terapija.

Var ļoti viegli nodemonstrēt, ka neviens no momentiem, kuros cilvēks, atrodoties pie „apziņas", bija nelaimīgs un kuri saturēja intensīvu spriedzi vai spēcīgas emocijas, nekļuva par aberāciju un psihosomatisku slimību cēloni. Šie momenti, protams, nospēlēja savu lomu - tie bija ieslēgšanās faktori.

Ingrammu ieslēgšanās moments nav pārflk sarežģīts. Teiksim, ingramma Nr. 105, bija „bezsamaņas" moments, kad vēl nedzimis bērns saņēma sitienu no tēva caur mātes ķermeni. Tēvs, zinot vai nezinot par bērnu, izteica vārdus: „Velns tevi parāvis, tu, netīrā staigule! Muļķe tu tāda!" Šī ingramma glabājas tur, kur tā iespiedās, - reaktīvajā bankā. Tā var glabāties tur septiņdesmit gadus un neieslēgties. Tā satur ierakstus par galvassāpēm, ķermeņa krišanu, zobu šņirkstēšanu un mātes zarnu trakta darbības skaņām. Pēc dzimšanas bērns var izdzirdēt jebkuru no šīm skaņām daudzas reizes, bet ingrammas ieslēgšanās var nenotikt.

Taču reiz tēvs dusmojas uz dēlu. Bērns ir noguris, viņam ir temperatūra, t.i., viņa analītiskais prāts nedarbojas ar pilnu spēku. Tēvam ir noteikts ingrammu komplekts, kuru viņš dramatizē, un augstāk aprakstītais incidents - tā ir viena no tādām ingrammām. Tēvs sagrābj bērnu, iesit viņam pļauku un saka: „Velns tevi parāvis, muļķis tāds!" Zēns raud. Naktī viņam sāp galva un viņa fiziskais stāvoklis krasi pasliktinās. Viņš vienlaicīgi jūt stipru naidu pret tēvu un no viņa baidās. Ingramma ir ieslēgusies. Tagad krītoša ķermeņa skaņa, zobu šņirkstēšana vai mazākā dusmu atblāzma tēva balsī piespiedīs bērnu nervozēt. Viņa veselība pasliktināsies. Viņam sāksies galvassāpes.

Ja mēs paņemsim šo bērnu, kas tagad ir pieaudzis, un parakņāsimies viņa pagātnē, tad mēs atklāsim kaut kādu pieslēgumu, kas ir līdzīgs augstāk aprakstītajam ieslēgšanās momentam (kaut arī tas var būt nosegts). Tagad varēs atrast ne tikai ieslēgšanās momentu - mēs atklāsim piecdesmit vai piecsimt pieslēgumus tikai par vienu tēmu. Cilvēks, nezinot Dianētiku, varētu teikt, ka šī bērna dzīve bija sagrauta tādēļ, ka viņu sita tēvs, un mēģinātu atgriezt pacientam garīgo veselību ar šo pieslēgumu noņemšanas palīdzību.

Cilvēkam patiesībā ir tūkstošiem, desmitiem tūkstošu pieslēgumu. Likvidēt tos visus būtu Hērakla cienīgs uzdevums. Katrai no cilvēka ingrammām ieslēgtā stāvoklī var būt simtiem pieslēgumu.

Ja nosacījuma reflekss pastāvētu kā sāpju un stresa iedarbības mehānisms, cilvēce atrastos ļoti sliktā stāvoklī. Par laimi nosacījuma reflekss nepastāv tādā veidā. Šķiet, ka tas eksistē, bet šķietamība vēl nav fakts. Varētu padomāt, ka, ja bērnu pastāvīgi bakstītu un lamātu visādiem vārdiem, tad tas radītu sava veida nosacījuma refleksu, un rezultātā bērns noticētu, ka tāda ir dzīve un viņam labāk ir vērsties pret to.

Tomēr nosacījuma reflekss neeksistē. Pavlovam varbūt arī izdevās ar daudzkārtējiem eksperimentiem padarīt suņus trakus, no viņa puses tie nebija visai precīzi novērojumi. Suni var pieradināt darīt vienu vai otru lietu. Taču tas nav nosacījuma reflekss. Apjukumu suņiem, ja tāds vispār bija, izraisīja ingrammas. Atbilstoši veicot un novērojot šādu eksperimentu sēriju, šis apgalvojums tiks pierādīts.

Zēns, kuram pastāvīgi teica, ka viņš ir muļķis, un kura stāvoklis pasliktinājās, kā varētu likties, tikai šo sitienu dēļ, patiesībā pasliktinājās tikai ingrammas dēļ. Tas savā ziņā ir laimīgs fakts. Lai atrastu šo ingrammu, būs vajadzīgs kāds laika sprīdis - dažas stundas, bet, kad tā būs izlādēta vai pārvietota uz standarta atmiņu bankām, arī visi tās pieslēgumi pāries uz turieni.

Tiem cilvēkiem, kas centās palīdzēt citiem tikt galā ar aberācijāin, nezinot par ingrammām, protams, bija ļoti maz izredžu uz veiksmi. Sāksim ar to, ka paši pieslēgumi var izrādīties paslēpti reaktīvajā bankā. Un, lūk, mums ir pacients, kas saka: „O, mans tēvs nemaz nebija tik slikts. Viņš bija diezgan jauks cilvēks." Taču, kad ingramma izvilkta virspusē, tad mēs kopā ar pacientu atklājam, ka tēvs nereti dramatizēja. Tas, ko pacients zina par savu pagātni līdz darbam ar ingrammām, nepelna sevišķu ievērību. Citā gadījumā pacients saka: „O, man bija šausmīga bērnība, vienkārši šausmīga bērnība. Mani stipri sita." Pārvietojot ingrammas uz standarta atmiņas bankām, mēs atklājam, ka vecāki ne reizi ne ar pirkstu nav aizskāruši mūsu pacientu - nedz sodot, nedz niknuma brīžos.

Ingramma var eksistēt desmitiem gadu un neieslēgties. Lūk, viens no ievērojamākajiem keisa tipiem. Cilvēks nodzīvojis visus jaunības gadus, neizrādot nekādas aberācijas. Pēc tam, pēkšņi, divdesmit sešu gadu vecumā, viņš kļūst tik aberēts, un tas notiek tik negaidīti, ka liekas, it kā kāds viņu būtu nolādējis. Iespējams, vairums viņa ingrammu l>ija saistītas ar laulībām un bCrnu parādīšanos. Līdz tam laikam viņš nebija precējies. Kad viņš, būdams noguris vai slims, pašu pirmo reizi apzinās, ka viņam ir sieva, par kuru jārūpējas, ieslēdzās pirmā ingramma. Pēc tam sāk darboties lejupslīdošā spirāle. Šī pirmā ingramma tik pamatīgi atslēdz analaizeru, ka tagad var ieslēgties pārējās. Un, galu galā, mēs varam šo cilvēku atrast garīgi slimo klīnikā.

Meitene, kas līdz trīspadsmit gadu vecumam bija laimīga un bezrūpīga, pēkšņi izjuta strauju stāvokļa pasliktināšanos, kaut arī tajā brīdī neieguva ingrammu. Viņai notika ingrammas ieslēgšanās, kas ļāva ieslēgties vēl vienai ingrammai. Sākās ķēdes reakcija. Lai tas notiktu, meitenei, iespējams, tikai pietika atklāt, ka ir pirmo reizi sākušās mēnešreizes. Viņai ir ingramma par šo tēmu, kas satur emocionālu lādiņu, meitene nonāk pilnīgā izmisumā. Drīz vien uz viņu var sākt iedarboties arī citas ingrammas. Meitene saslimst.

Ingrammas ieslēgšanos izsaucošs notikums var izrādīties pirmā seksuālā pieredze. Tā ir tik parasta situācija, jo sekss ieguvis diezgan sliktu reputāciju daudzu cilvēku acīs, tādēļ tiek uzskatīts, ka tas pats par sevi ir aberējošs faktors. Sekss nav un nekad nav bijis aberējošs. Aberējošs faktors ir fiziskas sāpes un emocijas, kuras nejauši izrādās saistītas ar seksu.

Var gadīties, ka kāda paciente uzstājīgi apgalvos, ka tēvs viņu ir izvarojis, kad viņai bija deviņi gadi un tajā slēpjas viss viņas nelaimju cēlonis. Par to paziņo ļoti daudzi garīgi slimi pacienti. Pie tam tā ir tīra patiesība. Tēvs patiešām viņu izvaroja, bet tas notika deviņas dienas pēc ieņemšanas. Spiediens un nemierīgas kustības, kas radās dzimumakta laikā, izsauc bērnam ievērojamu diskomforta sajūtu, un parasti var sagaidīt, ka rezultātā bērns iegūs ingrammu, kas satur dzimumaktu un visu, kas tika teikts tā laikā.

Kā mēs jau minējām, darbā ar psihotiķiem narkotiskā hipnoze ir bīstama. Eksistē arī citi iemesli, kādēļ tā ir bīstama. Jebkura operācija ar anestēzijas izmantošanu un jebkura narkotiku ietekme uz pacientu var novest pie ingrammas ieslēgšanās. Analaizers pie tam ir atslēgts, bet reaktīvā banka atvērta, un to var sašūpot jebkura piezīme, ko pasaka kāds no apkārtējiem. I lipnoze pati par sevi ir tāds stāvoklis, kurā var ieslēgties ingrammas, kas nekad līdz šim nav bijušas restimulētas. Stiklainais cilvēka skatiens, kuru „pārāk bieži hipnotizējuši", gribas nepietiekamība, kuru tādiem cilvēkiem var novērot, un atkarība no hipnotizētāja - visa tā iemesls ir ingrammu ieslēgšanās. Jebkurā brīdī, kad ķermenis paliek „bez samaņas", pat neizjūtot fiziskas sāpes (nav svarīgi, cik viegla ir šī „bezsamaņa", pat ja tas bija tikai pārgurums), var ieslēgties kaut kāda ingramma. 1 aču, kad „bezsamaņas" stāvokli sarežģī jaunas fiziskas sāpes, rodas jauna ingramma, kura var sev apkārt savākt veselu kaudzi līdz šim neieslēgto veco ingrammu. Tāda vēlāka laika ingramma saucas „kombinējošā ingramma", jo tā kombinē ingrammu ķēdes. Tomēr, ja tāda ingramma noved pie vājprāta, to sauc par „lūzuma ingrammu".

Dažādiem „bezsamaņas" veidiem, ko izsauc narkotikas, ir daudzi aspekti, kuri pagātnē noveda cilvēkus dziļā neizpratnē. Pamostoties no narkotiskā miega (dažkārt arī pēc hipnotiskā miega), psihotiskās sievietes bieži apgalvo, ka viņas ir izvarotas. Vīrieši reizēm apgalvo, ka hipnotizētājs centies stāties ar viņiem homoseksuālās attiecībās, kamēr viņi atradās narkotiku iespaidā. Kaut arī reizēm gadās, ka cilvēkus, kas atrodas narkotiku iespaidā, tiešām izvaro, tomēr vairums tādu apgalvojumu ir tikai ieslēgšanās mehānisma izpausme. Gandrīz jebkurš bērns prenatālajā periodā ir izjutis diskomfortu, ko radījis dzimumakts. Bieži gadās, ka šajā momentā bija nevis kaisle, bet kādas citas vētrainas emocijas. Tāda ingramma gadiem var palikt pasīvā stāvoklī, kamēr to neieslēdz narkotiku izsaukta „bezsamaņa" vai kaut kas tamlīdzīgs. Kad pacients aizmieg, ingramma nav ieslēgta, kad viņš atmostas, tā ir ieslēgta. Viņš cenšas izskaidrot savas dīvainās sajūtas (bet ingrammas nevar saistīt ar kādu noteiktu laika momentu, ja vien nesakārto tās īstajā kārtībā laika trekā) un atrod „atbildi", ka viņš noteikti ir bijis izvarots.

Izvarošana bērnībā reti ir seksuālo aberāciju īstais iemesls. Tie ir ingrammu ieslēgšanās momenti.

Cilvēks, raugoties uz apzinātā līmeni iegūtajiem pieslēgumiem, redz bēdas, garīgas ciešanas un nelaimes. Daži no šiem notikumiem liekas tik šausmīgi, ka tiem, bez šaubām, jāizsauc aberācija. Tomēr tas tā nav. Cilvēks ir izturīga būtne, spējīga ātri atjaunot savus spēkus. Šie notikumi, ko cilvēks pārdzīvo apzinātā līmenī, labākajā gadījumā ir rādītāji ceļā uz patieso nepatikšanu avotu, bet par pašu avotu cilvēkam praktiski nekas nav zināms.

Dati, ko satur ingramma, nekad nekļūst par analītisku „aprēķinu" priekšmetu. Bērna sodīšana pie nelielas aberācijas pakāpes var kalpot kā piemērs. Apskatot situāciju ar bērnu, kas bieži tika pakļauts fiziskajiem sodiem, var saprast dzīšanas - sodīšanas teorijas absolūto bezjēdzību. Nekādas šaubas neizraisa tas, ka sods nedod itin nekādu labumu, bet noved pie pilnīgi pretēja rezultāta, jo tas izsauc reaktīvo dumpi pret soda avotu un, visticamāk, noved ne tikai pie traucējumiem bērna prātā, bet arī pie pastāvīgas apsēstības ar sodīšanas avotu. Cilvēks reaģē tādā veidā, lai cīnītos ar sāpju avotiem. Ja viņš pārstāj ar tiem cīnīties, tas nozīmē, ka indivīds ir garīgi salauzts un apkārtējiem no viņa ir maz labuma, vēl jo mazāk viņam pašam.

Apskatīsim zēna keisu, kuru sita ar matu suku katru reizi, kad „viņš slikti uzvedās". Šī keisa izpētē paši rūpīgākie meklējumi neļāva atrast nevienu skaidru rikolu par to, kādēļ viņu sodīja, bet tikai pašu sodīšanas faktu. Notikumu secība bija apmēram tāda: vairāk vai mazāk racionāla darbība, bailes no soda, sods, garīgas ciešanas soda dēļ un darbības atjaunošana. Mēs ieraudzījām, ka šeit bieži notika sekojošais: cilvēks ar kaut ko nodarbojās, darbība, neatkarīgi no citu viedokļa, bija viņam izdzīvojoša un sagādāja baudu, patiešām ļāva kaut ko sasniegt vai pat deva pārliecību par to, ka viņš var izdzīvot un izdzīvos. Brīdī, kad rodas soda draudi, restimulējas iepriekšējie sodi kā mazāk svarīgas ingraīnmas, kuras parasti balstās uz nozīmīgākām ingrammām. Tas zināmā mērā atslēdz analītiskās spējas, un no tā brīža ieraksts notiek reaktīvā līmenī. Cilvēku soda, un tas līdz tādai pakāpei pazemina analītiskās apziņas līmeni, ka soda momenta ierakstu izdara tikai ingrammu banka. Garīgo ciešanu periodā, kas seko pēc tam, analaizers vēl arvien ir atslēgts. Pakāpeniski analaizers ieslēdzas, un cilvēks atkal sak pilnā mērā apzināties apkārtni, līdz var atjaunoties viņa darbība analītiskā līmenī. Visi fiziskie sodi īstenojas pēc šīs shēmas, bet visi pārējie sodi, labākajā gadījumā, ir tikai pieslēgumi, kas seko tam pašam paraugam, izņemot faktu, ka nenotiek pilnīga analaizera atslēgšanās, ko izsauc sāpes.

Ja šie dati būs vajadzīgi analaizera aprēķiniem, analaizers nespēs tos iegūt. Mēģinājumā tos iegūt notiek konkrēta reakcija reaktīvajā prātā. Bet reaktīvais prāts var ar šievi datiem rīkoties piecos dažādos veidos! Pasaulē nav nevienas drošas metodes, ar kuras palīdzību varētu uzzināt, kā tieši reaktīvais prāts rīkosies ar šiem datiem, - ja nu vienīgi atrast visu ingrammu bankas saturu. Tomēr, ja tas būtu zināms, tad cilvēku varētu padarīt par Klīru dažu stundu laikā, un viņu nevajadzētu sodīt.

Tā iemesla dēļ, ka pastāv pieci veidi, kā darboties ar datiem, miesas sodi nav stabila un droša metode. Pastāv likums, kuru var pārbaudīt un apstiprināt, izejot no jebkura cilvēka pieredzes: tas, cik ļauns ir cilvēks, ir tieši proporcionāls graujošajai iedarbībai, kādai viņš tika pakļauts. Indivīds (ieskaitot arī tos, kurus sabiedrība neuzskata par indivīdiem, - bērnus) reaģē, uzstājoties pret soda avotu, vai tas būtu kāds no vecākiem vai valdība. Viss, kas ir kā soda avots kādam cilvēkam, kļūs par viņa reakciju mērķi (tas var izpausties lielākā vai mazākā mērā, atkarībā no tā, cik lielu labumu šis avots dod salīdzinājumā ar soda nopietnību).

Kad bērni nejauši apgāž glāzi ar pienu, spēlējoties verandā, saceļ troksni un netīšām sabojā tēva cepuri vai māmiņas paklāju, - bieži vien šie notikumi ir aukstas un aprēķinātas darbības, kuras reaktīvais prāts veic pret sāpju avotu. Analītiskais prāts var mēģināt mudināt bērnu uz kompromisu, atgādinot par mīlestību, pieķeršanos un trīs ēdienreižu nepieciešamību. Reaktīvais prāts darbojas izejot no tā, ko tas ir iegaumējis, un velns lai parauj ēšanu trīsreiz dienā!

Ja idiotam dotu vaļu strādāt ar skaitļošanas mašīnu, lai viņš veiktu kompānijas finansu dokumentu auditu, un ja šis idiots nelai/ auditoru pie aprīkojuma un datiem (kuriem jābūt audita rīcībā, lai varētu iegūt pareizas atbildes), tad inēs iegūsim ļoti maz pareizu atbilžu. Ja idiotu turpina barot un padara viņu resnu un stipru, tad kompānija agri vai vēlu izputēs. Idiots - tas ir reaktīvais prāts, auditors - tas ir „Es", bet kompānija - tas ir organisms. Sods - tā ir idiota barība.

Bezpalīdzīgā policijas izbrīna iemesls saistībā ar „rūdītiem noziedzniekiem" (un policija tic tam, ka pastāv „noziedzīga tipa cilvēki" un „noziedzīgas prāta noslieces") ir augstāk aprakstītais cikls. Policija, tāpat kā valdība, viena vai otra iemesla dēļ, sāka līdzināties sabiedrībai. Ņemiet vienu no šiem „noziedzniekiem" un padariet viņu par Klīru - un sabiedrība atkal iegūs racionālu cilvēku, no kura tā gūs tik daudz labuma, cik vien cilvēks spēj dot. Turpiniet soda ciklu - un cietumu kļūs vēl vairāk, un tie piepildīsies vēl ātrāk.

Problēma ar bērnu, kas „protestē" pret visu vecāku teikto vai darīto, un problēma ar Džimmiju Lielo riekstu, kas nošauj bankas apsargu bruņotas laupīšanas laikā, - abas šīs problēmas rada viens un tas pats mehānisms. Bērns „apzinātā līmenī" nezina savas uzvedības iemeslu, taču dažādos veidos mēģina to attaisnot. Kad šo noziedznieku, kas gaida, ka šī „ļoti jūtīgā" sabiedrība parakstīs viņam „elektrošoka ārstēšanu", piesies ar siksnām pie elektriskā krēsla un viņu nonāvēs, izjautā par viņa darbības iemesliem, viņš izgāzīs uz jums attaisnojumu straumi, lai paskaidrotu savu dzīvi un savu rīcību. Cilvēka prāts - tā ir visai brīnumaina skaitļošanas mašīna. Attaisnojumi, kurus prāts var izdomāt neprātīgu darbību izskaidrošanai, izbrīnīja visus, bet īpaši tos, kas nodarbojas ar sociālo problēmu risināšanu. Ja nezina cilvēka uzvedības iemeslu un mehānismu, kurš ir visa tā pamatā, tad nonākt pie pareiza secinājuma visu eksistējošo uzvedības veidu salīdzināšanas rezultātā ir tikpat neiespējami, kā uzvarēt ķīnieti fan-taņ spēlē. Tāpēc turpinās sodi - kā juceklīga atbilde problēmas risināšanai pilnīgi juceklīgā sabiedrībā.

Cilvēks var noreaģēt uz briesmu avotu piecos dažādos veidos. Tie ir arī pieci dažādi problēmas risināšanas veidi. Varētu teikt, ka i as ir mainīgais, kurš spēj pieņemt vienu no piecām nozīmēm.

Seit vajadzētu izstāstīt stāstu par melno panteru. Pieņemsim, ka nikna melnā pantera sēž uz kāpnēm, bet cilvēks vārdā Gastons atrodas viesistabā. Gastons grib iet gulēt. Taču guļamistaba atrodas otrajā stāvā, bet Gastona ceļā - melnā pantera. Ir piecas darbības, ko varētu darīt Gastons:

1.   viņš var uzbrukt melnajai panterai;

2.    viņš var izskriet no mājas un aizbēgt no melnās panteras;

3.    viņš var izmantot ugunsdzēsēju kāpnes un izvairīties no tikšanās ar melno panteru;

4.    viņš var ignorēt melno panteru;

5.    viņš var padoties melnajai panterai.

Lūk, pieci darbības veidi: uzbrukt, aizbēgt, izvairīties, ignorēt vai padoties.

Jebkuras darbības, kā var redzēt, nokļūst vienā no šīm kategorijām. Un tās visas var novērot dzīvē. Runājot par soda avotu, reaktīvais prāts var padoties tatn, ignorēt to, izvairīties no tā, bēgt no tā vai uzbrukt tam. To darbību, kādu cilvēks veiks, noteiks ingraminu komplicētība, un tas, kura no ingrammātn restimulējas. Sis reakciju virpulis tomēr parasti atbilst kādam no pieciem darbības veidiem.

Ja bērnu soda un pēc tam viņš kļūst paklausīgs, tad var uzskatīt, ka viņš ir padevies. Tā bērna vērtība, kas padodas, kad viņu soda, ir tik maza, ka spartieši viņu noslīcinātu. Jo tāda bērna uzvedība norāda, ka viņš ir ieslīdzis apātijā, izņemot gadījumu, ja viņš pats, apejot visas reakcijas, nonāca pie slēdziena, ka tā darbība, par kuru viņu sodīja, bija nesaprātīga (taču bērnam nevar palīdzēt nonākt pie tāda slēdziena cilvēks, kas vienlaicīgi bija viņa soda avots un ir ierakstīts Dianētikas speciālisti un pacienti ir radījuši lielu daudzumu slenga izteicienu, un, kad cilvēks ignorē problēmu, viņi to sauc par „melnās panteras mehānismu". Acīmredzot tāpēc, ka ir muļķīgi mēģināt savaldīt melno panteru.

bērna reaktīvajā prātā). Bērns var aizbēgt no soda avota, kas vismaz nav apātija, - saskaņā ar vispārējo viedokli tā ir vienkārši gļēvulība. Viņš var pilnībā neņemt vērā sodu un ignorēt tā avotu - un senos laikos viņu nosauktu par stoiķi, bet draugi, iespējams, vienkārši par muļķi. Viņš var izvairīties no soda avota, par ko, iespējams, iegūst apšaubāmu uzslavu: par viņu teiks, ka viņš ir viltīgs un veikls vai ka viņš prot izmantot citu vājības. Vai arī viņš var uzbrukt soda avotam un izrādīt atklātu pretošanos, vai nu iet pa apkārtceļu, bojājot viņam omu vai lietas. Pirmajā gadījumā viņu uzskatītu par varonīgu muļķi, ja ņem vērā viņa vecāku parametrus, bet otrajā - viņu varētu nosaukt par „slēpti naidīgu" vai „protestējošu". Tik ilgi, kamēr uzbrukums ir cilvēka reakcija uz reāliem draudiem, var teikt, ka viņš ir, vairāk vai mazāk, garīgi vesels vai „normāls", bet par bērnu saka, ka viņš „vienkārši uzvedas, kā jebkurš normāls bērns".

Ja aprēķinos iekļauj sodu, tad šie aprēķini nekur nenovedīs. Kas attiecas uz dzīves pieredzi, tad tas nepavisam nav tas pats, kas sods. Jebkuru cilvēku dzīvē sagaida liels daudzums sāpīgu notikumu, un nav nekādas vajadzības pēc tā, lai citi cilvēki sarežģītu viņam dzīvi. Cilvēks, kura dinamikas vēl nav nobloķētas vai ir jau atbrīvotas ar Dianētikas palīdzību, savas dzīves gaitā spēj izturēt lielu sitienu daudzumu. Pat, ja dažu Š6 notikumu rezultātā reaktīvajā prātā ierakstās ingrammas, analītiskais prāts kā iepriekš, ir spējīgs tikt galā ar situāciju, pie tam nekļūstot aberēts. Cilvēks ir noturīga, atkopties spējīga un prasmīga personība. Taču, kad Afinitātes likums tiek pārkāpts un dati par to nokļūst viņa reaktīvajā bankā, tad tieši cilvēkus (tā kā viņi bija antagoniski noskaņoti attiecībā pret indivīdu un traucēja viņa izdzīvošanai) šis indivīds uztver kā soda avotu. Ja ingrammu bankā jau iepriekš (pirms piecu gadu vecuma) nav parādījušās pretizdzīvojošas ingrammas ar cilvēku līdzdalību, tad izdzīvošanu veicinošās ingrammas tiek uztvertas kā kaut kas pats par sevi saprotams un nav spēcīgi aberējošas. Citiem vārdiem sakot, tieši strauja afinitātes samazināšanās pret tuviniekiem, kas turklāt ierakstās ingrammu bankā, vispainatīgāk bloķē dinamikas.

Afinitātes pastāvēšana cilvēku starpā vairāk ir zinātnisks fakts, nekā poētiska idille.

Tādā veidā var viegli aprakstīt notikumu secību „normāla" cilvēka (vidējais stāvoklis uz šo dienu) vai psihotiķa dzīvē. Viss sākas ar lielu ingrammu daudzumu, kuras iegūtas līdz dzimšanai. Pēc dzimšanas, kad cilvēks atrodas atkarīgā un diezgan bezpalīdzīgā stāvoklī, ingrammu skaits pieaug. Dažādi sodi, kļūstot par pieslēgumiem, ieslēdz ingrammas. Parādās jaunas ingrammas, kuru dēļ ieslēdzas agrākās. Uzkrājas jauni pieslēgumi. Ap četrdesmit, piecdesmit gadu vecumu, bez kādām šaubām, parādīsies slimības un aberēta uzvedība. Pēc kāda laika iestāsies nāve.

Bez optimālā risinājuma, kas ir ingrammu likvidēšana, eksistē vēl dažas darbības, kuras var izmantot attiecībā uz aberācijām un psihosomatiskajām saslimšanām. Kaut arī šīs metodes ir nedrošas un tām ir tikai ierobežota vērtība, laiku pa laikam tās var dot pārsteidzošus rezultātus.

Šīs metodes var sadalīt sekojošās kategorijās: apkārtnes maiņa, izglītības iegūšana un fizisko slimību ārstēšana. Noteiktu faktoru aizvākšana no aberēta cilvēka apkārtnes vai arī viņa aizvešana no apkārtnes, kurā viņš bija nelaimīgs vai darbojās neefektīvi, var dažos gadījumos izsaukt pārsteidzoši ātru atveseļošanos, - tā ir iedarbīga terapijas metode. Izmantojot šo metodi, restimulatoru attālina no cilvēka vai cilvēku attālina no restimulatora. Parasti tas ir nejaušības jautājums: trāpīsi vai nē (bet kļūdu ir vairāk kā trāpījumu), un ar šīs metodes palīdzību nav iespējams novērst visus restimulējošos faktorus (deviņas desmitdaļas no tiem paliks), jo cilvēks vai nu nēsā tos līdz, vai ir spiests ar tiem kontaktēties. Nāk prātā kāds keiss ar smagas formas astmu. Viņš to ieguva ļoti nopietnas dzimšanas ingrammas rezultātā. Vecāki, izmisīgi cenšoties izārstēt bērnu, vadāja viņu uz visiem kalnu kūrortiem, kādus vien tiem piedāvāja, un iztērēja šajos braucienos desmitiem tūkstošus dolāru. Kad šis pacients kļuva par Klīru un ingramma tika pārvietota standarta bankās, atklājās, ka viņa astmas restimulators bija tīrs un auksts gaiss!

Vienīgais, ko ar pārliecību var teikt par apkārtnes maiņu, ir tas, ka slimīgs bērns atlabs, ja viņu aizvedīs no vecākiem, kas viņu restimulē, un novietos tur, kur viņu mīl un viņš jūtas drošībā, jo šīs slimības ir neizbēgams rezultāts situācijā, kad viens vai abi vecāki restimulē viņa prenatālās ingraīnmas. Kaut kādā brīdī mēs, iespējams, varam atklāt cilvēku (vīru vai sievu), kas nolaidies divu apakšējo zonu līmenī un hroniski tur iestrēdzis pēc laulībām ar pseidomāti, pseidotēvu vai pseidoārstu (abortu speciālistu).

Ja runājam par izglītību, tad jaunas zināšanas vai jaunas aizraušanās pilnībā var izslēgt ingrammas, jo analītiskās aktivitātes līmenis strauji paaugstinās, un tas ļauj cilvēkam pārspēt reaktīvo prātu. Ja cilvēku vienkārši pārliecina par to, ka viņš cīnās ar ēnām vai ka visas viņa bailes izsaucis viens konkrēts iemesls, viņš no tā var gūt labumu neatkarīgi no tā, vai šis iemesls ir patiess vai nē. Reizēm ar „izglītības" palīdzību var panākt to, ka cilvēkam parādīsies spēcīga ticība kādai dievībai vai kultam, un rezultātā viņš jutīsies tik neievainojams, ka pacelsies pāri savām ingrammām. Viņa izdzīvošanas potenciāla paaugstināšana jebkuriem līdzekļiem paaugstinās viņa kopējo toni līdz tādam līmenim, kurā reaktīvais prāts nespēs ar viņu mēroties spēkiem. Ja cilvēkam dod izglītību inženierijas jomā vai mūzikā, pateicoties kurai viņu ļoti cienīs apkārtējie, tad daudzos gadījumos tas pasargās no restimulējošo faktoru ietekmes. Tas, ka cilvēka statuss paaugstinās un viņu sāk cienīt, patiesībā ir apkārtnes maiņa, bet tas ir saistīts arī ar izglītību, jo indivīdam tagad iemācīja, ka viņš ir vērtīgs. Ja cilvēks sāk aktīvi ar kaut ko nodarboties, vai tas būtu hobijs vai darbs, ja viņš, sekojot kāda padomam vai arī pats ir nolēmis, ka tas viņam dos labumu, tad iedarbojas cits mehānisms: analītiskais prāts tagad ir tā pārņemts ar šo nodarbošanos, ka apkopo savai darbībai arvien vairāk un vairāk enerģijas un „pārkārtojas" jaunajam mērķim, kuru cilvēks ir sev izvirzījis.

Fizisko slimību ārstēšana, kas noved pie fiziskā stāvokļa uzlabošanās, dos cilvēkam cerību vai izmainīs viņa reakcijas, mainot stāvokli uz laika treka. Tāda ārstēšana var novest pie ingrammu izslēgšanās.

Sīs metodes ir iedarbīga terapija. Taču, ja dara kaut ko pretēju, tas var novest pie tā, ka aberācijas sāks izpausties. Eksistē nepareiza darbība, nepareiza rīcība un nepareiza apiešanās ar cilvēkiem, kas mūsu tagadējo zināšanu gaismā ir noziegumi.

Novietojot cilvēku apkārtnē, kas viņu restimulē, un piespiežot viņu tur palikt - tā ir sava veida slepkavība. Piespiest cilvēku uzturēt attiecības ar to, kas viņu restimulē, ir slikti, piespiest cilvēku palikt laulībā ar to, kas viņu restimulē, - tāda paraža ne pie kā nenoved, ja vien neizmanto Dianētisko terapiju, piespiest bērnu palikt mājā, kur viņu restimulē, - tas, bez šaubām, ne tikai viņa bērnībai atņem prieku, bet arī liek šķēršļus viņa fiziskajai un garīgajai attīstībai. Bērnam jābūt daudz lielākām tiesībām šajā jautājumā un vairākām

vietām, kur viņš varētu iet.

Ja runa ir par fizisku slimību ārstēšanu, tad Dianētikā esošu zināšanu gaismā jebkuru galēju paņēmienu lietošana (līdzīgi ķirurģiskajām operācijām vai zobu izraušanai) psihosomatisko saslimšanu gadījumos ir pats īstākais barbarisms. „Zobu sāpēm" parasti ir psihosomatiska daba. Tik daudzām organiskajām slimībām ir psihosomatiska daba, ka informācijas pietiktu vairākiem katalogiem. Nekādā gadījumā nevajadzētu lietot jebkāda veida ķirurģiju līdz tam brīdim, kamēr nevar ar pārliecību teikt, ka dotā slimība nav psihosomatiska vai ka tā nemazināsies, ja tiks atslābināta reaktīvā prāta varenība. Iedarbība fiziskajā līmenī - tā ir pārāk nesaprātīga pieeja garīgo saslimšanu ārstēšanā, lai nopietni par to runātu tagad, kad aberāciju avots ir atklāts ar zinātniskām metodēm. Tāpēc, ka neviens domājošs ārsts vai psihiatrs, kuram ir šī informācija, vairāk nepieskaras elektrošoka aparātam un pat neskatās uz skalpeli un adatu, kuri tika paredzēti jebkuru smadzeņu daļu operācijām. Izņēmumu veido tie ārsti, kas paši ir tik spēcīgi aberēti, ka viņu darbības virza, nevis vēlme izārstēt, bet gan pats pretīgākais, gļēvulīgākais sadisms, līdz kādam vien var novest cilvēku ingrammas. B

otrā grāmata, desmitā nodaļa

Preventīva Dianetika

D ianētikas ietvaros eksistē daudzas zināšanu nozares. Patiesībā to veido zinātņu kopums, ko apvieng aksiomu virkne. Piemēram, eksistē Izglītojošā Dianetika, kas satur sistematizētas zināšanas, kas nepieciešamas, lai ar apmācības palīdzību paceltu līdz optimālam līmenim cilvēka prāta efektivitāti, meistarības pakāpi un zināšanas dažādās viņa darbības jomās. Eksistē arī Politiskā Dianetika, kurā tiek apskatīti grupu darbības un organizācijas jautājumi, lai radītu optimālus noteikumus un procedūras valdībā un savstarpējās grupu attiecībās. Vēl ir Medicīniskā Dianetika un Sociālā Dianetika. Pastāv daudzas tādas nodaļas, katra no kurām pati par sevi ir zinātne un balstās uz savām aksiomām.

Šajā grāmatā mēs apskatām Dianētikas un Dianētikas terapijas pamatus, kuri pielietojami indivīdam. Tieši šis Dianētikas aspekts ir vissvarīgākais un indivīdam visvērtīgākais.

Tomēr neviena grāmata par Dianētikas terapiju nebūs pilnīga, ja tajā nebūs minēta Dianētikas nodaļa, kurai, kā daži uzskata, ir pat lielāka nozīme cilvēcei, nekā terapijai. Tā ir Preventīvā Dianetika.

Ja cilvēks zina kaut kā cēloni, tad viņš pavisam noteikti spēj novērst tā sekas. Ronalds Ross atklāja un pierādīja, ka malārijas izraisītājus pārnēsā moskīti. Sis atklājums ļāva novērst postošas malārijas epidēmijas, kuras reiz nesa cilvēcei lielu ļaunumu. Tieši tāpat var teikt, ja cilvēks zina aberāciju un psihosomatisko saslimšanu cēloni, tad viņš ir spējīgs daudz darīt, lai tās novērstu.

Preventīvā Dianētika - tas ir plašs zināšanu apjoms, kurš skar tādas cilvēka darbības sfēras kā rūpniecība un lauksaimniecība, kā arī citus specializētos darbības veidus. Tās pamata princips ir sekojošs zinātnisks fakts: ingrammas var samazināt līdz minimumam vai pat vispār novērst to parādīšanos, ko pavadītu milzīgi sasniegumi garīgās veselības, fiziskās labklājības, kā arī sociālās adaptācijas jomās.

Ingramma patiesībā ir kaut kas ļoti vienkāršs: tas ir moments, kad analītisko prātu atslēgušas fiziskas sāpes, narkotikas, zāles vai kādi citi līdzekļi, bet reaktīvā banka ir atvērta datu ierakstīšanai. Ja šajā ierakstā ir vārdisks saturs, tas iedarbojas daudz aberējošāk. Ja emocionālajā līmenī ingramma satur antagonismu, tā kļūst vēl graujošāka. Ja ingramma pēc sava satura ir lielā mērā „izdzīvošanu veicinoša", tā, bez jebkādām šaubām, ir spējīga pamatīgi sabojāt cilvēkam dzīvi.

Bez visa iepriekšminētā,ingrammas vēl pie tam nosaka cilvēka likteni. Ingrammā tiek teikts, ka, lai izdzīvotu, vajag ciest neveiksmi, un cilvēks izdomā daudzveidīgus paņēmienus, kā to panākt. Ingramma satur komandu, saskaņā ar kuru cilvēks var izjust baudu, tikai atrodoties citas tautas pārstāvju vidū, un viņš aizbrauc tālumā, atstājot savu tautu. Ingrammā tiek teikts, ka cilvēkam ir jānogalina, lai dzīvotu, un viņš nogalina. Ingrammas darbojas arī daudz izsmalcinātāk: ingramma var savā ceļā izsaukt vienu incidentu pēc otra, kamēr nenotiek katastrofa, kuru tā diktē.

Viens cilvēks, kā nesen noskaidrojās darbā ar viņa keisu, izdarīja visu iespējamo, lai salauztu sev roku un tādā veidā panāktu līdzjūtību, bez kuras, kā tika teikts ingrammā, viņš nevarētu dzīvot. Tas viss turpinājās trīs gadus, un šajā laikā notika pussimts pirmajā acumirklī pilnīgi nenozīmīgu notikumu. Kad šos notikumus sasaistīja savā starpā, viss kļuva skaidrs.

Cilvēks ar noslieci iekļūt nelaimes gadījumos, - tas ir keiss, kuram reaktīvais prāts pavēl nokļūt nelaimes gadījumos. Tāds cilvēks rada nopietnas briesmas jebkurai sabiedrībai, jo ar viņu saistītie nelaimes gadījumi tiek apzināti izraisīti reaktīvā prāta līmenī, un šajos nelaimes gadījumos cieš nevainīgi cilvēki.

Autovadītājiem, kuru „kontā" ir vairākas avārijas, patiesībā ir nosliece tās izraisīt. Viņiem ir ingrammas, kuras pavēl iekļūt avārijās. Kad jūs izoditēsiet kādu keisu, pat tikai vienu, jūs ieraudzīsiet, cik spēcīga ir šī idiota, reaktīvā prāta, tieksme uz tādām lietām. Ir tikai divi iemesli, kādēļ autovadītāji Klīri varētu nokļūt avārijā: a. mehāniskais bojājums, un, kas ir daudz svarīgāk, b. tie cilvēki, kuriem ir nosliece iekļūt nelaimes gadījumos. Šausminošās nāves gadījumu statistikas, kas saistītas ar automobiļu avārijām, praktiski pilnībā izskaidro fakts, ka kāds vadīja mašīnu, izmantojot reaktīvo prātu, bet ne tās iemaņas, kas tika iegūtas apmācības procesā. Par šīs sabiedrības apātijas pakāpi liecina arī tas, ka tā nepieņem ārkārtīgi lielus mērus, lai novērstu visas automobiļu avārijas. Viens izsists vējstikls - tas jau ir par daudz! Tagad, kad šīs problēmas risinājums pastāv, var veikt nepieciešamās darbības.

Aberēts cilvēks tūkstošiem dažādos veidos sarežģī dzīvi citiem cilvēkiem. Preventīvā Dianētika ļauj atpazīt aberētus cilvēkus, kuriem ir nosliece iekļūt nelaimes gadījumos, lai nepielaistu viņus pie tādām darbības jomām, kurās viņi varētu apdraudētu citus. Tā ir viena no plašākajām Preventīvās Dianētikas pielietošanas jomām. Tas, ka šos aberētos, ja viņus izolē no sabiedrības, ir iespējams klīrēt,

-  tas jau ir cits jautājums.

Vēl viena plaša Preventīvās Dianētikas joma, pie tam svarīgāka,

-   tā ir ingrammu rašanās novēršana un iedarbība uz to saturu, kas ir pielietojama gan pret sabiedrību kopumā, gan pret atsevišķiem cilvēkiem. Ja runa ir par sabiedrību, tad no tās var aizvākt esošos aberācijas avotus, tāpat kā mēs aizvāktu ingrammas indivīdam.

Līdzīgi, kā var novērst aberācijas avota parādīšanos atsevišķam cilvēkam, tās var novērst arī veselai sabiedrībai.

Novērst ingrammas parādīšanos atsevišķam cilvēkam ir ļoti viegli. Tikko kā kļūst skaidrs, kas ir aberāciju un slimību avots, kļūst iespējams novērst šī avota parādīšanos cilvēka dzīvē. Ja ir zināms, ka tāds avots tomēr ir parādījies, var novērst nākošo soli - ieslēgšanos. Protams, galējais risinājums šajā terapijā ir klīrēšana, tomēr eksistē viens aspekts, saistībā ar aberāciju avotu, kuru šādā veidā nevar atrisināt.

Nav droša paņēmiena, kā klīrēt bērnu līdz piecu gadu vecumam, bet reāli ar bērniem strādā apmēram no astoņu gadu vecuma. Terapijas metožu pilnveidošana var samazināt šo skaitli, bet ne agrāk, kā bērns sāk runāt, ja vien kādreiz netiks izgudrots kaut kāds katalizators, kas spēj vienkārši novērst reaktīvo prātu, pēc kura nekāda terapija nebūs vajadzīga (tā nemaz nav tāda fantastika kā varētu likties). Taču šobrīd Dianētikā un, iespējams, tā būs vēl ilgi, terapijas veikšana bērniem paliek problēma.

Bērnu slimību avots galvenokārt ir ingrammas. Visticamāk, šīs slimības norisinās diezgan smagi tajā periodā, kad bērns vēl nav iemācījies runāt, un kaut arī medicīna var samazināt bērnu mirstību vecumā līdz vienam gadam, šis līmenis tomēr vēl aizvien ir diezgan augsts.

Preventīvajā Dianētikā tiek apskatītas divas šīs problēmas stadijas: pirmkārt - ingrammu parādīšanās novēršana, otrkārt - to ieslēgšanās novēršana.

No sākuma apskatīsim ieslēgšanos. Tās novēršanai var izdarīt divas lietas. Ap bērnu var radīt miera un saskaņas atmosfēru, kura viņu nerestimulēs vai, ja izrādīsies, ka bērns, neskatoties uz labvēlīgo izturēšanos pret viņu, tomēr ir restiinulēts, viņu var pārvietot citā vidē, kurā nebūs divu pašu būtiskāko restiinulatoru - viņa tēva un mātes, un kurā kāds pret viņu izturēsies ar mīlestību. Noskaidrot, vai bērns ir vai nav restiinulēts, ir ļoti viegli, neatkarīgi no tā, vai viņš jau prot runāt vai nē. Vai viņš ir pakļauts kādām slimībām? Vai viņš labi ēd? Vai viņš nervozē? Saprotams, ka bērnam var būt reāli fiziski traucējumi, bet tos var ātri atklāt ārsts, 1111 tie attieksies tieši uz fizisko traucējumu kategoriju.

Strīdi bērna klātbūtnē, skaļi trokšņi, nelīdzsvarota apkārtējo izturēšanās, asaraina līdzjūtība, kuru izrāda slimam vai ievainotam bērnam, - lūk, daži no faktoriem, kas spējīgi izraisīt ingrammas ieslēgšanos. Šo faktoru iedarbība noved pie ingrammas ieslēgšanās, līdz ar to bērns kļūst fiziski slims un garīgi aberēts. Pie tam neviens nezina, cik viņam ir šo ingrammu!

Galveno lomu profilaksē, lai cik dīvaini tas nebūtu, spēlē attieksme nevis pret pašu bērnu, bet gan pret citu cilvēku - viņa māti.

Mātes loma cilvēka dzīvē ir neiedomājami liela, un tās iemesls nepavisam nav „bioloģiskā mīlestība", bet gan parasts fakts, kurš saistīts ar prāta mehānismiem: māte ir klātesoša visās bērna prenatālajās ingrammas. Prenatālās ingrammas ir daudz nopietnākas nekā ingrammas, kas parādījušās pēc dzimšanas. Jebkurā tādā ingrammā ir klāt māte vai viņa un vēl kāds, tomēr māte ir klātesoša vienmēr. Sekojoši, viņas balss skaņa, viņas vārdi un darbības - tas viss ārkārtīgi spēcīgi iedarbojas uz vēl nedzimušo bērnu.

Nav taisnība, ka emocijas nonāk līdz nedzimušam bērnam caur nabas saiti, kā to parasti uzskata cilvēki, dzirdot par prenatālajām ingrammām. Emocijas tiek nodotas ar kāda cita tipa viļņu starpniecību (tie drīzāk ir elektriskie nevis mehāniskie viļņi). Kas tie ir par viļņiem - tas ir struktūras jautājums. Sekojoši, ikviens, kas izrāda emocijas grūtnieces klātbūtnē, nepastarpināti nodod tās bērnam. Tādā pašā veidā bērna reaktīvajam prātam tiek nodotas mātes emocijas.

Neatkarīgi no tā, vai vēl nedzimušam bērnam piemīt analītiskas spējas vai nē, viņš var iegūt ingrammas. Prenatālās ingrammas - tās ir tādas pašas ingrammas kā jebkuras citas. Viņš nokļūst „bezsamaņas" stāvoklī tikai tajā gadījumā, ja bērns patiešām saņem sitienu vai izjūt sāpes augsta asinsspiediena, orgasma vai citu traumējošu faktoru dēļ. Esot „bezsamaņas" stāvoklī, viņš ingrammas veidā ieraksta visu to, ko uztver ar maņu orgānu palīdzību, tai skaitā arī to, kas tiek runāts blakus mātei. Analītiskā spēja nekādi nav saistīta ar ingrammām.

Bērns vel nekļūst uzņēmīgs pret ingramniām tikai tādēļ, ka viņam „nepiemīt analītiskās spējas". Ja bērns nokļūst „bezsamaņas" stāvoklī vai viņam nodara sāpes - lūk, tad viņš kļūst uzņēmīgs pret ingrammu iegūšanu. „Analītisko spēju" esamība vai neesamība nekādi nav saistīta ar bērna saņemto vai nesaņemto ingrammu daudzumu.

Mātes rīta nelabums, klepus, visi viņas monologi (ja viņa sarunājas pati ar sevi), troksnis, kas nāk no ielas, skaņas, kas ir mājās, utt. - tas viss nonāk pie „bezsamaņā" esoša bērna, kad viņš gūst ievainojumu. Īstenībā ievainot bērnu ir ļoti viegli. Viņam vēl nav noformējušies kauli, kas viņu varētu aizsargāt, un viņam nav kustības iespēju. Ja bērnam iesit vai kaut kas spiež uz viņu, viņš paliek vienā vietā, un tas bojā viņa šūnas un orgānus. Lūk, vienkāršs eksperiments, ar kura palīdzību var nodemonstrēt, kādu lomu šeit spēlē kustīgums: nogulieties gultā un uzlieciet galvu uz spilvena. Tad palūdziet kādu, lai viņš uzliek jums uz pieres roku. Par cik kustībspēja ir ļoti ierobežota, roka spiedīs jūsu galvu daudz stiprāk, nekā tajā gadījumā, ja jūs stāvētu. Amortizējošais efekts, ko rada audi un šķidrums, kas ietver bērnu, ir ļoti vājš. Traumas gadījumā augļa ūdens kā nesaspiežama vide, saspiež bērnu, tā kā tā pati nevar sablīvēties. Stāvokli, kādā atrodas bērns, nekādi nevar nosaukt par aizsargātu. Vēlākā grūtniecības laikā pat tas, ka māte aizsien kurpju auklas var ļoti slikti ietekmēt bērnu. Sevišķi traumējošs ir sasprindzinājums, kuru izjūt māte, kad ceļ smagumus. Taču, ja māte uzskries virsū tādam priekšmetam kā, piemēram, galds, tā stūris var ielauzt bērnam galvu. Kā jau tika minēts, vēl nedzimuša bērna spējas uz pašatjaunošanos daudzkārt pārspēj visu, kas bija līdz šim zināms. Bērna galva var būt ielauzta, bet „struktūras plāns" un „celtniecības materiāli" vēl joprojām ir turpat, tā kā visu var atjaunot. Šeit runa nav par to, ka ar bērnu ir „viss kārtībā" tikai tāpēc, ka viņš spēj pārciest praktiski jebko. Runa ir par to, vai šie bojājumi izraisīs ļoti aberējošu ietekmi ingrammu veidolā vai nē.

Aborta mēģinājumi - tā ir ļoti izplatīta parādība un izcili neveiksmīga nodarbe. Katru reizi, kad māte ievaino bērnu ar šo dēmonisko metodi, viņa patiesībā nosoda sevi. Vadoties no novērojumiem var apgalvot, ka grūtnieču rīta nelabumiem ir mgrammiska izcelsme, jo līdz šim nebija gadījuma, kad sievietes k līri ciestu no tiem grūtniecības laikā. Grūtnieču vemšanas iemesls 11 aberāciju lipīgums. īstas slimības galvenokārt rodas tikai tad, kad māte mēģina tikt vaļā no bērna, ar skalošanas, adāmadatas vai tamlīdzīgu lietu palīdzību. Sāda iejaukšanās noved pie mātes saslimšanas. Patiesībā tā atsaucas uz mātes veselību daudz smagāk, nekā uz bērna veselību. Pēc visa spriežot, rīta nelabumi kādā sabiedrībā kļūst izplatīti tādu parādību kā aborta mēģinājumi un, protams, traumu dēļ.

Šūnas zina par grūtniecības sākumu. Reaktīvais prāts par šo faktu uzzina ātrāk par analaizeru uz organisko sajūtu rēķina, jo endokrīnā sistēma pārkārtojas. Tādējādi, mātes atklājumam par to, ka viņa ir stāvoklī, ir maza saistība ar viņas agrāko pašsajūtu.

Visa šī joma Dianētikā bija vērā ņemamu pētījumu priekšmets. Vēl vairāk pētījumu nepieciešams izdarīt nākotnē. Šie secinājumi nav galīgi. Toties secinājums par to, ka cilvēks iegūst ingrammu un ingrammas kaitējošo iedarbību nosaka ingrammas saturs, bet ne tas, cik stipras ir tajā ierakstītās reālās sāpes, ir zinātnisks fakts, nevis teorētisks pieņēmums. Šis atklājums ir tikpat īsts kā zemes pievilkšanās spēks.

Šo ingrammu rašanās novēršana ir pats pirmais uzdevums. Otrais - tās satura pilnīga novēršana. Zemnieces, kuras strādā smagu fizisku darbu, ir pakļautas visiem iespējamajiem nelaimes gadījumiem. Iespējams, tā kā šīs sievietes izpilda noteiktu funkciju sabiedrībā, tādus nelaimes gadījumus nav iespējams novērst. Ja ir zināms, ka traumas, ko saņem sieviete, var novest pie ingrammas parādīšanās vēl nedzimušam bērnam, visiem klātesošajiem, tai skaitā pašai sievietei, jāievēro pilnīgs, absolūts klusums. Ingrammā jebkurš izteikums ir aberējošs. Pat tādi vārdi kā „Tu varēsi to atcerēties Dianētikas terapijas laikā", ar kuriem vēršas pie vēl nedzimuša bērna, kas guvis traumu, radīs ingrammu, kur katrs vārds saistīts ar fiziskām sāpēm tieši tai ķermeņa daļā, kurā bērns to izjūt, un vārdi „Dianētikas terapija" pēc tam būs viņam restimulējoši.

Ārsts ar iztaustīšanas palīdzību, cenšoties noteikt, vai sieviete ir stāvoklī, var pateikt: „nu, grūti tik ātri pateikt". Kad pacients, izejot Dianētikas terapiju daudzus gadus vēlāk, tiks atgriezts šajā incidentā, viņš neko tur nevarēs atrast, kamēr Dianētikas speciālists nenojautīs par tās saturu, vadoties no pacienta aprakstītajām reakcijām. Ja ārsts ir ļoti stingrs un saka: „Jums vajag kārtīgi par sevi parūpēties, Džonsas kundze, citādi jūs nopietni saslimsiet", tad bērnam, kas atrodas „bezsamaņā" tādas izmeklēšanas dēļ, neatkarīgi no tā, cik maigi tā notiek, parādīsies ingramma. Kad šī ingramma ieslēgsies, viņam attīstīsies viegla hipohondrijas forma un viņš būs ļoti norūpējies par savu veselību.

Ja vīrietis kaut ko runā dzimumakta laikā, katrs viņa vārds kļūst par bērna ingrammas daļu. Ja viņš sit savu grūtnieci sievu, tad šī piekaušana, tāpat kā viss, ko viņš saka, un viss, ko viņa saka, kļūst par bērna ingrammas daļu.

Ja sieviete negrib bērnu, bet vīrietis grib, bērns vēlāk izturēsies pret tēvu kā pret aizstāvi un viņam, iespējams, būs nervu sabrukums, kad tēvs nomirs. Ja sieviete grib bērnu, bet vīrietis - nē, tad aizstāvja aprēķins būs tieši pretējs. Tas attiecas uz tiem gadījumiem, kad kāds mēģina vai draud izdarīt abortu, ar noteikumu, ka šie draudi ir ingrammā.

Ja māte guva traumu, bet tēvs ir norūpējies par šo traumu, tas kļūst par ingrammas sastāvdaļu un bērnam parādīsies līdzjūtības ingramma. Tātad traumas gadījumā, lai izdzīvotu, ir jāizraisa žēlums, un pat jāparūpējas, lai trauma būtu.

Sabiedrībai, ja tai rūp nākamās paaudzes, vajadzētu ar vislielāko takta izjūtu izturēties pret sievieti stāvoklī. Ja grūtniece nokrita, viņai vajag palīdzēt, bet klusējot. No viņas nedrīkst prasīt, lai viņa nestu smagumus. Un nevajag piespiest viņu uz dzimumaktu, jo katrs dzimumakts grūtniecības laikā - tā ir ingramma bērnam.

Vienkārši neiedomājami, cik daudzas grūtniecības tiek pārtrauktas, pirms par tām vispār uzzina. Vardarbīgā ietekme uz bērnu dzimumakta laikā, skalošanas un pretapaugļošanās pastu izmantošana (sieviete turpina izsargāties, nezinot par to, ka viņa jau ir stāvoklī), sasprindzināta zarnu trakta saīsināšanās izkārnīšanās laikā, krišana un nelaimes gadījumi - tas viss, acīmredzot, izskaidro, kāpēc tik daudzi spontānie aborti notiek apmēram pirmo (pēc apaugļošanās) izlaisto menstruāciju laikā. Tā kā bērns zigotas un embrija stadijās turas pie dzīves diezgan vāji, lietas, kuras māte uzskatītu par niekiem, viņam izsauc nopietnus bojājumus. Pēc pirmajām izlaistajām mēnešreizēm spontānā aborta iespējamība strauji pazeminās, un to var gaidīt tikai gadījumos, kad bērnam ir ģenētiska kroplība vai tiek mēģināts izdarīt abortu. Kroplības ir tik retas, ka šo iespēju var neņemt vērā.

Pēc pirmās izlaistās menstruācijas augļa apvalku var pārdurt daudzas reizes, atkal un atkal, tā, ka no tā iztecēs viss šķidrums, un bērns vienalga var izdzīvot. Starp aberētiem cilvēkiem nemaz nav tik reti keisi, kuri, atrodoties mātes vēderā, pārcietuši divdesmit vai trīsdesmit aborta mēģinājumus, un katrā tādā mēģinājumā bērna ķermenis vai smadzenes tika caurdurtas.

Topošais bērns var uztvert apkārtni bez parasto maņu orgānu palīdzības. Ingrammas - tās nav atmiņas, bet ieraksti šūnu līmenī. Sekojoši, bērnam nav vajadzīgas bungādiņas, lai ierakstītu ingrammu. Ir zināmi gadījumi, kad vēl nedzimuša bērna dzirdes aparāts tika uz laiku iznīcināts aborta mēģinājuma laikā. Taču ingramma vienalga ierakstījās. Sūnas atjaunoja struktūru, kurai bija jākļūst par skaņu nodošanas mehānismu standarta atmiņu bankām, bet šūnu saņemtie dati tika novietoti reaktīvajā bankā.

Tādu ingrammu izlādes rezultātā cilvēka spēja domāt racionāli atjaunojas un viņa līmenis kļūst daudz augstāks par to, kas uz šo dienu tiek uzskatīts par normu. Bez tam tiek sasniegta tāda līdzsvarotības pakāpe un tāds labklājības līmenis, kurš ir daudz lielāks nekā cilvēks jebkad spēja iedomāties. Tādu ingrammu eksistence tika apstiprināta, saņemot datus gan no paša bērna, gan arī no viņa mātes un tēva, un tie visi tika pārbaudīti un salīdzināti. Mums šeit ir darīšana ar zinātniskiem faktiem, un, lai cik satriecoši tas neliktos, tie tomēr ir neapšaubāmi patiesi.

tātad sievietei grūtniecības laika ir jai/.t uras pret sevi ļoti saudzīgi, bet visus cilvēkus, kas atrodas viņai apkārt, nepieciešams informēt par to, ka pēc jebkuras sadursmes vai traumas ir jāsaglabā klusums. Toties, ja ņem vērā to, ka grūtniecības iestāšanās momentu nav iespējams noteikt pietiekami precīzi un ingrammas, kas iegūtas zigotas un embrija stadijās, gandrīz noteikti novedīs pie aberācijas parādīšanās, kļūst acīmredzams sekojošais: ja sabiedrība grib novērst bērnu veselības pasliktināšanos nākotnē, tai labāk jāizturas pret sievieti.

Mūsdienu sabiedrībā sievietes sākuši cienīt nedaudz mazāk, nekā tas bija citās sabiedrībās un citos laikmetos. No sievietēm gaida, ka viņas uzsāks konkurenci ar vīriešiem. Tas vienkārši ir bezjēdzīgi. Sieviešu nodarbošanās nav mazāk vērtīgas, kā vīriešu nodarbošanās. Vīrieši nevar konkurēt ar sievietēm, tieši tāpat, kā sievietes nevar konkurēt ar vīriešiem tajā, kas attiecas uz ķermeņa uzbūvi vai spēju izpildīt smagu darbu. Viens no mūsdienu sabiedrības nekārtību iemesliem ir tās nespēja apzināties sievietes lomu, kuru viņa spēlē tieši kā sieviete, un faktu, ka vīriešiem un sievietēm ir dažādas darbības sfēras.

Nav nekādas vajadzības šeit aģitēt uz tām pārmaiņām, kādas notiks tuvākajos divdesmit gados. Tomēr nesen veiktie atklājumi fotosintēzes jomā, kuri ļauj ar mazākiem izdevumiem nodrošināt labāku pārtiku cilvēcei, dzimstības regulēšanu novirza otrajā plānā. Morāles normas jau ir mainījušās, lai kā arī morālisti necenstos tam traucēt. Tāpēc sievieti tagad var atbrīvot no daudzām nevēlamām važām.

Vīrietis atbild par mūsdienu pasauli, par tās darbību un uzbūvi. Toties par viņu pašu un viņa bērniem atbildību nes sieviete. Rūpes par nākošo paaudzi gandrīz pilnībā gulstas uz sieviešu pleciem, tāpēc viņas pelna daudz lielāku cieņu nekā tas kustamās mantas statuss, kas tika viņām piešķirts pagātnē.

Tādā veidā doma par to, ka sievietes var sabiedrībā ieņemt daudz augstāku vietu salīdzinājumā ar tagadējo, nepavisam nav neveikla un utopiska. Viņai šī vieta ir jāieņem, ja mēs gribam, lai nākošajai paaudzei būtu pienācīga bērnība, mājās valdītu miers un saskaņa un sabiedrība attīstītos.

Preventīvās Dianētikas pielietošana ģimenē uzsver, ka galvenā uzmanība jāvelta sievietei ar mērķi aizsargāt bērnu.

Kā vienu no pirmajiem soļiem, ir nepieciešams klīrēt māti, jo jebkurai sievietei, kura mēģina izdarīt abortu, ir bloķēta otrā dinamika, bet tas rada draudus viņas veselībai un laimei. Riebums pret bērniem, kā noskaidrojās, iet roku rokā ar seksuālajām aberācijām.

Tātad, viena no Preventīvās Dianētikas prasībām ir klīrēti vecāki, tad jāveic drošības pasākumi pret aberāciju rašanos bērnā, bet tālāk

-   papildus drošības pasākumi pret jebkuru aberāciju ieslēgšanos, kuras viņš varētu būt saņēmis.

To izdarīt ir ļoti viegli. Ievērojiet klusumu, ja kāds ir guvis traumu. Sniedziet traumētam vai slimam cilvēkam jebkuru palīdzību, bet dariet to klusējot. Nepieciešams ievērot klusumu dzemdībās, lai saglabātu gan mātes, gan bērna garīgo veselību un pasargātu no nepatikšanām visu ģimeni. Taču klusuma ievērošana nenozīmē, ka visiem pastāvīgi ir jāšņāc citam uz citu, jo no tā var rasties stostīšanās.

Ja runājam par plašāku Preventīvās Dianētikas pielietošanas sfēru, tad klusuma saglabāšana blakus jebkuram „bezsamaņā" esošam vai traumu guvušam cilvēkam ieņem otro vietu tūlīt aiz paša svarīgākā -  vispār nepieļaut „bezsamaņas" rašanos.

Neko nesakiet un neizdvesiet ne skaņas līdzās cilvēkam, kas guvis traumu vai atrodas „bezsamaņā". Sarunas ir drauds garīgajai veselībai, neatkarīgi no tā, kas tiek teikts. Neko nerunājiet ķirurģiskas operācijas laikā. Neko nerunājiet, atrodoties blakus autoavārijā cietušajam. Nesarunājieties!

Neko nesakiet blakus slimam vai traumu guvušam bērnam. Smaidiet, saglabājiet mierīgu izskatu, bet neko nerunājiet. Darbības nerunā skaļāk par vārdiem, bet darbības ir viss, kas pieļaujams blakus slimiem vai traumētiem cilvēkiem, ja vien jūsu mērķis nav novest viņus līdz neirozei vai vājprātam vai labākajā gadījumā, līdz vēl vienai slimībai nākotnē.

Pats galvenais, neko nerunājiet blakus sievietei, kura saņēmusi sitienu vai traumu. Palīdziet viņai. Ja viņa kaut ko saka, neatbildiet viņai. Vienkārši palīdziet. Jūs nezināt, vai viņa ir vai nav stāvoklī.

Tas ir atzīmējams un zinātniski pierādīts fakts, ka paši veselīgākie bērni dzimst pašām laimīgākajām mātēm. Sāksim ar to, ka dzemdības mātei, kura ir klīrēta, norit ļoti viegli. Tikai ar dzimšanu saistītās ingrammas padara dzemdības smagas. Mātei - Klīratn nav nepieciešama nekāda anestēzija. Tas ir labi, jo anestēzija noved bērnu reibuma stāvoklī, kā rezultātā, šai ingrammai restimulējoties, bērns šķitīs stulbs. Laimīgai sievietei rodas ļoti maz problēmu. Pat dažām ingrammām, kuras var parādīties, neskatoties uz visiem piesardzības pasākumiem, nebūs nekādas nozīmes, ja mātes kopējais tonis ir augsts.

Terapija H!

TREŠA GRAMATA

Sievietes, jums ir pilnīgas tiesības un pamatojums pieprasīt, lai pret jums labi izturētos,

.

Prāta aizsargāšanās

Prāts ir mehānisms, kurš pats sevi aizsargā. Ja izslēdzam narkotiku lietošanu narkosintēzē, hipnozē, ķirurģijā vai šoku, tad oditors nevar izdarīt tādu kļūdu, kuru viņš vai cits oditors nevarētu izlabot. Tie momenti, kuri ir uzsvērti šajā grāmatā, izskaidro pašus rezultatīvākos terapijas paņēmienus ar vismazāko kļūdu skaitu, jo kļūdas prasa laiku. Oditors, protams, izdarīs kļūdas, tas ir neizbēgami. Ja oditors pieļauj atkārtoti vienu un to pašu kļūdu, tad viņam vajadzētu atrast kādu, kas varētu viņam pašam sniegt terapiju.

Ir tūkstošiem veidu, kā ar garīgo ārstēšanu var iekļūt nepatikšanās, tomēr tos var iedalīt četrās pamatgrupās:

1.    Elektrošoka vai ķirurģiska iejaukšanās smadzeņu darbībā;

2.    Stipru narkotiku lietošana;

3.    Hipnozes lietošana; un

4.     Mēģinājumi savienot Dianētiku ar senākām terapijas formām.

treša «rAmata, pirmA nodaļa

ermins oditors Dianētikā tiek lietots, lai aprakstītu kādu, kuram ir iemaņas Dianētikas terapijas pielietošanā. Oditēt nozīmē gan uzklausīt, gan aprēķināt.

A AIZSARGĀŠANĀS

Prāts neļauj sevi ievērojami pārslogot, kamēr tas kaut daļēji sevi apzinās. Pārslodze var atgadīties tikai tādā gadījumā, ja tā apziņas līmenis ir pazemināts tiktāl, ka tas nav spējīgs pareizi novērtēt informāciju; tādā gadījumā tas ir pilnībā izsists no sliedēm. Dianētikas reveri stāvoklī pacients apzinās visu notiekošo un viņam ir pilnīgs rikols par to, kas ir noticis. Terapiju veidi, kuri to nedara, iespējams, arī ir noderīgi, taču pret tiem ir jāizturas ar pilnīgu izpratni, apzinoties, ka tie var būt nedroši. Dianētika savā darbībā visbiežāk izmanto reverī, un, izmantojot reverī, oditors ar pacientu nevar nonākt nekādās nepatikšanās, no kurām viņš nevarētu izkļūt pats, pasargājot arī otro cilvēku. Viņš strādā ar praktiski drošu un nekļūdīgu mehānismu tik ilgi, kamēr prāts saglabā spēju apzināties notiekošo: radio, pulkstenis vai elektromotors ir pakļauti daudz lielākam riskam strādnieka rokās nekā cilvēka prāts. Prāts veidots ar lielu drošības rezervi. To ir grūti nostādīt situācijās, kas radītu tam neērtības, bet ar reverī vienkārši nav iespējams novest cilvēku līdz neirozei vai vājprātam.

Lūk, kas ir teikts amerikāņu armijas kājnieku reglamentā par lēmumiem: „Jebkurš plāns, neatkarīgi no tā, cik tas ir slikts, ja tiek pārliecinoši izpildīts, ir labāks nekā bezdarbība".

Dianētikā jebkuru keisu, neatkarīgi no tā nopietnības un oditora prasmes, labāk ir iesākt nekā atstāt neaiztiktu. Labāk sākt terapiju, pat tad, ja jūs to pārtrauksiet pēc divām stundām, nekā vispār nesākt. Labāk nonākt kontaktā ar ingrammu, nekā atstāt to neaiztiktu, pat tad, ja tas rada pacientam fiziskas neērtības. No šī brīža ingramma vairs nebūs tik spēcīga kā iepriekš. Pacienta diskomforts pamazām izzudīs.

Tas ir zinātnisks fakts. Mehānisms, kuru izmanto Dianētika, ir prāta spējas, par kurām cilvēks agrāk nemaz nav zinājis. Tas ir domāšanas process, kurš neatņemami piemīt ikvienam cilvēkam un kuru, acīmredzot, bija paredzēts lietot visu šo laiku, taču to, kaut kāda savāda iemesla dēļ, cilvēks līdz šim vēl nebija atklājis. Kolīdz cilvēks atklāj, ka viņam ir šāda jauna īpašība, viņš ir spējīgs domāt labāk kā pirms tam, un šo jauno spēju viņš var iemācīties desmit minūtēs. Kad cilvēks šādi tuvojas ingrammai (ieejot dziļāk reverī stāvoklī), dažas no ingrammas apakšlīmeņu saitēm tiek pārrautas, un aberējošiem faktoriem ne fiziskā, ne garīgā ziņā vairs nav tik liela ietekme uz cilvēku. Arī apziņa, ka ar garīgām slimībām var tikt galā, ir stabilizējošs faktors.

Tuvošanās ingrammai reverī nepavisam nav tas pats, kas ingrammas restimulācija no ārpuses, kā tas notiek dzīvē. Ingramma ir spēcīga un nežēlīga tikai tik ilgi, kamēr to neaizskar. Atrodoties noteiktā vietā un esot aktīva, tā var tikt restimulēta un izraisīt neskaitāmas garīgas un fiziskas slimības. Taču tai tuvojoties reverī, mēs izmantojam citu kontūru, kas to atbruņo. Ingrammas spēks daļēji ir bailēs no nezināmā - zināšanas pašas par sevi nes stabilitāti.

Nedomājiet, ka jūs neliksiet pacientiem justies neērti. Tā tas nav. Oditora darbs, kad tas pieskaras ingrammām, kuras nevar atvērt, var izraisīt pacientiem galvassāpes un citas nepatīkamas sajūtas, pat vieglas fiziskas slimības, kaut arī darbs tiek veikts ļoti rūpīgi. 7 aču dzīve ar pacientu to ir darījusi daudz lielākā mērā gadiem ilgi. Un nav svarīgi, cik slikti jūs apejaties ar keisu, nav svarīgi, cik daudz aberāciju parādās un nomoka pacientu vienu vai divas dienas, neviena no tām nav tik nopietna kā tās, kuras izraisa vide, iedarbojoties uz neskartu ingrammu.

Oditors var visu izdarīt otrādi, ar kājām gaisā un pilnīgi nepareizi, un tomēr pacientam kļūs labāk, ar nosacījumu, ka viņš neizmantos zāles, hipnozi vai nemēģinās savienot Dianētiku ar kādu senāku terapiju. Taču, kad viņš būs izmēģinājis Dianētiku, viņš vairs nepievērsīsies mistiskiem mēģinājumiem dziedināt prātus. īsumā, šeit aprakstītā būtība ir tā, ka, ja oditors sākumā paņems salīdzinoši vieglu keisu, lai paskatītos, kā šis prāta mehānisms darbojas, un izmantos vienīgi reverī, viņš nevarēs iekulties nepatikšanās. Būs, protams, arī tādi, kas sevi uzskatīs par tik ļoti pieredzējušiem „tamtama sitējiem" vai „ķirbju grabinātajiem", ka viņi nedos Dianētikai iespēju strādāt kā Dianētikai, bet gan „piepūtīs buras" un sāks nomocīt pacientu ar „skaudību pret peni" vai liks nožēlot grēkus. Taču pacients, kurš sāks to saprast, būs gudrs, ja vienkārši apmainīsies ar oditoru vietām un atbrīvos viņu no dažām viņa aberācijāni, lai darbu varētu turpināt.

Ikviens, kas šo grāmatu būs izlasījis līdz galam un izmēģinājis to ar pacientu, kuram ir sonika rikols, to darot, uzzinās par prātu daudz vairāk, nekā viņš ir zinājis iepriekš. Šāds cilvēks būs daudz prasmīgāks un spējīgāks ārstēt prātu nekā jebkurš, kas ir mēģinājis to darīt vēl gluži nesen, neatkarīgi no savas reputācijas. Tas nenozīmē, ka cilvēkiem, kuriem ir pieredze darbā ar garīgi slimiem pacientiem, ar noteikumu, ka viņi zina Dianētiku, nebūtu priekšrocību salīdzinājumā ar tiem, kuri neatpazīst tās dažas vājības vai dīvainības, uz kurām ir spējīgs aberēts cilvēks. Taču, no otras puses, tas nenozīmē, ka inženierim, advokātam vai pavāram, kurš tur pūrā dažus, ar Dianētikas palīdzību, atrisinātus keisus, nebūtu lielāku iemaņu, salīdzinot ar visiem pārējiem lietpratējiem, neskatoties uz to, kāda ir viņu pieredze. Šis ir gadījums, kad nav nekādu ierobežojumu.

Neviens nevar, garām ejot, pateikt, ka spējīgs hipnotizētājs vai psihologs, kas ir gatavs un vēlas atbrīvoties no vakardienas kļūdām, nevarētu būt labāk sagatavots Dianētikas pielietošanai. Psihosomatiskās medicīnas laukā ārsts ar ļoti lielu pieredzi var būt daudz pārāks par citiem oditoriem, kuri pielieto Dianētiku. Tomēr tas nav nepieciešams nosacījums, jo pētījumos ir pierādījies, ka sievietes un vīrieši ar šķietami visnepiemērotākajām profesijām pēkšņi ir kļuvuši par labākiem oditoriem nekā tie, kuri liktos vairāk piemēroti. Sevišķi labs izejmateriāls ir inženieri, jo no viņiem izveidojas lieliski oditori. Tomēr Dianētika nav saistīta ar profesiju, jo neviena profesija to nevarētu aptvert. Tā nav tik sarežģīta, lai to gadiem mācītos kādā universitātē. Tā pieder cilvēcei, un tas ir apšaubāmi, ka kāds varētu to monopolizēt, jo Dianētika nekur un nekādā veidā nav pakļauta nekādiem likumiem. Ja tiktu izdots likums par to, ka Dianētikas izmantošanai ir nepieciešama licence, tad būtu pamats uztraukumiem, ka arī joku, stāstu un personiskās pieredzes uzklausīšanai ir nepieciešams izveidot īpašu profesiju. Tādi likumi ieliktu visus labas gribas cilvēkus, kuriem draugi izkrata sirdi, aiz restēm. Dianētika nav psihiatrija. Tā nav psihoanalīze.

Tā nav psiholoģija. Tās nav personiskās ati iecības. Tā nav hipnoze. Tā ir zinātne par prātu, un tai ir vajadzīga tāda pati licence un likumdošana kā fizikai. Likumdošana pastāv, lai izstrādātu likumus pret darbībām, kuras tādā vai citādā veidā var nodarīt ļaunumu cilvēkam vai sabiedrībai. Likumi par psihoanalīzi ir trijos Amerikas štatos, likumi pret vai par psihiatriju ir it visur. Ja oditors vēlas pasludināt sevi par psihiatru ar tiesībām uz cilvēka smadzeņu vivisekciju, ja viņš vēlas sevi pasludināt par ārstu un dot pacientiem narkotikas un zāles, ja viņš vēlas praktizēt hipnozi un piepildīt pacientus ar iedvesmām, tad viņam tas ir jāsaskaņo ar psihiatriju, medicīnu un vietējiem likumiem attiecībā uz hipnozi, jo viņš ir iegājis darbības laukos, kas nav saistīti ar Dianētiku. Dianētika netiek lietota hipnoze, operētas smadzenes un netiek dotas zāles. Dianētika nekur nekādā veidā nav saistīta ar likumdošanu, jo neviens likums nevar aizliegt vienam cilvēkam sēdēt otra cilvēka priekšā un klāstīt savas problēmas, un, ja kāds vēlas Dianētiku monopolizēt, tad esiet droši, ka viņš to nevēlas Dianētikas dēļ, bet gan peļņas nolūkā. Valstij nepietiek psihiatru, lai nodrošinātu psihiatrisko iestāžu darbu. Nav šaubu, ka šai paaudzei, it sevišķi ārstu jatrogēnisko* darbību dēļ, šīs iestādes būs vajadzīgas, un tām būs vajadzīgi psihiatri. Viņu darbs ir ārstēt tos, kuri tiek saukti par ārprātīgajiem, un mums ar to nav nekāda sakara. Dianētika nostājas vienā ierindā ar psiholoģiju, pilnīgi netraucējot nekam, kas ir saistīts ar tās darbiniekiem, pētījumiem vai mācību posteņiem, jo psiholoģija vienkārši ir psihes studijas, un tagad, kad pastāv psihes zinātne, tā var turpināt savu ceļu pēc saviem ieskatiem. Dianētikai nav neviena ienaidnieka, un tā ir pilnīgi ārpus jebkādas pastāvošās likumdošanas, jo neviena likumdošana nebija paredzējusi šādas zinātnes parādīšanos. H&]

•Jatrogēnisks nozīme slimību, ko ir radījuši ārsti. Operācija, kuras laikā paslīdēja ārsta nazis un netīšām ievainoja pacientu, varētu radīt jatrogēnisku slimību vai ievainojumu, jo to cēlonis bija ķirurgs.

trešā grāmata, otra nodaļa

Relizs vai klirs

Dianētikas terapijas mērķis ir Relīza vai Klira stāvokļa panākšana.

Relizs ir cilvēks, kas pēc Dianētikas terapijas pielietošanas ir atbrīvojies no savām lielākajām bažām un nemiera.

Klirs ir cilvēks, kam Dianētikas terapijas rezultātā nav ne aktīvu, ne potenciālu psihosomatisko slimību vai aberāciju.

Klīrēt - nozīmē atbrīvot cilvēku vai, kā tas ir Politiskajā Dianētikā, sabiedrību no visām dzīves fiziskajām sāpēm un sāpīgajām emocijām. Tā rezultātā indivīds iegūs stabilitāti visās četrās dinamikās, optimālas analītiskās spējas un līdz ar to - visus rikolus. Klīram ir pieejama visa viņa dzīves pieredze, visas viņa iedzimtās prāta spējas, un viņš var brīvi izmantot savu iztēli. Viņš ir daudz enerģiskāks, viņa fiziskā veselība ir ievērojami labāka un visas psihosomatiskās slimības ir pazudušas uz visiem laikiem. Viņam ir augsta imunitāte pret reālām slimībām. Viņš ir spējīgs pielāgoties un mainīt apkārtējo vidi. Viņš „nepielāgojas", viņš ir dinamisks. Viņa morālie un ētiskie standarti ir augsti, un viņam ir lieliska spēja iegūt un izjust apmierinājumu. Viņa individualitāte ir daudz izteiktāka, un viņš ir ļoti radošs un konstruktīvs. Pagaidām včl nav zināms, cik lielā mērā palielinās Klīru dzīves ilgums, taču automātiska endokrīnās sistēmas līdzsvarošanās, nelaimes gadījumu iespējamības samazināšanās un vispārējā fiziskā tonusa uzlabošanās neapšaubāmi pagarina mūžu.

Relīzs ir cilvēks, kurš ir atbrīvojies no akūtām vai hroniskām garīgām un fiziskām problēmām un no sāpīgām emocijām. Salīdzinājumā ar Klīru, Relīza vērtība var likties ne tik liela, tomēr, ja kāds to salīdzinās ar mūsdienu sabiedrības garīgās stabilitātes normām, viņš sapratīs, ka Relīza stāvoklis ir vērtīgs, jo parasti tas ir augstāks par šo „normu".

Ja mēs salīdzinām Klīru ar mūsdienu normu, tad šī attiecība ir tāda pati, kā mūsdienu norma salīdzinājumā ar garīgi slimo trako namā. Atšķirība ir ļoti liela un to ir grūti pārspīlēt. Klīram, piemēram, ir pilnīgs rikols par visu to, kas ar viņu jebkad ir noticis un ko viņš jebkad ir mācījies. Kad viņš prātā veic aprēķinus, kā tas ir, piemēram, šahā, tad viņam būtu nepieciešamas desmit līdz piecpadsmit sekundes tur, kur normālam cilvēkam vajadzētu pusstundu. Viņš nedomā „balsī", bet gan spontāni. Viņa prātā nav dēmonu kontūru, izņemot tos, kurus viņš var izveidot un izjaukt pēc paša vēlēšanās sava prieka pēc, lai dzīvi padarītu interesantāku. Klīrs ir pilnīgi pašnoteikts. Viņa radošā iztēle atrodas augstā līmenī. Viņš var ļoti ātri iemācīties visu, kas ir viņa iedzimtā intelekta iespēju robežās. Taču, lai viņš to varētu izdarīt „normālā" stāvoklī, vajadzētu paiet diviem vai trīs gadiem. Klīra dzīves enerģija, apņēmība un neatlaidība ir daudz lielāka par to, kādu cilvēki līdz šim ir uzskatījuši par iespējamu.

Iebildums, ka pārāk liels Klīru daudzums sabiedrībai var būt bīstams, nav saprātīgs. Klīrs ir racionāls. Darbības, kuras grauj sabiedrību, ir neracionālas. Tas, ka Klīru saujiņa varētu tikt galā ar jebkādu daudzumu „normālo", nav tālu no patiesības, taču uzskats, ka Klīrs var nodarīt viņiem ļaunumu, ir nepamatots. Jo vairāk Klīru būs sabiedrībā, jo lielākas būs šīs sabiedrības uzplaukuma iespējas. Zinātniskie novērojumi neapstiprina to, ka Klīrs nav ambiciozs, jo ambīcijas izgaist, sekojot racionalitātes lejupslīdei. Tie indivīdi, kuri tika klīrēti, pierādīja faktu, ka atjaunojot visas savas iemaņas, viņi sāka virzīties uzvēlamiem mērķiem, kurus, būdami „normāli ", bija sākuši uzskatīt par nesasniedzamiem. Atšķirību starp Klīru un „normālo" cilvēku izskaidro starp viņiem atbilstošajām garīgajam spējām esošais bezdibenis. Klīrs atrod atrisinājumu un pieņem lēmumu, pirms „normālais" vēl ir izveidojis ideju, ka viņam to vajadzētu darīt Tomēr tas nepadara Klīru par neciešamu „normālajam", jo Klīram nav pārākuma sajūtas, kura rodas ingraīnmu iespaidā. Mēs pacentāmies šeit īsumā novērtēt Klīra stāvokli, taču to nav iespējams aprakstīt. Lai to spētu novērtēt, tas ir jāpārdzīvo pašam.

Relīzs ir diezgan mainīgs lielums. Ikvienu, kas ir pietuvojies Klīra stāvoklim, var saukt par Relīzu. Klīru nevar salīdzināt ne ar vienu no stāvokļiem, ko cilvēks līdz šim ir uzskatījis par sasniedzamu. Līdz ar to, klīrēšanu nevar salīdzināt ar citām terapijām, kuras līdz šim tika praktizētas. Tikai Relīza gadījumā pastāv pamats salīdzināt Dianētiku ar agrākajām terapijām, tādām kā psihoanalīze vai jebkurām citām. Relīzu var iegūt dažu nedēļu laikā, un šis stāvoklis būs vismaz līdzvērtīgs tam, kādu var sasniegt ar psihoanalīzi divu gadu laikā, turklāt Relīza rezultāti ir garantēti un noturīgi, turpretī psihoanalīze nekādas panākumu garantijas nekad nav devusi. Relīzs nekad vairs neatgriežas pie vecajām problēmām, no kurām viņš ir atbrīvojies terapijas rezultātā.

Dianētikas oditoram ir divi mērķi - Klīrs un Relīzs. Pagaidām nav zināms vidējais laiks, kāds ir nepieciešams, lai ārprātīgo paceltu līdz neirotiķa līmenim. Ir bijuši gadījumi, kad tas ir izdarīts divu vai desmit stundu laikā, bet dažos gadījumos tas prasīja divsimt stundu darba .

'„Normāls" ir psiholoģisks termins, kas apzīmē parastu jeb vidusmēra cilvēku. Šāda „normālā" indivīda intelekta koeficients un uzvedība atbilst visas sabiedrības vidējam līmenim. Nekā vēlama tādā „normālā" nav, jo viņš ir spēcīgi aberēts. "Šis izdevums ir domāts, lai aprakstītu normāla cilvēka vai neirotiska pacienta, kurš nav piespiedu kārtā ievietots psihiatriskajā slimnīcā, ārstēšanu. Tomēr ar saprāta un iztēles palīdzību šīs metodes var ar panākumiem pielietot jebkura garīga stāvokļa vai fiziskas slimības gadījumā. Attiecībā uz ārprātīgajiem, Dianētikas uzdevums pirmām kārtām ir samazināt ārprātu līdz neirozei: šīs tehnikas ir līdzīgas šeit aprakstītajām metodēm, taču pieprasa daudz varonīgākus paņēmienus.

Oditoram jau pirms terapijas uzsākšanas vajadzētu nolemt, ko viņš grib iegūt - Klīru vai Relīzu. Var sasniegt abus stāvokļus ar jebkuru cilvēku, ja vien viņš nav ārprātīgs organisma bojājumu dēļ (viņam trūkst vai ir izgriezta kāda smadzeņu daļa, kas arī rada vājprātu, galvenokārt ģenētiskā vai jatrogēniskā bojājuma dēļ. Šādi gadījumi ir reti, un šos cilvēkus parasti var atrast psihiatriskajās slimnīcās). Oditoram vajadzētu izlemt, cik daudz laika viņš varēs veltīt katram cilvēkam, saskaņā ar šo lēmumu regulēt savus nodomus un paziņot par tiem pacientam. Šie divi mērķi nedaudz atšķiras viens no otra. Relīza gadījumā oditors necenšas ieiet tādās keisa fāzēs, kuras novedīs vai var novest pie ilgstoša darba. Viņš pievērš savu uzmanību tam, lai atrastu emocionālos lādiņus un tos izlādētu. Klirēšanas laikā oditors meklē beisik-beisika ingrammu, izlādē emocionālos lādiņus un iztīra visu ingrammu banku.

Pastāv trešais mērķis, kurš ir pakāpē zem Relīza. Tas ir asists. Šo procesu pielieto ievainojuma, viņam sekojošās kaites vai slimības ārstēšanā, lai paātrinātu sadzīšanu un palīdzētu ķermenim ātrāk atveseļoties. Tā ir speciāla terapija, kuru var pietiekoši plaši izmantot, bet tā ir īpaši noderīga ārstiem, kuri ar tās palīdzību var glābt dzīvības un paātrināt izveseļošanos, atbrīvojot cilvēku no noteiktas slimības vai ievainojuma ingi-ammas un likvidējot tajā esošās, dažādās sajūtu uztveres, kuras vēlāk var izsaukt traumas restimulāciju. To var pielietot jebkurš Dianētikas oditors. Asistam ir apmēram tāds pats lietderības līmenis kā šamaņu dziedināšanai caur ticību, ja tā nostrādātu katru reizi.

Ir grūti ar vairāk nekā 50% precizitāti novērtēt laiku, kādu prasīs keiss. Pacientam vajadzētu saprast, ka laiks terapijā ir mainīgs lielums. Tas ir atkarīgs no oditora prasmes, no līdz šim neaktivizēto, nezināmo ingrammu daudzuma un no restimulāciju daudzuma, kurām ir pakļauts pacients terapijas laikā. Tāpēc oditoram nevajadzētu būt optimistam, novērtējot terapijai nepieciešamo laiku, bet gan jāliek pacientam saprast, ka terapija aizņems vairāk vai mazāk noteiktu laika posmu.

Jebkurš saprātīgs, vidēji neatlaidīgs cilvēks, kam ir apņēmība šo grāmatu izlasīt pilnīgi, varēs kļūt par Dianētikas oditoru. Pēc tam, kad viņš būs klīrējis divus vai trīs keisus, viņš būs iemācījies un sapratis daudz vairāk par to, kas ir šajā grāmatā, jo nav labāka veida, kā tikt skaidrībā ar mašīnu, kā vien to izmēģināt darbībā. Šī ir mācību grāmata; mašīna nešaubīgi ir gatava lietošanai jebkurā vietā, kur dzīvo cilvēki. Pretēji māņticībai par prātu, šo mehānismu gandrīz nav iespējams sabojāt uz visiem laikiem. To var izdarīt ar elektrošoku, skalpeli vai īlenu, bet to tikpat kā nav iespējams izdarīt ar Dianētikas terapiju,

trešā grāmata, trešā nodaļa

Oditora loma

x terapijas vienīgais mērķis ir likvidēt reaktīvās ingrammu bankas saturu. Relīza gadījumā no šīs bankas tiek izdzēsts lielākais daudzums emocionālā stresa, bet Klīra gadījumā tā tiek izdzēsta visa .

Zinātnes pielietošana ir māksla. Tas attiecas uz jebkuru zinātni. Tās iedarbība ir atkarīga no tās pielietotajā izpratnes, iemaņām un spējām. Ķīmiķa zinātne ir ķīmija, bet ķīmiķa profesija ir māksla. Inženiera darba pamatā ir precīzas eksaktās zinātnes, tomēr pats inženiera darbs ir māksla.

Noteiktus procedūras noteikumus var izvirzīt pēc tam, kad ir izprastas zinātnes pamataksioinas. Taču aiz šiem procedūras noteikumiem slēpjas sapratne, iemaņas un spējas šo zinātni pielietot.

Dianētika ir ārkārtīgi vienkārša. Taču tas nenozīmē, ka keisi nevar būt ārkārtīgi sarežģīti. Lai aprakstītu visus keisu veidus, nāktos

"Ingrammu bankas saturs patiesībā tiek vairāk pārvietots, nevis izdzēsts, jo tas pāriet kā pieredze uz standarta bankām. Tomēr šķiet, ka šis materiāls pazūd terapijas laikā, jo terapija ir vērsta pret ingrammu banku nevis standarta bankām.

aprakstīt 2 miljardus keisu, kas aptvertu visus pasaules iedzīvotājus šajā brīdī. Katrs cilvēks ļoti atšķiras no citiem. Atšķiras viņu raksturs un dzīves pieredze, un viņu dinamikām ir dažāds spēks. Vienīgais, kas neatšķiras, ir reaktīvās ingrammu bankas mehānisms - tikai tas paliek nemainīgs. Šīs bankas saturs ir atšķirīgs dažādiem cilvēkiem gan pēc ingraīnmu daudzuma, gan pēc to intensitātes, taču banku darbības mehānisms ir visiem cilvēkiem vienāds. Tādēļ Dianētikas pamatmehānisms paliek nemainīgs ikvienam cilvēkam un jebkuros laikos un paliks tāds pats arī nākotnē, kamēr cilvēks evolūcijas procesā nepārvērtīsies par citu organismu.

Mērķis ir ingramma. Tas ir gan pacienta analītiskā prāta un viņa dinamiku mērķis, gan arī oditora analītiskā prāta un viņa dinamiku mērķis tik ilgi, kamēr cilvēks cenšas dzīvot savu dzīvi. Paņemta uz grauda un pakļauta šādām „krustugunīm", ingrammu krātuve ir spiesta padoties.

Jebkuram oditoram ir ārkārtīgi labi jāsaprot: tajā momentā, kad viņš atslābina savas oditora pozīcijas un aizmirst par mērķi, viņš sev sakrāj nepatikšanas, kuras vēlāk viņam atņems laiku. Viņš izdara kļūdu tajā brīdī, kad nolemj, ka pats cilvēks, viņa analītiskais prāts vai viņa dinamikas pretojas, cenšas apturēt terapiju vai padodas. Šajā gadījumā oditors izdara fundamentālu un pašu lielāko kļūdu, kāda vien var būt Dianētikas praksē. Gandrīz visas neveiksmes rodas šīs kļūdas dēļ. Nav iespējams par daudz uzsvērt šī apgalvojuma svarīgumu - pacienta analītiskais prāts un dinamikas nekad, nekad, nekad oditoram nepretojas. Oditors nav šeit, lai viņam pretotos. Viņu neuztrauc nekāda pretestība, izņemot tā, kura nāk no pacienta (un dažreiz no viņa paša) ingrammām.

Oditors vajadzīgs ne jau tādēļ, lai viņš būtu pacienta šoferis vai padomdevējs. Viņš šeit neatrodas, lai bītos no pacienta ingrammām vai to izpausmēm. Viņš vajadzīgs tikai tādēļ, lai oditētu un vienīgi oditētu. Ja viņš jūt, ka ir aicināts, lai uz pacientu noraudzītos no augšas, viņam labāk pašam ieņemt pacienta vietu, jo viņa keisā ir parādījies autoritārisms. Tieši tādēļ tiek izmantots vārds oditors nevis „operators" vai „terapeits", jo te ir nepieciešama kopīga sadarbība starp oditoru un pacientu, un strādā arī Afinitātes likums.

Pacients pats savas aberācijas neredz. Tas ir viens no iemesliem, kādēļ ir vajadzīgs oditors. Pacientam ir vajadzīgs atbalsts, lai paskatītos acīs nezināmajam savā dzīvē. Tas ir cits iemesls, kādēļ viņam blakus atrodas oditors. Pacients neuzdrošinās pievērsties savai iekšējai pasaulei un pagriezt muguru ārpasaulei, ja blakus nav sarga. Tas ir vēl viens iemesls, kādēļ ir vajadzīgs oditors.

Oditora pienākums ir sargāt pacienta personību terapijas laikā, aprēķināt iemeslus, kādēļ pacienta prāts nevar iekļūt ingrammu bankā, stiprināt viņa gribasspēku un atrast ingrammas.

Afinitāte šajā gadījumā darbojas trijos virzienos. Es jūtu afinitāti pret oditoru: stāstu viņam visu, ko atklāju un kas notiek Dianētikas pielietošanas laikā, jo es vēlos, lai mans oditors gūtu panākumus. Oditors jūt afinitāti pret Pacientu: viņš vēlas, lai pacients uzbruktu ingrammām. Pacients, savukārt, izjūt afinitāti pret oditoru, jo ar nelielu darbu viņa stāvoklis uzlabosies, un oditora sniegtais atbalsts kopā ar viņa paša gribu, ļaus sasniegt Relīza vai Klīra stāvokli. Šeit darbojas pat vairāki, dažādi afinitātes veidi, un pastāv vesela to sistēma. Tie ir kopīgi pūliņi.

Terapijas mērķis ir ingrammu banka, nevis pacients. Ja pacients lamājas, žēlojas, raud vai lūdzas, jums jāsaprot, ka tās, kas runā, ir ingrammas. Pēc brīža šīs ingrammas, kuras viņam lika lamāties, žēloties, raudāt vai lūgties, tiks izlādētas un pārvietotas uz standarta bankām. Pacients jebkurā stāvoklī labi zina, ka šī darbība ir nepieciešama. Ja oditoram ir tik maz saprāta, ka viņš pieļauj kļūdu, uztverot šo lādēšanos vai žēlošanos kā personīgu apvainojumu, tad viņam labāk būtu apmainīties vietām ar pacientu un pašam saņemt terapiju.

Vienīgā, kas pretojas, ir ingramma! Kad tā tiek restimulēta, tā iedarbojas uz pacienta analaizeru, mēģina samazināt analītisko spēku, un pacients izrāda daudzveidīgu dramatizāciju. Nevienam oditormn, ja vien viņam ir vairāk par divām krokām smadzenēs, prtrellzs vai preklirs nekad nenodarīs pāri. Ja oditors gribēs izmantot hipnozi un mēģinās strādāt ar vēlākajām fizisko sāpju ingrammām, piemēram, operācijām, laikā, kad ir pieejamas agrākās, viņš var kļūt par uzbrukuma mērķi. Taču tad viņš kaut ko būs izdarījis ļoti nepareizi. Ja oditors pēkšņi kļūs par supermorālistu un lasīs pacientam lekcijas, viņš var iekļūt nepatikšanās, jo atkal viņš ir nošāvis greizi. Ja oditors kliedz un burkšķ uz pacientu, viņš var kļūt par pacienta uzbrukuma mērķi, un arī šajā gadījumā oditors izdara vēl vienu pamata kļūdu.

Mērķis ir ingrammu banka. Oditora darbs ir uzbrukt preklīra ingrammu bankai. Arī preklīra darbs ir uzbrukt šai bankai. Uzbrukt preklīram nozīmē atļaut viņa ingrammu bankai darīt to pašu.

Mēs zinām, ka ir pieci veidi, kā tikt galā ar ingrammu. Četri no šiem veidiem ir nepareizi. Padoties ingrammai nozīmē iegrimt apātijā, ignorēt to būs vieglprātīgi. Taču izvairīšanās vai bēgšana no tās ir gļēvulība. Problēmu atrisina uzbrukums un tikai uzbrukums. Oditora uzdevums ir nodrošināt, lai preklīrs turpina uzbrukt ingrammām, nevis oditoram vai ārējai pasaulei. Ja oditors uzbrūk preklīram, tad viņš „iebrauc grāvī" un tas liecina par vāju loģiku.

Ingrammu bankai vislabāk ir uzbrukt, vispirms izlādējot ikvienu pieejamo emocionālo lādiņu. Pēc tam labākais uzbrukuma veids ir uzzināt, ko pacients reverīdotnā par to, kas ar viņu varētu notikt, ja viņš izveseļotos, ja viņam paliktu labāk vai ja viņš kaut ko uzzinātu, utt. Un tad vienmēr vissvarīgākais ir jebkurā iespējamā veidā nonākt kontaktā ar pirmo sāpju vai „bezsamaņas" brīdi pacienta dzīvē. Tā ir beisik-beisika. Kad oditors atrod beisik-beisiku, keiss atrisinās ļoti ātri. Ja preklīra reaktīvais prāts apspiež beisik-beisiku, tad oditoram vajadzētu izlādēt vairāk reaktīvo emociju, atklāt aprēķinus, kuri šobrīd var iedarboties, un tad mēģināt vēlreiz.

Termini prerelīzs un preklīrs apzīmē cilvēku, kas ir uzsācis un turpina Dianētikas terapiju. Termins preklīrs tiek lietots visplašāk. Vārds pacients ir mazāk atbilstošs, jo tas norāda uz slimību, tomēr šeit to lieto, lai aizstātu iepriekšējos.

galu galā viņš iegūs beisik-beisiku. Tas ir svarīgi. Tas preklīrā ir vissvarīgākais.

Prerelīza gadījumā (pacients vēlas kļūt tikai par Relīzu) uzdevums ii izlādēt emocijas un tik daudz sākotnējo ingrammu, cik var atrast bez īpašas piepūles. Strādājot ar prerelīzu, var arī saīsināt pieslēgumus, bet klīrējot tos vajadzētu aiztikt tikai tādā gadījumā, ja tie ved uz beisik-beisiku.

Ir trīs ārstēšanas līmeņi. Pirmais līmenis ir efektīvi izdarīts darbs. I llāk seko pacienta komforta sajūta. Aiz tās - līdzjūtība. īsi sakot, ja |iis neko citu nevarat izdarīt tāda cilvēka labā, kam ir lauzta mugura, i ad vismaz ļaujiet viņam justies ērti. Ja jūs nevarat izdarīt pat to, tad pīs varat izrādīt līdzjūtību.

Otrais un trešais līmenis Dianētikā ir pilnīgi lieks. Darbu var izdalīt efektīvi. Rūpēšanās par pacienta ērtībām ir tukša laika šķiešana. I īdzjūtības izrādīšana var sajaukt visu keisu, jo visļaunākās ingrammas ir līdzjūtības ingrammas, un izrādītā līdzjūtība var tās nevajadzīgi restimulēt. Oditors, kas „līdzjūtīgi glauda pacienta roku", neatkarīgi no tā, cik tas šķiet nepieciešams, veltīgi tērē laiku un bremzē keisa attīstību. Taču tādēļ nevajag izrādīt pārmērīgu skarbumu. Par labu nāks draudzīga, uzmundrinoša un optimistiska attieksme. Preklīram dažkārt ir vajadzīgs plats smaids. „Līdzjūtīga rokas glaudīšana" viņam dzīvē jau ir atgadījusies biežāk, nekā analaizers spēja saskaitīt. Ingrammā, kura ir viņa hroniskās psihosomatiskās slimības avots, atrodas līdzjūtība.

Nākošais, kas ir jāzina un jāpielieto oditoram, ir Oditora kodekss*. Tas var izklausīties, it kā būtu paņemts no „Trīspadsmit rituāliem debesu svētlaimei un Nirvānai" vai „Bruņinieku ziedu laikiem", bet, ja oditors to neievēros attiecībā uz pacientiem, tad viņš iekļūs ļoti nopietnās nepatikšanās. Šis kodekss nav domāts preklīra ērtībām, bet gan vienīgi oditora drošībai.

"Interesanti, ka Oditora kodekss, izņemot pēdējo pantu, parāda cilvēka izdzīvošanas uzvedības modeli. Klīrs darbojas vairāk vai mazāk automātiski saskaņā ar šo kodeksu. Dianētika ir domas paralēle, jo tā seko domas dabiskajiem likumiem. Tas, kas darbojas Dianētikā, darbojas ari dzīvē.

Oditora kodeksu nekad nedrīkst pārkāpt. Dianetikas prakse rāda, ka tikai Oditora kodeksa pārkāpšana vien var pārtraukt keisa virzību.

Oditoram ir jābūt pieklājīgam pret visiem preklīriem.

Oditoram ir jābūt laipnam, nepieļaujot nekādu cietsirdību pret preklīriem un atturoties no jebkādas vēlmes sodīt.

Oditoram ir jāievēro klusums terapijas laikā, runājot tikai to, kas ir absolūti nepieciešams Dianētikas sesijas veikšanai.

Oditoram ir jābūt uzticamam, turot savu doto vārdu, ievērojot norunāto darba grafiku un pienākumus un nekad neuzņemoties nekādas saistības, kuras kaut vismazākā iemesla dēļ viņš varētu neizpildīt.

Oditoram ir jābūt drosmīgam, nekad neatkāpjoties no terapijas pamatiem un tos nepārkāpjot tikai tāpēc, ka preklīrs domā, ka tas ir nepieciešams.

Oditoram ir jābūt pacietīgam veicot savu darbu. Viņš nekad nedrīkst izrādīt nemieru vai dusmas pret preklīru, lai arī ko tas darītu vai teiktu.

Oditoram ir jābūt apzinīgam, nekad neļaujot ietekmēt savus darba plānus vai bēgt no ingrammu lādiņiem.

Oditoram ir jābūt neatlaidīgam, nekad nepametot iesākto, kamēr nav iegūti rezultāti.

Oditoram nav jāsaka nekas lieks. Nekad nedodiet pacientam nekādu informāciju par viņa keisu, ieskaitot datu un laika izvērtējumu, kas nepieciešami turpmākai terapijai.

Ja kāds no šiem noteikumiem tiek pārkāpts, rodas dažādas nevēlamas situācijas. Visi šie pārkāpumi palēnina terapiju un oditoram rada vairāk darba. Visi šie pārkāpumi oditoram „atspēlējas", radot viņam kaitējumu.

Piemēram, pēdējā noteikumā ir teikts, ka oditora pienākumos neietilpst preklīra informēšana par jebko. Tikko viņš to sāk darīt, preklīrs ieslēdz oditoru savā informācijas tīklā kā vienu no informācijas avotiem, un tādējādi izvairās no ingrammām.

Oditors savā darbā saskarsies ar visstiprākajām un vissatraucošākajām cilvēka emocijām. Tas viņu var aizkustināt un izraisīt līdzjūtību, taču, ja tas tā notiks, viņš būs kļūdījies un bremzēs terapiju: kad vien parādās kāda emocija, tā ir emocija, kas drīz būs pagātne. Lai arī kādam „riņķa dancim" preklīrs neietu cauri, lai arī kā viņš grozītos vai cīnītos, oditoram ir labi jāzina, ka katrs vaids vai dīdīšanās ir solis tuvāk mērķim. Jo kādēļ gan bīties vai izšķiest līdzjūtību kaut kam tādam, kas, dažas reizes pārdzīvots, padarīs preklīru laimīgāku?

Ja oditors nobīsies un izdarīs lielāko kļūdu no visām, pateikdams trīcošajam preklīrain: „Atgriezies tagadnes laikā!", viņš var būt drošs, ka preklīram būs dažas sliktas dienas un, ka nākamreiz, kad oditors gribēs ieiet šajā ingrammā, tā būs bloķēta.

Ja oditoram ir tāds noskaņojums, ka viņš var „sēdēt un svilpot, kamēr viņa priekšā deg Roma", un ir gatavs par to pasmaidīt, tad viņš darbu spēs izdarīt vislabāk. Tas, uz ko viņš noraugās, vienalga, kā tas izskatās vai kā tas izklausās, sola pamatīgus panākumus. Tieši klusam un mierīgam pacientam šie sasniegumi ir pavisam nelieli. Tas nenozīmē, ka vienīgais pēc kā oditors tiecas ir vardarbība, bet tas nozīmē, ka tad, kad viņš kaut ko tādu atrod, viņš var būt priecīgs un apmierināts, ka vēl viena ingramma ir zaudējusi savu lādiņu.

Oditinga uzdevums ir diezgan līdzīgs tam darbam, ko paveic aitu gans, kas mazās aitas - ingrammas, sadzen aplokā kaušanai. Oditors nav preklīra pavēlnieks, taču, ja keiss virzās uz priekšu labi, preklīrs ar šīm ingrammām darīs visu, ko oditors vēlēsies, jo preklīra analītiskais prāts un dinamikas vēlas, lai darbs tiktu izdarīts. Prāts zina, kā tas darbojas, ļ^

treša grāmata, CETURTā nodaļa

Diagnoze

Viens no Dianētikas lielākajiem nopelniem ir diagnozes problēmas atrisinājums attiecībā uz aberācijām. Līdz šim ir bijušas gandrīz neskaitāmas klasifikācijas un nav bijis nekāds optimāls standarts. Papētot psihiatrijas grāmatu saturu, var atklāt plašas klasifikāciju nesaskaņas un nepārtrauktu gaušanos par to, ka klasifikācija ir ļoti sarežģīta un tā nav praktiski pielietojama. Bez zināšanām par optimālu uzvedību vai psihisko stāvokli un aberācijas cēloņiem bija iespējami tikai aprakstu katalogi, un tie bija tik sajaukti un pretrunīgi, ka bija gandrīz neiespējami precīzi klasificēt neirotiķi vai psihopātu tā, lai varētu izprast viņa keisu. Šīs klasifikācijas sistēmas lielākais trūkums bija tas, ka tā nenoveda pie izveseļošanās, jo nebija standarta ārstēšanas, kā arī nebija optimālā stāvokļa, kas norādītu, kad šo ārstēšanu ir jābeidz. Tā kā nebija līdzekļu pret aberācijām un psihosomatiskajām slimībām, nevarēja būt klasifikācijas, kas norādītu darbības virzienu, kādā ir jāiet, vai arī to, kas ir sagaidāms katrā noteiktā gadījumā.

Tā nav pagātnes centienu kritika, bet gan pamats atviegloti uzelpot, zinot, ka aberāciju klasifikācija tādā veidā, kādā tā tiek lietota, nav nepieciešama, un psihosomatisko slimību katalogs, kas ir vajadzīgs ārstam, nav vajadzīgs oditorain. Dianētikas zinātnes attīstībā bija vairāki klasificēšanas posmi, līdz beidzot kļuva skaidrs, ka patoloģiskā stāvokļa nosaukumā vajadzētu būt tikai tam, kas oditoram jāpārvar, lai izdziedinātu pacientu. Šī sistēma, kas tagad ir attīstījusies praksē, dod iespēju oditoram uzstādīt „diagnozi" tikai ar tām zināšanām, kuras ir šajā nodaļā, kā arī izmantojot savu nākotnes pieredzi.

Iespējamais aberāciju skaits ir vienāds ar iespējamo vārdu kombināciju skaitu valodā, kuru satur ingrammas. Citiem vārdiem sakot, ja psihopāts domā, ka viņš ir „Dievs", tad viņam ir ingramma, kura saka, ka viņš ir „Dievs". Ja viņš ir uztraucies, ka viņa cepetī ir „inde", tad viņam ir ingramma, kura saka, ka viņa cepetis var būt „saindēts". Ja viņš ir pārliecināts, ka kuru katru brīdi viņu „atlaidīs" no darba, pat, ja viņš to labi prot un viņam ir labas attiecības ar cilvēkiem, viņam ir ingramma, kas saka, ka viņš tiks „atlaists". Ja viņš domā, ka ir „neglīts", viņam ir ingramma, kas saka, ka viņš ir „neglīts". Ja viņam ir bailes no „čūskām" vai „kaķiem", viņam ir ingrammas, kas liek baidīties no „čūskām" un „kaķiem". Ja viņš ir pārliecināts, ka viņam ir „jānopērk" viss, ko viņš ierauga, neatkarīgi no saviem ienākumiem, viņam ir ingramma, kas liek viņam „nopirkt" visu, ko viņš redz. Un, ņemot vērā, ka ikvienam, kas nav Relīzs vai Klīrs, ir vismaz divsimt, trīssimt ingrammu un, ka šajās ingrammās ir ievērojama valodas daudzveidība, kā arī ņemot vērā to, ka cilvēks var izvēlēties vienu no pieciem veidiem, kā pret katru ingrammu izturēties, aberāciju problēma oditoram nav svarīga, izņemot gadījumu, kad tā palēnina terapiju.

Vairums aberēto cilvēku lielā mērā runā savu ingrammu iespaidā. Lai kāds arī būtu indivīda pastāvīgais runas veids (kā viņš runā dusmās, apātijā un kāda ir viņa vispārējā attieksme pret dzīvi), tas viss ir ingrammās un ik reizi kaut vai nedaudz, bet tomēr atšķiras no pilnīgas racionalitātes. Cilvēks, kurš „nav pārliecināts", „nezina" un ir pret visu skeptiski noskaņots, runā savu ingrammu iespaidā. Cilvēks, kurš droši zina, ka „tas tā nevar būt", „tas nav iespējams" un „tas ir jāsaskaņo ar instancēm", runā savu ingrammu iespaidā. Sieviete, kura ir pārliecināta, ka viņai ir jāšķiras vai, ka viņas vīrs taisās viņu kādu nakti nogalināt, runā vai nu savu, vai vīra ingrammu ietekmē. Cilvēks, kurš atnāk un paziņo, ka viņam ir tik šausmīgas sāpes vēderā, it kā „viņam būtu izdurta cauri 12. kalibra vara stieple", ļoti iespējams, tika sadurts ar 12. kalibra vara stiepli aborta mēģinājuma laikā vai ir dzirdējis par to runājam stipru sāpju laikā. Cilvēks, kurš saka, ka to „vajag izgriezt", runā tieši no ingrammas, kuru ieguvis viņš vai viņa māte kādas operācijas vai aborta mēģinājuma laikā. Cilvēks, kurš „nevar tikt no tā vaļā", iespējams, runā no iepriekšminētās ingrammas, taču no cita veilansa viedokļa. Vārdu sakot, cilvēki, it sevišķi runājot par Dianētiku un ingrammām, nepārtraukti „runā", iespaidojoties no tajās esošajiem tekstiem. Viņi parasti neapzinās, ka tas, ko viņi saka, ir nelielas šo ingrammu drainatizācijas un uzskata, ka ir izsecinājuši to paši vai viņi tā domā. Šādi pieņēmumi un izskaidrojumi balstās uz attaisnojošu domāšanu - analītiskais prāts izpilda savu pienākumu, lai organismam būtu taisnība, neskatoties uz to, cik muļķīgi tas arī rīkotos.

Oditors var būt drošs, it sevišķi, kad viņš runā par Dianētiku, ka viņš dzirdēs daudz ko no ingrammu satura, jo sarunas par reaktīvo prātu parasti notiek tajā esošajā valodā.

Atcerieties, ka reaktīvais prāts spēj domāt tikai ar šādu vienādojumu - A=A=A, kurā šie trīs A var būt zirgs, dieva zaimošana un darbības vārds „spļaut". Spļaušana ir tas pats, kas zirgi un tas pats, kas Dievs. Reaktīvais prāts ir līdzīgs Simonām Vientiesim, kurš ļoti uzmanīgi min uz katra pīrāga. Tāpēc tad, kad cilvēkam saka, ka viņam ir jāizdzēš reaktīvā prāta saturs, viņš var paziņot, ka, ja tas tiks izdarīts, viņš noteikti pilnīgi zaudēs visas savas ambīcijas. Varat būt droši (ak, cik gan viegli to var pierādīt terapijas laikā un kā gan sarkst ausis dažiem preklīriem), ka viņam ir ingramina, kura ir apmēram šāda:

(Sitiens vai grūdiens, prenatālais periodi).

tēvs: Nolādēts, Agnese, tev ir jātiek vaļā no tā Dieva nolādētā bērna. Ja tu to neizdarīsi, mēs nomirsim badā. Mēs to nevaram atļauties.

māte: Ak, nē, nē, nē. Es nevaru to izdarīt. Es nevaru, es nevaru, es nevaru! Goda vārds, es par viņu rūpēšos. Es strādāšu un vergošu, cik būs vajadzīgs, un uzturēšu viņu. Lūdzu, neliec man atbrīvoties no tā. Ja es to izdarīšu, es vienkārši nomiršu. Es sajukšu prātā! Man vairs nebūs nekādu cerību. Es pilnīgi zaudēšu interesi par dzīvi. Es zaudēšu dzīves jēgu. Lūdzu, ļauj man to atstāt!

Cik parasta ir šī ingramma - un cik patiesi un „racionāli" nopietni aberēts cilvēks var aizstāvēt savu viedokli, ka viņš nupat „ir nonācis pie domas", ka, ja viņš „no tā tiks vaļā", zaudēs prātu un interesi par dzīvi vai pat nomirs!

Šīs grāmatas tapšanas laikā vairums ingrammu, kuras var atrast pieaugušajos, radušās divdesmitā gadsimta pirmajā ceturksnī. Tas bija laiks, kas iegājis vēsturē ar filmu tekstiem: „Ahā, Džek Dalton, beidzot tu esi manās rokās!", stāstu ,/lsinis un smilti1 !" un aktrisi Tedu Bāru. Tas bija laiks, kurā pastāvēja nelegālā viskija tirdzniecība un cīņa par sieviešu balsstiesībām. Tas sevī slēpa „liesmojošās jaunības" dienas un dziesmu „Jeņķi nāk", un ingrammā darbosies neliela daļa no tā visa. Dianētikas oditori ir ieguvuši veselus fragmentus no „slavenās" lugas „Dzērājs" prenatālajās ingrammās, taču nevis kā daļu no smieklīgiem „domu graudiem", bet gan kā mammas patiesās un aizrautīgās pūles pāraudzināt tēti. Superdrāma, melodrāma un arī traģēdija! Mūsdienu pieaugušo ingrammās būs atrodamas „jautro Deviņdesmito" gadu paģiras, kad „lietišķās meitenes" tikko bija sākušas „atbrīvoties" un Kerija Neišena glāba pasauli uz bārmeņu rēķina. Pagātnes klišejas un bezjēdzības, pietiekoši traģiski, kļūst par tagadnes ingrammu komandām. Piemēram, kāda ļoti, ļoti drūma jaunekļa reaktīvā prāta vadmotīvs bija I lamleta vēsturiskā prātošana „būt vai nebūt, tāds ir jautājums". Viņa mamma (kuru oditori savā sarunvalodā iesauca par „cilpu") bija inficējusies ar to no sava tēva, kurš bija aktieris un kuram nebija izdevies kļūt par Berimoru, tāpēc viņš sāka dzert un sita sievu, un mūsu jaunais cilvēks mēdza stundām ilgi sēdēt drūmā apātijā, pārdomājot dzīvi. Lai klasificētu viņa psihozi, nebija vajadzīgs nekas vairāk kā „apātisks jauns cilvēks".

Lielākā daļa ingrammu satur klišejas, banalitātes un mammas un tēta emocionālās sadursmes. Taču oditors tiks atalgots. Kad viņš pēkšņi šo saturu uzzinās, preklīrs varēs par to pasmieties.

Citiem vārdiem sakot, aberācija var būt jebkura vārdu kombinācija ingrammā. Tāpēc klasifikācija pēc aberācijām ir ne tikai pilnīgi neiespējama, bet arī absolūti nevajadzīga. Kad oditors būs pabeidzis kādu keisu, viņš to varēs saprast daudz labāk.

Kas attiecas uz psihosomatiskajām slimībām, kuras ir klasificētas agrākajās nodaļās, arī tās ir atkarīgas no nejaušām vai tīšām vārdu kombinācijām un visiem iespējamajiem bojājumu, šķidrumu cirkulācijas un augšanas traucējumu veidiem. Neskaidras sāpes, protams, var saukt par „tendonītu", bet daudz precīzāk to var uzskatīt par kritienu vai ievainojumu pirms dzimšanas. Astma parasti rodas tieši dzemdībās, tāpat kā konjuktivīts un sinusīts, bet, ja tie parādās dzemdībās, parasti to cēloņi atrodas prenatālajā periodā. Tāpēc var teikt, ka tas, kas pacientam sāp, oditoru pārāk neinteresē, izņemot to, ka oditors izmanto pacienta hronisko slimību, lai atrastu līdzjūtības ingrammu ķēdi, un viss, kas oditoram ir jāzina par šo slimību, ir tas, ka kāda pacienta ķermeņa daļa sāp. Tā oditoram ir pietiekama psihosomatiskā diagnoze.

Aberāciju apjoms un psihosomatisko slimību daudzums nenosaka laiku, kuru prasīs keiss. Pacients var būt trokšņojošs vājprātīgais, tomēr vajadzēs tikai simts stundu, lai viņu klīrētu. Cits var būt „samērā līdzsvarots" un vidēji veiksmīgs cilvēks, taču viņa klīrēšanai var būt nepieciešamas pat piecsimt stundas. Tāpēc, sakarā ar to, ka oditors ļoti maz interesējas par aberāciju un slimību apjomu terapijas laikā - klasifikācija pēc šīm pazīmēm ir liela un veltīga laika šķiešana.

Protams, gadās pacienti ar smagām sirds slimībām, un ar viņiem ir jāstrādā ļoti uzmanīgi; gadās pacienti, kurus pastāvīgi māc bažas par viņu ikdienas dzīvi, un oditors atklās, ka viņam ir grūti ar tādiem strādāt. Tomēr tie ir izņēmumu gadījumi, un tiem ir maza saistība ar keisu klasifikāciju.

Diagnostikas likums ir tāds, ka visam, ko pacients pasniedz oditoram kā kaitīgu terapijai, ir ingrammiska izcelsme, un tas pierādīsies terapijas laikā. Viss, kas traucē oditoram strādāt, ir identisks tam, kas traucē pacientam domāt un dzīvot. Padomājiet par to šādi: oditora analītiskais prāts atrodas tieši opozīcijā preklīra reaktīvajam prātam. Terapija ir domāšanas process. Tas, kas uztrauc pacientu, uztrauks arīoditoru; tas, kas uztrauc oditoru, ir uztraucis arī pacienta analītisko prātu. Pacients nav tas pats, kas viņa analītiskais prāts. Oditoram var gadīties tāds pacients, kas nedarīs neko citu, kā vien lamās viņu, taču nākamajā pieņemšanas reizē atkal būs klāt, ar nepacietību gaidot terapijas turpinājumu. Vai oditoram var gadīties paciente, kas viņam teiks, cik veltīga ir visa šī procedūra un kā viņai nepatīk, ka ar viņu strādā, taču, ja oditors viņai pateiktu: „Labi, mēs pārtrauksim darbu", - viņa tūlīt pat kļūtu ļoti apbēdināta. Pacienta analītiskais prāts grib to pašu, ko mēģina darīt oditors: sagraut reaktīvo banku. Tāpēc oditors, sastopot pretestību, Dianētikai nelabvēlīgu teoriju, personīgo kritiku, utt., dzird nevis analītisko informāciju, bet gan reaktīvās ingraminas. Viņam ir mierīgi un pārliecināti jāturpina terapija, paturot prātā, ka pacienta dinamikas, lai arī kādā stāvoklī tās būtu, palīdzēs viņam tik ilgi, kamēr viņš aizstāvēs preklīru no reaktīvā prāta, nevis kritizēs preklīru vai uzbruks viņa analītiskajam prātam. Lūk, šeit ir kāds piemērs:

(reverī, prenatālais beisika rajons)

preklīrs: (pārliecināts, ka viņš runā par Dianētiku) es nezinu. Es nezinu. Es vienkārši nevaru atcerēties. Tas nestrādās. Es zinu, ka tas nenostrādās.

oditors: (repitera metode, aprakstīta vēlāk) atkārtojiet šo frāzi. Pasakiet: „Tas nenostrādās".

preklīrs: „Tas nenostrādās. Tas nenostrādās. Tas nenostrādās… utt., utt.". Au! Mans vēders sāp! „Tas nenostrādās. Tas nenostrādās. Tas nenostrādās…" (Atvieglojuma smiekli.) Tā ir mana māte.

Runā pati ar sevi.

oditors: labi, paņemsim visu ingraminu. Sāciet no sākuma.

preklīrs: (citējot rikolu ar somatiku [sāpēm]), „Es nezinu, kā to izdarīt. Es vienkārši nevaru atcerēties, ko Bekija man teica. Es vienkārši to nevaru atcerēties. Ak, es esmu pavisam zaudējusi drosmi. Tas tā nenostrādās. Tas vienkārši nenostrādās. Kaut es zinātu, ko Bekija man pateica, taču es nevaru atcerēties. Ak, kā es vēlos… Ei, ko viņa tur dara?! Kādēļ?! Velns viņu rāvis, tas sāk dedzināt! Tā ir skalošana. Ei! Laidiet mani ārā no šejienes! Atgrieziet mani atpakaļ tagadnē! Tas patiešām dedzina!"

oditors: Dodieties atpakaļ uz sākumu, un atkal izejiet tai cauri. Atrodiet jebkādus papildus datus, kuri ir pieejami.

preklīrs: Atkārto ingrammu, atrodot visas vecās un dažas jaunas frāzes, kā arī dažas skaņas. Atkārto vēl četras reizes, „pārdzīvojot" visu vēlreiz. Sāk žāvāties. Gandrīz iemieg (iziet „bezsamaņa'"), atmostas un atkārto ingrammu vēl divas reizes un sāk par to ķiķināt. Somatika ir pazudusi. Ingramma pēkšņi ir „pazudusi". (Pārvietota, un viņš vairs to nevar atrast. Viņš ir ļoti apmierināts.)

oditors: Ejiet uz nākošo agrāko sāpju vai diskomforta momentu.

preklīrs: O… Mmm… Es tur nevaru iekļūt. Es jums saku, es patiešām tur nevaru iekļūt! Patiešām. Interesanti, kur…

oditors: Atkārtojiet frāzi „Es nevaru tur iekļūt".

pri klirs: „Es nevaru tur iekļūt. Es nevaru…" Manas kājas ir tādas jocīgas. Tajās ir asas sāpes. Ko viņa, ellē, tur dara? Lai viņa nolādēta! Es viņai gribētu vienreiz tikt klāt. Tikai vienreiz!

oditors: Sāciet no sākuma un atkārtojiet to.

preklīrs: (Dažas reizes atkārto ingrammu, izžāvā „bezsamaņu iesmejas, kad vairs nevar atrast ingrammu. Jūtas labāk.) Nu, labi. Man liekas, ka viņai bija savas problēmas.

oditors: (Rūpīgi izvairoties, lai nebūtu jāpiekrīt, ka mammai bija savas problēmas, jo tas viņu padarītu par mammas aizstāvi.) Ejiet uz nākošo sāpju vai diskomforta momentu.

prekl!rs: (jūtas neērti) Es nevaru. Es nekustos pa laika treku. Esmu iesprūdis. Nu, labi: „Esmu iesprūdis, esmu iesprūdis". Nē. „Tas ir iesprūdis. Tas bija iesprūdis toreiz". Nē. „Es to iespraudu toreiz". Kādēļ viņa, nolādēts, to dara?! Tā ir mana sirds slimība! Tā pati! Tās ir tās asās sāpes, kuras es jūtu!

oditors: Sāciet no ingrammas sākuma un atkārtojiet to, utt.

Kā redzams, katru reizi, kad pacients reverī analītiski tuvojās ingrammai, ingrammas komanda uzbruka pacientam un viņš to oditorain pasniedza kā analītisku viedokli. Pacients reverī cieši saskaras ar savu aberāciju avotu. Aberētais pilnīgā nomoda stāvoklī var izvirzīt ļoti sarežģītus uzskatus, kurus viņš līdz nāvei aizstāvēs kā savus, bet kuri patiesībā ir viņa aberācijas, kas uzbrūk viņa analītiskajam prātam. Pacienti var pat tieši paziņot, ka viņi zina, ka oditors ir bīstams, ka viņiem vispār nevajadzēja uzsākt terapiju, utt., un tajā pašā laikā turpināt labi un efektīvi strādāt. Tas ir viens no iemesliem, kādēļ Oditora kodekss ir tik svarīgs: pacients tik ļoti vēlas atbrīvoties no ingrammām, cik vien tas ir iespējams, taču ingrammas rada šķietamību, ka šis cilvēks it nemaz to nevēlas.

Minētajā piemērā ir arī redzams, ka oditors neuzspiež preklīram nekādu kategorisku iedvesmu. Ja frāze nav ingranuniska, tad pacients,

bez šaubām, ļoti drīz viņam par to pateiks, bet, ja tas tā arī nav,

Itditoram nebūs lielas ietekmes uz preklīru reverī stāvoklī, izņemot to atbalstu, kuru viņš sniedz, palīdzot preklīram uzbrukt ingrammātn. |a preklīra darbība ir pretrunā ar kaut ko no iepriekšminētā, tas nozīmē, ka ingramma, kura satur piedāvātās frāzes, nav gatava izlādēšanai un ir jāizmanto cita frāze.

Tātad diagnoze aberāciju un psihosomatiskajā laukā parūpējas pati par sevi. Pirms viņš vēl bija iegājis šajā rajonā, oditors varēja uzminēt un iegaumēt faktu, ka iepriekšminētajā piemērā atklājās abortu mēģinājumu virkne. Viņš varēja uzminēt, ka pacienta neizlēmība nāk no viņa mātes. Tomēr oditors nenodarbojas ar minēšanu. Tā būtu iedvesma, ko pacients varētu izmantot. Preklīram tas viss ir jāuzzina pašam. Oditors, piemēram, nevarēja zināt, kurā vietā uz laika treka atrodas preklīra „sirds sāpes", nedz arī to, kas tas ir par ievainojumu. Mētāšanās šurpu turpu pa laika treku, meklējot kādas noteiktas sāpes, nozīmētu daudz izniekota laika. Visas šīs parādības atklāsies terapijas laikā. Svarīgi ir tikai tas, vai aberācijas un slimības izzudīs uz visiem laikiem, vai - nē. Terapijas beigās tās būs pazudušas un sākumā rada tikai nelielus sarežģījumus.

Tātad aberāciju un psihosomatisko slimību diagnoze Dianētikas terapijā nav būtiski nozīmīga.

Mēs esam ieinteresēti prāta mehāniskajā darbībā. Tā ir diagnozes sfēra. Kāds ir analītiskā prāta darbības mehānisms?

1.    Sajūtas: redze, dzirde, tauste un sāpes, utt.

2.    Rikols: vizio - krāsu, toņa - sonika*, taustes, utt.

3.    Iztēle: vizio - krāsu, toņa - sonika, taustes, utt.

Šie ir mehāniskie procesi. Diagnostika ir saistīta tieši ar šiem faktoriem, un, tos izmantojot, ir iespējams noteikt laika daudzumu, kāds būs vajadzīgs katram keisam, cik tas būs grūts, utt. Mums ir vajadzīgi tikai daži no šiem faktoriem.

'„Vizio" Diančtikā nozīmē redzes rikolti; soniks - skaņas rikolu. Somatika apzīmē sāpju rikolu. Pacients, kas var redzēt, dzirdēt un sajust sāpes, tās uzglabā kā ierakstu. „Es", atceroties, atsauc to kā vizio, soniku un somatiku.

Tālāk tas viss ir uzskaitīts vienkāršoti:

1.    Sajūtas: virs vai zem optimālām

a.    Redze.

b.    Dzirde.

2.    Rikols: zem optimālā.

a.    Soniks.

b.   Vizio.

3.    Iztēle: virs optimālās.

a.    Soniks.

b.   Vizio.

Citiem vārdiem sakot, kad mēs pārbaudām pacientu pirms terapijas uzsākšanas, mūs interesē tikai trīs lietas: pārāk stipra vai pārāk vāja sajūtu uztvere, pārāk vājš rikols un pārāk daudz iztēles.

Ar sajūtu uztveri mēs domājam to, cik labi vai slikti viņš var dzirdēt, redzēt un just.

Attiecībā uz rikolu mēs vēlamies uzzināt, vai cilvēks var atsaukt atmiņā soniku (dzirdēt), vizio (redzēt) un somatiku (sajust).

Attiecībā uz iztēli mēs vēlamies uzzināt, vai viņš soniku, vizio vai somatiku neatsauc atmiņā par daudz.

Konkrētāk izsakoties: tās ir ļoti vienkārši, nav sarežģīti un neprasa lielu izmeklēšanu. Tomēr tas ir svarīgi, jo tas nosaka terapijai nepieciešamā laika daudzumu.

Bagātīga iztēle nav nekas slikts, kamēr vien cilvēks zina, ka viņš iztēlojas. Mūs interesē tikai un vienīgi tā iztēle, kuru lieto nezinot - „dublēšana". Aktīvā iztēle, kuru pacients apzinās kā iztēli, ir viņam ļoti vērtīga. Iztēle, kura aizstāj rikolu, ļoti traucē terapijai.

„Histērisks" aklums un kurlums vai pastiprināta redze vai dzirde ir noderīgi diagnozes noteikšanā. Vispirms, „histērisks" aklums nozīmē, ka pacientam ir bail kaut ko ieraudzīt; „histērisks" kurlums nozīmē, ka viņam ir bail kaut ko izdzirdēt. Terapijā tas prasīs diezgan daudz darba. Līdzīgi kā pastiprināta dzirde vai redze, kaut arī tas nav tik slikti kā aklums un kurlums, parāda, cik nobijies ir pacients, un bieži vien norāda arī uz vardarbību prenatālajās ingrammās.

Ja pacientam ir bail skatīties vai klausīties tagadnes laikā, varat būt pārliecināti, ka šīm bailēm ir nopietns pamats, jo šīs sajūtas tik viegli „neizslēdzas".

Ja pacients palecas no skaņām un izbīstas no redzētā vai tādēļ ir ļoti uztraucies, var teikt, ka viņa sajūtas ir pastiprinātas, un tas nozīmē, ka reaktīvajā bankā ir daudz kas ar etiķeti „nāve".

Diagnostikā mūs interesē tie rikoli, kuri ir vājāki par optimālo. Ja tie ir „virs optimālā", tā patiesībā ir iztēles „dublēšana" rikolu vietā. Tātad rikols (zem optimālā) un iztēle (virs-optimālās) būtībā pieder pie vienas grupas, taču vienkāršības un skaidrības labad mēs tos klasificējam atsevišķi.

Ja pacients nespēj „dzirdēt" pagātnes notikumu skaņas vai balsis, viņam nav sonika. Ja viņš „neredz" šo notikumu ainas kustībās un krāsās, viņam nav vizio.

Ja pacients dzird balsis, kuras nav eksistējušas vai redz skatus, kuri nav bijuši, un tomēr uzskata, ka šīs balsis patiešām ir skanējušas un šie skati eksistējuši, tā ir „pārmērīga iztēle". Dianētikā izdomātu skaņu rikolu sauc par hipersoniku, bet redzes - par hipervizio (hiper = pāri).

Apskatīsim kādu īpašu piemēru katrā no šīm trijām klasēm un nodemonstrēsim, kāpēc tie ir fundamentāli terapijā, un kā to trūkums vai klātbūtne var sarežģīt keisu.

Pacients ar vieglu „histēriskā" kurluma keisu ir cilvēks, kuram ir problēmas ar dzirdi. Kurlums var būt organisks, bet, ja tas ir organisks, tad tas nemēdz laiku pa laikam mainīties. Šis pacients baidās kaut ko izdzirdēt. Viņš ļoti skaļi klausās radio, nepārtraukti lūdz cilvēkiem atkārtot sacīto un palaiž garām sarunas daļas. Nav jāapmeklē psihiatriskā iestāde, lai atrastu šādu histēriskā kurluma pakāpi. Vīrieši un sievietes ir histēriski kurli, nemaz to neapzinoties. Viņiem „vienkārši nav tik laba dzirde". Dianētikā to sauc par hipodzirdi (hipo = zem).

Pacienti, kuri mūžīgi pazaudē to, kas atrodas viņu acu priekšā, kuri neievēro norādes, teātra afišas un cilvēkus, kuri ir skaidri un gaiši redzami, zināmā mērā ir histēriski akli. Viņi baidās kaut ko ieraudzīt.

Tā kā vārds „histērisks" ir ļoti neatbilstošs un pārāk dramatisks, Dianētikā to sauc par hiporedzi.

Tad seko pastiprinātu sajūtu keisi. Tai nav obligāti jābūt iztēlei, taču tas var nonākt tiktāl, ka cilvēks redz un dzird to, kā patiesībā nemaz nav, un tas jau ir visīstākais ārprāts. Parastajā darbā mūs interesē mazāk dramatiski gadījumi.

Piemēram, meitene, kas kaut ko redz vai arī domā, ka redz, taču apzinās, ka tā tas nav un tādēļ ir ļoti nobijusies; kura salecas bailēs, kad kāds klusu ienāk istabā, un kura nobīstas daudz vairāk nekā parasti, cieš no pastiprinātas redzes. Viņai ir bail ar kaut ko saskarties. Taču tā vietā, lai censtos to neredzēt, viņa pārāk stipri cenšas to ieraudzīt. Tā ir hiperredze.

Cilvēks, kuru stipri satrauc trokšņi, skaņas vai noteiktas balsis, kuram sāk sāpēt galva vai kurš kļūst dusmīgs, kad apkārtējie cilvēki „trokšņo", aizcērt durvis un grabina traukus, cieš no pastiprinātas dzirdes. Šis cilvēks skaņas dzird daudz skaļāk nekā tas ir patiesībā. Tā ir hiperdzirde.

Patiesībā dzirdes un redzes kvalitātei nav obligāti jābūt labai. Redzes un dzirdes orgāni var atrasties sliktā stāvoklī. Svarīga šeit ir „nervozitāte" attiecībā uz sajūtām.

Tas attiecas uz divām sajūtām, kuras mūs interesē Dianētikas ietvaros. Oditors, runājot ar dažādiem cilvēkiem un vērojot viņu reakciju uz to, ko viņi redz vai dzird, var ievērot lielu reakciju kvalitātes daudzveidību.

Rikols ir vistiešākajā veidā svarīgs terapijā, jo tas nav simptoms, bet gan darba rīks. Rikolu var izmantot dažādi. Klīriem ir spilgts un skaidrs ikvienas sajūtas rikols. Tāpat ir arī dažiem aberētajiem. Oditoru interesē tikai redzes un dzirdes sajūtas, jo pārējās uzlabosies un atjaunosies terapijas gaitā. Taču, ja jums ir pacients, kuram nav sonika, uzmanieties. Un, ja jums ir pacients, kuram nav ne sonika, ne arī vizio, piesargieties! Tā ir multiveilansu personība, psihiatrijas šizofrēniķis un paranoiķis ar simptomiem, kuri nav tik akūti, lai tos tā klasificētu normālā dzīvē. Tas nenozīmē, es uzsveru, nenozīmē, ka cilvēki bez dzirdes un redzes rikoliem ir vājprātīgi, bet tas nozīmē, ka tas būs samērā grūts keiss, kurš aizņems papildus laiku. Tas nenozīmē, ka keiss ir „neizārstējams", jo tas būtu ļoti tālu no patiesības; bet šādi keisi dažreiz var paņemt piecsimt stundu ilgu laiku. Tas vienkārši nozīmē, ka šāds keiss nav nekāda pastaiga pa parku: reaktīvajā prātā atrodas dramatizētājs, kurš saka: „Neredzi! Nedzirdi!" Dažām ingrammām šajā keisā ir pavājināti vai vispār nekādi rikoli. Dzirdes un redzes orgāni var būt ļoti jūtīgi. Tas nenozīmē, ka kaut kas nav kārtībā ar cilvēka skaņas vai gaismas viļņu uztveri un ierakstīšanu. Taču tas nozīmē, kp tad, kad viņš tos ir ierakstījis, tos nevar viegli atgūt no standarta bankām, jo reaktīvā ingrammu banka ir izveidojusi savus kontūras (nosedzošos dēmonu kontūrus), lai neļautu cilvēkam uzzināt savu pagātni. Protams, rikolam ir lielākas vai mazākas gradācijas.

Pārbaude ir vienkārša. Palūdziet pacientu, kas ir pilnīgi možs, „atgriezties" tajā brīdī, kad viņš ienāca istabā. Pajautājiet viņam, kas tika pateikts. Ja viņš var to „sadzirdēt", tad viņam ir sonika rikols. Oditors ļoti labi zina, kas tika pateikts, jo, ja viņš šādu pārbaudi grib izdarīt, viņš pasaka noteiktus vārdus un ievēro skaņas, kuras ir dzirdamas šajā laikā. Tādēļ, ja pacients attiecas uz pieminēto „dublēšanas" keisu kategoriju, oditors būs par to informēts.

Redzes rikola pārbaude ir tikpat vienkārša. Parādiet pacientam grāmatu ar ilustrācijām. Pēc kāda laika palūdziet viņu „atgriezties" un apskatīt grāmatu „prātā". Ja viņš to nevar, tas ir hipovizio.

Vairāki līdzīgi testi skaidri parādīs, vai mūsu pacients rikolā ir akls vai kurls, vai arī viņš pieskaitāms pie nākamās grupas.

Pārāk aktīva iztēle, kura ar entuziasmu veido skaņu un attēlu „dublēšanu", pacientam to neapzinoties, ir kaut kas, kas noteikti ir šķērslis ātrai terapijai. Pastāv daudz dēmonu kontūru, kuri rada haosu domāšanā, bet šie īpašie „dublēšanas" dēmoni norāda, ka viņš atradīs milzīgu kravu ar to, ko oditoru leksikā sauc par „atkritumiem" . Prātā darbojas arī (lietojot to pašu neapšaubāmi nepagodinošo

*Atkritiwius tehniski Dianētikas filozofiskajā darbā sauca par maldiem, taču šis termins ir pārāk skarbs un kritisks, jo kuram gan nav kāds nepareizs priekšstats par pagātnes notikumiem?

terminoloģiju, kura par spīti visam, turpina ieviesties šajā jomā) tā saucami „melu fabrika" .

Pacients, kuram jūs esat palūguši atstāstīt sarunu, kas notikusi viņam ienākot pa durvīm, „noklausoties to" vēlreiz, var pašapzinīgi sākt sniegt visāda veida frāzes, kuras ir absolūti pārveidotas vai pilnīgi izdomātas. Ja jūs viņu palūgsiet pastāstīt par attēlu un lappusi, kuru viņam parādījāt, viņš skaidri „redzēs" daudz vairāk nekā tur bija vai arī kaut ko pavisam citu, taču, ja viņš par to šaubās, tā ir veselīga pazīme. Ja viņš ir pilnīgi pārliecināts - uzmanieties, jo tas ir dēmonu kontūrs, kurš dublē visu, viņam to analītiski neapzinoties, un oditoram būs jāklausās neskaitāmi gadījumi, kuri nekad nav notikuši, un būs nepārtraukti jāšķiro un jāmeklē ceļu cauri šiem „atkritumiem", lai preklīrs atrastu ticamu informāciju. (Un tā nav „atkritumu" šķirošana pēc to ticamības - patiesība vienmēr ir dīvaināka nekā izdomājums; tie ir mēģinājumi saīsināt neesošas vai apvedkontūru izveidotas ingrammas un tā tālāk līdz pilnīgam juceklim.)

Optimālais preklīrs būtu tāds, kuram ir vidēja reakcija uz skaņām un vizuālajām ainām, precīzs soniks un vizio un kurš var iztēloties, apzinoties to, ka viņš iztēlojas, krāsainu vizio un soniku visos toņos. Ir jāsaprot, ka šim cilvēkam var būt aberācijas, kas viņam liek uzkāpt katrā pilsētas skurstenī, katru nakti izdzert visus bārus līdz pēdējai lāsei (vai vismaz to mēģināt), sist savu sievu, noslīcināt savus bērnus un uzskatīt sevi par džab - džab putnu. Psihosomatiskajā laukā viņam var būt artrīts, traucējumi žultspūšļa darbībā, dermatīts, migrēna un plakanā pēda. Vai arī viņam var būt vēl briesmīgāka aberācija - lepnums par to, ka viņš ir vidusmēra cilvēks, kurš labi „pielāgojies" apstākļiem. Viņš tik un tā ir relatīvi viegls keiss klīrēšanai.

Keisā, kurā ir atslēgts soniks un video un nav „dublēšanas", mums ir darīšana ar ingrammām, kuras ir apstādinājušas dažus no galvenajiem prāta darbības mehānismiem. Oditoram būs stundām ilgi jāstrādā, mēģinot nodibināt kontaktu ar ingrammām, kuras pacients nevar redzēt un dzirdēt. Gadījumā, kad cilvēkam ir atslēgts tikai sonika rikols, tas tik un tā nozīmē, ka oditoram būs jāpadara daudz lielāks darbs nekā vidusmēra keisā. Tomēr šāds keiss nepavisam nav bezcerīgs. Šis nav mēģinājums kādu nobiedēt ar šādiem keisiern. Taču šādu keisu var atrisināt tikai ar pamatīgu un neatlaidīgu darbu. Šis cilvēks, šķietami, var būt ļoti veiksmīgs. Viņš var būt ārkārtīgi intelektuāls. Viņam var būt tikai dažas vai psihosomatiskās slimības var pat vispār nebūt. Tomēr viņa reaktīvais prāts izrādīsies pilns ar ingrammām, kuras jebkurā brīdī var nonākt restimulācijā un viņu pārņemt. Lai arī kā, parasti šāda tipa keisi ir noraizējušies un uztraucas par daudzām lietām, un šādas raizes un uztraukumi var vēl nedaudz pagarināt terapijai nepieciešamo laiku.

„Dublēšanas" keisa gadījumā, kad cilvēks nezina, ka kontūri viņam dod izmainītu rikolu, mums ir keiss, kurš var būt ļoti ilgs un var pieprasīt prasmīgu darbu. Jo kaut kur ingrammu bankā atrodas „melu fabrika". Šis cilvēks, savā ikdienas dzīvē, var būt patiesības dvēsele. Taču, kad viņš sāk aizskart savas ingrammas, to saturs liek viņam dot informāciju, kuras tur nav.

īsi un skaidri, bez tālākiem nosacījumiem un piebildēm, Dianētikas diagnoze ir šāda: aberācija ir ingrammas saturs; psihosomatiskā slimība ir agrākais ievainojums. Skaņas un attēlu uztvere, kas rikola laikā atrodas zem optimālā līmeņa un iztēle virs optimālā līmeņa ir tas, kas ietekmē keisa atrisināšanas ilgumu.

Ja oditors vēlas izklaidēties, viņš var noteikt cilvēka vispārējo psihisko un fizisko stāvokli Toņu skalā. Trula un apātiska sieviete, protams, ir apmēram tonī 0.5 dinamiskās skalas 0. zonā, kas jau ir aprakstīta šajā grāmatā. Ja vīrietis ir dusmīgs vai naidīgs, oditors viņu var atzīmēt kā 1.5 vai kaut kur izdzīvošanas skalas 1. zonā. Šīs atzīmes var norādīt uz iespējamo vidējo ingrammu toni reaktīvajā prātā. Tas ir interesanti, jo tas nozīmē, ka cilvēks, kas ir 0. zonā, ir ar daudz lielāku noslieci uz slimībām un ir tikai nedaudz sarežģītāks keiss nekā cilvēks, kas atrodas 1. zonā. Un, tā kā terapija paceļ toni līdz 4. zonai, 1.5 ir tuvāk mērķim.

Terapijas ilgumu ir grūti prognozēt. Ka jau minēts agrāk, ir vairāki mainīgie lielumi: oditora prasme, restimulatīvie elementi pacienta apkārtējā vidē un pats ingrammu daudzums.

Savā pirmajā keisā oditoram vislabāk būtu atrast kādu ģimenes locekli vai draugu, kas, cik vien iespējams, atbilst optimālam preklīram, tas ir, cilvēkam ar sonika un vizio rikoliem un vidējām sajūtu uztverēm. Klīrējot šo vienu keisu, viņš no savas personīgās pieredzes iemācīsies to, ko var sagaidīt no jebkura prāta ingrammu bankas, un viņš skaidri sapratīs, kā uzvedas ingrammas. Ja oditors pats pieder pie kāda no grūtajiem keisiem un viņš grib strādāt ar līdzīgu keisu, tas neradīs lielas grūtības; jebkuru keisu var padarīt par relīzu simtajā daļā no laika, kāds bija vajadzīgs jebkurai iepriekšējai garīgās ārstēšanas tehnoloģijai, un to var klīrēt, ja vispār tiek izmantota jebkāda prasme, piecsimt stundās. Taču, ja divi keisi ir sevišķi sarežģīti, pirms viņi sāk viens ar otru strādāt, katram vajadzētu atrast un klīrēt vismaz vienu, optimālu preklīru. Tādējādi katrs būtu kompetents oditors pirms viņi sāks darbu ar smagiem keisiem.

Lūk, tas par diagnozi. Citas sajūtu uztveres, rikoli un iztēles ir interesantas, taču būtiski neietekmē keisam vajadzīgo laiku. Intelekts, ja vien tas nav plānprātības līmenī, nav noteicošais faktors. Klīrējot jebkuru pacientu, viņa intelekts iet uz augšu tik strauji kā raķete un darba gaitā tas nepārtraukti paaugstinās.

Pastāv organiska vājprātība. Jatrogēniskās psihozes (rodas ārstu iejaukšanās rezultātā) Dianētikā tiek uzskatītas par aizdomīgām, jo daļa no smadzenēm var būt sabojāta. Tomēr Dianētika var uzlabot daudzus organiska rakstura psihožu keisus, pat, ja tie nevar sasniegt optimālu stāvokli. Oditors var vienīgi mēģināt. Līdz šim brīdim oditori nav plaši pētījuši vājprātu, kas rodas no tā, ka nervu sistēmā trūkst kādu sastāvdaļu - līķu atdzīvināšana nav Dianētikas mērķis; galvenais uzsvars tiek likts uz to, lai normālu vai tikai neirotisku cilvēku novestu optimālā prāta stāvoklī. Dianētika var, tiek un tiks izmantota arī citos gadījumos. Taču, tā kā eksistē tik daudz potenciāli sev un sabiedrībai vērtīgu cilvēku, uzsvars tiek likts uz neorganiskām aberācijām un organiskām psihosomatiskajām slimībām. Keisi, kuri ir pārcietuši prefrontālo lobotomiju (kuras laikā izgriež daļu no analītiskā prāta), topektomiju (kuras laikā izņem smadzeņu gabalus, gandrīz kā ābolam izgriežot serdi), transorbitālo leikotomiju (kurā pacientam elektrošoka laikā katrā acī iebāž un paceļ uz augšu vienkāršu, krāmu tirgū iegādātu ledus cērti, lai saplēstu analaizeru gabalos), elektrošoka „terapiju" (kurā smadzenes apstrādā ar 110 voltu strāvu), kā arī insulīna šoku un citas darbības, Dianētikā tiek uzskatīti par problemātiskiem. Pastāv arī parasts, organiskas izcelsmes vājprāts, piemēram, parēze, bet pat šajos gadījumos no Dianētikas var gūt labumu, l^ļ

trešā grāmata, piektā nodaļa

Atgriešanas, failklerks un laika treks

Pastāv „domāšanas" metode, par kuru cilvēks līdz šim nezināja.

Ja jūs gribat par to pārliecināties, pajautājiet mazam bērnam, vai viņš savās atmiņās negribētu pavizināties ar kamanām. Viņš mēģinās atcerēties, kad pēdējo reizi ar tām braucis. Iespējams, ka viņš sarauks pieri un uzacis. Tagad pasakiet, lai viņš dodas atpakaļ uz to laiku, kad viņš pēdējo reizi brauca ar kamanām. Pierunāts, viņš pēkšņi pastāstīs visu, kas notika, un, ja vien viņš nav spēcīgi aberēts, varēs pastāstīt, kā viņam aiz apkakles aizkrīt sniegs utt.. Viņš atrodas tieši tur pagātnē - brauc ar kamanām, peld vai dara vienalga ko jūs izvēlēsieties.

Cilvēks, ja viņš par to vispār ir domājis, to sajauks ar iztēli. Taču tā nav iztēle. Ikvienu, ja vien viņš nav patiešām ļoti spēcīgi aberēts, var „aizsūtīt atpakaļ" uz pagātnes notikumiem, pilnīgā nomoda stāvoklī. Lai to pārbaudītu, sākumā vajadzētu pameklēt nesenus un patīkamus notikumus.

Tā nav atmiņa tādā veidā, ka kāds „kaut ko atceras". Tā ir atgriešanās. Atcerēšanās ir daudz sarežģītāks process par atgriešanos. Kāpēc cilvēki nodarbojas ar mēģinājumiem atcerēties īpašu vai sarežģītu informāciju - aizmirstus avīžu rakstus, lasītas lietas, izteicienus, un tamlīdzīgas lietas, ja viņi var atgriezties - tas paliek noslēpums. Atcerēšanās procesam, protams, ir ļoti noteikta loma, un tas ir automātisks process, kurš nepārtrauktā plūsmā apgādā „Es" ar secinājumiem un informāciju. Tomēr, ja cilvēks vēlas ļoti precīzu, specifisku informāciju vai arī grib atcerēties pagātnes patīkamos notikumus, atgriešanās ir vairāk piemērota.

Hipnotizētājs ar savu inurabo - džumbo, roku kustībām, u.c., izmanto kaut ko, ko viņš sauc par „regresiju". Tā ir ļoti sarežģīta nodarbe, kuras laikā cilvēkam ir jābūt nohipnotizētam. Ir taisnība, ka regresija ir vērtīga pētījumos, jo ar hipnozi iespējams apiet nosegtās vietas, ko citādā veidā nebūtu viegli izdarīt. Regresija patiešām palīdzēja Dianētikai tad, kad autors pārbaudīja savu informāciju par atmiņu bankām. Taču, acīmredzot, nevienam nebija ienācis prātā, ka regresija ir dabiska procesa mākslīgs pielietojums.

Nav šaubu, ka daži cilvēki dažkārt izmanto atgriešanos savam garīgajam darbam, un šie cilvēki domā, ka „ikviens cits" dara tāpat, tomēr tā tas nav. Taču pat šie cilvēki, kuriem atgriešanās šķiet dabiska, reti apzinās, ka tas ir atšķirīgs process, daudz savādāks nekā atcerēšanās.

Cilvēki arī spēj kaut ko atkārtoti pārdzīvot bez hipnozes vai narkotiku lietošanas; tas notiek retāk. Ja cilvēks kādu brīdi pavada, apcerē par pagātnes spozmi, viņš sāks to atkārtoti pārdzīvot vienkāršas atgriešanās vietā.

Dianētikā mums ir bijis daudz jāsaskaras ar „diapazoniem". Gradāciju diapazons filozofijai ir daudz labāks mehānisms nekā Aristoteļa svārsts, kurš kustējās no vienas galējības otrā. Mums ir dinamiku diapazons. Mēs tās saucam par četrām dinamikām, caur kurām tiek izteikta komanda „izDzivo!" un šīs četras, patiesībā, ir liels gradāciju skaits no šūnu „Es" līdz cilvēka „Es", ģimenei un bērniem, klubam, pilsētai, valstij, nācijai, rasei un Zemeslodei, kā arī visbeidzot, Cilvēcei. Tas ir diapazons: gradācijas kaut kam, kas ir viens un tas pats objekts, bet kuram ir arvien plašāks un plašāks darbības lauks.

Ļoti līdzīgs „izdzīvo!" diapazonam, mums ir atmiņas darbības diapazons. Vispirms ir atmiņa tās visprecīzākajā, tagadnes laika nozīmē. Tad ir pagātnes atmiņa. Tad ir spēcīgāka pagātnes atmiņa. Un tā mēs ieejam diapazona daļā, kura netika pamanīta: daļa no „Es" atgriežas pagātnē, tad lielāka „Es" daļa atgriežas pagātnē (līdz šim brīdim notiek atgriešanās) un, visbeidzot, viss „Es" atrodas pagātnē. Vispirms ir atcerēšanās. Tā ir visneprecīzākā informācijas iegūšana (izņemot Klīru). Tad ir atgriešanās, kurā daļa no „Es" praktiski atrodas pagātnē un ieraksti tiek uztverti kā sajūtas, kuras viņš patiešām ir pieredzējis. Tad seko atkārtota pārdzīvošana, kurā cilvēks pagātnes notikumā atrodas tik pilnīgi, ka gadījumā, ja kāds viņu pārsteigtu brīdī, kad viņš pārdzīvo kaut ko no visagrākās bērnības, viņš reaģētu tieši tāpat kā zīdainis.

Mūsdienu sabiedrībā pastāv daudz aberētu uzskatu par to, cik slikti ir dzīvot pagātnē. Tie daļēji rodas no aberēto cilvēku nevēlēšanās saskarties un saprast vakardienu.

Viens no galvenajiem „sliktas atmiņas" cēloņiem ir māte. Šķiet, ka visas cilvēces mēroga aberācijas-ir radušās no tā, ka māte tik bieži ir nonākusi panikā, domājot par to, ka bērns var atcerēties viņam nodarīto. Aborta mēģinājuma keisa bērnība gandrīz vienmēr ir pilna ar mātes apgalvojumiem un pārliecināšanu, ka viņš neko nevar atcerēties no sava zīdaiņa vecuma. Viņa negrib, lai viņš atcerētos, cik prasmīgi, kaut arī neveiksmīgi, viņa rīkojās ar dažādiem instrumentiem. Iespējams, ka prenatālā atmiņa būtu gluži vienkārša atmiņa ar pilnīgu rikolu visiem cilvēkiem, ja tai gadu tūkstošu gaitā līdzi nenāktu mātes vainas apziņa! Normālā darba gaitā, oditoram būs pilnas rokas ar mammas izkliegtajiem iebildumiem pret viņu pieaugušo dēlu vai meitu terapijas uzsākšanu, bailēs no tā, ko viņi varētu atklāt: oditori zina, ka mātes var nonākt pilnīgā nervu sabrukumā no domas, ka viņu bērni var atcerēties prenatālo pieredzi. Starp citu, tas nav tikai abortu mēģinājumu dēļ. Mammai bieži vien bez tēta ir bijuši vēl daži vīrieši, par kuriem tētis nekad nav zinājis, un mamma bieži vien labāk izvēlas savu bērnu nolemt slimībai, vājprātam vai vienkārši nelaimīgai dzīvei, nekā ļaut viņam kļūt par preklīru, lai gan viņa apgalvo, ka neatceras, ka ar viņas bērnu jebkad būtu noticis kaut kas slikts. Viņa pati terapijā parasti brīvprātīgi izstāsta patiesību. Šis ir iemesls, kādēļ sabiedrībā par normālu parādību tiek uzskatīta slikta atmiņa un nespēja atcerēties agras bērnības un prenatālos notikumus, nemaz nerunājot par spēju atgriezties un atkārtoti tos pārdzīvot.

Standarta bankas indeksu sistēma ir vienkārši lieliska. Tur atrodas viss, sašķirots pēc tēmām, laika un secinājumiem. Tur ir arī visas sajūtu uztveres.

Sakārtojumu pēc laika mēs Dianētikā saucam par laika treku. „Es" daļas došanās atpakaļ pa šo treku ir atgriešanās. Tas attiecas gan uz apzināto, gan „neapzināto" informāciju. Laika trekam ir ļoti liela un interesanta nozīme oditora darbā.

Prāts ir labi veidots dators, un tam ir dažādas iespējas. Oditori, izvairoties no latīņu valodas un sarežģītības, vienu no šo iespēju nodrošinātājiem sauc par failklerku*. Tas nav ļoti cienīgs vārds un tas tiek lietots pārnestā nozīmē. Nepastāv mazs vīriņš vai sieviņa ar brillēm uz deguna. Taču notiekošais līdzinās tam, it kā šāds cilvēciņš patiešām prātā darbotos.

Failklerks ir bankas uzraugs. „Viņš" kontrolē gan reaktīvo ingrammu banku, gan standarta bankas. Kad viņam oditors vai „Es" pieprasa informāciju, viņš to iedod oditoram caur „Es". Viņš ir mazliet plānprātīgs, kad darbojas ar ingrammu banku, jo viņu inficē reaktīvais prāts, un tāpēc dažkārt viņš nopietnas informācijas vietā var izdot kalambūrus un murgus.

Gadījumā, ja oditors paprasīs preklīram, kad viņš pēdējo reizi skatījās filmu, failklerks iedos informāciju par šo filmu: datumu, kad tas notika, cilvēka vecumu un fizisko stāvokli, visas sajūtas, filmas sižetu, laika apstākļus - vārdu sakot, visu, kas tajā laikā notika un bija saistīts ar filinu.

"Tehniski failklerku varētu nosaukt par „bankas kontroles vienībām", bet šī frāze ir pārāk neveikla.

Ikdienas dzīvē, failklerks ļoti ātri apgādā „Es" ar informāciju, kas atrodas atmiņā. Laba atmiņa sniedz informāciju sekundes daļās. Ja fail klerkam ir jāapiet dažādi reaktīvā prāta „nosegumi", lai iegūtu informāciju no atmiņas, kamēr viņš to izdarīs, var paiet minūtes vai dienas.

Ja mums būtu liela, mūsdienīgi aprīkota skaitļošanas mašīna, tai būtu „atmiņas banka" no perfokartēm vai kaut kā tamlīdzīga un tai būtu vajadzīga atlases un piegādes ierīce, kas dotu mašīnai nepieciešamo informāciju. Smadzenēm ir šāda ierīce - bez tās viņas nespētu darboties. Tas ir bankas uzraugs - failklerks.

Paturiet prātā šīs divas prāta daļas: laika treku un failklerku, un ari atgriešanās mehānismu. Šīs trīs lietas mēs izmantojam Dianētikas reverī darbā ar reaktīvo prātu un standarta bankām.

Failklerks ir ļoti izpalīdzīgs puisis. Ja viņam ir grūti tikt līdz „Es", apejot reaktīvi nosegtos apgabalus un kontūrus, viņš ir īpaši izpalīdzīgs. Viņš ar oditoru sadarbojas.

Šo kontroles sistēmu var apskatīt kā uzmanības vienības. Pieņemsim, cilvēkam ir tūkstotis šādu vienību. Tātad tūkstotis iespējamo uzmanības vienību ir Klīra „Es" rīcībā. Aberēta cilvēka „Es" rīcībā, iespējams, ir tikai piecdesmit vienību, bet piecsimt vai sešsimt vienības ir sasaistītas reaktīvajās ingratnmās, bet atlikušās, vēl bez tā mehānisma, kuru mēs saucam par bankas uzraugu - failklerku sastādīšanas, tiek izmantotas citām vajadzībām.

Šķiet, ka aberēta cilvēka failklerks labprātāk strādā ar oditoru nekā ar aberēto. Tas var likties pārsteidzoši, bet tas ir zinātnisks fakts. Failklerks vislabāk strādā, kad viņš meklē informāciju preklīra bankās, lai to izsniegtu oditoram. Šeit izpaužas Afinitātes likums. „Es", failklerks un oditors ir vienā komandā, un viņi ļoti bieži strādā ciešā saskaņā bez ievērojamas preklīra analaizera piekrišanas.

Aberēta cilvēka atgriešanos visvieglāk ir panākt, ja oditors vēršas pie fail klerka nevis pacienta. To patiešām var izdarīt, pacientam esot pilnīgā nomodā. Oditors palūdz viņam informāciju un pasaka, lai viņš pie tās atgriežas. „Es" pēkšņi saņem visu failu. Tātad kāds prātfi strādā ciešā saskaņā ar oditoru un pēc oditora lūguma dara to labāk, nekā uzklausot prāta saimnieku. Tas ir failklerks.

Oditora mērķis ir ņemt visu, ko failklerks izdod, un nepieļaut, lai failklerku pārņem reaktīvā informācija. Kad failklerks ir informāciju izdevis, oditora uzdevums ir panākt, lai preklīrs izietu tai cauri pietiekoši daudz reižu, likvidējot tās lādiņu. Šis darbības mehānisms ir ārkārtīgi vienkāršs. Lai palīdzētu preklīram koncentrēties un radītu failklerkam labus darba apstākļus, oditors katrā sesijā izmanto noteiktu procedūru.

Pacients sēž ērtā krēslā vai guļ uz kušetes klusā istabā, kur nekas nenovērš viņa uzmanību. Oditors palūdz viņu paskatīties uz griestiem. Oditors saka: „Kad es saskaitīšu no viens līdz septiņi, jūsu acis aizvērsies." Tad oditors skaita no viens līdz septiņi un turpina skaitīt klusā un patīkamā balsī, līdz pacients aizver acis. Skropstu notrīcēšana liecina par optimālu reveri stāvokli.

Tā ir parastā procedūra. Uztveriet to vairāk par signālu tam, ka tūlīt sāksies sesija, un pacienta uzmanība nav pievērsta nekam citam, kā vien sev un oditoram. Tā nav hipnoze. Tas ir pavisam kas cits. Pirmkārt, pacients apzinās visu, kas viņam visapkārt notiek. Viņš nav „iemidzis" un var izkļūt no šī stāvokļa, kad vien vēlas. Viņš var brīvi kustēties, bet, tā kā smēķēšana parasti novērš pacienta uzmanību, oditors viņam to sesijas laikā neļauj darīt.

Oditors pilnībā pārliecinās, lai pacients netiktu hipnotizēts, pirms skaitīšanas viņam pasakot: „Jūs apzināsieties visu, kas notiks. Jūs varēsiet atcerēties visu, kas notiks. Jūs varēsiet to kontrolēt. Ja jums nepatiks notiekošais, jūs varēsiet nekavējoties no tā izkļūt. Tagad - viens, divi, trīs, četri, utt."

Lai dubultoti pārliecinātos, ka pacients netiks nohipnotizēts pat nejauši, oditors uzstāda „atcelšanu". Šis ir ļoti svarīgs solis, un to nedrīkst izlaist, pat tad, ja jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka pacientu neietekmē jūsu vārdi. Oditors var netīšām pateikt kādu restimulējošu vārdu vai frāzi, kura aktivizēs ingramtnu; viņš var, it sevišķi, ja viņš ir sācis nodarboties ar Dianētiku nesen, lietot vārdus, kuri ir turētāji vai noliedzēji, pasakot preklīram, kad viņš ir atgriezies pa treku, „paliec tur" vai vienu no bīstamākajām frāzēm - „aizmirsti to", kas ir tā atmiņas bloķētāja mehānisma frāze, kurai ir vislielākā aberējošā ietekme, jo tā pilnībā aizliedz sniegt analaizeram informāciju. Atcelšana ir būtiski svarīga, lai nekas tāds nenotiktu. Tas ir līgums, kuru oditors noslēdz ar pacientu par to, ka, lai ko oditors sacītu, pacients to neuztvers burtiski un to nekādā veidā neizmantos. To uzstāda uzreiz pēc tam, kad pacients nonāk reverī. Atcelšana skan apmēram tā: „Turpmāk, kad es pateikšu vārdu atceļu, viss, ko es būšu jums teicis sesijas" laikā, tiks atcelts un jūs nekādi neietekmēs. Jebkura iedvesma, kuru es jums varētu būt devis, zaudēs spēku, kad es pateikšu vārdu atceļu. Jūs mani saprotat?"

Vārdu atceļu oditors saka pacientam tieši pirms tam, kad viņš atļauj pacientam atvērt acis sesijas beigās. Nekas vairāk nav jāsaka. Tikai šis viens vārds.

Atcelšana ir ļoti svarīga. Tā novērš nejaušu pozitīvu iedvesmu. Pacients var būt viegli iedvesmojams vai pat atrasties pastāvīgā vieglā hipnotiskā transā (daudzi cilvēki tā nodzīvo visu dzīvi). Ingramma faktiski ir hipnotiska iedvesma. Var teikt, ka terapijas mērķis ir atmodināt cilvēku visos viņa dzīves posmos, kad viņš piespiedu kārtā nokļuva „bezsamaņā". Dianētika cilvēkus pamodina. Tā nav hipnoze, kas iemidzina cilvēkus. Dianētikas terapija tos atmodina. Hipnoze viņus iemidzina. Vai jūs varat iedomāties lielāku pretstatu? Dianētika ir zinātne - organizēta zināšanu sistēma. Hipnoze ir instruments un māksla, un tās iedarbība ir tik ārkārtīgi neparedzama, ka cilvēkiem jau gadsimtiem ilgi bija aizdomas, ka tā ir bīstama, taču viņi turpināja to izmantot [2] .

Oditors neizbēgami saskarsies ar keisiem, kuri iegrims hipnotiskā miegā, lai kā viņš censtos to novērst. Šādiem keisiem ir ingrammas, kuras liek viņiem tā darīt, gluži tāpat kā citiem ir ingrammas, kuras liek viņiem palikt nomodā. Oditors šādā gadījumā nelieto vārdus „gulēt" un „atmosties". Viņš strādā ar šiem keisiem tādā apziņas līmenī, kādā tic atrodas. Pacienti lūgsies, lai viņiem iedod zāles vai ievada transā. Lai lūdzas! Reverī noved pie Klīra stāvokļa, zāles un hipnoze rada atkarību no oditora un daudzas citas nevēlamas sekas. Keiss ir garāks amnēzijas transā nekā reverī. Ieguvums, ko sniedz reverī, ir garantēts. Pacients jūtas arvien labāk un labāk. Ja reverī vietā tiek izmantots amnēzijas transs vai hipnoze, tad, lai arī cik viegli šķiet iegūstama informācija šādos gadījumos, šādi keisi parasti izjūt mazu atvieglojumu līdz pat brīdim, kad keiss ir gandrīz pabeigts un, pacients, līdz šim juzdamies ne pārāk labi, pēkšņi izjūt sava stāvokļa uzlabošanos. Hipnozē pastāv liela iespēja, ka hipnotizētāja domas vai jūtas var pāriet uz pacientu, kas šim cilvēkam uzveļ milzīgu atbildību, kā arī rodas citas parādības, kas kavē terapiju un bez kurām Dianētika savā ilgajā praksē ir pilnībā iztikusi. Hipnoze tika izmantota pētījumos, bet pēc tam atmesta.

Tāpēc uzstādiet atcelšanu katru reizi. Nekad neizturieties pret to nevērīgi - uzstādiet to katrā sesijā. Pacients var grimt transā, kas mums nav vajadzīgs, bet ko mēs ne vienmēr spējam novērst un noteikt. Vienkārši uzstādiet atcelšanu sesijas sākumā un pēc tam, kad jūs esat atgriezuši pacientu tagadnē, pasakiet vārdu „atceļu". Lūk, visas procedūras modelis.

oditors: Skatieties griestos. Kad es noskaitīšu no viens līdz septiņi, jūsu acis aizvērsies. Jūs apzināsities visu, kas notiks. Jūs varēsiet atcerēties visu, kas šeit notiks. Jūs varēsiet iziet no jebkura stāvokļa, kurā jūs nokļūsiet, ja jums tas nepatiks. Labi (lēni, nomierinoši): viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi [3] . viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi. Viens, divi, trīs (pacienta acis aizveras un plakstiņi notrīc), četri, pieci, seši, septiņi. (Oditors ietur pauzi; uzstāda atcelšanu.) Labi, atgriezīsimies jūsu piektajā dzimšanas dienā… (darbs turpinās tik ilgi, kamēr oditors ir pietiekoši pastrādājis ar pacientu šajā periodā)… Atgriezieties tagadnes laikā. Vai jūs esat tagadnes laikā? (Jā.) (Pasakiet vārdu „atceļu".) Kad es noskaitīšu no pieci līdz viens un noknikšķināšu ar pirkstiem, jūs jutīsieties moži. Pieci, četri, trīs, divi, viens. (Knikškis!)

Kā redzams šajā piemērā, kad sesija ir beigusies, preklīru, kas divas stundas ir bijis atgriezies savā pagātnē, ir jāatved atpakaļ tagadnē un jāliek viņam nedaudz satrūkties no knikšķa, lai atjaunotu viņa apziņu par savu tagadnes vecumu un stāvokli. Dažkārt viņš nevar viegli atnākt atpakaļ tagadnes laikā. Lai situāciju ātri atrisinātu, ir kāds paņēmiens, kurš tiks aprakstīts vēlāk. Taču oditoram vienmēr ir jāpārliecinās, ka pacients patiešām jūt, ka viņš ir tagadnē.

Tas ir reverī. Tas ir viss, kas oditoram par šo mehānismu ir jāzina. Viņš daudz ko iemācīsies no pieredzes. Taču pamata procesi ir šādi:

1.    pārlieciniet pacientu, ka viņš apzināsies visu, kas notiks.

2.    Skaitiet, līdz viņš aizver acis.

3.    Uzstādiet „atcelšanu".

4.    Atgrieziet viņu pagātnes periodā.

5.    Lai iegūtu informāciju, strādājiet ar failklerku.

6.    Saīsiniet visas ingrammas, ar kurām jūs nonākat kontaktā, lai tajās nepaliktu nekāda lādiņa.

7.    Atgrieziet pacientu atpakaļ tagadnē.

8.    Pārliecinieties, ka viņš ir tagadnē.

9.    Pasakiet viņam vārdu „atceļu".

10. Atjaunojiet viņā pilnu apkārtnes apziņu.

Zemākajā uzmanības vienību līmenī pacienta laika treks vienmēr ir teicamā stāvoklī. Tur var iegūt pilnu informāciju par jebkuru viņa dzīves dienu vai stundu un visus tajā esošos datus. Augstākajos apziņas līmeņos laika treks var būt ļoti sliktā stāvoklī. Starp šiem zemākajiem līmeņiem (tieši uz robežas ar bankām) un augstākajiem līmeņiem, kuri ietver „Es", atrodas reaktīvā prāta dēmonu kontūri. Zemākie līmeņi satur tikai ēnu no „Es" spēka un šķiet kā cits „Es" multiveilansas personības keisā.

Lai to labāk saprastu, to var uzzīinfit uz papīra lapas. Lapas kreisajā pusē uzzīmējiet izstieptu taisnstūri (tās būs standarta bankas). Taisnstūra labajā pusē uzzīmējiet pusduci apļu, apzīmējot failklerku

-   bankas uzraudzības vienības. Tagad lapas centrā uzzīmējiet lielu taisnstūri. Iekrāsojiet to melnu. Tā ir reaktīvo ingrammu kontūru zona. Tā nav reaktīvā banka. Tas ir reaktīvās bankas kontūru modelis, kurš paņem daļu no analaizera, lai radītu dēmonus, balss domāšanu, utt.. Tagad lapas labajā malā uzzīmējiet baltu taisnstūri. Tā ir analaizera daļa, kas ir „samaņa" un „Es".

Terapijas galvenais uzdevums ir izdzēst melno taisnstūri, reaktīvās bankas kontūrus, tā, lai no standartbankas lapas kreisajā pusē līdz analaizera daļai labajā pusē viss būtu analaizers. To nevar izdarīt ar skalpeli, kā domāja tie, kuri situāciju vērtēja no savu ingrammu viedokļa, jo viss melnais taisnstūris, kuru jūs uzzīmējāt, ir analaizers, kuru ingrammas ir padarījušas nelietojamu, un, kad terapija būs pabeigta, to visu varēs izmantot domāšanai. Tas ārkārtīgi paaugstina intelektu.

Tagad iedomājieties, ka lapas apakšā ir ieņemšana, bet augšā

-    tagadne. Vertikālais attālums no augšas uz leju tātad ir laika treks. Var uzskatīt, ka šajā grafikā tagadne ceļas arvien augstāk un augstāk, tālāk un tālāk no ieņemšanas, tādā pašā veidā kā tiek celta jauna konstrukcija (tā ir analoģija). Lai iegūtu informāciju no standarta bankām, „Es" ir jāiziet cauri melnajam taisnstūrim, kas ir reaktīvā prāta kontūri. Lielā mērā „Es" izdodas iegūt informāciju, apejot šo melno apgabalu. Taču daudz biežāk viņam tas neizdodas.

Tagad pieņemsim, ka mēs esam uzzīmējuši vertikālu līniju attēla labajā pusē. Šī līnija ir „apziņa". Iedomājieties, ka tā virzās uz kreiso pusi. Virzoties arvien tālāk uz kreiso pusi, mēs iegūstam arvien dziļāku un dziļāku „transu". Kad līnija ieiet reaktīvā prāta zonā, sākas hipnotiskais transs. Kad tā aiziet vēl tālāk uz kreiso pusi apļos, kurus mēs saucam par „failklerku", rodas hipnotiskās amnēzijas transs. Mainot šīs līnijas izvietojumu, mēs iegūstam „transa dziļumu". Mēs gribam strādāt, atrodoties pa labi no reaktīvās bankas, cik vien iespējams tuvu nomoda līmenim, lai „Es" varētu uzturēt kontaktā ar apkārtni un, lai neienāktu nevēlama informācija, kas radītu pacientam pastāvīgas neērtības. Ja pacients acumirklī aizslīd no labās puses uz kreiso, kamēr jūs skaitāt no viens līdz septiņi, apļu virzienā, kas ir failklerka uzmanības vienības, viņš ir viegli hipnotizējams. Kad viņš atmodīsies, viņš var neatcerēties, kas notika, jo „Es" bija ārpus kontakta. Strādājiet ar viņu tur, jo viņam būs pilnīgs soniks, utt., bet esiet ļoti, ļoti uzmanīgi prenatālā apgabala sākumā. Viņš var neatcerēties, kas notika, bet vēlāka ingramma (kura, ja tai pieskarsies, nesaīsināsies) var izlādēt visu savu atbrīvoto spēku uz „Es", kad pacients atmodīsies. Jūs varat arī nejauši viņam kaut ko iedvest. Labāk strādājiet tādā transa dziļumā, kas ir pēc iespējas vairāk pa labi no reaktīvās bankas.

Vienību centieni, ko mēs saucam par „failklerku", ir tādi paši kā klīrēta cilvēka pamatpersonībai. Tāpēc jebkurš pacients var sasniegt savu pamatpersonību, jo pastāv tās paraugs. Oditoram vajadzētu būt apmierinātam, zinot, ka tas pastāv, klīrējot viņš to saskatīs arvien vairāk un vairāk. Cilvēks ir viņš pats, viņa personība nemainās, tā vienkārši kļūst par tādu, kādu viņš to ir vēlējies savas dzīves optimālajos brīžos.

Vienības, kuras ir saistītas ar standarta bankām, var uzskatīt par failklerku. Taču failklerks var darboties ne tikai ar standarta bankām. Viņa rīcībā ir arī visa ingrammu banka, no kuras viņš var iegūt informāciju.

Laika treku pacients var uztvert vairākās izpausmēs. Patiesībā nekāda treka nav, ir tikai laiks, un laiks ir neredzams, taču apziņa, „Es" var tajā atgriezties. Treks šeit vienmēr ir izstiepts. Taču pacienta prātā par to nemitīgi uzrodas un pazūd aberētas idejas. Treks var pavisam sarauties. Tas var būt ļoti garš. Var būt tā, ka pacients vispār nevar tikt uz laika treka (tāds ir šizofrēniķis - viņš ir novirzījies no sava laika treka). Tomēr laika treks ir vienmēr. Tas ir informācijas sakārtojums pēc laika, un „Es" var atgriezt atpakaļ laikā, vienkārši palūdzot viņu tā izdarīt. Ja viņš to nevar, tas ir iestrēdzis tagadnē vai ingrammā, ar kuru var viegli tikt galā. Un tā tālāk.

I agad apskatīsim ingrammu banku. Mūsu zīmējumā tas bija melns taisnstūris. Mazliet izmainīsim visu zīmējumu, taisnstūrus pārvēršot par trīsstūriem ar lejupvērstām un kopā savienotām virsotnēm; pārējais paliek tāpat - standartbankas, analaizers (apzina) un „Es".

Sis ir darba modelis, analoģija tam, ar ko oditors mēģina strādāt, un šķiet it kā ingrammu banka būtu melnajā trīsstūrī. Patiesībā tās tur nav, tur atrodas tikai kontūri, bet mums ir jāiedomājas, ka tur atrodas banka. Tādējādi apakšā ir punkts. „Es" un failklerks var satikties šeit. Tā ir laika treka apakšējā daļa. Tas atbilst laikam tūlīt pēc ieņemšanas. Mazliet augstāk, pieņemsim, divarpus mēnešus pēc ieņemšanas, „Es" un failklerkam ir nedaudz grūtāk nonākt kontaktā. Starp viņiem ir vairāk reaktīvo kontūru. Septiņus mēnešus pēc ieņemšanas tas ir vēl grūtāk. Divdesmit gadu vecumā, bez Dianētikas tehnoloģijas pielietošanas, lielākajai daļai keisu tas gandrīz nav iespējams.

Tādējādi oditors atklās, ka ir izdevīgi strādāt prenatālajā zonā, pie tam cik vien agri iespējams. Ja viņš var klīrēt laiku no ieņemšanas līdz piedzimšanai, ietverot dzemdības, viņa uzdevums par deviņām desmitdaļām ir jau izpildīts. Viņa mērķis ir klīrēt visu reaktīvo banku.

Reaktīvā banka ir līdzīga piramīdai, kura ir ļoti labi bruņota it visur, izņemot virsotni, kas tiek atbruņota tad, kad tai pieskaras. Tas ir precīzs šāviens reaktīvās bankas atklātajā sektorā. Ir jācenšas iekļūt beisika apgabalā, nonākt kontaktā ar sākotnējām ingrammām, izdzēst beisik-beisika ingrammu ar atkārtošanas palīdzību, un, tad virzīties uz augšu, dzēšot pārējās ingrammas. Šīs ingrammas acīmredzami izzūd. Patiesībā, tiklīdz tā notiek, tās ir ļoti grūti atrast. Tās pastāv standarta bankās kā atmiņas, bet šīs atmiņas ir tik mazsvarīgas, kļuvušas par pieredzi, kas nevar aberēt. Nekas standarta bankās nevar aberēt. Aberēt var tikai reaktīvās bankas saturs - „bezsamaņas" brīži un tas, kas tajos bija ierakstīts, kā arī pieslēgumi. Oditors savā darbā ingrammu uzskata par izdzēstu tad, kad tā pazūd un preklīrs vairs nevar atrast nevienu tās daļu, tomēr tā notiek tikai pēc tam, kad preklīrs šo notikumu ir pilnībā piedzīvojis no jauna ar visu somatiku.

Šīs apgrieztās piramīdas augšējā daļa ir sekas. Zemākā daļa ir aberāciju pirmcēlonis. Saite, kura tur kopā šo apgriezto piramīdu, ir fiziskas sāpes un sāpīgas emocijas. Šajā piramīdā atrodas visas fiziskās sāpes, ko organisms jebkad ir ierakstījis, un visas sāpīgās emocijas.

Oditors vispirms izlādē tās sāpīgās emocijas no dzīves vēlākajiem gadiem, kuras ir izpaudušās „apzinātajos brīžos". Viņš darbojas ar šiem periodiem kā īstām ingrammām, līdz preklīru tie vairs neietekmē. Tad viņš mēģina kontaktēt ar beisik - beisiku - pašu pirmo ingrammu. Pa ceļam uz šo mērķi viņš saīsina visas ingrammas, kuras atrod. Katrā sesijā viņš mēģina sasniegt beisik-beisiku, līdz pārliecinās, ka ir to atradis.

Beisik-beisika ir apakšējais punkts. Kad tas ir aizsniegts, sākas dzēšana, kuras laikā ingramma pēc ingrammas tiek „atkārtoti pārdzīvotas" ar visām somatikāin, līdz tās ir pazudušas. Pirms beisik-beisika sasniegšanas oditoram, iespējams, nāksies iziet katru ingrammu divdesmit reizes, pirms tā saīsināsies. Vēlāk viņš var ievērot, ka tās saīsināsies pēc piecām atkārtošanas reizēm. Tad viņš atrod un izdzēš beisik-beisiku. Ja pacientam šajā laikā jau ir soniks (vai arī tas viņam ir bijis visu laiku), ihgrammas sāks izdzēsties pēc vienas vai divām atkārtošanas reizēm.

Failklerks ir apķērīgs. Oditors, kas par zemu novērtēs šo uzmanības vienību spējas, keisu nevajadzīgi sarežģīs un paildzinās. Failklerks var pasniegt notikumus pēc frāzēm, somatikām un laika. Viss, ko viņš pasniedz, parasti saīsinās pēc dažām atkārtošanas reizēm. Ja oditors strādās ar, nevis centīsies komandēt failklerku, keiss nepārtraukti uzlabosies, līdz kļūs par Relīzu vai klīrēsies pilnībā. Vienīgais gadījums, kad oditors to neievēro, ir tad, kad viņš pielieto repītera metodi, kura tiks aprakstīta vēlāk .

*Jūs varat nodibināt kontaktu ar failklerku ar zāļu vai hipnozes palīdzību, savācot un saīsinot ingrammas. Taču tas ir pārāk vienkāršots risinājums. Tas, ko mēs darām Dianētikas terapijā, ir kas vairāk - mēs cenšamies panākt, lai „Es" būtu kontaktā ar failklerku, nevis strādājam tikai ar to. Ilipnoanalīze un narkosintēze ir cietušas neveiksmi, jo tās neko nezināja par ingrammu banku un tās mēģināja, nezinot, kas tas ir, strādāt vienīgi ar failklerku. Pacienta vēlēšanās, lai arto strādātu amnēzijas transā vai kādu zāļu iedarbības stāvoklī, ir saistīta ar cenšanos saudzēt „Es" un uzkraut visu slodzi failklerkam.

trešā grāmata, sestā nodaļa

Atgriešanas likumi

Mums ir „Es" reverl; mēs atgriežam viņu kādā dzīves periodā uz viņa laika treka; failklerks pasniedz incidentus, kurus preklīrs atkārtoti pārdzīvo; oditors liek preklīram pārstāstīt ingrammu, līdz tā ir atvieglota vai „izzūd" (visas ingrammas galu galā „izzudīs", tiklīdz tiek izdzēsta beisik-beisika). Visu jauno, ko piedāvā failklerks, pat atkārtošanas laikā, oditors liek preklīram atkal pārdzīvot. Tas ir Dianētikas darbību kopsavilkums. Kā palīglīdzekļi tiek izmantoti repītera metode un daži paņēmieni, kuri saīsina ceļu. Tā ir terapija. Protams, ir nepieciešams paplašināts izklāsts un tas būs pieejams nākamajās lappusēs, lai oditoram dotu visu viņam nepieciešamo informāciju. Bet šī ir Dianētikas terapijas būtība.

Ingramma uzvedas kā (taču patiesībā nav) dzīva būtne, kura sevi aizsargā dažādos veidos. Jebkuras frāzes, kas ir tajā, var uzskatīt par komandām. Šīs komandas iedarbojas uz analītisko prātu tā, ka tas sāk uzvesties neparasti un neparedzami.

Dianētikas terapija ir paralēla domāšanas metodēm un pašai domāšanai. Viss, kas darbojas pret Dianētiku un oditoru, tieši tāpat un bez izņēmumiem iedarbojas uz pacienta analītisko prātu. Un otrādi - pacienta domāšanas problēmas viņa ikdienas dzīvē ir oditora problēmas terapijā.

•Vardi „izzudusi" vai „izdzēsta", lietoti attiecībā uz ingrammu, ar kuru darbojas,

Lielāko daļu no šīm „komandām", kuras ir ingrammās, nevar nekādā veidā izskaitļot, jo tās ir pretrunīgas vai pieprasa nesaprātīgas darbības. Tieši neiespējamība tās aprēķināt un saskaņot ar domāšanu un realitāti, padara pacientu aberētu. Apskatīsim ingrammu, kura rodas no kustībām mātes zarnās. Viņa sasprindzinās, tas rada spiedienu, kurš izraisa vēl nedzimušā bērna „bezsamaņu". Tad, ja viņa parasti pati ar sevi sarunājas (monologa veidā), kā to dara ļoti daudzas aberētas sievietes, viņa var teikt: „Kas tā ir par elli!

1

Man viss iekšā ir saspiedies. Man ir tik smagi, ka es nevaru ne elpot, ne domāt. Ja es būtu zinājusi, ka tas ir tik briesmīgi, vispār nebūtu dzimusi."

Tas var būt beisika apgabalā. Prāta sapņu mehānisms (kurš pārsvarā domā kalambūros, pretēji simbolistu uzskatiem), preklīram tuvojoties ingrammai, var radīt sapni par elles ugunīm. Preklīrs var būt pārliecināts, ka viņš nokļūs ellē, ja viņš pa laika treku ies uz šo ingrammu. Tālāk viņš var domāt, ka viņa laika treks ir „saspiedies". Tas var nozīmēt, ka visi incidenti uz tā atrodas vienā vietā. Tas attiecas uz izteikumiem „kas tā par elli" un „viss iekšā ir saspiedies". Tagad paskatīsimies, kas notiek ar „Man ir tik smagi, ka es nevaru ne elpot, ne domāt". Preklīrs šņaukājas, jo viņam šķiet, ka ar to ir domātas iesnas. Taču attiecībā uz „Ja es būtu zinājusi, ka tas ir tik briesmīgi, vispār nebūtu dzimusi", viņu pārņem šausmas no domas par pieskaršanos ingrammai, jo šī komanda saka, ka tā ir pārāk briesmīga, lai to paciestu. Turklāt, tā kā ingrammu komandas ir burtiskas, viņš var nodomāt, ka viņš ir pārāk briesmīgs, lai viņu dzemdētu.

Kaut kur citur uz treka kāda cita ingramma var teikt, ka „iešana uz elli" ir skaļa šņukstēšana. Tāpēc viņš „negrib" iet cauri šai ingrammai. Viņš ir šausmās, jo tā ir „tik briesmīga". Tas, ka māte vienkārši apsprieda pati ar sevi (ar sevi multiveilansā) vajadzību lietot kādu caurejas līdzekli, nekad netiek iekļauts aprēķinos. Jo reaktīvais prāts nav saprātīgs, tas domā identitātēs, cenšoties komandēt analītisko prātu.

Tajā atrodas tikai tik daudz informācijas, cik ir ingrammā, un analītiskā reakcija uz šo neapdomāto informāciju ir pilnīgi burtiska.

Tagad apskatīsim citu piemēru - dzimumaktu. Tam ir somatika - mainīgs spiediens. Tas nav īpaši sāpīgs (un, starp citu, lai cik mokošas un spēcīgas restimulācijas laikā šīs ingrammas būtu tagadnē, atkārtoti pārdzīvojot tās, sāpes ir ļoti mērenas, neatkarīgi no tā, kādas tās bija saņemšanas brīdī). Tātad tā nav nekas vairāk par vēl nedzimuša bērna sakratīšanu. Tomēr tā saka: „Ak, mīļais, es baidos, ka tu ienāksi manī. Es nomiršu, ja tu to izdarīsi. Ak, lūdzu, neienāc manī."

Ko ar to dara analītiskais prāts? Vai tas domā par dzimumaktu? Vai tas uztraucas par grūtniecību? Nē, pilnīgi noteikti, nē. Ingramma, kas liktu domāt par dzimumaktu, teiktu: „Domā par dzimumaktu!", bet ingramma, kurā būtu raizes par grūtniecību, teiktu: „Es esmu uztraukusies par grūtniecību." Sāpes šajā dzimumaktā nav stipras, taču tajā ir komanda, ka šajā ingrammā nedrīkst ieiet: „Neienāc manī!" Viņš nomirtu, ja to izdarītu, vai ne? Tieši tā arī ir pateikts. Un pacients klīst pa laika treku, kamēr oditors neizmanto repītera metodi (kura tiks aprakstīta vēlāk).

Kā būtu vēl ar kādu ingrammu tipu? Pieņemsim, ka mūsu nabaga pacientam nav paveicies, un viņš ir Jaunākais. Pieņemsim, ka viņa vārds ir Ralfs un viņa tēva vārds arī ir Ralfs. (Esiet uzmanīgi ar šiem Jaunākā keisiem, nereti tie ir ļoti sarežģīti.) Mātei (skatīt Kinsija ziņojumu, ja jums ir kādas šaubas) ir slepenas attiecības ar Džimu. Šī dzimumakta somatika nav sāpīgāka par sajūtu, it kā uz jums kāds maigi apsēstos, taču pacientam tā rada ārkārtīgas grūtības.

māte: „Ak, saldumiņ, tu esi tik brīnišķīgs. Es vēlētos, kaut Ralfs būtu līdzīgs tev, bet viņš tāds nav. Liekas, ka viņš pavisam nav spējīgs uzbudināt meiteni."

MīļĀKAis: „Ak, Ralfs nemaz nav tik slikts. Man viņš patīk."

māte: „Tu nezini, cik viņš ir lepns. Ja Ralfs par šo uzzinātu, tas viņu nogalinātu. Viņš vienkārši nomirtu. Es zinu."

mīļākais: „Neuztraucies, Ralfs nekad to neizdzirdēs."

Šī ingramma ir daudz vairāk izplatīta, nekā domā tas, kas vēl nav paskatījies uz māti no embrija viedokļa. To analītiskajā prātā neapstrādās kā informāciju. Tāpēc tās ir bažas. (Bažaspretrunīgas ingrammu komandas, kuras nav aprēķināmas.) Ralfs Jaunākais ir seksuāli ļoti bikls. Tas ir aberētas uzvedības modelis. Tuvojoties ingrammai terapijā, attiecībā uz mīļāko, mēs atklājam līdzjūtības aprēķinu. Galu galā viņš taču teica, ka Ralfs nav nemaz tik slikts un viņam Ralfs patīk. Taču par vienīgo Ralfu, bez šaubām, reaktīvais prāts uzskata Jaunāko. Tas attur mūsu pacientu no tuvošanās šai ingrammai, jo viņš domā, ka zaudēs draugu, ja tai pieskarsies.

Vel no aberācijas viedokļa Jaunākais pastāvīgi ir noraizējies par cilvēku lepnumu. Kad mēs tam pieskārāmies terapijā, viņš no tā ļoti izvairās. Galu galā, ja viņš par to uzzinātu, „tas viņu uz vietas nogalinātu". Un šeit ir vēl kaut kas - sonika atslēgšanās. Tika teikts, ka Ralfs nekad par to neizdzirdēs. Tas ir vajadzīgs izdzīvošanai. Tas ir tas, kam tic šūnas. Tāpēc Ralfs rikolā nekad nedzird. Un tā nebūs vienīgā sonika atslēgšanās. Mātei ir seksuālas attiecības ar vairākiem vīriešiem, un tas parasti norāda uz bloķētu otro dinamiku. Bloķēta otrā dinamika bieži vien nozīmē nepatiku pret bērniem. īsumā, tas varētu būt aborta mēģinājuma keiss, kurā Jaunākais tika tā sacaurumots, ka siera fabrikai šo caurumu pietiktu labam laikam. Jaunākajam, tagad jau vīrietim, var būt pastiprināta dzirde, jo viņš baidās no „dzīves" vispār. Un viņa sonika rikols ir vienāds ar nulli. Sajā gadījumā šo ingrammu varētu atklāt caur dēmonu kontūriem kā „iespaidus", kuri ienāk prātā. Oditors, apsverot to, ko pacients saka, ļoti drīz var uzminēt tās saturu un „atvērt" to ar repītera metodes palīdzību.

Tagad aplūkosim mātes keisu, kura, būdama pareizības kalngals (lai gan ar nelielu noslieci uz čīkstēšanu), atklāj, ka viņa ir stāvoklī un dodas pie ārsta.

māte: „Es domāju, ka esmu stāvoklī. Man ir bail, ka tas patiešām tā ir."

(Ārsts kādu brīdi izspaida viņas vēderu, novedot nedzimušo bērnu, kas

būs mūsu preklīrspēc trīsdesmit gadiem, „bezsamaņas" stāvoklī.)

ārsts: „Es tā nedomāju."

māte: „Es patiešām baidos, ka tas tā ir. Esmu pārliecināta, kan esmu iekritusi. Es vienkārši to zinu."

ārsts (spaida vēl): „To ir grūti pateikt tik agri."

Tur tieši tā ir teikts, ka šis pacients, vīrietis, ir stāvoklī. Ja mēs paskatīsimies, mēs redzēsim, ka viņam ir liels vēders. Tā tik ir izdzīvošana! Terapijā mēs noskaidrojam, ka viņš baidās: „Es baidos, ka es esmu"[4]. un, pēkšņi, viņš vairs nepārvietojas pa laika treku. Kādēļ? Viņš ir iekritis. Tas nenozīmē, ka viņš ir stāvoklī. Tas nozīmē, ka viņš ir iekritis. Tālāk. Viņš nebūs spējīgs pārstāstīt ingrammu. Kāpēc? Tāpēc, ka „to ir grūti pateikt tik agri". Tāpēc viņš par to nerunā. Mēs viņu uz laika treka atbrīvojam ar repītera metodes palīdzību.

Ak, šī mūsu valoda: mēs sakām vārdus, bet ar tiem domājam kaut ko citu. Nodota idiotiskā reaktīvā prāta rīcībā, kādus postījumus tā tik vien nenodara! Viss tiek uztverts burtiski! Viena'no cilvēka aberētā uzvedības modeļa sastāvdaļām, kas bija iepriekšminētā ingramma, ir milzīga piesardzība jebkādu uzskatu izteikšanā. Galu galā, to bija grūti pateikt tik agri.

Tagad paņemsim kādas pacientes ingrammu. Šīs meitenes tēvs bija spēcīgi aberēts. Viņš sita māti, jo viņam bija aizdomas, ka viņa ir stāvoklī. Viņš bija bloķēts pirmajā, otrajā, trešajā un ceturtajā dinamikā.

tēvs: „Vācies prom! Vācies prom! Es zinu, ka tu biji man neuzticīga! Tu nebiji nevainīga, kad es tevi apprecēju. Man jau sen vajadzēja tevi nogalināt! Tagad tu esi stāvoklī. Vācies prom!"

Meitene, kādas piecas nedēļas pēc ieņemšanas, no sitiena pa mātes vēderu nonāk „bezsamaņā". Viņai ir ļoti smaga ingramma tādēļ, ka tai ir emocionāli sāpīgs saturs, kuru viņa nekad nespēs pietiekami dramatizēt. Aberētās uzvedības modelis šeit izpaužas histērijā ik reizi, kad vīrietis apsūdz viņu neuzticībā. Viņa bija nevainīga, kad apprecējās divdesmit vienu gadu pēc šīs ingraininas iegūšanas, taču bija pārliecināta, ka tā tas nav. Viņai bija „bērnības mānija", ka tēvs viņu var nogalināt. Viņa vienmēr baidījās no grūtniecības, jo ingramma saka, ka viņa ir stāvoklī tagad, tas nozīmē - vienmēr, jo laiks ir nepārtraukta „tagad" plūsma. Terapijā mēs šai ingrammai mēģinām pietuvoties. Mēs pacienti nosūtām uz beisika apgabalu un pēkšņi ievērojam, ka viņa runā par kaut ko, kas ir noticis piecu gadu vecumā. Mēs viņu atkal nosūtām turp, taču tagad vina runā par kaut ko, kas ir noticis, kad viņai bija desmit gadi. Oditors, ievērojot šādas reakcijas, zina, ka viņam ir darīšana ar izsviedēju. Tas saka: „Vācies prom!", un paciente aiziet. Oditors atpazīst to, pielieto repītera metodi un saīsina vai izdzēš ingrammu.

Analītiskais prāts vienmēr un nemainīgi reaģē uz šīm ingrammu frāzēm kā uz komandām. Tas uz treka uzvedas tā, kā saka šīs ingrammas. Tas izdara aprēķinus keisā un dzīvē, saskaņā ar šo ingrammu pavēlēm. Ļoti veselīgi ir dzīvot ar ingrammām! īsta, laba izdzīvošana! Pietiekoši laba, lai jebkuru cilvēku iedzītu kapā.

Oditors pārāk neuztraucas par tām frāzēm, kuras palīdz terapijā. Ingraīnma, kura ir iegūta no tēva, kas sit māti un saka: „Saņem! Saņem, es tev saku. Tev tas ir jāsaņem!", var būt par cēloni kleptomānijai. (Terapija pierāda, ka šis patiešām ir visu zagšanas impulsu avots, jo pārbaudē atklājās, ka izdzēšot pacientam šāda veida ingrammas, viņš pārstāj zagt.) Oditors ievēros, ka preklīrs dedzīgi vēlas pārstāstīt šo ingrammu, jo tās saturs to piedāvā analītiskajam prātam.

Ingrammu paveids, kuras saka: „Nāc atpakaļ uz šejieni! Paliec šeit!", ko tik ļoti patīk teikt tēviem, ir atbildīgs par lēcienu atpakaļ, kad ir uzsākta terapija. Tiklīdz ingramma ir atklāta, pacients pie tās dodas taisnā ceļā. Vairākkārt pārstāstīta, komanda zaudē savu iedarbības spēku. Taču, kamēr šī ingramma eksistēja un nebija aizskarta, tās spēka pietiktu cilvēka aizsūtīšanai uz psihiatrisko iestādi, lai viņš tur gulētu embrija pozā. Visus, kuri ir bijuši šādās iestādēs un nav pārcietuši elektrošokus vai prefrontālo lobotomiju, bet cieš no šāda veida ārprāta, var atbrīvot no šādas ingrammas un atgriezt tagadnes laikā, vienkārši pielietojot repītera metodi. Dažkārt tas aizņem tikai pusstundu.

Ceļošanu pa treku, klīstot cauri analaizera aprēķiniem, kurus nosaka ingrammu saturs, var salīdzināt ar bērnu spēli, kurā ir daudz kvadrātu, pa kuriem ir jābīda „cilvēciņš". Tādu spēli patiešām varētu radīt, par pamatu ņemot laika treku im ingrammu komandas.

Tā būtu līdzīga parčīzi spēlei. Pārvietojušies par tik un tik kvadrātiem, jūs apstājaties uz kāda, kurš saka: „Vācies prom!" - tas nozīmē, ka jums jādodas atpakaļ tagadnes laikā vai tagadnes virzienā. Pārvietojieties par tik un tik kvadrātiem un jūs zaudējat gājienu, jo kvadrāts, uz kura jūs esat apstājušies, saka: „Paliec šeit!", un „cilvēciņš" paliks stāvot, kamēr oditors viņu neatbrīvos, izmantojot repītera metodi (jo šī frāze vairs nespēs viņu ilgi aizturēt, ja ir aizskarta terapijā). Tagad pārvietojieties par tik un tik kvadrātiem uz kādu, kurš saka: „Ej gulēt!", un „cilvēciņam" būs jāiet gulēt. Pārvietojieties par tik un tik kvadrātiem un atdurieties pret kaut ko, kas saka: „Neviens nedrīkst uzzināt", tin tur vispār nebūs kvadrāta. Pārvietojieties, līdz nonāksiet kvadrātā, kurš saka: „Es baidos", un „cilvēciņš" būs nobijies. Pārvietojieties atkal uz kvadrātu, kurš saka: „Man ir jāiet prom", un „cilvēciņš" aizies prom. Pārvietojieties vēl tālāk uz kvadrātu, kurš saka: „Manis šeit nav", un kvadrāta nebūs. Un tā tālāk, un tā joprojām.

Ir tikai daži komandu veidi, kuri īpaši traucē oditoratn. Tā kā prāts domāšanas procesā, it īpaši atceroties, zināmā mērā izmanto atgriešanos, pat ja cilvēks neatgriežas vārda pilnā nozīmē, visas šīs komandas arī traucē prātam domāt. Terapijā tās ir sevišķi nogurdinošas, un pastāvīgi atrodas oditora uzmanības centrā.

Pirmais veids ir komandas, kuras pacientu dzen prom. Sarunvalodā mēs tās saucam par „izsviedējiem". Piemēram: „Ej projām!", „Nekad vairs nenāc atpakaļ", „Man jāturas tālāk no tā", utt., utt., iekļaujot jebkuru vārdu kombināciju, kura burtiski nozīmē izdzīšanu vai padzīšanu.

Otrs veids ir komandas, kas tur pacientu. Piemēram: „Paliec šeit", „Apsēdies šeit un padomā par to", „Nāc atpakaļ un apsēdies", „Es nevaru paiet", „Es nedrīkstu iet projām", utt.

Trešais veids ir komandas, kuras noliedz ingrammas. Tās burtiski nozīmē, ka ingramma neeksistē: „Manis šeit nav", „Tas ne pie kā nenovedīs", „Man par to nav jārunā", „Es nevaru atcerēties", utt.

Ceturtais veids ir komandas, kuras grupē ingrammas. Tās, burtiski, nozīmē, ka visi incidenti ir vienā vietā uz laika treka: „Esmu sapinies", „Viss notiek uzreiz", „Ar mani viss atgadās vienlaicīgi", „Mēs vienmēr būsim kopā", utt.

Piektais komandu veids ir novirzitāji, kuri pacientu aizsūta nepareizā virzienā, liek viņam iet uz agrāku periodu, kad viņam ir jāiet uz vēlāku, vai liek viņam iet uz vēlāku, kad jāiet uz agrāku, utt. „Tu šeit nevari atgriezties", „Tu esi apgriezies", utt.

Izsviedējs strauji sūta preklīru atpakaļ tagadnes virzienā. Turētājs liek viņam palikt tieši tur, kur viņš ir. Noliedzējs liek viņam domāt, ka nekāda incidenta nav. Ceturtais, grupētājs, saīsina laika treku tā, ka liekas treks vispār nepastāv. Novirzītājs maina nepieciešamo virzienu uz pretējo.

Saskaršanās ar jebkuru ingrammu liek preklīram reaģēt „analītiski". Tieši tāpat kā ingrammas restimulēšanas gadījumā, komandas iedarbojas uz analaizeru, un, kaut arī analaizers var nesatricināmi uzskatīt, ka ir tikko aprēķinājis šo reakciju tikai pats un neviens cits, patiesībā tas runā taisni no ingrammas vai ingrammu satura.

Šī ir repītera metode.

Virzoties atpakaļ pa laika treku un saskaroties ar ingrammām, preklīrs iekļūst „bezsamaņas" apgabalos, kurus nosedz „bezsamaņa" vai emocijas. Visagrākajās ingrammās preklīrs var nemitīgi žāvāties. Komandai „gulēt" ar to nav nekāda sakara - šeit atbrīvojas „bezsamaņa" (oditori to sauc par „iztvaikošanu"(no angļu vai. boil-off - izvārīties, iztvaikot)). Preklīrs divu stundu laikā var nemierīgi trīties, iegrimt „bezsamaņā", izskatīties tā, it kā viņš būtu apdullis no narkotiku lietošanas un iemigt bez jebkādas komandas.

Daļa no informācijas, kas atrodas ingrammās, atslēdz analītisko prātu. Kad preklīrs ir atgriezies un saskāries ar ingrammu, analītiskā prāta darbība var pavājināties, tas nozīmē, ka viņš šajā apgabalā ir daudz mazāk spējīgs domāt. „Bezsamaņas" iztvaikošana ir process, kurš terapijā ir ļoti nepieciešams, jo šī „bezsamaņa" var tikt restimulēta cilvēka ikdienas dzīvē un, ja tā notiek, viņa prāta spējas pavājinās vai nu nedaudz, vai ļoti stipri, palēninot viņa domāšanas procesu.

Tātad, saskaroties ar „bezsamaņas" aspektu, preklīra apziņa pavājinās. Viņš sapņo, murmina muļķības un stostās. Viņa analaizers laužas cauri aizsegam, kurš slēpa ingrammu no viņa. Tomēr šajā stāvoklī tas ir arī ļoti jūtīgs pret ingrammu komandām.

Kad oditors viņu mudina iet cauri ingrammai un to pārstāstīt (lai gan oditors zina, ka var paiet minūtes, pirms „bezsamaņa" pietiekoši iztvaikos, lai pacients tai varētu tikt cauri), preklīrs var iebilst: „Es nevaru šeit atgriezties." Oditors nekavējoties to atzīmē. Tā ir ingrammas komanda, kas nāk laukā. Viņš par to pacientam nepaziņo, pacients parasti to neapzinās. Ja pacientam joprojām ir grūtības, oditors viņam saka: „Pasakiet: „Es nevaru šeit atgriezties." Pacients to atkārto un oditors liek viņam to atkārtot vēl un vēl. Pēkšņi ieslēdzas somatika, un kontakts ar ingrammu ir nodibināts.

Sarunājoties ar pacientu, oditors rūpīgi atzīmē, neizrādot to pacientam, kādas frāzes pacients izmanto un atkārto, runājot par savām slimībām vai par Dianētiku. Pēc tam, kad, atrodoties reverī, pacients, piemēram, uzstāj, ka viņš „nevar nekur tikt", oditors liek viņam atkārtot šo frāzi.

Šādas frāzes atkārtošana, atkal un atkal, velk pacientu atpakaļ pa laika treku, lai viņš nonāktu kontaktā ar ingrammu, kura to satur. Var gadīties, ka šī ingramma netiks atvieglota (jo pirms tās ir pārāk daudz ingrammu), taču tikai tādā gadījumā, ja tāda pati frāze būs agrākā ingrammā. Tāpēc oditors turpina pielietot repītera metodi, kura liek pacientam atgriezties arvien agrākos un agrākos laika treka apgabalos. Ja viss rit, kā nākas, pacients ļoti bieži noķiķināsies vai atviegloti iesmiesies. Frāze ir izvilkta. Ingramma nav izdzēsta, bet frāze turpmāk vairs neietekmēs terapiju.

Viss, ko pacients dara saistībā ar savām ingrammām, un visi vārdi, kurus viņš izmanto, lai aprakstītu šīs darbības, parasti atrodas šajās ingrammās. Repītera metode noņem lādiņu no frāzēm, un tāpēc ingrammas kļūst pieejamas.

Šī metode, protams, dažkārt var radīt pacientam nepatikšanas, bet Dianētikas izraisītās nepatikšanas nav pārāk nopietnas.

Restimulētas ikdienā, ingrammas var būt un ir ļoti spēcīgas. Slepkavības, izvarošanas un ļaunprātīgas dedzināšanas, abortu mēģinājumi, atpalicība skolā - ikviena dzīvē sastopamā aberācija rodas no ingrammām. Taču tuvošanās tām Dianētikas terapijā notiek pa citu ceļu, kurš ir tuvāks ingrammu avotam. Parasti ingrammai, kura iedarbojas uz cilvēku, kas neko nenojauš par tās eksistenci, ir milzīgs darbības un runas spēks, tā sasaista prātā daudzus domāšanas „kontūrus", kurus būtu jāizmanto racionāli, un tā galvenokārt rada haosu. Tās kontakti ir „pielodēti" analaizeram, un viņš no tiem nevar tikt vaļā. Terapijā pacients dodas pretī ingrammai - šī darbība pati par sevi sāk atvienot daļu no šiem „pastāvīgajiem savienojumiem". Pacientu var novest kontaktā ar ingrammu, kura, ja tas nenotiktu terapijā, būtu spējīga viņu saliekt embrija pozā un nosūtīt uz tuvāko psihiatrisko slimnīcu. Terapijas laikā, kad viņš atgriežas laika trekā, pat visspēcīgākajam turētājam ir ierobežots spēks, jo pacients var nokļūt turētājā, kurš normālā dzīvē izraisītu psihozi, bet terapijā tas, iespējams, izpaudīsies šādā veidā - kad oditors viņam pateiks: „Atgriezieties tagadnes laikā!", viņš vienkārši atvērs acis, nepārejot to treka daļu, kas atrodas starp incidentu pagātnē un tagadni. Viņš nenojauš, ka viņš atrodas turētājā, kamēr oditors, ievērojot šādu parādību, neizmanto repītera metodi.

oditors: Vai jūs esat tagadnes laikā?

PREKLiRs: Protams.

oditors: Kā jūs jūtaties?

preklīrs: Man mazliet sāp galva.

oditors: Aizveriet acis. Pasakiet: „Paliec šeit."

preklīrs: Labi. „Paliec šeit. Paliec šeit. Paliec šeit." ( Vairākas reizes.)

oditors: Vai jūs pārvietojaties? preklīrs: Nē.

oditors: Pasakiet: „Esmu iekritis. Esmu iekritis." preklīrs: „Esmu iekritis." Vairākas reizes.) oditors: Vai jūs virzāties pa treku? preklīrs: Nē.

oditors: Pasakiet: „Esmu slazdā." preklīrs: „Esmu slazdā. Es …" Ak, mana galva! oditors: Turpiniet atkārtot.

preklīrs: „Esmu slazdā. Esmu slazdā. Esmu slazdā." Au! Vēl sliktāk.

(Viņa somatika kļūst stiprāka, kad viņš tuvojas ingrammai, kura viņu tur otrpus „bezsamaņas" aizsega.)

oditors: Turpiniet atkārtot.

preklīrs: „Esmu slazdā, ak, Dievs, esmu slazdā. Es nekad netikšu ārā no šejienes. Es netikšu laukā. Es esmu slazdā!"

oditors: Nodibiniet ciešāku kontaktu. Pārliecinieties, ka tur vairāk nekā nav.

(Triks, ar kura palīdzību oditors cenšas nepieļaut, lai preklīrs atstāstītu to, ko nupat ir pats teicis, un lai viņš ietu cauri ingrammai.)

preklīrs: Man sāp galva! Ļaujiet man atgriezties tagadnē. oditors: Ejiet vēlreiz tam cauri.

(Ja preklīrs atgriezīsies tagadnē ar tik lielu lādiņu, viņš būs nelaimīgs, un incidentā nākošreiz, iespējams, būs grūti ieiet.)

preklīrs: „Ak, Dievs, esmu slazdā. Baidos, ka esmu slazdā." (Parādījāsjauns vārds.) „Es nekad netikšu ārā no šejienes, kamēr vien būšu dzīva. Es esmu slazdā. Es nekad netikšu ārā. Es esmu slazdā." (Sānis remarka) Viņa raud: „Ak, kādēļ gan man bija jāaprec tāds vīrietis!"

oditors: Kas notiek ar jūsu galvu?

preklīrs: Sāp jau mazāk. Tas ir riebīgs gājiens. Viņa sit pati sev pa vēderu. Tas ir ļauni! Nolādēts!

oditors: Pārdzīvojiet to vēlreiz. Pārliecināsimies, ka tur vairāk nekā nav.

(Tas pats mehānisms, lai neļautu preklīram atstāstīt to, ko viņš ir teicis agrāk, un, lai viņš stāstītu to, ko viņš atrod ingrammā.Ja vi?iš atstāsta, nevis atkārtoti pārdzīvo, ingramma neatvērsies.)

preklīrs: (Tā arī dara, iegūstot dažus jaunus vārdus un vairākas skaņas, ieskaitot dobjus sitiena trokšņus pa vēderu un automašīnas pīpināšanu ārpusē uz ielas.) Tikai nesakiet, ka man vēlreiz tam ir jāiziet cauri.

oditors: Izskatiet to vēlreiz, lūdzu.

preklīrs: Nu, šī dāma man mēģina sasist galvu un no manis atbrīvoties. Un tāpēc es izmetos ārā un sadevu viņai kā nākas.

oditors: Lūdzu, pārdzīvojiet ingrammu vēlreiz.

preklīrs: (Dara to, un pēkšņi gluži kā auklas cilpas daļa ingramma izstiepjas, un tajā ir vairāk informācijas vietā, kur bija cilpa.) „Man ir jāizdomā, ko pateikt Harijam. Viņš metīsies man virsū."

(No šejienes nāk viņa joks - „izmetos ārā ", utt.)

oditors: Lūdzu, izejiet tam vēlreiz cauri. Tur var būt vēl kaut kas.

preklīrs: (Tā <hira, iepriekšējās daļas saīsinās, parādās divasjaunas skaņas, virias soļi un tekošs ūdens. Tad viņš ir laimīgs un smejas par to. Šī ingramma ir atvieglota, bet tā var nebūt pilnīgi pazudusi. Tā notiek, ja cilvēks ar to ir saskāries pirms beisik-beisika.)

Šeit ir gan repītera metode, gan ingramma, kura tiek izrunāta līdz recesijai. Šī ingramma var parādīties atkal, ar ļoti mazu papilduslādiņu pēc tam, kad cilvēks saskarsies ar beisik-beisiku, bet tā ir pilnīgi zaudējusi spēku aberēt, radīt psihosomatiskas galvassāpes vai citas slimības. Tomēr, neskarta terapijā, šī ingramma lika pacientam zēna gados šausmās kliegt katru reizi, kad viņš saprata, ka nespēj tikt ārā no kādas slēgtas telpas (klaustrofobija).

Repītera metode ir īpaša Dianētikas fāze, kurā oditoram ir nepieciešams būt atjautīgam. Ar neatlaidību un pacietību jebkurš oditors ar minimālu intelektu var gūt panākumus pārējās fāzēs. Strādājot ar repītera metodi, viņam ir jāiemācās, terapijas nolūkā, domāt kā ingrammai. Un viņam ir jānovēro, kā pacients uzvedas uz laika treka. Viņam ir jānovēro, kāda veida reakcija piemīt pacientam un jāizdara no tā secinājums, kāds komandu veids traucē pacientam, kad viņš nesadarbojas vai ir neziņā.

Tas nenozīmē, ka repītera metode ir grūta - tā tas nav. Taču oditora spēja to pielietot ir galvenais iemesls, kāpēc keiss aizņem vairāk laika ar vienu oditoni nekā ar citu. Tā ir noteikta spēja. Tā ir iepriekšminētā spēle, kura ir gudri jāspēlē. Kur ir aizķēries preklīrs un kādas komandas dēļ? Kāpēc preklīrs pēkšņi ir pārtraucis sadarboties? Kur ir emocionālais lādiņš, kurš aiztur keisu? Ar repītera metodi oditors var atrisināt visas šīs problēmas, un gudrs oditors atrisina tās daudz ātrāk, nekā oditors, kas tāds nav.

Kā var domāt no ingrammu redzespunkta? Ronalds Ross, atklājot, ka insekti pārnēsā mikrobus, uzskatīja, ka ir nepieciešams domāt kā moskītam. Šeit ir līdzīgs nepatikšanu iemesls - ingramma. Terapijas nolūkos ir jāiemācās domāt kā ingrammai.

Oditoram nav jāskatās pacientam acīs un jāmin, kāpēc pacients trešdienās neēd neko citu kā vien puķkāpostus. Tā ir aberācija, un oditoram nav jāmin nedz aberāciju, nedz psihosomatisko slimību cēloņi: tie visi parādīsies ar laiku, un oditors par tiem daudzko uzzinās darba gaitā. Tomēr oditoram ir jābūt spējīgam uzturēt pacienta kustību pa treku, pārvietojot viņu atpakaļ uz beisika apgabalu un augšup no turienes, lai ingrammas saīsinātu. Šobrīd mēs to darām ar repītera metodi. Saprotams, ka Dianētikā var attīstīties pilnīgi jauna vai vairākas pielietošanas mākslas: būtu skumji, ja šāda attīstība un uzlabošanās nenotiktu. Šobrīd vislabākais, kas mums ir (vislabākais kritērijs ir tas, ka tas darbojas vienādi visos keisos) - tā ir repītera metode. Oditoram ir jābūt spējīgam to pielietot, ja viņš keisā grib gūt panākumus. Kad jebkurš oditors būs pabeidzis dažus keisus un zinās šī briesmoņa - ingrammas dabu, viņš varēs (un būtu labi, ja viņš tā izdarītu) nākt klajā ar savām uzlabotajām metodēm. Vienīgais repītera metodes trūkums ir tas, ka oditoram ir jābūt atjautīgam tās pielietošanā.

Būt gudram nenozīmē daudz runāt. Tā rīkoties Dianētikā oditējot, nepavisam nav gudri. Gandrīz visiem oditoriem, sākot darbu ar keisiem, tik ļoti patīk savas balss skaņa un viņu prasmīguma sajūta, ka nabaga preklīram tikpat kā nav iespējas kaut ko atbildēt. Taču tieši preklīram, kuru ir jāklīrē, ir vienīgā precīzā informācija, un vienīgi viņš var to novērtēt.

Būt atjautīgam repītera metodes pielietošanā, nozīmē būt spējīgam atrast pacienta runā vai uzvedībā to, ko satur ingrammas un kas neļauj viņam pie tām nokļūt, iziet tām cauri un tā tālāk. Repītera metode ir vērsta tikai uz pacienta darbībām nevis aberācijām.

Piemēram, paņemsim keisu, kas bija tā „aizzīmogots", ka vajadzēja trīsdesmit stundas gandrīz nepārtraukti pielietot repītera metodi, lai salauztu sienas starp analītisko prātu un ingrammām. Ir svarīgi zināt, ka ingramma nebūtu ingramma, ja preklīrs varētu viegli ar to nonākt kontaktā. Jebkura ingramma, ar kuru ir viegli nonākt kontaktā un kurai nav emocionālā lādiņa, ir tikpat aberējoša kā glāze gāzēta ūdens.

Ar jaunu meiteni, kurai bija sonika rikols, pastiprināta dzirde un tik pamatīgi endokrīnās sistēmas traucējumi, ka viņa bija kļuvusi par vecu sievieti divdesmit divu gadu vecumā, bija nepieciešams strādāt septiņdesmit piecas stundas, pirms viņa varēja ar kaut ko nonākt kontaktā beisika apgabalā. Tas bija gandrīz neticami, bet tā tas bija. Pacientam ar izslēgtu sonika rikolu un, kas ir nogājis no laika treka, septiņdesmit piecu stundu darbs būtu tikai riteņu ieeļļošana. Taču šī meitene, par cik viņai bija sonika rikols, jau bija ceļā uz Klīru, kaut ari priekšā vēl bija satikšanās ar beisik-beisiku.

Ar repītera metodi un tikai ar to keiss galu galā tika atrisināts, l ajā praktiski nebija ne turētāju, ne izsviedēju. Vienkārši šķita, ka viss prenatālais apgabals ir tukšs.

Sanāk tā, ka ingramma, nebūdama saprātīga atmiņa, ir vienkārši viļņu vai kāda cita veida ieraksts, kurš iedarbojas uz analītisko un somatisko prātu, pārvalda balsi un muskuļus, kā arī citas ķermeņa daļas. Analītiskais prāts, lai attaisnotu to, kas notiek, un būdams I tavājināts ingrammas dramatizācijas dēļ, var iestarpināt informāciju, k ura šai darbībai piešķir šķietamu saprātīgumu. Tomēr tas nepadara ingrammu jūtīgu. Kad ingrammai pirmo reizi tuvojas terapijā, šķiet, ka tās vispār nav. Var gadīties, ka būs vajadzīgas trīs sesijas, lai šādu ingrammu „atklātu". Tā kā darbs notiek ar daudzām ingrammām, tas nenozīmē trīs tukšas sesijas, bet tas nozīmē, ka tad, kad „Es" atgriežas, tam ir jāpāriet pāri ingrammai vairākas reizes, lai tā „atklātos". To ir svarīgi zināt. Pajautājot prātam kādu informāciju pagājušonedēļ un to nesaņemot (aberētā gadījumā), ja jūs to izdarīsiet vēlreiz nākamnedēļ, tad saņemsiet atbildi. Tieši tāpat ir ar ingrammām. Terapijas pamatprincips ir šāds - ja jūs turpināsiet meklēt, jūs galu galā šo ingrammu atradīsiet. Atkārtota atgriešanās prenatālajā apgabalā pati par sevi tajā atklās ingrammas, tādējādi analītiskais prāts varēs tām uzbrukt un saīsināt. Tas ir lēns process. Repītera metode ļoti paātrina procesu, kaut arī ir vajadzīgas vairākas sesijas, lai ingramma atklātos.

Iepriekš pieminētās meitenes gadījumā, iespējams, būtu nepieciešams vēl piecdesmit vai sešdesmit stundu darbs, lai nonāktu kontaktā ar ingrammām, ja netiktu pielietota repītera metode. Repītera metode atrisināja to, kad oditors ievēroja, ka viņa visu laiku saka: „Esmu pārliecināta, ka ir nopietns iemesls, kāpēc man nepatīk mana bērnība. Galu galā brālis mani izvaroja, kad man bija pieci gadi. Esmu pārliecināta, ka tas bija manā bērnībā, daudz vēlāk. Mana māte bija briesmīgi greizsirdīga uz mani. Esmu pārliecināta, ka tas bija vēlāk."

Šī jaunā sieviete, kā to var nojaust, bija studējusi koledžā kādu garīgās dziedināšanas mācību, kurā seksu vai vitamīnu lietošanu u/skatīja par prāta aberāciju izraisītājiem, un bieži apcerēja faktu, ka, lai gan viņa neiebilstot pret to, ko viņa sauca par „analīzi", viņa uzskata, ka ir muļķīgi domāt, ka auglis var kaut ko dzirdēt. Viņa vairākkārt nokļuva pirmsdzemdību apgabalā un paziņoja, ka tur jūtas pavisam ērti. Taču pati dzimšana redzeslaukā neparādījās. Tas ir svarīgi. Beisika ingramma vai ingratnmas beisika apgabalā (ap embrionālo periodu) nevar pazust un bez terapijas nepazudīs, un, kad ar dzemdībām nav iespējams nonākt kontaktā, vismaz ar vienu somatiku, pirms tām noteikti kaut kas atrodas. Ja dzemdības būtu pirmā ingramma, ikviens varētu kļūt par Klīru piecās stundās. Dzemdības var atrasties redzeslaukā, bet vēl pirms tām, var būt pussimts nopietnu prenatālo notikumu. Viņas keisā nekas neatklājās. Viņas izglītība palēnināja keisu, jo viņa vienmēr centās atrasties tagadnē un „atcerēties", izmantojot atmiņu, kura bija tā nosegta, ka viņa nespēja pat atcerēties savas mātes īsto vārdu. (To viņa bija ieguvusi, desmit gadus atrazdamās psihes speciālistu rokās, kuri neprasīja no viņas neko citu kā vien „atcerēties".) Kā jau bija teikts, viņa pirms dzemdībām jutās pavisam ērti, sajuta augļa šķidrumu un bija pārliecināta, ka dzīve dzemdē ir labāka par jebko citu. Neatbilstību starp to, ka viņa varēja sajust augļa šķidrumu, siltumu un ērto peldēšanu, un viņas pārliecību, ka prenatālās pieredzes nemaz nav, viņa pilnīgi nemanīja. Oditors neizdarīja ne mazāko piepūli, lai viņu pārliecinātu. Zinot savu darbu, viņš vienkārši turpināja sūtīt viņu uz priekšu un atpakaļ, mēģinot te vienu, te otru paņēmienu.

Galu galā meitene sagribēja uzzināt, vai tiešām irjābūt prenatālajai pieredzei, un viņai tika pateikts, ka pastāv tas, kas ir. Ja prenatālās pieredzes nav, viņai par to nekāda rikola nebūs. Taču, ja tā ir - tas viņai būs. No oditora puses tā ir laba, jebkuru iespēju pieļaujoša attieksme. Kā ir izteicies kāds oditors, Dianētika „parāda preci", bet necenšas neko pārdot.

Oditors bija izmēģinājis repītera metodi ar visdažādākajām frāzēm. Viņa pārvietojās pa treku, tātad bija jābūt kādam noliedzējam. Oditors vairs nezināja ko iesākt, kad pēkšņi saprata, ka viņa ļoti izveicīgi lieto frāzi „daudz vēlāk".

oditors: Pasakiet „daudz vēlāk" un atgriezieties prenatālajā apgabalā.

meitene: „Daudz vēlāk. Daudz vēlāk". (Utt.) (Ļotigarlaikoti tin negribīgi.)

oditors: Turpiniet lūdzu.

(Nekad nesakiet „ejiet uz priekšu", jo tas liks arī tā rīkoties. Sakiet „turpiniet", ja jūs gribat, lai preklīrs iet tālāk cauri ingravimai vai atkārto frāzi, un „atgriezieties pie tā vēlreiz", lai atkal izietu cauri ingrammai, kurai vienreiz jau iziets cauri.)

meitene: „Daudz vēlāk. Daudz …" Man ir somatika sejā! Man šķiet, it kā mani grūstītu.

(Tās bija labas ziņas, jo oditors zināja, ka viņai bija sāpju rikola atslēgums prenatālā perioda vidū, kas neļāva parādīties vēlākām somatikām.)

oditors: Nodibiniet ciešāku kontaktu un turpiniet atkārtot.

meitene: „Daudz vēlāk. Daudz vēlāk." Tā pastiprinās.

(Dabiski. Pielietojot repītera metodi, somatika kļūst stiprāka, līdz frāze kļūst pilnīgi precīza. Keisā bez sonika tā nonāk līdz „Es" netieši, bet keisā ar soniku skaņa parādās tāda, kāda tā bija.)

oditors: Turpiniet.

meitene: „Daudz …" Es dzirdu balsi! Jā. Tā ir balss. Ak, tā ir mana tēva balss!

oditors: Klausieties, lūdzu, vārdus un atkārtojiet tos.

meitene: Viņš runā ar manu māti. Šis spiediens uz seju ir nepatīkams. Uz augšu un uz leju. Man sāp!

oditors: Lūdzu, atkārtojiet viņu vārdus.

mhitkne: Viņš saka: „Ak, saldumiņ, es tagad tevī nebeigšu. Labāk pagaidīt, lai mums viens ir daudz vēlāk." Un tur ir manas mātes balss. Šis spiediens man nodara sāpes. Nē, tas ir kļuvis daudz vājāks. Jocīgi, kad es sadzirdēju viņa balsi, tas samazinājās.

oditors: Pasakiet, lūdzu, ko saka jūsu māte, ja jūs viņu dzirdat?

meitene: Viņa saka: „Tad es tevi tur vispār negribu!" Viņa ir dusmīga! Somatikas vairs nav.

(Dzimumakts šajā bridi ir beidzies.)

oditors: Lūdzu, atgriezieties pie šī notikuma sākuma un izejiet tam vēlreiz cauri.

meitene: (Atrod sākumu, atgriežas somatika.) Interesanti, ko viņi tur dara? (Tadpauze.) Es dzirdu plikšķošu skaņu! (Tadpauze un apmulsums.) Ooo!

oditors: Lūdzu, izskatiet ingrammu vēlreiz.

meitene: Sākumā ir viegls ritms, un tad tas kļūst ātrāks. Es varu saklausīt elpu. Tagad spiediens pastiprinās, bet tas ir vājāks nekā pirmajā reizē. Tas kļūst.pavisam vājš, un es dzirdu tēva balsi: „Ak, saldutniņ, es tagad nebeigšu tevī. Labāk pagaidīt, lai mums viens ir daudz vēlāk. Es neesmu tik pārliecināts, vai man patīk bērni.

Bez tam mans darbs …" Un mana māte acīmredzot pagrūž viņu, jo ir asāka somatika. „Tad es tevi tur vispār negribu. Tu, aukstais krupi!"

oditors: Lūdzu, atgriezieties sākumā un izskatiet to vēlreiz.

meitene: (Izskata ingrammu vairākas reizes un somatika pilnīgi pazūd. Viņa ir (oti priecīga par to un nemaz nepiemin faktu, ka viņa apšaubīja prenatālo pieredzi.)

Tā ir repītera metode darbībā. Šīs meitenes keisā ar repītera metodi tika izmēģinātas apmēram divsimt frāzes, bet neviena no tām nederēja. Pirmkārt, bija tikai dažas zemākās ingrammas, kuras failklerks bija gatavs izdot, un oditors minēja visus iespējamos noliedzēju veidus. Vēlāks incidents varēja saturēt (un tā arī bija, bet nekāda somatika neparādījās) daudzas no frāzēm, kuras oditors izmantoja. Tomēr failklerks piekrita izdot šo ingrammu, jo tā atradās sākumā un bija izdzēšama.

Ļoti nosegtā keisā failklerks reti izsniedz to, ko nevar saīsināt līdz recesijai. Oditors nekad neatstāj šādi piedāvātu ingrammu, pirms viņš nav izdarījis visu iespējamo, lai, izejot cauri vairākkārt, to saīsinātu. Failklerks šajā keisā pieviltu oditoru, ja būtu izdevis dzemdību ingrammu, kura neatvērtos, sagādātu daudz lieka darba un radītu pacientei galvassāpes dažu dienu garumā. Oditors pieviltu failklerku, ja viņš nesaīsinātu piedāvāto ingrammu, liekot meitenei iziet to vairākas reizes līdz somatikas un balsu izzušanai.

Iemesls, kāpēc šī ingramma palika apslēpta, bija tās saturs. Patiesībā tas bija dzimumakts. Ingramma teica, ka incidentus varēs atrast vēlāk dzīvē. Tālāk tā teica, ka tajā nedrīkst ieiet.

Repītera metode dažkārt var ievilkt pacientu nelielās nepatikšanās, „iesūcot" viņu incidentos, kuri neatvērsies. Tā nav parasta parādība, bet failklerks palaikam izsniedz vēlāku, nevis agrāku incidentu. Tomēr tā nav failklerka kļūda. Atcerieties, ka viņš ir sakārtojis šīs ingrammas pēc tēmām, somatikāin un laika, un oditors var izmantot katru no tām. Kad failklerks atbild un izsniedz somatiku uz repītera frāzi, kuru oditors ir atlasījis no preklīra runas vai uzminējis pats, un tomēr šī somatika neatklājas vai līdz ar to neparādās nekāda balss (sonika keisā vai vienkārši „neatveras" keisā bez sonika), failklerks ir bijis spiests pārkraut veselu kaudzi materiāla. Tāpēc oditors, to saprazdams un redzēdams, ka balss neparādās vai somatika nerodas, liek preklīram atkārtot to pašu frāzi un atgriezties arvien agrāk un agrāk. Kādā citā ķermeņa vietā var ieslēgties cita somatika. Failklerks ir „atvēris" vēl agrāku ingrammu, pēc tam, kad neliels daudzums nepatikšanu, kurās viņš varēja nonākt vispirms, ir likvidētas. Tagad, ar šo agrāko ir jārīkojas tāpat. Preklīram visu laiku atkārtojot frāzi, somatika var kļūt vidēji spēcīga, bet joprojām jebkāda balss var neparādīties. Tad oditors preklīru sūta agrākā pagātnē. Failklerkam atkal i/dodas iegfltvēl agrāku ingrammu, pēc tam, kad kaut kas ir izdzēsts no otrās. Šoreiz atkal ieslēdzas agrāka somatika, iespējams beisika apgabalā, gadījumā, ja pirms tam ar to nav bijusi saskarsme, un šoreiz var parādīties balss. Ingramma saīsinās. Vārdu sakot, failklerks bija gatavs riskēt ar nepatikšanām, lai pārvietotu vairākas somatikas un ļautu oditoram nokļūt līdz beisika incidentam.

Ir arī citi varianti. Tā kā notikumi ir sakārtoti pēc tēmām, somatikām un laika, oditors var izmantot ne tikai frāzes. Viņš var aizsūtīt preklīru uz brīdi, kad ir „vislielākā somatikas intensitāte", un iegūt rezultātus, taču šis paņēmiens nav tik drošs, nedz arī tik nekļūdīgs, kā ingrammu meklēšana pēc tēmas. Preklīram nav nekas pret došanos uz jebkuras somatikas „lielāko intensitātes" momentu, jo somatikas sastāda apmēram tūkstošo daļu no sākotnējām ciešanām, pat, ja tā ir diezgan spēcīga. Tagadnes laikā ārpus terapijas šo somatiku intensitāte var būt ļoti nopietna, piemēram, migrēna. Migrēnas gadījumā preklīru var atgriezt tās iegūšanas brīdī, kurā, varētu domāt, sāpju intensitātei būtu jābūt visaugstākajai, un tomēr atklāt, ka tur ir vājas, trulas sāpes, kādas var piedzīvot paģiru laikā. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc pastāv princips, ka labāk ieiet keisā, kaut arī nedaudz, nekā neaiztikt to vispār. Jo, atgriežoties ar standarta reverī metodi, pacients tuvojas aberāciju avotam un, ja ar šo avotu izdodas nodibināt vismaz kaut kādu kontaktu, ingrammas aberējošais spēks samazinās, lai arī cik daudz kļūdu būtu pieļāvis oditors.

Tātad atgriešanās pie kādas somatikas „maksimālās intensitātes" nav ļoti sāpīga. īstā maksimālā intensitāte ir tad, kad preklīrs ir nomodā, kamēr kontakts ar incidentu nav nodibināts. Taču, atgriežoties uz „maksimālo intensitāti", ar incidentu bieži vien var nonākt saskarsmē un to saīsināt. Tomēr, ja „maksimālā intensitāte" ir ingrammā, kura satur frāzes: „Es to nevaru izturēt!", „Tas mani nogalina" vai „Tas ir pārāk briesmīgi", tad sagaidiet, ka jūsu preklīrs reaģēs atbilstošā veidā. Ja viņš nereaģē, viņam ir emocionālais atslēgums, un tas ir cits jautājums, kurš tiks izklāstīts vēlāk.

Līdzīgi, oditors ar preklīru var rīkoties attiecībā uz „laiku". Prātā ir ļoti precīzs pulkstenis. Failklerks ļoti labi pazīst šo pulksteni un, kad vien būs iespējams, prasību izpildīs. Preklīrs, kuru oditors aizsūta uz „sešām minūtēm pirms šī frāze tika pateikta", parasti nokļūst sešas minūtes pirms tās, pat, ja tas ir prenatālais incidents. Pēc tam oditors var virzīt preklīru uz priekšu, minūti pa minūtei, kā vien viņš vēlas. Viņš var izvest preklīru cauri incidentam, paziņojot: „Ir viena minūte vēlāk. Ir divas minūtes vēlāk. Ir pagājušas trīs minūtes", 1111 tā tālāk. Oditoram nav jāgaida, kamēr paies šīs minūtes; viņš vienkārši tās paziņo. Viņš var likt preklīram iet cauri laikam ar piecu minūšu, stundas vai dienas atstarpēm un, ja vien nav ingrammu materiāla, kas aiztur vai citādi ietekmē šo darbību, oditors var pārvietot preklīru pa laika treku kā vien vēlas. Būtu lieliski, ja oditors varētu aizsūtīt preklīru uz ieņemšanas brīdi un tad viņam pateikt, ka ir pagājusi viena, divas, utt. stundas, lai atrastu pirmo ingrammu. Tomēr bez laika šeit darbojas vēl arī citi faktori, un šis plāns, lai gan ļoti pievilcīgs, nav īstenojams. Pārbīdi laikā oditors parasti izmanto, kad viņš grib pārvietot preklīru pirms incidenta, lai pārliecinātos, ka tas patiešām ir incidenta sākums. Atgriežot tur preklīru ar piecu vai desmit minūšu intervāliem, oditors dažkārt var atklāt, ka viņš dodas atpakaļ ļoti garā un sarežģītā incidentā un, ka galvassāpes, kuras viņš preklīram grib atvieglot, patiesībā sākotnēji tika iegūtas vairākas stundas agrāk, nekā viņš bija domājis. Šādā gadījumā agrākai ingrammai ir pievienota otra ingramma, un oditors nevar „atvērt" šo otru, kamēr viņš nav ieguvis pirmo.

Patiesībā pārbīdei laikā ir ierobežots pielietojums. Oditors, kas mēģina kaut ko noķert, medījot to atpakaļ laikā, drīz vien pamanīs, ka ir mākslīgi restimulējis keisu un ka darbs ir stipri apgrūtināts. Repītera metode darbojas vislabāk, un failklerkam ar to ir visvieglāk strādāt. Oditors izmanto pārbīdi laikā, lai atgrieztu preklīru cik vien iespējams tuvu beisika apgabalam (agrākais prenatālais periods) un tad, ja vien failklerks vienkārši nesāk darboties, pasniedzot ingrammas, kuras var izdzēst vienu pēc otras, oditors parasti pielieto repītera metodi. Pārbīdei laikā un „iešanai atpakaļ uz somatiku" ir ierobežota pielietošana. Eksperimenti parādīs, cik lielā mērā tās var pielietot.

Atgriešanās likumi ir šādi:

1.   Teorētiski, pacients, kas ir atgriezies, spēcīgāk reaģē uz tām komandām, kuras uz laika treka atrodas agrāk nekā viņš, bet vājāk uz tām komandām, kuras atrodas vēlāk.

2.    Preklīrs reaģē uz ingrammu komandām, kuras atrodas:

a.     hroniskā restimulācijā, vai

b.      kurām viņš atrodas vistuvāk uz laika treka.

Tāpēc, ja ingramma saka: „Man ir bail", viņam ir bail. Ja tā saka: „Es labāk nomiršu, nekā to piedzīvošu", viņš labāk nomirs. Ja komanda, kuras tuvumā viņš atrodas, saka: „Man nāk miegs", viņam nāks miegs. Ja tā saka: „Aizmirsti to", viņš aizmirsīs. Komandas, kuras atrodas hroniskā restimulācijā, ietekmē cilvēka raksturu: „Es nekad ne par ko neesmu pārliecināts", „Es nezinu", „Es neko nedzirdu", ir pat iespējams, ka tās visas darbojas vienlaicīgi. Ja failklerks neko nepasniedz, turpiniet strādāt ar keisu citādi. Agri vai vēlu šīs komandas padosies.

3.    Preklīra uzvedību uz laika treka un treka stāvokli nosaka tikai un vienīgi ingrammu komandas, kuras var klasificēt kā izsviedējus, turētājus, noliedzējus, grupētājus un novirzītājus. (Gribētos uzsvērt, ka šie apstākļi ir tikpat daudzveidīgi, cik daudzveidīga ir valoda: „Es nezinu, vai nākt vai iet prom", piemēram, ingrammā rada lielu sajukumu. „Es šobrīd nevaru atgriezties", dzen preklīru arvien vēlāk un vēlāk uz laika treka.)

4.    Ingrammas komanda parādās vai nu preklīra runā pirms terapijas sesijas vai arī viņš to netīšām izsaka kā šķietami „analītisku" domu, kad viņš nonāk komandas tuvumā.

5.    Ingramma nav saprātīga, racionalizēta atmiņa, bet gan neizanalizētu uztvērumu ieraksts, un ar to var nodibināt kontaktu, vienkārši izejot caur to, ejot uz to vai pāri tai, kā arī jautājot par to.

6. Failklerks iedos oditoram visu, ko tas var iegūt no ingrammu bankas. Oditoram ir jāpalīdz failklerkam, saīsinot lādiņu un atvieglojot visu, ko tas piedāvā. Oditors to panāk, liekot pacientam atstāstīt incidentu vairākas reizes. (Pretējā gadījumā failklerks tiek apkrauts ar lielu kaudzi restimulēta materiāla un failiem piekļūt vairs nespēj. Oditorus, kuri pieviļ failklerku, var sastapt bieži, bet failklerks, kurš būtu pievīlis oditoru, izņemot to, ka viņš neizpauž informāciju, kura nesaīsināsi es, vēl nav atrasts.)

Metodes, kuras var izmantot oditors, ir šādas:

1.   Atgriešanās, kurā preklīrs tiek nosūtīts pa savu laika treku atpakaļ, cik agri vien iespējams, pirms terapijas sākuma.

2.    Repītera metode, ar kuru failklerkam tiek prasīta informācija par noteiktām tēmām, it sevišķi tām, kura ietekmē atgriešanos un ceļošanu pa laika treku un kura palīdz preklīram nodibināt kontaktu ar ingrammāin.

3.    Pārbīde laikā, ar kuru preklīrp var pārvietot lielākā vai mazākā attālumā pa treku, paziņojot par kādu noteiktu laika sprīdi preklīram ir jāpārvietojas uz priekšu vai atpakaļ. (Ir arī vērts noskaidrot, vai preklīrs pārvietojas, un kurā virzienā viņš pārvietojas pa laika treku, lai atklātu kādā veidā noteikta ingramma var uz viņu iedarboties.)

4. Somatikasatklāšana, ar kuru tiek atrasts somatikas iegūšanas moments, lai uzzinātu, vai tā ir iegūta konkrētajā ingrammā vai, lai atrastu ingrammu, kurā tā atrodas, tltil

treša grāmata, SEPTĪTĀ nodaļa

Emocijas un dzīvības spēks

Vienu no svarīgākajām lomām terapijā spele emocijas. Otrajā grāmatā mēs šo tematu apskatījām un sadalījām emocijas trijās grupās:

1.    emocijas, kuras ir ietvertas ingrammu komandās, kad fiziskas sāpes kļūdaini tiek pieņemtas par emocijām.

2.    Emocijas kā endokrīnās reakcijas, kuras pakļautas Klīra analītiskajam prātam, bet aberēta cilvēka gadījumā - gan analītiskajam, gan reaktīvajam prātam.

3.    Emocijas, kuras ietvertas brīvā dzīvības spēka vienības saistošās ingramtnās.

Turpmāk darbs un pētījumi, attiecībā uz emocijām, neapšaubāmi novedīs pie vēl lielākas to izpratnes. Taču jau tagad mums ir praktiskas zināšanas par emocijām. Mēs varam izmantot to, ko mēs zinām, un ar to gūt rezultātus. Kad mēs zināsim vairāk, mēs būsim spējīgi gūt daudz labākus rezultātus, bet jau pašlaik mēs varam izveidot Relīzu un Klīru. Ja mēs apskatīsim emocijas kā saistītus dzīvības spēkus, un sekosim vispārējiem noteikumiem, lai tos atbrīvotu, tad mēs sasniegsim ļoti lielus panākumus ar jebkuru preklīru; patiesībā mēs gūsim vislielākos panākumus, tieši atbrīvojot emocijas.

Tādā inženieru zinātnē kā Dianētika mēs varam strādāt, izmantojot „pogu nospiešanas" mehānismu. Mēs zinām, ka slēdža pagriešana apstādina dzinēju, ka tā nospiešana atkal to iedarbina un, ka nav nekādas atšķirības, cik reizes mēs to ieslēdzam vai izslēdzam, mūsu dzinējs vai nu apstājas vai sāk darbot ies. Mes lietojam spēku, kurš mums ir tikpat noslēpumains kā elektrība bija Džeimsam Klarkam Maksvelam.

Daudz agrāk Bendžamins Franklins novēroja, ka elektrība eksistē, un ar to izdarīja dažus interesantus eksperimentus, bet viņš to nevarēja izmantot un kontrolēt. Tāds filozofs kā Bergsons izsecināja kaut ko tādu, ko viņš nosauca йlan vital - dzīvības spēks. Cilvēks ir dzīvs, tāpēc ir jābūt spēkam vai kaut kādai plūsmai, kas viņā uztur dzīvību.

Kad cilvēks ir miris, šis dzīvības spēks vai plūsma pazūd. Tā dzīvības spēku izprata arī Bendžamins Franklins. Kā viņš uztvēra elektrību, tā Bergsons uztvēra dzīvības spēku. Tagad mēs Dianētikā esam nonākuši ļoti tuvu Džeimsa Klarka Maksvela stāvoklim. Mēs zinām, ka noteikti vienādojumi var rasties attiecībā uz dzīvības spēku un, ka mēs šos vienādojumus varam izmantot. Un mēs varam teoretizēt, ka „dzīvības spēks" un tas, kas tiek saukts par noteiktu „emociju" veidu, ir gandrīz viens un tas pats. Mūsu teorija var būt nepareiza, bet, pēc analoģijas, tādu pat varēja izvirzīt Džeimss Klarks Maksvels.

Patiešām Maksvela teorija vēl joprojām var izrādīties kļūdaina, bet mēs tomēr izmantojam elektrisko gaismu. Dianētikā mēs redzam, ka tās likumu kopums darbojas paralēli dabiskajiem likumiem - to pierāda apjomīgi aprēķini. Mēs nevaram droši apgalvot, ka precīzi klasificējam emocijas, tomēr par to mēs nevarēsim pārliecināties, kamēr nebūsim paņēmuši mirušu cilvēku un no jauna to piepumpējuši ar dzīvības spēku. Tomēr ārpus šīs galējības, mums ir pamats uzskatīt, ka emocijas iemieso dzīvības spēku.

Mēs, piemēram, varam paņemt meiteni un pārbaudīt kaut ko no viņas pagātnes ar, teiksim, elektroencefalogrāfu (ierīce, kas mēra nervu impulsus un reakcijas) , un tad uz šīs iegūtās informācijas pamatiem var veikt vienu no divām lietām. Pirmā no tām, protams, nav humāna un netiks darīta, jo meitene var kļūt slima vai vājprātīga, tikai no šādā veidā iegūtu datu izmantošanas. (Terapijas laikā datus iegūst no īsta kontakta ar ingrammām; un ingraīnma, ar kuru ir nodibināts kontakts reverī, pazaudēs savu aberējošo spēku. Tādējādi Dianētikas terapija šādu nepatīkamu rezultātu pilnībā izslēdz.) Otrais un daudz svarīgāks fakts mums ir tas, ka, izmantojot šos pašus datus, viņā var atjaunot visu interesi, neatlaidību un izturību pret dzīvi un visu iespējamo fizisko un-garīgo labklājību. Ja nevarētu pielietot abus veidus, mēs būtu bez atbildes, vismaz praktiski realizējamā formā. (Ja kāds fantastikas rakstnieks, starp citu, grib izdomāt visādas šausmas par pirmo faktu, tad viņam ir jāatceras, ka tie ir dati, kas iegūti ar ierīcēm, kuras to sarežģītības un pielietojuma prasmes ziņā nobiedētu pat dakteri Frankenšteinu. Tādēļ Dianētikas terapija ar šiem datiem saskaras pašā to avotā, ierīce ir nepieciešama, lai atturētu no saskarsmes ar avotu, jo tam pieskaroties terapijā, tā spēks pazūd kā vakardienas avīžu virsraksti. Nu tad, lūdzu, arī nespēlēsim Dianētikā tādas lugas kā „Gāzes gaisma", tas būtu tehniski nepareizi.)

Ar cilvēku nav tik vienkārši kā ar elektrību, kuru var ieslēgt un izslēgt, nospiežot slēdzi. No Dianētikas viedokļa, to var tikai ieslēgt. Mums, tātad, ir reostats, kurš neslēgsies atpakaļ, bet kurš, kad to ieslēdz, indivīdā atbrīvo arvien vairāk un vairāk dinamisko spēku un dod viņam aizvien vairāk kontroles.

Cilvēkam ir jābūt pašnoteiktam organismam. Tas nozīmē, ka, kamēr vien viņš var novērtēt savus datus bez mākslīgām kompulsi jām vai represijām (kas ir „nospiesti septiņnieki" skaitļošanas mašīnā), viņš var strādāt maksimāli efektīvi. Kad cilvēks kļūst atkarīgs no ārējiem apstākļiem, tas nozīmē, ka viņš ir spiests darīt vai atturēties no rīcības bez viņa paša racionālās apzināšanās. Viņš kļūst par „pogu nospiešanas" mehānismam pakļautu dzīvnieku. Šīs pogas nospiešanas faktors darbojas tik precīzi, ka terapijā atrodot atslēgas frāzi ingrammā (un to neatbrīvojot), oditors šo frāzi kādu laiku var izmantot, lai liktu pacientam sākt vai beigt klepot vai smieties, pēc oditora velmēs. Gadījums, kad oditors datus ir saņēmis no avota (viņš nodibinājis kontaktu ar pašu ingranunu, kas tai atņēma nedaudz spēka), šis „pogu nospiešanas" mehānisms vairs ilgi nedarbosies un noteikti ilgs mazāk kā divus vai trīs simtus nospiešanas reizes. Visi dzīšanas - sodīšanas mēģinājumi pret cilvēcīgām būtnēm, un vairums datu, kas uzkrājušies pagātnē dažādās skolās, diemžēl ir bijuši šie „pogu nospiešanas" mehānismi. Ja ingrammai nepieskaras tās rašanās avotā, tā darbojas bezgalīgi un tās spēks nekad nesamazinās. Tomēr, pieskaroties šim avotam (pirmajam ierakstam), tā zaudē savu spēku. „Cilvēcisko būtņu vadīšana" un tas ko viņi sauc par „psiholoģiju", būtībā ir „pogu nospiešana" attiecībā uz personu aberējošajām frāzēm un skaņām. Bērni tās atklāj savos vecākos un lieto kā atriebību. Ierēdnis atklāj, ka viņa priekšnieks nevar izturēt piebāztu papīrgrozu, tādēļ viņš vienmēr to atstāj pilnu. Bocmanis uz kuģa atklāj, ka viens no viņa jūrniekiem verdziski zemojas katru reizi, kad viņš izdzird frāzi „švīts" un izmanto attiecīgo vārdu, lai šo cilvēku iespaidotu. Tie ir „pogu nospiešanas" karu piemēri starp aberētajiem. Sievas var atklāt, ka noteikti vārdi liek viņu vīram sarauties, padara viņu dusmīgu, vai liek atturēties no kaut kādas rīcības, un tādēļ viņas lieto šo „pogu nospiešanu". Savukārt vīri atklāj savu sievu „pogas" un attur viņas no drēbju pirkšanas vai mašīnas izmantošanas. Sīs aizsargājošās un uzbrūkošās darbības starp aberētajiem ir radušās no „pogu nospiešanas" reakcijas pret „pogu nospiešanu". Veselas nācijas var tikt kontrolētas ar šo „pogu nospiešanas" reakciju starpniecību. Reklāmas specializācijā mācās par šādu „pogu nospiešanu" un tās izmanto, nospiežot attiecībā uz tādām lietām kā, piemēram, „ķermeņa smaržas" vai vēdera aizcietējums. Izklaides laukā un dziesmu rakstīšanas sfērā „pogu nospiešana" tiek izmantota uz pilnu klapi, lai radītu aberētas reakcijas. Pornogrāfija piesaista to cilvēku interesi, kuriem tā izraisa „pogu nospiešanu". Valdība, kas izmanto „izrādes un maizi" (teiciens nāk no senās Romas, kur valsts nodrošināja tautu ar maizi un izrādēm, lai tā nerīkotu nekārtības un justos apmierināta), pievelk ar „pogu nospiešanas" mehānismu tos cilvēkus, kuriem ir poga „rūpējies par mani". Jāsaka, ka nav nozīmes griezties pie saprāta, ja visapkārt ir atrodami tik daudzi „pogu nospiešanas" mehānismi.

Tā pati „pogu nospiešana" ir fiksētie septiņnieki, ko rada sāpes 1111 nepatīkamas emocijas (nepatiesi dati, kas prātā ir iekļuvuši kā ingrammas, bez tam, katrai sabiedrībai ir savs īpašs ingranunu paveids), un kuri spēj novest cilvēku līdz vājprātam, slimībām un izraisīt vispārēju haosu. Vienīgā „poga", kas piemīt Klīram, lai arī kas atrodas viņa prātā kā pieredze, ko šis prāts ir izvērtējis, ir saistīta ar optimālo izdzīvošanu visās dinamikās. Un, nebūdams kā marionete, bezrūpīgu un viltīgu cilvēku rokās, viņš saglabā savu labklājību un garīgo veselību.

Tomēr tā nav taisnība, ka Klīrs ir auksts aprēķinātājs bez emocijām un, ka viņš ir sava paša apzināto aprēķinu marionete. Viņa „dators" strādā tik ātri un vienlaicīgi izdara aprēķinus tik daudzos līmeņos, neatkarīgi no viņa „Es" (lai gan „Es" var pārbaudīt jebkuru no tiem pēc paša izvēles), ka viņa inversija vai ārkārtīga sevis apziņa ir minimāla. Inversija ir stāvoklis, kurā aberēta cilvēka „nabaga datoriņš" cīnās ar „nospiestajiem septītniekiem" un kaut ko galīgi nenosakāmu savās ingrammās, piemēram: „Man tas ir jāizdara. Man vienkārši tas ir jāizdara. Tomēr nē, labāk es mainīšu savas domas."

Starpība starp Klīra un aberēta cilvēka aprēķiniem ir ļoti liela. Tomēr te ir vēl viena, daudz lielāka atšķirība - dzīvības spēks. Dinamikām, kā redzams, piemīt daudz potenciālā spēka. Šis spēks izpaužas kā dzīves sīkstums, neatlaidīgas pūles, sparīgums domās un rīcībā, un spēja gūt baudu. Cilvēka šūnu dinamikas var nebūt spēcīgākas par kaķa dinamikām. Taču kopumā cilvēka dinamikas ir daudz pārākas par jebkura cita dzīvnieka dinamikām. Attiecaties pret to kā vēlaties, bet cilvēks pamatā ir vairāk dzīvs tajā ziņā, ka viņam piemīt mainīga atbildes reakcija. Vārdi „vairāk dzīvs" nozīmē, ka viņa apzināti jūtīgā, emocionālā vēlme dzīvot ir lielāka kā to var novērot citām dzīvības formām. Ja tā nebūtu taisnība, tad viņš nevaldītu pār dzīvnieku un augu valstību. Neatkarīgi no tā, kā haizivs vai bebrs rīkojas, kad draud pilnīga izmiršana, ar tiem ātri tiek galā, līdzko tie nonāk sadursmē ar cilvēka dinamikām: haizivs ādu pārvērš apģērbā vai to lieto kā vitamīnus, un bebrs grezno kādas dāmas augumu.

Sis pamatprincips ir redzams atsevišķa eksemplāra darbībā. Dzīvniekus apmierina izdzīvošana savā vidē, un tie cenšas tai piemēroties. Toties bīstamais dzīvnieks vārdā cilvēks (vai Dievs) ir nedaudz citās domās. Senajām skolām ļoti patika stāstīt nabaga aberētajam plānprātiņam, ka viņam ir jāskatās realitātei acīs. Tā bija visoptimālākā uzvedības norma: skatīties realitātei acīs. Tikai tā gan nav cilvēka optimālākā uzvedība. Tādā veidā šīs skolas pieļāva fundamentālu kļūdu, uzskatot, ka aberētais nevēlas reāli paraudzīties uz vidi, lai gan patiesībā ingrammu dēļ, viņš nebija spējīgs to izdarīt, tāpat arī pieņemot, ka tikai skatīšanās realitātei acīs vien novedīs pie prāta skaidrības. Iespējams, ka arī novedīs, bet tā nekādā gadījumā nebūs cilvēka uzvara pār stihiju un citām dzīvības formām. Cilvēkam piemīt kas vairāk: daži to sauc par radošo iztēli, citi to sauc gan šā, gan tā; bet, lai kā arī to sauktu, tas piešķir jēgu tādam interesantam faktam, ka cilvēku neapmierina vienīgi „raudzīšanās realitātei acīs", kā to var novērot pie citām dzīvības formām. Cilvēks liek realitātei raudzīties acīs viņam. Propaganda par „nepieciešamību skatīties realitātei acīs", tāpat arī propaganda par to, ka „bērnības maldu" ietekme (lai kādi tie būtu) noved pie ārprāta, nekādi neraugās acīs tai realitātei, kurā bebrs evolūcijas gadu simteņos ir būvējis un tā arī turpina būvēt dubļu aizsprostus, bet cilvēks pusgadsimta laikā no akmens un koka būvētām slūžām vējdzirnavu dīķī ir ticis līdz tādām celtnēm kā Lielais Koulija dambis, un pilnībā visos aspektos izmaina ievērojamu dabas „nekustamā īpašuma" daļu, sākot no tuksnešiem, pārvēršot tos auglīgā augsnē, un beidzot ar ūdens straumju un zibens izmantošanu. Tas varbūt neskanēs tik dzejiski kā to vēlētos Ruso, varbūt arī tas neizskatīsies tik pievilcīgi kā to gribētu kāds „dabas mīļotājs", bet tāda ir jaunā realitāte. Pirms diviem gadu tūkstošiem ķīnieši uzbūvēja mūri, kurš būtu saskatāms no mēness, ja kāds tur spētu nokļūt; pirms trijiem tūkstošiem gadu cilvēks padarīja Ziemeļāfriku zaļu un auglīgu; desmit tūkstošus gadu atpakaļ viņš bija aizņemts ar kādu citu projektu; bet vienmēr viņš itin labi ir pratis piemērot lietas savām vajadzībām.

Tā ir augstākā labuma īpašības izpausme vai, iespējams, kaut kas augstāks par to, tik lielā mērā augstāks, ka izskatās pēc pilnīgi jaunas parādības.

Kopumā tā nav novirzīšanās no tēmas par terapiju; tā tiek pieminēta seit kā dzīvības spēka aspekts. Ik reizi, kad cilvēkam „dzīvības spēka ir arvien mazāk un mazāk", viņš zaudē nesaistītā dzīvības spēka vienības. Un šīs nesaistītā dzīvības spēka vienības, sabiedrības vai indivīda līmenī, ir tas spēku pieplūdums, kas ir nepieciešams, lai pakļautu Ziemeļāfriku, sadalītu atomu vai sasniegtu zvaigznes.

Un tīri mehāniski izvirzīta teorija - atcerieties, ka tā ir tikai teorija, un Dianētika var bez tās iztikt, šeit ir tāda, ka indivīdam ir daudz šo nesaistītā dzīvības spēka vienību. So spēku var uzturēt cilvēku grupa un, pieaugot „entuziasmam", palielināt to arvien vairāk un vairāk; bet, atbilstoši mūsu mērķiem, mēs varam uzskatīt, ka cilvēki gan individuāli, gan kā sabiedrība kopumā, abi veido organismu un ir gatavi pielietot zināmu tā daudzumu jebkurā dienā un stundā. Viņi spēj radīt šīs dzīvības spēka vienības, kad vien tas ir vajadzīgs, vai arī viņiem jau ir noteikts to krājums, tas jau ir blakus jautājums. Svarīgi ir tas, ka cilvēku jebkurā dienā un stundā var uzlūkot kā kaut ko ļoti dzīvu. Uzskatiet to par viņa dinamisko potenciālu, kā mēs to varam apjaust no visa iepriekš aprakstītā.

Kas tad notiek ar šo dinamisko potenciālu aberētā cilvēkā? Viņa bankā ir liels daudzums ingrammu. Mēs zinām, ka šīs ingrammas var tur atrasties visu dzīves laiku, un tā arī „neieslēgties"; mēs zinām, ka kāda no tām vai visas var tikt ieslēgtas, un, tad gaidīt vides restimulatorus, lai sāktu darboties. Mēs zinām, ka vienā vai otrā dzīves posmā cilvēka nepieciešamības līmenis var pēkšņi pieaugt un pacelt to pāri šīm ieslēgtajām ingrammām, un mēs arī zinām, ka ļoti aktīva uz izdzīvošanu vērsta darbība var sniegt viņam tik daudz baudas, ka tās var palikt nerestimulētas ieslēgtā stāvoklī. Un mēs varam pieņemt, ka, būtiski mainoties videi vai izdzīvošanas izredzēm, kādā no dzīves posmiem, šīs ingrammas principā var atkal izslēgties un palikt tādā stāvoklī.

Tomēr parasti notiek tā, ka dažas ingrammas ir nepārtraukti ieslēgtas, un indivīda vide tās samērā pastāvīgi restimulē, un, ja vide tiek mainīta, tad rezultātā vienas izslēdzas, bet citas ieslēdzas.

Lielākā daļa aberēto ir hroniskā restimulācijas stāvoklī, kurš, parasti, ātri vien aizsāk lejupslīdošo spirāli.

Kas attiecas uz dzīvības spēku, tad ingrammas mehāniska darbība vai ieslēgšanās, nozīmē zaudēt lielu šo dzīvības vienību skaitu. Pēkšņa un strauja ingrammas restimulācija atļauj tai sasaistīt daudz lielāku dzīvības spēka vienību skaitu. Vidusmēra keisā, katra restimulācija piesaista un patur lielāko dzīvības spēka pārpalikuma daļu. Kad indivīda entuziasms un ierosme nostājas vienā ierindā ar tā izdzīvošanas mērķi (pretēji pseidomērķim, Lā tas ir ingraīnmās), viņš spēj atgūt zināmu vienību skaitu. Taču lejupslīdošā spirāle turpinās, viņš nespēj pilnībā tās atgūt (vienīgi, ja nu izņēmuma kārtā rodas sevišķi apstākļi) tādā mērā, kādā viņš ir nomaldījies ingrammu bankā.

Tādējādi var teikt, šīs teorijas rezultātā, kura apskata dzīvības spēka darbību, ka arvien vairāk un vairāk vienību tiek atņemtas indivīdam un noglabātas ingrammu bankā. Šeit tās tiek pielietotas izkropļotā veidā, lai tās viltotu kā dinamiku (kā tas notiek manikā vai ļoti eiforisku keisu gadījumos) un pastiprināti ietekmētu somatisko un analītisko prātu. Šajā ingrammu bankā dzīvības spēks nav pieejams kā brīvas emocijas vai kā brīva rīcība, bet darbojas pret cilvēku no iekšienes.

Novērojumi šeit tiecas demonstrēt šādas sekas: jo vairāk restimulēts ir aberētais cilvēks, jo mazāk brīvu emociju viņam ir pieejamas. Ja tas ir inaniks (izteikti pozitīva rakstura uz izdzīvošanu vērsta ingramma), tad cilvēka dzīvības spēks plūst tieši caur ingrammu, un viņa uzvedība, vienalga cik tā būtu entuziasma vai eiforijas pilna, patiesībā ir ļoti aberēta. Ja tāds daudzums dzīvības spēka plūst šādā veidā, tad, prātīgi to virzot, cilvēks, sasniedzot Klīra stāvokli, var izrādīt vēl lielāku dzīvības spēku. (Tā jau ir noticis.)

Mēs esam parādījuši „dēmonisko kontūru" parazītisko dabu, kad tie izmanto daļu no analītiskā prāta un tajā notiekošiem procesiem.

Sis parazītisms, dažādās izpausmēs, ir raksturīgs visām ingrammām. Ja cilvēkam ir, brīvi ņemot, 1000 dzīvības spēka vienības, viņš, būdams Klīrs, spēj novirzīt tās uz ārkārtīgi piesātinātu eksistenci. Manika gadījumā, ar pilnībā restimulētām uz izdzīvošanu vērstām ingrammām, tās tiek virzītas cauri aberētām komandām un piešķir viņam, teiksim, 5oo vienības pseidodinainiska pamudinājuma.

Citiem vārdiem, „baterija", no kuras plūst enerģija, ir viena un tā pati. Tikai ingrammā tā, arī vislabākajā gadījumā, būs mazāka par to, kāda tā būtu klīrētā organismā. (Šis manika vai neirotiķa superpersonības aspekts ir maldinājis dažas vecās garīgās ārstniecības skolas, radot pilnīgi aberētu un vāji pamatotu pārliecību, ka nenormālība atbild par cilvēka spēju izdzīvot; šis koncepts var tikt atspēkots laboratorijas apstākļos, vienkārši klīrējot kādu no šiem manikiem vai aberētiem cilvēkiem.)

Ingramma izmanto to pašu plūsmu izkropļotā veidā, gluži tāpat kā tā izmanto pašu analītisko prātu, piesavinot to sev. Ingramma ne tikai nav dzīvotspējīga, bet tā ir izšķērdīga, kā jebkurš parazīts, attiecībā pret saimnieka dzīvības spēku. Tā ir pilnīgi neefektīva. Ja tamlīdzīgu ierīci iemontētu elektriskajā ķēdē, tā vienīgi novirzītu un padarītu „nemaināmas" dažas no funkcijām visā iekārtā, kuras darbība kļūtu nepastāvīga un, vēl pie visa klāt, uz pagarinātu pievadu, sliktu kondensatoru vai elektrolampu rēķina lieki patērētu elektroenerģiju, kura tik ļoti nepieciešama aparātam.

Cilvēka prātā, ingramma pieņem tās visspēcīgāko „palīdzēšanas" formu manikā, kur tā novirza un liek cilvēkam veikt dažādas nekontrolējamas darbības un realizēt kādu maniakālu ideju. „Veikls darbonis", pārmēru optimistisks „liekulis", apsēsts un šķietami neiznīcināms reliģiozs fanātiķis ir klasificējami kā maniki. Šāda „spēka" pārpilnība šajos cilvēkos, pat, ja tas ir tik drūms kā Torkvemadas spēks, vai tik graujošs kā Cingishana spēks, ir apbrīnas objekts daudzos sabiedrības slāņos. Maniks, kā vēlāk tiks paskaidrots, ir „uz izdzīvošanu vērsta", „izpalīdzīga" komanda ingrammā, kura vēl pastiprina indivīda tieksmi darboties kādā noteiktā virzienā. Tomēr ingramma ir spējīga tikai uz tik lielu „spēka" apjomu, kāds tas ir pašā saimniekā, tieši tāpat tā ir spējīga saistīt tikai tik daudz dzīvības spēka, cik analaizeram piemīt.

Ņemsim par piemēru iedarbīgu inaniku, kurš nosacīti izmanto 5oo dzīvības spēka vienības. Uzskatīsim, ka cilvēkam kopumā nosacīti pieder 1000 dzīvības spēka vienības. Pieņemsim, ka tas ir Aleksandrs Lielais. Pārsvarā vidusmēra cilvēka dinamikas no manika nesaņem palīdzību, bet tiek izkliedētas līdzīgi nobloķētai elektronu plūsmai. Šeit ir nesakopotas domas, neizskait|ojamas problēmas, koncentrēšanās trūkums. Tādam cilvēkam, ar 1000 vienībām, 95o vienību varētu būt ietvertas ingrammu bankā un personas darbošanās spējas ir tikai 50 vienību apmērā. Aleksandra Lielā gadījumā, varētu domāt, manikam vajadzētu būt koncentrētam viņa pamatmērķu virzienā. Viņa pamatmēr ķis ir spēcīgs regulators: gadās, ka maniks tam piemērojas; persona ar lielām spējām un kompetenci darbojas 500 vienību ietvaros, kuras plūst caur manika ingrammu, un tad viņš sāk ticēt, ka viņš ir Dievs, un iekaro gandrīz visu pasauli. Viņš bija iemācīts ticēt, ka ir Dievs, viņa manika ingramma teica, ka viņš ir Dievs, un ingrammā bija turētājs. Aleksandrs Lielais iekaroja pasauli un nomira trīsdesmit trīs gadu vecumā. Viņš varēja atrasties savā manika ingrammā tikai tik ilgi, kamēr viņš tai pakļāvās. Kad tas vairs nebija iespējams, viņa veilanss mainījās, manika vairāk nebija, un tas viņam izraisīja sāpes un noveda pie nesakarīgas darbības. Ingrammu, kuru viņš saņēma no savas mātes Olimpijas, var gandrīz izlasīt pat pēc gadsimtiem. Var sacīt, ka ingramma teica, ka viņš būs Dieva luteklis, kas varēs iekarot visu pasauli, turpinās uzvarēt un tieksies aizvien augstāk un augstāk. Laikam šie motīvi skanēja mātes rituāla lūgšanu laikā, jo viņa bija Lesbas salas augstākā priesteriene, un izskatījās, ka viņa bija saņēmusi kādu ievainojumu tieši pirms rituāla. Viņa ienīda savu vīru Filipu. Dēls, kas iekarotu visu pasauli, bija atrisinājums. Aleksandram Lielajam, pilnīgi iespējams, varēja būt piecdesmit vai simts šādu „izpalīdzīgu" ingrammu ar kaislīgām sievietes lūgšanām, kura bija pietiekoši aberēta, lai spētu nogalināt. Tā viņš turpināja iekarot, kamēr vairs nespēja nodrošināt nepieciešamos krājumus, lai to turpinātu, un tajā brīdī, protams, viņš vairs nespēja paklausīt ingrammai, un tās sāpju spēks viņam uzbruka. Ingrammas pavēlēja iekarot, un tās stiprināja komandu ar sāpēm. Kad iekarošana vairs nebija iespējama, šīs sāpes Aleksandram Lielajam uzbruka. Kādu dienu viņš saprata, ka mirst, un pēc nedēļas viņš bija jau miris - pašā spēku plaukumā. Tā ļoti lielā mērogā darbojas manika frāze ingrammā.

Tagad pieņemsim, ka Aleksandrs Lielais, tikai ar audzināšanu, kura vērsta pret tēvu un lūgšanām par pasaules iekarošanu, ne ingrammām, tiktu klīrēts. Kas notiktu? Ja viņam būtu pietiekams un racionāls iemesls, viņš pilnīgi noteikti būtu spējīgs iekarot pasauli un, ļoti iespējams, astoņdesmit gadu vecumā vēl baudītu dzīvi. Kā mēs varam izdarīt tādu pieņēmumu?

Cilvēks, kuram ir maniks ar 500 uz mērķi virzītām vienībām, tiek klīrēts. Tagad viņam ir 1000 juteklisku, uz mērķi virzītu vienību. Viņš ir tieši divtik spēcīgāks, nekā tad, kad bija spēcīgā manika ietekmē, tin viņa pamatnodoms ir līdzīgs, bet tagad to var īstenot, un nekas viņam neuzbruks, kad viņš būs sasniedzis mērķi vai cietis neveiksmi.

Tā ir bezkaislīga teorija par dzīvības spēku. Tā tika formulēta, lai mēģinātu izskaidrot novērojumus. Teorija var būt kļūdaina, novēroti dati - nē. Bet teorijai ir jābūt tuvu patiesībai, jo ar to var paredzēt daudzas parādības, par kuru pastāvēšanu agrāk neviens nezināja. Citiem vārdiem, sakot, tā ir lietderīga teorija. Tā radās pēc tam, kad Dianētika jau bija pamatos labi formulēta, jo atklājās savāds fakts, kas ir nozīmīgs oditoratn:

Preklira stāvoklis terapijā uzlabojās tieši proporcionāli emocionālā lādiņa daudzumam, kurš tika atbrīvots no vina reaktīvās bankas.

Aberēta cilvēka mērķtiecība un neatlaidība tika bremzēta proporcionāli emocionālā lādiņa daudzumam viņa ingrammu bankā. Viņa izdzīvošanas potenciāla atgriešanās pastiprinājāsproporciomlli enerģijas daudzumam, kurš tika atbrīvots no ingrammu bankas. Viņa veselība palielinājās proporcionāli tam enerģijas daudzumam, kurš tika atbrīvots no ingrammu bankas.

Ingrammas, no kurām atbrīvojās vislielākais lādiņš, bija tās, kuras koncentrējās ap iedomātu izdzīvošanas faktoru zaudējumiem.

Tā tika formulēta šī dzīvības spēka teorija. Jebkurš cilvēks pēc manika klīrēšanas demonstrēja daudz lielāku dzīvības spēku un enerģiju salīdzinot ar to, kas tam bija pirms klīrēšanas, ikviens „normāls" cilvēks pēc klīrēšanas ieguva savā rīcībā tikpat daudz dzīvības spēka vienību.

Nav šaubu, ka turpmākais darbs un novērojumi šo teoriju noslīpēs. Tomēr tā mums kalpo jau šobrīd. Tā ir viena no tām „zinātniskajam teorijām", kuras radītas, lai izskaidrotu kādu procesu vai lielu novērojumu virkni. Šajā gadījumā tā saskan ar Dianētikas pamatprincipiem, jo tā paredz datus, ko pēc tam var atklāt, un neapgāž datus, kurus iepriekš paredzējusi Dianētikas matemātika un filozofija.

Šeit mēs patiesībā runājam nevis par šo slideno jēdzienu - emociju, bet, kā mums šķiet, par dzīvības spēku. Šo dzīvības spēku ievērojami pastiprina panākumi un bauda, un, saskaņā ar šo teoriju, tas notiek atbilstoši mainīgajam vienību skaita pieaugumam, ko izraisa bauda. Citiem vārdiem, bauda ir tas, kas „uzlādē baterijas" vai ļauj tām uzlādēties, bet Klīra gadījumā, noved pie atjaunota darbīguma, jo slinkums ir ingrammisks.

Bauda ir būtiski svarīgs faktors: radošie un konstruktīvie centieni, zināmu šķēršļu pārvarēšana ceļā uz kādu mērķi, atskats uz pagātnē sasniegtajiem mērķiem - tas viss pastiprina dzīvības spēku. Piemēram, cilvēks, kam ir bijuši milzīgi panākumi, bet kas tos zaudē un tāpēc saslimst, seko nevis racionālam iemeslam, bet gan ingraīnmas komandai. Kaut kādā ziņā viņš nepaklausīja ingraīnmas komandai un tāpēc cieš sāpes. „Brīnumbērnu" spējas, bez terapijas palīdzības, agri „izdeg" kā sausa malka krāsnī. Jebkurš „brīnumbērns" ir uzspiesta lieta: padomājiet par mammas sapņiem, kurus viņa ir iepludinājusi bērna ingraīnmās. Viņa mokās pārmetumos: „Ak, es to sev nekad nepiedošu! Ja es būtu savainojusi bērnu, es nekad to sev nepiedotu. Mans bērns - viņš būs labākais vijolnieks pasaulē!" vai „Tu, lops! Tu iesiti man! Tu esi ievainojis mūsu bērnu! Es tev parādīšu. Es izdarīšu visu, lai viņš kļūtu par visslavenāko pianistu visā Bruklinā!

Viņš būs brīnišķīgs bērns, brīnumbērns! Un tu viņam iesiti, tu, lops. Es sēdēšu šeit, kamēr tu neaiziesi prom!" (patiesas ingraīnmas). Aptverot pēdējo, ir skaidrs, ka, lai atriebtos tētim, ir jābūt par slavenāko pianistu visā Bruklinā. Bērnam ir lieli panākumi, viņam ir muzikālā dzirde, viņš daudz vingrinās, un viņam ir liels „mērķis". Viņa ingrammu pastāvīgi restimulē māte. Tad kādu dienu viņš zaudē konkursā, un pēkšņi saprot, ka vairs nav bērns, un ka viņš ir cietis neveiksmi. Viņa mērķtiecība saplok. Viņam sākas galvassāpes (tēta sitiens), un beigās viņš kļūst par ,,neirotiķi"-un „pilnībā izdeg". Klīrēts viņš atkal sāka muzicēt kā pianists, taču nevis kā „pielāgojies" cilvēks, bet kā viens no vislabāk apmaksātajiem koncertu pianistiem Holivudā. Mūzika saskanēja ar viņa pamatmērķi.

Vēl viens manika piemērs. Pacients, kas kādu laiku jau bija terapijā (un tas nav vienīgais tāda veida piemērs), jūsmoja par to, ka Dianētika ir viņu „ieslēgusi". Viņš nevis gāja, bet vienkārši lidoja, krūtis izgāzis. Brilles pēkšņi vairs nebija vajadzīgas - viņš redzēja pārāk labi arī bez tām. Viņš bija spožs un spēcīgs eiforijas keiss. Mākslīga restimulācija bija skārusi manika ingrammu un ieslēdza to pirmo reizi viņa mūžā. Viņš jutās lieliski. Oditors zināja, ka trīsdesmit sešu stundu, vēlākais triju dienu laikā (parastais laiks) eiforija pilnīgi noplaks, jo pieskaršanās ingrammai terapijā bija mākslīgi to restimulējusi. Izrādījās, ka viņa vecmāmiņa bija teikusi savai meitai, ka tā nedrīkst taisīt abortu, jo kādu dienu bērns var kļūt par „ļoti staltu vīrieti vai skaistu sievieti". Viņš patiešām bija ļoti stalts - gandrīz sastiepa mugurkaulu. Vēl viens skats uz ingrammu terapijā, un manika frāze pazuda.

Šis maniks, tāpat kā brīnumbērna keisā, acīmredzot bija savācis kopā visu pieejamo dzīvības spēku un pēkšņi virzīja to uz pamatmērķi, radot augstu dzīvības spēka koncentrācijas līmeni. Pianista gadījumā viņa klīrētais spēks bija daudz lielāks par inanikā esošo. Citā keisā, kurš pašlaik atrodas terapijā, ir sasniegts līmenis, kas ir aptuveni tāds pats kā iepriekšējais, bet tas būs daudz augstāks, kad keiss būs pabeigts.

Tieši tāpat entuziasms par kādu projektu virza dzīvības spēku pretī mērķim un nepieciešamība pēkšņi laupa ingrammām spēku, ar kuru cilvēks var tālu tikt, kaut arī viņam nav nekādu aktīvu maniku.

Tagad mēs pienākam pie šī jautājuma kodola - uz izdzīvošanu vērstas ingrammas. Tā ir pseidoizdzīvošana. Kā jebkura ingrammiskā „palīdzība", tā ir mirāža, kas izgaistot, atstāj dedzinošas smiltis.

Iepriekš mēs galvenokārt apskatījām pretizdzīvojošas ingrammas. Tās stāv ceļā indivīda dinamikām un pamatmērķim*.

Pretizdzīvojošā ingramma dinamikām ir kā baļķu sastrēgums, kurš aizsprosto vajadzīgu upi. Dinamikas zināmā mērā tiek bloķētas. Jebkāda šo četru dinamiku (vai šī diapazona jebkuras daļas) blokāde izkliedē plūsmu. Tā nepavājina dinamiku, bet virza to spēku nepareizi tāpat kā upe, kuras dabiskais tecējums ir nosprostots, vai sadalījies piecās plūsmās dažādos virzienos, appludinot leknas ganības, kuras tai būtu vajadzējis tikai apūdeņot.

Uz izdzīvošanu vērsta ingramma apgalvo, ka palīdz (bet patiesībā nepalīdz) dinamikai tās ceļā. Tā izliekas, ka ir dinamika. Pēc analoģijas ar upi uz izdzīvošanu vērsta ingramma ir kanāls, kurš atņem upei spēku un aizvirza to prom kādā nevajadzīgā virzienā. Uz izdzīvošanu vērsta ingramma nav maniks, bet tajā var būt, un dažreiz ir manika frāzes.

Pretizdzīvojošā ingramma saka: „Viņš nekam neder, velns lai viņu parauj, nogalināsim viņu."

Uz izdzīvošanu vērsta ingramma saka: „Es viņu glābju." Ja tā piebilst: „Viņš ir tik mīļš un jauks ar sievietēm", tā ir uz izdzīvošanu vērsta ingramma ar maniku.

"Izrādās, ka katram cilvēkam ir dinamiku papildus specializācija, sava personīgā dinamika. Tas ir objektīvs fakts, ka pamatmērķis, šķiet, cilvēkam ir zināms jau pirms divu gadu vecuma - tur ir gan talants, gan iedzimtā personība un pamatmērķis komplektā. Šķiet, ka tie ir daļa no ģenētiskā modeļa. Ikvienu cilvēku ar Dianētikas atkārtotās pārdzīvošanas procesa palīdzību var aizsūtīt uz divu gadu vecumu un pajautāt par viņa dzīves mērķi, un viņš izteiks ļoti noteiktu vēlmi, ko viņš grib paveikt dzīvē (un divus gadus vecu bērnu uzvedības izpēte to ir apstiprinājusi). Pētījumi apliecināja, ja cilvēks turējās pie šī vispārīgā modeļa, tad viņš turpmākajā dzīvē bija veiksmīgs. Piecpadsmit pārbaudītajiem cilvēkiem pamatmērķis bija izveidojies divu gadu vecumā, un, kad šie cilvēki tika klīrēti, tie izmantoja to un sekoja savam pamatmērķim.

Ietverot to diagrammā, kura parāda Izdzīvošanas Dinamikas un Apspiedēja attiecības šīs grāmatas sākumā, pretizdzīvojošā ingramma būtu daļa no Apspiedēja (aberēta daļa), bet uz izdzīvošanu vērsta ingramma būtu daļa no dinamiskā impulsa (aberēta daļa).

Neviena no abām daļām patiesībā nav jutekliska un aprēķināma Izdzīvošanas Dinamikas vai Apspiedēja daļa.

Ingramma (iespējams, smagas slimības murgos), kura saka: „Es palikšu ar tevi, dārgais, tik ilgi, kamēr tu būsi slims", ir acīmredzama, bet pilnīgi miglaina Izdzīvošanas Dinamikas daļa: Taču reaktīvajam prātam, kad to restimulē, nav laika izjūtas, un šī ingramma, kuru ieslēdz un pastāvīgi restimulē kāds priekšstats tajā, piemēram, smarža vai cilvēka balss, kura var vai arī nevar piederēt sākotnējai personai, prasa, lai cilvēks, kuram tā pieder, būtu slims, kāds viņš bija tad, kad tas tika pateikts. Šis, pēc mūsu idiota - reaktīvā prāta domām, ir izdzīvošanas virziens: „Par mani kāds rūpējās, kad es biju slims. Man vajadzīgs kāds, kas par mani rūpētos. Man ir jābūt slimam." Tas ir visu līdzjūtības ingrammu pamatmodelis. Šis ir ingrammas pamatmodelis, kurš uzturēs hronisku psihosomatisku slimību jebkurā pacientā. Dažādība, protams, ir ļoti liela, bet tās visas uzstāj, ka, lai izdzīvotu, cilvēkam jābūt slimam.

Apspiedēja tipa ingramma, kura vienmēr ir pretizdzīvojošā, var nonākt restimulācijā tieši tādā pašā veidā, kā uz izdzīvošanu vērsta ingramma. Ingramma ir ingramma, un mehānisms ir viens un tas pats. Fakts, ka analītiskais prāts nespēj noteikt ingrammas laiku, padara ingrammu vienmēr klātesošu. Laiks var, iespējams, „dziedināt" analītiskā prāta, bet ne reaktīva prāta pieredzi, jo tam laiks neeksistē; fakts, kurš padara laiku nevis par Lielo dziednieku, bet Lielo šarlatānu. Šajos apspiedēja datos vispār nevar būt patiesība. Tie ir aplami. Šādas ingrammas, piemēram, cilvēkam, kas redz taureni, var teikt, ka tas ir bīstams. Viņam sāk nepatikt pavasaris, jo tas ir laiks, kad viņš redz taureņus. Ingramma var teikt: „Jūs visi esat pret mani. Jūs esat pret visu, ko es daru", kas patiesībā ir mammas ieliktā ingramma brīdī, kad viņa kašķējās ar vīru un vīramāti. Tā piedevām vēl satur prāta bildīti - šujmašīnas trokšņa ierakstu. Cilvēks, kam ir šīingramma, izdzird šujmašīnas troksni (ja šī ingramma pirms kāda laika ir ieslēgusies) brīdī, kad viņš ir nomākts un noguris, un, paskatoties uz mašīnu (viņš nekad neatpazīst īsto skaņu, jo ingrammas sevi aizsargā), redz sievu. Viņa ir asociatīvais restimulators, kaut kas, ko analītiskais prāts, kuram liek nojaust briesmas, izvēlas par cēloni. Tāpēc viņš meklē un atrod kaut ko, uz ko viņš ir dusmīgs (kaut ko gandrīz „racionālu"), un sāk viņai pārmest, ka viņa ir pret viņu. Vai arī tā var būt ingramma ar tik zemu emocionālo toni kā apātija, un viņš apsēžas, raudot un vaimanājot par to, ka sieva ir pret viņu. Ja „bezsamaņas" brīdī dzemdībās ārsts ir teicis, ka viņam būs jāiepļaukā viņu, cilvēks ar šādu ingrammu iekliedzas un sajūt galvassāpes, kad viņu iepļaukā, bet pieaudzis pļaukā savus bērnus, uzskatot to par visstiprāko apspiešanu, kādu viņš spēj iedomāties.

Tātad, starp „par" un „pret" izdzīvošanas ingrammām ir atšķirība, it sevišķi starp īstu līdzjūtības „par" ingrammu un „pret" ingrammu. Tieši šī atšķirība, pat ja mēs esam jau krietni daudz runājuši par to šajā nodaļā, ir būtiski svarīga oditoram.

Patiesā nevēlēšanās sadarboties, ar kuru oditoram būs jāsastopas terapijā, nāks no šīm līdzjūtības un uz izdzīvošanu vērstajām ingrammām. Tās veido dažus ļoti dīvainus aprēķinus. Tās saka pacientam, ka viņam labāk būs „no tā neatbrīvoties", un pacients cīnīsies, lai šīs ingrammas paturētu. Tādas ingrammas ir ļoti izplatītas. Tipisks ir gadījums, kad mamma atgrūž tēti, kurš uzstāj, ka viņš nevar at|auties bērnu. Cīņā iegūtais ievainojums noved bērnu „bezsamaņā", kuras laikā viņš, protams, saņem ingrammu. Mamma atsakās atbrīvoties no bērna, mamma ir bērna pusē, tāpēc bērnam ir labāk darīt tieši tā, kā saka mamma, un „no tās neatbrīvoties". Tas saskan ar visdziļāko mērķi - izdzīvot. Ja viņš atbrīvosies no savām ingrammām, viņš mirs, jo atbrīvošanās no tām nozīmē nāvi, jo mamma teica, ka nomirs, ja no tā atbrīvosies. Vēlāk viņa dzīvē mammai varēja būt nelāgs paradums teikt viņam slimības laikā, ka viņa „parūpēsies par savu bērniņu un aizsargās viņu no tēva", kas dod jaunu spēku vecajam aprēķinam.

Tā mēs nonākam pie aizstāvja aprēķina. Tas būs pats galvenais un pirmais oditora ienaidnieks, tas visvairāk pretosies viņam; tā ir lieta, kura atrodas dziļi cilvēka būtībā.

Aizstāvja aprēķins ir tik spēcīgs, ka, izsakoties kāda oditora vārdiem, cilvēks nekļūst par savu ienaidnieku upuri, viņu nogalina draugi. Ingrammu valodā runājot, tā ir tīra patiesība.

Vienīgā aberācija un psihosomatiskā slimība, pie kuras pacients pastāvīgi turēsies, ir uz izdzīvošanu vērsta ingramma, kas ir aizstāvja aprēķina daļa. To varētu uzrakstīt piecdesmit reizes, tomēr arī tad tas nebūs pietiekami uzsvērts. Tā ir vissvarīgākā, pati pirmā lieta, ar ko oditors sastapsies, ieejot keisā. Tā vispirms ir jāizlādē, ja viņš vēlas, lai terapija virzītos raiti. Viņam, iespējams, būs jāatrod un jāsaīsina daudzas pretizdzīvojošās ingrammas, jo tās diezgan ātri parādīsies pēc pieprasījuma, līdz viņam izveidosies nojausma par to, kāds ir aizstāvja aprēķins. Bet tad, kad viņš iegūs aizstāvja aprēķinu, viņam to labāk iziet, izdzēšot visas tajā esošās emocijas, citādi keiss iestrēgs.

Aizstāvja aprēķins ir idiotisms reaktīvā prāta līmenī par to, ka izdzīvošana ir atkarīga no vecmāmiņas, tantes Sofijas vai kādas kalpones, kas nomira pirms trīsdesmit gadiem. Cilvēka kopēji, kas rūpējās par viņu slimību laikā, cilvēki, kuri lūdza viņa māti pārtraukt abortu mēģinājumus, vai baroja viņu, vai citādi centās pasargāt viņu no ciešanām - viņi visi ir aizstāvji.

Reaktīvais prāts darbojas tikai uz divu nozīmju loģikas pamata. Viss ir vai nu dzīvība vai nāve, vai nu pareizs vai nepareizs, saskaņā ar ingrammas komandu. Un ingrammā darbojošās personas ir vai nu draugi vai ienaidnieki. Draugi, aizstāvji, nozīmē dzīvību! Ienaidnieki nozīmē nāvi! Nekāda vidusceļa. Jebkurš uz izdzīvošanu vērstas ingrammas restimulators vai asociatīvais restimulators nozīmē dzīvību, bet jebkurš pretizdzīvojošās ingrammas restimulators vai asociatīvais restimulators nozīmē nāvi!

Oditors, protams, var būt ļoti restimulējoša persona (pseidotēvs, mātes pseidomīļākais pirms dzimšanas, utt.), bet viņš vienmēr ir asociatīvais restimulators, cilvēks, kas var aizvākt šīs briesmīgās,

šausmīgi „nepieciešamās" lietas - uz izdzīvošanu vērstās ingrammas. Prctizdzīvojošās ingrammas atsver šo faktoru, un preklīra analītiskais prāts, protams, vienmēr pilnībā ir oditora un terapijas pusē.

Nepatikšanas sākas, kad restimulācija atslēdz analītisko prātu un oditors meklē aizstāvja aprēķinu. Tad preklīra reaktīvais prāts izlokās un izvairās.

Tomēr aizstāvja aprēķinu var viegli atklāt. Un ir ļoti svarīgi to atklāt, jo šis aprēķins var saturēt lielāko daļu no visa emocionālā lādiņa keisā. Visa aizstāvja aprēķina atbrīvošana pirms beisik-beisika sasniegšanas nav iespējama pilnībā. Taču preklīrā ir jāatjauno tik daudz dzīvības spēka, cik vien iespējams, lai keiss labi darbotos.

Aizstāvja aprēķins, bez visa pārējā, norobežo indivīda dzīvības spēku. Šeit tiek piesaistītas un turētas brīvās jūtas, dzīvības sirdspuksti. Preklīrs var iegrimt apātijā tikai aizstāvja aprēķina dēļ. Viņa ķermenis var būt gandrīz beigts, bet ienaidnieka klātbūtnē, tas var saņemties un sākt cīnīties. Tomēr tas nevar cīnīties ar draugiem. Afinitātes likums tiek aberēts, ieejot reaktīvajā bankā. Un šis likums, pat sapinies reaktīvā prāta nesaprātīguma drūmajās ēnās, joprojām darbojas. Tas ir labs likums. Pārāk labs, kad oditors mēģina atrast un saīsināt ingrammas, kuras rada preklīram artrīta sāpes vai asiņojošu čūlu. Kāpēc viņš nevar „tikt vaļā" no sava artrīta? Mamma graciozi paklupusi pār cūku, sacīja: „Ak, es nevaru piecelties! Ak, mans nabaga, nabaga bērns. Ak, mans bērniņš! Ka tik es nebūtu savainojusi savu nabaga, nabaga bērniņu. Ak, es ceru, ka mans bērniņš vēl ir dzīvs! Lūdzu, Dievs, ļauj viņam dzīvot. Lūdzu, Dievs, atstāj man manu bērniņu. Lūdzu!" Tikai „Dievs", kuru viņa lūdzās, bija reaktīvais prāts, kurš veic savus idiotiskos aprēķinus, pamatojoties uz to, ka viss ir vienāds ar visu. Turētājs, lūgšanas par dzīvību, pamatīgi nobrāztā bērna mugura, mammas līdzjūtība, cūkas rukšķēšana, Dieva pielūgšana - reaktīvajam prātam viss ir vienāds, un tā mums ir lielisks artrīta keiss, it īpaši tāpēc, ka pacients tiecas „izdzīvot", apprecot meiteni, kuras balss ir līdzīga mammas balsij, kāda tā skanēja caur dzemdes sienām. Palūdziet viņu tikt vaļā no šī artrīta. Reaktīvais prāts saka: „NE!" Artrīts ir bērns, ir cūkas rukšķēšana, ir Dieva pielūgšana, ir sievas līdzjūtība, ir būt nabagam, ir mammas balss, un viss tas ir ļoti vēlams. Viņš turēja sevi nabadzībā, un viņš t urējās pie sava artrīta, un viņš apprecēja sievieti, kas liktu prostitūtai nosarkt, un tas viss veicina izdzīvošanu. Laba gan ir izdzīvošana, kuru aprēķina reaktīvais prāts! Čūlas gadījumā ir keiss, kurā bērns ir sadurts vienos caurumos (mammai ir tik grūti iztaisīt abortu, kuru viņa mēģina inscenēt kā spontānu, ka, lai to izdarītu, viņa izmanto dažādus mājsaimniecības instrumentus, kurus izdur cauri dzemdes kaklam) un daži no dūrieniem atkal un atkal trāpa bērna vēderā un kuņģī. Viņš izdzīvo, jo visapkārt ir olbaltums un barības vielas un tāpēc, ka apvalkā jebkurš caurums aizvelkas ciet kā dūrienu izturīgajās riepu kamerās. (Daba ļoti ilgu laiku ir bijusi gudra šo abortu mēģinājumu sakarā.) Gadījās tā, ka mamma šajā gadījumā nerunāja monologā, kaut arī lielākajā daļā no mātes darbībām bija drainatizācijas un tajos notika runāšana, bet, par laimi, vecmāmiņa dzīvoja kaimiņmājā un negaidīti ieradās uzreiz pēc pēdējā mēģinājuma nogalināt nedzimušo bērnu. Vecmāmiņa pati savā laikā varēja būt veikusi abortu mēģinājumus, bet tagad viņa ir veca un ļoti morāla, turklāt šis bērns viņai rītos neizraisa nelabumu. Tāpēc viņa bargi kritizē meitu, kad vannas istabā ierauga asiņainu manikīra kociņu. Bērns joprojām ir „bezsamaņā". Vecmāmiņa rāj mammu: „Jebkuru no manām meitām, kas spēj izdarīt tādu briesmīgu lietu, Dievam būtu jāsoda (saskaņā ar principu: „Nedari tā, kā es daru, bet dari tā, kā es saku", jo kas gan deva mammai tādu dramatizāciju?) un jāvelk aiz matiem pa ielām. Tavam bērnam ir visas tiesības dzīvot. Ja tu domā, ka nespēsi par viņu rūpēties, es to noteikti varēšu. Un tagad, Melisa, nemaz nedomā pārtraukt grūtniecību, un, kad bērns piedzims, ja tu to negribēsi, atdod viņu man! Kā var iedomāties savainot šo nabaga būtni!" Un tad, kad mūsu asiņojošās čūlas keiss piedzimst, šeit ir vecmāmiņa, kas ir drošība un glābiņš. Vecmāmiņa ir aizstāvis (un viņa var kļūt par aizstāvi tūkstoš dažādos veidos, jebkurš no tiem balstās uz principu, ka viņa runā līdzjūtīgi ar bērnu, kurš bezpalīdzīgi guļ bezsamaņā, un šajā brīdī cīnās ar mammu sev par labu). Kad viņš paaugas, var ievērot, ka viņš ir ļoti atkarīgs no vecmāmiņas - par lielu brīnumu vecākiem (jo viņi nekad neko sliktu mazajam Robertam nav darījuši, viņi jau nu ne). Un Roberts, kad vecmāmiņa nomirst, „rada" sev asiņojošas čūlas, lai viņu atgūtu.

Visus draugus ir jāspiež pie krūts ar tērauda saitēm, saka šis mazais ģēnijs - reaktīvais prāts, pat, ja tas organismu nogalinās.

Aizstāvja aprēķins - tas ir kaut kas nedaudz vairāk par pilnīga idiota apsvērumu, ka visus, kas ir draugi var uzskatīt par draugiem tikai tad, ja rada līdzīgus apstākļus, kādos draudzība tika apzināta. Tas ir aprēķins, kurš balstās uz to, ka cilvēks var būt drošībā tikai noteiktu cilvēku tuvumā, un šādu cilvēku tuvumā viņam ir jābūt vai nu slimam, vājprātīgam un nabadzīgam, vai vispār nespējīgam.

Parādiet oditoram bērnu, kuru var viegli iebiedēt ar sodu, kurš mājās nejūtas labi un kuram ir aizstāvji, kuri viņam šķiet svarīgāki par vecākiem (vecvecāki, tantes, īrnieki, ārsti, aukles, utt.), un, kas ir slimīgs, un oditors parasti gaismā var izvilkt abortu mēģinājumus pagātnē, jo visbiežāk tieši tā ir bijis. Parādiet oditoram bērnu, kas ir ļoti pieķēries vienam no vecākiem un neieredz otru, un oditors var atklāt pagātnes notikumu, kurā viens no vecākiem gribēja tikt vaļā vai bērnu sāpināt, bet otrs - nē.

Tādējādi aizstāvja aprēķins ir svarīgs. Un tas ir arī ļoti noslēpumains. Mēģinājumi atklāt īstos aizstāvjus keisā bieži izvēršas par lielu cīņu. Var gadīties, ka pacientam ir bijuši astoņi vai desmit aizstāvji, un viņš izmisīgi centās tos noturēt, bet, kad tas neizdevās, meklēja un atrada dzīvesbiedrus un draugus, kuri bija tiem līdzīgi. Sieva, kuras tuvumā atrodas pastāvīgi slims vīrs, bet kuru viņš nepametīs nekādos apstākļos, parasti ir pseidoaizstāvis, t.i., viņas izturēšanās, zināmā mērā, līdzinās īstajai aizstāvja uzvedībai, viņai ir līdzīga balss vai pat līdzīgs vārds. Kāds, kas neiet prom no darba, kaut arī ar savām spējām varētu atrast daudz labāku, iespējams, tā rīkojas tādēļ, ka viņa priekšnieks ir pseidoaizstāvis; viņš var strādāt šādu darbu arī tāpēc, ka aizstāvim bija līdzīga nodarbošanās dzīvē, un priekšnieks atgādina šo aizstāvi.

Viss, kas var tik spēcīgi bojāt cilvēka dzīvi, dabiski rada grūtības terapijā, jo tad, kad cilvēkam palūdz atbrīvoties no viņa aizstāvja aprēķina, iespēja, ka viņš to nodos, ir tikpat liela, kā tā, ka viņš iespļaus aizstāvim sejā.

Uz izdzīvošanu vērstas ingrammas, kuras satur aizstāvja aprēķinu, ir ingrammas, kurās darbojas cilvēki, kas aizstāvēja pacienta eksistenci brīžos, kad pacients uzskatīja, ka viņa dzīvība ir apdraudēta. Tai nav jābūt īstai, racionālai aizstāvēšanai. Var būt tā, ka ingrammas saturs liek to manīt. Taču, var droši apgalvot, ka vislielākie aizstāvja aprēķini ir tie, kuros aizstāvis pacienta dzīvību patiešām aizstāvēja no uzbrucējiem. Vairums aizstāvju aprēķinu aizsākas prenatālajā apgabalā.

Aizstāvja aprēķins ir pirmais, kurš ir jāmeklē jebkurā keisā, un jaunus aizstāvja aprēķinus ir jāmeklē visā terapijas laikā.

Uz izdzīvošanu vērstas līdzjūtības ingrammas, kuras veido aizstāvja aprēķinus, no tipiskām uz izdzīvošanu vērstām ingrammām atšķiras tikai ar intensitāti. Tipiska, uz izdzīvošanu vērsta ingramma ir slikta tikai tāpēc, ka kāds ir izteicies draudzīgi par pacientu vai citu cilvēku, kad tas bija „bez samaņas". To ir grūti atklāt un pat klīrēt, ja tā ir pilnīgi pārprasta, tas ir, uz izdzīvošanu vērstas ingrammas saturs bija domāts citam cilvēkam, nevis pacientam, bet pacients to nav pareizi sapratis. Ja pacients ir „bez samaņas" un kāds saka: „Viņš ir labs puisis", patiesībā ar to domājot pavisam citu cilvēku, egocentriskais reaktīvais prāts uztver šo frāzi attiecībā uz sevi. Aizstāvis uz izdzīvošanu vērstā līdzjūtības ingrammā (aizstāvja aprēķini sastāv tikai no tām) patiešām cilvēku aizstāvēja no briesmām. Varianti var būt dažādi: no dramatiskas ainas, kurā kāds grasās pacientu nogalināt, bet aizstāvis ierodas tieši laikā, gluži kā kavalērija; līdz tādam incidentam, kurā pacientu vienkārši glābj (vai liek noprast, ka viņu glābj) no bojāejas, piemēram, noslīkšanas, sabraukšanas, utt. gadījuma. Un uz izdzīvošanu vērsta līdzjūtības ingramma ir tikai tik laba, cik to izsaka tās vārdiskais saturs, jo tā neizprot darbību. Ir atklātas ingrammas, kurās pacientu patiesībā mēģināja nogalināt, bet tās saturs bija tāds, ka viņš bija pārliecināts, ka viņu glābj. Šādā keisā var būt tas, ko oditori sauc par „kopīgo AM" - tēvs ar māti kopīgi mēģina izdarīt abortu (AM nozīmē „aborta mēģinājums").

Mamma tam pilnībā piekrīt un ir gatava šai operācijai, bet nobīstas un sāk klaigāt par „savu dārgo bērnu", cenzdamās sevi paglābt no ievainojuma. Pacienti, ar šāda veida uz izdzīvošanu vērstām līdzjūtības ingrammām, ir diezgan apjukuši savā attieksmē pret māti.

Uz izdzīvošanu vērstām līdzjūtības ingrammām ir vairāki viltīgi aspekti:

1.    tās saskaras ar fundamentālo Izdzīvošanas Dinamiku visburtiskākajā nozīmē un tāpēc saskan ar indivīda mērķi.

2.    Tās ir kā cistas, ap kurām pretizdzīvojošās ingrammas veido ārējo čaulu.

3.    Tās visstiprāk iespaido cilvēka veselību un vienmēr ir pamatfaktors, kurš nosaka cilvēka psihosomatisko slimību.

4.    Tās liek reaktīvajam prātam (bet ne analītiskajam) pretoties terapijai.

5.    Tās aprij visvairāk dzīvības spēka vienību.

Augstāk minētajā 3. aspektā uz izdzīvošanu vērsta līdzjūtības ingramma satur ne tikai ievainojumu, kurš kļūst par psihosomatisko slimību, - jebkura ingramma ir datu kopums, kurā ir ne tikai visas sajūtas un sarunas, bet arī cilvēka emociju un fiziskā stāvokļa mērījumi. Pēdējais, fiziskais stāvoklis, ir pietiekoši svarīga lieta. Šis mērījums parāda, kāda struktūra bija brīdī, kad tika saņemta šī, uz izdzīvošanu vērstā, līdzjūtības ingramma. Ja ingramma ir iegūta embrionālajā periodā, reaktīvais prāts, liekot ingrammai darboties, var arī uzspiest ķermenim strukturālo modeli. Tas dažkārt izpaužas kā attīstības kavēšanās, embrijam raksturīgas ādas veidošanās, tam līdzīgs mugurkaula izliekums, utt.. Arī dziedzeri, kā fiziski orgāni, dažreiz tiek nomākti, reaktīvajam prātam cenšoties it visā radīt līdzīgus apstākļus. Nepilnīgi attīstīti dzimumdziedzeri vai vairogdziedzeris un novārdzināti locekļi - tas viss bieži rodas uz izdzīvošanu vērstu līdzjūtības ingrammu dēļ. Tas ir tik acīmredzami, ka tad, kad indivīds tiek klīrēts, augšanas process sāk veidot ķermeni saskaņā ar ģenētisko modeli, pirms keiss vēl nav pabeigts. Fiziskās pārmaiņas, kuras notiek ar pacientu, dažreiz ir tik ievērojamas un izteiktas, ka pārsteidz vēl vairāk nekā vesela virkne psihosomatisko slimību, piemēram, koronāro slimību, kuņģa čūlas, artrīta, alerģijas, 11.c. izzušana.

Kaut kas tik spēcīgs, ka spēj sagrozīt fizisko modeli un neļaut ķermenim attīstīties vai liek tam augt, kad tam būtu jāapstājas, jādomā, pretosies jebkādai terapijai. Tā ir taisnība, bet tikai ļoti ierobežotā mērā. Kad kļūst zināms, kas apspiež keisu, ir iespējams sākt Apspiedēju likvidēšanu, jo uz izdzīvošanu vērstai ingrammai, atšķirībā no pretizdzīvojošās ingrammas, ir Ahileja papēdis.

Vispraktiskākais risinājums, kāds šobrīd ir zināms Dianētikā, ir rodams dzīvības spēka vienību principā un metodē, ar kuru tās var atgūt apritē. Saskaņā ar teoriju, uz izdzīvošanu vērsta ingramma savāc un notur šādas vienības, un tā sabrūk, kad tās spēja noturēt vienības, tiek sagrauta.

Ieejot keisā, kuram ir hroniska psihosomatiska slimība (un kuram keisam tādas nav, pat, ja tā ir tik viegla kā reta šķaudīšana vai žagošanās lēkmes), oditors vispirms to aplūko atgriešanas procesā, lai uzzinātu, cik agru materiālu viņš var iegūt, kādā stāvoklī ir sonika rikols, cik nosegta ir cilvēka jaunība, utt. Kad viņš to ir izpētījis, viņš sāk veidot savus aprēķinus par keisu: vispirms, vai bērns bija laimīgs ar vecākiem, un ja nē, tad kur viņš jutās vislabāk? Tur var dzīvot aizstāvji. Vai kādam no vecākiem bija pārmērīgi liela ietekme uz bērna domāšanas procesu? Šeit atkal var būt aizstāvis, pat, ja tas būs nenozīmīgs. Vai pacientam bija vecvecāki vai citi radinieki, un ko viņš pret viņiem juta? Visi šie dati būs vairāk vai mazāk nosegti un dēmonu kontūru sagrozīti, un to ticamība ir tikpat liela, cik tiem datiem, ko pacients neizbēgami mēģinās iegūt no „trakajiem" vecākiem vai radiniekiem, kuri ne tikai nezina, kas ar viņu notika, bet var būt ļoti ieinteresēti, lai nekas tāds netiktu atklāts.

Kas patiesībā notika? Pēc iespējas neļaujiet pacientiem neko jautāt radiniekiem vai vecākiem, jo tas ļoti restimulē un nekad nesatur nekādus datus, kurus jūs varētu izmantot. Pacients tos mēģinās izmantot kā apvedkontūrus, lai izvairītos no sāpēm, kas rodas, pašam atceroties notikumus. Kad keiss būs pabeigts, viņš vairs negribēs vajāt šos cilvēkus un, ja jus gribat pārbaudīt kaut ko pētnieciskos nolūkos, pakļaujiet terapijai vienu no radiniekiem.

Tagad oditoram ir kāds priekšstats par to, kas varētu būt aizstāvji. Un te mēs nonākam pie Ahileja papēža aizstāvja aprēķinā.

Jebkurā aizstāvja aprēķinā var ietilpt aizstāvja zaudējums. Un šis aizstāvja zaudējums var būt tā spunde, kuru izņemot sāksies ķēdes reakcija. Jo tas, ko mēs cenšamies izdarīt, ir pēc iespējas vairāk atbrīvot vai izlādēt, dzīvības spēka vienību no reaktīvās bankas un to novājināt. Katrs lādiņš, kuru mēs izvilksim no bankas, palielinās pacienta spēju turpināt dzīvot un palīdzēs viņa analītiskajam prātam iekļūt ingrammu bankā. Tāpēc šo iesaldēto vienību izlādēšana ir vitāli svarīga terapijas daļa, un keisa stāvoklis uzlabosies tieši proporcionāli šādi izlādēto vienību daudzumam.

Uzskatiet šīs dzīvības vienības par brīvo dzīvības enerģiju. Ingramma, tās sagrābjot, pati sevi var padarīt par dzīvības spēku. Tad un tikai tad, tā atdzīvojas. Dēmonu kontūri, veilansu sienas (kuras, var teikt, sadala analaizeru un rada multiveilansa parādību), pašas ingrammas spēks un vara - tas viss, saskaņā ar teoriju un praktiskajiem novērojumiem, ir atkarīgs no nelikumīgi piesavinātajām dzīvības vienībām.

Šo vienību atbrīvošana ir galvenais terapijas uzdevums. Sāpju izdzēšana no ingrammām ir sekundārs uzdevums. Ērtību radīšana pacientam terapijas laikā nav jāpārvērtē, kaut arī nav nekādas vajadzības, lai viņam būtu neērti. Terapijas divējādais raksturs patiesībā ir vienas un tās pašas lietas (ingrammu atvieglošanas) divas daļas. Ingrammu divējādā daba ir tā, ka tajās ir sāpīgās emocijas (atņemtais dzīvības spēks) un fiziskās sāpes (ievainojumu, slimību, utt. sāpes).

Terapijas virziens un nolūks pašā sākumā ir pēc iespējas ātrāk nokļūt uz laika treka un pēc iespējas īsākā laikā atrast beisik-beisiku. Lai to paveiktu (kad to nevar izdarīt uzreiz, vienkārši atgriežoties un atrodot beisik-beisiku, ko var un vienmēr ir jācenšas izdarīt) oditors atvieglo keisu un iztukšo ingrammu banku, atbrīvojot dzīvības vienības (sāpīgās emocijas tās sagrābj) no aizstāvja aprēķiniem.

Īsumā viss terapijas nolūks un darbība ir atrast visagrāko ingrammu un to izdzēst, un tad turpināt terapiju, izdzēšot visas pārējās ingrammas, lai tās vairs nevarētu atrast (tās tiek sakārtotas failos standarta bankās, bet ir jābūt ģēnijam, lai tās atrastu, un tās būtu jāmeklē stundām ilgi; tāpēc var teikt, ka oditoram tās skaitās „izdzēstas", jo tās vairs nav ingrammas, bet gan pieredze). Pirmais, pēdējais un vienīgais oditora uzdevums ir atrast visagrākās atrodamās ingrammas un tās izdzēst. Nav par skādi, to lieku reizi atkārtot.

Dažādie veidi, kā to veikt, ir terapijas metodes un māksla. Viss, kas noved pie ingrammu izdzēšanas un to pārvietošanas uz pieredzi, ir lietderīgs un attaisnojams, lai kas tas arī nebūtu. Inženieris taisās nolīdzināt kalnu, kurš ir upes ceļā. Viņa nodoms un visas pūles ir virzītas uz kalna nolīdzināšanu. Paņēmieni un līdzekļi, kurus viņš izmanto kalna novākšanai: buldozeri, hidrauliskie trieci vai dinamīts - tā ir māksla un metodes, ar kurām šis darbs tiek veikts.

Mūsu uzdevumā ir trīs zināšanu pakāpes:

1.    Dianētikā mēs zinām mērķi: mēs zinām rezultātus, kādi ir, kad šis mērķis ir sasniegts.

2.    Mēs zinām šķēršļu raksturu, kuri atrodas starp mums un mērķi, bet par šķēršļu precīzo raksturu mēs nekad nevaram uzzināt par daudz.

3.    Māksla un metodes, kuras mēs pielietojam, lai novāktu šķēršļus, kuri ir starp mums un mērķi, ir attaisnojamas vienīgi ar to, vai tās šķēršļus novāc vai nē.

Uzbrukuma metodi problēmai var vienmēr uzlabot, uzzinot vairāk par faktoru raksturu problēmā un apgūstot jaunas mākslas un metodes, kuras var pielietot, lai to atrisinātu, un mācoties uzlabot prasmi pielietot jau pastāvošās mākslas un metodes. Pašreiz pastāvošo mākslu un metodi nevar uzskatīt par optimālu tikai tāpēc, ka tā veic uzdevumu. Ar jaunām metodēm vai attīstot veco metožu prasmi, varētu saīsināt laiku un atvieglot darbu.

Šī atkāpe bija nepieciešama, lai būtu skaidrs, ka Dianētika, atšķirībā no Aristoteļa loģikas un dabaszinātnes, ir joma, kura progresē un attīstās. Sī atkāpe bija tieši šajā vietā, jo nevienam oditoram nevajadzētu apmierināties ar šo procedūru un izvairīties no mēģinājumiem to uzlabot.

Ļoti labi. Lūk, te ir procedūra. Tā darbojas, bet tai nekad nevar likt darboties par ātru vai pārāk labi.

1.    Ievadiet pacientu reverī un uzlūkojiet prenatālo apgabalu, lai uzzinātu, vai ingrammas ir iespējams „atvērt" bez tālāka darba. Ja tās tur ir un tās var atklāt, izlādējiet un izdzēsiet tās, ja iespējams. Necentieties izdzēst neko, kas ir tik tālu no beisik-beisika, kā dzemdības, ja vien failklerks neuzstāj, tās piedāvājot. Citiem vārdiem, aizvediet pacientu uz prenatālo apgabalu un meklējiet visagrākās ingrammas. Nejautājiet par specifiskiem notikumiem, it īpaši par dzemdībām; vienkārši ņemiet to, ko jums pasniedz failklerks. Ja jūs nevarat atgriezties agrākajā laikā, pārejiet pie 2. punkta.

2.    Pārlūkojiet pacienta dzīvi, viņam atrodoties reverī (izdariet to jebkurā gadījumā agrāk vai vēlāk, ja keiss palēninās, bet tikai tad, ja tas palēninās tik ļoti, ka agrās ingrammas nesaīsinās, vai tajās nav nekādu emociju). Noskaidrojiet, no kā pacients ir bijis atkarīgs, bet vienmēr turiet viņu aizdomās, ka viņš nav atklājis jums patiešām svarīgos aizstāvjus, taču viņam par to nesakiet.

3.    Uzziniet, kad pacients ir zaudējis kādu aizstāvi, tam nomirstot vai aizejot. Pietuvojieties šim momentam, tā vai citādi iegūstot agrāku materiālu kopā ar šo incidentu vai vienīgi to, izlādējiet no tā zaudējuma bēdas. Uzskatiet katru incidentu, kurā aizstāvis aiziet vai pacients tiek šķirts no aizstāvja, par ingrammu un attiecīgi izdzēsiet to vai strādājiet ar to, kamēr tajā vairs nav bēdu radītā „lādiņa". Ja „lādiņš" nepazūd, tad ir aizdomas par agrāku bēdu momentu, saistītu ar šo aizstāvi, atrodiet to un apejieties kā ar ingrammu.

4.   Jebkurā gadījumā, uzdevums ir iegūt beisik-beisiku, un tad agrāko šobrīd esošo sāpju un bēdu momentu, un izdzēst jebkuru incidentu, kuru pasniedz failklerks vai, kurš tiek atrasts ar repītera metodi.

5.   Jebkuram incidentam, kurš pienācīgi nesaīsinās, vienmēr ir līdzīgs incidents agrākā laika posmā, un pacientu ir jāsūta uz agrāku laiku, lai atrastu iepriekšējo incidentu, ja ingramma, to vairākkārt izstāstot „nesaīsinās".

6.    Ikreiz, kad ingrammas kļūst neemocionāks, kaut arī tās saīsinās, turiet aizdomās citu aizstāvja aprēķinu, kurš ir agrākā vai vēlākā pacienta dzīves posmā, to atrodiet un saīsiniet vismaz tiktāl, lai pazustu emocionālais lādiņš. Nerestimulējiet visu keisu, pārejot no viena nesaīsināta incidenta uz kādu citu, kas liekas daudzsološāks, bet saīsiniet visu, kas nonāk jūsu redzeslokā, pirms sākat meklēt jaunu bēdu lādiņu.

7.    Labāk ir saīsināt sākotnēju ingrammu, kura nesatur emocijas, nekā sajaukt keisu, dzenoties pakaļ, aizstāvja aprēķinam, kuru nav iespējams atklāt ar izmanīgu meklēšanu. Agro neemocionālo ingrammu izdzēšana ar laiku izgaismos jaunu aizstāvja aprēķinu, ja jūs to, laiku pa laikam, meklēsiet.

8.    Uzskatiet, ka jebkura keisa kavēšanās vai nevēlēšanās sadarboties rodas aizstāvja aprēķina dēļ.

9.    Dēmonu kontūrus uztur bankā ievilktās dzīvības vienības, tādēļ risiniet dēmonu kontūru problēmu, atbrīvojot bēdu lādiņus.

10. Uzskatiet, ka aizstāvja zaudējums, tam nomirstot vai aizejot, ir identisks kādas pacienta daļas nāvei, un, ka aizstāvja nāves vai aiziešanas saīsināšana pacientam atgriezīs tikpat daudz dzīvības enerģijas. Un atcerieties, ka lādiņi, kuri satur intensīvas bēdas, ne vienmēr ir nāve vai aiziešana, bet tā var būt vienkārši aizstāvja attieksmes maiņa pret pacientu.

Vienmēr paturiet prāta, ka cilvčku, ar kuru pacients sevi visvairāk identificē, piemēram, līdzjūtīga māte, tēvs, vecvecāks, radinieks vai draugs, reaktīvais prāts uzskata par pacienta daļu, un visu, kas notiek ar šo līdzjūtīgo personu, par notikušu ar pašu pacientu. Šādā gadījumā, ja aizstāvis miris no vēža, jūs varat atrast pacientu, kam ir jēlums vai zvīņēde vietā, kurā, pēc viņa domām, aizstāvim bija vēzis.

Reaktīvais prāts domā tikai identitātēs. Uz izdzīvošanu vērsta līdzjūtības ingramma identificē pacientu ar citu cilvēku. Tāpēc šo cita cilvēka nāvi vai zaudējumu (aiziešanu vai novēršanos) reaktīvais prāts uzskata par kādas paša pacienta daļas nāvi.

Emocionālie lādiņi var atrasties jebkurā ingrammā. Emocijas nonāk reaktīvajā prātā tādā pašā toņa līmenī, kādā atradās citi cilvēki „bezsamaņā" esošās personas tuvumā. Dusmas ierakstās ingrammā kā dusmas, apātija kā apātija, bet kauns kā kauns. Visam, ko cilvēki emocionāli juta ap „bezsamaņā" esošo cilvēku, vajadzētu būt ingrammā, kura radās incidenta rezultātā. Ja personu emocionālais tonis ingrammā ir acīm redzami dusmīgs vai apātisks, spriežot pēc vārdiskā satura, taču pacients, stāstot ingrammu, to nejūt, tad kaut kas ir izveidojis veilansa sienu starp pacientu un emocionālo toni, un šī veilansa siena gandrīz vienmēr sagrūst, atklājot ingrammu, kura satur bēdas, kaut kad agrāk vai vēlāk pacienta dzīvē.

Vienīgais attaisnojamais iemesls ieiešanai vēlākajās pacienta mūža daļās, pirms pamatīgas prenatālā apgabala izlādēšanas, ir bēdu lādiņu meklējumi, kurus radījusi aizstāvju nāve, zaudējums vai novēršanās.

Ar „novēršanos" mēs domājam to, ka aizstāvis ir pārvērties par aktīvu (īstu vai iedomātu) pacienta ienaidnieku. Aizstāvja dubultnieks, pseidoaizstāvis, ir cilvēks, kuru reaktīvais prāts ir sajaucis ar īsto aizstāvi. Pseidoaizstāvja nāve, zaudējums vai novēršanās var saturēt bēdu lādiņu.

Saskaņā ar teoriju, vienīgais, kas var norobežot dzīvības vienības, ir šī zaudējuma emocija. Ja pastāvētu kāda metode, ar kuru nevarētu izdarīt neko citu, kā vien atbrīvot visas dzīvības vienības, ar fiziskajām sāpēm varētu nerēķināties.

Relīzs tiek iegūts, vienā vai otrā veidā atbrīvojot pēc iespējas vairāk dzīvības vienību no zaudējumu periodiem, ar minimālu pievēršanos īstām ingrammām.

Aizstāvja vai pseidoaizstāvja zaudējumā nav jābūt nekādām citām fiziskām sāpēm vai „bezsamaņai" kā vien tām, ko rada pats zaudējums.

Tas ir pietiekoši nopietni. Tas rada ingrammu.

Jebkuru cilvēku, kas ar zināmu ticamību pacienta dzīvē ir nosegts var uzskatīt par aizstāvi vai pseidoaizstāvi. Ja, atceroties vai atgriežoties, lieli, ar citu cilvēku saistīti pacienta periodi nav atrodami, tad šo cilvēku sauc par nosegtu. Vēl lielāka aizstāvja statusa garantijas ir tās, ka nosegta ir šī cilvēka nāve vai aiziešana, vai arī šī cilvēka novēršanās. Nosegšana var rasties arī sodīšanas dēļ, t.i. nosegtais cilvēks var būt arī niknākais ienaidnieks. Tomēr šajā gadījumā atmiņas par viņu būs saistītas ar viņa nāvi, sakāvi vai slimību. Cilvēku, kura bēres pacienta atmiņā ir nosegtas, teorētiski var ierindot aizstāvju vai pseidoaizstāvju sarakstā. Cilvēka bēru atcerēšanās, bet patīkamu asociāciju nosegšana, var nozīmēt, ka šis cilvēks bija ienaidnieks. Šie ir pagaidu likumi. Tomēr ir skaidrs, ka jebkura nosegšana liecina par to, ka šim cilvēkam ir bijusi liela un līdz šim neatklāta nozīme pacienta dzīvē, kurai ir nepieciešams izskaidrojums.

Šeit ir jāatzīmē, ka pacienta atveseļošanās, lielā mērā, būs atkarīga no dzīvības vienībām, kas atbrīvotas no viņa reaktīvas bankas. Tā ir bēdu izlāde, un tā var būt diezgan smaga. Parastais variants ir „aizmirst" šādas lietas, un „jo ātrāk to aizmirsīsi, jo ātrāk sadzīs". Diemžēl tas nedarbojas. Būtu ļoti labi, ja tas tā būtu. Viss, kas ir aizmirsts, ir strutojoša čūla, kad ar to ir saistīts izmisums. Oditors redzēs, ka ikreiz, kad viņš atradīs šo vislielāko noliedzēju - „aizmirsti to!", viņš ieraudzīs ingrammu, kuru tas apspieda. Ja viņš nevarēs atrast ingrammu, bet būs atradis somatiku, ingrammas saturā būs atrodami „aizmirsti to" vai „nedomā par to", „es to nevaru atcerēties" vai „neatceros", vai kāds cits noliedzējs. Aizmiršana ir tik neveselīga lieta, ka tad, kad kaut ko „izmet no galvas", tas taisnā ceļā aiziet uz reaktīvo banku un tajā tas var iesūkt dzīvības vienības. Šis „āķīgais" aprēķins, ka kaut kā aizmiršana padara to paciešamu, ir neticams tā fakta gaismā, ka hipnotizētājs, piemēram, gūst rezultātus ar pozitīvo iedvesmu tikai tad, ja viņš ievieto vienu no šiem noliedzējiem procesa beigās. Tas ir bijis zināms daudzus tūkstošus gadu. Tā bija viena no pirmajām lietām, ko autors uzzināja studējot Āzijas prakses. No Indijas tā ļoti sen bija iefiltrējusies Grieķijā un Romā un ir nonākusi pie mums ar Antona Mesmera palīdzību. Tas ir vairāku mistisko mākslu pamatprincips. Tās mehānisms bija zināms pat siū dziedniekiem. Tomēr cilvēki, lielākoties, līdz šim neko nezinot par to, un varbūt tāpēc, ka tiem nebija īsta ārstniecības līdzekļa, ticēja, ka pareizais veids kā rīkoties ar bēdām, ir tās „aizmirst". Pat Hipokrāts atzīmēja, ka operācija vēl nav galā, pirms pacients nav izstāstījis šo notikumu visiem draugiem pēc kārtas, un, kaut ari tā nav apmierinoša terapija, tā ir, līdzīgi grēksūdzei, bijusi vispārzināmu zināšanu daļa daudzu gadsimtu garumā. Tomēr cilvēki turpināja apspiest savas bēdas.

Oditoram savā darbā daudzkārt būs jāsaskaras ar pacientu lūgumiem „nerunāt vairs par tā un tā cilvēka nāvi". Ja oditors būs tik nesaprātīgs un izpildīs šo raudulīgo lūgumu, pacientam atrodoties reverī, viņš aktīvi bloķēs relīzu. Tas arī ir pats pirmais incidents, kuru viņam ir jāiegūst!

Iespējams, bez Dianētikas nebūtu vēlams tuvoties šādām lietām. Taču ar mūsu mākslu ir viegli ne tikai ieiet pašā incidenta momentā, bet arī iet tam cauri, līdz asaras un elsas kļūst par atbalsīm keisa pierakstā. Strādājot ar zaudējumu, kā ar ingrammu, to stāstot, ejot tai cauri, līdz tā vairs nav emocionāli sāpīga, nozīmē atdot pacientam dzīvīgumu, kuru viņš ir zaudējis šī incidenta dēļ. Un, ja incidents neatvieglojas pēc divpadsmit izstāstīšanas reizēm, ejiet atpakaļ pa skumju taku, tāpat kā jūs to būtu darījuši ar jebkuru citu ingrammu, un atrodiet arvien agrākus un agrākus momentus. Pacients, kas sāk izlādēt bēdas piecdesmit gadu vecumā, pēc divām stundām var nokļūt beisika apgabalā, stāstot pašu pirmo bēdu momentu, brīdī, kad zaudētais aizstāvis pirmoreiz kļuva par aizstāvi. Ja oditors var iegūt visu ķēdīti par katru aizstāvi un izņemt no tās bēdas, ejot no vēlākā laika uz agrāku, izdzēšot tās no katra incidenta, un izņemot lādiņu no visas ingrammu virknes, viņš ar dažu stundu darbu atbrīvos keisu no tik liela emocionālā lādiņa, lai varētu sākt kārtīgu izdzēšanas procesu.

Lūdzu, ievērojiet šo atšķirību: aizstāvju aprēķina Ahileja papēdis var atrasties vēlu incidentu ķēdītē, kura attiecas uz šo aizstāvi, tas ir, mums ir piltuve vertikāli laikā, kurā var ieiet vēlu un pārvietoties uz agrāku laiku. Pretizdzīvojošo ingrammu ķēdītēs Ahileja papēdis ir visagrākajos incidentos, tieši pretēji emocionāli sāpīgajām ingrammām.

Lai no ingrammu bankas atgūtu pietiekoši daudz dzīvības spēka vienības, kuras ļautu iegūt brīvas emocijas un sasniegt Relīzu vai klīrēt keisu, sāciet ar vēlākajiem aizstāvju vai pseidoaizstāvju zaudējumiem un strādājiet, ejot uz agrāku laiku.

Lai atvieglotu cilvēka fiziskās sāpes no ingrammu bankas, sāciet no, pēc iespējas, agrāka perioda (cik vien tuvu ieņemšanai jūs varat tikt) un strādājiet, ejot uz vēlāko laiku,

Fiziskās sāpes pretizdzīvojošā ķēdē var apspiest sāpīgas emocijas uz izdzīvošanu vērstajā ķēdē.

Sāpīgās emocijas uz izdzīvošanu vērstajā ķēdē var apspiest fiziskas sāpes pretizdzīvojošajās ingrammās.

Ja jūs uzzīmētu reaktīvās ingrammu bankas prenatālo apgabalu, tā izskatītos apmēram šādi: uz garas horizontālas līnijas (kura attēlo laiku) būtu tumši traipi (kuri attēlo ingrammas); vienā līnijas galā būtu ieņemšana, otrā - dzemdības. Virs šīs līnijas būtu biezai miglai līdzīgs tumšs apgabals, kurš stieptos no viena līnijas gala uz otru, tai gandrīz pieskaroties. Virs šīs tumšās miglas atrastos vēl viena horizontāla līnija, šķietamais laika treks, pa kuru pacients atgriežas. Pirmā garā līnija ir īstais laika treks, migla ir sāpīgās emocijas, bet augšējā, tumšā līnija ir tas, ko pacients kļūdaini izmanto par savu laika treku.

Sāpīgās emocijas, protams, dažkārt atrodas pašā prenatālajā apgabalā un to izkliedēšanas iespēju, atklājot prenatālos emocionālos lādiņus, oditors nekad nedrīkst palaist garām. Patiesībā tad, kad daudzas sāpīgās emocijas no vēlākās dzīves ir izlādētas, lielu daudzumu sāpīgo emociju var atrast sākotnējās ingrammās. Lielākā miglas daļa un pirmā daļa, ar ko oditors bieži saskaras, atrodas vēlākajā dzīvē. Lai arī tās lādiņš rodas vēlākajā dzīvē, var teikt, ka tā balstās uz prenatālo apgabalu.

Zaudējumu momenti, kad pacients zaudē kādu no saviem aizstāvjiem, tam nomirstot, aizejot vai aizstāvim nostājoties pret pacientu, noķer slazdā šos emocionālos lādiņus un novieto tos starp pacientu un īstenību. Kaut arī zaudējuma moments ir pēc dzimšanas, zīdaiņa vecumā, bērnībā, jaunībā vai pieaugušā vecumā, tas atgriezeniski apspiež agrās ingraīnmas.

Šis sāpīgo emociju aspekts ir sākotnējo incidentu „ieslēgšanās", ko izraisa zaudējuma moments. Citiem vārdiem, liela zaudējuma moments apspiež indivīdu Toņu skalā līdz punktam, kur viņš aptuveni atbilst agro ingrammu līmenim, un tās, būdamas ieslēgtas, turpmāk aiztur lādiņa vienības.

Šādi sagrābtas un noturētas dzīvības vienības kļūst par ingrammu dzīvību. Līdzīgi kā elektrībā, kur vienādi lādēti lādiņi viens no otra atgrūžas. Analaizers, darbodamies, analoģiski sakot, ar tā paša veida lādiņu, kāds ir ingrammā, novēršas no ingrammas, kura tādējādi paliek nezināma un neskarta.

Kad cilvēks atgriežas agro ingrammu apgabalā, ko pastāvīgi restimulē sagrābtie lādiņi no vēlajiem incidentiem, viņš var diezgan ērti paiet garām milzīgam aberējošā materiāla daudzumam, pat nenojaušot par tā eksistenci. Taču tad, kad vēlākie sāpīgo emociju momenti ir atbrīvoti, oditors var nekavējoties doties uz agrīno apgabalu un atrast fizisko sāpju ingrammas, kuras viņš līdz tam nebija spējīgs atklāt.

Patiesībā gan vēlākie momenti, gan sākotnējie incidenti ir ingrammas. Ziņa par zaudējumu vai tā piedzīvošana izslēdz analaizeru, un viss, kas pēc tam ienāk, ir ingrammisks un tiek ievietots reaktīvajā prātā. Redzes un notikumu atmiņa, kura ir saistīta ar tagadni, palīdz cilvēkam orientēties, tāpēc viņš bieži spēj atcerēties zaudējuma momentu, bet viņš nevar atcerēties prenatālo materiālu, jo šajā apgabalā viņam nebija sakara ar orientējošiem faktoriem, kuri varētu iedarboties uz analaizeru. Kaut arī bērnam prenatālā apgabalā noteikti, it īpaši pēdējā attīstības stadijā piemīt analītiskais prāts, viņa pieredze un atmiņa nav koordinētas un viņš pat nenojauš par ingrammu eksistenci. Tas nav spēkā attiecībā uz vēlākiem dzīves posmiem, īpaši tiem, kad tiek apgūta un izmantota runa. Fakts ir tāds, ka šī vēlākās dzīves spēja atcerēties apkārtējos apstākļus, nejūtot stipras sāpes, arī kalpo, lai slēptu ingrammas pastāvēšanu. Cilvēkam liekas, ka viņš zina visu par šo zaudējuma momentu analītiski, bet patiesībā viņam nav kontakta ar pašu ingrammu, kura satur mazāku „bezsamaņas" momentu, nekā tas, kurš rodas, piemēram, anestēzijas gadījumā. Tomēr aizstāvju zaudējumi bērnībā var būt tik pamatīgi nosegti, ka cilvēks pat viņus neatceras.

Oditors atklās, ka ar ļoti vēlām ingrammām ir viegli nodibināt kontaktu. Un viņš atklās vēl kaut ko. Pacients, atgriežoties šādos zaudējuma momentos, var neatrasties savā ķermenī. Šis „fenomens" ir bijis zināms vairāku tūkstošu gadu gaitā un pat vēl visnesenākie izteikumi par to bija vienkārši tādi, ka tas ir „interesanti", bez kādiem tālākiem mēģinājumiem uzzināt, kāpēc cilvēks, atgriezts kādā laikā ar hipnotiskās regresijas palīdzību, dažreiz atrodas sevī (tas ir, redz visu no sava viedokļa), bet dažreiz redz priekšmetus un sevi kā daļu no scēnas (it kā viņš skatītos no malas). Tas, ka mēs esam atklājuši to, ka prāta dabiska funkcija ir atgriešanās nomoda stāvoklī pagātnes incidentos, nemaina to faktu, ka mēs sastopamies ar tādām lietām, kuras līdz šim ir zināmas kā noslēpumainie narkotisko sapņu un hipnozes „fenomeni". Mēs nekādā gadījumā nepiekopjam hipnozi. Tāpēc tas nenozīmē, ka hipnoze un Dianētika izmanto tās pašas prāta spējas. Tas nenozīmē, ka šīs spējas pieder hipnozes darbības laukam. Un viens no dažādajiem atgriešanās aspektiem ir tas, ka dažkārt (vai dažiem pacientiem pastāvīgi) var sastapties ar apgabaliem, kuros pacients ir „ārpus" sava ķermeņa. Šiem eksteriorizētiem skatiem uz sevi ir divi izskaidrojumi. Viens no tiem ir veilanss, kad pacients ir pārņēmis cita cilvēka identitāti un redz ainu šī cita cilvēka acīm. Otrs ir eksteriorizācija, kad sāpīgās emocijas ir tādā apjomā, ka pacients nespēj palikt savā ķermeni. Sāpīgās emocijas var rasties no pagātnes vai nākotnes incidentiem, attiecībā pret momentu, kad pacients ir liecinieks ainai, kurā viņš ir atgriezts ar Dianētikas terapijas palīdzību. Pēc vairākām ainas izstāstīšanas reizēm, pacients arvien vairāk tuvosies savam ķermenim, līdz iegūs redzes ainu no sava ķermeņa pozīcijas. Dažkārt emocionālā izlāde (asaras, utt.) nenotiek, kamēr pacients nav vairākas reizes izgājis cauri incidentam, jo viņam būtu vispirms jāizpēta, vai ir droši atrasties sevī. Ja pēc dažāin izstāstīšanas reizēm nenotiek nekāda izlāde - asaras, tad emocijas ir meklējamas kaut kur citur, agrāk vai vēlāk, bet parasti daudz vēlāk. Oditora nolūkiem un mērķiem eksteriorizācija emociju dēļ ir tas pats, kas eksteriorizācija fizisko sāpju dēļ. Kad viņš sastopas ar keisu, kurš visur uz treka (augšup un lejup) pastāvīgi ir eksteriorizēts, viņam ir jāizmanto sava prasme, lai atbrīvotu sāpīgo emociju momentus.

Šķiet, ka visiem pacientiem ir ideja, ka laiks dziedē un, ka desmit vai divdesmit gadu sens incidents vairs viņus neietekmē. Laiks ir Lielais šarlatāns, nevis Lielais dziednieks, tas jau tika pateikts. Laiks augšanas un novecošanas procesā mainās un vidē parādās jaunas sejas un darbības, tāpēc mainās restimulatori. Sāpīgo emociju ingrammai pagātnē, kā jebkurai ingrammai, ir savi restimulatori, kuri vēl papildus patur aktivizētas visas ar to saistītās, agrās ingrammas tā, lai šie restimulatori turpinātu darboties. Katram restimulatoram ir restimulatoru kopums, kas analītiskajam prātam asociējas ar īsto restimulatoru, kuru tas nevar saskatīt. Tas viss rada sarežģītu ainu, bet tā terapijā ir sarežģīta tikai tad, ja kāds nezina aberāciju avotu. Ja oditors atgriež pacientu jebkurā sāpīgo emociju momentā pagātnē un strādā ar to kā ar ingrammu, viņš atklās, ka viss sākotnējais lādiņš atrodas tajā, un izlādēs to.

Parasti viņš redzēs, ka pacients vairās no domas par ieiešanu īstajā ingrammā. Preklīrs var censties sīki izskaidrot visādus niekus, savas domas, iemeslus, kāpēc tā vairs viņam nav sāpīga, utt. Šīs domas un dati, pirms vai pēc ingrammas iziešanas, risinot problēmu par cilvēka prāta atbrīvošanu no aberācijām, ir tikpat noderīgi kā disertācija par „bērnības maldiem". Oditors, kurš klausīsies šos „iemeslus" un „es atceros" tā vietā, lai strādātu ar pašu ingrammu, neuzlabos pacienta stāvokli un izniekos vērtīgās terapijas stundas. Oditors, kas tā darīs, pieder pie „rokas turētāju" domāšanas skolas, kura tic, ka līdzjūtība ir vērtīga. Viņam nav vietas starp oditoriem. Tas ir izniekots laiks, un ir muļķīgi to darīt - klausīties jebko, ko pacients domāja, sacīja, darīja vai ticēja, laikā, kad pacientam ir jāieiet ingrammā un jāstrādā ar to kā ar ingrammu. Protams, ka vajag uzzināt no preklīra, kur atrodas ingramma, bet, tiklīdz tā ir atrasta, viss pārējais ir lieks.

Apskatīsim momentu, kad bērns saņem ziņu-par vecāku nāvi. Oditors uzzina, ka vecāki mira, kad bērnam bija divi gadi. Viņš var secināt, bez turpmākiem uztraukumiem vai jautājumiem, ka kādam viņa pacientam par šo nāvi bija jāpasaka. Izstāstot to tagadnē (neatgriežoties) pacients izmanto visus pagājušos gadus kā buferus pret sāpīgajām emocijām. Oditors atgriež pacientu bez tālākiem iztirzājumiem, ar parasto reverī procedūru momentā, kad pacients uzzināja par vecāku nāvi. Pacients var nedaudz taustīties, bet, lai noorientētos pagātnē, drīz vien viņš nodibinās kontaktu ar mirkli, kad kāds viņu par to informēja. Variet būt pārliecināti, ja bērns vispār savus vecākus mīlēja, tad tur būs ingramma. Ingramma sākas ar pirmo momentu, kad bērnam par to paziņo, un drīz vien var sagaidīt analaizera izslēgšanos. Ingrammas beigas ir moments, stunda, diena vai pat nedēļa vēlāk, kad analaizers atkal ieslēdzas. Laikā starp pirmo analītiskās novājināšanas momentu un analītiskā spēka atgūšanu ir ingramma. Tomēr pirmās minūtes ir vissmagākās. Strādāt ar incidenta pirmo stundu būtu vairāk kā pietiekami. Vairums oditoru strādā tikai ar dažām pirmajām minūtēm vairākas reizes, lai pārbaudītu, vai nenotiks emocionālā izlāde. Strādājiet ar šādu zaudējumu periodu, kurā ir jābūt sāpīgajām emocijām tieši tāpat, kā jūs strādātu ar fizisko sāpju un „bezsamaņas" periodu no cita avota. Sāpīgo emociju periods ir „bezsamaņas" periods tikpat noteikti it kā pacientam iesistu ar rungu. Ja ar emocijām šajā periodā var nonākt saskarsmē pēc četrām vai piecām izstāstīšanas reizēm (katru reizi sākot no sākuma, pārliecinoties, ka pacients ir atgriezies un atrodas kontaktā ar visām incidenta sajūtām, un iet tām cauri kā ingrammai), tad ingramma ir jāizstāsta līdz emocijas no tās pazūd, un pacients jūtas garlaikots vai pat par to priecīgs. Ja pēc četrām vai piecām izstāstīšanas reizēm pacients joprojām ir eksteriorizēts un neatrodas saskarsmē ne ar kādām emocijām, tad lādiņš atrodas kaut kur citur, agrāk vai vēlāk, un ir jāmeklē citi zaudējumi, vienalga, cik daudz gadu tos šķir no nepiekāpīgā incidenta, lai iegūtu izlādi. Pēc tam, kad izlāde ir notikusi citur, pirmais incidents, kā tas bija divgadīga bērna gadījumā, kas zaudēja vecākus, var izlādēties. Ir skaidrs, ka agrāk vai vēlāk tāds incidents izlādēsies, un tāpat ir skaidrs, ka keiss strauji nerisināsies, daudzo fiziski sāpīgo ingrammu atrašanā, līdz šāds smags incidents nebūs pamatīgi izlādēts.

Izlādes bieži notiek ļoti neparastās laika treka vietās. Kaut kur tās nonāk „virspusē" tik ievērojami, ka atgrieztā pacienta pieskaršanās ļauj atbrīvoties dzīvības spēka vienībām, ļaujot ingrammām aktivizēties un parādīties laika treka īstajās vietās.

Ingrammu banka spēcīgi izkropļo sāpīgās emocijas, un fiziskās sāpes izkropļo sāpīgo emociju apgabalus citviet. Reaktīvā prāta izkārtojuma sistēma ir slikta. Failklerks ir spējīgs iegūt un pasniegt oditoram tikai zināmu daudzumu sāpīgo emociju vai fizisko sāpju ingrammu kādā laikā. Tās trekā var atrasties dažādās vietās, t.i., oditors var nodibināt kontaktu ar agrāku, fiziski sāpīgu ingrammu (kas vienmēr ir viņa vissvarīgākais darbs), tad izveidot saskarsmi ar citu ingrammu prenatālā perioda vidus posmā, pēc tam ar citu pēc dzimšanas, un vēlāk liksies, ka vairs nav nevienas fizisko sāpju ingrammas (fiziskā veida ingrammas, kuras satur bezsamaņu, nelaimes gadījumu, slimību, operāciju vai ievainojumu). Tas nenozīmē, ka keiss ir nonācis strupceļā vai ka pacients ir klīrēts. Tas drīzāk nozīmē to, ka ir iespējams nodibināt kontaktu ar cita veida ingrammām (sāpīgās emocijas, kuras rodas zaudējumu, aizstāvju nāves, aiziešanas vai novēršanās rezultātā). Tad oditors meklē un izlādē emocionālo lādiņu no zaudējumu ingrammām, kuras parasti ir vēlākajā dzīvē. Tas, atbrīvojoties vienībām un nonākot atpakaļ cirkulācijā, ļauj parādīties agrākām fizisko sāpju ingrammām un oditors saīsina ikvienu no tām, ar kuru viņš var nonākt kontaktā.

Kad viņš vairs nevar atrast fizisko sāpju ingrammas, viņš atsāk sāpīgo emociju ingrammu meklējumus un tā tālāk, uz priekšu un atpakaļ pa laika treku pēc vajadzības. Prāts, būdams sevi aizsargājošs mehānisms, agrāk vai vēlāk bloķē pacientu, sastopoties ar fizisko sāpju ingrammām, ja sāpīgo emociju ingrammas ir gatavas izlādēties; un tas bloķē pacientu, neļaujot saskarties ar sāpīgo emociju ingrammām, ja parādās fizisko sāpju ingrammas, kuras var saīsināt.

Sāciet ar vēlākajiem dzīves periodiem, lai atrastu sāpīgas emocijas un strādājiet, virzoties atpakaļ pa treku uz agrāku laika periodu. Sāciet ar agrākajiem dzīves periodiem, lai atrastu fizisko sāpju ingrammas un strādājiet, virzoties uz vēlāku laiku. Un, kad vien ar ingrammu ir nodibināts kontakts, strādājiet ar to, līdz tā vairs netraucē pacientam nekādā veidā vai ir pilnīgi izdzēsta (pārvietota, bet pazudusi oditoram un preklīram šajā brīdī). Ja incidents, pēc daudzām izstāstīšanas reizēm, neizrāda atvieglojuma pazīmes (somatikas nepavājinās vai emocijas neizpaužas vai nepavājinās), tikai tad oditors drīkst meklēt citu incidentu. Sāpīgo emociju ingrammā lādiņu bieži atrod vēlāk. Fizisko sāpju ingrammā „pievienošana" nemainīgi tiek izraisīta ar tādas pašas frāzes eksistenci agrākā fizisko sāpju ingrammā, ar kuru var nonākt kontaktā, un šādā gadījumā oditoram ir jāmeklē frāzes, kuras noveda pie somatikas, līdz viņš nonāks saskarsmē ar

šo ingrammu un to atvērs.

Šobrīd ir jābūt pilnīgi skaidram, ka darbību, uzvedības vai stāvokļu izskaidrošana terapiju uz priekšu nevirza, un tā neko nedod, izņemot retu palīdzību ingrammu atrašanā. Tāpat ir jābūt skaidram, ka nekāds izskaidrojums, rokas turēšana vai novērtējumu daudzums, ko izdara oditors, neveicina ingrammu izdzēšanu. Ir jāsaprot, ka pacienta domas incidenta laikā nebija aberējošas. Ir jābūt skaidram, ka sāpīgās emocijas izveido nodalījumus un dēmonu kontūrus prātā un, ka fiziskās ingrammas uztur aberācijas un fiziskās sāpes ķermenī.

"Attaisnojošā domāšana - tā ir atvainošanās, ar kādu cilvēks izskaidro savu neracionālo uzvedību.

Visa šī operācija ir mehāniska. Tai nav nekāda sakara ar attaisnojošo domāšanu, kaunu vai kādiem citiem iemesliem. Tai ir sakars tikai ar ingrammu bankas iztukšošanu. Kad lielākā daļa sāpīgo emociju vairs nav, cilvēks ir Relīzs; kad ir iztukšota visa ingrammu banka - cilvēks ir Kltrs.

Prāts atgādina smalku iekārtu: to pašu par sevi, kā mehānismu, gandrīz nav iespējams sagraut, izņemot gadījumus, kad tam tiek atņemtas kādas no tā daļām. Ingrammas prāta daļas neatņem, tās pievieno tam daudz ko nevajadzīgu. Iedomājieties skaistu pludlīnijas automobili, kurš lieliski darbojas. Tas ir prāts, bez sāpju un sāpīgo emociju piedevām. Tagad iedomājieties šo mašīnu plānprātīgu mehāniķu brigādes rokās. Tie sāk ap to darboties un nemaz nezina, vai tas, ko viņi dara, vispār ietekmē mašīnu. Tagad viņi redz, ka ar mašīnu kaut kas nav kārtībā, bet viņi nesaprot to, ka viņi ir tajā un apkārt tai sabāzuši dažādas uzgriežņu atslēgas, cepuru adatas, vecu cigāru izsmēķus un vakardienas atkritumus. Pirmā doma, kura ienāk viņiem prātā, ir ielikt vai uzlikt kaut ko jaunu uz mašīnas, lai uzlabotu tās darbību, un viņi tai, uz labu laimi, pievieno vēl kaut kādas ierīces. Šķiet, ka dažas no šīm ierīcēm, palīdz mašīnai (līdzjūtības ingrammas), un viņa tās var izmantot, neraugoties uz pārējiem krāmiem, savai stabilitātei. Plānprātiņi pārtrauc degvielas pieplūdi (sāpīgo emociju ingrammas) vai, kā kāds japāņu kapteinis, kas sita savu mašīnu ar rīksti, kad tā negāja, mēģina to dzīt ar nūju (dzīšanas - sodīšanas mehānisms), un tādējādi rada vēl lielākas nepatikšanas. Galu galā mašīna izskatās pēc bezcerīga grausta, būdama gandrīz pilnīgi aprakta zem visa, kas tai pievienots un sabāzts iekšā, un plānprātīgie mehāniķi plāta rokas un saka: „Pieliksim vēl kaut ko klāt, citādi tā apstāsies!" Viņi tā arī izdara, un mašīna apstājas (sajūk prātā).

Dianētikā tiek veikts prasmīgs krāmu aizvākšanas darbs no mašīnas un tās tuvākās apkārtnes. Plānprātīgos mehāniķus (reaktīvā prāta saturu), šķiet, šī darbība biedē, bet pati mašīna, pēkšņi apzinādamās, ka tās labā kaut kas tiek darīts, kas galu galā novedīs to atkal labā stāvoklī, sāk palīdzēt. Jo vairāk krāmu ir novākts, jo labāk tā darbojas un plānprātīgajiem mehāniķiem ir mazāk spēka. I) /labojumam ir jābūt un tas ir ātrs. Mēs varam apstāties, kad mas.na darbojas vismaz „normālā" stāvoklī (Relīzs), bet varam arī visus krāmus izvākt ārā (Klīrs). Kad mēs iegūstam Klīru, mēs redzam kaut ko pilnīgi jaunu, jo tas nekad agrāk nav pastāvējis dabiskā stāvokli: ideāla plūdlīnijas formas mašīna, spēcīga, spīdīga, spējīga pielāgoties un parūpēties par visām savām funkcijām bez jebkādas turpmākās terapeitiskas palīdzības.

trešā grāmata, astotā nodaļa

Dažadu ingrammu tipi

šeit tiek doti divi piemēri no katra ingrammu veida, lai oditors starp tām varētu skaidri izprast atšķirības.

Pretizdzīvojošā ingramma

Tā ir jebkura ingramma, kura bloķē dinamikas un kura nesaskan ar mērķi.

Mātes cīniņš ar tēvu īsi pēc ieņemšanas. Tēvs iesit mātei pa vēderu. Viņa kliedz (pirmās sajūtas ir sāpes, spiediens, sitiena skaņa un kliegšana), bet viņš saka: „Lai Dievs tevi nolād, es tevi ienīstu. Tu esi nekrietna. Es tevi nogalināšu!" Māte saka: „Lūdzu, vairs nesit mani. Lūdzu, nevajag. Man sāp. Man sāp. Es jūku prātā no sāpēm!" Tēvs saka: „Guli te un pūsti, nolādētā! Ardievu!"

Šajā ingrammā ir smaga aberējoša situācija. Pirmkārt, tāpēc, ka tā atrodas agrīnajā periodā. Otrkārt, tāpēc, ka tās saturs saka, ka cilvēks, kuram tā ir, jūt sāpes un jūk prātā. Treškārt, tāpēc, ka tajā ir turētājs un tā var kļūt hroniska („Guli te"). Ceturtkārt, tāpēc, ka tā var izraisīt slimību („un pūsti"). Piektkārt, tāpēc, ka tai ir reliģiska jēga par Dievu un nolādēšanu. Sestkārt, tāpēc, ka tā liek just, ka c ilvēki ir nekrietni („tu" parasti attiecas uz citiem cilvēkiem). Septītkārt, tāpēc, ka tās satura emocionālais tonis ir naids („Es tevi ienīstu"). Un astotkārt, tāpēc, ka cilvēks pēc dzimšanas ir spiests dzīvot ar šīm restimulējošām personām - tēvu un māti. Tā, tāpat kā visas ingrammas, cilvēkam dod divus papildus un nevajadzīgus veilansus, viens no tiem (mātes veilanss) ir gļēvuļa veilanss, bet otrais (tēva) ir apspiedēja veilanss. Cilvēks to var dramatizēt vairākos veidos. Ja viņš to nedramatizēs, viņš jutīs sāpes (jo tādā gadījumā atradīsies savā veilansā), kad vien ingramma tiks restimulēta. Ja viņš dramatizēs māti, viņš jutīs sāpes, kuras viņa saņēma no sitiena pa vēderu (turpretim viņš saņem sāpes galvā vai sirdī). Ja viņš dramatizēs tēvu, viņam būs nepatikšanas ar sabiedrību, nemaz nerunājot par viņa paša sievu un bērniem. Neviena ingramma nedod neko labu, bet, tā kā cilvēkam tās piemīt, tad daži to tipi, it īpaši līdzjūtības ingrammas, palīdz noturēt antagonistiskās ingrammas atstatus.

Otrs pretizdzīvojošās ingrammas piemērs ir rīta nelabums, kad māte vemj tik stipri, ka spiediens uz bērnu ir ļoti spēcīgs un noved viņu „bezsamaņā". Māte vemj un elso, starp lēkmēm sakot pati sev: „Ak, kāpēc es vispār piedzimu! Es zināju, ka nedrīkstu viņam ļaut manī ienākt. Es to zināju, es to zināju. Tas bija nepareizi. Taču viņš to izdarīja. Fui, cik pretīgi. Sekss ir pretīgs. Es ienīstu seksu. Es ienīstu vīriešus. Es tos ienīstu. Ak, fui, tas nenāk ārā, tas nenāk ārā. Man ir tik nelaba sajūta vēderā, bet tas nenāk ārā".

Šajā ingraminā ir kaut kas, ko sieviete varēs dramatizēt, kad viņa būs grūta, bet kuru vīrietis nekad nevarēs dramatizēt kā grūtniecību, bet tikai kā nelabumu. Rīta nelabums, šķiet, lielā mērā ir aberācija, kas rodas no ingrammām: kaut kad sen kāda māte, iespējams, vēma, saindējoties ar pārtiku, un iesāka veselu ķēdi - iespējams, tas bija vēl tad, kad cilvēki „dzīvoja kokos". Tagad ievērojiet, ka māte patiešām vemj, ka viņas kuņģa saturs patiešām ceļas uz augšu, turpretī ingramma saka, ka tas nenāk ārā. Kad cilvēks to dramatizēs paša veilansā, viņš izjutīs spiedienu uz sevi un nonāks „bezsamaņā", tāpēc šāda dramatizācija nav iespējama. Lai to dramatizētu, to ir jādramatizē mātes veilansā, taču darbība netiek dramatizēta kā komanda, un mēs redzam stāvokli, kurā cilvēks ar šādu ingrammu, būdams slims, nespēj vemt. Ingrammas komanda ir svarīgāka par cilvēku darbībām. Šajā reaktīvajā līmenī nav saprātīguma. Ja tas notiktu apziņas līmenī, kurā tas nebūtu aberējošs, protams, būtu iespējams atdarināt darbību un tad varētu notikt īsta vemšana, jo darbība apziņas līmenī ir svarīgāka par vārdiem.

Terapijā, tuvojoties šai ingrammai, var rasties grūtības tajā ieiet, jo tā saka: „Es nedrīkstu ļaut viņam manī ienākt." Tas ir noliedzējs. Mēs atklājam arī frāzi „tas nenāk ārā" kā turētāju.-Ingramma pilnīgi noteikti atvērsies tad, kad parādīsies šie vārdi un somatika, bet šie vārdi nevarēs pārtraukt ingrammu. Ja ingramma neatvērsies, tas būs tāpēc, ka ir iepriekšēja ingramma ar ļoti līdzīgu saturu (aberētajam cilvēkam ir dramatizācijas modelis, kuru viņš atkārto atkal un atkal, radot apkārtējiem cilvēkiem daudzus incidentus, kuri ir vairāk vai mazāk līdzīgi, izņemot to vietu laikā). Vidē tas var restiinulēties (bet ne terapijā) tiktāl, ka izraisīs ārprātu, jo „tas" var arī attiekties uz bērnu, kas, identificējot sevi ar vārdu „tas", nespēs „tikt ārā" uz tagadnes laiku. Terapijā ingramma zināmā mērā zaudē spēku, ja tai vienkārši pieskaras pagātnē atgrieztais analītiskais prāts. Tad oditors ievēro, ka pacients nepārvietojas pa treku, un, izpētot situāciju, viņš drīz vien atklāj turētāju, jo pacients agrāk vai vēlāk pateiks, ka viņš „nevar tikt ārā", pat, ja oditors to nebūs uzminējis pats.

Aberāciju sfērā šī ingramma, iespējams, stipri bloķēs otro dinamiku, un cilvēks, kura reaktīvajā prātā tā būs, būs seksuāli vēss, klīrīgs un ass pret bērniem (tas viss var atrasties dažādās kombinācijās). Tad mēs atklātu bažas, ka „viņam" ir kaut kas jādara, kad viņš saprot, ka kaut kas nav pareizi. Psihosomatiskajā laukā tas var izraisīt galvassāpes, nelabumu vai pretīgumu dzimumakta laikā vai pēc tā. Jebkura no šīs ingrammas frāzēm, tāpat kā jebkuras citas frāzes jebkurā ingrammā, var izraisīt gan somatiku, gan aberāciju, protams, ar nosacījumu, ka cilvēks atrodas zemā analītiskā spēka stāvoklī, kā tas notiek nogurumā vai vieglas slimības laikā. Tādējādi šīs ingrammas tikai gaida, lai kāds kādā nākotnes „bezsamaņas" periodā pasaka, vēlams tādā mātes balsī, kāda tā skanēja cauri vēdera un dzemdes sienai: „Fui, cik pretīgi" vai kādu citu frāzi, kas to aktivizētu. „Pretīgi", starp citu, to neaktivizēs. „Puika", neraugoties uz līdzību ar zilbi „fui", to nerestiinulēs. Pati vemšanas skaņa, iespējams, to ieslēgs.

Uz izdzīvošanu vērsta ingramma

Tā var būt jebkura ingramma, kura tikai ar savu saturu, bet bez reālas palīdzības cilvēkam, kuram tā piemīt, izliekas, ka atbalsta izdzīvošanu.

Aplūkosim dzimumakta ingrammu: māte ar tēvu nodarbojas ar seksu, bet tā laikā rodas spiediens, kas ir sāpīgs vēl nedzimušajam bērnam un noved viņu „bezsamaņā" (parasts gadījums, kas tāpat kā rīta nelabums atrodas jebkurā ingrammu bankā). Māte saka: „Ak, es bez tā nevaru dzīvot. Tas ir brīnišķīgi. Tas ir brīnišķīgi. Ak, cik jauki! Ak, izdari tā vēl!", bet tēvs saka: „Nāc! Nāc! Ak, tu esi tik laba! Tu esi tik brīnišķīga! Aaa…!" Mātes orgasms pieliek bērna „bezsamaņai" pēdējo punktu. Māte saka: „Tas ir brīnišķīgi." Tēvs, tagad beidzis, paziņo: „Celies!", domājot ar to, lai viņa iet uz dušu (viņi vēl nezina, ka viņa ir stāvoklī), un tad sāk krākt.

Acīmredzami, šis ir vērtīgs incidents, jo cilvēks „nevar bez tā dzīvot". Bez tam „tas ir brīnišķīgi" un arī „tas ir jauki". Tomēr tas ir arī ļoti sāpīgi. Tam nevar izsekot, jo sākumā tas sauc daļu no prāta atpakaļ: „Nāc!", bet vēlāk saka: „Celies!" „Brīnišķīgas" un „jaukas" lietas, ārpus terapijas, mūsu pacientei var izraisīt orgasmu, kad viņa tās aplūko, ja šīs lietas tiek par tādām uzskatītas.

To iespējams dramatizēt gan tēva, gan mātes veilansos. Dramatizācija personīgajā veilansā nozīmētu fiziskas sāpes. Tādējādi cilvēks ar šādu ingrammu (izmaiņas var radīt tikai citas dzimumakta ingrammas, kuras cilvēkam piemīt), tāpat kā viņa tēvs, izjutīs riebumu pēc akta un teiks partnerei: „Celies!" Emocijas būs tādas, ar kādām tika pateikts vārds „celies". Tās ir emocijas, kas tika pārraidītas ar balss toni, nevis vārdiem. Ingrammās vienmēr ir gan viens, gan otrs.

Terapijā mēs atklāsim, ka reaktīvais prāts ļoti uzmanās no šīs ingrammas atrašanas, jo, galu galā, „bez tā nevar dzīvot". Ir veselas šādas labvēlīga novērtējuma frāžu klases ingrammās, un, kad vien oditors ar kādu no tām saskaras, preklīra reaktīvais prāts atsakās tās atklāt. „Es negribu tevi pazaudēt", „Turies pie tā", „Es nevaru palaist to vaļā, es nokritīšu" un tā tālāk. Taču, galu galā, tā ir tikai ingramma, un „patīkama" vai nē, tā ir aberējoša.

Mazohistiski un sadistiski impulsi bieži nāk no dzimumakta ingrammām, kurās ir šādas specifiskas lietas, tomēr oditors nedrīkst secināt, ka bērns kļūs par mazohistu vai sadistu tikai tāpēc, ka dzimumakts viņam ir sāpīgs. Ja pacientā izpaužas mazohisms vai sadisms, to izraisa ingrammas, kurās ir izvarošana, sišana seksuālā apmierinājuma iegūšanai, bauda no sāpēm, utt. Ingrammas, kuras, šķiet, apgalvo, ka sekss un sāpes ir līdzīgas lietas, tāpat kā „normāls" dzimumakts, kurā saka: „Tik labi sāp! Izdari man sāpīgi vēl, Bil. Izdari man sāpīgi vēl! Ak, iebāz to, cik dziļi vien vari! Izdari to sāpīgi, lai es varu beigt." Ja to dramatizē zēns, tas, ļoti iespējams, var izraisīt homoseksuālismu, jo ingramma nav novērota darbība, bet gan komandu virkne, kura uztverta burtiski.

Tādējādi pirmajā piemērā aprakstītajā dzimumaktā uz izdzīvošanu vērsta ingramma ir relatīvi nekaitīga cilvēka aberāciju modelī. Taču tās aberējošā ietekme varētu būt ļoti dažāda nejaušu vārdu kombināciju dēļ.

Otrs, uz izdzīvošanu vērstas ingrammas piemērs, attiecas uz citu prenatālo ingrammu (kāds oditors ir izteicies: „Laikā, kad mani klīrēja, es domāju par savu dzīvi pirms Dianētikas, kā par laika diagrammu, kurā laiks no ieņemšanas līdz dzimšanai aizņēma vienu piecdesmito daļu no attāluma starp ieņemšanu un tagadni, bet tagad domāju, ka prenatālais periods aizņem divas trešdaļas no attāluma starp sākumu un tagadni. Klīrējot prenatālo apgabalu, tas, galu galā, atkal aizņēma piecdesmito daļu no manas dzīves").

Māte, kurai bija augsts asinsspiediens, pastāvīgi radīja lielas sāpes nedzimušajam bērnam, it sevišķi tad, kad bija satraukta (tas ir pirmais migrēnas avots). Lai arī kas bija satraucis viņu un izraisījis augstu asinsspiedienu šīs ingrammas saņemšanas brīdī, tas nav zināms un daudz kas no prenatālās dzīves „sižeta" var palikt nezināms, jo izskaidrojošie dati var atrasties pirms sfipēm un ingrammas, tā kā pilnīgs ieraksts notiek tikai pēc sāpju mirkļa, kad rodas zināma „bezsamaņas" pakāpe. Māte ingrammas sākumā, kad spiediens sāka celties un iedarboties uz nedzimušo bērnu, raudāja. Viņa sacīja pati sev: „Ak, kā gan es no tā visa izkļūšu ārā? Viss ir tik vienmuļš un bezkrāsains. Ak, kādēļ es vispār to iesāku! Es, iespējams, vispār ar to nevarēšu tikt galā. Bet man tas ir jādara, man tas ir jādara. Man būs slikti, ja es to neizdarīšu. Ak, Dievs, viss nāk pār mani vienlaicīgi. Es pilnībā atrodos slazdā. Tomēr, kad es tikšu ar to galā, es jutīšos labāk. Es būšu drosmīga un to izdarīšu. Man ir jābūt drosmīgai. Es esmu visdrosmīgākais cilvēks pasaulē! Man ir tādai jābūt, un es tāda esmu!" Spiediens samazinājās.

Kas tieši tas bija, paliks noslēpums gan oditoram, kas to saīsināja, gan pacientam, kuram bija šīingramma, gan autoram un lasītājam, - ar ingrammām tā notiek bieži. Tie ir mehāniski saglabāti, pārprasti priekšstati, kas nav jāsaprot, bet gan tikai jāizdzēš no ingrammu bankas.

Šī ingramma ir īpaši bīstama, jo tajā ir maniks, kas izteikts ar sekojošiem vārdiem: „Drosmīgākais cilvēks pasaulē". Vārdu „Es", bez šaubām, nedzimušais bērns parasti attiecinās uz sevi, tiklīdz, viņam iemācoties runāt, ingramma ir spējīga iedarboties uz analaizeru. Pirms tam, protams, tas ir tikai ieraksts bez vārdu nozīmēm, lai gan pat agrāk, iekams vārdiem tiek piešķirta nozīme, ingramma var aberēt. Tā ir vēl bīstamāka tāpēc, ka tā saka: „Esmu slazdā" un „Viss nāk pār mani vienlaicīgi". „Slazdā" ir mūsu ienaidnieks turētājs, bet „viss nāk pār mani vienlaicīgi" ir grupētājs. Pārējais ingrammas saturs nav apsverams analaizerā. Tā saka: „Man ir jāiziet tam cauri", bet „nevaru iziet tam cauri", „būs slikti, ja neiziešu tam cauri" un „tas nav iespējams". Viss ir vienāds ar visu, domā mūsu idiotiskais ienaidnieks, reaktīvais prāts, tāpēc ingramma gan atgrūž, gan pievelk terapiju - tā rada neciešamu neizlēmības stāvokli analītiskajā prātā.

Cilvēks ar šo ingrammu, kad tā izpaužas kā aberācija, sākumā var atrasties tās manika daļā, būdams visdrosmīgākais cilvēks pasaulē, bet tad, nedaudz mainoties restimulatoriem, piemēram, pastiprinoties migrēnas sāpēm, attiecībā uz to var nonākt neizlēmības stāvoklī, kā rīkoties tālāk un pārmantotas emocijas iespaidā, kas ingramma ierakstīta kā asaras, kļūt ļoti nomākts. Tomēr tā ir uz izdzīvošanu vērsta ingramma, jo tā šķietami rāda izeju no situācijas. Ar frāzi „viss vienmuļš un bezkrāsains" tā papildus izraisa nespēju atšķirt krāsas (vismaz rikolā), tāpēc pagātnes rikola attēli prātā „izskatās" bezkrāsaini. Ja ir daudz sekojošu dramatizāciju, tas var izraisīt īstu nespēju atšķirt krāsas. Visa ingramma, tā kā tā satur grupētāju, ir pilnīgi spējīga, kombinējoties ar citiem faktoriem, novest cilvēku psihiatriskajā slimnīcā ar pilnīgi ieslēgtu somatiku (migrēnu) un visām cilvēka dzīvē izjustajām sāpēm, kuras arī ir „ieslēgtas". Šis grupētājs savelk visu ingrammu bankas treku vienā vietā un novieto tur cilvēku.

Terapijā, kad ar to tika nodibināts kontakts, keiss, kurš bija klasificēts kā „vājprātīgs", nonāca „normālā" keisa Relīza stāvoklī. Paciente bija hospitalizēta, gulēja embrija pozā un bija fiziski atpalikusi. Tas, ka viņa izkliedza tieši šos vārdus un raudāja, viņas slimības vēsturē tika ierakstīts kā „bērnības maldu" izpausme. Keiss tika atvērts ar repītera metodi, izmantojot vārdus, kurus viņa izkliedza, pēc tam, kad viņas uzmanība tika fiksēta uz oditoru ar skaļu, monotonu trokšņu palīdzību. Bija daži iepriekšējie incidenti, kuri saturēja šos vārdus, un tos bija nepieciešams iegūt, pirms dramatizētais incidents zaudēja lādiņu. Tomēr ar šādām ingrammām parasti var nonākt kontaktā, veicot terapiju vairāk vai mazāk „normāliem" cilvēkiem un panākot Relīza stāvokli standarta terapijas gaitā. Šī paciente bija dzīvojusi ļoti augstā restimulācijas pakāpē, un viņai bija radušās vairākas smagas „zaudējumu" ingrammas, kuras turēja agrāko saturu aktivizētu.

Var piezīmēt attiecībā uz visiem šiem „slazdā", „iekritis", „nevaru tikt ārā" keisiem (t.i., kuros ir vairāki turētāji un arī liels daudzums sāpīgo emociju), ka noteikti embrija aspekti ir saskatāmi pat tad, ja keiss ir „normāls". Spīdīga āda, mugurkaula izliekums, tikai daļēja dzimumorgānu attīstība - tas viss ir izplatīts, un viena vai daudzas šādas pazīmes cilvēkam var būt diezgan bieži.

Līdzjūtības ingramma

Pirmais piemērs - slimība, kuru pacients pārcieta, kad bija mazs zēns. Divarpus gadu vecumā viņš saslima ar pneimoniju. Viņam bija ievērojama abortu mēģinājumu un parasta ingrammu nasta, kas saņemta no aberētiem vecākiem. Viņš bija ārkārtīgi noraizējies par strīdiem un nemieriem mājās; liels daudzums viņa ingrammu bija aktivizētas un starp tām arī plaušu karsonis. Viņa vecāmāte paņēma viņu pie sevis, jo viņa māte, kad viņš saslima, šad un tad atstāja viņu bez uzraudzības. Incidents bija ļoti nosegts un to varēja iegūt tikai pēc tam, kad bija izlādētas vairākas vēlākās dzīves sāpīgo emociju ingraīnmas un atbrīvotas gandrīz simts prenatālās fizisko sāpju ingrammas. Vecāmāte, kad viņš raudāja murgos, pārprata to, domājot, ka viņš to dara „apzinoties", bet tas tā nebija, un viņa mēģināja saprātīgi ar viņu parunāties. Viņa sacīja: „Šie ļaudis patiesībā nemaz negrib būt tik ļauni pret tevi, saldumiņ. Es zinu, ka īstenībā viņiem ir labas sirdis. Tu tikai dari to un tici tam, ko viņi tev saka, un ar tevi viss būs kārtībā. Tagad apsoli man, saldumiņ, ka tu tā darīsi." Bērns pēdējiem spēkiem atbildēja un apsolīja viņai, ka viņš ticēs viņiem un darīs, ko viņi teiks. „Es tevi ļoti mīlu", turpināja vecāmāte, „un es parūpēšos par tevi. Tagad neraizējies, saldumiņ. Tagad aizmirsti to. Vienkārši mazliet atpūties."

Tas ļoti pamatīgi ietekmēja bērnu, jo šīs ingrammas frāzes bija transa līmenī un uzturēja viņa drudzi un sāpes. Viņam bija jātic visam, kas tika teikts. Tas nozīmēja burtisku ticību un lielā mērā, piemēram, atņēma viņam humora izjūtu. Viņš gribēja, lai ar viņu viss būtu kārtībā, tāpēc viņam bija jātic tam, ko teica vecāki. Tajā, ko viņi teica (prenatālajā periodā) bija visāda veida nepatīkami dati, piemēram, kurš bija galvenais ģimenē un cik jautri ir sist māti, utt. Tas viss tika pieņemts kā „patiesi dati", kuriem viņam bija jātic, jo tā teica viņa līdzjūtības ingramma. Nav briesmīgāka lāsta par to, kādu var uzlikt līdzjūtības ingrammas, kuras saka: „Tici tam, ko saka", „Tici tam, kas rakstīts", „Tici cilvēkiem", jo šāda ingramma nozīmē burtiski to, ka nabaga analaizers kopš tā brīža nekad nebūs spējīgs novērtēt savus datus, ja vien cilvēks pilnīgi nesaduinposies pret visu pasauli, kas dažkārt tā arī notiek. Taču ļaujiet šim indivīdam, kā to izdarīja šis cilvēks, apprecēties ar sievieti, k uras īpašības atgādina vecmammu (pseidovecmāmiņa), un viņš kļūs par upuri: (a) hroniskām sāpēm un slimībām, kuras viņš pārcieta vecmāmiņas līdzjūtības ingrammās (kas ir nepieciešamas, lai iegūtu un paturētu viņas līdzjūtību) un (b) visām prenatālajām ingrammām, jo pseidovecāmāte iegrūž viņu viņa personīgajā veilansā. Tas liek viņam uzsākt strīdus, bet sievai, savukārt, nākas cīnīties pretī, un pēkšņi šī sieviete vairs nav pseidovecāmāte, bet gan pseidomāte. Izeja - vājprāts.

Kad mēs terapijā beidzot tiekam pie šīs līdzjūtības ingrammas, mēs redzam, ka tā tika slēpta divējādi:

1.    tā saskanēja ar pamatmērķi.

2.    Tajā bija atmiņas bloķētāja mehānisms.

1.  punkta dēļ, prāta pašaizsardzības mehānisms atļāva atklāt ingrammu tikai tad, kad no keisa bija izņemts pietiekoši daudz spriedzes, lai ļautu prātam dzīvot bez tās.

2. gadījumā mums ir mehānisms, kurš kopīgs visām ingrammām. Vienmēr, kad mēs mēģinām iziet cauri ingrammai, kurai ir tik liela somatika, ka pacients var pat apgriezties otrādi uz kušetes, bet kurā nav vārdu, mēs turam aizdomās atmiņas bloķētāja mehānismu. Acīmredzot šajā pasaulē ir cilvēki, kuri domā, ka aizmiršana ir universāls līdzeklis pret jebkuru garīgo diskomfortu. „Izmetīšu to no galvas", „Ja atcerēšos to, sajukšu prātā", „Jaunākais, tu nekad neatceries neko, ko es tev saku", „Neviens neko neatceras", „Es nevaru atcerēties" un vienkārši „Es nezinu", tāpat kā šo frāžu klases ķēniņš: „Aizmirsti to!" - tās visas slēpj informāciju no analaizera. Tikko atvērts keiss var atbildēt uz visiem jautājumiem ar vienu no šiem noliedzējiem (ja atceraties, ir daudzi citi noliedzēju veidi). Repītera metode pamazām sāks atbrīvot šo frāzi no dažādām ingrammām un sāks atklāt incidentus. Vecmamma, kas saka: „Aizmirsti to" ikreiz, kad bērns savainojas, ir lāsts, kas lielāks par Makbeta lāstu.

Atmiņas bloķētājs, kuru lieto aizstāvis, pats par sevi un praktiski bez sāpēm vai emocijām, paslēps datus, kuri rikolā nebūtu aberējoši, bet apslēpti atmiņas bloķētāja ietekmē, padara to, kas teikts tieši pirms tam, aberējošu un burtisku.

Tādējādi šī ingramma palika pilnīgi ārpus redzeslauka, līdz keiss bija gandrīz pabeigts un, tiklīdz ar to nonāca kontaktā, jau novājinātā reaktīvā banka sabruka, un pacients tika klīrēts.

Otrs līdzjūtības ingrammas piemērs attiecas uz kāda pacienta bērnības pieredzi, kurš terapijas sākumā bija ļoti apjucis cilvēks. Šis ir izplatīts līdzjūtības ingrammas piemērs. (Tā nebūs svarīgākā ikvienā aizstāvja aprēķinā, taču kļūs aberējoša, jo bieži vien atkārtojas vienā un tai pašā keisā). Šis incidents notika, kad bērns tika smagi savainots nelaimes gadījumā. Viņam bija galvaskausa plīsums un smadzeņu satricinājums, un viņš daudzas dienas atradās kotnā. Viņš nemaz nezināja par šo incidentu, kaut arī vēlāka apskate parādīja plīsuma pēdas un atklājās arī tas, ka, kaut arī viņš zināja par rētu galvaskausā, viņš ne uz mirkli par to agrāk nebija aizdomājies. Viņa tēvs un māte šajā laikā bija uz šķiršanās robežas un tikai daļēji pie samaņas esošā bērna klātbūtnē vairākkārt strīdējās šo dienu laikā, acīmredzot šī nelaimes gadījuma dēļ. Viņi bija par to satraukti un apsūdzēja viens otru, meklējot vainīgo. Pirmā šīs ingrammu virknes daļa šajā vienā, lielā ingrammā kā piemērs nav nozīmīga, izņemot to, ka tā radīja stāvokli, kurā māte izvirzīja sevi par bērna aizstāvi, lai gan tēvs nemaz viņam neuzbruka. Mātes runas aberējoši vedināja uz to, ka tēvs uzbruka bērnam, un ingrammā vārdi, nevis darbība, ir svarīgi kā aberējošie faktori. Beigu beigās, tēvs pameta mājas. Māte sēdēja pie bērna gultiņas un, raudādama, stāstīja, ka neļaus viņam nomirt, „strādās dienu un nakti un noberzīs no rokām visu ādu", lai tikai viņš varētu dzīvot un „Es esmu vienīgais iemesls, kāpēc tu esi dzīvs. Es tevi aizstāvēju no tā nezvēra un briesmoņa. Ja nebūtu manis, tu jau sen būtu miris, un es par tevi rūpēšos un aizsargāšu tevi. Tāpēc nepievērs nekādu uzmanību tam, ko saka cilvēki. Es esmu laba māte. Es vienmēr esmu bijusi laba māte. Neklausies viņos. Lūdzu, mazais, guli šeit un veseļojies, lūdzu!".

Visa šī bezjēdzība, protams, nāca tieši no viņas reaktīvā prāta. Viņa nejutās vainīga par to, kā viņa apgājās ar savu bērnu, kaut arī nepārtraukti darīja tam pāri kopš ieņemšanas. (Nav tādas vainas vai vainas kompleksa, kas nenāktu tieši no ingrammas, kura saka „Es esmu vainīgs" vai kādu līdzīgu frāzi.)

Šeit darbojas ambiveilanss. Ambiveilanss nozīmē - divu pušu varu. To būtu labāk nosaukt par multiveilansu, jo var nodemonstrēt, ka cilvēkiem piemīt daudzi veilansi un divdesmit vai trīsdesmit „normālam" cilvēkam nav nekas neparasts. Šī māte ar saviem neprātīgajiem lūgumiem un raudulīgo sentimentalitāti pārvietojās pa veilansiem kā virpuļojošs dervišs. Viņa spēja būt ļauna un cietsirdīga, spīdzinot savu bērnu ar, kā tos sauc kara flotē, „untumainiem un neparastiem sodiem". Tomēr, par nelaimi pacientam, viens no šiem veilansiem, kurš ieslēdzās tikai tad, kad viņš bija slims, bija neapvaldīta bērna aizstāvja veilanss, kurā viņa pārliecināja bērnu, ka mīl viņu un nekad neļaus viņam nomirt badā, utt. Savas pašas reaktīvā modeļa un savu nespēju dēļ, viņa šajā bērnā, līdz viņa desmit gadu vecumam, izveidoja gandrīz tūkstoš ingrammu. Pie tam šis ir diezgan tipisks piemērs.

Šīs ingrammas aberējošais aspekts bija pacienta „pārliecība", ka, ja mātes nebūs tuvumā un ar viņu nebūs labas attiecības, viņš būs badā, cietīs vai vispār nomirs. Saņemšanas laika dēļ, tā arī nozīmēja, ka, ja cilvēks grib dzīvot, viņam jābūt stiprām galvassāpēm. Visa šī ingrammu virkne radīja ļoti sarežģītu psihosomatisko slimību modeli, kurā bija sinusīts, hroniski izsitumi, alerģijas un daudzas citas fiziskas slimības - par spīti tam, ka pacients vienmēr centās uzturēt labu fizisko stāvokli un nebija slimīgi nobažījies par savu veselību.

Terapijas laikā, pirms šī līdzjūtības ingramma sevi atklāja, šajā apgabalā tika izlādēta ķildu ķēde, liela daļa prenatālā apgabala un lielākā daļa vēlākās dzīves sāpīgo emociju ingrammu.

Līdzjūtības ingrammu sakarā var piebilst, ka tās nebūt nav atrodamas tikai bērnībā - tās pastāv gan prenatālā, gan postnatālā dzīves periodā un dažkārt arī vēlāk. Ikviens cilvēks, kas aizstāv bCrnu pret turpmākiem abortu mēģinājumiem, kļūst par līdzjūtības ingrammu ķēdīšu daļu un, protams, viņš ir aizstāvis, kura zaudējums ir kaut kas, no kā ir jābaidās. Vēlāka laika līdzjūtības ingrammas ir atklātas pat piecdesmit gadu vecumā. Kāda, kas tika atklāta trīsdesmit gadu vecumā, sastāvēja no niinfomāniskas medmāsas, kura laikā, kad pacients vēl joprojām atradās ētera iedarbībā un juta sāpes, neķītri ar viņu sarunājās, spēlējās ar viņa dzimumorgāniem un vēl iemanījās ar savu piezīmju saturu izveidot līdzjūtības ingrammu, kura pacientam izraisīja ļoti nopietnu psihisku stāvokli. (Tā ir visiem zināma patiesība, ka pastāv daudzi seksuālo spēļu gadījumi, kas notiek tad, kad pacients atrodas zem narkozes vai zālēm, tādēļ nav nekāda iemesla noliegt likumu, ka šādi notikumi notiek diezgan bieži, tikai tāpēc, jo pastāv iespēja, ka tā var būt parasta psihotiskā reakcija uz maldiem.)

Lai līdzjūtības ingramma par tādu kļūtu, tai ir tikai jāskan kā līdzjūtības ingrammai. Reaktīvais prāts nenovērtē patiesos nodomus.

Sāpīgo emociju ingramma

Šeit tiek doti trīs piemēri katra šādas ingrammas tipa ilustrācijai. Tās var notikt jebkurā periodā, ieskaitot prenatālo, bet tām visvieglāk pieskarties vēlākajā dzīvē, no kurienes tās vedīs atpakaļ uz agriem fizisko sāpju incidentiem, līdzjūtības ingrammām, un tml..

Pirmais piemērs ir aizstāvja zaudējums, tam nomirstot. Meitene astoņpadsmit gadu vecumā ieguva sāpīgo emociju ingrammu, kad vecāki paziņoja par viņas tantes nāvi. Tante bija galvenais aizstāvis. Paciente, atrodoties terapijā trīsdesmit viena gada vecumā, atcerējās tantes nāvi, bet attiecināja savas skumjas uz citām lietām, piemēram, kā viņa to sauca - viņas pašas „nāves instinkta" restimulāciju (kas patiesībā bija ingrammiskas mātes runas par vēlēšanos nomirt un tā tikt ar visu galā). Īstenībā tante bija nozīmīgs faktors, kas māti atrunāja no „atbrīvošanās" no bērna un piespieda apsolīt, ka viņa to nedarīs. Tante arī apkopa bērnu pēc dzemdībām un slimību laikā, un faktiski viņa bija meitenes vienīgais glābiņš no kašķīgās mātes un reliģiski fanātiskā tēva, kuri viņu negribēja un vairākkārt bija mēģinājuši priekšlaicīgi pārtraukt grūtniecību.

Tēvs šo informāciju meitenei paziņoja dobjā balsī ar svinīgu sejas izteiksmi: „Agate, es gribu, lai tu bērēs uzvestos ļoti cienīgi." („Kādās bērēs?") „Tava tante ir tikko aizgājusi aizsaulē!" („Viņa ir nomirusi?") „Jā, nāve paņems mūs visus un mums visiem ir jābūt gataviem kādudien pieņemt likteni, kurš mūs sagaida ceļa beigās. Dzīve ir garš ceļš, un Dievs un elles ugunis mūs sagaida otrā galā, jo kādudien mums visiem būs jāmirst. Uzvedies bērēs piedienīgā veidā." Viņa sāka bālēt, izdzirdot vārdu „bērēs", palika „bez samaņas", kad pirmoreiz tika minēta „nāve", un atradās tajā veselas divas dienas, kaut arī turpināja darboties. Keiss bija ļoti lēns, līdz tika atklāta un izieta šī ingramma. Tajā atradās milzīgs bēdu lādiņš, kurš pirms tam nekad nebija izpaudies. Tas tika saīsināts līdz garlaicības tonim ar astoņām izstāstīšanas reizēm, un šajā brīdī automātiski tika nodibināts kontakts ar pirmo tantes iejaukšanās momentu abortu mēģinājumos, kurš izlādējās. Pēc tam keiss virzījās uz priekšu prenatālajā apgabalā, jo aizliegums „atbrīvoties no tā" tika likvidēts, un (saskaņā ar teoriju par atbrīvotām dzīvības spēka vienībām) kļuva iespējams likvidēt lādiņu prenatālajā apgabalā. Šajā keisā bija vēl pieci citi aizstāvji, jo meitene, kuras vecāki bija pret viņu tik ļauni, pieķērās ikvienam, kas izrādīja par viņu interesi un sniedza atbalstu. Taču, kad zemākās fiziskās sāpes nonāca redzeslokā, parādījās vēl vairāk aizstāvju un daudzas sāpīgo emociju ingrammas, kuras tika izlādētas, ļaujot jaunām fizisko sāpju ingrammām sevi atklāt.

Nākamais piemērs ir ingramma no kāda pacienta, kuru visu mūžu aprūpēja un audzināja „apmaksātie vecāki". Viņam bija ļoti smags prenatālais apgabals, kurš joprojām nebija nonācis redzeslokā. Galu galā, tika atklāts, ka aukles - viņa vienīgais mīlestības un pieķeršanās avots, un viņa māte bija sieviete, kurai patika uztraukt mājiniekus, cik bieži vien iespējams, atlaida aukli ikreiz, kad redzēja, ka bērns tai bija pieķēries, lai gan viņa pati lika skaidri noprast, ka uzskata bērnu par „nejauku". Ingramma:

Zēns redz, ka aukle iznāk no mājas ar savu ceļasomu rokā. Viņš pārstāj spēlēties pagalmā un pieskrien pie viņas „nobiedēt". Viņa (īsta īru meitene) ir ļoti dusmīga par scēnu, kuru viņai sarīkojusi

bērna māte, tomēr maina sejas izteiksmi un pietupjas pie zēna. „Es eju prom, Tom. Es vairs te nevaru palikt. Nē, es vairs nevaru būt tava aukle. Bet…, bet tev būs cita. Neraudi. Maziem zēniem nav jāraud. Paliec sveiks, Tom. Es tevi mīlu." Un viņa pazūd zēna skatienam.

Viņš bija apstulbis pirmajā mirklī, kad viņa pateica, ka iet prom. Aizliegums raudāt nāca no aizstāvja - visam, ko saka aizstāvis, ir jābūt labam un tam ir jātic, jo aizstāvji ir izdzīvošana un cilvēkam ir jāizdzīvo. Tāpēc aizstāvjiem ir jātic. Viņš neraudāja, izņemot retus intensīvu bēdu brīžus, visus turpmākos gadus. Astoņas šādas ingrammas tika skartas bez rezultāta, tomēr pēc šīs, tās visas atslāba un izlādējās, viena pēc otras.

Jebkura aizstāvja aiziešana vai aiziešana no aizstāvja satur emocionālo lādiņu, kurš, ja tas neparādās, ir apspiests kaut kur citviet.

Trešais sāpīgo emociju piemērs ir trešais tips - aizstāvja zaudējums, tam novēršoties. Sieva ļoti mīlēja savu vīru. Viņiem gāja labi, līdz vīra vecāki apmetās tuvumā un sāka viņu nomelnot. Viņš par to bija nikns uz saviem vecākiem un ar viņiem strīdējās. Viņa sieva bija pseidoaizstāvis, un par nelaimi šis aizstāvis bija teicis bērnam, ka viņam ir jātic vecākiem (tas ir diezgan tipiski aizstāvjiem; ja viņi dotu bērnam pareizus datus, kad viņš ir emocionāli nelīdzsvarots vai slims, nepatikšanas būtu mazākas. Teiksim, tāda piezīme kā: „Labi, kādudien tu izaugsi un būsi spējīgs rūpēties pats par sevi" ir daudz labāka nekā kaudze Emersona tipa banalitāšu). Tas izraisīja traģisku attieksmes maiņu. Reaktīvais prāts, kuru restimulēja sievas izskats (vīrs bija nonācis emocionālā nelīdzsvarotībā, jo viņu jau bija spēcīgi restimulējuši viņa vecāki), sniedza informāciju, ka ir jātic vecākiem. Tas padarīja sievu nekrietnu, saskaņā ar vecāku aberētajām runām. Viņš iegāja tēva veilansā, lai aizbēgtu no šīs neatrisināmās situācijas, bet šis veilanss lika sist sievietes. Viņš sāka sist sievu, dramatizējot vienu no tēva ingrammām: „Es tevi ienīstu. Tu esi nekrietna. Man bija jāieklausās viņos jau agrāk Tu esi nekrietna."

Sieva atradās terapijā. Šis lādiņš apspieda pats sevi, nevis kaunoties par vīra rīcību, bet gan tīri mehāniska iemesla dēļ. Lai to varētu izlādēt, vispirms nācās atvieglot agrāko laika treka apgabalu

(attapīgs failklcrks). Viņas keiss palēninājās tiktāl, ka likās pilnīgi tīrs, kaut arī somatika (kuru viņa attiecināja uz dabiskiem cēloņiem) un aberācijas (kuras viņa uzskatīja par saprātīgām reakcijām) joprojām izpaudās. Pēkšņi šis incidents parādījās, kad oditors, uz labu laimi minēja, izmantojot repītera metodi, frāzi „Es tevi ienīstu", jo bija zināms, ka viņa, laiku pa laikam, to sacīja savam vīram. Trīs izstāstīšanas izlādēja šīs sāpīgās emocijas, neraugoties uz to smagumu (tās lika viņai raudāt tik ilgi, ka viņa gandrīz nonāca šokā). Tūlīt pat parādījās divpadsmit prenatālās ingrammas, visās bija mātes un tēva (aizstāvji, kura pseidoaizstāvis bija viņas vīrs) strīdi, kuros māte sita pa vēderu un nolādēja bērnu, kuras tika izdzēstas, un keiss progresēja līdz Klīra stāvoklim.

Suņu, leļļu, naudas, sabiedrības stāvokļa zaudējumi un pat zaudējuma draudi - tas viss var radīt sāpīgo emociju ingrammu, ja vien tas ir zaudējums. Tas var būt zaudējums, nomirstot, aizejot, novēršoties. Viss, kas ir saistīts ar pacienta dzīvi un ko viņš saista ar savu izdzīvošanu, šķiet, spēj „ieslodzīt" dzīvības spēka vienības, kad tas tiek zaudēts. Šādu sāpīgo emociju nosacījums ir agrākas, fizisko sāpju ingrammas, kurām tās pievienojas. Fizisko sāpju ingramma ir un paliek galvenais ļaundaris, bet tai ir sabiedrotais - sāpīgo emociju ingramma.

treša grāmata, devītā nodaļa: pirmā daļa

Terapijas aspekti un mehānismi  Ieiešana keisā

Aeiešana keisā katru reizi ir jauna problēma. Nav divu pilnīgi vienādu cilvēku, un nekad divi keisi nerisināsies vienādi. Tomēr tā nav Dianētikas problēma, jo mehānismi vienmēr ir vieni un tie paši.

Eksistē trīs keisu klases: sonik - rikola, keiss, kuram nav sonika rikols un keiss, kuram ir iedomāts rikols (ko oditori sauc par „dublēto" rikolu).

Ieiešana sonik - rikola keisā ir ļoti viegla. Bet visos keisos pamatprocedūra ir viena un tā pati. Ievediet pacientu reveri (un pārāk neraizējieties, ja reveri nebūs dziļš, jo reveri kalpo pacienta uzmanības nofiksēšanai uz sevi un oditoru, jūs varat panākt vismaz to). Uzstādiet „atcelšanu". Atgrieziet viņu bērnībā un atrodiet patīkamu incidentu. Tad atrodiet nedaudz sāpīgu gadījumu, piemēram, pļauku sejā. Izvadiet viņu tam cauri dažas reizes, vienkārši, lai ļautu viņam saprast to, kas no viņa tiek prasīts. Ja viņam tas izdodas slikti, atgrieziet viņu vakardienā, kad viņš brauca uz darbu, un pajautājiet par skaņām un skatiem, tad atkal aizsūtiet viņu uz bērnību.

Mūsu nolūks, atrodot nelielu incidentu, piemēram, pļauku sej;l, ir uzzināt, vai pacientam nav „izslēgtas" sāpes. Sāpju izslēgšanās Dianētikā nav sevišķi grūts gadījums. Jūs varat atgriezties agrāk par momentu, kurā tika dota komanda nejust sāpes, bet to ir interesanti zināt, jo jums šis moments būs jāmeklē agri. Tad apskatiet, vai pacientam nav emociju „izslēgšanās". Tas nav sevišķi apgrūtinoši, bet arī tie ir dati, kurus jums ar laiku būs jāatrod.

Tagad pārbaudiet, vai pacients atrodas sevī vai arī ir ārpus sevis, skatoties no malas. Ja viņš ir eksteriorizēts, jūs strādājat ar keisu, kuram ir ievērojams „ieslodzītu" emociju daudzums, kuras ir jāizlādē.

Tagad pacentieties atrast beisik-bcisiku. Jums ir visas iespējas sevi pārsteigt un to atrast. Taču jūs varat arī nostrādāt piecdesmit stundas, atbrīvojot keisu, pirms tas parādīsies. Ņemiet visu, ko dos failklerks prenatālajā apgabalā, un saīsiniet to, ko iegūsiet.

Vienalga vai ar beisik-beisiku ir nodibināts kontakts, vai nē, atrodiet pēc iespējas vairāk prenatālo ingrammu, kuras parādīsies bez lielas piepūles, un katru saīsiniet.

Ja jūs nevienu prenatālo ingrammu neatrodat, atvediet pacientu atpakaļ tagadnē, bet atgādiniet viņam, ka acīm ir jābūt aizvērtām. Tagad pajautājiet viņam par viņa ģimeni, vecvecākiem, sievu vai (ja preklīrs ir sieviete) vīru. Pajautājiet par visām iepriekšējām sievām vai vīriem. Pajautājiet par bērniem. Sevišķi iztaujājiet par nāvi. Jūs meklējiet sāpīgo emociju ingrammu - zaudējuma mirkli, kurš izlādēsies.

Atklājot tādu, pat, ja tā ir tikai mīļākā suņa nāve, atgrieziet preklīru šajā momentā un ejiet tam cauri, sākot ar pirmo momentu, kad viņš pirmo reizi par to saņēma ziņu, un turpinot arī dažas turpmākās minūtes. Tad sāciet no jauna. Saīsiniet šo momentu kā ingrammu. Jūs vēlaties emocionālu izlādi. Ejiet cauri ingrammai vairākas reizes. Ja jūs nepanākat izlādi, atrodiet kādu citu zaudējuma momentu, kādu neveiksmi, kaut ko, kas varētu izlādēties, taču dariet to visu mierīgi it kā ar līdzjūtību. Ja negūstat nekādus panākumus, sāciet repītera metodi, ne uz brīdi neizrādot neko citu, kā vien mierīgas rūpes par viņa labklājību (pat, ja daži viņa gājieni jūs satrauc). Izmēģiniet tādas frāzes kā: „nabaga mazais…", izmantojiet viņa vārdu vai viņa bērnības mīļvārdiņu.

Kad preklīrs ir to atkārtojis vairākas reizes (oditors vienlaikus paziņo, ka somatiskā lente atgriezīsies jebkurā incidentā, kurā ir šf frāze, lai palīdzētu ieiet ingrammā), viņš var nonākt augstas spriedzes incidentā, kurš izlādēsies. Ja izlādēšanās tomēr nenotiek, saglabājiet mieru (viss šis darbs atmaksāsies nākošajā, aiznākošajā vai arī turpmākajās sesijās), turpiniet meklējumus un novērojumus. Šeit kaut kur eksistē emocionāls lādiņš, kurš izlādēsies. Pamēģiniet citas vārdu kombinācijas, piemēram, tādas, kuras teiktu slimam vai satrauktam bērnam, un lūdziet preklīram tās atkārtot.

Ja jums pagaidām nav veicies, izdariet citu pārbaudi, nesakot, ka tā ir pārbaude, lai redzētu, vai preklīrs patiesi pamet tagadni. Neļaujiet viņam „censties atcerēties", jo jūs gribat, lai viņš atgriežas, un tas ir cits process, kaut gan prāts to uztver tikpat dabiski. Ja viņš ir iestrēdzis tagadnē, atkal sāciet pielietot repītera metodi, minot izsviedējus: „Vācies prom un nekad vairs nenāc atpakaļ!", „Tu nevari atgriezties!" utt., kuru dēļ viņš joprojām varētu atrasties tagadnē. Ja, izmēģinot dažus no šiem, viņš neatgriežas, izmēģiniet turētāju frāzes: „Es esmu iestrēdzis!", „Nekusties!" utt.

Palieciet mierīgs, nekad neizrādiet uztraukumu. Ja jūs neiegūstat ne izlādi, ne arī ingrammu ar repītera metodi pirmajā sesijā un ja jūs nepanākat nekādu kustību pa laika treku, izlasiet šo grāmatu vēlreiz un pamēģiniet strādāt ar savu pacientu ne vēlāk kā trīs dienas pēc šīs pirmās sesijas. Šajā laikā daži dati, pēc kuriem jūs bijāt vaicājis, var būt pieejami.

Parasti jūs tomēr saņemsiet vai nu prenatālo ingrammu, vai izlādi, un, ja jūs panākat izlādi, tad pieprasiet somatiskajai lentei iet atpakaļ uz prenatālo apgabalu tajā ingrammā, kurā šis lādiņš atrodas. Saīsiniet visu, ko jūs varat atrast. Ja parādās dzemdības un, šķiet, ka tās ir pieejamas ar pilnu rikolu, centieties to saīsināt, bet dariet tā, lai to, cik iespējams, pavājinātu, apzinoties, ka šīs ingrammas visdrīzāk pārāk daudz neatvērsies, un zinot, ka jums nāksies iziet to atkal, atkal un atkal.

Dažreiz preklīrs ieies dziļāka reverī, nekā jūs vēlaties. Taču necentieties, lai viņš paceltos augstākā līmenī. Strādājiet ar viņu tur, kur viņš atrodas. Tomēr ļoti uzmanieties runājot, ja šķiet, ka pacients kaut kā ir pietuvojies hipnotiska transa stāvoklim. Nekad nelieciet viņam, piemēram, „iet atpakaļ un palikt tur" līdz viņš kaut ko atrod. Tas ir turētājs. Nekad neizmantojiet Dianētikā, runājot ar kādu, turētājus, izsviedējus un grupētājus, utt. „Vai jūs, lūdzu, varat atgriezties prenatālajā zonā?", „Palūkosim, vai somatiskā lente var noteikt agrāko sāpju vai diskomforta momentu?", „Lūdzu, sameklējiet somatiku sākumā un izejiet ingrammu.", „Ko jūs, lūdzu, dzirdiet?", „Turpiniet!" (kad jūs gribat, lai viņš turpina iziešanu caur ingrammu līdz tās beigām), „Lūdzu, pastāstiet to vēlreiz."

Tur nav par ko uztraukties. Ja jūs sāksiet nervozēt, arī viņš sāks nervozēt.

Dažreiz jūs iekļūsiet sāpju izolācijā. Tai ir tendence parādīties muskuļos. Muskuļi sāks trīcēt un raustīties, un pacients var sajust tikai to un neko vairāk. Ļoti reti, dažreiz, pacientam var būt tāda sāpju izolācija, ka viņš neapzinoties lēkās apkārt kā bumbiņa un gandrīz nokritīs zemē no dīvāna. Ja jūs ar to saskarieties, neceliet trauksmi: sāpes ir kaut kādā veidā izslēgtas. Dodaties pietiekoši agrā periodā un jūs atradīsiet somatiku, kuru viņš var just, vai atgriežaties vēlāk un atrodiet emocionālo lādiņu.

Neļaujiet sevi maldināt, ja viņš emociju sakarā stāsta, ka to visu ir jau izgājis psihoanalīzē vai kaut kā tamlīdzīgi. Viņš var norobežoties kā ar sienu no sievas, mīļotās vai bērna nāves, bet visas ingrammas tik un tā tur ir, piekrautas ar sasaistītām dzīvības spēka vienībām un darbojas tieši kā ingrammas.

Ja jūs iekļūstiet smagā emocionālā lādiņā, vienkārši ļaujiet pacientam izraudāties. Uzturiet viņā vēlēšanos turpināt iziet šo ingrammu maigā, līdzcietīgā balsī. Lai viņš to pārstāsta, līdz vairs nepaliek nekāds lādiņš, un tad vediet viņu agrāk uz prenatālo zonu vai agru bērnību, lai atrastu fizisko sāpju ingrammu, kurai jāatrodas zem šī emocionālā lādiņa un tas jānotur.

Emocionālās izlādēšanās galējības nav nekas tāds, par ko vajadzētu uztraukties. Pacienta izvešana no tās tagadnes laikā radīs viņam nospiestu garastāvokli. Iešana cauri sāpīgo emociju ingrammai jau pēc dažām izstāstīšanas reizēm izlādēs bēdas, kuras, kā uzskata sabiedrība, nevar ne atvieglot, ne neitralizēt, bet vienīgi apspiest. Atrodiet to momentu, kad viņš pirmo reizi izdzirdēja ziņas vai pats ieraudzīja to, kas viņam lika justies tik slikti. Aizejiet pietiekami tālu līdz sākumam, lai pārliecinātos, ka jūs esiet atradis pirmo pārdzīvojumu (dažas minūtes no ingrammas laika būs pietiekoši) un tad lieciet viņam to atkal pārstāstīt. Kad jūs sāksiet, viņš var novērot sevi no ārpuses. Sis moments var nesaīsināties, kamēr jūs nebūsiet izgājuši to vairākas reizes. Atcerieties, ka viņam ir jāatgriežas incidentā, un viņš to nepārstāsta pēc atmiņas, jo tas nedos viņam nekādu labumu.

Nekad un neko neļaujiet pārstāstīt pēc atmiņas. Tas ir dažu preklīru slikts paradums, kad viņi pēc atmiņas pārstāsta to, ko viņi ir teikuši iepriekšējā reizē tā vietā, lai katru reizi no jauna ietu cauri ingrammai, kontaktējoties ar tās saturu. Sakiet preklīram, ka tur var būt kaut kas vairāk, jautājiet kādā krāsā ir gulta tajā istabā, kurā viņš ir atgriezies, mierīgā veidā paturiet viņa uzmanību, lai viņš būtu šajā notikumā. Un nekad neļaujiet viņam pārspēlēt nevienu ingrammu. Viņš var bez mitas to pārstāstīt, negūstot nekādu terapeitisku vērtību, katru reizi viņš var teikt to, ko ir teicis pirms tam. Ir atšķirība starp pārstāstīšanu un ingrammas atkārtotu pārdzīvošanu, lai savāktu papildus datus un atbrīvotos no lādiņa.

Izlādējiet emocijas, saīsinot fizisko sāpju ingrammas pēc iespējas agrākajā prenatālajā apgabalā. Ja jūs sākumā nevarat iekļūt prenatālajā periodā, tad tur ir daudzi izsviedēji, un jūs tos iegūsiet, izmantojot repītera metodi.

Ja pacients turpina teikt ko tādu kā „es nevaru atcerēties", esiet pacietīgi un vienmēr sekojiet Oditora kodeksam. Lieciet viņam atkārtot šo frāzi (repītera metode). Ja viņš iegūst somatiku, bet neko citu neatrod, sūtiet viņu agrāk uz laika treka. Ja viņš iegūst citu somatiku, bet vēl joprojām neko nevar atrast, kas būtu saistīts ar ,,cs nevaru atcerēties", sūtiet viņu vel agrāk. Ar šo frāzi var būt piepildīta visa viņa ingrammu banka. Nabaga cilvēks. Kāds patiešām nav vēlējies, lai viņš uzzinātu, kas ar viņu ir noticis. Galu galā jūs nokļūsiet pie ingrammas, kura šo frāzi atbrīvos. Kad viņš šo frāzi ir atkārtojis vairākas reizes, viņš smaidīs, smiesies vai vienkārši jutīsies atvieglots. Tagad jūs varat, vai nu ātri iziet cauri ingrammai, kurā jūs atradāt agrāko frāzi (tas ir vislabāk), vai arī doties atpakaļ uz tagadnes laiku, atklājot šo frāzi vēlākos incidentos. Ja jūs sāksiet darīt kaut ko citu, jūs varat nobloķēt keisu.

Mērķis un arī pats galvenais mērķis, ir visu standarta banku novietot pacienta apziņas redzes pieslēgumā. To panāk izdzēšot:

1.   Agrākās un pēc tam visas sekojošas fizisko sāpju ingrammas.

2.    Visus dēmonu kontūrus (kuri ietverti vienīgi ingrammās, un kuri parādās vairāk vai mazāk automātiski).

3.    Visas sāpīgo emociju ingrammas.

Darba procesā ir nepieciešams nokļūt keisā tik agri, cik iespējams, vislabāk prenatālā apgabala sākumā, un mēģināt atrast un saīsināt ingrammu ar pilnīgi visām somatikām (sāpēm) un sajūtām (vārdiem un citām uztverēm). Ja jūs to nespējat, dodieties uz vēlāku periodu, jebkurā laikā no dzimšanas līdz tagadnei un atrodiet zaudējuma vai zaudējuma draudu momentu, no kura jūs varat izdzēst emocionālo lādiņu. Tad dodieties atpakaļ agrāk un agrāk un atrodiet ingrammu, uz kuras tas balstās. Vienmēr mēģiniet iegūt beisik-beisiku - visagrāko ingrammu, līdz jūs būsiet pārliecināts, ka esat to atradis. Izmantojot failklerku un repītera metodi, saīsiniet tik daudz sākotnējo ingrammu, cik jūs varat atrast, tin, ja liekas, ka vairs nav materiāla, dodieties vēlākajā dzīvē un mēģiniet atrast citu emocionālo lādiņu.

Fizisko sāpju ingrammas apslēpj vēlākos emocionālos lādiņus. Emocionālie lādiņi apslēpj fizisko sāpju ingrammas, uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ. Izejiet visu, kas atrodas tik agri, cik vien iespējams. Kad jums liekas, ka ingrammas „beidzas" vai kļūst pārāk neemocionālas, ņemiet kādu vēlāku materiālu.

Šis ir veids kā jūs strādājat ar keisu. Nav nekādas atšķirības, kāds 11 šis keiss, kāds ir rikola stāvoklis, nav nekādas starpības, vai šis keiss 11 normāls, psihotisks vai neirotisks - šis ir tas veids kā to darīt.

Lūk, jūsu darbarīki:

1.    Reverī vai fiksēta uzmanība, ja jūs nevarat iegūt reverī.

2.    Atgriešanās.

3.    Repītera metode.

4.    Zināšanas par izsviedējiem, turētājiem, grupētajiem, novirzītājiem un noliedzējiem.

5.    Sāpīgo emociju ingrammu pazīšana.

6.    Saīsināšana vai izdzēšana.

7.    Acumirklīga atbilde.

8.     Veilansu maiņa.

Jums ir nepieciešams:

1.    Uzturēt pacientā spēju virzīties pa laika treku.

2.    Saīsināt vai izdzēst visu, ko jūs atrodat.

3.    No pacienta izteikumiem terapijas laikā vai ārpus tās secināt, kādi ir viņa izsviedēji, turētāji, grupētāji, novirzītāji un noliedzēji.

4.    Labi paturēt prātā, ka pats galvenais mērķis ir beisik-beisiks - visagrākais sāpju un „bezsamaņas" moments.

5.    Paturēt prātā, ka pacientam var būt „aprēķini", kuri padara viņa slimību vai viņa aberēto stāvokli „vērtīgu", tādēļ, izmantojot acumirklīgas atbildes uz jūsu jautājumiem, atklājiet, no kurienes nāk šie aprēķini.

6.     Dariet visu, lai keiss progresētu un uzlabotos, strādājiet tikai, lai notiktu attīstība un būtu sasniegumi, nevis pēkšņi augsti rezultāti. Uztraucieties tikai tad, ja keiss stāv uz vietas un rūpējaties tikai par to, lai atrastu ingrammu, kura to visu kavē. Tās saturs būs aptuveni tāds pats, kā tas, ko pacients saka vai jūt attiecībā uz šo problēmu, un tās var saturēt tādus pašus vai līdzīgus vārdus.

7.    Atgrieziet pacientu tagadnes laikā katru reizi, kad jūs beidzat sesiju un pasakiet viņam „atceļu". Pārbaudiet, kāds ir viņa dotā briža vecums, ņemiet pirmo acumirklīgo atbildi par viņa vecumu un atrodiet tajā turētāju, ja viņš nav tagadnes laikā.

8.    Esiet savaldīgs, neatkarīgi no tā, ko saka pacients.

9.     Nekad nemēģiniet pateikt viņam, ko viņa sniegtie dati nozīmē, viņš un tikai viņš zina, ko tie nozīmē.

10.Nenervozējiet un pielietojiet Dianētiku, gluži kā teica Faragūts: „Pie velna torpēdas! Uz priekšu."

11.Sieva, dēls, lai kas jūs arī preklīram būtu, tad, kad jūs oditējat,yVw esat oditors. Viņš pats nevar izskaitļot savas ingrammas, lai tās atrastu - ja viņš to varētu, tās nebūtu ingrammas. Jūs varat tās izskaitļot. Dariet to, kā pēc jūsu domām, darītu labs oditors, bet nekad to, ko saka pacients, izņemot vienīgi gadījumus, kad viņa viedoklis nejauši sakrīt ar to, kas būtu jādara labam oditoram.

Esiet oditors, nevis „ pierakstošā ierīce". Jūs ar failklerku viņa prātā vadāt keisu. Tas, kam tic viņa ingrammas un viņa analītiskais prāts, nedrīkst ietekmēt nevienu no jūsu aprēķiniem. Jūs un viņa failklerks zināt. Viņš kā „Es" nezina.

12. Ne par ko nebrīnieties. Oditējiet.

Tas, ko jūs nedrīkstat darīt, ir:

1. Jaukt Dianētiku ar citām pagātnes praksēm vai ticībām. Jūs tikai palēnināsiet vai aizvedīsiet keisu pavisam uz citu pusi. To datu analīze, kuri iegūti citādā ceļā, nevis saskaroties ar vairākām ingrammām, aiztur un izsauc preklīrā apjukumu. Tiem, kas ieguvuši zināšanas citās jomās nevis Dianētikā, eksistē kārdinājums izmantot savākto materiālu nevis ingrammu atklāšanai, bet kādiem citiem mērķiem. Pakļauties šim kārdinājumam, pirms ir

kārtīgi pārbaudīts kā strādā Dianētika, nozīmē pakļaut to negodīgam pārbaudījumam, nerunājot jau par to, ka tas var pilnībā samudžināt keisu. Kārdinājums ir liels tādēļ, ka ar Dianētiku jūs iegūstat datu pārpilnību.

2.    Nemēģiniet uz pacientu izdarīt spiedienu. Ja keiss neuzlabojas, tā ir oditora vaina. Nepaļaujaties seno praktiku paradumam sadusmoties uz pacientu tikai tādēļ, ka viņam nav uzlabojumi. Jūs varat būt drošs, ka ingramma, kuru jūs nupat saīsinājāt viņa ingrammu bankā, bija iemesls, kādēļ viņš nemazgājās. Tomēr, ja viņš turpina nemazgāties, nešaubieties - noteikti ir agrāks iemesls.

3.    Neseciniet dziļdomīgi, ka kāds keiss ir „īpašs", tikai tādēļ, ka nav ātra progresa. Visi keisi ir „īpaši".

4.    Nelūdziet palīdzību tiem, kas nezina Dianētiku, tikai tādēļ, ka jums neizturēja nervi. Tieši jūsu nervi ir galvenais iemesls, kādēļ keisam nav progresa vai tas kļūst sarežģīts. Tikai Dianētika var atrisināt Dianētikas problēmu.

5.    Neuztveriet pacienta sūdzības kā sūdzības; izmantojiet tās kā materiālu, lai atrastu ingrammas.

6.    Ja jūs keisā nevarat aizsniegt prenatālās ingrammas, nedomājiet, ka to tur nav. Katrā keisā to ir simtiem. Atcerieties, ka ingramma nav atmiņa, pirms tā parādīsies rikolā, tā ir jāatklāj. Šobrīd uz Zemes nav neviena cilvēka, kuram nebūtu daudz prenatālo ingrammu.

7.    Neļaujiet pacientam izmantot savu māti vai atmiņas par to, kas tika teikts, lai viņš varētu apiet prenatālo periodu. Katru reizi, kad pacients runā pagātnes nevis tagadnes laikā, viņš nav atgriezies incidentā. Ja viņš nav atgriezies, ingramma neatvērsies.

8.    Nedomājiet, ka, ja pacientu vakardienas bēdas šodien neuztrauc, uz agrākā laika treka nav izmisuma lādiņa, kurš radies satricinājuma saņemšanas brīdī. Laiks notikumus norobežo, tas tos nedziedē.

9. Nedomājiet tādos terminos kā „vainas komplekss" vai „kauns", ja vien jūs nedomājiet par tiem kā par ingrammu saturu, un tie noteikti tur tiks atrasti. Nekad neiedvesiet pacientam, ka viņš var būt pie vainas ingrammā.

10.   Jebkura novirzīšanās no optimālas uzvedības un saprātīguma ir daļa no pacienta ingrammām. Tādēļ „neņemiet vērā cilvēku dabu" vairāk nekā matemātiķis mēģinātu ņemt vērā ierīces dabu, kura nepareizi izdara aprēķinus. Seksuālas dabas bailes, represijas un noslēgtība nav „dabiskas" cilvēku īpašības, kā tika uzskatīts agrāk.

11.   Neuztraucieties par pacienta aberācijām. Strādājiet, lai varētu rast kontaktu ar ingrammām, tās saīsinot un dzēšot. Jūs atklāsiet, ka aberācijas katrā pacientā pietiks, lai piepildītu veselu vārdnīcu.

12.   Jums nevajag uztraukties, ja jūsu pacients nekļūs par Klīru vienā vakarā vai mēneša laikā. Vienkārši turpiniet darbu. Normālais līmenis tiks pārsniegts tik ātri, ka jūs pat nepamanīsiet, kā tas notika. Turklāt jums ir ļoti augsts mērķis.

Iestrēdzis „tagadnes laikā"

Ieejot keisos bieži atklājas, ka dažādi keisi uz laika treka atrodas dažādās vietās un stāvokļos; dažreiz viņi pilnībā atrodas ārpus laika treka, citreiz viss treks ir it kā satīts kamolā. Gadās, ka laika treks ir labā stāvoklī un ingramtnas izdodas viegli atrast, bet tas ir retums.

Nevar teikt, ka viens keiss ir sarežģītāks nekā cits, izņemot rikolu bēdīgā stāvokļa, „dublēšanas" un izslēgšanās gadījumus. Taču keiss, kurš ir iestrēdzis „tagadnes laikā", uz kuru neiedarbojas repītera frāzes, ļoti bieži apmulsina oditoru. Preklīrs neatgriežas ingramtnās. Parasti tas nozīmē izslēgtas sāpes un emocijas, un sāpīgās emocijas nav iespējams ātri izlādēt. Dažreiz ieslēdzas somatika, taču neparādās ingramtnas saturs. Citreiz nav somatikas, bet parādās tās saturs. Situācijas var būt ļoti dažādas.

Eksistē vairāki darbības veidi, kurus oditors var izmantot Pirmais izmantot savu atjautību. Pēc tam - paskaidrot pacientam ideju par it griešanos. Tas ir ļoti vienkārši. Oditors sūta pacientu dažas stundas atpakaļ un prasa, ko viņš redz. Soniks un video var būt atslēgti, bet kaut kāda ideja par notiekošo pacientam būs. Tad oditors nosūta pacientu divas dienas iepriekš, tad pirms dažiem mēnešiem un beigās vairākus gadus atpakaļ, katru reizi liekot pacientam pēc iespējas detalizētāk aprakstīt „apkārtni". Tagad pacientam jau ir priekšstats par atgriešanos. Viņš ir spējīgs ceļot cauri tām savas dzīves daļām, k uras nav nosegušas ingramtnas.

Kad pacients ir atgriezts kādā sākotnējā savas dzīves momentā, sāciet izmantot repītera metodi, izvēloties acīmredzamus mērķus, piemēram, izslēgtas sajūtas (atkārtojot vārdu „jūtu") vai atmiņas bloķētāja mehānismu (vārdu „aizmirst"). Tādā veidā var atrast un saīsināt ingrammu.

Tomēr, ja repītera metode nestrādā un joprojām nevar sameklēt datus, nosakiet, kas viņu uztrauc vai nosedz viņa rikolus, pēc viņa uzvedības terapijā un viņa izteikumiem un atkal izmantojiet šos novērojumus kā repīteru. Piemēram, viņš neatceras kādu no ģimenes locekļiem. Lai viņš atkārto viņa vārdu vai paša bērnības iesauku, līdz incidents tiks atrasts.

Ja arī šeit neveicas, atrodiet vieglus pieslēgumus - incidentus, kuri satur minimālas sāpes, un izejiet tiem cauri. Šeit der tāds gadījums kā kritiens no trīsriteņa, aizraidīšana no galda, pliķis, rājiens vai gadījums, kad pacients ir sodīts ar palikšanu pēc stundām, utt. Pēc vairāku pieslēgumu saīsināšanas, mēģiniet atkal atrast ingrammu.

Iziešana caur pieslēgumiem būtiski neko neuzlabos. Katrā keisā pieslēgumu skaits ir mērojams tūkstošos. Vairākums no tiem ātri pazūd bez oditora palīdzības, līdzko tiek atrastas smagas ingrammas. Taču pieslēgumus var izmantot, lai iepazīstinātu pacientu ar atgriešanos un ar terapiju vispār - tie var pat uzlabot viņa stāvokli, pierādot pacientam, ka viņš tiešām spēj paskatīties uz savu pagātni.

Galvenais, kas ir jādara jebkura keisa sākumā ir:

1.   jāmēģina atrast un izdzēst beisik-beisiku.

2.   Jāizlādē sāpīgās emocijas. Jo agrāk sāpīgās emocijas tiks atbrīvotas, jo labāk; katrā keisā vienmēr ir emocijas, tieši tāpat kā vienmēr ir daudz prenatālo incidentu.

Taču, kad keiss ir iestrēdzis „tagadnes laikā" (procesa sākumā vai beigās) to ietekmē ļoti spēcīgs nosegtu emociju lādiņš un viņu pakļauj restimulēta ingramma, kura tam diktē, ka ir jāatgriežas tagadnes laikā un tur jāpaliek. Šo vārdu saturu parasti izsaka pats pacients, žēlojoties par savām grūtībām. Šo pavedienu var ari izmantot repītera metodē. Ja jums neveicas, iepazīstiniet pacientu ar atgriešanās metodi, nosūtot viņu uz tiem periodiem, kurus viņš var atcerēties, kā tas tika aprakstīts iepriekš. Kad esiet to izdarījis, atkal uzsāciet repītera metodi.

Pastāv kāds moto, ko var attiecināt uz visu terapiju: „Ja jūs par kaut ko turpināsiet jautāt, jūs to iegūsiet." Jebkuras ingrammas „padosies", ja jūs atkal un atkal, sesiju pēc sesijas, atgriezīsiet pacientu vajadzīgajā laika rajonā. Ingrammu banka var traucēt, taču uzdotie jautājumi galu galā liks materiālam agrāk vai vēlāk parādīties. Vienkārši turpiniet jautāt, uzturot parasto terapijas procedūru. Pat „tagadnē iestrēdzis" keiss ar laiku sāks atgriezties pēc repītera metodes.

Ir zināmas lietas, kuras oditors var darīt un kuras ir aplamas. Piemēram, viņš var mēģināt strādāt ar datiem, kuri ir iegūti no radiniekiem vai vecākiem, taču parasti tas nedod nekādu labumu, jo samazina preklīra ticību sev (visi dati saskanēs ar radinieku datiem, bet jums tas nav jāpārbauda, kamēr neesiet beiguši keisu). Oditora kļūda var būt mēģinājums strādāt ar keisu citu cilvēku klātbūtnē. Var gadīties, ka viņš pārkāpj Oditora kodeksu. Tos faktorus, kuri traucē terapijai, var atrast citviet šajā grāmatā.

Beisik-Beisiks

Pirmais oditora mērķis ir beisik-beisiks, pēc tam - vienmēr pats agrākais sāpju vai diskomforta moments, kuru viņš var atrast.

Iespējams, ka pēc emocionāliem lādiņiem, viņam vajadzēs doties uz daudz vēlākiem momentiem, kuri paši var izrādīties fiziski sāpīgi. Kmocijas var liegt sasniegt beisik-beisiku. Taču pirmais analītiskā prāta atslēgšanās incidents vienmēr ir ļoti svarīgs un, kad šis moments ir atklāts, saīsināt sekojošās ingrammas ir daudz vieglāk.

Beisik-beisiks ir ārkārtīgi svarīgs mērķis divu iemeslu dēļ:

1.    tas satur analaizera izslēgšanas, kas restimulējas ar katru jaunu ingrammu. Visu ingrammu kopsaucējs ir analaizera izslēgšanās. Izslēdziet to pirmajā incidentā, kad tas bija atslēgts, un keiss sajutīs lielu uzlabojumu, jo pēc tam analaizera atslēgšanās nebūs tik pamatīga kā agrāk.

2.    Beisik-beisika izdzēšana (tas nozīmē acīmredzamu ingrammas pazušanu no ingrammu bankas failiem un to pārvietošanu standarta bankās kā atmiņu) sajūtami izpleš sekojošo laika treku un ļauj aplūkot lielu daudzumu jaunu ingrammu.

Beisik-beisiku palaikam var atklāt nedēļā pirms mātes pirmās izlaistās menstruācijas, un tas nozīmē, ka to vajag meklēt daudz agrāk, pirms grūtniecības pārbaudes un abortu mēģinājuma. Dažreiz keisā, kurā nav sonika rikola, var atrast soniku beisik-beisikā, bet tā nav vienmēr.

Var būt nepieciešams „izdzēst" ļoti daudz materiāla, līdz paradīsies beisik-beisiks.

Citreiz beisik-beisiks var tikt „izdzēsts" bez oditora vai preklīra ziņas, jo to var uzskatīt par parastu ingrammu beisika apgabalā. Dažreiz ir nepieciešams izlādēt daudz sāpīgo emociju vēlākajos dzīves posmos, pirms atklāsies beisik-beisiks.

Tomēr beisik-beisiks vienmēr ir galvenais mērķis, un, kamēr oditors nebūs pilnīgi pārliecināts, ka ir to sasniedzis, viņam jāmēģina to atrast no jauna katrā sesijā. Pēc tam, kad viņš būs to sasniedzis, viņam jāmēģina katrā sesijā atrast pašu agrāko sāpju vai diskomforta momentu, kuru var sasniegt. Ja viņš to nevar izdarīt agrākā laika periodā, viņš meklē un saīsina vēlāku sāpīgo emociju ingrammu.

*

Kad ta būs pilnīgi izlādēta, „saīsināta" vai „izdzēsta" kā ingramma, viņš dodas lejup pēc visagrākā materiāla, kuru failklerks viņam piedāvās.

Viss, kas parādās oditoram, pirms viņš dodas pie jauna materiāla, ir jāuzskata par lādiņu, vienalga vai tās ir sāpes vai emocijas. To var izdarīt, vienkārši daudzas reizes pacientu atgriežot atpakaļ incidentā, kamēr tas viņu vairs neiespaido ne sāpju veidā, ne emocionāli vai līdz tas šķiet pilnībā pazudis.

Saīsināšana un izdzēšana

Šie abi, lielā mērā, ir sarunvalodas termini. Tika pieliktas lielas pūles, lai apturētu to lietošanu un aizvietotu ar kaut ko skanīgāku un brīnišķīgi latīnisku, bet līdz šim tam nav bijis nekādu panākumu. Oditori uzstājīgi lieto sarunvalodas terminus, piemēram, AM - „aborta mēģinājums", „bojājošā" - par īpaši aberējošu ingrammu, „aberētais", lai nosauktu cilvēku, kas nav Klīrs vai Relīzs, „zombijs", lai apzīmētu keisus, kas radušies neiroķirurģijas vai elektrošoka iespaidā, utt., un par šausmām sev, mēs atklājam tendenci necienīt svēto rakstu izteikumus, pagātnes autoritātes, kas devuši milzum daudz nosaukumus, bet neko būtiski nav izdarījuši. Lai arī kā nebūtu, saīsināšana un izdzēšana ir tik plaši izplatīti lietošanā, ka nav lielas nepieciešamības tos šobrīd mainīt.

Saīsināt - nozīmē likvidēt visu lādiņu vai sāpes incidentā. Tas nozīmē likt preklīram iziet gadījumu atkal un atkal no sākuma līdz galam (kad viņš ir reverī stāvoklī), apkopojot visu somatiku un sajūtas, kuras atrodas šajā incidentā, gluži it kā tas notiktu tagad. Saīsināt tehniski nozīmē atbrīvot no aberējoša materiāla, cik vien iespējams, lai liktu keisam progresēt.

Izdzēst ingrammu nozīmē izstāstīt to, līdz tā pilnībā pazūd. Ir ļoti noteikta atšķirība starp saīsināšanu un izdzēšanu. Šī atšķirība ir vairāk atkarīga no tā, ar kādu ingrammu tiek strādāts un ko tā vēlas darīt, nevis no tā, ko oditors vēlas, lai tā dara. Ja ingramma ir agra un pirms tās nav agrāka materiāla, kas to „tur", tā „izdzēsīsies". Pacients, mēģinot to atrast, lai izstāstītu otro vai sesto reizi, pēkšņi atklās, ka viņam nav ne mazākās nojausmas par to, kas tajā bija. Viņš var 10 pajautāt oditoram, kas, protams, nekad nesniegs viņam nekādu informāciju (oditors, kas saka priekšā, palēnina terapiju, padarot sevi par pacienta atmiņu). Ejot tai cauri un mēģinot atrast, bet neiegūstot rezultātus, tas var sagādāt pacientam uzjautrinājumu. Vai arī tas var viņu samulsināt, jo pirmajā kontaktā bija sāpīga somatika un spēcīgi aberējošs saturs, kurš, kā izskatās, tagad vairs neeksistē. Tā ir „izdzēšana". Tehniski ingramma nav izdzēsta. Ja oditors vēlas veltīt kādu laiku pētījuma nolūkiem, viņš atklās, ka tagad ingramma ir standarta bankā ar apzīmējumu „pirms tam aberējošs; diezgan pārsteidzošs; informācija, kura var būt noderīga analītiski". Šāda izpēte neattiecas uz terapiju. Ja incidentā bija somatika, tas tika dažas reizes izstāstīts un tad, kad tajā tika atrasts pēdējais jaunais materiāls, tas pazuda, tika izdzēsts no ingrammu bankas. Tas vairs nebūs „ielodēts" kustību kontūros, netiks dramatizēts, nebloķēs dinamiku un tā vairs nebūs ingramma, bet gan atmiņa.

Tagad aplūkosim dažas saīsināšanas īpašības. Ņemsim gadījumu no bērnības (teiksim četru gadu vecumā), kurā bērns ir apdedzinājies. Ar šo incidentu tiek nodibināts kontakts, lai gan daudz datu vēl atrodas beisika apgabalā. Zem tā atrodas vēl daudzi incidenti, kuri šo gadījumu turēs uz vietas. Tomēr tajā ir emocionālais lādiņš, kurš palēnina terapiju. Failklerks izsniedz apdeguma momentu. Incidents neizdzēsīsies, bet saīsināsies. Šis ir darbs, kurš aizņems vairāk laika nekā izdzēšana, un tam var būt vairāki aspekti.

Mēs kontaktējamies ar somatiku, uzsākam incidenta iziešanu pēc iespējas tuvāk sākumam, pēc tam incidents tiek pārstāstīts. Pieņemsim, ka šī incidenta emocionālais tonis ir apātija (0.5). Preklīrs apātiski cenšas iet tam cauri, ir stipri eksteriorizēts un vēro sevi, kā viņš applaucējas. Tad pēkšņi notiek emocionāla izlāde, kaut arī tas nav obligāti. Preklīrs atgriežas sākumā un iziet (pārdzīvo) incidentu no jauna. Tad vēlreiz un vēlreiz. Drīz viņš sāk dusmoties uz cilvēkiem, kas atrodas incidentā, ka viņi ir neuzmanīgi un nežēlīgi. Viņš ir pacēlies līdz naida tonim (1.5). Kaut arī pacients mēģina pastāstīt, cik nežēlīgi ir bijuši viņa vecāki un, ka vajadzētu pieņemt likumu par bērna aizsardzību pret apdegumiem, oditors pacietīgi turpina vest viņu cauri incidentam. Tagad naids ir pārgājis un incidents kļūst apnicīgs. Viņš ir pacēlies līdz garlaicībai (tonis 2.5). Viņš var paziņot oditoram, ka tālākais darbs ar šo gadījumu ir lieka laika tērēšana. Oditors atkal izved pacientu cauri šim gadījumam no sākuma līdz galam. Var atklāties jauni dati. Somatika vēl var saglabāties, bet var arī nebūt šajā laikā, taču emocionālais tonis vēl ir pārāk zems. Oditors lūdz preklīram iziet incidentu vēlreiz, un preklīrs dažkārt var kļūt sarkastisks vai zobgalīgs. Viņš iziet incidentu no jauna. Pēkšņi tas sāk likties interesants (tomēr ne vienmēr), tad, sasniedzot daudz augstāku toni, incidentu var likt mierā. Tā tonis, visticamāk, pazemināsies dažu dienu laikā, tomēr tas nav tik svarīgi, jo tas tika pilnīgi izdzēsts pēc beisik-beisika aizsniegšanas. Jebkurā gadījumā, tas nekad vairs nebūs tik aberējošs, kā pirms saīsināšanas.

Saīsināšana dažreiz beidzas ar šķietamu visas ingrammas pazušanu. Taču, ja tas notiek, to var viegli pamanīt. Bez lielas pacelšanās pa Toņu skalu incidents, līdz ar atkārtošanas reizēm, vienkārši pazūd no redzeslauka. Tā ir saīsināšana līdz recesijai. Pēc pāris dienām incidents būs atgriezies ar visu savu spēku, gandrīz tikpat spēcīgs kā iepriekš. Tātad, eksistē materiāls pirms tā un emocionālais lādiņš pēc tā, tāpēc tas „nepazūd".

Tātad, darba gaitā ar ingrammu var notikt vairākas lietas. Tā var saīsināties, (emocionāli un somatiski izlādēties) un pēc tam tai nebūs vairs liela aberējoša spēka. Tā var saīsināties līdz recesijai, tas ir, vienkārši pazust no redzeslauka pēc vairākām izstāstīšanām. Tā var izdzēsties, t.i. vienkārši pazust un pārstāt pastāvēt reaktīvajā bankā.

Neliela pieredze pateiks oditoram, kā uzvedīsies ingrammas, pēc tam, kad viņš ar tām ir nodibinājis kontaktu. Ingramma parasti izdzēšas tikai pēc tam, kad ir sasniegts beisik-beisiks, vai kad darbs notiek beisika apgabalā. Saīsināšanās notiek ar emocionālo izlādi. Saīsināšanās līdz recesijai notiek tad, kad ir pārāk daudz materiāla, kas apspiež incidentu ingrammu bankā.

Laiku pa laikam pat vislabākais oditors, atrodot ingrammu un nodibinot ar to kontaktu, nolemj to kārtīgi „sapurināt". Tas ir bezjēdzīgs darbs. Varbūt labāk ir to „sapurināt", nekā vienkārši 1 cstimulēt un likt pacientam vairākas dienas justies uztrauktam. I bmēr varbūt arī nē. Katrā ziņā ar ingrammu, kura saīsinājās tikai līdz recesijai, labāk vispār nenodibināt kontaktu.

Oditori - iesācēji vienmēr cenšas sameklēt dzemdības kā acīmredzamu mērķi. Visi ir dzimuši, un vairākumam pacientu šo ingrammu sameklēt ir ļoti vienkārši. Taču tas ir sāpīgs incidents, un, kamēr beisika apgabals nebūs pamatīgi izstrādāts, vēlākie emocionālie momenti nebūs izlādēti un failklerks nebūs gatavs atklāt šo incidentu, to labāk ir likt mierā. Tas parasti saīsinās līdz recesijai, bet pēc tam uzpeld atkal, sagādādams oditoram galvassāpes. Pacients iegūst neizprotamas galvassāpes, iesnas un jūtas nelāgi, ja dzemdībām pievēršas pirms atgriešanās no beisika apgabala. Oditors, protams, velti tērē laiku, mēģinot likvidēt visas šīs galvas sāpes un šņaukāšanos, jo dzimšana ar visu iepriekšējo prenatālo dzīvi, nesaīsināsies vai neizdzēsīsies pilnībā, bet gan tikai nonāks recesijā. Diezgan bieži notiek tā, ka dzimšana, ja ar to sakontaktē pārāk ātri, radīs pacientam galvassāpes un saaukstēšanos. Tās ir sīkas nepatikšanas, kurām nav lielas nozīmes, taču darbs, kuru oditors ieguldīs, strādājot ar incidentu, kurš saīsināsies tikai līdz recesijai, ir veltīgs. Tā ir taisnība, ka failklerks laiku pa laikam izdod dzemdības - tas nozīmē, ka incidentā ir emocionāls lādiņš, kurš izlādēsies, un tad incidents saīsināsies kā nākas. Oditoram katrā ziņā tas ir jāpieņem. Gadās, ka keiss apstājas, un oditors liek iziet dzemdības, tikai lai paskatītos, vai tas nevar paātrināt notikumus. Taču atgriešanās dzemdībās, lai strādātu ar ingrammu tikai tāpēc, jo ir zināms, ka tā tur atrodas, radīs neērtības un tiks zaudēts laiks. Dodieties tik tālu prenatālajā apgabalā, cik variet iekļūt, un paskatieties, ko jums atklās failklerks. Pamēģiniet repītera metodi beisika apgabalā. Jūs varat iegūt incidentus, kuri izdzēsīsies. Ja tur nekā nav, pameklējiet sāpīgo emociju ingrammu vēlākā dzīvē: drauga nāvi, aizstāvja zaudējumu, neveiksmi biznesā - jebko. Izlādējiet tās lādiņu un saīsiniet kā ingrammu, pēc tam ejiet atpakaļ uz prenatālo apgabalu, cik agri vien iespējams, un paskatieties, kas ir parādījies. Ja failklerks uzskata, ka jums vajadzīgas dzemdības, viņš jums t;ls pasniegs. Taču neprasiet, lai viņš izdod dzemdības un jums būtu ingramma ar ko strādāt, jo tās var būt ļoti nepatīkamas un neauglīgas pūles. Dzemdības parādīsies tad, kad tām pienāks laiks, failklerks savu darbu prot.

Iejaukšanās jebkurā vēlākajā „bezsamaņas" periodā, piemēram, ķirurģiskā operācija ar narkozi, kurā ir daudz fizisku sāpju, var izraisīt nevajadzīgu restimulāciju. Protams, strādājot reverī, ar šādām lietām ir daudz vienkāršāk tikt galā, nekā pielietojot hipnozi vai narkosintēzi, kur šāda restimulācija var radīt smagas sekas. Atrašanās reverī padara sekas vieglas.

Darbs ar somatisko lenti Katrā smadzeņu puslodē atrodas divi mazi „cilvēciņi", kuri ir „it kā piekārti aiz papēžiem". Ārējais ir „kustību lente" un iekšējais ir „sajūtu lente"*. Ja jūs vēlaties uzzināt ko vairāk par šo pāru uzbūvi, Dianētiskie pētījumi jums dos atbildi uz to dažos nākamajos gados. Pašreiz ir zināms tikai kaut kas - to apraksts. Inženierim, kurš zina Dianētiku, pašreizējais apraksts, kurš ir atrodams bibliotēkās, nav pilnīgi pieņemams. Šie „cilvēciņi", iespējams, ir kaut kāda veida komutatori. To tuvumā (uzreiz aiz deniņiem) var izdarīt mērījumus, ja jums ir galvanoinetrs, kurš ir jūtīgāks par jebkuru, šodien plaši pieejamo. Šie mērījumi parāda kaut kāda lauka starojumu. Kad mēs būsim atklājuši precīzu enerģijas tipu, kas tur plūst, mēs, droši vien, varēsim to izmērīt ar lielāku precizitāti. Kad mēs zināsim precīzi, kurā vietā ķermenī notiek domāšanas process, mēs par šīm abām lentēm zināsim vairāk. Viss, kas ar Dianētikas pētījumiem ir noskaidrots šobrīd, ir tas, ka zem nosaukumu jucekļa patiesībā nav zināms nekas tāds, ko būtu vērts pateikt attiecībā uz šīm struktūrām, izņemot to faktu, ka tām ir kāds sakars ar ķermeņa daļu koordināciju. Tomēr mēs terapijas gaitā uz tām atsaucamies, jo mums nekā labāka nav. Tagad, kad mēs par funkciju kaut ko zinām, tālāki pētījumi noteikti dos precīzas atbildes par to struktūru.

*„Sajūtu lenti" var uzskatīt par komutatora „prāta" pusi, bet „kustību lenti" - par fizisko pusi.

Oditors pacientā var ieslēgt un izslēgt somatikas gluži kā mehāniķis pārslēdz slēdžus. Vai vēl precīzāk - viņš var ieslēgt un izslēgt tās ķermenī kā vadītājs, vadot tramvaju pa sliedēm. Tā ir spēle, par kuru mēs runājām iepriekš, kad aplūkojām laika treku.

Centīga pacienta „somatiskajai lentei" var likt aiziet uz jebkuru laika treka daļu. Dienu pēc dienas, stundu pēc stundas, ikdienas dzīvē somatiskā lente pārvietojas augšup un lejup pa šo laika treku, kad ingraīnmas tiek restiinulētas. Oditors, strādājot ar pacientu, var ievērot, ka viņa paša somatiskā lente paklansa personīgajām komandām, ieslēdzot un izslēdzot dažas no viņa paša somatikām, taču sliktākajā gadījumā tas rada tikai nelielas neērtības. Lai kas arī notiktu un pārvietotos visā ķermenī un tā šūnās, mēs to īsti nezinām. Taču mēs to varam izmantot un uzskatīt vai vismaz pieņemt, ka, raustot „mazo cilvēciņu" pēdas, tiek darbināts komutators.

„Tagad somatiskā lente dosies uz dzemdībām," saka oditors.

Pacients reverī sāk sajust kontrakcijtl spiedienu, kas stumj viņu lejup pa dzemdes kanālu.

„Tagad somatiskā lente dosies uz pēdējo reizi, kad jūs savainojāties," saka oditors.

Preklīrs sajūt vāju sāpju atblāzmu, piemēram, no sasista ceļgala. Ja viņam ir sonika un vizio rikols, viņš redzēs, kur viņš atrodas, un pēkšņi sapratīs, ka tas notika ofisā: viņš dzirdēs ierēdņus, kā arī rakstāmmašīnas un mašīnu trokšņus ārpusē.

„Tagad somatiskā lente dosies uz prenatālo apgabalu," saka oditors.

Un pacients nonāk šajā apgabalā, kur viņš, iespējams, peld un nemaz nejūtas neērti.

„Somatiskā lente dosies uz pirmo sāpju vai diskomforta momentu, kuru tagad var sasniegt," saka oditors.

Pacients kādu bridi dreife, tad pēkšņi sajūt sāpes krūtis. Viņš sāk klepot un jut, ka viņu pārņem depresija. Mamma klepo (biežs hroniskā klepus avots).

„Atkārtojiet klepu," saka oditors.

Pacients nokļūst ingrammas sākumā un sāk iet pa to. „Klepus, klepus, klepus," saka pacients. Tad viņš žāvājas. „Man sāp, es nevaru apstāties," viņš citē savu māti.

„Atgriezieties sākumā un izejiet to vēlreiz," saka oditors.

Pacients atkal sāk klepot, taču viņš vairs neklepo tik stipri. Viņš nožāvājas dziļāk. „Ak, man sāp, man sāp, un, šķiet, ka es nevaru apstāties," citē preklīrs, noklausoties tieši, ja viņam ir soniks, vai iegūstot iespaidus par to, kas tiek teikts, ja tā viņam nav. Tagad viņš ir atradis vārdus, kurus apspieda „bezsamaņa". „Bezsamaņa"sāk nākt ārā ar žāvām.

„Izejiet to vēlreiz," saka oditors.

„Es nevaru apstāties," saka preklīrs, citējot visu, ko viņš atrod šajā reizē. Somatika ir pazudusi. Viņš atkal nožāvājas. Ingramma ir izdzēsta.

„Tagad somatiskā lente dosies uz nākamo sāpju vai diskomforta momentu," saka oditors.

Somatika neieslēdzas. Pacients iegrimst savādā miegā. Viņš murmina par kaut kādu sapni. Pēkšņi somatika kļūst stiprāka.

Pacients sāk trīcēt. „Kas notiek?" jautā oditors.

„Es dzirdu, kā tek ūdens," saka preklīrs.

„Somatiskā lente dosies uz incidenta sākumu," saka oditors, „Ejiet pa to."

„Es joprojām dzirdu ūdens tecēšanu," saka preklīrs. (Viņš noteikti ir iestrēdzis, somatika nemainās. Tas ir turētājs).

„Somatiskā lente dosies turp, kur tā tiek turēta," saka oditors.

„Es paturēšu to tur uz brīdi un paskatīšos, vai tas ko dod," citē preklīrs.

„Tagad atrodiet incidenta sākumu un ejiet tam cauri," saka oditors.

„Es jūtu, ka tieku pagrūsts," saka preklīrs. „Ak, kaut kas man iebelza."

„Atrodiet sākumu un ejiet tam cauri," saka oditors.

„Esmu pārliecināta, ka esmu stāvoklī," citē preklīrs. „Es to paturēšu kādu brīdi tur un paskatīšos, vai tas ko dos."

„Vai ir kaut kas agrāks?" jautā oditors.

Preklīra somatiskā lente dodas uz agrāko momentu, kur viņš jūt spiedienu, kad viņa mēģina iedabūt kaut ko dzemdes kaklā. Tad viņš iziet ingrammu, un tā izdzēšas.

Tā rīkojas ar somatisko lenti. To var aizsūtīt it visur. Parasti tā vispirms sameklēs somatiku un tad - ingrammas saturu. Izmantojot repītera metodi, somatiskā lente tiek „vilkta lejup" incidenta virzienā un ieslēdzas somatika. Tad incidentu iziet. Ja tas „neatveras", atrodiet agrāku incidentu, vienkārši pasakot somatiskajai lentei, lai viņa dodas turp.

Ja somatiskā lente nekustas, t.i., ja somatika (fiziskās sajūtas) neieslēdzas un neizslēdzas, tad pacients ir iestrēdzis kaut kur uz laika treka. Viņš var būt iestrēdzis „tagadnes laikā", kas nozīmētu, ka viņam ir izsviedējs, kas viņu grūž augšup pa treku uz tagadnes laiku. Pielietojiet repītera metodi vai vienkārši mēģiniet aizsūtīt somatisko lenti atpakaļ. Ja tā neiet, izmantojiet dažādas izsviedēja frāzes, piemēram, „Nevaru atgriezties", „Ej pastaigāties!", utt. un, virzot somatisko lenti lejup uz incidentu, lieciet tam iziet cauri.

Somatiskā lente incidentā var pārvietoties ar visām sajūtām, tomēr atgriežoties vairākas reizes vienā un tai pašā vietā, nesniegs informāciju. Laiku pa laikam dažās ingrammās tas nedos rezultātu: somatikas incidentā katru reizi paliek gandrīz tādas pašas un ar nemainīgu saturu. Tas nozīmē, ka oditors ir sastapies ar noliedzēju, piemēram, frāzi, „Tas ir noslēpums", „Viņam tas nav jāzina", „Aizmirsti to", utt.. Šādā gadījumā viņš sūta somatisko lenti uz frāzi, kura noliedz datus:

„Ejiet uz momentu, kad tiek pateikta frāze, kas noliedz datus," saka oditors.

Pēc mirkļa: „Ja viņš par to uzzinās, tas viņu nogalinās," citē preklīrs, vai nu no sonika vai no citiem iespaidiem.

Tad oditors sūta somatisko lenti uz incidenta sākumu un tā virzās caur to, šoreiz ar citu sajūtu saturu. Somatikas, ja vien incidents neatrodas ļoti vēlu prenatālajā periodā un beisika apgabalā, kurš ir pilns ar materiālu, „viļņojas" (svārstās saskaņā ar ingrammas darbību) un samazinās, vai nu saīsinoties vai izdzēšoties, pēc vairākkārtējām izstāstīšanas reizēm.

Kad oditors liek somatiskajai lentei doties uz agrāku laiku, dažreiz tā dodas uz vēlāku. Tas ir novirzītājs. „Es nevaru pateikt, uz kurieni es eju", „Dodies atpakaļ", „Dari tieši otrādi", - tādi ir novirzītajā frāžu veidi. Oditors apzinās, ka preklīru kāds no tiem ietekmē. Viņš to uzmin vai atklāj preklīra vārdos, ar kuriem viņš sūdzas par ingrarn- mu darbību, atrod frāzi un ingrammu ar repīteni vai tiešu komandu somatiskajai lentei, saīsina vai izdzēš to un turpina darbu.

Ja somatiskā lente nedarbojas saskaņā ar komandu, tātad ir restimulēts un ir jāizlādē kāds izsviedējs, turētājs, novirzītājs vai grupētājs. Somatiskā lente būs tur, kur ir komanda, kas liedz tai darboties kā nākas.

Ir labi un slikti somatiskās lentes vadītāji. Labs vadītājs cieši sadarbojas ar failklerku, izmantojot plašas komandas, piemēram, „Somatiskā lente atradīs visagrāko sāpju vai diskomforta momentu, kuru ir iespējams sasniegt" vai „Somatiskā lente dosies uz lielāko somatikas intensitāti, kādu šobrīd var iegūt" (ja pacientu uztrauc somatika).

Slikts vadītājs izvēlas noteiktus incidentus, kuri, pēc viņa domām, ir aberējoši, iestumj tajos somatisko lenti un kaut kā samazina tos līdz recesijai. Ir brīži, kad ir nepieciešams diezgan pārliecinoši strādāt ar lenti, un ir momenti, kad ir nepieciešams sameklēt fizisko sāpju incidentus, 1 aču oditors ir vislabākais tiesnesis, kas spriež par to, kam jānotiek. Kamēr lente darbosies gludi, atrodot jaunus incidentus un ejot tiem cauri, viņam nav jāiejaucas tās darbībā, bet gan jābūt pārliecinātam, ka viņš saīsina visu, ar ko lente saskaras.

Ļoti labs veids, ar kuru var pamatīgi sabojāt keisu, ir ievilkt somatisko lenti vienā incidentā, tad izlemt, ka kāds cits ir daudz svarīgāks un tad steidzīgi doties turp, atvērt to līdz pusei un pēc tam atkal doties kaut kur citur. Kad tādā veidā tiks skarti, bet nebūs saīsināti, trīs vai četri incidenti, lente apstāsies, laika treks sāks saritināties un oditors iegūs jucekli, kurš var prasīt viņam daudzas terapijas stundas, nedēļu vai pāris nedēļas līdzsvarošanai (ļaujot keisam nostāties), lai dabūtu to atpakaļ strādājošā stāvoklī.

Dažreiz pacients gribēs izslēgt somatiku, kura viņu uztrauc. Tas nozīmē, ka lente ir iestrēgusi kādā incidentā, kuru ir restimulējusi terapija vai pacienta apkārtējā vide. Parasti nav vērts ziedot laiku 1111 pūles šī incidenta atrašanai. Tas norims pats no sevis pēc dienas vai divām, un tas var būt incidents, kuru nav iespējams saīsināt agrāku ingrammu dēļ.

Vēlākajos incidentos ar somatisko lenti strādā tieši tāpat kā agrākajos. Tādā pašā veidā nodibina kontaktu ar izmisuma lādiņiem.

Ja vēlaties pārbaudīt, vai lente pārvietojas vai arī pārbaudīt rikolu, aizsūtiet viņu atpakaļ pirms dažām stundām un paskatieties, ko jūs iegūsiet. Kaut arī daudzos keisos vieglāk ir sasniegt prenatālo apgabalu nekā vakardienu, jūs iegūsiet priekšstatu par to, kā pacients strādā.

Tagadnes laiks

Sākums ir ieņemšana. Dažreiz pacientiem, laika treka sākumā, ir sajūta, ka viņi ir spermatozoīdi vai olšūnas. Dianētikā tas tiek saukts par spermas sapni. Cik mēs pašlaik zinām, tam nav lielas vērtības. Taču tas ir ļoti interesanti. Tomēr preklīru uz to iedvesmot nevajadzētu. Viss, kas ir jādara, ir jāsūta viņu uz treka sākumu un jāklausās, ko viņš saka. Dažreiz viņam var būt sākotnēja ingramma, kas sajaukta ar ieņemšanu.

Treka visvēlākais posms, protams, ir pašreizējais brīdis. Tas ir pašreizējais laiks. Reizi pa reizei pacienti neatgriežas tagadnes laikā tāpēc, ka pa ceļam ir saskārušies ar turētāju. Darbs ar turētājiem, izmantojot repītera metodi, parasti atbrīvo lenti, un tā nonāk tagadnē.

Pacients var justies mazliet nedroši no visa tā, kas ar viņu ir noticis terapijas sesijas gaitā. Un viņa pretošanās spēja ingrammām var būt samazinājusies, kad viņš dodas atpakaļ pa laika treku, tāpēc viņš var apstāties pie turētāja. Oditoram ir kārtīgi jāpārliecinās, ka pacients ir nonācis tagadnes laikā. Dažkārt pacients būs tik pamatīgi iestrēdzis un būs tik vēla vakara stunda, ka viņu pilnīgi atgriezt laika treka augšpusē nebūs iespējams. Parasti tas atrisinās, pacientam izguļoties.

Ir paņēmiens, ar kuru oditors var pārbaudīt, vai pacients ir atgriezies tagadnes laikā. Viņš pēkšņi preklīram uzdod jautājumu: „Cik jums ir gadu?" Preklīrs dod viņam „acumirklīgo atbildi". Ja tas ir preklīra īstais vecums, tad viņš atrodas pašreizējā laikā. Ja tas ir kāds agrāks vecums, tur atrodas turētājs, un pacients nav tagadnes laikā. Ir arī citas metodes, lai to noteiktu, tomēr visumā, ja pacientam neizdodas atgriezties, tas nav pārāk svarīgi.

Uzdodot cilvēkiem pēkšņus jautājumus, pajautājot, cik viņiem ir gadu, jūs varat iegūt pārsteidzošas atbildes. Iestrēgšana kaut kur trekā ir tik parasta parādība „normāliem" cilvēkiem, ka fakts, ka preklīram neizdodas atgriezties tagadnē vienas, divu, nedēļas vai vairāku dienu laikā, nebūt nav nekas uztraucošs.

Ikviens, kam ir kāda hroniska psihosomatiska slimība, noteikti ir iestrēdzis kaut kur laika trekā. Ļoti bieži sastopamas atbildes uz pēkšņi uzdotu jautājumu par vecumu, ir „trīs", „desmit gadi" vai kāds cits vecums, pat jautājot cilvēkiem, kuri uzskata, ka viņiem ir laba veselība. Reverī viņiem atklāj, kur patiesībā viņi atrodas uz treka. Dažreiz pirmajā sesijā preklīrs aizver savas acis un konstatē, ka viņš sēž zobārsta krēslā trīs gadu vecumā. Viņš tur ir atradies visus vēlākos trīsdesmit vai vienalga cik gadus, jo zobārsts ar māti teikuši „palikt tur", kamēr viņš bija sāpju un narkozes novārdzināts, un viņš to arī darīja, un hroniskās zobu problēmas, kuras viņam bija visu mūžu, ir somatika.

Tas nenotiek ļoti bieži, taču jūs noteikti varat atrast starp saviem paziņām kādu, kurš acumirklī atbildēs - „desmit gadi" un reverī, tiklīdz ingramma nonāks redzeslaukā, atradīsies guļam uz muguras sporta laukumā vai kādā citā situācijā, kur kāds viņam saka, lai viņš nekustas, kamēr neatbrauks ātrā palīdzība - un tas arī ir viņa artrīts!

Izmēģiniet to ar kādu.

Acumirklīga atbilde

Acumirklīga atbilde ir paņēmiens, kurš tiek plaši pielietots terapijā. To var izdarīt divējādi. Pirmais veids tiek maz izmantots.

„Kad es noskaitīšu līdz pieci," saka oditors, „jums prātā ienāks frāze, kas pateiks, kur jūs atrodaties trekā. Viens, divi, trīs, četri, pieci!"

„Vēlīnais prenatālais periods," paziņo preklīrs vai „vakardiena", vai arī kaut ko, kas viņam ienāk prātā.

Acumirklīga atbilde ir pirmais, kas ienāk cilvēkam prātā, kad viņam uzdod jautājumu. Tā parasti nāk no viņa ingrammu bankas un tādēļ ir noderīga. Tās var būt „dēmonu runas", bet parasti atbilde ir pareiza. Oditors vienkārši uzdod jautājumu, piemēram, kas tur pacientu, kas neļauj viņam zināt, utt., pirms jautājuma uzdošanas pasakot: „Es gribu saņemt acumirklīgu atbildi uz šādu jautājumu."

„Es gribu saņemt acumirklīgu atbildi uz šādu jautājumu," saka oditors, „Kas notiktu, ja jūs kļūtu garīgi vesels?"

„Es nomirtu," saka pacients. „Kas notiktu, ja jūs nomirtu?" jautā oditors.

„Es izveseļotos," atbild pacients.

Un, izmantojot šos datus, viņš var novērtēt esošos aizstāvja aprēķinus vai ko tamlīdzīgu. Šajā gadījumā, aizstāvis sacīja preklīram, kad tas bija slims: „Es nomiršu, vienkārši nomiršu, ja tu neizveseļosies. Ja tu vēl ilgi slimosi, es sajukšu prātā." Taču iepriekšējā ingramma sacīja preklīram, ka viņam ir jābūt slimam. Taču tā galu galā ir tikai ingramma. Tāpēc tiek pielietota repītera metode ar vārdu „mirt" un tiek atklāts aizstāvis, par kura eksistenci preklīrs neko nezināja, un šis lādiņš tiek likvidēts.

Ir iespējams iegūt daudz vērtīgu datu, attapīgi izmantojot acumirklīgo atbildi. Ja atbildes nav vispār, tas nozīmē, ka atbilde ir nosegta un ir gandrīz tikpat noderīga, kā īsti dati, jo tas nozīmē, ka pastāv kāds pārklājums.

Sapņi

Sapņi lielā mērā tika izmantoti dažādās garīgās dziedināšanas skolās. To „simbolisms" ir neizskaidrojami mistisks, kas radīts, lai izskaidrotu kaut ko, par ko pašiem mistiķiem nebija ne jausmas. Sapņi ir greizie spoguļi, ar kuriem analaizers ielūkojas ingrammu bankā.

Sapņi ir vārdu un situāciju spēle ingrammu bankā.

Tā kā sapņi ir kalambūri, tiem nav lielas vērtības.

Sapņi Dianētikā netiek īpaši izmantoti.

Pacienti jums stāstīs sapņus. Viņus ir grūti apstādināt, kad viņi tos sāk stāstīt. Ja jūs gribat tērēt savu laiku, jūs varat klausīties.

Veilansa pārslēgšanās

Dianētikā tiek izmantots mehānisms, ko sauc par veilansa pārslēgšanu.

Mēs zinām, kā pacients nonāk veilansos, savā dzīvē dramatizējot ingrammas. Viņš ieiet uzvarošajā veilansā, runā un dara diezgan daudz ko no tā, ko cilvēks uzvarošajā veilansā darīja ingrammas iegūšanas brīdī.

Teorētiski tas notiek šādi: kad pacients ir atgriezts kādā atgadījumā, viņš var uzskatīt, ka ir pārāk sāpīgi tajā ieiet, un viņu var pārvietot veilansā, kurš nejuta sāpes. Nesaprātīgs veids, lai viņu

pārliecinātu, ir pateikt, ka viņam nav jājūt sāpes vai emocijas, un ļaut iet cauri incidentam. Tas ir ļoti slikts Dianētikas pielietojums, jo tā ir kategoriskā iedvesma un ir jāveic visi drošības pasākumi, lai atturētu ikvienu no iedvesmas sniegšanas pacientam, jo viņš var būt ļoti iespaidojams pat tad, kad liekas pavisam pretēji. Taču pastāv veilansa pārslēgšana, un tā atļauj pacientam izvairīties no sāpēm, bet joprojām palikt ingrammā, līdz viņš varēs to izstāstīt.

Piemērs: tēvs sit māti un nedzimušais bērns ir iedzīts „bezsamaņā". Tēva veilansā dati ir pieejami bez sāpēm, bet mātes un bērna veilansā - ar viņu sāpēm.

Ja pacients pilnīgi atsakās ieiet incidentā, kaut arī viņam ir somatika, ar to var tikt galā, nomainot veilansu.

Oditors saka: „Ieejiet sava tēva veilansā un kādu brīdi esiet jūsu tēvs."

Pēc nelielas pārliecināšanas pacients tā ari izdara.

„Kliedziet uz māti," saka oditors. „Parunājiet ar viņu kā nākas."

Pacients tagad atrodas kontūrā, kurā nav „bezsamaņas" un aptuveni jūt emocijas un saka vārdus, kurus tēvs teica mātei. Oditors ļauj viņam to izdarīt divas vai trīs reizes, līdz lādiņš no ingrammas zināmā mērā pazūd. Tad viņš pārvieto pacientu mātes veilansā:

„Esiet tagad kādu brīdi jūsu māte un atbildiet tēvam," saka oditors.

Pacients nomaina veilansu, kļūstot par savu māti un atkārtojot viiias frāzes.

„Tagad esiet jūs pats," saka oditors, „un, lūdzu, izstāstiet visu incidentu ar visām somatikām un emocijām."

Pacients tagad spēj atkal pārdzīvot incidentu, būdams viņš pats. Tas ļoti labi darbojas, mēģinot atrast aizstāvi.

„Nomainiet veilansu," saka oditors pagātne atgrieztam pacientam, „un lūdziet savu māti nenogalināt bērnu."

„Tagad esiet aukle," saka oditors preklīram, kas ir atgriezts incidentā, kurā viņš ļoti baidās ieiet, „un lūdziet mazo zēnu atveseļoties."

Pacients izlabos oditora piedāvāto scenāriju un parasti turpinās to pats.

Bieži pacients atteiksies ieiet kāda cilvēka veilansā, kuru viņš ienīst. Tas nozīmē, ka ar šo cilvēku ir saistīts ievērojams lādiņš.

Šo mehānismu izmanto reti, bet tas ir izdevīgs, kad keiss breinzējas. Tēvs neklausa turētājiem vai komandām, kuras viņš pats sacīja. Aukle neklausa pati savām komandām. Tādējādi ir iespējams atklāt daudzus turētājus un noliedzējus. Tas ir lietderīgi keisa sākumā .

Ķēžu tipi

Ingrammas, it īpaši prenatālajā apgabalā, veido ķēdes. Tas nozīmē, ka pastāv virkne līdzīga tipa incidentu. Tā ir lietderīga klasifikācija, jo tā dod zināmus atrisinājumus. Preklīram visvieglāk ir nodibināt kontaktu ar tām ķēdēm, kuras ir ar vismazāko lādiņu. Visaberējošākajai ķēdei parasti ir visgrūtāk piekļūt, jo tajā ir visaktīvākie dati. Atcerieties likumu, ka to, ko oditoram ir grūti dabūt, ir grūti dabūt arī pacienta analītiskajam prātam.

"Veilansu pārslēgšanu pielieto reti, izņemot gadījumus, kad ir aizdomas par tādas ingraīnmas pastāvēšanu, kurai pacients citādi nevar piekļūt. Viņš bieži var tuvoties ingrammai, mainot veilansu, ja tas nav iespējams paša veilansā. Veilansu pārslēgšana ir zināmā mērā nevēlama, ja to izmanto ar viegli iedvesmojamu cilvēku, jo tā pārkāpj Dianētikas likumu par kategorisku iedvesmu neizmantošanu, izņemot gadījumus, kad tas ir absolūti nepieciešams pacienta atgriešanai, incidenta izstāstīšanai un datu atrašanai. Tāpēc veilansu pārslēgšanu izmanto reti un vēl jo retāk ar iedvesmojamu cilvēku. To ir jāuzskata par pēdējo līdzekli un jāpraktizē tikai tad, ja preklīrs ir pilnīgi un galīgi nespējīgs uzbrukt ingrammai, par kuras pastāvēšanu oditors ir pārliecināts, tomēr tas gadās ļoti reti.

Šeit ir ķēžu saraksts, bet nebūt ne visu iespējamo, kuras tika atrastas vienā keisā, kurš tika uzskatīts par „normālu" visus savas dzīves trīsdesmit sešus gadus.

dzimumakta ķēde, tēvs. Pirmais incidents, zigota. 56 sekojoši incidenti. 2 atzarojumi - tēvs piedzēries un tēvs skaidrā prātā.

dzimumakta ķēde, mīļākais. Pirmais incidents, embrijs. 18 sekojoši incidenti. Visi ir sāpīgi mīļākā entuziasma dēļ.

aizcietējumu ķēde. Pirmais incidents, zigota. 51 sekojošs incidents. Katrs no tiem rada lielu spiedienu uz bērnu.

skalošanas ķēde. Pirmais incidents, embrijs. 2 1 sekojošs incidents. Pa vienam katru dienu pēc iztrūkstošās menstruācijas, visi dzemdes kaklā.

slimību ķēde. Pirmais incidents, embrijs. 5 sekojoši incidenti. 3 saaukstēšanās gadījumi. 1 gripas gadījums. 1 vemšanas lēkme - paģiras.

rīta nelabuma ķēde. Pirmais incidents, embrijs. 32 sekojoši incidenti.

pretapaugļošanās līdzekļu ķēde. Pirmais incidents, zigota.

1  incidents. Kontraceptīvā pasta dzemdes kaklā.

ķildu ķēde. Pirmais incidents, embrijs. 38 sekojoši incidenti. 3 kritieni, skaļas balsis, sišanas nav.

aborta mēģinājumi, ķirurģiskie. Pirmais incidents, embrijs. 21 sekojošs incidents.

aborta mēģinājumi, skalošana. Pirmais incidents, auglis.

2  incidenti. 1- izmantojot pastu, 1 - izmantojot lizolu, ļoti spēcīgs.

aborta mēģinājumi, spiešana. Pirmais incidents, auglis.

3  incidenti. 1- tēvam sēžot uz mātes, 2 - mātei lecot no kastēm.

žagu ķkdk. Pirmais incidents, auglis. 5 incidenti.

nelaimes gadījumu ķēde. Pirmais incidents, embrijs. 18 incidenti, dažādi kritieni un sadursmes.

masturbācijas ķēde. Pirmais incidents, embrijs. 80 sekojoši incidenti. Māte masturbē ar pirkstiem, grūstot un traumējot bērnu ar orgasmu.

Ārsta ķēde. Pirmais incidents, pēc pirmās iztrūkstošās menstruācijas. 18 apmeklējumi. Ārsta pārbaudes sāpīgas, taču viņš ir aizstāvis, jo atklājot mātes aborta mēģinājumus, pamatīgi to sarāj.

priekšlaicīgas dzemdību sāpes. 3 dienas pirms dzemdībām.

dzemdības. Instruments. Dzemdības ilgst 29 stundas.

Mātes sarunāšanās pašai ar sevi radīja milzīgu materiāla apjomu, kuru bija jāizdzēš, jo pārējā pacienta dzīve bija tam papildinājums. Tas bija 5oo stundu garš keiss bez sonika ar izdomātiem rikoliem, kurus vajadzēja likvidēt, atklājot melu fabrikas, pirms kļuva iespējams iegūt augstāk minētos datus.

Ir iespējamas arī citas ķēdes, bet šis keiss tika izraudzīts tādēļ, ka tajā bija parasta tipa ķēdes, kas atrodamas visos keisos. Mātes mīļākais diemžēl nav nekas ļoti neparasts un rada noslēpumainību keisā, jo tad, kad keiss šķiet ļoti, ļoti noslēpumains, gandrīz noteikti tiks atklāti viens vai divi mīļākie. Taču nevediniet preklīru uz tādām domām. Viņš var to izmantot, lai izvairītos.

somatiku tipi

Ir divu somatiku tipi: viens, kurš ir pacientam, un otrs, kurš ir viņa mātei vai kādam citam cilvēkam. Pirmais variants ir plaši izplatīts, tāpat kā otrais. Tomēr pacientam nevajadzētu būt mātes somatikām. Ja viņam tādas ir un viņš sūdzas par galvassāpēm katru reizi, kad viņa mātei ir galvassāpes, eksistē ļoti agrīna ingramma, kura saka, ka viņam ir jāpiemīt tam pašam, kas mātei: „Bērns ir daļa no manis", „Es gribu, lai viņš cieš tāpat kā es ", utt. Vai arī frāze var būt pilnīgi pārprasta, bet tiek uztverta burtiski. Taču ar laiku viss atklājas, un oditoram nav par to daudz jādomā.

„Bezsamaņa"

Kaut arī „bezsamaņa" ir aplūkota šajā grāmatā daudzos veidos, terapijā tai ir divas īpašas izpausmes: žāvāšanās un „iztvaikošana".

Fizisko sāpju ingrammā ir dziļa „bezsamaņa", un, ja tā „atklāsies", it īpaši beisika apgabalā, tā izies ar žāvāšanās palīdzību. Pēc pirmās vai otrās izstāstīšanas reizes pacients sāk žāvāties. Šīs žāvas ieslēdz viņa analaizeru.

Ļoti unikālā ingrammā (prenatālais elektrošoks, kuru saņēma māte) „bezsamaņas iztvaikošana" paņēma 5 terapijas stundas. Soks ilga mazāk par minūti, bet tas noveda cilvēku tik tuvu nāvei, ka tad, kad ar incidentu pirmoreiz tika nodibināts kontakts terapijā, viņš piecas stundas grīļojās, redzēja savādus sapņus un murmināja. Tas ir rekords. Parasti „iztvaikošana" notiek četrdesmit piecas minūtes. Tomēr arī piecas vai desmit minūtes nav nekas neparasts.

Oditors nosūta pacientu uz kādas ingraīnmas apgabalu. Nekāda somatika neieslēdzas. Tomēr pacients sāk grimt savādā snaudā. Viņš laiku pa laikam atmostas, kaut ko murmina, parasti ar idiotisku saturu, atmostas atkal no sapņa un vispār pēc visa spriežot, nevirzās uz priekšu. Taču progress tiek radīts. Periods, kad viņš bija gandrīz miris, sāk atklāties. Drīz ieslēgsies somatika, un pacients pēc oditora komandas dažas reizes izies cauri ingrammai, mazliet nožāvāsies un tad viņam kļūs labāk. Tāds „bezsamaņas" daudzums, bez šaubām, bija pietiekams, lai izslēgtu apmēram deviņas desmitdaļas no viņa analītiskā prāta, kad viņš bija nomodā, jo, atrodoties tuvu beisikam, tas bija ikvienas citas ingraminas daļa. Kad šāda ingramma ar tik dziļu „bezsamaņu" tiek atvieglota, tas rada ievērojamu keisa uzlabojumu, tādu pašu kā dažreiz var novērot sāpīgo emociju ingrammu atvieglošanas gadījumos.

Oditorain ir jānosēž līdz galam, lai c ik tas ilgi arī nebūtu. Ncklīrēts oditors, to visu vērojot, var kļūt ļoti miegains, tomēr viņam tas ir jāizdara. Ar šādu, stundām ilgu parādību viņš sastapsies reti, taču katrā keisā ir šāds periods, kas ilgst no desmit minūtēm līdz pusstundai.

Viņam, laiku pa laikam, vajadzētu pacientu modināt un mēģināt izvadīt cauri ingrammai. Ir ļoti īpašs paņēmiens, kā atmodināt pacientu. Neaiztieciet viņa ķermeni, jo tas var būt ļoti restimulējoši un var satraukt. Pieskarieties tikai viņa kurpju zolei ar roku vai ar kāju un pieskarieties tikai tik stipri, lai uz brīdi pievērstu viņa uzmanību. Tas uztur „iztvaikošanas" procesu un neļauj pacientam iegrimt parastā miegā.

Nepieredzējis oditors var sajaukt „iztvaikošanu" ar ingrammas komandu „gulēt". Taču, ja oditors rūpīgi pavēros pacientu, viņš redzēs, ka „iztvaikošanas" gadījumā pacients izskatās tā, it kā viņš būtu narkotiku iespaidā, turpretī ar komandu „gulēt" viņš vienkārši iemieg un dara to ļoti mierīgi. „Iztvaikošana" ir nedaudz nemierīga, pilna ar murmināšanu, grīļošanos un sapņiem. Miegs ir mierīgs.

Ingrammas komandu, kura liek preklīram iet gulēt, iedarbojoties uz viņu, kad viņš ir atgriezts pagātnē, var pārtraukt, sūtot somatisko lenti uz momentu, kad tā tika dota. Ja preklīrs ar to nodibina kontaktu un iziet tai cauri, viņš trekā ātri atmodīsies, un terapija turpināsies.

„Iztvaikošanas" laiks var būt pilns žāvāšanās, murmināšanas vai ņurdēšanas. Miegs parasti ir kluss un rāms.

Nav skaidrs, kāpēc oditori to sauc par „iztvaikošanu" un kāpēc viņiem patīk tieši šis termins. Sākotnēji tas tika nopietni nosaukts par „komatisko saīsināšanos", bet šāds intelektuāls nosaukums neieviesās, jo to vienkārši nelietoja.

Ja jums patīk klausīties sapņus, jūs tos lielos apmēros atklāsiet „iztvaikošanas" laikā. Tāpat kā tēlus tuksnesī izkropļo caurspīdīgās siltuma viļņu čūskas, ingrammiskās komandas analītiskajā prātā izkropļojas caur „bezsamaņas" aizsegu.

Pieslēgumi

Viena no dabas svētībām ir tā, ka pieslēgumi ir kaut kas tāds, kam nav jāpievērš liela uzmanība. Pieslēgums ir incidents, kurš atrodas (ar lādiņu vai bez) apzinātā rikolā un kas, kā šķiet, ir iemesls, kura dēļ aberētais ir aberēts. Iespējams, tas ir vēl viens veids, kā banka sevi aizsargā. Pieslēgums ir garīga diskomforta moments, kurā nav fizisku sāpju un lielu zaudējumu. Rājiens, sabiedrisks negods - tie ir pieslēgumi. Katrā keisā ir tūkstošiem pieslēgumu. Oditors atklās ļoti daudz pieslēgumu, ja viņš to meklēšanai tērēs laiku. Darbs ar šiem pieslēgumiem bija galvenais senās mākslas, kuru sauc par „hipnoanalīzi", mērķis. Lielāko daļu no tiem var saīsināt.

Ingrammas ieslēgšanās notiek kaut kad nākotnē, pēc tam, kad ingramma tiek saņemta. Ieslēgšanās moments satur analītiskā prāta darbības samazināšanos noguruma vai vieglas slimības dēļ. Parādījās situācija, kura bija līdzīga ingrammai, kas tika saņemta „bezsamaņā", un ieslēdza ingrammu. Tas ir primārais pieslēgums. Tā likvidēšana, ja to var atrast, rada ingrammas izslēgšanās efektu. Taču to var uzskatīt par laika izšķiešanu, kaut arī tam ir zināma terapeitiska vērtība un dažas pagātnes skolas to izmantoja bez dziļākas izpratnes.

Ja oditors vēlas zināt, kā keiss reaģē uz dzīvi, viņš var atrast dažus no šiem pieslēgumu tūkstošiem un tos izskatīt. Bet tas laikam arī ir viss, kas viņu var tajos interesēt, jo pieslēgumi izlādējas. Tie izlādējas automātiski tajā mirklī, kad ingramma, kas tos tur, ir izdzēsta. Kad ingrammu vairs nav, visa dzīve pati par sevi līdzsvarojas, un ar pieslēgumiem nav nepieciešams nodarboties. Preklīram, kas ir tikko klīrēts, nav jāmācās domāt - tas ir automātisks process, tāpat kā pieslēgumu pazušana.

Dažreiz pieslēgumi atrodas starp ingrammām. Preklīrs var atrasties dziļi prenatālajā apgabalā un pēkšņi iedomāties par gadījumu, kad viņam bija divdesmit gadi, vai, kā bieži notiek terapijā, iedomāties par ingrammu, par kuru viņš dzirdēja no kāda cita. Tas ir labs pavediens. Nepievērsiet vairs nekādu uzmanību pieslēgumam, bet gan atrodiet ingrammu, kura ir turpat blakus. Sapņos šie pieslēgumi izkropļotā veidā izpeld no bankas, tos sarežģījot.

Jaunākā (juniora) keiss

Neņemiet kā pirmo Jaunākā keisu, ja vien no tā ir iespējams izvairīties. Ja tēvu sauca par Džordžu un ari pacienta vārds ir Džordžs, esiet gatavi nepatikšanām. Ingrammu banka uzskata Džordžu par Džordžu, un tā ir vistīrākā identiskā domāšana kvadrātā.

Māte saka: „Es ienīstu Džordžu!" „Tas attiecas uz Jaunāko," saka ingramma, kaut arī ar to bija domāts tēvs. „Džordžs ir nevērīgs." „Džordžam nav jāzina." „Ak, Džordž, es gribētu, lai tu būtu seksuāls, bet tu neesi." Lūk, tā domā ingrammas. Jaunākā keiss reti kad ir vienkāršs.

Dianētikā oditors parasti nošausminās no domas par darbu ar Jaunākā keisu. Ja tas ir keiss bez sonika, kurš neatrodas uz laika treka un ir nosaukts tēva vai mātes vārdā, oditorain ir jābūt gatavam uz to, ka viņam būs smagi jāvergo. Šādi keisi, protams, atrisinās, bet, ja vecāki zinātu, ko viņi nodara saviem bērniem, dodot viņiem vecāku vai draugu vārdu, kuri var parādīties ingrammu bankā, nav šaubu, ka šī ieraža uzreiz pazustu.

Ingrammas restimulēšana

„Jautājiet pietiekoši bieži un jūs saņemsiet atbildi" - strādājot ar ingrammu banku, tas vienmēr darbojas. Ingrammas parādīsies, vienkārši vairākkārt atgriežoties kādā apgabalā. Ja ingrammas tur nav šodien, tā tur būs rīt. Taču, ja tās tur nav rīt, tā parādīsies aizparīt un tā tālāk. Laiku pa laikam jautājot par tām un atgriežot pacientu uz laika treka daļu, kur varētu atrasties lādiņš, var pilnīgi noteikti atrast emocionālās izlādes. To, ko nevarēs paveikt ar repītera metodi, varēs izdarit, sesiju pēc sesijas, atgriežot pacientu uz kādu viņa dzīves daļu. Agrāk vai vēlāk tas parādīsies.

Nosegti dzīves posmi un cilvēki

Lieli laika treka apgabali var būt nosegti. Tajos ir Apspiedēji: ingrammu komandas, aizstāvja aprēķini un sāpīgas emocijas. Šo iemeslu dēļ, cilvēki var pilnīgi „izkrist" no atmiņas. Tie nonāk redzeslaukā pēc tam, kad ir „atvērtas" dažas ingrammas beisika apgabalā vai arī pats apgabals ir izgaismots iepriekšminētā veidā.

Naidīgums pret vecākiem

Vienmēr, kad tiek klīrēts bērns vai pieaugušais, viņa stāvoklis uzlabojas pakāpeniski un viņš, ceļoties pa Toņu skalu, protams, iziet arī caur otro zonu - dusmām. Preklīrs var kļūt ārkārtīgi nikns uz saviem vecākiem un citiem pāridarītājiem ingrammu bankā. Šī ir pieņemama situācija. Tas ir dabisks terapijas blakus efekts, no kura nevar izvairīties.

Keisam progresējot, toņa līmenis, protams, ceļas un noved preklīru garlaicības stāvoklī, saistībā ar ļaundariem, kas viņam darījuši pāri. Galu galā viņš sasniedz 4. Toni, kas atbilst Klīra tonim. Šajā laikā viņš ir ļoti dzīvespriecīgs un vēlas ar cilvēkiem draudzēties, neatkarīgi no tā, vai viņi ir darījuši viņam sliktu vai nē. Protams, viņam ir informācija par to, ko no tiem var sagaidīt, bet viņš uz viņiem netur ļaunu prātu.

Ja kādam no vecākiem liekas, ka bērns, visu uzzinot, vērsīsies pret viņu, šis cilvēks maldās. Bērns, būdams aberēts, jau ir ļoti pamatīgi nostājies pret saviem vecākiem, neatkarīgi no tā, vai viņa analītiskais prāts to apzinās vai nē, un visneparedzamākā un visnejaukākā izturēšanās var rasties no tālākas informācijas slēpšanas.

Pastāvīgi novērojumi liecina, ka labs Relīzs vai Klīrs netur ļaunu prātu uz saviem vecākiem vai citiem cilvēkiem, kuri bija par cēloni viņa aberācijām un patiešām pārstāj noliegt, aizstāvēties un cīnīties tik neracionālā veidā. Klīrs noteikti cīnīsies, ja tam ir labs pamatojums, un būs, iespējams, visbīstamākais pretinieks, bet viņš necīnās līdzīgi kā dzīvnieks, aizstāvot neracionālu iemeslu. Viņa izpratne par cilvēkiem ir daudz lielāka, un viņš beidzot pret viņiem var izjust dziļas simpātijas. Ja vecāks vēlas saņemt no bērna mīlestību un sadarbību, neatkarīgi no tā, ko ir nodarījis, viņam ir jāpieļauj terapijas veikšana un jāiegūst tāda bērna mīlestība un sadarbība, kurš ir kļuvis pašnoteikts un vairs slēpti neatrodas apātijā vai naidā.

Galu galā Klīrs ir uzzinājis viņa vecāku un paša aberāciju cēloni; viņš saprot, ka viņiem bija savas ingrammu bankas, pirms tā radās viņam pašam.

PlELABINĀŠANĀS

Darba gaitā tiks sasniegta pakāpe, kas ir apātijas augstākais līmenis, un tā ir pielabināšanās. Šie centieni ir piepūle uzturēt vai ziedoties spēkam, kurš iznīcina. Tas ir stāvoklis, kurā pacients, ļoti baidoties no cita cilvēka, piedāvā viņam dārgas dāvanas un glaimīgus vārdus, pagriež otru vaigu, padara sevi par kājslauķi im vispār uzvedas kā muļķis.

Piemēram, ārkārtīgi daudzas laulības balstās nevis uz mīlestību, bet gan uz šo neglīto aizstājēju - pielabināšanos. Cilvēkiem ir paradums precēt cilvēkus, kuriem ir līdzīgs reaktīvais prāts. Diemžēl šādas laulības ir graujošas abiem partneriem. Viņai ir noteikts aberāciju kopums - tas sakrīt ar viņa aberācijām. Viņa ir pseidomāte, viņš ir pseidotēvs. Viņai ir jāprecas ar viņu tādēļ, ka tēvs mēģināja nogalināt viņu pirms viņas piedzimšanas. Viņam ir jāprecas ar viņu tādēļ, ka māte viņu bērnībā sita. Lai cik tas liktos neticami, bet šādas laulības ir ļoti izplatītas. Viens vai otrs no partneriem kļūst garīgi slims vai viņu abu stāvoklis pasliktinās. Viņš ir nelaimīgs, viņa entuziasms ir sagrauts; viņa ir nožēlojama. Katrs no viņiem ar citu partneri būtu laimīgs cilvēks, tomēr baiļu dēļ viņi nevar izšķirties, jo viņiem vienam otru ir jāpielabina.

Oditoram, kas atklāj laulību šādā stāvoklī un mēģina strādāt ar vienu no partneriem, labāk būtu strādāt ar abiem vienlaicīgi. Vai arī šādiem partneriem ir jāstrādā vienam ar otru un, jo ātrāk, jo labāk. Abpusēja palīdzība gandrīz vienmēr veicina iecietību un sapratni.

Pielabināšanās šeit tiek pieminēta tāpēc, ka tai ir diagnostiska vērtība. Ir cilvēki, kuri sāk nest oditoram dārgas dāvanas, pielabinoties viņam, kas var nozīmēt, ka viņiem ir aprēķini, kuri ingranuniski saka, ka viņi nomirs vai sajuks prātā, ja kļūs garīgi veseli. Oditors var pieņemt dāvanas, bet viņam būtu jāsāk meklēt līdzjūtības ingramma, par kuras pastāvēšanu nebija aizdomu vai kura nav skarta.

Mīlestība

Laikam nevienam citam tematam cilvēku dzīvē nav pievērsta tik liela uzmanība kā mīlestībai.

Ir taisnība, ka vislielākajā strīdā ir vismazāk izpratnes. Un tur, kur ir visneprecīzākie fakti, ir vislielākās nesaskaņas. Tā ir arī ar mīlestību.

Nav šaubu, ka mīlestība ir sabojājusi vairāk dzīvju nekā karš un radījusi vairāk laimes nekā visi paradīzes sapņi.

Iepītai dziesmu tūkstošos, ik gadu apraktai zem lubeņu tonnām, mīlestībai vajadzētu dot iespēju būt pareizi definētai.

Ir atklāts, ka starp vīrieti un sievieti pastāv trīs mīlestības veidi. Pirmais ir saistīts ar Afinitātes likumu - tā ir garīgā tuvība, kas veidojas cilvēku starpā. Otrais ir seksuālā izvēle un īsta partneru savstarpējā pievilkšanās. Trešais ir kompulsīva „mīlestība", kuru nediktē nekas saprātīgāks kā aberācijas.

Iespējams, varoņu leģendās ir bijuši otrā veida gadījumi un, palūkojieties sev apkārt uz šo sabiedrību, nav šaubu, ka var atrast daudz laimīgu attiecību, kas balstītas uz dabisku un stipru, abpusēju apbrīnu. Trešo veidu mēs redzam pārpārēm. Bulvāra literatūra ir veltīta šim veidam un ciešanām tajā. Tas piepilda tiesas zāles ar steidzamiem šķiršanās lūgumiem, kriminālām darbībām un civillietām. Tas aizsūta raudošus bērnus kaktā tālāk no ķildām un no sagrautām ģimenēm izdzen salauztas jaunas sievietes un vīriešus.

Dianētika klasificē šo trešo mīlestības veidu kā „reaktīvo prātu partnerattiecības". Tā ir prātu kopība viszemākajā cilvēka apziņas līmenī. Kompulsijas spiesti, vīrieši un sievietes uzsāk kopdzīvi, lai tajā gūtu tikai bēdas un savu cerību sabrukumu.

Viņš ir pseidobrālis, kas regulāri viņu sit, vai viņš ir pseidotēvs, par kuru viņai ir jārūpējas. Varbūt viņš ir pat pseidomāte, kas kliedza uz viņu, bet kuru viņai bija jānomierina, un viņš var būt ārsts, kurš viņai cietsirdīgi radīja sāpes. Viņa var būt viņa pseidomāte vai pseidovecāmāte, kuru viņam bija jāmīl, neskatoties uz to, ka viņa neļāva viņam pieņemt savus lēmumus; viņa var būt pseidomedmāsa kādā sen notikušā operācijā vai arī pseidoskolotāja, kas atstāja viņu pēc stundām, lai izgāztu savu sadismu.

Pirms laulībām, viņi zina tikai to, ka pastāv kompulsija, kura liek viņiem būt kopā, sajūta, ka viņi ir viens otram kā radīti. Tad šie cilvēki apprecas un arvien vairāk sajūt seno sāpju restimulācijas, līdz viņi abi kļūst slimi, un dzīve, ko, iespējams, vēl sarežģī arī nelaimīgi bērni, tiek sagrauta.

Pielabināšanās mehānisms nes sev līdzi apslēptu naidīgumu. Dāvanas tiek dotas bez iemesla un pārsniedzot finansu iespējas, bet pašuzupurēšanās, kura izskatās tik milzīga, patiesībā ir tikai pielabināšanās. Pielabināšanās ir apātisks mēģinājums paturēt tālāk „bīstamo" sāpju avotu. Sajaukta identitāte ir viena no reaktīvā prāta mazākajām kļūdām. Lai atpirktos, samazinātu iespējamās dusmas personā, kas, iespējams, jau sen ir mirusi, taču tagad atkal dzīvo partnerī, pastāv pielabināšanās cerība. Taču cilvēks ir miris un viņš vairs necīnīsies. Naidīgums var būt maskēts, tas var būt pilnīgi „nezināms" personai, kura izdabā. Cilvēks, kurš to izrāda, protams vienmēr to attaisnos un uzskatīs par dabisku reakciju uz dažiem pilnīgi acīmredzamiem pārkāpumiem.

Sieva, kura viesu priekšā pieļauj neuzmanīgu izpļāpāšanos un tādējādi izstāsta patiesību par vīra mīļāko stāstu; sieva, kura aizmirst mazos pakalpojumus, ko viņš ir lūdzis; sieva, kas ar „loģisku" kalambūru negaidīti sagrauj viņa cerības - tās ir sievas, kuras dzīvo ar partneriem, kāda ļaunuma dēļ, ko viņām ir nodarījis cits vīrietis daudz agrāk pirms laulības un, kuras, pielabinoties, sasaldē savu partneru cerības un neizprot viņu bēdas.

Vīrs, kas pārguļ ar citu sievieti un „nejauši" atstāj lūpu krāsas pēdas uz savas kaklasaites; vīrs, kurš viņas izcilo pavārmākslu uzskata par sliktu, bet viņas mājas darbus par slinkošanu; vīrs, kurš aizmirst aizsūtīt viņas vēstules; vīrs, kuram viņas uzskati šķiet muļķīgi - tie ir vīri, kas dzīvo ar partnerēm, kurām tiem ir jāpielabinās.

Augšupejošā, „amerikāņu kalniņiem" līdzīgā grafika līkne, kura ataino miera un kara pacēlumus un kritumus mājās, nespēja saprast tiesības uz personisko brīvību un pašnoteikšanos, nelaimīgas dzīves, nelaimīgi bērni un šķiršanās rodas no reaktīvo prātu precībām. Ar neizprotamiem draudiem piespiesti precēties, lai atvairītu bailes no sāpēm; šī „prātu satikšanās" ir visu laulību posta cēlonis.

Noteikta likuma trūkums izsauc lielas grūtības tiem, kas ir iesaistīti šādās laulībās. Šis ceļš ir lejupejoša nelaimju spirāle, kura iever sevī visas hroniskās restimulācijas un ved vienīgi uz neveiksmēm un nāvi. Iespējams, ka kādu dienu eksistēs daudz jūtīgāks likums, ka tikai neaberēti cilvēki drīkstēs precēties un audzināt bērnus. Šodienas likums laulībām paredz vienīgi visgrūtāko veidu kā izšķirties. Šāds likums ir kā cietumsods, attiecībā uz vīru, sievu un bērniem - visiem kopā un katru atsevišķi.

Laulība var tikt glābta klīrējot abus partnerus no aberācijām. Optimālais variants būtu to iekļaut jebkurā keisā, gan vīram, gan sievai. Jo, pat, ja viņi ir šķīrušies, viņiem būs grūti pacelties līdz jebkādiem laimīgas nākotnes plāniem, un, ja netiek veikta klīrēšana, bet ģimenē ir bērni, tad tiek pieļauta liela netaisnība.

Parasti atklājas, ka tad, kad abi partneri reaktīvā prāta laulībā ir klīrēti no aberācijām, dzīve kļūst daudz vairāk nekā apmierinoša; cilvēkiem bieži vien ir dabiska patika vienam pret otru, pat ja nepastāv seksuāla pievilkšanās. Laulības atjaunošana, klīrējot partnerus, var neizraisīt tādu dziļu mīlestību, par ko raksta dzejnieki, taču tā var vismaz sniegt augstu cieņas un sadarbības līmeni ar kopīgu mērķi padarīt dzīvi dzīvošanas vērtu. Ikvienā, šādi klīrētu partneru laulībā tika atklāts, ka partneri, atrodoties zem netīrā aberāciju slāņa, tomēr viens otru mīlēja.

Lielākie ieguvēji šādā klīrēšanas procesā ir bērni. Galvenais faktors gandrīz visai neapmierinātībai ar laulībām ir otrās dinamikas jeb seksa aberācijas. Un ikviena šāda aberācija ietver sevī nervozu noskaņojumu pret bērniem.

Tur, kur ir bērni, šķiršanās nav atbilde, toties risinājums ir klīrēšana. Un līdz ar klīrēšanu rodas jauna, svaiga dzīves lappuse, kurā var tikt ierakstīta laime.

Reaktīvā prāta laulību gadījumā, klīrēšanas pavērsiens bieži vien tiek sarežģīts ar apslēptu naidīgumu, kurš atrodas zem pielabināšanās (noskaņošanas labvēlīgi) mehānisma. Partneri rīkotos gudri, ja pameklētu draugu ārpus mājas, kas būtu ieinteresēts veikt viņiem terapiju. Ja šāda savstarpēja klīrēšana ir sākta un partneri strādā viens ar otru, tas prasa daudz savaldības un pacietības un ir ļoti cieši jāseko Oditora kodeksam. Ir vajadzīga svēta atturība, lai varētu izturēt Toni 1, kad partneris ir atgriezies strīdā un atkārto savstarpējos apvainojumus. Tas ir jādara, to var izdarīt, bet, kad ir sakrājušies daudzi strīdi un sarežģījumi, būs vieglāk, ja katrs no tiem pameklēs terapijas partneri ārpus mājas.

Pie tam, starp oditoru un preklīru veidojas kaut kāda veida „saikne" un pēc tam, kad terapijas sesija ir pabeigta, dabiskās afinitātes saite ir tik spēcīga, ka pat neliela rīcība vai vārds var tikt uztverts kā nežēlīgs uzbrukums, un rezultāts būs strīds un terapijas kavēšana.

Pastāv uzskats, ka vīriešus labāk oditē vīrieši, un sievietes labāk oditē sievietes. Šāds stāvoklis mainās, kad darbojas ar tādu sievieti, kurai ir tik smagas aberācijas attiecībā pret sievietēm, ka viņa izjūt bailes to vidū, un kad cilvēks oditē vīrieti, kuram ir bailes no vīriešiem.

Vīriešu un sieviešu dinamikas ir nedaudz atšķirīgas, un sievai, it sevišķi tad, ja ir bijuši agrāki strīdi, dažreiz būs grūti būt tik neatlaidīgai un oditēt savu vīru. Vīrs var oditēt, parasti, bez lielām grūtībām. Tomēr, kad viņš pats iziet terapiju, viņa vēlme kontrolēt situāciju var būt tik liela, ka viņš mēģinās panākt autokontroli - lietu, kas nav iespējama.

Izdzēšana

Agrāk vai vēlāk, ja turpināsiet, jūs atradīsiet beisik-beisiku, „bezsamaņas" un fizisko sāpju agrāko momentu. Jūs zināsiet, kad būsiet to atraduši, iespējams, tikai pēc tā, ka ingrammas vairāk sāk izdzēsties, nekā saīsināties. Ja pacientam vēl arvien ir izslēgts soniks, jūs to tik un tā varat izdzēst. Agrāk vai vēlāk šis soniks ieslēgsies, iespējams jau tad, kad keiss vēl nebūs pilnīgi pabeigts. Beisik-beisiku jūs iegūsiet (ik un tā.

Izdzēšana, tātad, ir vairāk vai mazāk tā pati procedūra, kas ieiešana ingrammā. Izdzēsiet visas sākotnējās ingrammas, vienmēr visagrāko, kuru varat atrast, un turpiniet izlādēt sāpīgo emociju ingrammas vai nu beisika apgabalā, vai arī vēlākos periodos pēc dzimšanas un vēl vēlāk Izdzēsiet tik daudz, cik jūs varat atrast keisa agrākajā daļā, pēc tam atbrīvojiet visas emocijas, ko varat atrast vēlākā dzīvē (izdzēsiet visu ikvienā ingrammā, kurai jūs pieskaraties), un tad dodieties atpakaļ un atrodiet agrāko materiālu.

Reaktīvā ingrammu banka ir haosa perēklis. Failklerkam būs diezgan lielas grūtības ar to tikt galā. Tā kā incidenti ir ieslēgti gan agri, gan vēlu, dažreiz viss, ko viņš var iegūt, ir materiāls zem konkrētiem nosaukumiem vai ar noteiktām somatikām (piemēram, visas zobu sāpes); dažreiz viņš var doties uz priekšu pa laika treku kā caur izstādi un dot secīgus notikumus - šis pēdējais darbā ir vissvarīgākais.

Kamēr jūs nebūsiet pastrādājis ar katru fizisko sāpju momentu un izlādējis visus sāpīgo emociju brīžus, keiss netiks klīrēts. Būs reizes, kad jūs esat pārliecināts, ka gandrīz jau atrodaties pie mērķa, un, ieejot prenatālajā apgabalā, atklāsiet jaunas materiāla sērijas, kuras atvēra jūsu iepriekš atbrīvotās, vēlākās dzīves sāpīgās emocijas.

Kādu dienu jūs darbosieties ar keisu, kurā jums nekur nebūs nekādu nosegumu laika trekā, kurš vairāk nebūs ieinteresēts ingrammās (tāpat kā apātiski keisi sākumā, Klīri augstākajā līmenī arī vairs nav ieinteresēti; tas ir cikls, jo Klīri ir ļoti tālu no apātijas), viņam būs visi rikoli, viņš skaitļos pareizi un nepieļaus kļūdas (ja vien tās neizraisa pieejamo datu ierobežojums), un kuram būs iztukšota ingrammu banka. Tomēr neesiet pārāk optimistiski, turpiniet meklēt, kamēr jūs neesat pilnīgi droši. Novērojiet keisu, lai pārliecinātos, ka tajā nekādā veidā neparādās nekādas aberācijas, tā dinamikas ir augstā līmenī un dzīve ir labā stāvoklī. Ja cilvēks tagad jūt, ka nu viņš var atrisināt visas dzīves problēmas, saņemt pasauli rokās un ir gatavs būt visu cilvēku draugs, tad jums ir Klīrs.

Vienīgais veids kā kļūdīties ir uzskatīt Relīzu par Klīru. Uzskatot, ka cilvēki ir pārpildīti ar kļūdām, ļaunumu un grēku, jūs tādēļ, padarot personu nedaudz laimīgāku un virs „normas", varat nospriest, ka tas ir Klīrs. Taču tas ir tikai Relīzs.

Skalojot zeltu, bieži ir tā, ka katrs iesācējs jauc dzelzs pirītu (viltus zeltu) ar zeltu. Iesācēju pārņems prieks par kaut ko gaišu viņa šķīvī, kas būtībā maksā dažus dolārus tonnā. Un tad viņš ierauga īsto zeltu! Tajā brīdī, kad viņš skalojamajā šķīvī ierauga īsto zeltu, viņš uzzina, kā tas izskatās. To nevar sajaukt.

Psihometrija uzrādītu Klīra fenomenālo intelektu, plašo daudzpusību un apdāvinātību. Tomēr eksistē arī citas, brīva cilvēka īpašības. Ja jūs psihometriju attiecināsiet uz Relīzu, tā uzrādīs, ka arī viņš pārsniedz normu. Tomēr Klīrs ir Klīrs, un, kad jūs viņu ieraudzīsiet, jūs turpmāk nekļūdīsieties tā atpazīšanā.

Tas, ka Klīrs vairs nav ieinteresēts ingrammu izzušanā, nenozīmē, ka viņš nav ieinteresēts citu cilvēku grūtībās. Tas, ka persona neinteresējas pati par savām ingrammām, obligāti nenozīmē, ka viņš ir Klīrs, jo tam var būt cits mehānisms - apātisks noliegums.

Paturēt ingrammas un noliegt to esamību ir plaši izplatīta aberācija reaktīvajā prātā, kad cilvēks Toņu skalā atrodas apātijas līmenī. Ja cilvēkam nav ingrammu un viņš tās noliedz, tā ir pavisam cita lieta. Katrs apātijas keiss, noliedzot ingrammas kā atbildi uz savām ciešanām, uzskatot, ka viņš ir laimīgs, tajā pat laikā ejot pazušanā un ticot, ka viņam nekas nekaiš, darba gaitā, it sevišķi, kad tiks izdzēsts beisik-beisiks, kļūs ieinteresēts savās ingrammās un arī paša dzīvē. Ir viegli atšķirt apātisku keisu no Klīra, jo tie abi atrodas dzīves spektra dažādos galos: Klīrs ir pacēlies līdz uzvarai un triumfam; apātisks keiss zina, ka uzvara un triumfs nav domāts viņam un izskaidro, ka tas nav tā vērts.

Kāds ir Klīra dzīves ilgums, vēl nav zināms; pajautājiet to pēc simts gadiem.

Kā jūs varat atpazīt Klīru? Cik labi cilvēks mēra cilvēka optimālo stāvokli? Vai viņš var labi piemēroties videi? Un, vēl daudz svarīgāk ir tas, vai viņš var piemērot vidi sev?

Sešdesmit dienas un sešus mēnešus pēc tam, kad ir panākts Klīra stāvoklis, oditoram vajadzētu izmeklēt, vai nav palicis kāds apslēpts materiāls. Viņam vajadzētu rūpīgi izjautāt iespējamo Klīru par nesenajiem pagātnes notikumiem. Šādā veidā viņš uzzinās par kaut kādiem satraukumiem, bažām vai slimībām, kuras var būt radušās un mēģināt atrast šīs ingrammas. Ja viņš ingrammas nevar atrast, Klīrs neapšaubāmi ir attīrīts. Un tāds viņš arī paliks.

Ja keiss iestrēgst, kā šķiet, eksistē aberācijas un ingrammas nevar atrast, cēlonis ļoti iespējams atrodas maskēta izmisuma lādiņos - sāpīgo emociju ingrammās. Tie nav obligāti prenatālie incidenti, tie var atrasties prenatālajā periodā un radīt apstākļus, kuri ir ļoti slepeni - vai arī tā paziņo ingrammas. Tāpat daži keisi iestrēgst un šķiet „necaurlaidīgi" tādēļ, ka esošie vai nupat notikušie apstākļi nav atklājušies.

Ir divi iemesli, kādēļ keiss var aizkavēties:

1.    cilvēks var būt tik aberēti nokaunējies par savu pagātni vai tik pārliecināts par sodu, ja viņš tiks atklāts, ka nedara neko citu, kā vienīgi izvairās.

2.    Cilvēks var baidīties no kaut kādiem esošiem apstākļiem vai draudiem.

Oditors nav ieinteresēts tajā, ko pacients dara, vai arī tajā, ko pacients ir darījis. Dianētika terapijas laikā nodarbojas ar to, kas ir nodarīts personai. Tam, ko pacients ir izdarījis, uzmanība netiek pievērsta. Oditors, kurš tam pievērš kādu uzmanību, praktizē kaut ko citu Dianētikas vietā. Tomēr pacients, tā kā viņam ir ingrammas, var būt apsēsts ar ideju, ka viņam kaut kas ir jāslēpj no oditora. Šīs divas klases apraksta jebkuru vispārējo stāvokli.

Šie aktīvie iemesli (1) var būt, piemēram, sods, līdz šim nezināma slepkavība (daudzi cilvēki domā, ka ir izdarījuši slepkavību, kaut arī nav nemaz mēģinājuši kādu nogalināt), nenormālas seksuālas attiecības vai līdzīgi apstākļi. Oditoram nevajadzētu atklāt neko konfidenciālu un gluži kā rutīnu izskaidrot principu par „izdarīja tev, nevis tu viņam". Un oditoram nevajadzētu izsmiet vai zākāt pacientu par to, ka viņu ir iespaidojušas viņa ingraminas. Zem (2) kategorijas var eksistēt kāda persona, pat sieva vai vīrs, kas liek visu paturēt slepenībā. Ir kāds keiss, kur netika panākta nekāda virzība uz priekšu, kaut arī tika nodibināts kontakts ar daudziem incidentiem, tie nesaīsinājās un neizdzēsās, neatkarīgi no savas atrašanās vietas. Šajā keisā, sievieti ļoti nežēlīgi bija sitis viņas vīrs un tad piedraudējis ar nāvi, ja viņa oditoram pastāstīs par to kaut vārdu; tomēr šīs darbības saturēja visu izmisuma lādiņu keisā, kuru vajadzēja atbrīvot. Redzot to, oditors beidzot bija spējīgs iegūt viņas uzticību un atrast izmisuma lādiņus. Pat, ja viņš nebūtu ieguvis viņas uzticību, ar nepārtrauktu vēlākās dzīves zonu restimulāciju, viņš būtu izprovocējis asaras. Vēl kādā gadījumā maza zēna „dublēšanas" rikols bija tik acīmredzams un melu fabrikas tik aktīvas, ka oditors beidzot aptvēra, ka viņš neiekļūst tur nevis tās slepenības dēļ, kuru radījušas ingrammas, bet gan tās slepenības dēļ, kuru bērnam uzspiedis kāds cilvēks. Māte šajā gadījumā nedomādama, ka tiks atklāta, dusmīgi bija bērnam draudējusi, lai viņš neko nesaka par to, kā mājās pret viņu izturas. Šajā keisā bez tā bija kas vairāk: tur atradās astoņdesmit viens aborta mēģinājums, neticams skaits!

Oditoru interesē viss, kas attiecas uz ingrammu. Ja sabiedrība ir ieslodzījusi cilvēku, ja mājās viss nav kārtībā, tad šai personai kaut kas ir nodarīts. Tam, ka cilvēks to ir „pelnījis", nav jāpievērš uzmanība.

Svešas valodas keiss

Laiku pa laikam oditors saskarsies ar savādu sastingšanu keisā. Viņš nebūs spējīgs neko attīrīt vai saprast prenatālajā zonā un, dažreiz, arī bērnībā. Viņš var būt sastapies ar „svešas valodas keisu". Dažreiz bērns nezina, ka viņš ir dzimis citiem vecākiem (kuri varbūt runāja citā valodā) un pazīst tikai tos cilvēkus, kurus viņš uzskata par saviem vecākiem. Tas ir īpaša veida sajaukums viņā pašā, ko diezgan viegli atrisināt, aktivizējot ingrammas. Vienmēr iespējams, ka pacients

aizmirst, ka mājās viņa vecāki runā citā valodā. Cita valoda, kas atšķiras no tās, kuru lieto pacients, vai valsts valoda, kurā viņš dzīvo, ir, vienā ziņā, ieguvums: tas rada prenatālo zonu, kuru ir ļoti grūti 1 estimulēt, lai arī tā vēl arvien var iedarboties uz pacienta prātu. Taču tas nedod neko labu oditoram, kuram tagad jānodarbojas ar pacientu, kas nezina valodu vai viņam var būt sonika rikols, un tomēr ingrammu banka ir pilna ar datiem, kuriem katram ir nozīme, kas būtībā ir viņa īstā valoda.

Vislabākais atrisinājums šādam keisam ir sameklēt oditoru, kurš zina gan to valodu, kura tika lietota prenatālajā zonā, gan arī to, kas tiek izmantota pašlaik. Cita iespēja ir ņemt vārdnīcu un ar tās palīdzību atklāt izsviedējus un tā tālāk. Vēl cita izeja ir atgriezt pacientu pietiekoši agrā bērnības periodā, kad viņš sāk uztvert valodu (liekot parādīties ierakstītiem failiem) un tad lūgt pacientam atklāt tās frāzes, kuras svešajā valodā nozīmētu vienu vai otru lietu. Pamazām viņš atjaunotu valodu un tā „izsūknētu" ingrammu banku. Tas ir ārkārtīgi grūts keiss tikai tad, kad bērnībā nav otras valodas lietošanas. Lietojot bērnības valodu, oditors vienkārši uztur pacientu atgrieztu bērnībā, kad viņš zināja valodu, un tad, atgriežot viņu prenatālajā periodā, pacients var iztulkot notiekošo. Klišejām citā valodā, kurā oditors nerunā, bieži vien ir burtiska nozīme, kas atšķiras no tās, kāda ir oditora valodā. Šī klišeju atšķirība ir ļoti atbildīgs faktors par nāciju sociālajām aberācijām, tā kā tās katrā tautā ir dažādas. „Man ir karstums," saka spānieši, „Es esmu karsts," saka angļi. Ingrammiski tie nozīmē divas dažādas lietas, pat, ja analītiskajam prātam tas nozīmē vienu un to pašu. m

"Latviešu valodā šīs frāzes nozīme ir „man ir karsti". Tulka piezīme.

trešā grāmata, devītā nodaļa: nodaļa

Terapijas aspekti un mehānismi  Ekstrasensorā uztvere

Jautru reizi, kad oditors strādā ar keisu, kam ir „dublējošs" rikols vai arī, kad tas emocionālā ziņā ir stipri uzlādēts, keiss var tikt atgriezts prenatālajā apgabalā un cilvēks šo ainu sāks aprakstīt. Tas dažiem aplūkotājiem izraisa godbijību un izbrīnu, - pacients atrodas dzemdē un tajā pašā laikā var „redzēt", kas notiek ārpusē. Pacients stāsta par tēvu, māti un to, kur viņi sēž, kā izskatās guļamistaba, tomēr viņš pats tajā laikā atrodas dzemdē. Šai sakarā var izvirzīt dažas skaistas teorijas: viena no tām ir tāda, ka nomocītais auglis attīsta ekstrasensoro uztveri (esu), lai redzētu, kāda būs nākamā darbība. esu ir brīnišķīga teorija, un daži novērojumi var to apstiprināt, bet ne augļa gadījumā.

Ir jāatceras, ka auglis, pat ja tās ir augsti attīstītas un gudras šūnas, tomēr nav īsti racionāls organisms. Ingrarninas esamība vēl nenozīmē, ka auglis spēj domāt. Ingramma kļūst visspēcīgāk aberējoša tad, kad bērns iemācās runāt. Ingramma nav atmiņa, bet sāpju un sajūtu ieraksts.

Pieauguša cilvēka vai bērna atgriešana prenatālajā apgabalā, tajā atgriež pieredzējušu prātu, kurš, saistoties ar šīm ingrammām, izdara secinājumus. Paklausoties dažus preklīrus, var nodomāt, ka tie ir lasījuši Kītsu un dzēruši limonādi katru pēcpusdienu četros, visa prenatālā perioda laikā.

Saprāta un analītiskā spēka atgriešana pagātnes periodā, kad personai nepiemita nedz saprāts, nedz analītiskais spēks, pagātnē atgrieztajam cilvēkam, protams, sniedz daudzas idejas. Viss, kas viņam jādara - ir jāiziet cauri ingrammām un to saturam. Papildinājumā tam, viņš var mēģināt mākslīgi izveidot visu daudzkrāsaino ainas bildi ar sapņu mehānismu palīdzību un pašreizējiem aprēķiniem.

Šī prenatālā esu patiesībā neeksistē. Pēc pamatīgas pārbaudes ir pierādīts, ka tad, kad pagātnē atgrieztais preklīrs domā, ka viņš kaut ko redz, pati aina ir iekļauta ingrammās un tas viņam dod iztēlotu attēlu. Citiem vārdiem sakot, prenatālo esu nav. Pastāv tikai apraksti un darbības, pēc kurām var nojaust ainu, un šīs nojausmas, iedarbojoties uz iztēli, rada iespējamo vizio.

Vishroniskāk tas izpaužas pacientiem, kuriem ir ļoti spēcīgas melu fabrikas. Kad oditors to redz, viņš sāk veidot priekšstatu parkeisu, ar kuru viņš strādās; viņš zina, ka viņam iespējams piemīt

„dublējošs" soniks, tādēļ ir jāatrod un jāizlādē visas sāpīgās emocijas,

kuras viņš var sasniegt, jo tieši šīs sāpīgās emocijas liek keisam

izvairīties. Tad viņš var atrast pašu melu fabriku. Nevis melu fabrikas

radīto melu fabriku, bet gan īsto ingrammu, kura izraisa visus šos maldus.

Tomēr, nekad nepārtrauciet preklīru, kad viņš jums šo materiālu stāsta. Nesakiet viņam, ka tas ir izdomāts, jo tā jūs liksiet melu fabrikai darboties vēl spēcīgāk. Šeit ir līdzjūtības aprēķini, zaudējumu izmisums, lielas prenatālās sāpes un bērnības noliegums. To, ko ar pašpārliecinātību šim pacientam ir izdevies izveidot, ir iespējams sagraut bez lielām pūlēm. Tādēļ rīkojieties liegi, meklējiet lādiņus, kuri satur izmisumu, aizstāvjus, līdzjūtības ingrammas un atrodiet melu fabriku. Tad keiss nostabilizēsies un virzīsies līdz Klīram.

Elektrošoks

Ir atklāts, ka, ieejot keisā, ir svarīgi atrast un atvieglot visas ingrammas, kuras ir radījis jebkāda veida elektrošoks. Tas, šķiet, izraisa ingrammu grupēšanos, neatkarīgi no tā, vai elektrošoks ir saņemts prenatālā (ir bijuši daži gadījumi) negadījumā vai no psihiatru rokām. Jebkuram elektrošokam, šķiet, ir lielāks spēks nekā parastai ingrammai reaktīvajā bankā un acīmredzot tas sajauc atmiņas failus gan ar pagājušiem, gan turpmākiem notikumiem, kuri atrodas ap šoka apgabalu. Piedevām elektrošoka trauma satur ļoti dziļu „bezsamaņu", kura pēc tam pavājina analītiskā prāta stāvokli.

Neizteikta vienošanās

Gadījumā, ja divi preklīri strādā viens ar otru, katrs pēc kārtas pieņemot oditora lomu, var rasties stāvoklis, kurā viens attur otru no kontaktēšanās ar noteiktām ingrammām.

Piemēram, preklīram A ir aizstāvja aprēķins attiecībā pret suni. Viņš neapzināti mēģina nosargāt šo savu „uz izdzīvošanu vērsto" ingrammu, kaut arī, protams, tās neatvieglošana kavēs terapiju. Kad viņš oditē preklīru B, viņam ir tendence attiecināt savas problēmas uz preklīru B, kas nozīmē, ka viņš mazliet jauc personības. Ja ir zināms, ka preklīram B ir kāda „uz izdzīvošanu vērsta" ingramma, kura saistīta ar suni, tad preklīrs A, oditējot, patiesībā izvairīsies ļaut preklīram B saskarties ar šo ingrammu. Tā ir kļūdaina ideja, ka, ļaujot B paturēt viņa ingrammu, kura saistīta ar suni, Avarēs paturēt savējo. Tā ir neizteikta vienošanās. To var salīdzināt ar darījumu: „Ja tu nedarīsi tā, lai man kļūtu labāk, es arī neļaušu tev atlabt". No tā ir jāuzmanās: tiklīdz kļūst zināms, ka šāds stāvoklis pastāv un ka izpaužas šāda nevēlēšanās klīrēt otru, neizteiktā vienošanās pazūd.

Var gadīties, ka vīram un sievai ir bijis kopīgs strīdu vai neveiksmju periods. Klīrējot vienam otru un mainoties oditoru lomām, viņi neapzinoties, bet saskaņā ar reaktīvo aprēķinu, izvairās no tā iziešanas, tādējādi saglabājot sāpīgo emociju ingrammas.

Cilvēkiem, kas šādi oditē, neizteikto vienošanos nav viegli atklāt, un preklīriem, kuri savstarpēji viens otru oditē, ir jābūt ļoti vērīgiem, lai to laicīgi pamanītu, jo tas keisu tikai palēnina.

Emociju un sāpju izslēgšanās Keiss, kurš neizrāda nekādas emocijas vai nespēj just sāpes, kad emocijām un sāpēm kādā incidentā vajadzētu būt, cieš no „sajūtu" izslēgšanās. Tas visbiežāk var notikt prenatālajā apgabalā. Vārds „sajūta" nozīmē gan sāpes, gan ari emocijas: tāpēc frāze „Es neko nejūtu", var būt kā anestēzijas līdzeklis abos gadījumos.

Ja pacients vēro incidentu eksteriorizēti (viņš sevi redz no malas un atrodas ārpusē) vai, šķiet, ka viņam ir prenatālā ,,esu", emocionālo izslēgumu, iespējams, izraisa sāpīgo emociju ingrammas vēlākajā dzīvē vai vismaz pēc dzimšanas. Ja nav eksteriorizēta skatījuma un pacients atrodas sevī, tomēr nav emociju vai sāpju, kad viņš iet cauri ingrammai, aizdomās ir jātur agrīnu emocionālo izslēgšanos vai agru sāpju izslēgumu, tādēļ tas ir jāatrod ar repītera metodi. Izmantojiet vārdus „nav emociju" līdz šī frāze mainās vai „es nejūtu", kā arī kādu citu frāzi, kura nozīmē to pašu, un pacients, ja ingrammas ir pieejamas un tās neapspiež citas, ar laiku atbildēs.

Var gadīties tā, ka keiss „strādās" ļoti labi, kas nozīmē, ka ingrammas parādīsies un tās varēs iziet un saīsināt, bet to saturā nebūs emociju, un somatikas būs ļoti vājas, ne tik daudz kā sāpes, bet gan kā vienkāršs spiediens. Ja sāpju un emociju izslēgumi sākumā repītera metodei nepakļaujas, ir iespējams iziet daudzas ingrammas beisika apgabalā bez emocijām un sāpēm, izmantojot tikai spiediena un vārdiskā satura rādītājus. Šādā gadījumā ar sāpēm un emocijām laika gaitā tiks nodibināts kontakts, un terapija pēc tam sniegs lielāku labumu.

Somatiskā lente darbojas visos izslēgumos, neatkarīgi no tā, vai pacients; vai ne. Somatiskā lente ari pakļaujas komandām, bet somatika neieslēdzas, ja incidentu nosedz „bezsamaņa". Somatika parādās pēc „iztvaikošanas".

Eksteriorizēts skatījums

Katru reizi, kad jūs atklāsiet, ka pacients, atgriežoties pagātnē, atrodas ārpus sevis un redz sevi no malas, viņš neatrodas uz laika t reka. Viņam to nevajadzētu teikt, taču, cik drīz vien iespējams, vajadzētu atrast un izlādēt izmisuma lādiņus jeb sāpīgo emociju ingrammas. Šis mehānisms ir līdzīgs esu, kas tika aprakstīta iepriekš.

Telepātija

Dažos keisos preklīri var mēģināt pasniegt telepātiju kā aberējošu faktoru. Tā ir „gaisa piļu celšana". Telepātija var pastāvēt, taču, cik ir zināms no izpētes, auglis to neuztver, un pat, ja viņš to uztvertu, tā nekādā ziņā nebūtu aberējoša.

Ir veikti pamatīgi eksperimenti, lai pārbaudītu telepātiju un esu, nn katrā keisā atradās aberāciju izskaidrojums, kurš nebija saistīts ar domu lasīšanu vai radara redzi.

Kad pacients mēģina pateikt oditoram, ka viņš pārstāsta mātes domas, ko viņš saņēmis prenatālā periodā, esiet drošs, ka kaut kur t nvumā ir ingramma, kurā viņa skaļi saka tieši šos vārdus. Mātēm, it īpaši tām, kuras ir spēcīgi aberētas vai pietiekoši neprātīgas, lai spētu veikt aborta mēģinājumu, ir daudz ingrammu, kuras viņas dramatizē. Dramatizācijas spēks parasti izpaužas monologos. Dažām mātēm ir ļoti daudz ko sev sacīt, kad viņas ir vienatnē. Visas šīs runas, protams, pāriet uz bērnu, kad viņš ir savainots, nn bērns var tikt savainots, nenodarot sāpes pašai mātei, kā tas ir aborta mēģinājumā. Ievērojamu laiku pēc šāda savainojuma, bērns parasti atrodas „bezsamaņā" un jūt sāpes, tādēļ viņa ingrammās ierakstās šie monologi (un bieži balss ir diezgan skaļa). Viņš to nedzird, jo tas vienkārši ir ieraksts šūnās. Katrs šāds monologs, protams, ir aberējošs un rada dažus pārsteidzošus neirozes un vājprāta paveidus.

Taču, cik mēs zinām, telepātijā nav nekā aberējoša. Tādēļ oditoram nevajadzētu pieņemt telepātiju vairāk, kā viņš pieņemtu B<P.

PrenatAlie dzIves apstākļi

Dzemdes vide ir ļoti trokšņaina. Cilvēks var domāt, ka viņam ir soniks, un tomēr nedzirdēt nekādas „dzemdes" skaņas, kas nozīmē, ka viņam nav sonika, bet ir „dublēšana". Troksnis zarnās un nopūtas, tekoša ūdens skaņas, atraugas, kustības zarnās un citas mātes ķermeņa darbības rada nepārtrauktus trokšņus.

Piedevām vēlīnā prenatālā dzīve notiek ļoti lielā šaurībā.

Augsta asinsspiediena gadījumā atrasties dzemdē ir ļoti briesmīgi.

Kad māte iedzer hinīnu, viņas pašas, kā arī bērna ausīs var sākt „zvanīt", kas turpināsies visu cilvēka dzīvi.

Mātei no rītiem mēdz būt slikta dūša, žagas, viņa saaukstējas, klepo un šķauda.

Tāda ir prenatālā dzīve.

Vienīgais iemesls, kādēļ cilvēks „gribētu atgriezties dzemdē" ir tas, ka kāds ir iesitis mātei un teicis: „Nāc atpakaļ uz šejieni!". Tā cilvēks arī dara.

Ingrammu sakārtojuma sistēma

Ingrammas netiek sakārtotas loģiskā veidā, kā to dara klīrēta standarta banka. Ingrammas ir novietotas tādā veidā, lai tas radītu sarežģījumus pat Aleksandram Lielajam. Tādēļ ir grūti paredzēt, kad parādīsies nākamais incidents.

Sakārtojuma metodes ir laiks, temats, vērtība, somatika un emocijas.

Atgriešanās no beisik-beisik var būt šķietami kārtīga virzīšanās uz vēlāko dzīves posmu. Pēkšņi tiek skarts un izlādēts lādiņš, kurš satur izmisumu. Oditors atskatās uz prenatālo apgabalu un atrod tikko kā atklājušos, jaunu incidentu virkni. Tad sākas virzīšanās uz tagadnes laiku, soli pa solim, vēl viena izlāde un kļūst pieejama vēl viena prenatālo ingrammu virkne. Tās tiek izdzēstas un virzība notiek atpakaļ uz tagadnes laiku, kad tiek atbrīvoti un tiek saīsināti citi izmisuma lādiņi, un no jauna parādās prenatālās ingrammas. Tās tiek izdzēstas, utt.

Ingrammu sakārtojuma sistēma pasniedz datus pēc somatikas, laika, temata, vērtības vai emocijām. Parasti failklerks materiālus I usniedz pēc laika un temata. Emocijas bankā neļauj failklerkam iegūt noteiktu incidentu virkni, taču, kad emocijas ir izlādētas, incidenti kļūst pieejami un ar tiem var strādāt, līdz atkal kāds emocionāls lādiņš apstādina failklerku. Oditora gudrība visvairāk tiek izmantota nevis prenatālo ingrammu atrašanā, bet meklējot un izlādējot vēlākās dzīves emocionālos lādiņus.

Kopumā ņemot, ingrammu sakārtojuma sistēma, atšķirībā no standarta bankām, ir ļoti slikti organizēta. Toties tagad, kad mēs to saprotam, tā ir arī ļoti trausla.

Ingrammu sakārtojuma sistēmas datus var izdzēst. Standarta banku datus - nevar. Sāpes ir iznīcināmas, bauda - saglabājas.

Atvieglošana

Psihoanalītiķis vai jebkurš padomdevējs cilvēku attiecībās dažkārt sastopas ar tādu problēmu tipu, kuras Dianētika, pielietojot to nelielā daudzumā, var viegli atrisināt.

Šai problēmai ir iespējams pievērsties, ja cilvēku pārāk satrauc kāds dienas notikums, lai ar dažu minūšu darbu atvieglotu nemieru.

Pēkšņas pārmaiņas kādā pacienta aspektā, negaidīta miera zaudēšana, galvenokārt, rodas no incidenta, kurš ir sagādājis viņam garīgas ciešanas. Kaut arī šīs pārmaiņas izraisa ingrammas restimulācija, restimulācijas momentam, kurš ir pieslēgums, var pievērsties un to sekmīgi atvieglot.

Lietojot reverī vai vienkārši palūdzot pacientu aizvērt acis, oditors viņam var palūgt atgriezties un pabūt brīdī, kad viņš bija satraukts. Šis brīdis var atrasties tajā pašā dienā vai tajā pašā nedēļā, kad pacients ieradās pie oditora. Tad tiks atklāts analītiskā izslēguma moments, kurā kāda restimulējoša persona vai apstāklis izjauca pacienta garīgo līdzsvaru. Šis moments ir pieslēgums. Parasti tas var tikt pārdzīvots kā ingramma, šis pēdējais spriedzes avots atvieglosies un līdz ar to darbu būs iespējams turpināt. Pati ingramma, no kuras

šis pieslēgums ir atkarīgs, var būt nepieejama, ja vien šīs problēmas risināšanai netiek izmantota Dianētika.

Oditors, redzot, ka pacients ir ļoti uztraukts, bieži var ietaupīt laiku, atvieglojot pieslēgumu, kurš ir preklīram izraisījis nemieru.

No Dianētikas viedokļa, nav izdevīgi meklēt daudzos pieslēgumus, jo katrā keisā to ir tūkstošiem. Labumu var nest pēdējā pieslēguma atrašana, kurš kavē darbu.

'Fonu skala un ingrammu saīsināšana

Tādēļ, ka vēlīno sāpīgo emociju ingrammu saīsināšanas mehānisms ir ļoti svarīgs, tas ir jāapskata sīkāk.

Vēlāko ingrammu saīsināšanas pielietojums ir plašs un dažāds. Kad oditoram ir nepatikšanās ar preklīru Oditora kodeksa pārkāpšanas dēļ, viņš var izturēties pret šo pārkāpumu kā pret sāpīgo emociju ingrammu un to saīsināt. Tajā momentā viņa kļūdas ietekme uz preklīru izbeigsies. Oditors vienkārši atgriež preklīru atpakaļ šīs kļūdas momentā un to iziet kā ingrammu. Ja vīrs ir sastrīdējies ar savu sievu vai arī viņa ir uzzinājusi kaut ko nepatīkamu par viņa darbībām, viņš var izturēties pret šo strīdu vai nepatīkamo atklājumu kā pret sāpīgo emociju ingrammu un to atbrīvot, kā rezultātā sieva par to vairs neuztrauksies. Ja kāds tikko kā sabrauca mazā zēna suni, pret incidentu var izturēties kā pret sāpīgo emociju ingrammu un to saīsināt. Ja preklīra sieva nupat ir viņu pametusi, tad šo aiziešanu uztveriet kā sāpīgo emociju ingrammu un atbrīvojiet tās lādiņu. Lai kāds arī nebūtu šoks, satricinājums vai apbēdinājums, to var saīsināt ar parasto atkārtošanas metodi, un indivīds par to vairs neuztrauksies, jo sāpīgās emocijas pazudīs.

Nav svarīgi vai ingramma ir parādījusies pirms divām stundām vai desmit gadiem, sāpīgās emocijas tajā var saīsināt. To iziet tieši tāpat, kā jebkuru citu ingrammu, sākot ar pirmo satricinājuma mirkli un atgriežot tajā pacientu, un turpina darīt tik ilgi, lai pienācīgi izskatītu pirmo iespaidu.

Šis saīsināšanas veida modelis ir nemainīgs. Ja kāda ziņa ir cilvēku novedusi līdz apātijai, tad, to izstāstot, viņš, ja vien spēcīga emocionālā izslēgšanās nav kaut kur citur, pirms ar to kārtīgi nonāks kontaktā, izies cauri incidentam, iespējams, vienu vai divas reizes. ' I am sekos asaras un apātijas izmisums. Vēl divām vai trīs iziešanas reizēm vajadzētu viņu pacelt līdz dusmām. Tad sekojoša atkārtota izstāstīšana (pārdzīvojot visu vienmēr no sākuma līdz beigām) paceļ toni līdz garlaicībai. Turpmākām izstāstīšanas reizēm vajadzētu paaugstināt viņa toni uz trešo vai ceturto līmeni, radot atvieglojumu vai vislabāk - smieklus.

Šis progress augšup pa toņiem bija pavediens, kurš noveda pie Toņu skalas no 0. līdz 4. līmeņa noteikšanai. Tonis 4 atbilst smiekliem.

Dažreiz Tonī 2 ir posms, kurā pacients kļūst familiārs un jautrs. Tas nav Tonis 4, tas nozīmē, ka pastāv vairāk informācijas. Viņš šajā punktā var iebilst pret izstāstīšanu, sakot, ka incidents ir saīsināts. Oditoram ir jāuzstāj uz tālāku izstāstīšanu ikreiz, kad preklīrs nevēlas to darīt, jo tas nozīmē, ka dati ir apspiesti un tajos ir diezgan liels lādiņš. Vieglprātīga jautrība, parasti, ir izvairīšanās mehānisms, un dažreiz tajā ir tieši tie vārdi, kuri joprojām ir apslēpti. Tādēļ tas ir jāizstāsta vairākas reizes (oditoram neuzstājot, ka ir jāatrod kādi noteikti vārdi), līdz pacients sasniedz Toni 4.Šeit mums īsumā ir aprakstīta visas ingrammu bankas uzvedība terapijas gaitā. Visa banka no sākotnējā toņa līmeņa pakāpeniski ceļas uz Toni 4, tad arvien augstāk, līdz arvien vairāk un vairāk ingrammas tiek izdzēstas vai saīsinātas. Sī bankas celšanās pa toņiem tomēr nav līdzena augšupejoša līkne, jo tiek nodibināts kontakts ar jaunām ingrammām, kuras satur apātiju, un dažas no tām - manikus. Tomēr sāpīgo emociju ingramma „atveras" bez aizķeršanās. Ja tā vispār saīsināsies, tā celsies augšup pa Toņu skalu. Ja tas nenotiek (preklīrs nevirzās no apātijas uz dusmām, no dusmām uz garlaicību, no garlaicības uz prieku vai vismaz interesi), tātad to apspiež līdzīga satura incidents.

Ingramma var sākties ar Toni 1 (dusmas) un no turienes celties augšup. Ja tā atrodas Tonī 2 (garlaicībā) jau pašā sākumā, tā diezin vai vispār ir ingramma.

Tomēr tā var būt viltus ingramtna Tonī 2, kuru citi ieraksti tik ļoti apspiež, ka pacients tikai izskatās garlaikots un vienaldzīgs attiecībā pret to. Dažas izstāstīšanas reizes to var atbrīvot, un tajā momentā tā tūlīt pat nogrims līdz apātijai (Tonis 0) un tad celsies augšup pa Toņu skalu, vai arī būs jānodibina kontakts ar citu ingrammu.

Viss cilvēka fiziskais stāvoklis terapijas gaitā mainās pa Toņu skalu. Garīgais stāvoklis seko Toņu skalas iedaļām. Tāpat dara arī sāpīgo emociju ingrammas.

Izdzēšot ingrammas beisika apgabalā vai atgriežoties no beisik-beisika, divas vai trīs iziešanas reizes izdzēsīs jebkāda veida ingrammu, ja vien tā nav beisiks jaunā, līdzīgu incidentu ķēdē. Taču ingrammas, kurās neizpaužas emocijas, jebkurā laika treka vietā apspiež emocionālie vai sajūtu izslēgumi - tās ir vēlās sāpīgo emociju vai agrākās ingrammas, kuras vienkārši izslēdz sāpes vai emocijas ar dažādu vārdu palīdzību.

Keisu vajadzētu uzturēt „dzīvīgu". Ir jābūt emociju mainīgumam. Monotona pārstāstīšana, kurā ingrammas tonis nemainās, bet tā tikai saīsinās, dažkārt ir nepieciešama beisika apgabalā, taču ikreiz, kad pacients, tās izstāstot, kļūst paklausīgs, „labi ietrenēts" un īpaši par tām neuztraucas, pastāv vēlīna sāpīgo emociju ingramma, kura ir jāizlādē, vai agrāka emocionālā izslēgšanās. Un otrādi, ja pacients pastāvīgi pret visu ir pārāk emocionāls, ja viņš vienu brīdi raud un tad histēriski smejas, tad terapiju veic, bet oditoram ir jābūt modram pret kaut ko ingrammisku prenatālajā apgabalā, kas saka, ka cilvēkam ir jābūt „pārāk emocionālam". Tas nozīmē, ka viņam ir ingrammas, kuras viņu padara emocionālu ar savu komandu saturu.

Toņu skala ir ļoti lietderīga un ir labs ceļvedis. To visvairāk varēs ievērot, saīsinot ingrammas, kuras radušās pēc runas apgūšanas, bet tā izpaudīsies arī agrāk.

Jebkuru sāpīgo emociju ingrammu var iziet. Ja tā atbilstoši saīsinās un nav apspiesta kaut kur citur, tā pārvietosies augšup pa Toņu skalu uz Toni 4.

Ja pacients sekmīgi nestrādā ar repītera metodi Ja tad, kad pacients atkārto oditora doto frāzi, viņš nevirzās uz incidentu, tam var būt trīs iemesli: pirmkārt, pacients nespēj kustēties pa laika treku; otrkārt, frāzi ir apzināti apturējis failklerks līdz laikam, kad to varēs klīrēt; vai treškārt, šī frāze nav ingrammiska.

Pacientam var arī būt spēcīgas „sevi kontrolējošās" ingrammas, kuras izpaužas, pārņemot kontroli pār oditoru, esot ļoti valdonīgas vai vienkārši noraidot sadarbību. Repītera metode, kura vērsta uz izteikumiem „kontrolē sevi" un „man ir jārīkojas" vai arī citām radniecīgām frāzēm, šādā gadījumā var palīdzēt.

Parastais iemesls, kādēļ repītera metode nedarbojas, ir tas, ka pacients atrodas turētājā. Ja viņš ir atgriezts pagātnē, bet nepārvietojas pa laika treku, kad tiek izmantota repītera metode, pielietojiet repītera metodi pret turētājiem.

Atcerieties, ka „sajūtu" izslēgšanās var noliegt visas somatikas tā, ka pacients neko nejūt. Ja pacients izskatās nejūtīgs pret nepatikšanām laika trekā, esiet drošs, ka viņam ir sajūtu izslēgums.

Arī liels emocionālais lādiņš var traucēt repītera metodei.

Somatiskā lente slikti pārvietojas cauri emocionālajiem lādiņiem (sāpīgo emociju ingrammām), un tāpēc vajadzētu pielietot repītera metodi.

Ja repītera metode nedarbojas, dažkārt, kad tas ir nepieciešams, preklīram var palūgt iedomāties „vissliktāko lietu, kas var notikt ar bērnu" utt., un no šīs sarunas var tikt iegūtas jaunas frāzes repītera metodei, kuras ievedīs pacientu ingrammā.

Viena vārda metode

Vārdi tāpat kā ingrammas eksistē ķēdēs. Vienmēr ir pirmā reize, kad ikviens vārds ir ierakstīts cilvēka dzīvē. Visa viņa ikdienas valoda var atrasties ingrammu bankā. Šīs ikdienas valodas iespējamās kombinācijas var tuvoties bezgalībai. Vienmēr ir neskaitāmi daudz dažādu noliedzēju, izsviedēju un citu frāžu.

Taču eksistē divi „laimīgi" faktori, kuri atvieglo oditora darbu. Pirmais: preklīra ingrammu dramatiskie personāži līdz pat šim laikam ir aberēti. Katram aberētājatn ir tipiskas dramatizācijas, kuras viņš restimulējošās situācijās atkārto atkal un atkal. Piemēram, tēva reakcija uz māti atkārtojas: ja viņš izrunā frāžu virkni vienā ingrammiskā situācijā, viņš tās atkārtos sekojošās, līdzīgās situācijās. Ja mātei, piemēram, ir apsūdzoša attieksme pret tēvu, tad šī attieksme tiks izteikta noteiktos veidos, un šie vārdi parādīsies katrā nākamajā ingrammā. Otrais fakts ir tāds, ka tur, kur māte vai tēvs viens pret otru ir slikti izturējušies, otrs cilvēks ar laiku piedzīvo „aberāciju lipīgumu" un sāk atkārtot pirmā frāzes. Pirmdzimtā bērna ingrammu gadījumā, kad starp vecākiem ir bijušas rupjas attiecības, var novērot un redzēt, ka viens vai otrs pakāpeniski pārņem otra frāzes, raizējoties par sevi vai tās otram atgriežot. Tas viss liek ingrammām veidot ķēdes, kurās katra ingramma ir ļoti līdzīga citai. Kad katrā no ķēdēm ir iegūts beisiks, sekojošie šīs ķēdes incidenti ir tik līdzīgi, ka daudzus incidentus var saīsināt vai izdzēst uzreiz pēc pirmā gadījuma atrašanas. Pirmais incidents ķēdē - šīs ķēdes beisiks notur pārējos vairāk vai mazāk uz vietas un ārpus redzeslauka, tāpēc oditora mērķis ir ķēdes beisiks.

Katrs bankā esošais vārds tajā kādreiz ir ierakstīts pirmo reizi. Arī vārdi saīsinās ķēdēs, un, pateicoties tam, katra vārda nākošā parādīšanās bankā automātiski atklāj jaunu ingrammu, kura, protams, tiek saīsināta vai izdzēsta, tiklīdz ar to ir nodibināts kontakts vai tiek atrasts tās beisiks.

Viena vārda metode ir ļoti vērtīga un noderīga. Tas ir īpašs repītera metodes veids. Attiecībā uz lielāko daļu pacientu, viena vārda atkārtošana uzvedina uzvārdiem, kas ar to asociējas. Tā, piemēram, oditors lūdz pacientu atkārtot vārdu aizmirst un atgriezties ar to trekā. Pacients sāk atkārtot vārdu aizmirst un drīz vien iegūst saistītos vārdus, kuri veido frāzi, teiksim: „Tu mani nekad nevarēsi aizmirst". Tā mums ir frāze ingrammā, un tagad var iziet pārējo ingrammas saturu.

Ja ir bijis nepieciešams nonākt kontaktā ar vēlīnu ingrammu un tā tomēr neatvieglojas, pastāv iespēja paņemt katru vārdu vai frāzi no šīs vēlās ingrammas un, attiecībā pret to, pielietot repītera metodi.

Tādējādi var atrast un saīsināt sākotnējās ingrammas, kas „tur" šo vēlo ingrammu, un pati vēlīnā ingramma pamazām tiks saīsināta. Tā turklāt ir parasta un lietderīga prakse.

Šajā sakarā pastāv likums: kad kāda frāze vai vārds ingrammā nesaīsinās, šī pati frāze vai vārds atrodas agrākā ingrammā. Var gadīties, ka jāizlādē vēlāka sāpīgo emociju ingramma, lai atrastu agrāko frāzi, bet parasti to var iegūt ar viena vārda vai frāzes atkārtošanu.

Lai atrastu gandrīz jebkuru ingrammu, ir vajadzīgi tikai daži desmiti vārdu. Tos var nosaukt par galvenajiem atslēgvārdiem repītera metodei. Tie var būt līdzīgi šādiem vārdiem: aizmirst, atcerēties, atmiņa, akls, kurls, mēms, redzēt, just, dzirdēt, emocija, sāpes, bailes, šausmas, nobijies, nest, stāvēt, gulēt, dabūt, nākt, laiks, atšķirība, iedomas, pareizi, tumšs, melns, dziļš, augšā, lejā, vārdi, līķis, mironis, sapuvis, nāve, grāmata, lasīt, dvēsele, elle, dievs, baidīties, nožēlojams, briesmīgs, pagājis, skatīties, viss, katrs, vienmēr, nekad, visur, visi, ticēt, klausīties, lieta, meklēt, īstais, šobrīd, atpakaļ, agri, sākums, noslēpums, pateikt, mirt, atrast, līdzjūtība, traks, jucis, vājprātīgs, atbrīvot, kauties, dūre, krūtis, zobi, žoklis, vēders, sāpes, posts, galva, sekss, (jebkuri citi seksuāli un zaimojoši lamu vārdi), āda, bērns, tas, aizkari, čaumala, šķērslis, siena, domāt, doma, slidens, apjucis, sajaukts, gudrs, nabaga, mazs, slims, dzīvība, tēvs, māte, (vecāku un jebkuru citu mājas iemītnieku vārdi prenatālajā un bērnības periodā), nauda, ēdiens, asaras, nē, pasaule, atvainoties, apstāties, smieties, ienīst, greizsirdīgs, kauns, kaunēties, gļēvulis, utt.

Izsviedējiem, noliedzējiem, turētājiem, grupētajiem, novirzītajiem u.c.; katrai no šīm grupām ir kopēji atsevišķie vārdi, un to skaits nav liels.

Izsviedēji varētu saturēt vārdus: ārā, augšā, atgriezties, ej, vēls, vēlāk, utt.

Turētāji varētu saturēt vārdus: noķert, noķerts, slazdā, iekritis, apstāties, gulēt, sēdēt, palikt, nevaru, iestrēdzis, sastindzis, turēt, ļaut, aizslēgt, ieslēgt, nāk, utt.

Grupētāji varētu saturēt vārdus: laiks, kopā, uzreiz, atšķirība, utt.

Viena vārda metode nekur neparādās spožāk kā Jaunākā (Juniora) keisā, kad pacientam ir viena vai otra vecāka vai vecvecāka vārds. Klīrējot pacienta vārdu no prenatālajām ingrammām (kur tas attiecas uz citu personu, bet pacients to pārprot kā attiecinātu uz sevi), pacients var atgūt skaidrību par sevi un savu veilansu. Vienmēr izmantojiet pacienta vārdu un uzvārdu (atsevišķi) kā repīteru, neatkarīgi no tā, vai viņš ir Jaunākais vai nē.

Ja ingrammu banka nereaģē uz frāzi, tā var reaģēt uz kādu vienu vārdu. Jebkurā nelielā vārdnīcā ir pietiekoši daudz vārdu, kurus var izmantot viena vārda metodē. Izmantojiet arī jebkuru pazīstamo cilvēku vārdu sarakstu, un jūs varēsiet atklāt aizstāvjus vai mīļākos, kuriem nevar citādi piekļūt.

Sāpīgo emociju ingramma dažkārt atklājas lēni, vienkārši uz to virzot somatisko lenti. Citreiz pacientam ir grūti pietuvoties spēcīga lādiņa apgabalam. Viena vārda metode, izmantojot aizstāvja vārdu, ja tas ir zināms, vai līdzjūtības, mīlestības, nāves, noraidījuma vai atvadu vārdus un it sevišķi pacienta bērnības mīļvārdiņu, bieži vien dos ātru rezultātu.

Ir jāpiemin, ka lietojot repītera metodi ar vienu vārdu vai frāzi, oditors nedrīkst pārāk sajaukt keisu. Iegūstiet un saīsiniet to, kas parādās. Saīsiniet somatiku, kura parādās pacientam, kad viņš ieiet reveri, un vienmēr centieties to atrast, pat ja negūstat panākumus. Ja jūs, ejot lejup pa ķēdi, aizskarsiet kaut ko, kas nesaīsināsies, atzīmējiet to, lai saīsinātu pēc beisika atrašanas.

Izmantojot viena vārda metodi, bieži tiek iegūtas frāzes, kuras citādi paliktu apslēptas, bet tās parādās, kad tiek skarts galvenais vārds. Izmantojot vārdu „dzirdēt" kā vienu vārdu, piemēram, parādījās sekojošās frāzes, kuras ļoti kavēja keisa progresu. Netika pieliktas nekādas pūles, lai nonāktu kontaktā ar šādu ingrammu prenatālajā apgabalā. Patiesībā pat nebija nekādu aizdomu par „kautiņu" ķēdi, jo pacients to nekad nebija dramatizējis. Tā iemesla dēļ, ka tāda niknu prenatālo ķildu ķēde pastāvēja, fakts, ka pacienta vecāki mājās ļoti strīdējās, bija tik pamatīgi izsvītrots no standarta bankām, ka viņš būtu ļoti pārsteigts un pilnīgi noliegtu tādu parādību, ja to vispār pieminētu. Somatika bija neparasti spēcīga, jo tēvs sēdēja ar ceļiem UZ mātes ķermeņa un viņu žņaudza.

Pacients dažas reizes atkārtoja vārdu „dzirdēt", bet oditors tajā pašā laikā viņam lūdza atgriezties incidentā, kurš satur šo vārdu. I 'acients to turpināja atkārtot un tad, sasniedzot prenatālo apgabalu, pčkšņi iegrima apjukumā. Viņš palika šajā „iztvaikošanā" apmēram t rīsdesmit minūtes un, tad oditors laiku pa laikam mudināja viņu, lai liktu viņam atkārtot vārdu „dzirdēt", kas izraisīja spēcīgu somatiku. „Dzirdēt" kļuva par „paliec šeit!" . Somatika kļuva spēcīgāka, un „Paliec šeit!" tika atkārtots, līdz pacients varēja brīvi pārvietoties pa laika treku cauri ingrammai. Viņš nonāca kontaktā ar sava tēva l»alsi un ļoti negribīgi turpināja iet cauri ingrammai tās intensīvās emocionālās spriedzes dēļ. Oditora pierunāts un virzīts, viņš izstāstīja ingrammu.

tēvs: „Paliec šeit! Necelies, tu nolādētā kuce! Es tevi šoreiz nositīšu. Es teicu, ka to izdarīšu, un tas notiks. Saņem! (Intensīva somatika, jo viņa celis iespiežas mātes vēderā.) Tu labāk sāc bļaut. Nu, lūdz žēlastību! Kāpēc tu nepadodies? Neuztraucies, tu padosies! Tu vēl pinkšķēsi, lūgsi žēlastību. Jo skaļāk tu bļausi, jo sliktāk tev būs. To es vēlos dzirdēt! Es esmu ņerga, vai ne? Tu esi ņerga! Es tagad varētu tevi nobeigt, bet es to nedarīšu!" (Oditoram pēkšņi rodas grūtības, jo pacients uztver pēdējo frāzi burtiski un pārtrauc izstāstīšanu; oditors liek viņam turpināt.) „Tas ir tikai piemērs. Tevi sagaida daudz kas vairāk! Es ceru, ka sāp! Es ceru tas liek tev kliegt! Pasaki tikai kādam kaut vārdu par to, un es tevi nudien nogalināšu!" (Pacients tagad steidzas uz priekšu ar tādu emocionālu vilni, ka komandas viriu ietekmē mazāk. Sī komanda „klusēt" netika ievērota.) „Es tev iemīcīšu ģīmi. Tu nezini kā tas ir, kad sāp!" (Somatika pavājinājās tāpēc, ka viņš noņēma celi.) „Es zinu, ko es tagad ar tevi izdarīšu! Es tevi sodīšu! Es tevi sodīšu, un Dievs tevi sodīs! Es tevi izvarošu! Es tev tā iebāzīšu, ka tev tur viss saplīsīs! Kad es tev saku, ka tev ir kaut kas jāizdara, tad tev tas

*Angļu valodā vārdus „dzirdēt" un „šeit" izrunā vienādi. (Tulka piezīme)

ir jādara! Celies un cj gultā. Gulies! Guli un nekusties!" (Kaulu krakšķis, Icad tēvs viņai iesit ar duri pa seju. Ceļas asinsspiediens, un tas rada sāpes bērnam.) „Guli un nekusties! Tu vienmēr būsi šeit ! Es tūlīt to beigšu! Tu esi netīra! Tu esi netīra un slima! Dievs tevi ir sodījis, un tagad es tevi sodīšu!" (Sākas dzimumakta somatika, ļoti spēcīga, vēl vairāk ievainojot bērnu.) „Tu būsi pagātnē izdarījusi kaut ko briesmīgu. Tu domā, ka tev ir jābūt zemiskai pret mani! Tu liec man justies tā, it kā es būtu nulle! Tu esi nulle! Saņem! Saņem!" (Virkne seksuālu banalitāšu, izkliegtas apmēram piecās minūtēs.)

Pacients to izstāstīja trīs reizes, un tā izdzēsās. Tas bija beisik-beisiks! Trīs dienas pēc ieņemšanas, tik precīzi, cik to varēja noteikt, skaitot dienas pirms iztrūkstošās menstruācijas. Ar to nāca gaismā gandrīz visi pārējie svarīgie dati keisā, kas tad tika atrisināts un klīrēts.

Viens vārds varēja novest pacientu pie kāda cita no vārdiem „dzirdēt", kurš bija keisā. Šajā gadījumā vajadzētu atrast visagrāko momentu, kad parādās šis vārds, citādi ingrammas pārējā daļa neizdzēstos vai nesaīsinātos.

Vārds „dzirdēt" būtu varējis novest pacientu kaut kur vēlāk laika trekā. Šajā gadījumā ingrammas vajadzētu iziet, virzoties atpakaļ pa treku un meklējot agrākas ingrammas, kamēr tiktu atrasta tāda, kura izdzēstos. Katru no atrastajām ingrammām vajadzētu saīsināt, līdz tiktu sasniegta visagrākā, un tad visas varētu izdzēst.

"Starp citu šajā keisā šī ingramma sakrustoja „ķildu ķēdi" ar „dzimumaktu ķēdi", nosedzot abas. Kā šī ingramma radās un kā radās ingrammas, kuras sajaucās ar to, protams, ir pagājušo dienu jautājums. Tētis tā uzvedās mājās, to apstiprināja fakts, ka viņa sieva un bērns bija gandrīz psihopāti. Tētis nebija „psihopāts". Viņš bija „drosmīgs, spēcīgs" un „atklāts" cilvēks, bankas prezidents, kas izcēlās ar savu lietišķumu. Dēls bija dzērājs, ielu aģitators par ateismu un noliedza visu, ko pārstāvēja viņa tēvs, ieskaitot naudu. Dēls, vēl būdams terapijā, neapdomīgi pastāstīja tēvam par šo ingrammu, un tēvs divas dienas nikni uzbruka Dianētikai, tad saslima ar „reimatisko drudzi" un šajā stāvoklī lūdza atsūtīt pie viņa oditoru, kas nodarbojās ar šo keisu, lai viņu klīrētu, kas arī tika izdarīts. Abos keisos bija sonika, sāpju un emociju izslēgumi.

Pielietojot viena vārda, tāpat kā frāžu repītera metodi, oditoram nevajadzētu pieļaut ātru, bezjēdzīgu atkārtošanu. Atkārtošanai ir ļ.lbūt lēnai, un oditors šai laikā lūdz somatisko lenti atgriezties un pacientu novest kontaktā ar jebko, kas varētu būt saistīts ar šo vārdu.

uzmanību: ja pacients nepārvietojas pa laika treku, tad nevajag dot viņam repītera vārdus vai frāzes „uz labu laimi", jo tas izraisīs ingrammu uzkrāšanos tur, kur pacients ir iestrēdzis. Pielieciet visus spēkus, lai panāktu, ka pacients virzas pa laika treku, atklājot un saīsinot tās frāzes, kas viņu notur uz vietas.

uzmanību: beisik-beisiks ne vienmēr satur vārdus, bieži tas ir tikai sāpīgs moments, kuru pavada dzemdes skaņas. Tomēr tas izpaudīsies kā ingramma ar visiem tajā esošajiem uztvērumiem.

Īpašās komandu klases Ir vairākas īpašas komandu klases. Katrai no tām šeit tiek dotas norādes un piemēri.

Aberējošas komandas var saturēt jebko. Oditors nepievērš tam daudz uzmanības. Atcerēsimies mūsu jauno cilvēku ar žaketi no Otrās grāmatas, kurā mēs ieguvām, ar hipnotisku pavēļu palīdzību, zināmu priekšstatu par aberējošām komandām. „Es esmu džab - džab putns", „Es nevaru uzsvilpot Diksiju", „Visa pasaule ir pret mani", „Es neieredzu policistus", „Es esmu visneglītākais cilvēks pasaulē", „Tev nav nekāda pamata", „Dievs mani sodīs", „Man vienmēr ir jāspēlējas ar to" - tās var būt ļoti interesantas pacientam un pat uzjautrinošas oditoram, bet var arī radīt ievērojamas nepatikšanas pacienta dzīvē. Kas attiecas uz Dianētikas terapiju, tās visas parādīsies savā laikā. īpašas aberācijas vai noteiktas somatikas meklēšana dažreiz var piesaistīt interesi un būt lietderīga, taču parasti tā nav svarīgākā darbība. Šajās aberējošajās komandās var būt ietverti daudzi dati, lai pacientu padarītu par kaislīgu fanātiķi, paranoiķi vai cietpauri, tomēr oditoram tas nesagādā grūtības. Laika gaitā tās parādīsies. Darbs ar tām vai ap tām ir atšķirīgs un mazsvarīgs.

Galvenais oditora uzdevums jebkurā keisā ir nodrošināt, lai pacients pārvietojas pa laika treku un viņa somatiskā lente varētu brīvi pārvietoties, kā arī saīsināt ingrammas. Tajā brīdī, kad pacients izturas vai atbild tā, it kā viņš nepārvietotos, vai failklerks neatklāj datus, kaut kas nav kārtībā, un tam ir sakars ar dažādām frāžu klasēm. Tādas frāzes ingrammās ir tūkstošiem, piedevām vēl dažādās vārdu kombinācijās, taču ir tikai piecas to klases.

NOLIEDZĒJI

„Liec mani mierā" - tas burtiski nozīmē, ka viņam nepieciešams atstāt incidentu mierā.

„Es nevaru pateikt" - nozīmē to, ka viņš nevar jums šo ingrammu izstāstīt.

„Ir grūti to pateikt" - tieši to arī nozīmē, ka ir grūti to pateikt.

„Es negribu zināt" - nozīmē, ka viņš nevēlas zināt šo ingrammu.

„Aizmirsti to" - ir klasiska noliedzēju apakšklase, kas ir atmiņas bloķētāja mehānisms. Ja ingramma vienkārši neparādās, bet ir somatika vai muskuļu raustīšanās, sūtiet somatisko lenti pēc noliedzēja. Bieži vien šajā ingrammā būs „Aizmirsti to" vai „Nevaru atcerēties". „Es nezinu, kas notiek" - mamma varbūt kaut ko saka tētim, bet preklīra analaizers šīs komandas iespaidā nezina, kas notiek.

„Tas ir ārpus manas saprašanas" - nozīmē, ka viņš atrodas tur, taču domā pretējo.

„Turies pie tā, un tu izdzīvosi!" - padara ingrammu „būtisku" izdzīvošanai.

„To nevar aizsniegt", „Es nevaru tur tikt", „Neviens nedrīkst zināt", „Tas ir noslēpums", „Ja kāds to uzzinās, es nomiršu", „Nerunā" un tūkstošiem citu.

TURĒTĀJI

Turētāji ir sastopami visbiežāk un tiek izmantoti visvairāk, jo, ikreiz, kad preklīrs nespēj pārvietoties pa treku vai atgriezties tagadnes laikā, viņš atrodas turētājā. Turētājs savienojumā ar noliedzēju tik un tā pacientu „turēs ciet", ja to nevar atrast, vispirms meklējiet noliedzēju, tad turētāju.

„Es esmu iestidzis" - klasiska frāze.

„Nolikt pie vietas" - tā ir cita frāze.

„Es esmu iekritusi" - preklīram nenozīmē to pašu, ko bija domājusi māte, kad viņa to sacīja. Varbūt viņa ar to gribēja pateikt, ka ir grūta, bet preklīram tā saka, ka viņš ir iestidzis trekā.

„Nekusties", „Sēdi tur, līdz es atļaušu tev kustēties", „Apstājies un padomā" (ja šī pēdējā frāze ir izteikta pirmajā izstāstīšanas reizē, oditoram var būt nepieciešams likt preklīram turpināt to, jo preklīram jārīkojas tieši šādi: jāapstājas un jādomā, un viņš kādu laiku būs apstājies tur un domās. Oditors, strādājot ar keisu, ievēros šo savādo paklausību šai burtiskajai bezjēdzībai.)

Un ir tūkstošiem citu variantu. Vārdi, kurus jebkādi var saprast burtiski, var apstādināt cilvēku un neļaut viņam kustēties.

IZSVIEDĒJI

I/.sviedēju vislabāk var nodemonstrēt kā līkni. Preklīrs dodas atpakaļ uz prenatālo apgabalu un tad atrod sevi desmit gadu vecumā vai pat tagadnes laikā. Te darbojas izsviedējs. Preklīrs dodas uz agru laiku trekā, izsviedējs viņam saka, ka viņam jāiet uz vēlāku brīdi.

Ja šķiet, ka preklīrs nespēj tikt uz agrāku laiku, eksistē izsviedējs, kurš izmet viņu no ingrammas. Uzziniet no viņa, kas notiek. Izmantojiet viņa paskaidrojumus vai kādu frāzi, kura varētu būt izsviedējs, un pielietojiet repītera metodi, līdz viņš nonāk ingrammā. Ja viņš ar to viegli nodibina kontaktu, tas vairs neizmetīs viņu ārā.

„Ej projām" ir klasisks izsviedējs. Pacients parasti dodas uz tagadnes laiku.

„Atpakaļceļa vairs nav" var nozīmēt, ka mamma ir nolēmusi, ka viņai galu galā būs bērns vai abortu ir jāizbeidz, taču preklīram tas nozīmē, ka viņam ir jāvirzās augšup pa laika treku vai ka viņš nevar nokļūt agrākā periodā.

ikkapijas aspekti UT! mkiiainirilvii

„Celies augšā!"

„Ej pastaigāties!" („Pasists uz augšu" varētu nedarboties kā izsviedējs, bet gan nozīmētu, ka viņam ir jāuzbrūk ingrammai.) „Man ir jāiet tālu, tālu prom" - viņš tā arī dara.

„Es tieku uz augšu", „Pacelsies augstāk par debesīm", „Dauzīties apkārt".

Un tūkstošiem citu.

GRUPĒTĀJI

Grupētājs ir visnejaukākais no visiem komandu tipiem. Tas var būt tik dažādi izteikts vārdos un tā iedarbība uz laika treku ir tik nopietna, ka viss treks var savelties kamolā un visi incidenti tad šķiet atrodamies vienuviet. Tas kļūs acīmredzams, tiklīdz preklīrs kādam no tiem uzdursies. Grupētāju nevarēs viegli atklāt, bet tas noskaidrosies keisam progresējot, un ar keisu var strādāt, pat, ja ir restimulēts grupētājs.

„Man nav laika" un „Nav nekādas atšķirības" ir klasiski grupētāji.

„Viss nāk pār mani vienlaicīgi" - nozīmē tieši to.

„Viņi visi tur ir kopā", „Sarāvies čokurā", „Savēlies kamolā", „Tas viss ir šeit".

„Jūs varat visu to atcerēties tagadnes laikā" (nopietna oditora kļūda, ja to pasaka viegli iedvesmojamam pacientam, jo tas lieliski samezglos keisu).

„Tu visu sasaisti kopā."

„Es esmu sapinies", „Sajauc visu tur uzreiz", „Nav laika" un tūkstošiem citu.

NOVIRZĪTĀJI

Novirzītājs ir viltīgs komandu tips. Kad tas parādās ingrammā, pacients dodas nepareizā virzienā, uz nepareizu vietu, utt. „Tu visu dari otrādi!"

„Tagad viss ir galā!" ir grupētājs un novirzītājs. „Vienmēr uzvel to man" novieto preklīru zināmā attālumā augstāk trekā un no turienes viņš cenšas meklēt ingrammas.

„Tu nevari tikt lejā" - ir daļēji izsviedējs, daļēji novirzītājs.

„Mēs nevaram atrast tam pamatu" - neļauj viņam piekļūt pie beisik-beisika.

„Tu vari sākt visu no jauna" - neļauj viņam pabeigt stāstīšanu, un viņš dodas atpakaļ uz ingrammas sākumu, nevis turpina to iziet. „Nevaru tam vēlreiz iziet cauri" - neļauj viņam to izstāstīt. „Es tev nevaru pateikt, kā tas sākās" - liek viņam sākt ingrammas no vidus, un tāpēc tās nesaīsināsies. Ir ļoti daudz šādu frāžu.

„Metīsim tam mieru" un jebkura veida „likšana mierā" liek viņam

slīdēt atpakaļ pa treku.

„Es esmu saaukstējies" velk aberētu cilvēku saaukstēšanās ingrammā. Var sagaidīt, ka tā padarīs katru saaukstēšanos gadījumu vēl smagāku.

„Nāc atpakaļ uz šejieni" patiesībā sauc atpakaļ, taču virza viņu prom no turienes, kur viņam jābūt. Pacientam, kas tagadnes laiku sasniedz ar grūtībām un pēc tam sāk virzīties atpakaļ, ir frāze „Nāc atpakaļ uz šejieni" vai „Metīsim tam mieru".

„Lejā un ārā" virza viņu nepareizi, ne tikai prom no tagadnes laika, bet uz pašu laika treka apakšu un nost no tā. Tas ir novirzītājs un „vadātājs" vienlaikus.

„Nevari tikt man garām" ir novirzītājs, kas pavērš uz pretējo pusi. „Tu nezini visu no sākuma līdz galam" ir tipiska frāze. „Viss ir kājām gaisā."

īpašs gadījums ir vadātājs, kurš „nomet viņu no treka" un liek zaudēt ar to kontaktu. Tā ir ļoti nopietna frāze, jo tā var padarīt cilvēku par šizofrēniķi, un kaut ko tamlīdzīgu šizofrēnijas gadījumā vienmēr var atrast. Dažas no tā frāzēm iemet viņu citos veilansos, kuriem nav treka, dažas vienkārši „atņem" laiku, bet dažas izsviež viņu fiziski ārpus laika sajūtas.

„Man nemaz nav laika" ir vadātājs un grupētājs.

„Es netieku skaidrībā ar sevi" nozīmē, ka viņš tagad ir divi cilvēki - viens otram blakus.

„Man jāizliekas par kādu citu" ir galvenā frāze personības jaukšanā.

„Tu esi atpalicis no laika" un daudzas citas.

Ir vēl viens īpašs novirzītajā paveids. Oditors lūdz preklīru atgriezties „tagadnes laikā", bet failklerks dodas pēc frāzes „dāvana" . Tas nekas, ka šis vārds attiecas uz dāvanu Ziemassvētkos, ja tas atrodas prenatālajā apgabalā, preklīrs dodas uz turieni, ignorējot to, ko bija domājis oditors.

„Tas viss notiek pašlaik" ir spītīga frāze, kas novieto visu tagadnes laikā.

„Tā ir jauka dāvana."

Un citas. „Tagad" dažreiz tiek sajaukts ar tagadnes laiku, taču tas negadās bieži. Oditoram nevajadzētu teikt: „Atgriezies tagad", ja viņš to izdarīs, viņš atradīs tik daudz „tagad", ka viegli ar tiem galā netiks. „Pašreizējais" ir retāks ingrammisks vārds, un tāpēc tas tiek izmantots. „Tagad" ir sastopams pārāk bieži.

pārskats

Ieejot vairāku spēcīgi aberētu cilvēku keisos, izrādījās, ka viņi ir pilnīgi nogājuši no saviem laika trekiem, regresējuši uz prenatālo apgabalu un tur iestrēguši. Kas attiecās uz viņu prāta spējām, viņu pagātne ilga tikai dažus mēnešus pēc tā brīža, kurā viņi „iestrēga", virzoties atpakaļ uz ieņemšanu. Un tomēr šiem cilvēkiem kaut kādā veidā bija izdevies funkcionēt kā normāliem.

Emocionālie lādiņi parasti tur cilvēku atstatus no personīgā laika treka un, patiešām, tie ir vienīgie, kuri dod ingrammu komandām spēku, saskaņā ar pašreizējiem atklājumiem.

Atšķirības

Ir divas aksiomas, attiecībā uz prāta funkciju, kuras oditoram vajadzētu pazīt.

i.    prāts uztver, uzstāda un atrisina problēmas, kuras saistītas ar izdzīvošanu.

ii.  analītiskais prāts domā atšķirībās. reaktīvais prāts domā tikai identitātēs.

*Ang]u valodā vārdiem „tagadne" un „dāvana" ir vienāda izruna. (Tulka piezīme.)

Pirmā aksioma ir oditora interešu priekšmets viņa darbā, tāpēc, ka ar to viņš var skaidri noteikt, vai tā ir, vai nav racionāla reakcija. Septiņus gadus veca meitene, kas nodreb, kad vīrietis viņai iedod buču, neko neizskaitļo, viņa reaģē uz ingrammu, jo septiņu gadu vecumā viņai nevajadzētu redzēt kaut ko sliktu skūpstā, pat, ja tas ir kaislīgs. Te jābūt agrākai pieredzei, iespējams, prenatālajai, kura padarīja vīriešus vai skūpstus par ļoti sliktiem. Visas novirzes no optimālas racionalitātes palīdz atrast ingrammu; visas neizskaidrojamās bailes utt., ir tas, ko oditors var lietderīgi izmantot. Oditoram, pēc šī augstāk minētā likuma, vajadzētu arī iemācīties Optimālā risinājuma vienādojumu. Jebkura novirze no optimuma ir aizdomīga. Kaut arī oditors daudz neuztraucas par aberācijām, reizēm keiss iestieg vai liekas, ka ingrammu nav. Oditors tad var novērot sava pacienta uzvedību un viņa reakciju uz dzīvi, lai iegūtu datus.

Otrais likums ir Dianētikas ieguldījums loģikā. Filozofiskos tekstos tas ir aprakstīts pilnīgāk. Aristoteļa svārsts un viņa divzīmju loģika tika atmesta ne tāpēc, ka būtu kāda nepatika pret Aristoteli, bet tāpēc, ka bija vajadzīgi daudz aptverošāki kritēriji. Viens no šiem kritērijiem bija diapazona princips, kurā tika izmantotas gradācijas no nulles līdz bezgalībai un no bezgalības līdz bezgalībai, bet absolūti tika uzskatīti par zinātniski pilnīgi nesasniedzamiem.

Saskaņā ar otro aksiomu, var uzskatīt, ka prāts saskata atšķirības ļoti plaši un precīzi, kad tas atrodas vistuvāk pilnīgai racionalitātei, bet attālinoties no racionalitātes, novēro arvien mazāk atšķirību, līdz, visbeidzot, tas sasniedz stāvokli, kad ir pilnīgi neiespējami aprēķināt jebkādas atšķirības laikā, telpā vai domā. Tad viņu var uzskatīt par pilnīgi vājprātīgu. Ja tas attiecas tikai uz vienu domu, piemēram, tik plašu apgalvojumu kā: „Visi kaķi ir vienādi", tad tā ir, vai nu vieglprātība, vai vājprāts, jo visi kaķi nav vienādi, pat tie divi, kas izskatās, uzvedas un izklausās vienādi. Varētu pateikt: „Kaķi ir gandrīz vienādi", taču arī tā būtu diezgan neracionāla doma. Vai arī kāds varētu atzīt, ka eksistē Felis domesticus suga, bet tajā ietilpstošie kaķi ir neapšaubāmi atšķirīgi, ne tikai pēc šķirnēm, bet arī kat rs atsevišķi. Sī doma varētu būt racionāla ne tā iemesla dēļ, ka šis cilvēks lietojis latīņu valodu, bet tāpēc, ka viņš spēj noteikt atšķirību starp kaķiem. Bailes no kaķiem izraisa ingramma, kurā parasti ir tikai viens kaķis, un tas ir ļoti noteiktas sugas kaķis ar noteiktu (vai iespējams nenoteiktu) raksturu. Preklīrs, kas baidās no visiem kaķiem, patiesībā baidās no viena kaķa, kurš visdrīzāk sen jau ir miris. Un tā, virzoties prom no pilnīgas racionalitātes uz neracionalitāti, atšķirības samazinās, līdz beidzot tās gandrīz izzūd un kļūst par līdzībām un vienādībām.

Aristoteļa siloģismi, kuros divas lietas, kuras ir vienādas ar kaut ko, ir vienādas viena ar otru, vienkārši nesāk darboties pat loģikā. Loģika nav aritmētika, kura ir cilvēka izgudrojums un kas darbojas. Lai tiktu galā ar problēmu loģikā, prāts iziet cauri milzīgam datu apjomam un izskaitļo, ņemot vērā desmitus un pat simtus mainīgu lielumu. Tas nedomā un nekad nav domājis, pamatojoties uz to, ka divas lietas, kuras ir vienādas ar kaut ko, ir vienādas viena ar otru, izņemot matemātiku, kas izgudrota, lai labāk risinātu abstraktas problēmas. Tas, ka divi plus divi ir četri, pastāv kā abstrakta patiesība. Kādi divi ar kādiem diviem vienādojas ar četri? Nav izveidota tāda skala, mērinstruments, taustcirkulis un radīts mikroskops, ar kuru varētu pierādīt faktu, ka, piemēram, divi āboli plus divi āboli ir vienādi ar četriem āboliem. Divi āboli un divi āboli ir četri āboli tad, ja tie ir vieni un tie paši āboli. Tie nebūs vienādi ar četriem citiem āboliem, kuri izaudzēti vai saražoti ar jebkad iedomātām metodēm. Cilvēks apmierinās ar aptuveniem lielumiem un neprecīzi sauc tās par precizitātēm. Nav nekā absolūta, izņemot abstraktus terminus, kurus ir radījis prāts, lai atrisinātu ārējas problēmas un iegūtu aptuvenus aprēķinus. Tas var likties pārspīlēts uzskats, bet tā tas nav. Matemātiķis ļoti labi apzinās, ka viņš darbojas ar ciparu un analogu aptuvenībām, kuras izveidotas sistēmās, kas nebūt nebija nepieciešamas pirms cilvēka parādīšanās un, iespējams, nebūs nepieciešamas, kad viņš vairs nepastāvēs. Jebkura loģika, pat ja tā ir tik brīnumaini vienkārša, ka ir saistīta tikai ar to, vai ir jāiet iepirkties desmitos vakarā, vai nē, darbojas ar daudziem mainīgajiem, nenoteiktībām un aptuveniem datiem. Matemātikā var 1/.gudrot daudz ko. īsta absolūta nav, tam var tikai tuvoties. Vienīgi mūsu sholasti, ārkārtīgi atpaliekot no laika, iespējams, pieminot metafiziķus, pastāv uz Absolūtu realitāti un Patiesību.

Šeit tas ir izklāstīts daļēji tāpēc, ka kādam tas var šķist interesants, 1 omēr, galvenokārt, tas ir veltīts oditoram, lai viņš saprastu, ka pastāv precīzs veselā saprāta mērs. Veselais saprāts ir spēja noteikt atšķirības. Jo labāk kāds var noteikt atšķirības, lai cik sīkas tās būtu, un apzināties šo atšķirību lielumu, jo racionālāks viņš ir.^o mazāk cilvēks spēj noteikt atšķirības un jo vairāk viņš tuvojas domāšanai identitātēs (A-A),jo viņš ir mazāk garīgi vesels.

Vīrietis saka: „Man nepatīk suņi!" Ievēro, oditor, - viņam ir ingrammas, kuras ietver vienu vai divus suņus. Meitene saka: „Visi vīrieši ir vienādi!" Ievēro, oditor, - viņa ir patiešām aberēts cilvēks. „Kalni ir tik briesmīgi!", „Juvelieri nekad nekur neiet!", „Es ienīstu sievietes!", ievēro to. Tās ir ingrammas, kas izpaužas tepat, jūsu acu priekšā.

Ingrammas, kuras ierobežo analītiskā prāta spēju atšķirt, ir ingrammas, kuras visnopietnāk ietekmē domāšanu.

„Tu neko neatšķir" ir parasta ingramma. „ Nav nekādas atšķirības", „Nekas vairāk man neko nenozīmēs", „Visi cilvēki ir slikti", „Visi mani ienīst". Tas, kā oditors saka, ir vājprāta ēsma un ved cilvēku psihiatriskās slimnīcas virzienā.

Ir vēl viens identiskas domāšanas veids. Tā ir frāžu grupa, kura iznīcina spēju orientēties laikā. „Tu nezini, kad tas notika!" ir klasiska frāze. „Es nezinu, cik vēls ir" un citas frāzes īpaši ietekmē prātu, jo prāts, pats par sevi, darbojas kā precīzs hronometrs, bet ingrammas var pilnīgi aplami nolasīt tā mērījumus. Apzinātā līmenī cilvēks diezgan labi rīkojas ar analītisko laiku. Ingrammas „slidinās" turp un atpakaļ atkarībā no tā, kad tās ieslēdzas vai restimulējas. Ingramma var būt par pamatu šodienas rīcībai, kura atrodas četrdesmit gadus tālā pagātnē uz laika treka un kurai tur arī būtu jāpaliek. Aberē ne tik daudz piezīmes par laika atšķirību, cik ingrammas bezlaicīgais raksturs. Laiks ir Dižens šarlatāns, tas neko nedziedē. Tas tikai maina cilvēka apkārtni un līdzcilvēkus. Desmit gadus veca ingramma, ar visām tās sāpīgajām emocijām, var būt norobežota un „aizmirsta",

bet tā turpat vien ir, gatava uzspiest savu darbību, ja tiks šodien restimulēta.

Reaktīvais prāts darbojas ar lētu rokas pulksteni, analītiskais prāts - ar hronometru komplektu, kuri pārbauda viens otru un ar kuru lepotos jebkura pasažieru lidmašīna, kas lido pēc precīza grafika. Sūnas domā, ka rokas pulkstenis ir diezgan laba ierīce, un tāds tas patiesi bija senajās dienās, kad cilvēka senči peldējās viļņos un mācījās turēties pie zemes.

Tādējādi galvenais aberācijas rādītājs ir līdzība un vienādība, bet galvenais racionalitātes rādītājs ir spēja saskatīt atšķirības, kā arī detaļas vai plašumu ar kādu kaut kas var būt izdarāms.

„Visi vīrieši ir vienādi", viņa saka. Un viņi patiešām tādi ir! Viņai. Nabadzīte. Tie ir līdzīgi puisim, kas viņu bērnībā izvaroja, un viņas naida pilnajam tēvam, kas teica šo frāzi.

Relatīvais svarīgums, „ticu" un „es nevaru noticēt"

Oditors saskarsies ar diviem ļoti nikniem ienaidniekiem: „Tev tam ir jātic" un „Es nevaru noticēt".

Prātam pašam ir sava līdzsvarotība un spējas, un ingrammas viņam nepalīdz vairāk kā nofiksēts septītnieks kalkulatoram. Viena no svarīgākajām prāta funkcijām ir datu relatīvā svarīguma izskaitļošana.

Piemēram, atklājot un vadot Dianētikas pētījumus, varēja atrast miljoniem datu par prātu, kuri uzkrājušies pēdējo gadu tūkstošu laikā. Tagad, palūkojoties atpakaļ ar divmetrīgu atpakaļskata spoguli, mēs varam ieraudzīt, ka šur un tur cilvēki izteica viedokļus vai atklāja nenovērtētus faktus, kuri tagad ir dati kādā no Dianētikas aksiomām vai tās atklājumu daļa. Šie fakti eksistēja pagātnē, daži tagad eksistē Dianētikā, bet ar milzīgu atšķirību: tie ir novērtēti pēc to svarīguma.

*(Vai piecinieks, kā tas nesen notika Ilarvardā, kad lodalvas gabaliņš pievienoja ciparu „pieci" datora elektroniskai ķēdei, stipri samulsinot kungus, kuri gribēja iegūt ar to atbildes uz saviem jautājumiem.)

Datu novērtēšana pēc to svarīguma ir būtiska, pirms informācija iegūst jebkādu vērtību. Dakteris Moralizētājs 1200. gadā varētu Init uzrakstījis, ka viņaprāt, īstu dēmonu prātā neeksistē; cienījamā Sofijas kundze 1782. gadā varētu būt teikusi, ka viņa ir pārliecināta par to, ka prenatālā perioda ietekme ir sabojājusi daudzas cilvēku dzīves; Doktors Zamba 1846. gadā varētu būt uzrakstījis: pasakot nohipnotizētam pacientam, ka viņš ir jucis, viņš vēlāk var uzvesties ka vājprātīgs. Dakteris Moralizētājs varēja ari pateikt, ka eņģeļi, nevis demoni, izraisa garīgās slimības, jo pacienti ir bijuši ļauni; Sofijas k undze varēja arī sacīt, ka sautējoša praulu ūdens komprese dziedina „murgus"; Doktors Zamba varētu arī paziņot, ka nohipnotizētiem pacientiem nepieciešamas vēl tikai dažas pozitīvas iedvesmas, lai viņi kļūtu veseli un stipri. īsi sakot, uz katru faktu, kurš tuvojās patiesībai, bija miljardiem nepatiesu datu. Katra fakta trūkstošā daļa bija tā svarīguma zinātniskais novērtējums, lai iegūtu risinājumu. Nav iespējams no okeāna ūdens masas atlasīt dažus īpašus ūdens pilienus. Patiesu datu atklāšanas problēmu vajadzēja atrisināt, tikai atmetot visus iepriekšējos cilvēka dabas un prāta novērtējumus, jebkāda veida „faktus" un viedokļus un izveidojot visu zinātni no jauna, sākot no augstākā kopsaucēja (un ir tiesa, ka Dianētika neko neaizguva, bet vispirms tika atklāta un sakārtota; tikai pēc tam, kad šī sakārtošana bija pabeigta un tās tehnika bija izstrādāta, tā tika salīdzināta ar esošo informāciju).

Lieta tāda, ka vienāds faktu klases svarīgums neved ne pie kā cita, kā vien pie lielākas neskaidrības. Lūk, novērtējums: viedokļi ir nesvarīgi, autoritāte ir nederīga, dati ir sekundāri; galvenais ir relatīva svarīguma noteikšana. Pasaule un zvaigznes ir dotas cilvēkam kā laboratorija, bet prāts kā ierīce, ar kuru izskaitļo relatīvo svarīgumu tam, kas tiek uztverts, līdz ar to nav tādu problēmu, kuras nevarētu atrisināt. Ja cilvēkam ir dotas datu masas ar vienādu novērtējumu, tad viņam piederēs kaut kas, iespējams, jauks, bet nederīgs.

Jūras kara flotes leitnantu apmulsušais skats izlaidumā, kad viņi pirmo reizi ierauga metālā izveidotu to, ko viņi tik ilgi ir mācījušies no grāmatām, liecina, ka pašlaik izmantotā izglītības sistēma ir vairāk kā aplama. Šī sistēma cenšas uztrenēt to, kas ir nevainojams - atmiņu; tā maz vai vispār nepieskaņojas mērķiem un datu izmantošanai, kā arī ignorē gan nepieciešamību katram personiski novērtēt visus datus, gan to, kāpēc tie ir vajadzīgi, gan to, kā tos izmantot. Apmulsušais skatiens rodas nomācošas atskārsmes dēļ. Kaut arī viņiem ir tūkstošiem datu par to, ko viņi redz, tie tomēr nezina, kas ir svarīgāk - nolasīt hronometra rādījumus, kad viņi skatās sekstantā, vai veikt ierakstus kuģa dienasgrāmatā tikai ar zilu tinti. Izglītība šiem džentlmeņiem nodarīja pāri nevis tāpēc, ka viņiem netika sniegti tūkstošiem datu par kuģiem, bet gan tādēļ, ka viņiem netika paskaidrots katras informācijas attiecīgais svarīgums un viņiem neļāva to pašiem pārbaudīt. Viņi zina vairāk faktu kā tie, kam bija mazāka izglītība, bet viņi zina mazāk par to reālo svarīgumu.

Daudz noderīgāk oditoram ir zināt, ka pastāv divi ingrammisko komandu veidi, kuri dod datiem vienādu novērtējumu. Cilvēki, kuru ingrannnu bankas lielāko daļu veido viens no šiem veidiem, būs līdzīgi aberēti, pat ja aberāciju izpausme katram no tiem būs pretēja.

Reizēm kāds nelaimīgs oditors savā praksē atrod „Es nevaru noticēt" keisu. Šādi keisi ir ārkārtīgi grūti. Zem šāda virsraksta atrodas keisi: „Es šaubos", „Es neesmu pārliecināts" un „Es nezinu".

Tādu keisu ir viegli ievērot, jo tad, kad pacients pirmo reizi nonāk terapijā, viņš sāk ar Dianētikas, oditora, sevis paša, mēbeļu un viņa mātes nevainības apšaubīšanu. Hronisks apšaubītājs nav viegls keiss, jo viņš nespēj ticēt pat saviem datiem. Analaizerā atrodas tiesnesis, kurš saņem datus, novērtē tos un nospriež, vai tie ir pareizi, nepareizi vai varbūtēji. Ingrammiskajā apšaubītājā darbojas „nospiests septītnieks" tā, ka šī persona apšauba visu, un tas ir kaut kas stipri atšķirīgs no saprātīgas spriešanas. No viņa tiek prasīta apšaubīšana. Viņam ir jāšaubās. Ja šaubīšanās ir dievišķa, tad Dievs noteikti ir Molohs. Viņš šaubās bez pārbaudes; viņš izskata visprecīzākos pierādījumus, bet viņš joprojām šaubās.

Oditors šādu pacientu atgriezīs atpakaļ pie somatikas, kura plēš kopā vai pusi galvas, kuru apstiprina daudzās rētas un kurā mīt aberācijas, un tomēr viņš apšauba šo incidentu.

Veids kā tikt galā ar šo keisu, ir ņemt viņa paša lietotās frāzes un strādāt ar tām reverī, izmantojot repītera metodi. Lieciet viņam at kārtot šīs frāzes atkal un atkal, sūtot pie tām viņa somatisko lenti. Drīz notiks frāzes atbrīvošanās. Izdariet tā ar visām apšaubīšanas frāzēm, kuras pacients ir lietojis. Tad turpiniet keisu. Jūsu mērķis nav padarīt pacientu par ticīgo, bet novest viņu stāvoklī, kurā viņš varētu novērtēt pats savus datus. Nestrīdieties ar viņu par Dianētiku strīdēties ar ingrammām ir bezjēdzīgi, jo pašas ingrammas ir bezjēdzīgas.

Pēc desmit vai divdesmit terapijas stundām šāds pacients spēs uzlūkot realitāti tā, ka vairs nešaubīsies par oditoru, par to, ka spīd saule un viņam pašam ir kaut kāda pagātne. Sis keiss ir grūts tikai tāpēc, kas tas prasa papildus darba stundas. Turklāt, šāds pacients parasti ir ļoti aberēts.

Keisam „Nevaru tam noticēt" ir grūtības novērtēt datus, jo viņam ir grūti ticēt vienam faktam vairāk nekā kādam citam faktam. Tas izraisa nespēju izskaitļot datu relatīvo svarīgumu, un tāpēc viņš var būt norūpējies par sava priekšnieka kaklasaites nokrāsu tikpat lielā mērā, kā par savām kāzām. Līdzīgā veidā, keisam „Tev tam ir jātic" ir grūti atšķirt dažādu datu svarīgumu, un viņš var vienādi spēcīgi turēties pie idejas, ka papīrs ir ražots no koka un ka viņu tūlīt atlaidīs no darba. Abi keisi „raizējas", ko varētu izskaidrot ar viņu nespēju labi izskaitļot datus.

Racionāls aprēķins ir atkarīgs no personīgā aprēķina par dažādu datu salīdzinošo svarīgumu. Relatīvais „aprēķins" veidojas tikai no vienādojuma, ka ļoti atšķirīgi priekšmeti vai notikumi ir līdzīgi vai vienādi. Pirmais ir veselais saprāts, pēdējais ir vājprāts.

Keisā „Tev tam ir jātic" atklāsies juceklīga reaktīvā banka, jo šajā bankā vislielākās atšķirības ir ciešas līdzības. „Tev tam ir jātic" kā ingrammas komanda var pavēlēt, ka personai ir jātic kādam cilvēkam, cilvēku grupai vai arī visiem, neatkarīgi no tā, ko viņi raksta vai saka.

Oditors, atgriežot pacientu pagātnē, atradīs, ka lielāko aberācijas daļu notur uz vietas pieslēgums, kurš satur tikai sarunas.

Kad tēvs ir ticamākais informācijas avots un ir pacienta aizstāvis, oditors atklās, ka gandrīz viss, ko viņš ir pateicis, dek uztverts burtiski un bez jautājumiem no bērna puses. Tēvs varēja neapzināties, ka viņš ir iedibinājis šo „Tev man jātic" stāvokli. Iespējams, viņš pat ir cilvēks, kas daudz joko. Tomēr katrs joks būs atrodams kā burtiski uztverts, ja tēvs savā bezrūpībā ir aizmirsis apzīmēt to kā joku, kas nozīmē, ka tas nav jāpieņem burtiski. Man pie rokas ir mape ar keisu, kur tēvs bija šāda „Tev man jātic" avots. Kādu dienu tēvs paņēma savu trīsgadīgo meitu uz jūras krastu un cauri miglai rādīja uz bāku. Bāka radīja pārdabisku iespaidu miglainajā naktī. „Tā ir Bilingslija kunga vieta", teica tēvs, domādams ar to Bilingsliju, kas bija bākas saimnieks un tur dzīvoja. Bērns piekrītoši, uzticīgi pamāja ar galvu, varbūt mazliet izbijies, jo „Bilingslija kungs" svaidīja apkārt garas matu pinkas (ēnas), žilbinādams jūras virzienā ar vienu aci, pieskaroties ūdenim, un stāvēja simts pēdu augstumā, un misters Bilingslijs dobji vaidēja, un tas skanēja diezgan baigi. Viņa „vieta" bija klintsradze. Meitenei kā preklīram divdesmit gadus vēlāk atklāja, ka viņa baidījās no jebkuras dobji „vaidošas" skaņas. Oditors pacietīgi devās lejup pa pēdām uz sākumu un atrada, par lielu sajūsmu un prieku sev un meitai, „Bilingslija kungu". Lielākā daļa meitenes aberāciju, īpatnējo priekšstatu un dīvaino ideju cēlonis bija atrodams tēva ikdienišķajā runā. Būdams prasmīgs, oditors neuztraucās par to, kā noteikt un izdzēst visu, ko tēvs bija sacījis (uzdevums, kurš būtu prasījis gadiem ilgu darbu), tā vietā viņš atrada prenatālo frāzi „Tev man jātic" un tās ingrammu pieslēgumus. Visi šie neingrammiskie pieslēgumi, protams, pazuda un bija automātiski pārvērtēti, kā dzīvē saņemtā pieredze, nevis kā „nofiksētais septītnieks". Protams, ka keisā vienmēr pastāv daudz nopietnākas problēmas nekā tikai frāze „Tev man jātic", bet uzskatu maiņa, kuru paciente izjuta tūlīt pēc saīsināšanas, bija brīnišķīga: viņa tagad varēja brīvi novērtēt sava tēva datus, kas agrāk nebija iespējams.

Tāpēc, ka izglītība māca no ārkārtīgi svarīga un autoritatīva viedokļa pozīcijas, izglītības iestādes pašas veido sociālu „Tev tam Ir jātic" aberāciju. Ir neiespējami saīsināt visu universitātes izglītību pat tad, kad tas šķiet vēlams. Taču vēršoties pie momentiem, sākot ar bērnudārzu līdz pat tālākiem gadiem, kad pacients bija iedzīts lirčšanā vai skolas pieņemšanā, daudzu faktu pārslogotie prāti var atjaunot līdz šim zaudēto spēju ātri domāt, jo prāts informāciju pārvērtē automātiski pēc tās relatīvā svarīguma, nevis pieņem, balstoties uz vienādu novērtēšanu, kā tas ir „oficiālas izglītības" gadījumā.

Oditoram keiss „Es tam nevaru noticēt" ir tik nogurdinošs un drūms, ka viņš, pabeidzot dažus šādus keisus, veikli aizbēgs tiklīdz pamanīs nākamo. Keisi „Es nezinu" un „Es neesmu pārliecināts" nav tik sarežģīti kā „Es tam nevaru noticēt". Izcila „balva" oditoram, raugoties no Dianētikas grūtību viedokļa, būs Jaunākā keiss, kurš ir nosaukts vai nu tēva vai mātes vārdā, ar atslēgtām ne tikai sāpēm un emocijām, bet arī vizio un sonika rikolu, kur to vietā atrodas „dublēšana" un melu fabrika, kas strādā ar pilnu jaudu, un kurš negrib sadarboties, bet ir pakļauts frāzei „Es nevaru tam noticēt".

Vienādā novērtēšana traucē šim „Es nevaru noticēt" keisam pieņemt visus datus. Katram keisam var būt daži savi „Es nevaru tam noticēt", bet daži keisi ir tik pamatīgi aberēti ar šo frāzi, ka viņi netic ne tikai realitātei, bet arī savai eksistencei.

Prātam ir „iebūvēts apšaubītājs", kurš, ja ingrammas netraucē, strauji izšķiro nozīmīgas lietas pēc to svarīguma, atrisina problēmas un sniedz secinājumus. Racionālais prāts darbojas attiecībā uz klātesošiem datiem, salīdzina tos ar pieredzi, novērtē to varbūtību, un tad nosaka relatīvo svarīgumu kopējā lietu shēmā. Klīrs to dara tādā

* Ar svarīgumu ir domāta prestiža līmeņa atšķirība - kāds, atrodoties uz augstākas pakāpes, dod pārliecību kādam uz zemākas pakāpes, tikai šīs pakāpes svarīguma dēļ. Oditors var atklāt, ka nespēj kļūt dažiem pacientiem pietiekoši svarīgs, lai strādātu mierīgi, un viņš var būt tik ļoti svarīgs citiem, ka viņi ticēs visam, ko viņš saka. Kad kāds ir pārāk svarīgs, viņam sāk ticēt pārāk labi.

tempa, ka tas dažreiz prasa tikai sekundes daļu. „Normālā" cilvēkā šis vajadzīgais laiks ir ļoti mainīgs, un viņa slēdzieni ir vairāk tendēti ufl citu cilvēku viedokli vai salīdzināti ar autoritāti vairāk nekā ar savu personisko pieredzi. Tādas ir pašreizējās izglītības fundamentālās sekas. Kaut arī tās vaina ir tikai daļēja, tomēr tā ir spiesta, iztiekot bez noteiktiem darbarīkiem, sekot sholastiskām metodēm, neskatoties uz visām pūlēm, ko ir pielikusi, lai sevi atbrīvotu. Tā, saskaņā ar aberāciju lipīgumu, uzstājas pret jebkādas progresīvas izglītības centieniem. Normālam cilvēkam no vienas puses tiek mācīts ticēt, jo citādāk viņš cietīs neveiksmi, un no otras puses neticēt, jo tā ir zinātniska nepieciešamība: ticība un neticība nevar tikt iemācītas, tām ir jābūt personiski izskaitļotām. Ja prātu varētu salīdzināt ar ģenerāli, kuru apkalpo viņa paša štābs, tad varētu redzēt izlūkošanas nodaļu, kura sakrāj faktus, apsver, izšķiro tos pēc svarīguma un veido situācijas novērtējumu vai slēdzienu vērtību. Tāpat kā izlūks ciestu neveiksmi, ja viņam būtu pavēle nekam neticēt, tāpat arī prāts cieš neveiksmi, kad tam ir reaktīva komanda neticēt. Ir pilnīgi droši, ka militāras organizācijas karā varētu zaudēt vājam ienaidniekam, ja tās būtu pakļautas komandai „ticēt visam", un cilvēks cietīs neveiksmi, ja viņam ir reaktīvā prāta pavēle ticēt visai informācijai, kura atrodama apkārt esošajā pasaulē.

Ingrammas komandas ticēt un neticēt izpaužas atšķirīgi. Lai gan nevar teikt, ka viena vai otra ir vairāk vai mazāk aberējoša, taču ir skaidrs, ka neticības ingrammas lielā mērā cilvēku padara mazāk sabiedrisku.

Neticība, protams, izpaužas dažādās pakāpēs. Pastāv, piemēram, sabiedrībā pieņemta neticības ingramma, kura izplatās kā „literatūras veids" un ir tik tālu no patiesības, ka īstenībā nav pat asprātīga. Liekulība, kauns par emociju izrādīšanu, nepatika pret slavēšanu var nākt no citām lietām, nevis no šādas neticības ingrammas. Taču šādu cilvēku keisos vienmēr būs atrodama arī šāda ingramma.

Kad oditors mēģinās ieiet keisā ar ļoti spēcīgu „Es nevaru tam noticēt", viņš atklās, ka neticība izpletīsies uz paša cilvēka pieredzi, oditoru un ticību rezultātiem, kuri tiks izskaidroti

.11 vissmieklīgākajiem un nesaprātīgākajiem apvainojumiem un 111 gumentiem. Pacienta somatika var būt tik spēcīga, ka viņš locīsies ka iekritis čūsku bedrē un tik un tā neticēs, ka kaut kas tiek pārdzīvots.

Tas ir skumjš, vispār izplatīts fakts, ka aberētajiem ir noteikts L lišeju kopums, kurš ir aizgūts no viņu ingrammu bankām. Viņš i .is atkārtos pie katras izdevības un jebkuros apstākļos. Mātei un ievām, katram ir sava ingrammu banka, bet pēc laika atklāsies, ka viņi ir pārņēmuši diezgan daudzus, līdzīga veida izteicienus. Tās ir dramatizācijas. Vienam no vecākiem ir frāze „Es. nezinu", kura ir gatava atrasties priekšā it visam, ko viņš vai viņa saka. Tas padara ingrammu banku pilnībā „iestrēgušu" šādā „Es nezinu", kas ļoti samazina domāšanas spējas. Tādā pašā veidā ingrammu bankā var „icstrēgt" ar frāzēm „Tev jātic!" vai „Tu nevari tam ticēt!". Kad kāda no tām būs dzirdama pacienta ingrammās, ir skaidrs, ka būs atrodami vd ļoti daudzi, līdzīga veida incidenti. Tādējādi jebkura frāze var atkārtoties ingrammu bankā daudzas reizes ar dažādām somatikām un klātesošajām sajūtu uztverēm. Ja mātei ir problēmas ar augstu asinsspiedienu, kuru ir izraisījis tēvs,(tas sagādā bērnam diezgan lielas neērtības un bieži vēlākajā dzīvē ir migrēnas cēlonis), viņai ir nosliece pārmest: „Es nevaru noticēt, ka tu pret mani tā izturies!" Pie tam viņu katru trešo dienu ir grūti pārliecināt (ikvienu, kas atrodas ingrammiskās „domāšanas" iespaidā, ir grūti pārliecināt) par to, ka viņš šādā veidā ir izturējies. Un tā, katru trešo dienu viņa saka: „Es nevaru tev ticēt" vai „Es nevaru noticēt tam, ka tu varēji tā rīkoties", vai „Es neticu nekam, ko tu saki" utt.

Šim „Es nevaru noticēt" ir tendence būt drīzāk kaitīgai komandai, jo frāze „Es nevaru noticēt" ir bieži sastopama naidīgā sarunā. „Tev man ir jātic" ir vairāk vērsts uz aizstāvēšanos vai čīkstēšanas ingrammu. Tomēr „Tici, ko es tev saku, tu nolādētais", kā oditors varētu paredzēt, ir pilna ar naidu.

Oditoram, kas atrod intensīvi un nepamatoti skeptisku keisu, vajadzētu sagaidīt ingrammu bankā lielu grēdu ar „Es nevaru noticēt". Ja viņš atklāj, ka pacients nav spējīgs paturēt pats savus uzskatus, bet kā vēja rādītājs maina tos katras jaunas personas iespaidā vai

citē autoritāti (visas autoritātes viegli tiek identificētas ar tēvu reaktīvajā bankā), viņam vajadzētu rasties aizdomām, ka bankā ir kāda ingrammas „jātic" forma, vai kaut kas tamlīdzīgs. Katrā keisā ir daudzas to izpausmes. Pastāvīgais aspekts terapijā ir tāds, ka „Es nevaru noticēt" apšauba pats savus datus tik spēcīgi, ka viņš tos nepārtraukti maina, un ingrammas, kurām ir tikai viens noteiks satura salikums, patiesībā atbilstoši nesaīsināsies. „Tev jātic" pieņem jebkuru ingrammu, par ko viņš dzird, kā savējo, un tas viņam izdara „lāča pakalpojumu".

Tomēr neuzskatiet, ka jebkuram keisain piemīt standarta īpašības. Valoda satur daudzus vārdus un vārdu kombinācijas, un nav nekas neparasts, ka daudziem aberētajiein visa pamatvaloda un visas tās idiomas droši sasaista vienu somatiku ar otru. Keisu bankās parasti ir gan „Es nevaru noticēt", gan „Jātic" frāzes. Vienīgi tad, kad šīs frāzes kļūst ārkārtīgi smagas, tās liek cilvēkam atbildēt ar noteiktu uzvedības modeli. Ja šis modelis ir kādas frāzes veids, tad oditors redz pacientu, kuram labākajā gadījumā ir bijusi ārkārtīgi nelaimīga dzīve. Taču katrs keiss tiek klīrēts. Tie visi var kļūt Klīri, pat Jaunākā keiss.

Fiziskās sāpes un sāpīgo emociju komandas

Bez redzes un sonika, cits ļoti svarīgs rikols terapijā ir somatika, kura būtībā ir notikuma fiziskās sāpes. Aktivizēt fiziski sāpīgu incidentu bez somatikas ir bezjēdzīgi.

Ja fiziskās sāpes ir klātesošas, tās var parādīties tikai pēc ievērojamas un nopietnas „bezsamaņas" iztvaikošanas. Ja notikums satur sāpes, bet somatika neieslēdzas, pacients kustinās kāju pirkstus, smagi un nervozi elpos, vai arī viņam raustīsies muskuļi. Kāju kustināšana ir brīnišķīgs pavediens uz jebkuras somatikas klātbūtni, vienalga, vai tā ir ieslēgta vai nē. Smaga elpošana, muskuļu raustīšanās un jebkāda notrīsēšana bez sāpēm norāda uz divām lietām: vai nu notikumā ir noliedzējs un ar saturu nav ticis nodibināts kontakts, vai, ja preklīrs pārdzīvo incidentu, somatika incidentā var būt izslēgta, vai nu agrāk ar komandas, vai vēlāk ar sāpīgu emociju palīdzību.

Pacients, kas lielākoties kustas vai arī nekustas nemaz, cieš no sāpju vai emocionālās izslēgšanās, vēlākām sāpīgo emociju ingrammām, vai arī no abiem diviem.

Ir vesela komandu grupa, kura izslēdz sāpes un emocijas vie nlaicīgi: tas ir tāpēc, ka vārds „just" ir homonīms. „Es neko nejūtu" ir standarta frāze, bet šīs komandas variējas ļoti plaši un 11 formulētas daudz dažādos veidos. Oditors var sastādīt pats savu sarakstu par tām pacientu frāzēm, ar kurām viņi apraksta, kā viņi jūtas, vai drīzāk, kā viņi nejūtas. „Tas nesāp" ir īpaša frāžu grupa, k ura noslēdz sāpes un kas, protams, iekļauj arī kaut ko tādu kā: „Tur nav nekādu sāpju" utt. Emocijas ir izslēgtas ar tādām frāžu grupām, kuras satur vārdu „emocijas" vai (burtiski tulkotas) apzīmē šādu stāvokli.

Oditoram vajadzētu izveidot sarakstu ar visiem noliedzējiem, novirzītajiem, turētājiem, izsviedējiem un grupētajiem, kurus viņš atklāj, katru no tiem pakārtojot zem attiecīgā virsraksta. Tādā veidā viņš pievienotu papildus materiālu, kuru var izmantot repītera metodē, kad viņš redz, ka kaut kas nav kārtībā ar to, kā pacients pārvietojas pa laika treku. Tomēr ir vēl četras citas frāžu grupas, kuras arī viņam vajadzētu izpētīt un pierakstīt: izslēgumi, pārspllētāji, vadātāji un melu fabrikas. Viņš var šīs grupas ari papildināt.

Viņš atklās milzīgu komandu daudzumu ingrammās, kurām piemīt šīs dažādās īpašības. Un viņam nevajadzētu interesēties par sāpju un emociju izslēgumiem un pārspilētājiem - komandām, kuras rada ilūziju, ka eksistē pārāk daudz spēcīgu sāpju un pārāk daudz intensīvu emociju. Nav iemesla dot šeit daudz piemērus ar šīm frāzēm. Tās ir ļoti dažādas, jo valoda ir daudzveidīga pēc savas dabas.

Ir iespējamas daudzas kombinācijas. Pacients var raudāt par vienkāršāko lietu un viņam somatikas var nebūt nemaz vai arī tā būs neliela. To var izraisīt vairāki faktori. Vai nu viņam bijusi māte vai tēvs, kas deviņu mēnešu laikā pirms viņa dzimšanas raudāja, vai arī viņam ir pārspīlētājs, kurš darbojas kā komanda, ka viņam jāreaģē uz visu ļoti emocionāli: „Pārāk daudz jūtu". Kombinācijā ar to, viņam var būt kaut kas, kurš saka, ka viņš nevar just sāpes, viņu nevar sāpināt vai viņš vispār neko nevar just.

Pacientam, kuram sāp un kurš cieš, bet tomēr nevar raudāt, būs ačgārnas komandas: viņam laika treka sākumā atrodas komanda „nav jūtu" vai arī vesela to ķēde, un viņam ir arī komandas, kuras diktē pārmērīgas sāpes: „Es nevaru izturēt sāpes", „Sāpes ir pārāk lielas", „Es vienmēr jūtos, it kā es mirtu" utt. Frāze „Es jūtos slikti" no otras puses ir izslēgums, jo tā saka, ka kaut kas nav kārtībā ar mehānismu, ar kuru viņš kaut ko jūt, un arī norāda uz vāju sajušanas spēju.

Sāpes un emocijas, tās abas var būt ietvertas pārspīlēšanas komandā. Tomēr tas būtu īpašs gadījums, ja ķermenis nenodotu sāpes tā, lai tās varētu just. Visas sajustās sāpes ir īstas, kaut arī tās ir pārspīlētas. Iztēles sāpes nepastāv. Persona „iztēlojas" tikai tās sāpes, ko ir sajutusi. Viņš var „iztēloties" sāpes kādu laiku vēlāk, nekā noticis faktiskais incidents, bet, ja viņš jūt sāpes, neatkarīgi no tā, cik psihotisks ir viņa stāvoklis, šīs sāpes būs atrodamas kaut kur uz viņa laika treka. Dianētikā ir izstrādāti rūpīgi zinātniskie testi, lai izvirzītu šo faktu, kurš ir ļoti vērtīgs. Jūs varat pārbaudīt to pats, lūdzot pacientiem izjust dažādas sāpes, „iztēlojoties tās" tagadnes laikā. Viņi tās jutīs tik ilgi, cik ilgi jūs lūgsiet viņiem to darīt. Kaut kur jūs atklāsiet, ka pacients nav spējīgs patiesi just sāpes, kuras viņš cenšas „iztēloties". Vienalga, vai viņš to apzinās vai nē, viņš ir piedzīvojis ikvienas „iedomātās" sāpes un patiesībā, pēc jūsu lūguma, vienkārši nelielā apjomā atgriež pagātnē somatisko lenti.

Šis sāpju aspekts ir ļoti interesants tajā ziņā, ka daudzi pacienti savā dzīvē šad un tad izliekas ģimenē vai kur citur, ka viņiem sāp. Pacients domā, ka, tad, kad stāsta par šīm „izdomātām" sāpēm, viņš melo. Terapijā oditors var izmantot „iztēli", jo tā noved pie līdzjūtības ingrammām un patiesā ievainojuma. Tālāk šīs „izdomātās" sāpes parasti tiek izrādītas personai vai pseidopersonai, kura bija aizstāvis ingrammiskās līdzjūtības momentā. Tā, piemēram, ja mazs zēns, lai pievērstu savas vecmāmiņas uzmanību, vienmēr izliekas, ka viņam ir sāpošs gurns, un to apzinās, kaut kad tiks atklāts, ka agrākajā dzīvē viņš tiešām ir guvis šādu ievainojumu, un šajā ingrammā, kura tagad 11 noslēpta no analaizera, saņēmis līdzjūtību. Pacienti bieži jūtas diezgan vainīgi par izlikšanos. Dažreiz kareivji nesenā karā ir nākuši mājās, izlikdamies, ka viņi ir bijuši ievainoti, un terapijā viņi baidās, ka oditors to atklās un pateiks citiem cilvēkiem. Šis karavīrs varēja nebūt karā ievainots, bet tur varētu atrast ingrammu, kura satur līdzjūtību, attiecībā uz ievainojumu, par kuru viņš sūdzas. Viņš ir lūdzis līdzjūtību ar izteiksmīgu stāstu un tic, ka viņš stāsta melus. Neinformējot viņu par šo Dianētikas atklājumu, oditors, izmantojot šo informāciju, bieži var atklāt līdzjūtības ingrammu, kura citādi

nebūtu pieejama. „Paraudi, bērniņ" ir frāze, kurai preklīrs pretosies ingrammā, atturoties no asarām. Ļoti parasts gadījums ir tāds, ka preklīrs šad un tad sevi jauc ar saviem vecākajiem brāļiem vai māsām, kas bija jau viņa prenatālā perioda laikā un atrodas ierakstos, pateicoties apsaukāšanai, mātes pavēlēm, utt. Ja preklīram ir zināms par jebkuru vecāku bērnu, oditoram to vajadzētu meklēt prenatālās dzīves ingrammās, jo bērni mēdz būt diezgan aktīvi, bieži lec mammai klēpī vai arī kā citādi rada nejaušas traumas. Jebkuras bērnišķīgas izsmiešanas frāzes, tātad, ne vienmēr atrodas pēcdzemdību laikā.

Dianētikas pētījumu laikā tika teikts, ka, ja kāds varētu atbrīvot visas dzīves laikā piedzīvotās sāpīgās emocijas, viņš būtu izdarījis 90% no klīrēšanas. Tomēr, sāpīgās emocijas ir tikai fizisko sāpju ingrammu virspusējas izpausmes un nebūtu sāpīgas, ja ar tām vienlaicīgi vai agrāk neeksistētu fiziskās sāpes.

Kad keisā pastāv emociju un sāpju izslēgumi, ir normāli, ka tas izpaužas pacienta muskuļu un nervu sasprindzinājumā, kā raustīšanās vai neliela spriedze. Kad komandas pārspīlē sāpes un emocijas, izveidojas keiss, kurš ļoti daudz dramatizē.

Aizstāvja salīdzinājums ar pretinieku

Oditoram ir jāzina, kā reaktīvais prāts vērtē relatīvo svarīgumu. Lai arī būdams plānprātiņš, reaktīvais prāts ļoti precīzi atšķir draugu no ienaidnieka, kas ir gandrīz vienīgā viņa spēja saredzēt atšķirības.

Sl ir sākotnējā pārbaude attiecībā uz aizstāvi. Un atcerieties, ka aizstāvis ir līdzjūtības ingrammu daļa, kuras visbiežāk izraisa psihosomatiskās slimības, brieduma trūkumu un plaša mēroga haosu. Kamēr vien reaktīvais prāts var dumpoties un noliegt, tas spēj tikt galā ar ienaidniekiem tikai sava spēka ietvaros. Tas, protams, var apstākļu spiests, iedzīt cilvēku ienaidnieka veilansā un tādējādi, iznīcinot visu sev apkārt, kopumā atbrīvoties no stresa, ja šis ir uzvarošais veilanss. Tomēr tas parasti neizmantos ienaidnieka datus, kas ietverti pretizdzīvojošā ingramtnā, izņemot, lai protestētu pret tiem. Kad vispārējais tonis tuvojas 1.zonai, protams, ka reaktīvais prāts sāk gatavoties darbībām un pakļauties antagonistiskām komandām. Līdz ar to, ja tēvs ir ļaunais tēls un antagonists, cilvēks reaktīvi nepakļausies viņa komandām, bet gan, būdams aberēts, nostāsies tām pretī vai izvairīsies.

Tomēr tā tas nenotiek aizstāvja gadījumā. Aizstāvi, personu, no kuras nāca līdzjūtība, kad pacients bija slims vai ievainots, ņem vērā un viņam paklausa, jo viņa „mērķis" acīmredzami saskan ar cilvēka „mērķi" - izdzīvot. Ja kaut kas attiecībā uz cilvēku ir pareizs, tad, pamatojoties uz mūsu plānprātīgo mazo draugu (reaktīvo prātu), viss šajā personā ir pareizs, viss, ko šī persona dara un saka ir pareizi, un sevišķi pareizs ir viss, ko šis cilvēks ir teicis ingramtnā.

Hroniskās psihosomatiskās slimības parasti rodas no līdzjūtības ingrammas. Tas ir pietiekoši svarīgi, jo līdzjūtības ingramma būs pēdējā un visgrūtāk sasniedzamā, tā kā tā ir saistīta ar izdzīvojošu mērķi.

„Jātic" no sabiedrotā puses nozīmē, ka cilvēkam ir jātic. „Jātic" no antagonistiskās puses parasti noved pie apstākļiem, ka cilvēkam nav jātic.

Attiecībā uz aizstāvjiem un antagonistiem mums ir ārkārtīgi veca pasaka par varoni un nelieti, varonēm un nelietēm, Mazdu un Arimanu, kovboju baltajā cepurē un kovboju melnajā cepurē. Hindu trīsvienība ir atklājusies kā avots tēvā, mātē un nedzimušā bērnā. Toties karš starp „labo" un „ļauno" ir atklājies kā reaktīvi dati ingrammu bankā aizstāvja un antagonista formā.

Vislabākā loģika, uz ko reaktīvais prāts ir spējīgs, sastāv no divām vērtībām: balts un melns, un šī loģika atrod atbildi tikai reaktīvajā I tankā. Un reaktīvais prāts izstrādā visas problēmas absolūtās nozīmēs, radot loģikas briesmoņus, jo te pastāv absolūtais labums un absolūtais ļaunums, un arī absolūta domāšana identitātēs. Jebkura racionāla 1/skaitļošana demonstrē, ka absolūtais ir neiespējams, raugoties no patiesības un praktiskās pielietojamības viedokļa, bet reaktīvais prāts nekad nestrīdas par sīkumiem, viņš tikai reaģē. Tas pazīst uzvarētāju, kad tas redz kādu cilvēku (kā tas domā) un pazīst nelieti (kā tas uzskata). Aizstāvis (uzvarētājs) ir jebkurš, kuram ir kāda aizstāvim raksturīga īpašība; un pretinieks (nelietis) ir ikviens, kam ir kāda antagonistam raksturīga īpašība. Tālāk jebkurš, kurš asociējas ar aizstāvi, ir uzvarētājs; un ikviens, kurš asociējas ar pretinieku, ir nelietis. Ja aizstāvis ir krustmāte, krustmātes ir labas. Ja pretinieks ir izkārtņu krāsotājs, tad visi izkārtņu krāsotāji ir ļauni. Līdz ar to krustmātes tamborētās sedziņas nozīmē, ka visas sedziņas ir labas, visi mežģīņu darinājumi ir labi, viss, uz kā mežģīņu darinājumi atrodas, ir labs, viss, kas izskatās līdzīgi mežģīņu darinājumiem, ir labs un tā tālāk līdz absurdam, kuru bez sliktas dūšas var izturēt tikai reaktīvais prāts. Turklāt izkārtnes, ko krāsotājs ir izkrāsojis, ir ļaunas, to atrašanās vietas ir ļaunas, krāsot ir slikti, tāpat arī krāsas smarža ir slikta un otas ir ļaunas, tāpēc arī matu sukas ir ļaunas, līdz ar to tualetes galdiņš, uz kura atrodas matu suka, ir ļauns

utt.

Tālāk seko aksioma, ko nevar atstāt bez ievērības un nedrīkst neievērot darbā ar pacientu:

JEBKURAS PSIHOSOMATISKAS SLIMĪBAS AVOTS IR LĪDZJŪTĪBAS INGRAMMA.

Un vēl cita:

REAKTĪVAIS PRĀTS NEļAUS INDIVĪDAM BŪT ABERĒTAM VAI HRONISKI PSIHOSOMATISKI SLIMAM, JA VIEN ŠAI SLIMĪBAI NAV IZDZĪVOŠANAS VĒRTĪBA.

Tas nenozīmē, ka indivīdam ir analītiskā izvēles brīvība. Tas nozīmē, ka reaktīvais prāts, kurš darbojas klusi un līdz šim laikam ir bijis labi paslēpts, izskaitļojot identitātes, izvēlās fiziskos un garīgos stāvokļus, lai pieskaņotos jebkuriem apstākļiem, ja tie kaut nedaudz līdzīgi jebkuram priekšstatam, kurš atrodas ingrammu bankā.

Pastāv tāda lieta kā nepieciešamības līmenis. Tam pieaugot, ingrammas izslēdzas, un tas pat var izslēgt paša reaktīvā prāta kontroli. Nepieciešamības līmenis bieži vien paaugstinās. Indivīds var izmantot tā spēku, lai darbotos analītiski, vienalga, vai patiesi cēloņi pastāv vai nē. Cilvēkam var nebūt ingrammas par nokļūšanu uz elektriskā krēsla slepkavības dēļ, tomēr viņam ir ingrammas, kurās tiek slepkavoti cilvēki. Nepieciešamības līmenis paaugstinās un analītiski aptur jebkādu tieksmi nogalināt, jo analītiskais prāts zina visu par elektriskajiem krēsliem. Tad, kad nepieciešamības līmenis nevar paaugstināties, mums ir darīšana ar indivīdu, kuram ir zema līmeņa dinamikas. Mākslinieks, kas ir nopietni aberēts attiecībā uz savu darbu, neskatoties uz izpalīdzīgi dzēlīgo kritiķu pūlēm, var tomēr pacelt sevi ar savas nepieciešamības pātagu, lai radītu vēl vienu mākslas darbu. Un, lai iet pie velna tā krustmāte, kura teica, ka viņš portretā uzzīmējis viņai pārāk lielu zodu, un saplēsa darbu driskās, kā arī tie kritiķi, kuri teica, ka viņš ir pārāk jauns un strādā pārāk ātri. Nepieciešamības līmenis var pacelt cilvēku virs reaktīvā prāta, jeb kā teiktu jūras kājnieku seržants: „Parādīsim cik stipras ir mūsu iekšas!" Saņēmis pārāk daudz restimulatorus tagadnes laikā, indivīds, dzīvē pārāk smagi izmantots un satverts reaktīvi lejupejošo ingrammu spirālē, var beidzot nonākt tādā stāvoklī, kur viņš vairs nevar justies labi. Ja tas ir viņa pirmais nopietnais sabrukums, kurš nav pārāk nopietns, tad parādīsies psihosomatiskā slimība, kura kļūs vairāk vai mazāk hroniska, un ir svarīgi piebilst, ka tā radīsies tieši no līdzjūtības ingrammas.

Visas psihosomatiskās slimības sev līdzi nes mazāk redzamas, aberējošas komandas, kuras nozīmē, ka cilvēks, ciešot no psihosomatiskas slimības, neatkarīgi no tā vai viņam šī ideja patīk vai nē, vienlaicīgi cieš arī no šinī ingrammā esošajām aberācijām.

Ja oditors vēlas atrast īstos turētājus, īstos iemeslus, kāpēc šis k< iss negrib progresēt, īstos aberējošos faktorus un slimības, viņam ļ.tmeklē aizstāvi vai aizstāvjus, jo jebkurā keisā tādu var būt daudz. Viņam no ingrammām, kuras tos satur, jāizlādē sāpīgās emocijas par aizstāvju zaudējumu vai noliegumu un jādodas pa laika treku, lai atrastu zem tiem paslēptās ingrammas.

Atcerieties arī to, ka reaktīvais prāts nav sevišķi gudrs, lai saprastu, ka viena un tā paša cilvēka divas puses ir viena un tā pati persona. I ādējādi mums var būt „Māte - baltais eņģelis" un „Māte - kaucoša ragana". Un kā gaišo eņģeli viņu bez ierunām jāklausa, bet kā raganu nav jāņem vērā. Tēvs var būt „Tēvs - labdaris" un „Tēvs - bērnu slepkava". Un tā notiek ar visiem aizstāvjiem. Toties vienīgais īstais, absolūti nekad nemainīgais aizstāvis, kas ir godīgs un apņēmīgs, nostājas pretī nāves auksti asajai rokai un maigi ieliek uzticīgā bērna plaukstā spēcīgu un liesmojošu dzīves lāpu (vai vismaz saka: „Nabaga bērns, tu jūties tik ļoti slikti, lūdzu, neraudi"), ir kāds, kam līdzināties, paraugs, milzis ar zelta kājām, kurš sēž pie viena galda ar Dieviem. (Tas bija vecaistēvs: viņš pārāk daudz dzēra un spēlēja kārtis, taču reaktīvais prāts uz to neskatās, jo vecaistēvs rūpējās par bērnu, kad viņam bija pneimonija, un bija zvērīgi pārliecināts, ka viņš atlabs - lieliska rīcība, ja vien viņš šajā sakarā nebūtu tik melodramatisks un runīgs, kamēr nabaga bērns bija „bezsamaņā")

Veikli iztaujājiet pacientu par tēvu un māti. Ja viņu pārāk neuztrauc viņu nāve (gadījumā, ja viņi ir miruši), viņš ir bezrūpīgs attiecībā pret to vai ari, ja viņš atņirdz zobus, - viņi ir pretinieki; aizstāvji ir kaut kur citur. Ja pret māti un tēvu ir naidīga, dusmīga attieksme, esiet pārliecināti, ka pacientam starp ieņemšanu un dzimšanu ir bijis grūts laiks un esiet droši, ka keisā būs daudz aizstāvju, jo bērns viņus meklēs, iegūstot jebkuru skrambu un ievainojumu. Taču parasti jūs neatradīsiet aizstāvjus tikai ar jautājumu palīdzību. Reaktīvais prāts tos uzskata par tīru zeltu, pat tad, ja ingrammās, kurās viņi parādās, ir pietiekoši daudz somatiku, lai sagrautu cilvēku uz visu viņa dzīvi. Viņš slēpj aizstāvjus. Oditoram tic jāmeklē, izlā- dējot sāpīgās emocijas. Aizstāvja nāve, aizbraukšana vai novēršanās

noteikti ir sāpīgo emociju ingramma. Vienā vai otrā veidā, strādājot ar vēlākām sāpīgām emocijām vai agrākām fizisko sāpju ingrammām, aizstāvis galu galā atklāsies, tiks ievietots standarta atmiņas bankās un izdzēsts kā slimība no ingrammu bankas.

Hronisko, psihosomatisko slimību atrisinājums lielā mērā ir atkarīgs no līdzjūtības ingrammām. Terapijas sākumā tās izdzēst nevar, jo tās ir iekšējais bastions, aiz kura reaktīvais prāts pieplok pie zemes un novēro antagonistu ārējās aizsardzības plosīšanos. Zaudējuma sāpīgās emocijas maskē ne tikai aizstāvjus, bet arī pretiniekus. Līdzjūtības ingramma nav vienīgais psihosomatisko slimību avots, bet tas ir hronisko psihosomatisko slimību avots.

Starp citu, neko, kas šajā nodaļā ir aprakstīts par aizstāvjiem, nevajadzētu uztvert kā domu, ka cilvēks nedrīkst izrādīt mīlestību pret bērnu. Pagātnes pētnieki ir nonākuši pie apšaubāmiem slēdzieniem, ka afinitātes izrādīšana bērnu aberē. Pieķeršanās trūkums viņu var nogalināt, bet pretējais nav patiesība. Vienīgais veids, kā aizstāvis var aberēt bērnu, ir runāt vai izrādīt viņam līdzjūtību spēcīgas slimības vai ievainojuma radītās „bezsamaņas" laikā. Ja viņš tā dara, tad aizēno bērna personību ar savējo, dod iespēju veidoties psihosomatiskām slimībām un aberācijām, un vispār var padarīt bērnu nevarīgu uz visu dzīvi (ja vien netiek, protams, izmantota Dianētika). Mīliet bērnu un dariet viņam visu to labāko tad, kad viņš jūtas labi. Kad viņš ir vesels, dariet un runājiet ar viņu, ko vien vēlaties. Kad viņš ir slims vai savainots, vislabāk ir darīt tā, kā teica kāds bocmanis: „Salāpiet viņu, taču, Dieva dēļ, klusējiet!"

PIEMIŅLIETAS

Stāsts par maģiskiem amuletiem, laimīgiem talismaniem, ticību šarmam un elku garajam sarakstam, priekšmetiem un uzvedības modelim, ko kāds patur par piemiņu, ir reaktīvā prāta „iemīļotākās lietas".

Nav nekas slikts, ja cilvēks veiksmei viesistabā tur lamas, valkā sarkanus, purpura un zaļas krāsas zeķturus vai paberzē ugunsdzēšamos krānus; nav arī nekas nepareizs sajūsmā nopūsties

Par rīta kurpi, kura nozagta dāmai, vai pīpēt Pitsburgas lētos cigārus. TAD kuras cilvēku tiesības atļauj šādu ekscentriskumu. Taču oditors vii izmantot šos datus, lai noteiktu svarīgu informāciju.

Dianētikā termins piemiņa nozīmē objektus un paradumus, kurus indivīds vai sabiedrība patur, nezinot, ka tie ir aizstāvja turpinājums.

Saskaņā ar domāšanu identitātēs katram restimulatoram vidē ir asociatīvie restimulatori - tās ir lietas, kas saistītas ar noteiktu rcst imulatoru. Neko par to nezinot, analītiskais prāts, kuru informē I i/iskā reakcija par to, ka uztvertais restimulators. atrodas kaut kur luvutnā, pievēršas asociatīvajam restimulatoram, taču nevar atklāt īsto restimulatoru. (Otrajā grāmatā, signāls jaunajam cilvēkam, kurš lika novilkt žaketi, bija pieskaršanās kaklasaitei. Viņš nesūdzējās par kaklasaiti, bet tuvākais, kam viņš pievērsa uzmanību bija cilvēka - hipnozes vadītāja apģērbs. Tas bija asociatīvais restimulators.)

Pretizdzīvojošās ingraminas restimulators varētu būt elektriskā gaisma. Aberētais lūkojas uz lampas abažūru, aukliņu, kuru pavelkot iededz gaismu, istabu vai cilvēku, kuru apspīd šī gaisma, uzskatot tos par uztraukuma avotu, un viņš ne tikai nezina, ka restimulators atrodas kaut kur šeit, bet uzskata, ka asociētajiem objektiem piemīt 1 ā ļaunums.

Asociatīvais restimulators pretizdzīvojošās ingrammās nav jādēvē c itādāk, kā asociatīvais restimulators. Sāpes ir lieta, lietas asociējas jebkurā veidā ar citām lietām, kuras asociējas vēl ar citām, kuras ir pavisam savādākas utt. Tāds ir reaktīvais vienādojums, kurš piepilda aberēta cilvēka pasauli ar bailēm un raizēm. Atstājiet bērnu vietā vai istabā, kur viņš ir bijis nelaimīgs, un viņš var saslimt, jo saskaras ar dažiem restirnulatoriem. Labākajā gadījumā viņš, līdzīgi pieaugušajiem, var izskaidrot savas bailes tādā lietu izteiksmē, kas nekādā racionālā veidā nav saistītas ar restirnulatoriem. Tāds ir ingraminas restimulācijas mehānisms.

Jebkuram aberētatn cilvēkam ir šausmīgi neērti, jo, lai arī kā censtos, viņš nevar pateikt, kādēļ viņam nepatīk kāda persona, objekts vai darbības vieta, nevar sasaistīt nevienu no šiem iemesliem ar patieso restimulatoru un nezina, ka viņam ir ar to saistīta ingramma.

Šī ingrammu atklāšanas metode ne pie kā nenoved, jo cilvēks nevar noteikt ar tām saistītos objektus, personas vai darbības vietas un nezina patiesos restimulatorus. Tie var būt tikai asociatīvie restiinulatori attiecībā uz īsto restimulatoru vidē. (Vārdi, kuri ietverti ingrammās un, starp citu, jebkurš cits precīzs restimulators var „nospiest pogu", lai virzītu aberētu cilvēku darbību un novestu tos apātijā, ja šie vārdi attiecas uz viņiem. īsi sakot, tam ir jābūt noteiktam vārdam, piemēram, vārds „krāsota" neiedarbosies, ja ingraīnmā ir ietverts vārds „krāsot^". Taču „krāsott" tajā pašā laikā var būt asociatīvs restimulators, un aberētais cilvēks var paziņot, ka viņam tas nepatīk. Tomēr šī nepatika, vēl nenozīmē, ka šis vārds „nospiedīs viņa pogu" un liks viņam klepot, nopūsties, palikt dusmīgam, slimam vai rīkoties tā, kā diktē ingramma, kurā ir šis vārds.)

Piemiņa ir ļoti īpaša veida restimulators. Kaut arī oditors nevar atrast daudz noderīga attiecībā uz asociatīvo restimulatoru izmantošanu, strādājot ar pretizdzīvojošām ingrammām, viņš var izmantot piemiņas kā līdzekļus, lai noteiktu aizstāvja atrašanās vietu.

Piemiņa ir jebkurš objekts, darbība vai ieradums, kuru ir izmantojuši viens vai vairāki aizstāvji. Saskaņā ar domāšanu identitātēs, aizstāvis ir izdzīvošana, tāpēc jebkas, ko aizstāvis ir lietojis vai darījis, līdz ar to arī ir izdzīvošana. Aizstāvja veilansus aberētais izmanto visbiežāk. Klīrs var pārmainīt veilansus, kurus viņš iedomājas, paturot tos pēc savas gribas un ērtībām un ārpus tiem var stabilizēt pats savu veilansu ar gribas palīdzību, taču aberētais pārvietojas cauri veilansiem, pats to neapzinoties un bez savas piekrišanas, un biežāk atrodas citā veilansā, nekā pats savā. Persona, kura izliekas savādāka katru reizi, kad tiek satikta, vai citādāk izturas pret katru cilvēku, ko satiek, katru reizi izmanto īpašus veilansus, nomainot neskaitāmas uzvarētāju personības. Šo pārmaiņu iztraucēts, cilvēks vēlāk pāriet pie sekundāriem veilansiem, bet, ja viņu piespiež atrasties savā veilansā, viņš kļūst slims. Protams, ir jāsaprot, ka katrā veilansā ir daļa no viņa paša.

Pāreja uz aizstāvju veilansiem ir aberētā pamatdarbība. Viņš visvieglāk jutīsies tad, kad viņa paša veilanss kaut kādā mērā būs sajaukts ar kādu aizstāvja veilansu. Kamēr vien aizstāvis vai pseidoaizstāvis nav pieejams, aberētais sev atgādina par aizstāvju veilansu ar piemiņlietu palīdzību. Piemiņas ir aizstāvim piederošās lietas vai raksturīgākās darbības.

Aberēts cilvēks bieži vien sevi asociēs ar pseidoaizstāvi, kā tas n laulībā, un tad izdarīs pārsteidzošu atklājumu, ka viņa partnerim nepiemīt optimālā aizstāvja uzvedība. (Māte bija aizstāvis, māte cepa maizi; sieva ir pseidomāte, kaut arī ne viņš, ne viņa to nezina; sieva necep maizi. Māte rauca pieri par lūpu krāsu, sieva lieto lūpu krāsu. Māte deva viņam vaļu; sievai ir kontrolējoša attieksme. Sieva ir pseidomāte tikai tādēļ, ka viņai ir līdzīgs balss tonis.) Aberēts cilvēks reaktīvi un neapzināti mēģina sievu vai partneri iedabūt aizstāvja veilansā, pieņemot, ka līdzjūtības ingraminas moments ir tagadnes laiks (mehāniska pārmaiņa, kura panākta ar balss toni vai kaut ko līdzīgu, restimulējot līdzjūtības ingrammu), un sāk demonstrēt ingrammiskās saslimšanas, ievainojumu vai operāciju rēgu kā psihosomatiskās slimības. Reaktīvā prāta aprēķins ir vienkāršs, gluži kā Simonām Vientiesim, cilvēks spiež aizstāvi kļūt par aizstāvi, izsaucot somatiku, pret kuru aizstāvis ir izrādījis līdzjūtību. Tas var būt arī mēģinājums partneri, par kuru reaktīvais prāts domā, ka viņš ir atradis ambiveilansu draugu - ienaidnieku, novietot līdzjūtības veilansā. Sieva ir nežēlīga. Māte bija nežēlīga, kamēr viņam nebija ievainojums, taču pēc tam viņa kļuva jauka. Izpaud traumu kā psihosomatisku slimību, un sieva paliks jauka. Īstenībā sieva nepaliek jaukāka, un aprēķins kļūst spēcīgāks, slimība kļūst spēcīgāka, un mēs nokļūstam reibinošā lejupejošā spirālē. Psihosomatiskā slimība ir arī briesmu noliegšana, bezpalīdzības aizbildinājums - oposuina spēles atblāzma un paralizētas bailes: „Es tevi neapdraudu. Es esmu slims!".

Aberētais līdzjūtības ingrammas laikā ieiet pats savā veilansā, lūdzot līdzjūtību un noliedzot savu bīstamību. Viņa paša veilanss, protams, ir kombinēts ar dažādu vecumu iezīmēm un ingrammu somatikām, kuru saņemšanas laikā viņš nebija pieaudzis un nejutās labi.

Psihosomatiskā slimība turklāt ir arī piemiņa, kura nozīmē, ka tā ir atgādinājums par laiku, kad cilvēkam izrādīja mīlestību un rūpes, kuras pauda ar vārdiem. Viņam ir vajadzīga, protams, šī ingramma tikpat daudz, cik uzspridzināta atombumba, taču tā ir, pēc reaktīvā prāta domām, laba un pamatīga „izdzīvošana" un tas tik un tā to realizēs, lai varētu izdzīvot, pat, ja cilvēks ies bojā.

Tas viss notiek mehāniski un būtībā ir tikai ingrammas restimu- lācija, tomēr labāk to var izprast kā zema līmeņa aprēķinu.

Aizstāvja prombūtnē vai pat aizstāvja klātbūtnē, organisms lieto reaktīvo atdarināšanu. Apzināta atdarināšana ir brīnišķīgs veids kā mācīties. Reaktīvā atdarināšana ļoti sajauc personību. Reaktīvi cilvēkam ir bijis aizstāvis, un viņš to imitē. Toties apzināti viņš var arī neatcerēties aizstāvi vai viņa ieradumus.

Atcerieties, ka aizstāvis ir kāds, kurš ir ienācis prāta iekšējā pasaulē, kad analaizers bija atslēgts slimības, traumas vai operācijas laikā, un sniedza līdzjūtību vai aizstāvību. Aizstāvis ir daļa no līdzjūtības ingrammas. Ja bērnam bija vecvecāki, kas viņam patika un viņš bija pietiekoši laimīgs, lai viņu klātbūtnē neslimotu, vai arī, ja viņi nerunāja ar viņu, izrādot līdzjūtību, kad viņš bija slims vai ievainots, tad viņš vecvecākus vēl arvien ļoti mīlēs. Dianētikas izpratnē aizstāvis ir tikai kāds, kurš ir izrādījis līdzjūtību vai aizsardzību ingrammas laikā. Lai mēs varētu mīlēt un būt mīlēti, mums nav vajadzīgas ingrammas, gluži otrādi - cilvēks vairāk mīl un vairāk tiek mīlēts, ja viņam to nav.

Dianētikas izpratnē piemiņa attiecas tikai uz aizstāvi, un tas ir priekšmets, darbība vai uzvedība, kura līdzinās aizstāvim piederošam priekšmetam, darbībai vai uzvedībai.

Aizstāvis smēķēja Pitsburgas lētos cigārus, līdz ar to arī aberētais cilvēks tos smēķē, neskatoties uz to, ko tie nodara viņa kaklam vai sievai. Aizstāvis valkāja katlveida jātnieka cepuri, līdz ar to aberētā dāma dievina jātnieces tērpu, kaut pati nekad nav jājusi. Aizstāvis adīja, aberētais cilvēks cenšas valkāt adītu apģērbu vai aberētā dāma vismaz mēģina adīt un dažreiz brīnās, kādēļ to ir uzsākusi, jo viņai tas tik slikti izdodas. Aizstāvis lietoja lamu vārdus, arī aberētais lieto tos pašus lamu vārdus. Aizstāvis slauka savu degunu piedurknē un urbina to, aberētais šņauc degunu smokinga piedurknē un trin pirkstus gar nāsīm.

Piemiņa var atgādināt par tiešo aizstāvi vai tas var būt atgādinājums par ambiveilansa drauga - ienaidnieka draudzīgo pusi. Un tas var būt uzvarētāja veilanss, kas arī bija ambiveilans attiecībā pret aberēto. Piemiņa nekad nav asociatīvs restimulators tajā nozīmē, ka tas atgādinātu kādu pretinieku. Šādi asociatīvie restimulatori cilvēkiem šķiet riebīgi.

Vishroniskākā piemiņa - raksturīgākais preklīra ieradums, darbība vai uzvedības modelis ir tieša norāde uz īsto aizstāvi. īstais aizstāvis ir kāds, ko reaktīvais prāts aizsargā līdz pēdējam elpas vilcienam. Un tas ir oditora mērķis. Viņam būs jāatbrīvo ingrammu bankas lielākā daļa, pirms viņš var izdzēst ingrammu, kura, iespējams, visvairāk aberē indivīdu un liek viņam nodarboties ar dīvainām darbībām vai padara viņu hroniski slimu.

Novērojiet savu preklīru un paskatieties, vai viņš nedara vai nerunā kaut ko dīvainu. Pievērsiet uzmanību tām darbībām, kuras, šķiet, viņam nesniedz prieku. Paskatieties, ko viņš lieto un kāds ir viņa uzvedības modelis. Klāt pie iepriekš minētā jūs, uzdodot piesardzīgus jautājumus, varat viņam palīdzēt atsaukt atmiņā aizstāvi, ko viņš ir aizmirsis, un šāda saskaršanās ātri noved pie līdzjūtības ingrammas, kurā šis aizstāvis ir ietverts vai aizsniedzams, lai to izlādētu; vai arī noved līdz sāpīgo emociju ingrammai, ko radījis aizstāvja zaudējums, viņa slimības vai ar viņu saistīti incidenti.

Cits, taču īpašs piemiņas veids ir tāds, kurš rodas no komandas „tu nomirsi, ja tu to nedarīsi". Tēvi, piemēram, mēdz būt aizdomīgi attiecībā uz paternitāti, dažreiz šaustot vai satraucot mātes, apgalvojot, ka viņi nogalinās bērnus, ja tie nebūs viņam līdzīgi. Šis ir ļoti nelaimīgs piemiņas veids, lai neteiktu vairāk, un parasti rada nopietnu ingrammu, kura var viscaur pārmodelēt ķermeņa struktūru, radot garu degunu vai plikpaurību; tā var cilvēku piespiest iegūt profesiju, kura viņam nepatīk, un to visu izraisa ingrammas komanda, ka viņam jābūt līdzīgam vecākiem. Tā kā šis komandas tips parasti ir dots pirms dzimšanas, tas bieži vien neapzināt i tiek attiecināts uz meiteni, jo tevi parasti nav apdāvināti ar gaišredzību; tādā gadījumā tas radīs visievērojamākās strukturālās pārmaiņas sievietes organismā 1111 radīs dažus neparastus uzvedības modeļus, „ambīcijas" (gluži kā sunim, kuru noper, ja viņš neaiziet un neatnes medījumu) un tādus ieradumus, kuri ir pārsteidzoši, lai neteiktu vairāk. Lai sasniegtu šādas ingrammas atkārtotu aktivizāciju, tēvam, pēc bērna piedzimšanas, ir jābūt pietiekoši atnbiveilansam, lai rastos drauga - ienaidnieka aprēķins. Nebūt līdzīgam tēvam nozīmē - nomirt. Lai piespiestu tēvu būt tādam, kāds viņš bija līdzjūtības ingrammā, reaktīvajam prātam jāizpauž slimība kā piemiņa. Piemiņa un līdzība ir atbilde tādos aprēķinos. Atcerieties, ka visi šādi aprēķini nav vienkārši, bet tie tālāk kļūst vēl sarežģītāki citu ingrammu aprēķinu dēļ.

Atrast draugu - ienaidnieku ir vieglāk nekā ienaidnieku, taču ne tik grūti kā draugu. Standarta tehnoloģijai ar repītera metodi, atgriešanu pagātnē utt., vajadzētu vismaz noteikt ikvienu ingrammu un izdzēst visu banku, lai to varētu pareizi pārreģistrēt. Piemiņas izmantošana veicina oditingu.

īstā aizstāvja (pareizības čempiona) gadījumā standarta repītera metode arī palīdzēs atrast ingrammu. Taču, cik gan līdzenu ceļu padara piemiņas izmantošana! Jo piemiņa var būt tik satraucoši savāda kā zilonis putnu būrī. Ir vajadzīgs īsts aizstāvis, lai liktu pārņemt dažus no savādajiem paradumiem.

Novērtējiet preklīru pēc viņa apkārtējās vides, izglītības, sabiedrības un profesijas. Paskatieties, kuras no viņam piederošām lietām, apbrīnotajiem priekšmetiem un manierēm, viņa draugiem šķiet dīvainas. Uzziniet, vai viņš vai viņa nav pazinuši cilvēku, kurš rīkojies līdzīgi vai kuram patika šīs lietas.

Tomēr no tā neseciniet vis, ka mūsu Klīrs pametīs savu savādo uzvedības modeli. Pašnoteikšanās - tā ir personība visaugstākajā tās izpausmē; personība ir iedzimta, un, atklāta ar klīrēšanas procedūru, tā izpaužas daudz spēcīgāk nekā aberētā cilvēkā. Ingrammas apspiež cilvēku, padara viņu mazu un bailīgu. Atbrīvojiet viņu, un viņa spēks atgriezīsies spēlē. Līdzjūtības ingramma cilvēkam ir kā kruķis, kad viņam ir divas veselas kājas. Tomēr, ak, mūsu preklīrs šņukst, kad viņš pazaudē savu onkuli Gastonu, kura paradums spļaut uz grīdas tik ļoti pārsteidza mūsu preklīra draugus un darba biedrus. Taču šīs bēdas neturpinās ilgi, parasti šīs līdzjūtības ingrammas izdzēšanai ir vajadzīga pusstunda. Pēkšņi, preklīrs atsauc atmiņā onkuli Gastonu. Viņš atceras tūkstošiem lietu, ko onkulis Gastons mēdza darīt, jo ingramma bija nosegusi onkuli Gastonu, tāpat kā daudz ko, kas nebija pieejams „Es". Lai arī ingrammā tas varēja tikai teikt: „Labi, šeit, šeit, šeit, Artūriņ. Es par tevi parūpēšos. Neskraidi tā apkārt, viss būs labi. Nāc, nāc, nāc. Mans nabaga draugs. Mans nabaga draugs. Kādi tev ir briesmīgi izsitumi! Cik tu sakarsis! Šeit, šeit, šeit, Artūriņ. Ar tevi viss būs kārtībā, kamēr es esmu šeit. Es parūpēšos par savu Artūriņu. Tagad ej gulēt. Ej gulēt un to aizmirsti." Un Artūrs visu laiku atradās „bezsamaņā", par ko viņam nebija ne „jausmas". Vēlāk viņš uzsāka sadarbību ar partneri, kas izskatījās līdzīgs onkulim Gastonam (tomēr izrādījās nepraša). Un kad kādu dienu viņš bankrotēja, parādījās izsitumi un hronisks klepus, un viņš kļuva ļoti „drudžains" saistībā ar savām biznesa darīšanām. Viņš sāka spļaut uz grīdas, vienalga, lai kur arī atrastos. Viņa veselība pasliktinājās arvien vairāk, bet, ja jūs viņam būtu pajautājis par kādu no onkuļiem, pirms viņš devās uz terapiju, viņa atbilde būtu ļoti nenoteikta.

„Dodiet man acumirklīgu atbildi", saka oditors, „kas mēdza spļaut uz grīdas?"

„Onkulis Gastons," atbild preklīrs, „O, tas ir jocīgi (spļauj)! Es neesmu par viņu domājis gadiem ilgi. Viņš manās mājās nebija bieži. (Ne vairāk kā desmit gadus bez pārtraukuma, kā atklās oditors.) Nedomāju, ka viņš ir svarīgs. Paņemsim Svisbaha kundzi, skolotāju, kas mani mācīja."

„Tagad atgriezīsimies laikā, kad onkulis Gastons jums palīdzēja," saka oditors, „Soinatiskā lente tagad dosies atpakaļ uz laiku, kad tēvocis Gastons jums palīdzēja." „Es jūtos tā, it kā mana āda degtu!", sūdzas preklīrs. „Tā ir mana alerģija. Taču es nevienu neredzu. Pagaidiet, man ir tāds iespaids, ka tas ir… tas ir tēvocis Gastons!" Oditors liek iziet ingrammu, un izsitumi pazūd.

Iespējams, ka oditoram vajadzēja atrast simts ingranunas, pirms viņš nonāca līdz šai. Pēkšņi preklīrs atceras par sevi, onkuli Gastonu un kopīgi pavadīto laiku…, bet turpiniet terapiju.

Pilnīga atcerēšanās, liekas, ir sinonīms absolūtai garīgai veselībai, bet neuzskatiet, ka tikai tāpēc, ka Klīrs „atbrīvojas" no onkuļa Gastona un viņa paradumiem spļaut uz grīdas, viņš tagad neaizrausies ar kādu ekscentrisku paradumu. Atšķirība ir tā, ka viņš nerīkojas ekscentriski, to neapzinoties. Ak, Dievs, ko tikai neizdomā klīrēts prāts, kad viņam kļūst garlaicīgi!

Ko darīt, ja keiss pārstāj progresēt

Pat visvieglākajos keisos pienāk brīži, kad progress šķiet apstājies. Šeit būs saraksts ar iespējamajiem iemesliem:

1.    Preklīrs nepārvietojas pa laika treku, neskatoties uz ārējām izpausmēm, jo viņš pakļaujas vienai no piecu tipu komandām, kuras var traucēt viņa brīvo kustību vai informāciju. Pazīstamākā no šīm komandām ir turētājs, un preklīrs var „iestrēgt" esošajā ingrammā vai arī dīvainā veilansā.

2.    Pastāv emociju vai sāpju izslēgšanās. To vienmēr var noteikt pat keisa sākumā. Pacienta muskuļi sāks drebēt vai raustīties, kad viņš izies ingrammu, taču nejutīs somatiku - tā nešaubīgi ir sāpju izslēgšanās. Ārpus terapijas pacients var būt ļoti saspringts, it sevišķi nospriegoti var būt viņa kakla muskuļi. Tā bieži ir emociju izslēgšanās pazīme. Kādu no šiem stāvokļiem var novērot daudzos aberētajos pirms terapijas uzsākšanas. Ja šie stāvokļi parādās terapijas laikā, meklējiet sāpju vai emociju izslēgšanos.

3.    Pastāv stāvoklis, kurā ir emociju pārspīlētājs un sāpju izslēdzējs, kā rezultātā pacients raudās niecīgu iemeslu dēļ, taču locīsies un dīdīsies, kad viņam lūgs pievērsties sāpēm. Viņš jūt emocijas, taču nejūt sāpes.

4.    Kādā apgabalā var būt emocionāls lādiņš, kurš nav ticis izlādēts, taču ir tam gatavs. Vai gluži otrādi, ja jūs esat mēģinājuši panākt emocionālu izlādēšanos vēlākā sāpīgo emociju ingrammā un jūs neesat guvuši panākumus, tad pastāv agrāka sajūtu izslēgšanās prenatālajā apgabalā.

5.    Ir pārkāpts Oditora kodekss. Nomainiet oditoru vai saīsiniet kodekss pārkāpuma momentus.

6.    Terapijas laikā pacienta dzīvē parādījušies emocionāli satraukumi. Rūpīgi iztaujājiet viņu un, ja tas ir iespējams, likvidējiet lādiņu šajā emocionālajā satraukumā, ar to strādājot kā ar ingrammu.

7.    Oditors ir palaidis garām kādu svarīgu aspektu šajā grāmatā.

Izstudējiet to.

Ja keiss „atsakās" uzlaboties

I Īgi ir pastāvējusi populāra ideja, kuras pamatā bija kļūdaini fakti, ka cilvēki nevēlas atbrīvoties no savām neirozēm. Jebkurā keisā, kurš „pretojas" terapijai, jūs varat būt pārliecināts, ka pretojas ingrammas, nevis pacients; tādēļ neuzbrūciet pacientam, bet gan ingraminām.

Pastāv daudzi aprēķini, kuri rada pretošanās šķietamību. Vispazīstamākais no tiem ir aizstāvja aprēķins. To rada ingrammas, kurās aizstāvji lūdz pacientu no kaut kā neatbrīvoties. Parasti tā ir situācija, kurā kāds radinieks vai draugs dod padomu mātei neizdarīt abortu. Aizstāvis atrunā māti: „Neatbrīvojies no tā!", un preklīrs zina, ka šī persona ir visaugstākā līmeņa draugs. Preklīrs to var interpretēt, ka viņam nav jāatbrīvojas no savām ingrammām.

Nākošais aprēķins ir „muļķības aprēķins", kad preklīrs sāk ticēt, ka viņš būs muļķis vai zaudēs prātu, ja viņš atteiksies no ingrammām. Tas rodas, piemēram, no mātes, kad viņa saka, ka zaudēs prātu, ja viņa pazaudēs savu bērnu. Viņa sauc bērnu par „to". Visa šīs frāzes ķēde var parādīties keisā, liekot preklīram saprast, ka, ja viņš šķirsies no kādas ingrammas, viņš zaudēs prātu. Tas ir pirmais iemesls, kādēļ pagātnes skolas ticēja, ka prātu veido neirozes, nevis pamatpersonība. Ingrammas, kaut arī nezināmas, izlikās par ļoti vērtīgām, kaut arī neviena no tām tāda nebija.

Vēl viens aprēķins ir saistīts ar slepenību. Preklīram liekas, ka viņa dzīve ir atkarīga no kāda noslēpuma glabāšanas. Tas bieži atgadās keisā, kur mātei ir bijis mīļākais. Māte un mīļākais liek kaut ko glabāt slepenībā. Paklausot ingrammiskajām komandām, preklīrs tic, ka viņš daudz zaudēs, ja pastāstīs šo noslēpumu, pat, ja cilvēki, kuri to pavēlēja, neapzinājās viņa klātesamību, bet, ja arī apzinājās, nedomāja, ka viņš to „noklausās". Viens no slepenības aprēķiniem rodas no mātes bailēm pateikt tēvam par savu grūtniecību: ja māte ir bērna aizstāvis, tad viņš būs ļoti nepiekāpīgs attiecībā pret šāda tipa ingrammu.

Visiem keisiem ir viens vai vairāki aprēķini, kuri bremzē ingrammu atklāšanu. Dažiem piemīt visas minētās klases un vēl vairāk. Tas nav nopietns iemesls tam, lai oditors uztrauktos, jo ar repītera metodi viņš var „atvērt" ingrammu banku.

Zāles un narkotikas

Tā sauktajiem hipnotiskajiem preparātiem nav īpaša pielietojuma Dianētikā, izņemot gadījumu, kad pacients ir psihotisks un tiek izmantota narkosintēze. Par hipnotiskām zālēm tiek uzskatīti tādi preparāti kā: fenobarbitāls, hioscīns, opijs, u.c.. Šīs miegu izraisošās zāles ir nevēlamas, izņemot gadījumus, kad tās lieto kā nomierinošu līdzekli, taču arī tad to lieto tikai pēc ārsta norādījuma. Jebkuram pacientam, kuram ir vajadzīgi nomierinoši līdzekļi, ir jāgriežas pie ārsta, kura kompetencē ir pieņemt šādu lēmumu. Oditoram tādā gadījumā nevajadzētu uztraukties par hipnotiskiem vai jebkuriem citiem līdzekļiem, kuri izraisa miegu. Daži preklīri lūgs dot viņiem miega zāles, lai „sekmētu terapiju", bet jebkuras šādas zāles ir anestezējošas un izslēdz soinatiku, kas patiesībā terapiju kavē.

A mnēzijas vai it sevišķi narkotiku izraisītā transā nevajadzētu strādāt ne ar vienu, izņemot vājprātīgas personas, jo darbs ir ilgāks nekā parasti un rezultāti parādās lēni, kā jau tas daudzreiz tika izskaidrots. I )ianētika pamodina cilvēku, tā necenšas to sazāļot vai nohipnotizēt. I idēļ oditoram hipnotiskas zāles ir bezvērtīgas.

Pacientiem, kuri vēlas, lai viņiem iebelž pa galvu ar svina cauruli vai kā citādi noved viņus dziļā transā, nevajadzētu ļaut vaļu pat tad, |a viņi humora pēc savas svina caurules ir paņēmuši līdz.

Triks ir tajā, lai „Es" novestu kontaktā ar failklerku. Visi hipnotiskie preparāti darbojas tā, lai atslēgtu „Es". Kamēr failklerks ir sasniedzams un sonika un vizio rikoli pieejami, pat ja tas prasa lielu darbu, klīrēšana var būt tik efektīga, ka pat visbezcerīgākajam keisam labāk strādāt kopā ar analītisko prātu, pie tam darbs ritēs ātrāk, apmierinošāk un būs mazāk apgrūtinošs.

Kad kāds atklāj prāta zinātni, viņš atklāj neskaitāmus citus faktus, kas nav īsti atbilstoši viņa darbības laukā. To vidū ir apjukums, kurš neviļus bijis saistīts ar hipnotiskajiem preparātiem. Šie preparāti ar nosaukumu „miega zāles", kā tas minēts.augstāk, nevis izraisa miegu, bet gan ir anestezējoši. Un visi tie preparāti, kuri nosaukti par aneste- zējošiem, nav anestezējoši, bet izraisa miegu. Tas oditoram kļūst ļoti skaidrs, kad viņš savā praksē pirmoreiz atradīs „anestezējošo" slāpekļa oksīda ingrammu un apjuks. Iespējams, ka būs atklāta kāda cita ingramma, kur pacientā tika injicēts inorfijs dienām vai pat nedēļām ilgi, novedot viņu apstulbumā, kuram, saskaņā ar definīciju „hipnotisks", vajadzētu saukties par transu: tur atradīsies aberējošais materiāls, taču ingramma būs vieglāka, salīdzinot ar hloroforma vai slāpekļa oksīda izmantošanu.

Ēteris, hloroforms un slāpekļa oksīds - šie „anestezējošie līdzekļi" pacientu ieved dziļā hipnotiskā transā: reaktīvā banka ir plaši atvērta, un visas sajūtas ir galēji asas, skaidras un ārkārtīgi aberējošas. No šiem trijiem slāpekļa oksīds neapšaubāmi ir vissliktākais, jo ir nevis anestezējošs preparāts, kuram vajadzētu pilnībā notrulināt sāpes, bet gan pirmklasīgs hipnotizējošs līdzeklis. Slāpekļa oksīda gadījumā incidentā esošās sāpes un tā saturs arī ir ierakstīts ar lielu un izcilu precizitāti. Pirms dažiem gadiem daži pētnieki uztraucās par to, vai slāpekļa oksīds neizraisa smadzeņu noārdīšanos. Laimīgā kārtā smadzenes tik viegli nenoārdās, taču slāpekļa oksīds rada sevišķi bīstamas ingraminas. Šīs vēlākās dzīves nopietnās ingrammas, ar kurām oditors saskarsies, var iekļaut saraksta pirmajā vietā. Tās būtu: slāpekļa oksīda izmantošana zobārstniecībā, ķirurģijā vai dzemdībās. Slāpekļa oksīda ingrammas ir īpaši nepatīkamas, kad tās ietver zobu operāciju, jo bieži vien veido visnopietnākās vēlākās ingrammas. Izņemot faktu, ka visi zobārsti pagātnē pārāk daudz runājuši ārstēšanas laikā un strādājuši kabinetos, kuros skan pārāk daudz ielas trokšņu, tek ūdens un dzirdama urbjmašīnas siksnu plaukšķēšana, slāpekļa oksīds nepavisam nav anestezējošs un drīzāk saasina nekā notrulina sāpes.

Tieši otrādi, tas rada brīnišķīgu hipnozes efektu, kuru var izmanto psihiatrisko iestāžu terapijā. Skaidrs, ka tas ir tālu no vislabākā, ko ķīmiķi var sasniegt, jo daži izcili ķīmiķi šobrīd noteikti ir spējīgi radīt labu hipnotisku gāzi, kad ir zināma Dianētika un psihiatriskās slimnīcās ir apzināta tās nepieciešamība.

Tomēr pastāv dažas zāles, kuras palīdz reverī. Vispazīstamākā un visvieglāk iegādājamā ir parasta, stipra kafija. Viena vai divas kafijas tasītes, laiku pa laikam, pietiekoši uzmundrina analītisko prātu tā, ka tas var sazināties ar dziļākajiem „bezsamaņas" slāņiem. Ar panākumiem, īpaši psihotisku pacientu gadījumā, tiek lietots benzedrīns un citi rūpnieciski ražoti stimulatori. Tie pietiekoši atmodina prātu, lai atļautu viņam pārvarēt ingraīnmiskās komandas. Šādiem rūpnieciskiem stimulatoriem ir viens trūkums - tie iztērē prātā esošo Q da udzumu.

Šis Q faktors nav daudz pētīts. Tas ir sekojošs: smadzenes it kā sadedzina noteiktu Q faktoru, kad tās izlādē ingrammas. Piemēram, terapija katru dienu var dot daudz straujākus rezultātus, bet tā radīs arī dažas samocītas sesijas. Terapija katru otro vai trešo dienu dod vislabākos rezultātus, kā tas ir novērots praksē. (Terapija vienreiz nedēļā atļauj ingrammām atslābt un palēnina keisu, tādēļ nedēļas pārtraukums ir pārāk ilgs.) Benzedrīns sadedzina Q. Pēc dažiem

Ncansiem ar benzcdrīnu esošais Q faktors ir izsmelts, un, kā ir novērots, darbs pasliktinās, kamēr pacients neieņems lielāku dozu ( Līs darbosies ierobežotu laiku) vai organisms izstrādās lielāku Q daudzumu.

Šeit, attiecībā uz to visu, ir jāiekļauj kāds vitāli svarīgs fakts. Tam vajadzētu atrasties atsevišķā lapā un būt pasvītrotam. visiem pacientiem terapijas laikā vajadzētu dzert vai injicēt B vitamīnu, ne mazāk par īoo mg dienā.

Ingrammu saīsināšana iztukšo Q, kurš, kā šķiet, ir atkarīgs no 15, vitamīna daudzuma organismā. Jūs varat būt pilnīgi pārliecināti, ka pacientu, kurš nav saņēmis Bļ vitamīnu, naktīs mocīs murgi. Delīrijs, iespējams, rodas no Q faktora trūkuma. Delīrijs visvieglāk ir ārstējams ar B! vitamīna un Dianētikas palīdzību. Kaut kas līdzīgs delīrijam ļoti mazā mērogā notiek ar pacientiem, kad viņi nevērīgi izturas pret B, vitamīna lietošanu. Lietojot šo vitamīnu terapijā, viņi atplaukst.

Alkohols nav oditora palīgs. Faktiski alkohols nepalīdz nevienam. Kā nomierinošam līdzeklim, kuru labākajā gadījumā vajadzētu klasificēt kā indi, alkohola vienīgā vērtība ir augstais nodoklis. Visi alkoholiķi ir alkoholiķi savu ingrammu dēļ. Visi alkoholiķi, ja vien viņiem nav ievainotas smadzenes, kas ir pieminēts tikai tāpēc, ka šāda iespēja pastāv, nevis tāpēc, ka pētījumi Dianētikā tam demonstrētu kādus reālus pierādījumus, var sasniegt Relīzu stāvokli. Alkoholisms ir ingrammisks. Tas, kādā ļoti saprotamā veidā, ir kļuvis par lipīgu aberāciju, kurā reaktīvais prāts sajauc alkoholu ar „lielisku izpriecu", „jautrību" vai „uztraukuma aizmiršanu" veicinošu līdzekli. Dažus no šiem stāvokļiem var sasniegt arī ar strihnīnu un cianīdu. Alkoholam ir savs pielietojums: kāds var tajā ievietot vardes vai kaut ko tamlīdzīgu un notīrīt mikrobus no adatas; tas labi deg raķešu dzinējos. Taču cilvēkam nevajadzētu iedomāties, ka viņš saglabā savu kuņģi alkohola glāzē, ja vien viņš nav vājprātīgs un neuzskata sevi par adatu. Kaut arī daži dzērāji domā, ka viņi darbojas kā raķetes, tikai daži, kā ir novērots, sasniedz lielāku augstumu par grīdu. Alkohols ir ne tikai vājš stimulators - nomierinošs līdzeklis, bet tas ir arī hipnotisks vistiešākajā nozīmē: tas, kas ir izdarīts ar dzērāju, kļūst par ingrammu . Hronisks alkoholiķis ir fiziski un garīgi slims. Dianētika var viņu klīrēt vai padarīt par Relīzu bez pārāk lielām grūtībām, jo alkohols acīmredzot nav fizioloģiskas dabas atkarība. Kāpēc valdība no visiem ķīmiskajiem stimulatoriem un nomierinošiem līdzekļiem ir izvēlējusies legalizēt tieši šo ļoti aberējošo un vāji stimulējošo maisījumu - tā ir problēma, ar ko jānodarbojas labākajiem matemātiķiem: iespējams tiem, kuriem ir darīšana tieši ar nodokļu iekasēšanas problēmām. Opijs ir mazāk kaitīgs, marihuāna ir ne tikai mazāk kaitīga fiziskajā ziņā, bet arī labāka darbā ar neirotiķiem. Fenobarbitāls tik ļoti nenotrulina sajūtas un pēc lietošanas rada daudz mazākas sekas. Amonija hlorīds un daudzi citi stimulatori ir daudz produktīvāki savos rezultātos un mazāk ietekmē anatomiju. Taču nē, šīs ingrammas, kuras iegūtas no pirmā neapstrādātā brūvējuma, kas apreibināja kādu mūsu senci - dzērāju, ir pasludinājušas, ka alkohols ir vienīgais, kas ir jādzer, ja cilvēks vēlas „visu to aizmirst" un „labi pavadīt laiku". Alkoholam nav nekādas vainas, izņemot to faktu, ka tas galvenokārt pastāv ingrammu un reklāmu, kas daudzina to iedarbību, dēļ. Patiesībā tā sekas ir ievērojami sliktākas, jo tas rada spēcīgi aberējošas ingrammas un tā ir galvenā pretenzija uz slavu un neslavu. Vienas narkotikas padarīšana par amorālu, bet otras par nodokļu avotu, ir vienkārši alkohola ingrammas piemērs sabiedrībā. Protams, pat, ja alkohols ir ļoti legāls, ir apšaubāmi, ka oditors atradīs tam kādu pielietojumu terapijā.

Un, runājot par narkotikām, šī skaņu džinkstēšana jūsu ausīs ir nākusi, vai nu no slāpekļa oksīda ingrammas vai mātes, kas ir ieņēmusi pārāk daudz hinīna pirms jūs bijāt piedzimis, cerot, ka viņa nebūs māte, un ik pēc laiciņa sakot: „Tas man izraisa zvanīšanu ausīs: tas turpinās un turpinās un nekad neapstāsies!"

*WCTU man nav samaksajis, lai es to uzrakstītu; ši piezīme radusies tikai tāpēc, ka es esmu klīrējis pārāk daudzus alkoholiķus.

Paškontrole

kopš Dianētikas pētījumu sākumiem, pirms divpadsmit gadiem, lielākajai daļai pacientu ir bijusi ticība, ka tie varētu strādāt ar saviem eišiem paškontrolē.

Nesaprazdami, ka oditors ir ieinteresēts tikai tajā, kas ir nodarīts pacientam, nevis tajā, ko ir izdarījis pacients, kaut kāda kauna un iedomāta vainas sajūta bieži ir radījusi šo maldīgo cerību, ka pats cilvēks var sevi oditēt.

Tas nav iespējams. Tas ir pilnībā pārbaudīts,'zinātnisks fakts. Rikola nepieciešamību pamato daudzi iemesli. Viņš neatrodas šeit tāpēc, lai kontrolētu vai pavēlētu preklīram, bet gan, lai klausītos, uzturētu neatlaidību, izskaitļotu preklīra problēmu un palīdzētu to atrisināt. Darbs tiek veikts ņemot vērā sekojošus vienādojumus:

PREKLĪRA DINAMIKAS IR VĀJĀKAS PAR VIŅA REAKTĪVĀS BANKAS SPĒKU.

PREKLĪRA DINAMIKAS KOPĀ AR ODITORA DINAMIKĀM GŪST PĀRSVARU PĀR PREKLĪRA REAKTĪVĀS BANKAS SPĒKU.

PREKLĪRA ANALĪTISKAIS PRĀTS TIEK ATSLĒGTS KATRU REIZI, KAD VIŅŠ NONĀK KONTAKTĀ AR INGRAMMU, TĀDĒļ. VIŅŠ BEZ ODITORA PALĪDZĪBAS NAV SPĒJĪGS IET TAI CAURI UN PĀRDZĪVOT PIETIEKAMU SKAITU REIŽU,

LAI TO IZLĀDĒTU.

PREKLĪRA ANALĪTISKAIS PRĀTS KOPĀ AR ODITORA ANALĪTISKO PRĀTU VAR ATKLĀT INGRAMMAS UN TĀS ATKĀRTOTI PĀRDZĪVOT.

Ir vēl viens vienādojums, kas radniecīgs Oditora kodeksam, kurš nav agrāk pieminēts un demonstrē šī kodeksa matemātisko nepieciešamību:

PREKLĪRA INGRAMMU BANKAS SPĒKS KOPĀ AR ODITORA ANALĪTISKĀ PRĀTA SPĒKU IR LIELĀKS NEKĀ PREKLĪRA ANALĪTISKAIS PRĀTS UN DINAMIKAS.

tādēļ nav nekādas nepieciešamības uzbrukt preklīram personiski. Tas izskaidro arī aberētā uzvedību, kura slēpjas zem uzbrukuma ikdienas dzīvē, un to, kādēļ viņš kļūst dusmīgs vai apātisks, kad šī parādība pārņem viņa analītisko prātu.

Šie vienādojumi demonstrē būtiskus dabas likumus.

Paškontrolē preklīrs mēģina uzbrukt kaut kam, ko viņš nekad nav pārvarējis ar sava analītiskā prāta palīdzību, lai gan tas nav mēģinājis darīt neko citu, kā vien uzbrukt šai bankai, cik vien ilgi tas ir pastāvējis. Fakts, ka preklīra analītiskais prāts atslēdzas katru reizi, kad vien tas nokļūst „bezsamaņas" apgabalā, bija iemesls, kāpēc ingrammas restimulācijas laikā varēja pār viņu ņemt virsroku un izrīkoties kā ar marioneti - tās vienkārši atslēdza analītisko prātu.

Daudzi pacienti ir mēģinājuši Dianētiku nostādīt paškontrolējamā līmenī. Nevienam no viņiem nav veicies, un līdz šim brīdim tiek uzskatīts, ka tas ir pilnīgi un galīgi neiespējami. Preklīrs paškontroles reverī var būt spējīgs sasniegt dažus pieslēgumus; viņš pavisam noteikti, ar atgriešanās palīdzību, var sasniegt patīkamus gadījumus un iegūt datu rikolu, bet viņš nevar uzbrukt pats savām ingrammām bez standarta „oditors - preklīrs" sistēmas.

Ārpus Dianētikas reverī, daži preklīri ir bijuši pietiekami neprātīgi, lai izmēģinātu pašhipnozi un tādējādi vēlējušies aizsniegt savas ingrammas. Jebkuras formas hipnoze Dianētikā ir pilnīgi neattaisnota. Dianētikā izmantota pašhipnoze ir, iespējams, vislielākais neauglīgais mazohisins, kāds vispār var pastāvēt. Ja pacients pats sevi noved pašhipnozē un dodas pagātnē, lai sasniegtu slimību, dzemdību vai prenatālās ingrammas, vienīgais, ko viņš sasniegs, būs slimība. Protams, ka cilvēki mēģinās. Neviens, kas domā par paškontroli, nav pārliecināms, kamēr viņš pats nav pamēģinājis. Taču pārliecinieties, vai jums ir kāds draugs, kuram pie rokas atrodas šī grāmata, lai viņš var oditēt tās galvassāpes, kuras pēkšņi parādīsies.

Dianētika reverī, kas nozīmē oditora klātbūtni, nav ne bīstama, ne grūta. Paškontrole ir bieži vien ļoti neauglīga un neērta. To nevajadzētu mēģināt.

Tikai Klīrs var kontrolēt visu savu laika treku līdz pat ieņemšanai un viņš to dara, lai iegūtu specifiskus datus no kāda savas dzīves posma. Tāpēc jau viņš ir Klīrs.

Organiskas dabas izmaiņas prātā ir vairākas lietas, kuras var notikt ar nervu sistēmu un tajā skaitā ar smadzenēm un var izsaukt strukturālas pārmaiņas. Tās Dianētikā liek sauktas par organiskas dabas izmaiņām prātā. Tās nesauc par „organiskām neirozēm" vai „organiskām psihozēm", tādēļ, ka struktūras pārmaiņas ne vienmēr obligāti rada aberācijas. Pagātnē ir pastāvējusi neskaidra sapratne starp uzvedību, ko izraisa organiskas atšķirības, un uzvedību, ko izraisa ingrammas. Šīs neskaidrības radās tādēļ, ka neviens nezināja par ingrammu bankas un reaktīvā prāta eksistēšanu.

Jebkuram cilvēkam ar organiskas dabas izmaiņām prātā ir arī ingrammas. Uzvedība, ko diktē ingrammas un rīcība, ko izsauc pārmaiņas, ir divas dažādas lietas. Ingrammām ir raksturīgas dramatizācijas, maldi, dusmu lēkmes un līdz ar to dažādas neefektīvas darbības. Šādas izmaiņas prātā rada nespēju domāt, sajust, ierakstīt vai rikola traucējumus. Piemēram, radio tīklā var atrasties tam pievienoti jauni filtri un kontūri, kuri maina, dažādo tā izpildījumu un pazemina to optimālo funkcionēšanu; pēc analoģijas tās būtu ingrammas. Izņemot no radio dažas oriģinālās lampas vai kontūrus vai sajaucot kādus vadu savienojumus, tās, pēc analoģijas, būtu organiskas dabas izmaiņas prātā.

Pastāv sekojoši organiskas dabas izmaiņu avoti:

1. Struktūras shēmas pārmaiņa ģenētiskā modeļa izmaiņu dēļ. Dažas ķermeņa daļas aug pārmērīgi vai pārāk maz, un tas rada kādu struktūras pārmaiņu. Šīs pārmaiņas parasti ir tik lielas, ka ir acīmredzamas. Plānprātīgie un tamlīdzīgie var ciest gan no ingrammām, gan no pārmaiņām struktūras shēmā, taču parasti viņi cieš no abiem.

2.  Pārmaiņas nervu sistēmā, ko izraisa slimības vai augšana, sadalās divās klasēs:

a.  slimības izraisīti bojājumi kā parēze.

b.  Papildus veidojums, kā audzēju gadījumos.

3.  Pārmaiņas nervu sistēmā, ko izraisa narkotikas un indes.

4.  Pārmaiņas, ko izraisa fiziski traucējumi, kā „paralītiskā insulta" gadījumā, kad dažu audu darbība tiek nomākta vai tie tiek iznīcināti.

5.  Fiziskas pārmaiņas struktūrā, ko izraisa ievainojumi, piemēram, galvas traumas gadījumā.

6.  Struktūras pārmaiņas, ko izraisa ķirurģiska iejaukšanās, lai atvieglotu ievainojumus vai slimības.

7. Jatrogēnās (ārstu radītās) izmaiņas, kuras notiek smadzeņu funkciju nesaprašanas dēļ. Tās var sadalīt divās grupās:

a.   ķirurģiskās, kuras iekļauj tādas operācijas kā transorbitālo leikotomiju, pieres daļas lobotomiju, topektomiju, utt.

b.  Visa veida šoka „terapijas", ieskaitot elektrisko šoku, insulīna šoku, utt., utt., utt., utt., utt., utt., utt., utt., utt., utt., utt., utt., utt., utt.

Pirmās sešas organiskās dabas izmaiņas prātā ir daudz mazāk sastopamas nekā varētu domāt. Ķermenis ir ļoti izturīgs mehānisms, un tā atjaunošanās spējas ir milzīgas. Ja vispār var panākt, ka indivīds dod komandas vai tās izpilda, variet būt pārliecināti, ka Dianētikas tehnoloģija var tikt izmantota, lai saīsinātu ingrammas ingrammu bankā, novedot pie ievērojama stāvokļa un intelekta spēju uzlabojuma indivīdā. Ja šie dažādie avoti ir tik nopietni, ka traucē jebkādai terapijas izmantošanai un pavisam noteikti nekāda terapija nav iespējama, un ja ir pilnīgi neiespējami sasniegt ingrammu banku ar standarta paņēmieniem, hipnozi vai zālēm , tad var uzskatīt, ka šādiem keisiem Dianētika nespēj palīdzēt.

7. kategorija pārstāv citu problēmu. Šeit mums ir izlases veida eksperiments, jo ir pilnīgi neiespējami aptvert, neiztērējot mēnešus

*Skarīt vēlāk Padomi oditorain.

i/.pētei, cik daudz operāciju veidu un variantu pasaulē tiek veikti un cik daudz ekscentrisku šoku ir pielietoti.

Visas organiskās pārmaiņas nervu sistēmā, kuras radušās ārstu vainas dēļ, var tikt uzskatītas par „samazinātu spēju" jeb citiem vārdiem - invaliditāti. Katrā gadījumā ir izdarīts kaut kas tāds, lai samazinātu indivīda spēju uztvert, ierakstīt, atsaukt atmiņā vai domāt. Jebkurš no šiem gadījumiem Dianētikā tiek uzskatīts par ļoti sarežģītu, taču tie nespēj kavēt Dianētikas darbību.

Tādos gadījumos kā elektriskajā šokā, kad tiek iznīcināti audi un kaut kādā veidā ieviests haoss atmiņas bankās, var tikt izmainīts laika treks un pastāvēt citi nevēlami stāvokļi.

Visās šādās jatrogēniskajās pārmaiņās Dianētikas pielietošanas rezultāti ir jāuzskata par nenoteiktiem.

BET VISOS ŠĀDOS REISOS, IT SEVIŠĶI ELEKTRISKĀ ŠOKA GADĪJUMOS, DlANĒTIKU VAJADZĒTU PIELIETOT JEBKURĀ IESPĒJAMĀ VEIDĀ, LAI MĒĢINĀTU UZLABOT PACIENTU STĀVOKLI.

Visa veida šokus un operācijas vajadzētu uzskatīt par ingrammām.

NEVIENAM CILVĒKAM, KURŠ VAR IZPILDĪT IKDIENAS UZDEVUMUS VAI PIESAISTĪT UN KONCENTRĒT UZMANĪBU, NEVAJADZĒTU JUSTIES IZMISUŠAM VAI SAVU STĀVOKLI UZSKATĪT PAR BEZCERĪGU.

Jebkurš cilvēks, kas ir nozīmēts šādai „ārstēšanai", var nebūt spējīgs sasniegt optimālo prāta efektivitāti, bet viņš, iespējams, varēs sasniegt racionalitātes līmeni, kurš pārsniedz normālo. Vienīgais, ko var darīt - tas ir mēģināt. Neskatoties uz to, kas ir noticis vai izdarīts, liela daļa no šiem keisiem brīnišķīgi spēj atjaunoties .

*Dažreiz abortu mēģinājumi var smadzenēm nodarīt dīvainas lietas. To varētu nosaukt par ievainojumu. Vairums no sonika rikoliem var tikt atjaunoti. Ja daudzus rikolus nevar atjaunot, tik un tā ingrammas var tikt izdzēstas. Intelekts šādā gadījumā paaugstināsies, un bieži vien tas kļūst ārkārtīgi augsts.

Organiskās Dabas Traucējumi Prenatālo ingrammu standarta klasēm ir savs saturs, kurā ir vecāku uztraukums par to, ka bērns būs plānprātīgs, ja tagad netiks uztaisīts aborts. Tas šādām ingramtnātn pievieno emocionālu pārslodzi un, kas arī ir ļoti svarīgi, pievieno aberējošo faktoru šajā augošajā pacientā, ka viņš nav „pareizs", ka viss ir „nepareizs", ka viņš ir „plānprātīgs", utt.. Vecāki gandrīz vienmēr nepareizi novērtē, cik grūti ir izdarīt veiksmīgu abortu. Bieži tiek lietoti savādi un nebijuši līdzekļi, un uztraukums par to, ka bērns „neizkrīt" no dzemdes pēc aborta mēģinājuma, ir ļoti stiprs; uztraukums par to, ka viņš tagad ir galīgi sakropļots, rada ļoti nopietni aberējošas ingratnmas, kuras sava satura dēļ ir ļoti grūti sasniedzamas.

„Plānprātīgo" komandu aberējošās īpašības ir, protams, spēcīgas. Uztraukums, ka bērns var piedzimt akls, kurls vai citādi nespējīgs, ir ļoti plaši izplatīts. Iepriekšējo šādu ingrammu komandu klases var novest pie nopietnas plānprātības; pēdējā gadījumā uztraukums par aklumu, utt. var novest, vismaz, pie sliktiem vizio vai sonika rikolietn.

Rikola izslēgšanās rodas no ingrammiskās ticības, kura pastāv sabiedrībā, ka nedzimis bērns ir daļēji akls, nejūtošs un „nedzīvs".

Šī ticība ir ienesta arī AM (aborta mēģinājums) ingrammās ar pašattaisnošanās piezīmēm, kad sieviete mēģina izdarīt abortu: „Nu, viņš tik un tā neko neredz, nejūt un nedzird." Vai arī: „Viņš nezina, kas notiek, viņš ir akls, kurls un mēms. Tas ir kā auglis. Tas nav cilvēks."

Lielākā daļa no sonika un vizio rikolu izslēgumiem rodas no piezīmēm, kuras ir izteiktas sāpīgu emociju vai citu ingrammisko datu dēļ. Var tikt iztērētas simtiem terapijas stundas, pirms ieslēdzas rikoli.

Vesela buķete izslēgšanās gadījumu terapijas laikā ieslēgsies. Ir tūkstošiem ingrammisku piezīmju un emocionālas situācijas, kuras liegs preklīram izmantot rikolu, bet tas galu galā atjaunosies.

Pacientam, kura dinamikas ir sliktā stāvoklī (jo cilvēku dinamikas nav vienādi spēcīgas), var piemist ļoti viegli atslēdzami rikoli.

Pacientam, kura dinamikas ir labā stāvoklī, rikolu izslēgšanai, būtu nepieciešams daudz lielāks aberāciju skaits, nekā iepriekš minētajā gadījumā. Šie rikoli var tikt ieslēgti, vienkārši izlādējot fiziski sāpīgās vai sāpīgo emociju ingramtnas.

Tomēr nevar palikt neievērots, ka aborta mēģinājumi būtībā reti var iznīcināt smadzenes un nervu mehānismus tādā mērā, ka tos nav iespējams atjaunot. Rezultātā rodas fizioloģiskie bojājumi.

Bērni un pieaugušie, kas pašlaik ir klasificēti kā plānprātīgie, tātad, varētu tikt sadalīti divās grupās: dabiskā, fizioloģiskā klase un aberētā klase. Tālāk, rikolu izslēgumi tāpat var tikt iedalīti divās klasēs, neskatoties uz dinamikām un indivīda intelektu: tā ir rikolu izslēgšanās, kura rodas no smadzeņu bojājumiem aborta mēģinājuma laikā, un izslēgšanās gadījumi, kuri ir tikai tīrā aberācija, ko izraisījušas ingrammiskās komandas un emocijas.

Augļa spēja atjaunot bojātos orgānus ir fenomenāla. Bojātas smadzenes parasti var tikt atjaunotas pilnībā, neskatoties uz to, kādas nedraudzīgas substances tās ir ietekmējušas. Tikai tā iemesla dēļ, ka smadzenes ir aizskartas aborta mēģinājumā, nav jāuzskata, ka rikolu izslēguma avots ir šis notikums, jo tas gadās retāk.

Ir saprotams, ka to lasīs daudzi, kuriem ir rikolu izslēgumi un skaidrs, ka viņiem var rasties ievērojams satraukums, taču atcerieties: sonika un vizio rikoli nav tik svarīgi, lai cilvēks gandrīz pilnībā sasniegtu Relīzastāvokli. Šis komentārs par organiskajiem bojājumiem nenozīmē, ka nevar sasniegt Relīza stāvokli, kas padarīs personu daudz kompetentāku un laimīgāku, jo to var izdarīt, neskatoties uz rikolu neesamību. Un atcerieties to, ka rikoli gandrīz vienmēr ieslēdzas, kaut arī tas prasītu 500 vai arī vairāk stundu. Šis stāvoklis ir pieminēts tikai tādēļ, ka to dažos gadījumos varēs atrast.

„Testi" un „eksperimenti" ar ķermeņa smadzeņu vivisekciju psihiatriskās slimnīcās diemžēl nav pamatoti. Šie „eksperimenti", kas tika veikti bez īstām zināšanām par aberācijām un prāta traucējumiem, nav vajadzīgi to radīto sāpju, grūtību un bojājumu dēļ. Neviens no šiem datiem nav vērtīgs, ja nu vienīgi, lai parādītu, ka smadzenes var tikt izgrieztas dažādos veidos, nenogalinot cilvēku.

Eksperimentu gaitā pacienti reaģēja gan uz ingrammiskiem, gan arī fiziskiem traucējumiem, ko radīja psihiatri, un šos faktorus pēc operācijas nav iespējams atšķirt, ja nu vienīgi ar Dianētikas palīdzību. Slēdzieni, kuri tiek izsecināti no šiem datiem ir nederīgi, jo pacientu reakcijas pēc operācijas var izraisīt daudzi avoti: ingrammas, pašas operācijas izraisītā ingramma, aborta mēģinājuma izraisītie bojājumi agrākā dzīves posmā, smadzeņu traumas, ko radījušas operācijas, utt.. Tādēļ, neizdariet secinājumus, piemēram, ka jēdzieniskās domāšanas bojājumi rodas tikai tad, kad ir izņemta smadzeņu daļa, un rikols tiek izslēgts, tikai tad, kad smadzenēm ir veikta vivisekcija, utt. No zinātniskā viedokļa šādi „atklājumi" neko nenozīmē, izņemot tā fakta apstiprināšanu, ka vēlāk dzīvē smadzenes var tikt sagrautas, nenogalinot pašu cilvēku, un jebkura ķirurģija bieži noved pie pārmaiņām pacienta prātā. Protams, var atklāt, ka šīs vai tās komutatora daļas, kuras tiek saukts par smadzenēm, izņemšana, likvidē arī kādu spēju kaut ko darīt.

Dianētiskā pirmā palīdzība

Tie, kas ir saistīti ar pirmās palīdzības sniegšanu būs ieinteresēti tajā, ka jebkura pacienta ārstēšanu un atlabšanu var ļoti veicināt un saīsināt viņa slimību, izdzēšot ingrammas, kuras ir radušās ievainojuma gūšanas momentā.

Negadījumā cietušais dažkārt nomirst dažu dienu laikā no šoka vai arī lēni atgūstas un neatveseļojas ātri. Jebkura ievainojuma - apdeguma, griezuma, sasituma vai kāda cita trauma „paliek" ievainotajā zonā. Ievainojuma moments rada ingrammu. Sī ingramma traucē traumas „atbrīvošanu". Fakts, ka ievainotā daļa vēl arvien sāp, ir organisks restimulators, kurš apspiež pacienta spēju izveseļoties.

Izmantojot reverī vai vismaz liekot pacientam aizvērt acis un strādājot ar viņu uzreiz pēc operācijas, cik vien ātri ir iespējams, ārsts, māsiņa vai radinieki var cilvēku atgriezt ievainojuma momentā un atvieglot incidentu kā parastu ingrammu. Kad ievainojuma ingramma ir saīsināta, pacienta vispārējais garīgais tonis uzlabojas. Pēc tam ievainotā zona vairs netraucē ārstēšanu.

Vairāki eksperimentāli darbi attiecībā uz to parādīja, ka daži apdegumi tiek izdziedināti un pazūd pāris stundu laikā, kad ingramma, kura izveidojās ievainojuma brīdī, tika izdzēsta. Daudz nopietnākos savainojumos pārbaude demonstrēja noteiktu un nepārprotamu

izveseļošanās ātruma progresu.

Operācijās, kurās ir lietota anestēzija, Dianētika ir noderīga divos veidos:

1.    kā priekšlaicīgs aizsarglīdzeklis pret ingrammām.

2.    Kā atlabšanas paņēmiens.

Vispirms, „bezsamaņas" vai „pusbezsamaņas" stāvoklī esoša pacienta klātbūtnē nevajadzētu būt nekāda veida sarunām. Otrkārt, pēc operācijas būtu jāatvieglo pati operācijas trauma.

Savstarpējās terapijas problēma

R un viņa sieva C ar Dianētikas paņēmieniem klīrēja viens otru 8 mēnešus, strādājot četras stundas katru vakaru, četrus vakarus nedēļā, katram oditējot pusi no šī kopējā laika. Šo savstarpējo norunu gan sarežģīja apstāklis, ka R ļoti dedzīgi vēlējās tikt klīrēts, bet viņa sieva bija samērā apātiska un piekrita uzsākt terapiju tikai pēc lielas pārliecināšanas.

Viņš bija augsta līmeņa dinamiku keiss ar milzīgu norobežotu emociju daudzumu; viņa bija apātisks keiss, kas noliedz savas grūtības („melnās panteras" mehānisms). R uztrauca hroniskā čūla un raizes par darbu, C nomocīja vispārējs alerģisks stāvoklis un pastāvīga bezrūpība pret mājas darbiem. Viņi nebija savstarpēji restimulējoši, bet viņiem bija problēmas saistībā ar abpusējo neizteikto vienošanos izvairīties no lietām, kuras bija vissatraucošākās, kad viņi bija kopā, tādas kā viņu bērna priekšlaicīgas dzemdības, mājas zaudēšana ugunsgrēkā pirms daudziem gadiem un vēl citi smagi pārdzīvojumi. Turpmāk viņiem bija jāsaskaras ar R iespaidojamību, no vienas puses, un viņa intraversiju, kura izraisīja nevērīgu attieksmi pret sievas terapiju, un ar C apātiju, no otras puses, kura paildzināja R kā preklīra terapijas laiku un samazināja viņas ieinteresētību būt par labu oditoru.

Vēlāk sākās sarežģījumi tāpēc, ka C nesaprata Oditora kodeksu un tā pielietojumu. Dažreiz gadījās, ka C, oditējot vīru, sesijas laikā, kad R bija atgriezts pagātnē, pret viņu kļuva dusmīga un neiecietīga, un šī attieksme uzspieda R dusmu veilansu.

Šī terapija, kura virzījās nenosakāmā gultnē, tika turpināta. Tad R tika informēts par abpusēji neizteikto vienošanos un viņam tika teikts, ka būtu labāk atbrīvoties no savstarpējām sāpīgām emocijām. Pēc pievēršanās ingrammai, kuras saturs bija degošā māja, viņš pēkšņi atklāja, ka spēj oditēt arī dažas sākotnējās sievas līdzjūtības ingrammas, kuras līdz tam nebija pieejamas. Atklājās, ka viņas alerģijas ir radušās no tēva līdzjūtības aprēķina un ka R ir pseidotēvs. Tas ievērojami uzlaboja C keisa stāvokli. Viņa sāka mazāk ciest no alerģijām un hroniskām, jau ierastām sāpēm sirdī, no kurām viņa vairs necerēja atbrīvoties. Viņa tapa ieinteresēta kļūt par labu oditoru un apgūt šo priekšmetu. Sieviete kļuva viegli aizkaitināta, kad R pieprasīja vairāk oditinga laika. (Šis intereses pieaugums pastāv jebkurā apātijas gadījumā, kurš sākas no ingrammu ignorēšanas.)

Taču R ļoti iespaidoja viņas dusmu periodi, un viņš atklāja, ka tagad darbojas gandrīz paškontrolē, stāvoklī, kurā pats izlēma, ko vajadzētu iziet un ko - nē. Paškontrole, protams, ir bezjēdzīga, jo, ja viņš zinātu par savām aberācijām un ingrammām, tās nebūtu ingrammas. Tādēļ viņš atteicās izrādīt jebkādas emocijas, jo viņa bija par tām ņirgājusies, nesekoja viņas instrukcijām un būtībā paklausīja ingrammām, ko viņa bija radījusi pagājušo sesiju dusmu lēkmēs. C tika dots padoms „atvērt" pašas paustos dusmu momentus pret preklīru terapijas laikā, un, kad tie bija saīsināti, R atkal labi strādāja un sadarbojās.

Viņa čūla bija radusies no aborta mēģinājuma. Viņa tēvs, galēji aberēts indivīds, bija mēģinājis izdarīt abortu mātei, pēc bērna septiņu mēnešu ilgas atrašanās dzemdē. Māte apgalvoja, ka bērns var piedzimt dzīvs. Tēvs teica, ka, ja šis bērns būs dzīvs, tad viņš to nogalinās tiklīdz viņš piedzims. Tad tālāk, viņš teica, ka mātei ir jāguļ mierīgi, kamēr viņš darbojas. Kādā citā situācijā viņš teica, ka viņš ieslēgs māti tualetē, kamēr viņa neizšķirsies par bērna

abortu. (Šis keiss bija ļoti sarežģīts, jo māte bija baidījusies stāstīt par savu grūtniecību un trīs mēnešus izlikās, ka nav stāvoklī, tādējādi liekot tēvam domāt, ka bērns ir tikai četrus mēnešus vecs, nevis septiņus. Tāpēc šajā keisā bija daudz noslēpumainības, apjukuma un pretrunīgu datu.) Tas nozīmēja, ka R prenatālajā apgabalā bija nopietns turētājs: viņu turēja ingramtna, kuras saturā bija urbšanās viņa kuņģī. Tā bija nozīmīgākā ingramtna, kura, varētu 1 eikt, sapulcināja sev apkārt citas ingrammas ar līdzīgu somatiku un saturu, un tās apspieda. Tas bija incidentu samezglojums, ar kuru C neapzināti sastapās: sievas dusmas to samezgloja vēl vairāk R tagad bija gatavs sadarboties, taču viņa laika treks riņķoja ap ingrammu, kurā atradās turētājs jeb grūtību atrisinājums. Prenatālās ingrammas apspieda arī divas gudrības zobu izraušanas operācijas ar slāpekļa oksīda anestēziju.

C kādu laiku strādāja pie tā, lai atrastu vēlākas ingrammas saistībā ar zobu operācijām, kuras saturēja milzīgu daudzumu sarunu starp zobārstu, viņa palīgiem un R māti, kura, par nelaimi viņa veselajam saprātam, atradās zobārsta kabinetā.

Ratradās ļoti neērtā stāvoklī, jo viņam nepārtraukti restimulējās ingrammas, kuras tomēr nevarēja sasniegt. Viņš gan nejutās daudz sliktāk kā pagātnē, un diskomforts nebūtu bijis, ja C būtu ievērojusi un sekojusi Oditora kodeksam. Šis keiss neprogresēja vairākas nedēļas.

C terapija progresēja. Darbs ar viņu R ļoti restimulēja un palielināja viņa diskomfortu, taču, jo vairāk viņš ar viņu strādāja, jo labāk viņa oditēja un gudrāka kļuva (viņas IQ pacēlās gandrīz par piecdesmit punktiem pēc pirmajām piecām terapijas nedēļām). C vēlējās uzzināt, kā viņa varētu pārvarēt šķēršļus vīra keisā, un tika informēta, ka viņa tagad praktizē neizteikto vienošanos, jo viņa daudzas reizes bija nevajadzīgi pārsteidzīga attiecībā pret R vēl ilgu laiku pirms terapijas uzsākšanas. Tagad viņa saprata, ko ir nodarījusi vīram, tomēr nevarēja pieņemt to faktu, ka ir daļēji atbildīga par viņa nelaimi. Viņa diezgan bieži ar vīru bija runājusi dusmīgā tonī, jo labi zināja jau ilgi pirms terapijas, ka šī valoda viņam bija restimulējoša, var iedarbināt viņa „pogu nospiešanas" mehānismu un likt viņam kaut ko izdarīt vai atkāpties no strīda.

Tad C pievērsās sāpīgo emociju ingrammām vēlākajā R dzīvē, strādājot ar fiziski sāpīgajām ingrammām, kuras R lika „neko nejust", kopā ar vēlākajām sāpīgo emociju ingrammām, kad viņš pārdzīvoja intensīvas emocijas, taču nevarēja to izrādīt, un atbrīvojot emocijas keisā. Tad R izrādīja strauju uzlabojumu. Vēlākās dzīves sāpīgās emocijas bija atbrīvotas un varēja sākt saīsināt sākotnējās prenatālās ingrammas. Tas, savukārt, atklāja vēl lielāku vēlākās dzīves emociju daudzumu, kuru varēja saīsināt.

Pēkšņi R keisā atklājās, ka iemesls, kāpēc C varēja tik viegli viņu sadusmot, slēpās medmāsā, kura atradās viņam blakus mandeļu izgriešanas operācijas laikā, kad R bija pieci gadi. C piemita medmāsai līdzīga uzvedība. Tā bija līdzjūtības ingramma un, kad tā tika atbrīvota, laika treks iztaisnojās un varēja daudz vieglāk aizsniegt abortu mēģinājumu ingrammas.

Gadījās tā, ka R lielāko daļu no savas dzīves bija atradies ārpus laika treka, viņa atmiņa bija nosegta un rikoli sliktā stāvoklī. Tas viss tika atrasts apslēptajā, nozīmīgajā ingrammā - aborta mēģinājumā, kur tēvs bija draudējis bērnu nogalināt, ja viņš nāks pasaulē, un tad piebildis, ka bērns tik un tā neko nevar redzēt, sajust vai sadzirdēt. Tas bija ingrammisks materiāls, kurš izpaudās kā R nespēja pārvietoties pa laika treku.

Brīdī, kad tika atrasta šī nozīmīgā ingramma (terapijā jau bija pagājušas 280 stundas), R nokļuva atpakaļ uz laika treka, varēja pa to pārvietoties, un viņa ingrammu izdzēšana noritēja atbilstošā secībā.

C tika klīrēta apmēram divus mēnešus pirms R sasniedza savu pēdējo ingrammu. Taču C alerģijas pazuda jau ilgi pirms viņas keiss tika pilnībā pabeigts, tāpat arī R čūla un dažas citas psihosomatiskās grūtības pazuda pirms keiss tika pilnīgi klīrēts.

Restimulēta keisa problēma

G tika klīrēts neregulārās sesijās desmit mēnešu laikā. Viņa diagnoze bija sonika un vizio trūkums, sāpju un emociju izslēgšanās, pastāvīgs viegls transs un „atpalicība" trīs gadu vecumā. Tas nozīmē, ka tajā brīdī, kad viņš atradās reverī, viņš bija pārsteigts un izbijies, atklājot sevi sēžam zobārsta krēslā, trīs gadu vecumā, kad viņam izrāva zobu. I as radīja ingrammu, kurā viņš neapzināti bija „iestrēdzis" gandrīz pusi no sava apzinātā dzīves laika, un tā daļēji bija cēlonis viņa zobu slimībām un nespējai aizmigt, jo tādējādi pretojās anestēzijai. Situācija bija skaidri saskatāma, jo viņš nekavējoties sāka cīnīties un šļupstēt, un šis stāvoklis tika atvieglots, aizskarot šo ingrammu, kas deva viņam iespēju atgriezties tagadnes laikā.

Viņa dzīvē bija bijušas ievērojamas grūtības, lai gan šis cilvēks bija augsta līmeņa dinamiku keiss, tomēr pauda apātiju. Pēc septiņdesmit piecām stundām, kad notika atvieglošanās, tika atklāts, ka dažreiz viņa sieva bija viņa pseidovecāmāte un, esot ambiveilansa, arī viņa pseidomāte. Tā kā viņa līdzjūtības aprēķins pieprasīja, lai viņš būtu slims, citādi vecāmāte pie viņa nepaliks, bet pretizdzīvojošas ingrammas teica, ka viņa māte būs jauka pret viņu tikai tad, kad viņš būs slims, reaktīvie aprēķini pievienoja faktu, ka viņam nepārtraukti ir jābūt slimam, un ķermenis šai komandai bija paklausījis divdesmit tris gadus. Tas viss, protams, tika izārstēts tikai ar ingrammu izdzēšanu.

Izdzēšana iesākās apmēram pēc divsimt terapijas stundām un turpinājās, līdz pēkšņi viss keisa progress apstājās. Piecdesmit vai pat vairāk stundu laikā tika atrastas tikai dažas ingrammas, kuras nebija saīsināmas, un, tā kā sāpīgās emocijas nevarēja aizsniegt, tās ingrammas, kas tika atrastas un saīsinātas, parādījās tikai tādēļ, ka oditors šajā keisā lietoja ļoti prasmīgas piespiešanas metodes, kuras gandrīz nekad nav nepieciešamas un nevajadzētu izmantot, izņemot psihotiskus keisus. Terapijas sākumā šāda piepūle nebija nepieciešama. Acīmredzot kaut kas nebija kārtībā.

Rūpīgāk iztaujājot, atklājās, ka G sieva ļoti iebilda pret Dianētiku, jo viņa šajā sakarā nekad nepalaida garām izdevību dzēlīgi uzbrukt G, it sevišķi tad, kad viņš atradās draugu kompānijā. Viņa izsmēja viņu kā psihotiķi. Viņa sameklēja advokātu, lai izšķirtos (paziņojot par to tad, kad viņš bija uzsācis terapiju, taču patiesībā šajā sakarā bija konsultējusies ar savu advokātu jau divus gadus) un vispārēji satrauca G līdz tādai pakāpei, ka viņš nepārtraukti ieguva sāpīgo emociju ingrammas, kaut arī pret sievu neizrādīja nekādas emocijas.

Viņiem bija bērns, deviņus gadus vecs zēns. G zēnam bija ļoti pieķēries. Bērnam bija bijušas neparasti daudzas slimības, un viņš cieta no acu kaites un hroniska sinusīta un neregulāri apmeklēja skolu. Sieva pret bērnu izturējās diezgan asi. Viss, ko viņš darīja, sievietē radīja nervozitāti.

Šajā keisā oditors, uzzinot par viņas attieksmi pret savu vīru un, it sevišķi, pret Dianētiku, noorganizēja ar viņu sarunu par vīru. Atklājās, ka arī viņai nebija nekas pretim uzsākt terapiju. īsi pēc šīs sarunas G un viņa sievas starpā norisinājās īss strīds, kurā G izteica piezīmi, ka viņa droši vien ir aberēta. Viņa strauji nostājās pretī un teica, ka viņš ir tas, kas sajucis prātā, jo sācis interesēties par Dianētiku. Viņš aizstāvējās ar faktu, ka no abiem diviem tieši viņam vajadzētu būt vismazāk aberētajam, jo viņš vismaz kaut ko dara attiecībā uz savām aberācijāin. Tālāk viņš piebilda, ka, viņa noteikti ir aberēta, jo savādāk, viņa nebūtu tik naidīgi noskaņota pret bērnu; fakts, kurš skaidri norāda uz viņas bloķēto otro dinamiku, seksu.

Nākošajā dienā viņš atnāca no darba un atklāja, ka viņa izņēmusi no bankas naudu un pārcēlusies uz citu pilsētu, paņemot bērnu sev līdzi. Viņš viņai sekoja un atrada pie saviem radiniekiem. Sieva bija stāstījusi, ka viņš viņu sitis un kļuvis tik traks, ka viņam bijusi nepieciešama terapija. Patiesība bija tāda, ka viņš visas kopdzīves laikā viņai brutāli nebija pat pieskāries. Šajā satikšanās reizē, liecinieku klātbūtnē, viņa sāka plosīties un nozākāt jebkādas „psihiatrijas sistēmas", kuras ticēja pirmsrunas atmiņai. Viņš iebilda, ka pagātnē veselas skolas ir ticējušas pirmsrunas atmiņai, ka viss psihiatrijas pamats ilgu laiku ir runājis par „atmiņām dzemdē", nezinot, kas tas ir, un tā tālāk.

Viņas radinieki, redzot, ka G izturas tik mierīgi, piespieda viņu atgriezties mājās pie vīra. Pa ceļam viņa uzrīkoja dramatisku scēnu, pirms tam par to nekādā veidā nedraudēdama, mēģinot izdarīt pašnāvību, izlecot no mašīnas.

Pēc viņas atgriešanās, oditors ar viņu personīgi parunāja. Viņš .11 novēlošanos bija izsecinājis, ka sievas dzīvē ir kaut kas tāds, ko viņa baidās atklāt savam vīram un, saskaroties ar zinātni, kura varētu al jaunot visu atmiņu, viņa par to bija kļuvusi mežonīgi emocionāla. Beigu beigās, pēc pamatīgas iztaujāšanas, viņa atzinās, ka ir patiesība, I >ar kuru viņas vīrs nekad nedrīkst uzzināt. Viņa bija tik uztraukusies, I a oditors, ar viņas piekrišanu, sniedza viņai dažas terapijas stundas. I ad tika atklāts, ka viņas tēvs daudzas reizes ir mēģinājis nogalināt viņas māti un nevēlējās meitu. Tālāk tika atklāts, ka viņas tēva vārds bija Š un sievietes ingrammu banka bija piebārstīta ar tādām frāzēm kā ,,Š, lūdzu, neatstāj mani. Es bez tevis nomiršu." Turklāt pēc sesijas, viņa pēkšņi labprātīgi atklāja uz sevi adresētu histēriska humora pilnu faktu, ka visā viņas dzīvē viņai ir bijušas dzimumattiecības tikai ar vīriešiem, kuru vārds ir ,,S", neatkarīgi no viņu izskata, auguma vai vecuma. Tas bija tālu no Relīza stāvokļa, bet raugoties uz faktu, ka šis otrs pacients, G tika pakļauts briesmām ar šo visu nevajadzīgo kņadu un viņa terapija bija iestrēgusi, oditors sievu izvaicāja tālāk. Viņa atklāja, ka daudzas reizes bija mēģinājusi izdarīt abortu un bijusi šausmīgi izbijusies, ka dēls varētu būt blonds, kaut arī viņai un viņas vīram ir tumši mati. Turklāt, šī bērna ingrammas, kā viņa to zināja, saturēja datus, kuri, kā uzskatīja viņa, viņu kompromitēja vairāk nekā abortu mēģinājumi; kamēr viņa bija stāvoklī, viņa bez sava vīra bija iesaistījusies dzimumattiecībās vēl ar trijiem citiem vīriešiem.

Oditors uzsvēra, ka šī vainas sajūta viņā, neatkarīgi no tā, cik tā ir reāla, tik un tā ir ingrammiska. Un, ka tas ir ļoti apšaubāmi, vai viņas vīrs par šādiem jaunumiem viņu nogalinātu. Oditors teica viņai, ka viņa ir nosodījusi bērnu ar nepilnvērtīgu eksistenci un, ka viņa ar savām bailēm noveda savu vīru apātijā, liekot oditoram strādāt daudz vairāk nekā tas nepieciešams. Sava vīra un oditora klātbūtnē viņa atzinās neuzticībā un sev par pārsteigumu atklāja, ka viņas vīrs to jau zināja gadiem ilgi. Viņš nezināja par viņu bērna aborta mēģinājumiem.

Viņai ieteica izstudēt terapijas rokasgrāmatu un klīrēt bērnu, ko viņa ar sava vīra palīdzību arī izdarīja. Oditors turpināja strādāt ar G līdz Klīra stāvoklim, kurš vēlāk klīrēja savu sievu.

Padomi Oditoram

Cilvēku aberāciju neredzamais avots bija apslēpts daudzu, ļoti specifisku iemeslu dēļ. Oditors ar tiem visiem saskarsies un, kaut arī šīs tehnikas, ļauj samazināt reaktīvās ingraīnmas bankas spējas atraidīt viņu līdz nullei, viņam vajadzētu zināt tā nezvēra dabu, kuram viņš uzbrūk.

Ingrammu bankas aizsardzības mehānismi, kaut arī šobrīd tie nav ļoti efektīvi, jo mēs zinām, kā iespiesties šī vājprātības cēloņa apbruņojumā, ir sekojoši:

1.    fiziskās sāpes.

2.    Emociju satvertās vienības.

3.    „Bezsamaņa".

4.     Kavējošs ieslēgšanās raksturs.

5.    Kavēšanās starp restimulāciju un slimību.

6.    Pilnīga, absolūta iracionalitāte.

Par fiziskajām sāpēm mēs zinām daudz. Tā kā prāts atmiņā cenšas no tām izvairīties tieši tāpat kā dzīvē, tad tas izraisa atmiņas bloķēšanu.

Zaudējuma emocijas uzkrāj amortizējošu slāni starp indivīdu un nāves realitāti.

„Bezsamaņa" nav tikai datu apslēpšanas mehānisms, tā ir arī atmiņas bloķēšana brīdī, kad tiek izsisti drošinātāji, neļaujot pārvarēt pagātnes momentu „aizmiršanu".

Ingramma var snaust lielāko cilvēka dzīves laika daļu, un tad, kad saņēmusi atbilstošu restimulatoru komplektu fiziskā nogurumā vai slimības pareizā momentā, parādās, radot šķietamu vājprātu vai nelielu aberāciju daudzus gadus pēc tam, kad bija noticis patiesais incidents.

Cits bankas aizsargmehānisma aspekts ir restimulācijas kavēšanās, kas nozīmē to, ka ieslēgtai ingraminai bieži ir vajadzīgas divas vai

trīs dienas, lai sāktu darbību. (Piemērs: migrēnas restimulators ir ritmiskas belzošas skaņas; šīs skaņas dzird indivīds, kuram ir šī ingramma; trīs dienas vēlāk viņam pēkšņi parādās migrēna.) Kā ar . īdas restimulācijas kavēšanās palīdzību, kāds varētu noteikt brīdi pa brīdim radušās slimības specifisko restimulatoru?

Ingrammas absolūtā un galējā iracionalitāte tajā, ka viss ir vienāds ingrammā ar visu un ar lietām ārējā vidē, kaut arī tās pilnīgi nav līdzīgas, ir idiotisma varoņdarbs, kuru jebkurš juteklisks cilvēks varētu uzskatīt par ne īpaši vērā ņemamu „domāšanas procesu".

Cilvēks ir meklējis šo avotu vairākus tūkstošus gadus, bet viņš meklēja kaut ko, kuram vajadzētu savos pamatos būt sarežģītam, jo jebkam, kas varētu būt tik sirdi plosošs, tik graujošs, tik ļauns un tik ļoti spējīgs radīt daudzveidīgas izpausmes, ir jānāk no komplicēta avota, bet, pārbaudot izrādījās, ka tas ir ārkārtīgi vienkāršs.

Oditoram nevajadzētu novilkt robežu starp prātu un neprātu, tie ir tikai relatīvie termini. No viņa prasīs salīdzināt Dianētiku ar vecajiem standartiem, tādiem kā Kreipelina sarežģītajām klasifikācijām. To var izdarīt, bet tas.būtu tikpat nelietderīgi kā Aristoteļa dabas vēsture, kura interesē tikai vēsturniekus.

Ja indivīds nav spējīgs pats piemēroties savai videi, lai paklausītu vai komandētu savus biedrus, vai, vēl svarīgāk, ja viņš nav spējīgs pakļaut vidi sev, tad viņu var uzskatīt par „vājprātīgu". Taču tas ir relatīvs termins. Garīga veselība no otras puses ar Dianētikas palīdzību cieši pietuvojas savai potenciālajai absolūtajai nozīmei, jo mēs zinām, kas ir optimālais prāts. Izglītības un uzskatu pārveidošanās var rādīt kādas personas racionālo rīcību šķietami iracionālu otrai personai, taču tā ir nevis veselā saprāta, bet gan izglītības un uzskatu problēma, ar kuru oditoram būs maza darīšana.

Oditors var iedalīt savus pacientus trijās vispārējās Dianētikas klasēs: nav sonika rikola, iedomāts rikols un sonika rikols. Jautājums par garīgo veselību pat netiek izskatīts. Uzdevums ir tajā, lai noteiktu, cik grūts vai ilgstošs šis keiss var būt, ko diezgan labi var noteikt ar šo trīs stāvokļu pastāvēšanas pakāpi.

Tomēr oditors atklās, ka viņa rokās ir nonācis kāds patiešām „vājprātīgs" keiss, kāds, kurš ir psihotiķis. Šādā gadījumā keisa atveseļošanās būs atkarīga no tā, kādai no augšminētajām klasēm psihotiskais pacients piederēs. Problēma ir likvidēt pacienta ingrammu intensitāti, cik vien ātri tas ir iespējams.

Apstākļi un mehānismi, kuri apslēpj ingrammu banku, nemainās: tie ir pastāvīgi klātesoši katrā pacientā, katrā cilvēkā. Dianētikas tehnoloģija var tikt pilnveidota (un kuru gan zinātnisku tehnoloģiju, it īpaši tās pastāvēšanas pirmajos gados, nevar pilnveidot), bet tā arī nedarbojas izlases kārtībā un ir attiecināma uz visiem indivīdiem.

Tādēļ, ja mums ir vājprātīgs pacients, pašos pamatos problēma nemainās un Dianētikas tehnoloģija darbojas tāpat kā jebkurā citā keisā. Uzdevums ir samazināt lādiņa intensitāti tā, lai varētu to atrisināt ar standarta procedūru.

Vājprātīgi pacienti bieži vien iesprūst uz laika treka, gadījumos, kad viņos ir viena vai cita veida turētājs, kurš ir jānoņem ar repītera metodi, līdz viņi atkal varēs pārvietoties. Ja pacients ir regresijas stāvoklī, viņš var būt tik pamatīgi iestrēdzis, ka ir pazaudējis saskari ar tagadnes laiku. Jebkurš pacients var sākt pārdzīvot tā vietā, lai atgrieztos, un oditoram, lai to novērstu, tikai strupi jāatcērt, ka viņi var to atcerēties, kas viņus novieto atkal atgriešanās stāvoklī. Var atklāt, ka vājprātīgi pacienti bieži vien klausās vienu un to pašu ingrammu atkal un atkal, un tādā keisā ir nepieciešams tikai nostiprināt uzmanību un atkārtot turētājus, līdz viņi var pārvietoties pa laika treku. Vājprātīgi pacienti dažreiz pilnīgi atrodas ārpus laika treka, klausīdamies dēmonos un redzēdami ilūzijas. Problēmas vienmēr ir tās pašas: izmantojiet repītera metodi un, kad vienā vai otrā veidā viņu uzmanība ir nofiksēta, vai nu panāciet viņu pārvietošanos vai novietojiet viņus atpakaļ uz laika treka. Šizofrēniķi parasti atrodas tālu no sava laika treka.

Labākais veids, lai noņemtu spriedzi keisā ierastās terapijas uzsākšanai, ir atklāt un izlādēt sāpīgo emociju ingrammas. Ja parastie līdzekļi nedarbojas, saņemiet ārsta palīdzību un lieciet pacientu zem slāpekļa oksīda vai nātrija pentotāla iedarbības, sasniedzot dziļu transa līmeni, kur pacients, parasti, varēs kustēties pa laika treku, pat ja nomoda stāvoklī viņš ir bijis ārpus tā. Atrodiet vēlāku Izmisuma ingrammu (sāpīgo emociju) un atbrīvojiet to, kā tas ir aprakstīts nodaļā par emocijām. Dziļā transa tehnika neatšķiras no ierastās terapijas metodes, izņemot to, ka jābūt ļoti piesardzīgam, I ii neteiktu neko, kas turpmāk varētu aberēt pacientu. Ierobežojiet visas sarunas, sekojiet terapijas modelim un esiet ļoti uzmanīgi, lai iekļautu atcelšanu.

Vājprātīgs pacients paklausa dažām vai iespējams daudzām ingrammu komandām, tādēļ tam, ko viņš dara, nav īpašas nozīmes. Tā komanda var diktēt, pacienta neizpratnes dēļ, dažādas savādas rīcības, radīt „dēmonus" vai likt darīt jebko citu. Tomēr diagnoze sastāv tikai no pacienta novērošanas, lai atklātu, novērojot viņa darbības, kāda šī ingraīnmiskā komanda varētu būt.

Šajā rokasgrāmatā nav ietverta Klīniskā Dianētika, izņemot šīs dažas piezīmes, bet oditors, kas zina šīs grāmatas pamatprincipus un saprot, kā pielietot šo informāciju, var novest pie „veselā saprāta" pacientus īsā laikā, un tādus gadījumus klīnikas iestādes parasti uzskatīs par brīnumainu atveseļošanu. Pacients ir tomēr ļoti tālu no Relīza, un daudz, daudz stundu vajadzētu pavadīt, lai tālāk izlādētu sāpīgās emocijas un saīsinātu ingrammas, pirms oditors varētu uzskatīt, ka ir droši pārtraukt terapiju.

Oditoram vajadzētu būt sevišķi piesardzīgam, vismaz nākošos divdesmit gadus attiecībā uz jebkuru gadījumu, kurš bijis ievietots psihiatriskā ārstnieciskā iestādē, jo viņš var būt keiss ar jatrogēniskām psihozēm, kuras izraisījuši ārsti, papildus vēl citām ingrammām. Dianētika maz var palīdzēt prātam, gadījumos, kur smadzenes ir apstrādātas ar „ledus cērti" vai „ābola serdes izņemšanu", un šādu vājprātību tā nevar izārstēt pilnīgi, līdz kāds gudrs biologs neatradīs veidu, kā izaudzēt jaunas smadzenes. Elektriskā šoka keisi ir nedroši: tie var pakļauties vai arī nepakļauties ārstēšanai, jo smadzeņu audi var būt piededzināti līdz tādai pakāpei, ka smadzenes nevar normāli funkcionēt. Ieejot jebkurā šādā keisā, oditors būs pārsteigts par standarta bankas juceklīgo stāvokli, nemaz nerunājot par ķēdēm, ar kuru palīdzību viņam vajadzētu būt spējīgam sasniegt ingrammu banku. Sifdiss un citas smadzeņu erozijas var tikt klasificētas līdzīgi, un šādiem gadījumiem vajadzētu tuvoties vai uzsākt tikai pilnība apzinoties, ka Dianētika var būt nespējīga palīdzēt daļās sadalītai mašīnai. Ir bijušas tūkstošiem šādas smadzeņu „operācijas" un simtiem tūkstošu elektriskā šoka ārstēšanas: tādēļ oditoram vajadzētu būt uzmanīgam, lai neiesaistītos bezcerīgos keisos, tajā laikā, kad pastāv tik daudz keisu, kuriem var palīdzēt. Jebkurš keiss, kurš ir bijis hospitalizēts, jāuztver ar aizdomām. Un, ja ir novērojams kaut kas neparasts - atmiņas juceklis vai koordināciju trūkums, šī keisa izpēte var atklāt apslēptu hospitalizāciju. Turpmāk oditoram, kuru aicina palīdzēt hospitalizētam keisam, vienmēr vajadzētu būt piesardzīgam. Keiss, kurš ir nosūtīts uz ārstēšanas iestādi, var būt tāds, kurš tur jau ir bijis agrāk, neskatoties uz radinieku vai draugu protestiem par to, ka tas tā nav.

Tāpat piesardzīgi jāuztver „ierakumu slimības" keisi, jo pirms terapijas uzsākšanas, tie, iespējams, ir saņēmuši elektrisko šoku, smadzeņu operāciju vai narkosintēzi, to nezinot vai bez piekrišanas.

Šie brīdinājumi nav doti tāpēc, ka oditoram būtu jebkādas īpašas fiziskas briesmas (pacienti, ja tiek izmantota Dianētika, reti dara kaut ko citu bez sadarbības, vienalga vai viņi ir garīgi veseli vai vājprātīgi, pat ja viņi par to smīkņā), tas tiek darīts tāpēc, ka ļoti daudz darba var būt patērēts tikai lai atklātu, ka visa šī garīgā mašīna ir tiktāl sabojāta, ka nav labojama.

Ja oditors uzņemas strādāt ar elektriskā šoka keisu, viņa uzmanībā, pirmkārt, vajadzētu būt šī šoka kā ingrammas atbrīvošana, jo tādā ingrammā pastāv visa veida bezrūpīgas sarunas, kuras var traucēt tālāku ārstēšanu. Pie tam jebkuram elektriskajam šokam, neatkarīgi no pielietošanas vietas ķermenī, ir tendence izjaukt ingrammu banku un sapīt to tā, ka tās incidenti ir samudžināti vairāk kā parasti.

Vienīgi, lai sekmētu Dianētikas progresu un aiz cieņas pret oditora laiku, ir jāpiemin, ka trešās pakāpes pratināšana dažos policijas departamentos un vispārējā policijas aizskarošā attieksme pret noziedzniekiem vai parastiem pilsoņiem, ir jāatbrīvo, pirms notiek šī keisa tālākā klīrēšana. Cietuma periods var saturēt lielus izmisuma lādiņus, kuri ir pietiekoši, lai izjauktu prātu, un tomēr var lnit pacientā apslēpti zem kļūdainas idejas, ka oditors interesēsies par viņa „raksturu" vai būs tajā vīlies.

Pastāv vēl dažādas citas lietas ingrammu bankā, kuras netiek u/lūkotas par šķēršļiem terapijā, ja vien tas nav pieminēts agrāk. hipnoze var būt galēji aberējoša un aizkavēt keisu. Oditoram ir vajadzīgas zināšanas par hipnozi nevis, lai to pielietotu Dianētikā, bet lai atbrīvotu hipnozē radītās ingrammas. Hipnoze ir māka uzstādīt kategoriskas iedvesmas ingrammu bankā. Šajā bankā tās var sevi pievienot ingrammām un kļūt par šo ingrammu pieslēgumiem. Tā kā ingrammu banka satur visplašāk lietoto vārdu piemērus, hipnoze gandrīz pavisam noteikti ir aberējoša. Analītiskā spēka samazināšana ar mākslīgu līdzekļu palīdzību, novieto cilvēku optimālā stāvoklī ingrammas saņemšanai. Hipnotizētājs izmanto atmiņas bloķētāja mehānismu attiecībā uz vairumu no savām iedvesmām, un lielākai daļai cilvēku ir līdzīgas ingrammiskas pazīmes, kuras padara neiespējamu hipnotiskās iedvesmas atbrīvošanu. Hipnozi var uzskatīt par „ārkārtīgi jaudīgu" pieslēgumu un tas var būt ļoti nopietns šķērslis pacienta ingrammu bankā. Šīs iedvesmas klīrēšanas laikā izzūd kā pieslēgumi, jo tās nav balstītas uz fizisko sāpju ingrammām. Taču hipnotiskas iedvesmas ir jāatrod un jāattīra, pirms keiss var turpināt terapiju. Šajā sabiedrībā hipnoze tiek lietota ļoti plaši un bieži gadās, ka atmiņas bloķētāja mehānisms traucē pacientam atcerēties, vai viņš bijis jebkad nohipnotizēts vai nē. To palīdzēs atklāt atgriešanas metode, pielietojot repītera metodi, kurā pacientam liek atgriezties tajā laikā, atkārtojot hipnotisko frāzi, tādu kā „Ej gulēt, ej gulēt, ej gulēt", līdz šāds moments tiek atrasts.

Ne visa hipnoze notiek speciālista kabinetā. To plaši izmanto izvirtušas personas, neraugoties uz faktu, ka hipnotizētā cilvēka „morālai" dabai tam ir jāpretojas. Pat cilvēkiem ar labu reputāciju, pārbaudot viņu bērnību, var atrast šādus incidentus. Šie notikumi ļoti bieži ir pacientam nosegti, jo komandas, kuras atrodas hipnotiskās iedvesmās, ir ļoti biedējošas.

Dianētika un hipnoze var tikt kombinētas, bet tāpat var kombinēt Dianētiku un astronomiju. Oditoram nāksies strādāt arī ar hipnotiskiem pacientiem un jābūt ļoti uzmanīgam ar runu, lai ievadītu minimālu savu vārdu apjomu ingramtnu bankā un nepārvērstu Dianētiku par hipnozi.

Hipnozes priekšrocības ir pētniecības laukā vai īslaicīgu manika ingrammu izveidošanā. Šai pēdējai ingrammai ir vairāk ievainojoša nozīme nekā vērtība. Hipnotiska anestēzija ir ļoti pārvērtēta. Un hipnoze nav viesistabu spēle, tā ir lieta, kuru nevienai sabiedrībai nevajadzētu pieļaut, jo tā var būt pietiekoši destruktīva, lai izraisītu ingrammu restimulēšanu līdz vājprātības pakāpei. Hipnotizētājs nekad nezin ingrammu bankas saturu. Jebkuru labu hipnotizētāju, ja viņš var pārvarēt savu vēlmi runāt, var apmācīt par labu oditoru, bet, ja viņš cenšas kombinēt Dianētiku ar hipnozi, viņš iegūs savā praksē pilnīgi slimu pacientu. Nekad neuzstādiet pacientam nekāda veida kategoriskas iedvesmas, nav svarīgi, cik ļoti viņš to lūdz. Ir pierādīts, ka tas noved pie gandrīz fatālām sekām.

Visu keisu var izstrādāt dziļas amnēzijas transā. Bieži iespējams pamodināt dziļā transā guļošu personu, vienkārši mierīgi runājot ar viņu dažas naktis vienā un tajā pašā stundā un beidzot saņemt no viņa atbildi uz aicinājumu runāt. Tad var uzsākt Dianētikas terapiju un veiksmīgi to turpināt, ja vien oditors pietiekoši bezrūpīgi neattiecas pret mākslīgu vēlo fizisko sāpju ingrammas restimulāciju, ārstējot galvenokārt pēc dzimšanas dzīves sāpīgo emociju ingrammas. Ja persona, kura ir iesaistīta terapijā, apzinās šīs darbības, viņu var novest reverī tā, ka tiek sasniegti agrīnie dati, jo „Es" ir daudz spēcīgāks par nepārliecinošām, tomēr gudrām uzmanības vienībām, kuras veido pamatpersonību. Tā oditors pārmaiņus strādā amnēzijas transā un tad reverī. Keiss galu galā atrisināsies arī tad, ja reverī netiek lietots. Taču pastāv nopietna atbildība, izmantojot tikai amnēzijas transu: ir jāuzstāda atcelšana, kas jāizmanto katrā sesijā. Sarunu daudzums ir minimāls. Visu, ko oditors grib pateikt, ja tas ir iespējams, vajadzētu uzstādīt kā jautājumus, jo tie nav tik alierējoši kā komandas. Sī metode ir bijusi sekmīga un to var lietot, liet reverī, pat, ja tas šķiet lēnāk un nav pieejams sonika rikols, ir daudz apinierinošāks tā brīnišķīgā un neapstrīdamā apsvēruma dēļ, ka pacients atveseļojas daudz ātrāk un noturīgāk, kamēr amnēzijas transs var padarīt viņu nespējīgu dienām ilgi, kad incidents, šķiet, pacēlies dziļajā transā, tomēr „uzkāries" nomoda stāvoklī. Amnēzijas 1 ranss pavisam noteikti nav iesakāms: tas ir bijis pakļauts daudziem pētījumiem, un tika atklāts, ka tas ir neērts pacientam un traucējošs oditoram. Tomēr, ja tā vai cita iemesla dēļ citas metodes nevar izmantot (neviens no šiem iemesliem, ieskaitot preklīra velēšanos, kurš, ja oditors viņam ļautu, prasītu narkotikas, hipnozi un pozitīvu iedvesmu, lai izvairītos no savām ingrammām, un, ja to atļautu, padarītu sevi par brīnišķīgi haotisku keisu, nav oditora rūpju vērts), var pielietot amnēzijas transu, tomēr ar vislielāko uzmanību un atceroties, ka pacienta atjaunošanās var palēnināties pat trīs reizes, jo strādāšana vienā līmenī ar ingrammu banku, atstāj analaizeru kontūrus neizmantotus. Reverī ir labāks paņēmiens.

Pacientu problēmas ārpus terapijas

Var notikt tā, ka pacients, kas ir labi virzījies terapijā, pēkšņi zaudē tālāko progresu. Atbilde šai problēmai var atrasties kaut kur citur ārpus terapijas. Preklīra vide var būt tik restimulējoša, ka viņš ir satraukts, vienmēr atrodas restimulācijā un tādēļ strādā lēni. Šādā gadījumā var atklāties, ka preklīrs (vienā gadījumā tā arī bija) ir noslēdzis darījumu ar sievu vai vīru, kuri vēlas šķirties, ka viņš vai viņa gaidīs, līdz partneris tiks klīrēts. Apkārtējā vidē var parādīties arī citas dzīves situācijas, kuras pazemina klīrēšanas vērtību. Oditoram nav nekādas darīšanas par savu preklīru privātām dzīvēm, taču gadījumā, kad terapiju padara grūtu dažādas situācijas, viņam ir visas tiesības iemeslu atklāt. Visi šie iemesli novedīs pie aprēķina, ka kļūšana par Klīru atņem kādu no priekšrocībām, kas ir pieejamas apkārtējā vidē. Uz laiku, piedāvājot izmainīt apkārtējo vidi, nedzīvojot mājās, ļaut preklīram progresēt. Oditoram ir tiesības pieprasīt, neatkarīgi no

tā, vai pacients vēlas būt Klīrs vai nē, lai viņš atrisina šīs problēmas pēc paša iniciatīvas. Preklīru vidū ir plaši izplatīta situācija, kurā viņi neapzinās, ka ir Relīzi, jo mērķis kļūt par Klīru ir tik spožs, ka viņi pārstāj sevi salīdzināt ar „normālo" cilvēku, kuru viņi jau sen ir pārsnieguši.

Var sagaidīt, ka pacients Dianētikas terapijas laikā kļūs ievērojami introvertēts. Terapijai progresējot, šī introversija sasniedz maksimumu, kad keiss ir pabeigts apmēram par trīs ceturtdaļām, un pēc tam samazinās. Ambiversija ir raksturīga Klīra iezīme. Kad introversija ir bijusi nozīmīga, ļoti labs indikators keisa progresā ir viņa interese par ārējām lietām.

Gandrīz visi preklīri daudz runā par savām ingrammām, līdz tam punktam, kad viņi kļūst par ļoti stabiliem Relīziem. Ja viņi nerunā par savām ingrammām ikdienas sarunā, oditors var sagaidīt, ka ingrammu bankā kaut kas tiek ļoti aizsargāts un slēpts, un šinī gadījumā viņam vajag rīkoties atbilstoši. Lai arī oditors var būt garlaikots no šādām sarunām, viņš tomēr atklāj jaunu materiālu, novērojot frāzes, kādas preklīrs lieto, runājot par savām ingrammām.

Tā ir ļoti, ļoti liela patiesība - aberācijas rodas no tā, kasir izdarīts pacientam, nevis ko ir izdarījis viņš. Darbības, ko pacients dramatizē, darot noziegumus un tā tālāk, nav aberējošas viņam pašam. Tādēļ oditoram nav jāuztraucas par pacienta aktivitātēm. Ir pabeigti daudzi keisi, oditoram nemaz nezinot, ar ko preklīrs dzīvē nodarbojas. Kaut aberētā sabiedrība pieprasa no cilvēka pilnu atbildību par savu rīcību, tomēr antisociālā uzvedība ir ingrammu diktēts rezultāts. Pacients nav atbildīgs par to, ko viņš ir izdarījis. Attiecībā uz Klīru, šī lieta ir savādāka. Var uzskatīt, ka Klīrs ir pilnīgi atbildīgs par savu rīcību, jo viņš, balstoties uz pieredzi, skaitļo racionāli. Taču aberētam cilvēkam ir maz vai pat vispār nav nekādas kontroles pār savu rīcību. Tādēļ oditoram būtu jāpaskaidro, ka viņu neinteresē, ko aberētais, kas ir kļuvis par preklīru, ir izdarījis savā dzīvē. Problēma, ar kuru strādā oditors un preklīrs, ir ingrammu banka, kura satur visu, ko citi cilvēki ir izdarījuši preklīram tajos momentos, kad viņš nespēja sevi aizsargāt. Šī pieeja ir ne tikai patiesa, tai ir arī terapeitiska vērtība, jo, to izskaidrojot, oditors bieži var iegūt sadarbību, kas savādākā veidā nebūtu iespējama.

Oditoram nekad nevajadzētu pārkāpt Oditora kodeksu attiecībā pret pacientu. Terapijas laiks vienmēr paildzinās šādu pārkāpumu dēļ.

Restimulācija

Prāts ir pašaizsargājošs mehānisms, tāpat arī Dianētika. Zinātne par domāšanu, kura darbojas ļoti līdzīgi prāta darbības principiem, seko paša prāta priekšrakstiem un noteikumiem. Tāds ir Dianētikas gadījums: prāts tiek diagnosticēts no tā reakcijas uz terapiju, un terapija tiek uzlabota no prāta reakcijām uz to. Šim darbības principam ir liela vērtība, jo tas izskaidro daudz novērotus fenomenus un prognozē vairumu no nākošajiem. Daļa no šīs paralēles ir pašaizsardzības iezīme.

Prātu ievainot ir gandrīz neiespējami: tas ir ļoti raupjš organisms. Protams, kad to kāds sāk cirst un griezt ar metālu vai indēt ar narkotikām un baktērijām, atmetot malā tā dabiskās bruņas, kā tas notiek hipnozē, var rasties nevēlamas lietas.

Kad tiek praktizēta Dianētika vai kāds no tās principiem, šarlatānisms ir gandrīz neiespējams. Tas ir zinātnisks fakts, ka cilvēks, vai nu to praktizē un gūst rezultātus, vai arī noved sevi pagrimumā. Dianētika kā pašaizsargājoša zinātne pieprasa, lai to pielietotu Klīri vai vismaz labi Relīzi. Klīrs visā savā uzvedībā ļoti cieši seko Oditora kodeksam, un viņa ētiskais līmenis ir ļoti augsts. Tādēļ, ikviens, kas sāk Dianētikas praksi, atklās, neatkarīgi no tā, kādi ir bijuši viņa sākotnējie nolūki, sevi virzāmies uz Klīra stāvokli.

Tam ir brīnišķīgs iemesls. Ir zināms tāds princips kā oditora restimulācija. Tagad mēs saprotam, kas ir tas, kas noved ingrammu restimulācijā. Kad tā tiek restimulēta, tā uzspiež sāpes vai ingrammas darbību organismam. Kaut kādas sajūtas novērošana vidē, kura ir aptuveni līdzīga ierakstam (skaņa, redze vai organiska sajūta) ingrammā, ieslēdz šo ingrammu lielākā vai mazākā mērā. Tāpat, ja oditors pats nav klīrēts vai nesaņem terapiju, lai sasniegtu Klīra stāvokli, viņš kļūst restimulēts. Pie tam, viņš nepārtraukti klausās pacienta ingrammiskajā materiālā. Šis materiāls ir tieši tas, no kā sastāv vājprāts. Ikvienam ir ingrammas: agrāk vai vēlāk pacients sāks darboties ar ingrammu, kura ir līdzīga oditora ingrammai. Tas noved pie oditora diskomforta, ja vien viņš pats neiziet terapiju, un šo diskomfortu nevar uzreiz noņemt. Tik ilgi, kamēr viņš darbojas tikai ar vēlākiem pieslēgumiem, tā nav problēma (un tas pagājušo skolu un garīgo dziedināšanu pārstāvjiem padarīja iespējamu lielā mērā aizmukt no savu pašu aberāciju soda), taču, kad cilvēks darbojas ar šo aberāciju saknēm, nepārtraukta dauzīšana ar restimulatoriem var novest pie nopietna stāvokļa. Tas ir mehānisms, kurš pacientiem psihiatriskajās slimnīcās liek mocīt sevi līdz psihozēm, kaut gan, lai tas notiktu ar cilvēku, ir jābūt arī kādai sākotnējai ingrammai, ko var restimulēt.

Bez kaut kādām nopietnām sekām oditors var novadīt vienu vai divus keisus: nav svarīgi kādas ir sekas, tās Dianētika var ierobežot. Tomēr, lai pasargātu savu komfortu, viņam vajadzētu tikt klīrētam vai padarītam par Relīzu, cik ātri vien iespējams. Kā Relīzs viņš var strādāt bez liekām grūtībām, un tas padara iespējamu darboties ar kādu personu tajā pašā laikā, kad kāds darbojas ar viņu. Pastāv stāvoklis, kurā divi preklīri ir viens otram oditori. Šīs pārmaiņas no kušetes uz oditora krēslu parasti darbojas ļoti labi.

Tomēr, divas personas, pēc tam, kad viņas ir sākušas darboties, var atklāt, ka ir savstarpēji restimulējošas. Tas nozīmē, ka katrs no viņiem ir „pseidopersona" partnera ingrammās, vai arī viens (ar balsi, notikumiem) restimulē otru. Tam nevajadzētu aizšķērsot terapiju. Tas ir ticis pārvarēts un terapija ir virzījusies uz priekšu neskatoties pat uz visnopietnākajiem restimulējošiem apstākļiem. Parastā izvairīšanās tehnika no pacienta puses ir apgalvojums, ka oditors viņu restimulē: tas nav pietiekošs iemesls, lai apturētu terapiju. Tomēr var būt, ka divi cilvēki ķēdē iekļauj arī trešo, un katrs klīrē sev blakus esošo, kas nozīmīgi atvieglina spriedzi. Tāda „trīsstūra" sistēma, kurā neviena persona nestrādā ar to, kas strādājusi ar viņu, ir diezgan veiksmīga.

Sieva un vīrs, kuri ilgu laiku bija strīdējušies, var bieži atklāt, ka ir pārāk restimulējoši, lai viens otru klīrētu. Ja nav citas iespējas, to ir iespējams izdarīt, kas arī bieži tiek izdarīts. Taču, ja terapija nesokas labi, viņai un viņam vajadzētu atrast citu terapijas partneri. Mātes, k uras ir mēģinājušas izdarīt abortu vai savādākā veidā slikti ar saviem bērniem apgājušās, var veikt terapiju saviem bērniem, taču ikvienā 1 ik restimulējošā gadījumā kā šis, ir visstingrākajā mērā jāuzmanās, lai oditors ievērotu Oditora kodeksu, jo savādāk terapijā var rasties vairāk stresa, nekā tas nepieciešams. Šādā gadījumā mātei labāk vajadzētu sasniegt vismaz Relīza stāvokli, pirms viņa mēģina klīrēt savus bērnus. Viņai nevajadzētu to mēģināt, līdz tie nav sasnieguši vismaz astoņu gadu vecumu.

Oditora restimulācijas gadījumi, kad oditors restimulē preklīru vai preklīrs oditoru, neiekļaujas tādā terapijas modeļa aspektā, ka preklīrs vienmēr tiek mākslīgi restimulēts standarta terapijas dēļ. Pieskaroties ingrammai vairākas reizes, tā var tikt restimulēta un tādējādi pacelsies. Oditora restimulācijas problēma ir specifiska tad, ja oditors ir pseidoienaidnieks - līdzīgs personai, kas kaitējusi pacientam. Pacienta mežonīgais antagonisms pret oditoru parasti ir saistīts ar šo aspektu. Daži pacienti tik ļoti ienīst vīriešus, ka ar tiem var strādāt tikai sievietes, bet daži tik ļoti ienīst sievietes, ka ar tiem var strādāt tikai vīrieši. Tomēr pat tad, kad pastāv lielas antipātijas, ja cita oditora nav vai arī nav pieejama persona, kuru varētu ātri apmācīt, terapija tik un tā var turpināties, un tā dos rezultātus.

Keisa līdzsvarošana

Ikviens keiss, kurš pārtrauc terapiju, pats sevi līdzsvaro pāris nedēļu laikā, un tas nozīmē, ka indivīds paceļas uz jaunu pakāpi. Ja vien nav lietota narkotiku hipnoze vai citas Dianētiski nelegālas metodes, visi keisi šādi līdzsvarosies un gūs labumu. Ja restimulācijas pastāv terapijas dēļ, tad var gaidīt, ka tās nomierināsies. Pacients pakāpeniski atradīs savu Relīza stāvokļa līmeni. Ja oditoram ir maz laika, terapija nav obligāti jāturpina līdz Klīra stāvoklim, taču, protams, ir labāk, ja tas tiek sasniegts, un vairākums pacientu uz to pastāvēs.

Darba Laiks Terapijā

Parastais Dianētikas terapijas sesijas laiks ir divas stundas. Ar parastu pacientu šajās divās stundās tiks sasniegts viss, ko dotajā dienā ir iespējams izdarīt. Strādāt katru dienu nav nepieciešams, taču vēlams būtu nodarboties katru otro vai katru trešo dienu. Strādāt ar nedēļas starplaikiem nav optimālākais variants, jo tad keisatn ir tendence līdzsvaroties. Vēl vairāk, ja netiek ievērots trīs dienu periods, parasti keisa līmenis ceturtajā dienā samazināsies. Ceturtās dienas „kritums" ir dabiska mehāniska parādība: ingrammai, kad tā tiek ieslēgta (restimulēta dzīvē), vajag apmēram četras dienas, lai tā sāktu darboties spēcīgi. Terapijā, lai attīstītu ingrammu, dažreiz ir nepieciešamas trīs dienas. Tas nenozīmē, ka ir jāgaida trīs dienas, līdz šīingramma kļūs pieejama, un darbam uz trīs dienām ir jāapstājas, taču tas nozīmē, ka ingrammai, kura nav atmiņa un nav skaidri formulēta, dažreiz ir nepieciešamas trīs dienas, lai tā parādītos virspusē.

Skaidrāk izsakoties, ingrammu sesijā var pieprasīt pirmajā dienā, bet tā tiks atrasta trešajā. Pa to laiku oditors saņem citas ingrammas. Šis process ir tik automātisks, ka tam nav vajadzīga uzmanība, un tam nav jāpievērš uzmanība, izņemot tajos gadījumos, kad darbs notiek vienu reizi nedēļā. Ingramma tiek pieprasīta pirmajā dienā, tā parādās un ir gatava saīsināšanai trīs dienas vēlāk, ceturtajā dienā tā nokritīs un septītajā dienā tā jau ir līdzsvarota.

Trīs dienu aspekts ir interesants arī citā nozīmē. Šis trīs dienu laiks kā optimāls laika periods ir novērojums no preklīru vidējās uzvedības. Precīza izpēte var atklāt, ka tas ir līdz 2.5 dienām vai 3.6 dienām (atkarībā no indivīda), taču mūsu nolūkiem trīs dienas ir pietiekami precīzas. Kad cilvēks darbosies tikai, lai dabūtu Relīzu, viņš atklās, ka ir nepieciešamas atrast un iziet vēlāko ingrammu: fiziskā vēlākās dzīves (pēc piedzimšanas) ingramma parādīsies, lai paceltos, paliks nemainīga trīs dienas un tad „nokritīs". Kad tā būs nokritusies, oditorain būs jādodas atpakaļ un jāiziet tā vēlreiz. Šo „kritienu" radīšana galu galā novedīs pie ingrammu recesijas.

Kad oditors aizskar kādu ingrammu, kurā ietverts maniks, bieži vien keisam rodas eiforija. Tādos gadījumos pacients staigās apkārt stāstīdams, cik brīnišķīga ir Dianētika, jo viņš tagad ir tik brīnišķīgā stāvoklī un tik laimīgs. Uzmanieties. Triju vai četru dienu laikā maniks nokritīs līdz depresīvam stāvoklim. Esiet uzmanīgs, ja kāds piedzīvo šīs raķešveidīgās „atlabšanas", jo tās ir tikpat paliekošas, cik degoša sērkociņa liesma. Tā pazūd un atstāj aukstus pelnus. Oditoram, kad viņš redz eiforiju, būtu labāk atkal ieiet terapijā un to saīsināt vai arī sameklēt agrāku ingrammu ar šādu saturu.

Laika ilgums, kurš nepieciešams, lai padarītu personu par Klīru, ir diezgan mainīgs. Izdzēšot izmisuma lādiņus un strādājot ar dažām agrajām ingraminām, oditors var panākt labāku pacienta stāvokli, nekā kāda pagātnes terapija divdesmit vai trīsdesmit stundās - tas ir Relīzs. Tas ir salīdzināms ar divu vai trīs gadu ilgu darbu pagātnes terapijās. Laiks, kas vajadzīgs, lai iegūtu Klīru, nav salīdzināms ar kādu pagātnes standartu, jo Klīrs ir kaut kas tāds, par ko pagātne nekad nav sapņojusi.

Sonika gadījumā, kad rikols ir labā stāvoklī, Klīru var iegūt simts stundās. Gadījumā, kad ir plaši rikola izslēgumi un var notikt jebkas, maksimāli nepieciešamais laiks būs līdz pat tūkstoš stundām. Tikpat ilgs var būt arī iztēles keiss, kurā ir lietas, kas nekad nav notikušas.

Paskatīsimies šādā veidā: divu vai trīs psihoanalīzes gadu darbu mēs varam panākt divu Dianētikas stundu laikā, un tas, ko mēs sasniedzam ar Dianētiku, nav pēc tam jāpārstrādā, kā tas ir attiecībā uz psihoanalīzi. Tas ir Relīzs. Viņš var turpināt savu darbu daudz kompetentāk, un viņa emocionālie lādiņi ir lielā mērā atbrīvoti. Klīra gadījumā mēs mēģinām un varam sasniegt supernorinālu prāta stāvokli. Cilvēka izglītībā ir iztērētas tūkstošiem un tūkstošiem stundu; divu vai septiņu tūkstošu stundu iztērēšana, lai paceltu viņu pāri tam, kas agrāk nebija iespējams, ir labi iztērēts laiks. Taču mums nav jāiztērē tik daudz laika. Cilvēki ir tikuši klīrēti trīsdesmit stundu laikā, kad viņiem ir bijis soniks un neliels ingrammu daudzums, līdz piecsimt stundu laikā, kad viņiem bija rikola izslēgums pluss iztēles rikols. Tas, ko oditors var izdarīt savos pirmajos keisos attiecībā uz

laiku, ir liekams zem jautājuma zīmes. Līdz Klīram galu galā viņš nonāks mazāk par tūkstoš divsimt stundām ļoti smagā gadījumā. Visu laiku, kad viņš strādā, lai iegūtu Klīru, viņš iegūst arvien augstāku un augstāku Relīza līmeni, kurš vismaz pēc piecdesmit stundām paceļas pāri pastāvošajai normai un turpina celties. Attīstība no nedēļas uz nedēļu ir tāda, ka tā ir fiziski novērojama un psiholoģiski sajūsminoša. Ja kāds domā, ka Klīra sasniegšana ir mazs lēciens un sīks ieguvums, tad viņam nav nekādas sajēgas par to, cik augsts ir šis mērķis.

Vairums no oditoriem rīkosies gudri, ja vispirms mēģinās iegūt Relīzu. Kad viņu pašu keisi beidzot ir klīrēti, tikai tad, viņi pēkšņi sapratīs, ka šis stāvoklis ir daudz vairāk laika vērts, nekā bija vajadzīgs, lai to sasniegtu.

Attiecībā uz jaunu oditoru ir grūti prognozēt, cik daudz laika viņš zaudēs pieļaujot kļūdas, iemācoties izmantot savus instrumentus un slīpējot savu prasmi. Tādēļ ir neiespējami pateikt, cik daudz laika būs vajadzīgs, lai padarītu pacientu par Klīru. Labi trenētam oditoram nekad nav vajadzīgs vairāk par astoņsimt stundām vissliktākajos gadījumos, pat piecsimts jau ir daudz.

Dati no radiniekiem

Oditoru vienmēr nomocīs pacienta bažas attiecībā uz datu iegūšanu no viņa radiniekiem vai draugiem. Lūgums pēc šiem datiem jau pats par sevi restimulē gan pacientu, gan arī radinieku. Mātes ir padarītas ļoti slimas, kad bērni, kas „pēkšņi kaut ko uzzinājuši", izdod viņu pašu pagātnes slimību restimulatorus.

Tā ir ikdienišķa pieredze, ka dati, kuri iegūti no preklīra draugiem, radiem un vecākiem ir galīgi un absolūti bezvērtīgi. Šeit mēs balstāmies uz aberētā atmiņu, tad, kad mums pie rokas, izmantojot Dianētiku, ir pieejams precīzas informācijas avots. Oditoriem ir bijuši keisi, kuri progresē ļoti mierīgi un tad, pēkšņi, apstājas. Pēc iztaujāšanas atklājas, ka pacients ir skraidījis pie saviem radiniekiem un vecākiem, lai iegūtu informāciju un šie cilvēki, nevēloties neko vairāk, kā tikai to, lai viņš aizmirstu visu, ko viņi preklīram ir nodarījuši, laiž viņam miglu acīs, ko oditoram vēlāk nāksies rūpīgi atlasīt. Tie ir stāsta ļaunie tēli, cilvēki, kas ir kaut ko preklīram nodarījuši, viņu aberējot. Ja kāds no šiem cilvēkiem gaida pareizus datus, tad viņam vajadzētu uzskatīt, ka papardes zied Jāņu naktī.

Ja oditors no šiem cilvēkiem grib iegūt un pieprasa datus, ignorējot preklīru, viņš iespējams kaut kur arī nonāks. Taču jebkurus datus, kuri šādi iegūti, ir jāsauc, saskaņā ar izlūkošanas priekšstatiem, par „nekompetentu avotu - nedrošu materiālu".

Pabrīdiniet preklīru netraucēt savus radiniekus un vecākus un izskaidrojiet viņam, ka, prasot šādu informāciju, viņš var tos padarīt slimus, saskaņā ar restimulēšanas principu. Ja viņš grib apstiprinājumu saņemtajiem datiem, vienīgais ceļš, kā tos iegūt, ir uzsākt vecāku vai radinieku terapiju. Tajā brīdī mēs iegūsim galvenos dramatizācijas avotus: vecāku prenatālais apgabals un viņu bērnība. Tā ir izpētes, nevis terapijas problēma.

Ja oditoram māte ir pieejama, viņš var to atgriezt bērna dzimšanā (starp viņiem nepieļaujot saskarsmi) un tā pārbaudīt terapijas precizitāti. Un, izmantojot attiecīgus drošības līdzekļus, pastāv arī citi dati, kurus var salīdzināt.

Oditora svarīgākais jautājums ir nevis objektīvā, bet gan subjektīvā realitāte. Pirmais, pēdējais un pastāvīgais jautājums - vai pacientam paliek labāk?

Terapijas pārtraukšana Fūrija ir eņģelis salīdzinot ar preklīru, kura terapiju oditors ir nolēmis pārtraukt.

Preklīra paturēšana terapijā, nav svarīgi cik retas ir sesijas, kaut kādā mērā apmierina painatpersonības (PP) centienus cīnīties par atbrīvošanu no aberācijām.

Pamatpersonības, failklerka un „Es" vēlme komandēt organismu, visfundamentālākās personības alkas var tikt uzskatītas par mūsu nolūku sinonīmiem. Pastāv šis milzīgais, pamatpersonības (kas būtībā ir pats indivīds) radītais spēka vilnis - apkarot ingrammas. Ingrammas, paņemot dzīvi no saviem saimniekiem, ir lietas, kuras nevēlas tikt uzvarētas. Tā kā pašos pamatos tā ir mehānika, oditors bieži vien brīnīsies par pretošanos, ko izrāda ingrammas un par pamatpersonības paustajiem mēģinājumiem, apkarot ingrammas.

Viņš strādā ar painatpersonību - pašu indivīdu un ignorē ingrammu mēģinājumus iejaukties. Tomēr pastāv situācija, kur liekas, ka pamatpersonība atļauj ingrammām brīvi spēlēt, lai darītu galu terapijai. Darba gaitā „pacients" var būt skeptisks, sarkastisks vai pat ļauns pret oditoru. Vai arī pacients domā pavisam noraidoši attiecībā uz savu ingrammu banku un naidīgi paziņo, ka to ienīst. Dažu šo iemeslu dēļ, oditors var nesaprātīgi nolemt pārtraukt darbu.

Pacients par to tiek informēts. Kādu mazu brīdi pacients, iespējams, var neizrādīt nekādu reakciju, taču pēc dažām minūtēm, dažām stundām vai dažām dienām, pamatpersonība, kurai noliegts ceļšlaukā, var sākt izmantot jebkuru ieroci, lai piespiestu oditoru turpināt terapiju. Uztraukts terapijas pārtraukšanas dēļ, kaut arī viņš pats var būt uz to pastāvējis, bijušais pacients var vai nu strauji panīkt, vai arī atklāti vai slepeni uzbrukt oditoratn un pašai terapijai. Vislielākā skandālu cēlāja nez vai varētu sagādāt tādas nepatikšanas kā bijušais pacients, kura terapija ir pārtraukta. Oditori ir tikuši personiski apvainoti, un ir pat sameklēti citi preklīri, kuru terapija tika ietekmēta ar vardarbīgu uzbrukumu palīdzību. Preklīri, kuriem tika liegta terapija, pirms Relīza stāvokļa sasniegšanas, metās virsū oditoriem ar visdažādākajām apsūdzībām, aprunāšanas kampaņām un sagādātām neērtībām.

Pat solīdi, neapstrīdami Relīzi, kuru psihosomatiskās slimības bija pazudušas un kuriem vajadzētu būt diezgan apmierinātiem, kļūst dusmīgi, kad oditors nenoved viņus līdz Klīram. Bijušais pacients var izmantot tikpat daudzus mehānismus, cik cilvēks var izmantot, lai piespiestu citu cilvēku kādai darbībai. Viens no mehānismiem ir apātijas atsākšana un „ātrs pagrimums". Cits mehānisms ir mežonīgas kampaņas pret terapiju. Vēl ir personiski uzbrukumi oditoram. Katram no šiem mehānismiem iespējamais uzmanības punkts ir terapijas atsākšana.

Prāts zina, kā viņš darbojas. Un prāts, kurš ir pamēģinājis ceļu ārā no sāpēm un nelaimes, ja šis ceļš kļūst bloķēts, lietos visas metodes, I ii liktu terapiju atjaunot.

Nav svarīgi, cik īgns bijušais pacients bija agrāk, tajā momentā, kad oditors atkal sāk ar viņu terapiju šī attieksme mainās. Pret oditoru un terapiju vairs netiek izmantoti graujoši paņēmieni, bet viss atjaunojas tikpat labā stāvoklī, kāds bija, pirms pārtraukums 1 ika pasludināts.

Tomēr neiedomājieties, ka, ja preklīrs agrāk ir bijis noraidošs, nepaklausīgs vai arī vispārēji atteicās sadarboties, tagad iekļausies terapijā kā pārmācīts pacients. Ar viņu nav vieglāk strādāt, kā pirms tam, jo klāt vēl nācis antagonisms no paziņojuma par pārtraukšanu.

Šādā gadījumā oditors ir nolādēts, ja viņš to dara un divkārt nolādēts, ja nedara. Taču pastāv izeja. „Pārnesuma" fenomens, kad pacients savas bēdas vienkārši nodod oditoratn, nav tas mehānisms, kurš šeit strādā: pārnesums ir cita lieta - tās ir slāpes pēc uzmanības un sajūta, ka pasaulē ir nepieciešams atbalsts. Ja atļautu, pārnesumu vēlētos uzturēt mūžīgi - ārsta pacients, piemēram, var turpināt slimot tikai tāpēc, lai paturētu sev tuvumā ārstu. Pārnesums var parādīties arī Dianētikas terapijas laikā, pacients var pamatīgi paļauties uz oditoru, lūgt oditoram padomu, izlikties paturam ingrammas, lai tādā veidā mēģinātu likt oditoram strādāt smagi, noderīgi un ieinteresēti; tas viss ir līdzjūtības aprēķina rezultāts un tā ir aberēta uzvedība. Gudrs oditors nemēģinās dot padomu un neiejauksies kāda cita dzīvē, jo persona labi darbojas kā pašnoteikts organisms. Dianētikas terapijā, nav svarīgi, kāda ir pacienta attieksme, cik liela ir viņa „vēlēšanās būt slimam" vai kādā mērā viņš pārnes savus apgrūtinājumus uz oditoru, nav svarīgi pat, cik apkaunojošas piezīmes tiek veltītas oditoram nodarbību laikā, šādu stāvokli nevar uzturēt mūžīgi. Pamatpersonība tam mēģina tikt pāri; „Es" mēģina atjaunot sevi. Pat vienaldzīgs darbs galu galā no keisa atbrīvos pietiekoši lādiņa un saīsinās pietiekoši daudz ingrammu, lai panāktu lielāku pacienta stabilitāti. Pamatpersonība kļūst stiprāka un stiprāka un tādēļ daudz pašpaļāvīgāka. Introversija, kura rodas no nepārtrauktiem mēģinājumiem sasniegt ingrammu bankas iekšējo pasauli, samazinās un, keisarn virzoties uz priekšu, rodas arvien lielāka un lielāka ekstraversija. Izeju no šī stāvokļa var panākt, darbojoties ar pacient u raiti un pamatīgi, un kādu dienu pacients kļūs par Relīzu vai Klīru. Tajā pašā laikā, ja jūs kādam pārtraucat terapiju, neesiet pārsteigti ne par ko, kas notiks, jūs to varat atvieglot tikai atsākot terapiju.

Oditora novērtējums

Oditoram pie sevis ir jāizdara daudzi novērtējumi. Viņš preklīram savus novērtējumus nedod un neuzspiež. Ja pacients izskaitļo, ka tieši tas ir padarījis viņu slimu, tad oditors to pieņem. Izskaidrošana preklīram, ka tā bija ingramma, kura viņu tieši tā iespaidoja, ir ne tikai laika tērēšana, bet arī padara preklīru apjukušu. Pamatā oditors aprēķina, lai pārliecinātos, ka viņš nepieņem iedomātus vai nepilnīgus datus kā ingrammu.

Neviens incidents nepacelsies, ja dati nebūs pareizi, tas notiek automātiski. Izmainiet šai notikumā kaut vienu zilbi, un tas apstāsies. Vai, ja tas liekas pazūdam, tas atgriezīsies. Tā šeit nav baiļu, ka kāds incidents, kurš ar pārdzīvošanu saīsinājās, varētu būt nepareizs. Datiem tajā ir jābūt vairāk vai mazāk pareiziem, jo savādāk tas nesaīsināsies. Tā oditors, kas izaicina incidentus, datus vai savādākā veidā tēlo Dievu, pirms viņš vēl kaut kur būs ticis, iegūs savās rokās pilnīgi piesārņotu keisu, kurš neprogresēs. Ja keiss sāk stāstīt ingrammu, kurā mammai ir attiecības ar pieciem eskimosiem, ļaujiet viņam to iziet un nekad, nekad, nekad, nekad nesakiet viņam par savām aizdomām, ka tā nav patiesība. Ja jūs preklīram izteiksiet savu neticību par to, ka viņš iztēlojas lietas, jūs radīsiet viņam nopietnu šķērsli. Pasakot viņam savu viedokli par to, ka mammas rīcībai bija savi iemesli, jūs nostāsieties opozīcijā, jo jūs neuzbrūkat ingraminām, bet gan palīdzat mammai uzbrukt preklīram. Kritizēšana, labošana vai cita veida preklīra tiesāšana neiekļaujas Dianētikā un nedos neko vairāk par keisa palēnināšanu. Oditors, kas apšauba viņam doto materiālu, iespējams praktizē pesteļošanu, ķīniešu akupunktūru, šamanismu vai vudū, taču viņš nepraktizē Dianētiku. Un viņš negūs rezultātus. Viena tāda piezīme preklīram, kā: „Man liekas, ka jūs kļūdāties domājot, ka māte ir mēģinājusi izdarīt abortu" vai „Man liekas, jūs to visu esat izdomājis" var jūsu preklīru atsviest atpakaļ par piecdesmit stundām. Oditors nekritizē un netiesā preklīru, kā arī nevērtē preklīra doto informāciju.

Visa oditinga informācija ir konfidenciāla un paliek pie oditora. Ja pacients ir tikko izstāstījis par savu piekto prenatālo vilciena avāriju, jūs varat būt pārliecināts, ka tur kādā ingrammā ir melu fabrika. Nepareizi būtu labot preklīra sniegto informāciju. Pareizi būtu atrast melu fabriku, ingrammu, kura ietver sevī tādas piezīmes kā „Pasaki man kaut ko! Pasaki man kaut ko! Es ne par ko neuztraukšos, kamēr vien tu runāsi. Taču, Dieva dēļ, nesaki man patiesību, es to nevaru izturēt!" vai „Tu nevari viņam stāstīt patiesību. Tas būs pārāk sāpīgi". Pastāv tūkstošiem melu fabriku veidi. Un tās ir plaši izplatītas.

Nekad preklīram nestāstiet, kādēļ jūs kaut ko meklējat. Ja jūs pateiksiet, ka jūs vēlaties atrast melu fabriku, melu fabrika radīs melu fabriku. Ja jūs teiksiet, ka jūs vēlaties atrast emocionālo lādiņu, jūs jebkuru emocionālo lādiņu atturēsiet no izlādēšanās. Vienkārši izdariet klusu situācijas novērtēšanu, saīsiniet visu, kas liekas noderīgs, un mēģiniet atrast iemeslu, kādēļ keiss nefunkcionē tik labi, cik iespējams.

Ingraīnmas patiesības pārbaude nav tās sižets. Sižets ir bezvērtīga informācija. Ingrammas ir tikai piezīmju kolekcija, kura ietverta „bezsamaņas" periodos. Vienalga vai šīs piezīmes piekrīt tam, ko oditors domā par dzīvi vai kādā veidā preklīram vajadzētu raudzīties uz saviem vecākiem. Sižets ir kaut kas tāds, ko rakstnieki ieliek savos stāstos. Oditoriem nav par to nekādas daļas. Ingramma pamatā ir neloģiska un iracionāla; nemēģiniet kādā no tām atrast racionalitāti! Ja par pacientu ir zināms kā par jauku, izcilu sabiedrības locekli, un ingrammas šķietami norāda, ka viņa māte naktīs ir spēlējusi prostitūtu, pieņemiet ingrammas.

Ticamību ir ļoti viegli pārbaudīt. Pajautājiet šos jautājumus attiecībā uz ingrammu: <

1.    vai tai ir somatika?

2.    Vai somatika mainās ingrammas iziešanas laikā?

3.    Vai tā saīsinās? (Ja nē, tad saturs, ko preklīrs iziet, ir nepareizs vai arī ingramma ir ļoti vēlā ķēdes daļā un pirms tās atrodas vēl citas.)

4.    Vai ingrammiskais saturs atbilst pacienta aberācijai?

5.    Vai somatika atbilst pacienta esošajām psihosomatiskajām slimībām?

6.    Vai tas pacientam atnes atvieglojumu? Un šis pēdējais ir daudz svarīgāks par visiem pārējiem.

Tikai tādēļ, ka pagātnes garīgie dziednieki lepni teica: „Ak, tas nesakrīt ar maniem uzskatiem par to, kā jādzīvo", vēl nav iemesls, lai oditoram vajadzētu nolaist Dianētiku no sliedēm. Vakardienas garīgie dziednieki neguva rezultātus. Dianētika rezultātus dod, un viens no vissvarīgākajiem iemesliem, kādēļ Dianētika gūst rezultātus, ir tas, ka tā nemēģina sagrozīt dzīvi, lai pieskaņotu to Dianētikai, bet pielieto Dianētiku dzīvē. Oditora uzmanības lokā nokļūs daudzas jaunas un pārsteidzošas lietas. Viņa moto, kā tas redzams seno angļu uzšuvē, kurā bija attēlots deviņdesmit pēdu liels krauklis, kas tup uz torņa smailes, ir: „Neesiet pārsteigti ne par ko".

Kinsija ziņojums jums neizstāstīs tos stāstus, kurus jūs kā oditors iegūsiet Dianētikā. Tas, ka pat māte nerāda savu seju ne Jaunākajam, ne sabiedrībai, un māte ar tēvu, paši par sevi, neuzvedas tā, kā tas tiek uzskatīts sabiedrībā, nav pietiekošs iemesls, lai piespiestu preklīru turpināt būt aberētam.

Psihiatrijas tekstos mēs nepārtraukti saskaramies ar pacientiem, kuri mēģinājuši psihiatriem stāstīt par prenatālo dzīvi, un tie ar dīvainu noteiktību ir teikuši, ka šie notikumi ir iedomāti. Pacienti, kuri ir atmetuši cerības visās jomās, pateicoties visām šīm pastāvošajām skolām, jo viņu dati nebija piemēroti tiem datiem, ko ms skolas pārstāvēja, ar Dianētikas palīdzību ir pilnīgi atjaunojušies un sasnieguši optimālo garīgo stāvokli daudz augstākā pakāpē, nekā lo iepriekšējie padomdevēji, tieši tāpēc, ka Dianētika sevi nepaceļ p.iri dzīves faktiem. Oditors ne tikai pieprasa no pacienta saskarties ar realitāti, izejot ingrammas, bet arī pats saskaras ar realitāti, pieņemot faktu, ka, lai kāds arī nebūtu saturs, ja tas der kāihim no pieminētajiem nosacījumiem, tas ir noderīgs terapijai.

„Oditings" nozīmē „klausīties", tas nozīmē arī „izskaitļot". Keisa izskaitļošana sastāv no noteikšanas, kur pacients novirzās no optimālās racionalitātes savas dzīves ikdienas uzvedībā, un, kas ir vēl svarīgāk, kur pastāv fizisko sāpju un sāpīgo emociju ingrammas un kā tās var sasniegt un saīsināt.

Kad pacienti ir terapijā, viņi par saviem vecākiem un radiniekiem atklāj dažādas pārsteidzošas lietas. Bieži vien, kā tas bija ar pacientu, kas uzskatīja, ka tēvs viņu katru dienu sitis, viņi atklāj, ka dzīve ir bijusi būtībā daudz labāka, nekā viņiem licies.

Ļoti izplatīti ir pirmslaulību ieņemšanas keisi, kad vēl nedzimušais pacients piedalās savu vecāku kāzās. Un šie gadījumi bieži vien ir ļoti grūti atrisināmi, jo tie savās ingrammās satur daudz noslēpumainības.

Melu fabrikas mehānismi bieži vien mēģinās iedot mammai papildus mīļākos un padarīt tēvu par briesmoni, taču melu fabriku ir ļoti viegli noteikt: incidenti nedarbojas tā kā ingrammas; otrajā to atkārtošanas reizē viņu saturs ļoti mainās, tajā nav soinatikas un tas nav aberējošs.

īsumā, pārbaude ir tajā, vai kādam ir īsta ingramma vai nē, nevis tajā, vai šai ingrammai ir kāda jēga. Jo tēvs varēja būt briesmonis buduārā un mātei varēja būt dzimumakts ar rentniekiem; un tēvs varēja būt arī rāms jērs, neskatoties uz to reputāciju, kuru māte viņam ir iedevusi pēc piedzimšanas, un māte tikpat labi varēja būt frigida, klīrīga sieviete, neskatoties uz mežonīgajām pasakām, ko preklīrs ir varējis dzirdēt. Patiesība parādīsies saīsināšanas laikā, bet par šo patiesību oditoram nav nekādas intereses, viss tiek darīts tikai, lai iegūtu ingrammas.

Pirmais, pēdējais un pastāvīgais likums - iegūstiet ingrammas, dabūjiet, cik vien agri iespējams, fizisko sāpju ingrammas un cik vien vēlu - sāpīgo emociju ingrammas, izdzēsiet tās, izlādējiet tās un klīrējiet tās! Viss, kas nebija izskaitļots kā patiesi dati, bija cēlonis tam, kādēļ aberētais tika padarīts par aberētu. Sižetu atstājiet rakstniekiem, mūsu uzdevums ir terapija.

Taču „nevāciet mēslus" - jautājiet pēc somatikas, skatieties vai tā mainās, kad preklīrs izrunā vārdus. Pārbaudiet ingrammas. Un, velns lai parauj sižetu!

Dianētiskie aizliegumi

Nevienam pacientam neuzstādiet kategorisku iedvesmu, piemēram, pašas terapijas veidā vai, lai palīdzētu terapijai.

Neaizmirstiet uzstādīt atcelšanu katras sesijas sākumā un izdarīt to katras sesijas beigās.

Nekad nesakiet pacientam, ka viņš var „atcerēties to tagadnes laikā", jo somatika nonāks pašreizējā laikā un tas ir ļoti nepatīkami.

Nekad, nekad, nekad, nekad nesakiet pacientam, ka viņš var atcerēties visu, kas jebkad ar viņu noticis tagadnes laikā, jo, ja pacients ir ieslīdzis dziļā transā, tas grupē visu pašreizējā laikā. Un tad būs nepieciešams atšķetināt visu keisu. Vai vēlaties izniekot divsimts stundas?

Nekad nekādā veidā neatspēlējieties pacientam, ja viņš reverī uz jums paliek dusmīgs. Ievērojiet Oditora kodeksu. Ja jūs sadusmosieties uz viņu, viņš var iegrimt apātijā, kuras likvidēšanai jums nāksies patērēt daudzas stundas.

Nenovērtējiet datus un nesakiet pacientam, kas ar viņu nav kārtībā.

Netīksminieties. Ja preklīrs ir jūsu sieva, vīrs vai bērns, nelīks- mojiet par to, ka viņa mīļākais arguments bija frāze no ingrammas. Protams, ka tas bija no ingrammas!

Atklāti neapšaubiet datu patiesumu. Paturiet savus iebildumus pie sevis. Izmantojiet informāciju oditinga nolūkiem. Ja pacients nezinās, ko jūs domājat, ingrammām nekad neizdosies izvairīties.

Nekad pēkšņi neatgrieziet pacientu tagadnes laikā tikai tāpēc, ka viņš to lūdz. Ja viņš ir ingrammas vidū, vienīgais ceļš, kā tikt ārā no ias, ir iet tai cauri. Kad pacients ir tajā atgriezies, ingrammas spēks ir mazs. Tas palielinās, kad pacients nonāk tagadnes laikā. Pacientam būs nervu sabrukums, ja viņu pēkšņi atgriezīs tagadnē.

Nekad nenobīstieties, lai arī kā pacients lokās vai klaigā. Tas nav nekas nopietns, kaut arī dažreiz šķiet dramatisks.

Nekad neapsoliet klīrēt keisu. Apsoliet tikai to novest līdz Relīza stāvoklim. Jums varbūt būs jādodas prom vai jāstrādā ar kaut ko steidzamāku. Taču lauztu solījumu preklīrs ļoti smagi pārdzīvos.

Neiejaucieties preklīra personīgajā dzīvē un nedodiet viņam padomus, kā labāk dzīvot. Sakiet, ka viņam ir pašam jāizdomā, kā rīkoties.

Nepārkāpiet Oditora kodeksu. Tas ir domāts, lai aizsargātu jūs, ne tikai preklīru. Terapija viņam nekaitēs, pat ja jūs padarīsiet tikai pusi no darba, pie tam puse no tā būs nepareiza. Kodeksa pārkāpšana var novest jūs ļoti neērtā stāvoklī, jo jūs kļūsiet par preklīra mērķi, un tas maksās jums ievērojami daudz papildus darba.

Neatstājiet ingrammas saīsinātas līdz pusei, kad failklerks jums tās pasniegs.

Neizgudrojiet neko jaunu Dianētikā, pirms neesat pastrādājis vismaz ar vienu keisu. Un pārāk neaizraujieties ar jauninājumiem, kamēr neesat pastrādājis ar keisiem, kuriem ir soniks, izslēgts soniks un iedomāts soniks. Klīrējiet tos, un jūs zināsiet. Kad būsiet saskāries ar pietiekoši daudz ingrammām, jums radīsies idejas, kuras var dod lielu labumu Dianētikai. Ja jums tomēr tās neradīsies pēc šī darba un pēc laika, kad jūs pats iziesiet terapiju un tiksiet klīrēts, tātad, kaut kas nav kārtībā. Dianētika ir zinātne, kura attīstās, taču neattīstiet to, pirms jūs nezināt, uz kurieni tā iet.

Nejauciet benzīnu ar alkoholu vai Dianētiku ar citu terapiju, izņemot tīri medicīnisku, kuru sniedz sertificēts medicīnas ārsts.

Nesajauciet keisu, lai pēc tam to sūtītu pie psihiatra, kas nezina Dianētiku. Tikai Dianētika spēj atšķetināt Dianētiku un vakardienas metodes nepalīdzēs jūsu pacientam it nemaz, jo viss, kas viņam ir

vajadzīgs-ir vēlreiz iziet caur, tam, no kurienes jūs vinu Mni m izrāvāt. Saņemiet sevi rokas u„ satiet viņu veltez atp'akal "ur

TREŠĀ grāmata, desmitĀ nodaļa

Dianētika - pagatne un nākotne Dianētikas vēsture

Dianētikas vēsture ir pētnieku ekspedīcija, cauri jaunajām un kartē neiezīmētajām valstīm, uz Terra Incognita, cilvēka saprātu - pasauli, kura atrodas tikai dažus centimetrus aiz jūsu pieres.

Ceļojums norisinājās vairākus gadus un darbs bija ilgs, bet tagad mēs to esam iezīmējuši kartē, varam pa to iet un atgriezties, kad vien vēlamies.

Novērojot mežonīgas un civilizētas rases, šajos un attālākos novados, ir izveidots antropoloģisko pētījumu pamats: tikai dažu cilvēku rakstītās grāmatas pēdējos tūkstoš gados ir radījušas erudītus pavadoņus. Seno hindu raksti, antīko grieķu un romiešu darbi, ieskaitot Lukrēciju, Frānsisa Bēkona darbi, Darvina pētījumi un dažas Herberta Spensera domas sastāda filozofijas pamatmasu. Dianētika ir sevī iesūkusi lielu daudzumu neievērotas informācijas, kura pastāv mūsdienu kultūrā. Pārējais bija, kā saka navigatori, „ārpus kartes".

i935. gadā bija uzsākti daži no pirmajiem pētījumiem; i938. gadā tika atklātas un formulētas galvenās aksiomas. Vairākos nākamajos gados tās tika pārbaudītas pasaules laboratorijā. Karš pārtrauca darbu, kā tas to spēj, būdams haoss, bet īsi pēc kara darbības pārtraukuma, pētījumi tika atsākti. Gada laikā šīs zinātnes pamati, tā kā tie ir pielietojami cilvēka prātam, bija apvienoti vienā veselumā. Tie bija pārbaudīti ilgā, nejauši izvēlētu pacientu sērijā, un katra pārbaude vēl vairāk noslīpēja darbu, bet katrs pielietojums deva noteiktus rezultātus.

Atjaunojot darbu, pēc pieciem gadiem, i95o. gadā grāmata bija sagatavota izdošanai; visas pārbaudes noveda pie secinājuma, ka Dianētika patiešām ir zinātne par prātu un tā patiešām apraksta iepriekš neizzinātus domāšanas procesa likumus un strādā ar visu veidu garīgajām un organiskajām psihosomatiskajām slimībām. Turpmāk, pēc metodikas pilnveidošanas, to bija iespējams viegli pielietot cilvēkiem bez ilgstošas apmācības.

Mēs šeit esam sasnieguši mērķi - zinātni, kura darbojas un kuru cilvēki bez ilgstošas iepriekšējas sagatavošanās var pielietot, gūstot panākumus. Šis mērķis iepriekš netika sasniegts, un tam pat nebija pietuvojušies.

Tiklīdz kāds nezināmā zemē atrod atbalsta punktu, daudzas lietas kļūst viņam zināmas un ar katru jaunu datu viņa horizonts izplešas arvien vairāk, iekļaujot sevī jaunus zināšanu laukus. Dianētika ārstē un ārstē nekļūdīgi. Un tai ir arī tālāki mērķi.

Izglītība, medicīna, politika un māksla - visi cilvēka domas atzarojumi kļūst skaidrāki ar Dianētikas palīdzību. Un arī tas vēl nav pietiekoši.

Šobrīd Dianētikai ir neliela vēsture; tā ir ļoti jauna, taču paredz labāku nākotni. Pirms tā kļūs vecāka, tā sevī iekļaus daudz lielāku darbības lauku. Dianētikas vēsture tikai sākas.

Plāns A iekļāva zinātnes pilnveidošanu, izmēģinot to ar visa veida pacientiem un, galu galā, Dianētikas terapijas izplatīšanos. Šis plāns beidzās ar šīs grāmatas izdošanu.

Plāns B iekļauj turpmākus dzīvības spēka pētījumus, dažu slimību, tādu kā vēzis vai diabēts, atrisināšanas mēģinājumus un atklāto metodiku pilnveidošanu un izplatīšanu. Tā beigsies plāns B.

Plāns C sevī iekļauj mēģinājumu atklāt Visuma avota augstāko punktu un galamērķi, ja problēma ir tajos, kā arī faktorus un spēkus, kuri ir saistīti ar labākas izpratnes un noderīgu zināšanu pielietojuma nodrošināšanu, ja to ir iespējams iegūt, un, ja to var iegūt, tad to tālāko izplatīšanu.

Plāna B daļa - tā ir organizācijas izveidošana, lai paātrinātu pētījumu virzību.

Dianētikas vēsture tikai sākas. To, kas vēl radīsies līdz ar prāta zinātnes attīstību, pastāstīs tikai rītdiena.

Juridiskā dianētika Šis ir Juridiskās Dianētikas īss izklāsts, kurš iekļauts šajā darbā, lai palīdzētu oditoram.

Juridiskā Dianētika ietver likumdošanas jomu sabiedrībā un starp sabiedrībām. Tā ietver sevī arī kā nepieciešamību jurisprudenci un tās kodeksus un nosaka precīzas definīcijas un vienādojumus taisnīguma nodibināšanai. Tā ir zinātne par tiesas spriedumu noteikšanu.

Jurisprudence un tās kodeksi ir veidoti uz pareizā un nepareizā, labā un ļaunā stūrakmeņiem. Šīs definīcijas Dianētikā pastāv jau kopš pirmsākumiem: ar šo definīciju palīdzību var pieņemt pareizus lēmumus jebkurā rīcībā vai cilvēka darbībā.

Racionalitātes fundamentālā pārbaude ir spēja atšķirt pareizo no nepareizā. Fundamentālie faktori, lai noskaidrotu, ko nopelt, ir labais un sliktais. Bez šo četru faktoru skaidra definējuma jebkura likumdošana vai tās izpildes struktūra kļūst bezspēcīga un sarežģīta tā iemesla dēļ, ka taisnīga sprieduma sniegšanā tiek iekļauti kādi patvaļīgi faktori, kuri, piespriežot sodu, ievieš kļūdas, tā vietā, lai tās likvidētu. Likumu kodeksi, kuri atbilstu visām vajadzībām, un arī civiltiesības, kuras nevedīs pretī nelikumībām, var tikt pieņemti tikai tad, kad būs precīzas, zinātniskas definīcijas visiem šiem četriem faktoriem.

Jurisprudences un, protams, visas tiesas spriešanas problēmas ir cieši saistītas ar uzvedības problēmām.

Ideāla sabiedrība būtu neaberēt u personu - Klīru sabiedrība, kas veido savas dzīves neaberētā kultūrā, jo gan cilvēks, gan kultūra var būt aberēta. Kultūras aberācijas ienāk uzvedības modelī kā neracionālie faktori caur izglītības, sociālo ieradumu un jurisprudences durvīm. Nepietiek tikai ar to, ka pats indivīds nav aberēts, jo viņš jūtas ierobežots tajā sabiedrībā, kura pati ir izveidojusi kultūru 110 daudziem neracionāliem aizspriedumiem un paradumiem.

Patiesā sliktā un nepareizā avota atklāšana ir visas jurisprudences fundamentālā problēma. Patiesais avots, par nelaimi, atklājas iepriekšējo paaudžu iracionalitātē, kuras, darbojoties ar ierobežotām zināšanām un apkārtējās vides apspiestas, meklēja risinājumus ar vienādojumu palīdzību, kuri saturēja kļūdainus un nenoteiktus faktorus. Sīs sen apglabātās paaudzes šobrīd nevar tikt apsūdzētas. Mēs esam visu iepriekšējo gadsimtu mantinieki, un tas ir labi, taču mēs arī esam mantinieki visai pagātnes iracionalitātei, un tas ir slikti. Šādos apstākļos un pie apjomīga saprātīguma trūkuma, oditors nespēj precīzi noteikt preklīra ļaunās vai nepareizās darbības. Noziedznieks un ārprātīgais, hipohondriķis un sievas sitējs, nežēlīgs diktators, kas cenšas satricināt pasauli, un sētnieks, kas tikai sēž un žēlojas, visus un katru no viņiem ir sagūstījuši un vada viņu pašu neprātīguma avoti un pasaule, kura ir ienākusi viņu sāpju sagrauto prātu slēptajās dzīlēs un dod triecienus no ārpuses sociālo aberāciju formā.

Oditors ir ieinteresēts tajā, kas preklīram tika nodarīts, nevis tajā, ko nodarījis viņš, jo, lai ko arī pacients netika darījis, tas ir uz mūžiem nepieejams rikolam un nav bijis viņa bēdu avots, bet tikai to izpausme.

T ikai un vienīgi neaberētā cilvēku sabiedrībā un kultūrā, kurā viss neprāts ir novērsts, tad un tikai tad, cilvēks būs patiešām atbildīgs par savu rīcību. Turklāt tagad mums arī par to jāuzņemas daļa no atbildības. Cilvēkam nav jāpadodas savām ingrammām.

Varbūt kādreiz tikai neaberētam cilvēkam būs dotas pilsoņa tiesības likuma priekšā. Varbūt mērķis būs sasniegts kādā nākotnes brīdī, kad tikai neaberēts cilvēks varēs saņemt un saņems labumu no pilsonības. Šo mērķu sasniegšana palielinātu gan cilvēka spēju izdzīvot, gan viņa laimi.

Tomēr šobrīd jurisprudences kodeksi var tikt reformēti un tas var palīdzēt tikt skaidrībā, vai patiesi tā rīcība, kuras dēļ indivīds tiek iesāts, bija aberēta, vai tā bija kultūras aberāciju rezultāts, vai arī tā bija rīcība, kuras rezultātā tika nodarīti zaudējumi citam cilvēkam vai sabiedrībai. Dabiski, sodu process var būt tik smalki izstrādāts, ka indivīds neturpina saņemt papildus aberācijas, esot cietumnieks vai pilnīgi sagrauts cilvēks, bet gan paceļas uz augstāku saprāta līmeni, iznīcinot aberācijas.

Līdz ar to, cilvēka, kas kļuvis par Klīru, pagātnes rīcība ir jāizsvītro no viņa dokumentiem. Tāpat kā viņa slimības, jo ar cēloņa likvidēšanu var pielikt punktu atriebībai, ja vien sabiedrība pati nav tik aberēta, ka tā slimīgi manipulē ar sadistisku principu palīdzību. Tas ir vairāk kā ideālisms, jo var pierādīt, ka indivīda un sabiedrības aberācijas palielinās proporcionāli sodu pielietošanai.

Mēģinājumiem atrisināt jurisprudences problēmu, kurai tomēr nav precīzu pareizā un nepareizā, labā un ļaunā definīciju, bija tikai viens iespējamais darbības virziens, princips, kurš Dianētikā pazīstams kā Mainīgā lieluma ieviešana. Plašākie, nemainīgākie likumi bija ievietoti problēmās, mēģinot tās atrisināt, un tomēr katrs jauns likums novērsa saprātīgumu tā, ka likumu vajadzēja arvien vairāk. Nenoteikta struktūra ir tāda, kurā ir atklāta kļūda un kura ir tikusi labota, ieviešot jaunu kļūdu. Sarežģījumiem turpinoties, jaunas kļūdas jāievieš, lai labotu veco kļūdu nelabvēlīgās sekas. Kultūra, nemaz nerunājot par jurisprudenci, kļūst sarežģītāka un smagnējāka pieaugošā proporcionalitātē ar to ļaunuma apjomu, kurš tiek ievadīts, cenšoties samazināt agrāko ļaunumu. Galu galā nepaliek nekā saprātīga; nepaliek nekā, izņemot spēku, un tur, kur nav saprāts,

*Mūsu tagadnes sabiedrība šajā sakarā nav aberēta: vājprātīgs cilvēks netiek uzskatīts par vainīgu vai atbildīgu par savu rīcību. Vājprātu vajadzētu definēt precīzi zinātniskā veidā un neizdošanās gadījumā atzīt visu iracionālo rīcību par īslaicīgu vājprātu, taču sabiedrība nav īstenojusi šo fundamentālo nodomu. bet pastāv spēks, nav nekā, izņemot vājprātīga niknuma viesuli. Tur, kur turpina mājot vājprātīgs niknums, kurš paliek neatrisināts, ar laiku parādās apātija; un apātijai slīdot lejup, neglābjami pietuvojas nāve.

Mēs šobrīd atrodamies uz tilta starp šo un nākošo cilvēka stāvokli. Mēs esam virs bezdibeņa, kurš atdala zemāku un augstāku augstieni, un šis bezdibenis apzīmē mākslīgu evolūcijas soli uz cilvēces progresu.

Oditors atrodas uz šī tilta; kad viņš kļūs Klīrs, viņš atradīsies uz augstākās plakankalnes. Viņš pāri tam ieraudzīs lielu satiksmi. Viņš varēs redzēt, kā paražas, likumi, organizācijas un sabiedrība mēģina novērsties no tilta, bet nogrūstas sāņus, tās nogāžas lejup nebūtībā.

Oditors ar savu personisko attieksmi pret saviem preklīriem vai pret visu sabiedrību, neko nepanāks, nosodot un izsakot spriedumu vecajām kļūdām šī brīža saprāta gaismā. Viņš ne tikai neko nepanāks, bet pat var apstādināt progresu. Tas ir nežēlīgs fakts - uzbrukums neprātam ir sācies. Uzbrūciet neprātam, bet ne sabiedrībai vai cilvēkam.

Dianētika un karš

Sociālās struktūras, kuras mēs saucam par valstīm un nācijām, uzvedas un reaģē tādā veidā, it kā būtu atsevišķi organismi. Kultūrām ir savs analītiskais prāts, kurš iekļauj pilsoņu saprātīgumu kopumā un tā māksliniekus, zinātniekus un politiķus atsevišķi. Sociālā standarta atmiņu banka ir informācija, kuru apkopojušas paaudzes. Un sociālajam organismam ir arī reaktīvais prāts, kurš pārstāv visas grupas pārliecību un iracionalitāti kopumā. Reaktīvo prātu apkalpo ingraīnmu banka, kurā atrodas sāpīgā pagātnes pieredze un kura diktē reaktīvu rīcību atsevišķām sfērām, kad tās sabiedrībā tiek restimulētas. Šī ļoti plašā analoģija tiek izmantota Politiskajā Dianētikā.

Sociālais organisms rīkojas tā, ka šo uzvedību var iezīmēt Toņu skalā; tam ir sava Izdzīvošanas Dinamika, savi Apspiedēji, kurus rada iekšējā apspiešana ingrammās, un personīgā tieksme pēc bezgalības optimālajos rāmjos. Piemēram, noziedznieki, nodevēji un fanātiķi veido iekšējās ingrammas, kuras apspiež izdzīvošanas potenciālu Toņu skalā.

Katram sociālajam līmenim uz Toņu skalas ir precīza definīcija, brīva sabiedrība, kura strādā pilnībā sadarbojoties, lai sasniegtu kopīgus mērķus, ir sabiedrība Tonī 4. Sabiedrība, kuru bremzē ar mainīgiem ierobežojumiem un apspiedošiem likumiem, ir sabiedrība Tonī 2. Sabiedrība, kuru vada un nosaka viena vai vairāku cilvēku kaprīzes, ir sabiedrība Tonī 1. Sabiedrība, kuru vada noslēpumaina un aizspriedumaina mistiska grupa, atrodas Tonī 0. Katra piemēra izdzīvošanas potenciālu var ieraudzīt jebkur vēsturē. Ikviens Zelta laikmets atbilst Tonim 4. Cietsirdīgas darbības, indivīdu alkatība un kļūdas galvenokārt pazemina sabiedrības toni, palielinot tajā neapmierināto cilvēku skaitu. Lai ar to cīnītos, pagātnē tika izmantots arvien pieaugošs despotisks spēks. Sabiedrības izdzīvošana līdz ar to samazinājās. Pieaugot cietsirdībai, parādījās jaunas ingrammas, un slīdēšana lejup pa Toņu skalu tādā veidā samazināja ilglaicīgas izdzīvošanas iespējas. Kad cilvēki iegāja zemākajās zonās, šī potenciāla samazināšanās radīja sāpes.

Sabiedrības Toņu skalā paceļas un krīt. Taču ir bīstams punkts, par kuru zemāk sabiedrība nevar nolaisties, nereaģējot tāpat kā šādi apspiests indivīds: tas ir lūzuma punkts, kuru sasniedzot tā sajūk prātā. Šis punkts ir apmēram 2.0.

Sabiedrības ķildām ar citu sabiedrību un nāciju ķildām ar nāciju ir daudzi iemesli, un tie visi ir vairāk vai inazāk iracionāli. Daudzas reizes vienai sabiedrībai nācās sagraut otru, mazāk saprātīgu par viņu pašu. Toties, līdz ar katru sadursmi, abās tika radītas jaunas ingrammas, gan starptautiskajā jomā, gan pašu sabiedrību iekšienē.

Karš ir starptautisks Tonis 1. Tas nav racionālāks par jebkuru indivīdu, kas ir sasniedzis šo toni un tiek ievietots psihiatriskajā slimnīcā vai, īslaicīgi atrodoties Tonī 1, veic kādu noziegumu un pavada atlikušo dzīvi cietumā. Tomēr sabiedrības ievietot cietumā nav iespējams, un šobrīd tām atliek tikai nāve; tās iet bojā, kā ir aizgājušas bojā jau agrāk.

Līdz šim nācija, kad tā sastapās aci pret aci ar citu, vājprātīgu nāciju, nespēja pielietot neko vairāk kā spēku. Taču vēlāk abas sajuka prātā aberāciju lipīguma dēļ. Neviena nācija nekad nav pilnībā uzvarējusi karā. Neviena nācija nav galu galā triumfējusi ar ieroču spēku. Neviena nācija nav novērsusi karu ar draudu palīdzību vai demonstratīvu aizsardzību.

Cilvēks šobrīd stāv aci pret aci ar pieaugošo naidu, ar tik spēcīgiem ieročiem, ka pati cilvēce var izzust no zemes virsas. Nav problēmu šos ieročus kontrolēt. Tie eksplodē, kad cilvēks tiem pavēl eksplodēt. Problēma ir cilvēka kontrolē.

Šobrīd pasaulē nav tādu problēmu, kuras nevarētu atrisināt vienīgi ar saprāta palīdzību. Visi faktori, kuri bremzē kara un ieroču problēmas atrisinājumu, ir iedomāti un nav vairāk pamatoti par slepkavības vai zādzības attaisnojumu.

Aijovas fermerim nav par ko strīdēties ar Volgogradas veikala direktoru. Tie, kuri apgalvo par šāda strīda eksistenci, melo.

Neeksistē starptautiskas rūpes, kuras nevarētu atrisināt mierīgā ceļā, nevis nāciju apvienotās valdības terminos, bet gan ar saprāta palīdzību.

Žonglējot ar nenoteiktām ideoloģijām un spēlējoties ar masu analfabētismu, neeksistējošas organizācijas kā nakts murgi maršē pa pasauli -ismu Dievu veidolā.

Personīgo interešu prasības nevar būt tik augstas, lai pieprasītu visas cilvēces iznīcināšanu. Tas, kurš to pieprasītu, tas, kurš nemēģinātu to novērst visos iespējamos veidos, ir vājprātīgs. Karam nav attaisnojuma.

Aiz valodu un dažādu paražu priekškara, tautas ir pieradinātas neatpazīt savu radniecību ar citām tautām. Apmācīti ar pašu terora palīdzību un savu pašu aberāciju vadīti, līderi ar nicinājumu izturas pret citiem -ismiem.

Šobrīd uz zemes neeksistē nevienas ideālas politiskās sistēmas, nav pat labas ideālās politiskās sistēmas definīcijas. Valstis ir iekšējo un ārējo aberāciju upuri.

Dianētika uzrunā karu, jo faktiski pastāv sacensība starp prāta zinātni un atombumbu. Varbūt nākamo paaudžu nemaz nebūs, lai uzzinātu kurš ir vinnējis.

Tikai racionalitāte var cilvēku vadīt garām šiem viņa iznīcības draudiem.

Vājprāts nevar eksistēt, ja vien nav mērķa un definīciju neizpratnes. Starptautisko problēmu atrisinājums neatrodas ieroču skaita regulēšanā vai samazināšanā, jo tas neapvalda cilvēku. Tas atrodas tādā politiskās teorijas un vadības formulējuma izteiksmē, ar kuru nevarētu pārprast viegli saprotamas norises; tas atrodas racionālu mērķu noteikšanā, kuru virzienā sabiedrība var kolektīvi un individuāli tiekties; un tas atrodas starptautiskās peļņas sacensībās, tik lielās, ka cilvēki nevarētu viens bez otra iztikt.

Cilvēka galvenā cīņa nav cīņa ar cilvēku - tas ir vājprāts. Cilvēka pamata cīņa ir ar tiem faktoriem, kas apspiež viņu kā sugu un aizšķērso viņam ceļu uz augstākiem mērķiem. Cilvēks cīnās ar dabas stihijām, telpu, laiku un sugām, kas viņam ir graujošas. Viņš savus iekarojumus ir tikai knapi iesācis. Tikai šobrīd cilvēks ir pietiekoši apbruņojies ar instrumentiem un zinātni, lai uzvarētu Visuma iekarošanā. Viņam nav laika ķildoties, nodoties dusmu lēkmēm un trīt mēles pāri žogam ar kaimiņiem, izmantojot atombumbas.

Atomenerģijas izmantošana nostāda citas pasaules viņa sasniedzamības robežās. Kādēļ tā ķildoties šī iemesla dēļ? Nesenie atklājumi fotosintēzes jomā, iespējams, dod iespēju karaliski paēdināt un apģērbt cilvēci, pat ja tā skaitliski būtu tūkstošreiz lielāka par 2 miljardiem, kas šobrīd dzīvo uz Zemes. Kāda iemesla dēļ tad mēs strīdamies? Kāpēc?

Divi racionāli cilvēki uzsāk sacensības ienākumu, vērtību un ražošanas jomā. Vai tad šīs varenās nācijas, šie spēcīgie, biedējošie, pērkondārdošie „giganti" patiesībā nav mazi un slikti izglītoti, ne īpaši saprātīgi puišeļi, kas izkliedz viens otram apvainojumus par to, kam patiesībā pieder nosprāgušais kaķis? Kā tad ir ar armijām? Armijas mirst. Ja spēks dod cilvēkiem taisnību, tad Roma vēl arvien valda pār pasauli. Kas šobrīd baidās no šī arheoloģiski retā objekta, kurš bija Roma?

Pastāv augstāks, labāks mērķis, daudz brīnišķīgākas uzvaras, nekā izpostītas pilsētas un radiācijas sadedzināti līķi. Eksistē brīvība, laime un pārpilnība un iespēja uzvarēt visu Visumu.

Tas, kurš to neredz, atrodas tālu no iespējas valdīt. Tas, kurš izpatīk savam niknumam, ir pārāk neprātīgs, lai sniegtu padomus.

Cik daudz var iekarot cilvēks? Viņš būs zaudētājs, ja iekaros cilvēkus. Viņš uzvarēs, ja viņš iekaros pats savas bailes, un tad varēs iekarot zvaigznes.

Uzbrūciet dabīgajiem cilvēka ienaidniekiem, uzbrūciet tiem kārtīgi, un karš starp cilvēkiem pārstās būt par problēmu. Tā ir racionalitāte.

Dianētika nav ieinteresēta pasaules glābšanā, tā ir ieinteresēta tikai pasargāt no pasaules „glābšanas". Vēl viena šāda glābšana var kļūt liktenīga! Dianētika nenostājas pret cīņu; tā nosaka pret ko ir jācīnās. Šie faktori ietver cilvēka un sabiedrības iekšējo, individuālo grūtību avotu un visus cilvēka sugas ienaidniekus. Cilvēks, būdams apmuļķots, nav zinājis savus ienaidniekus. Viņi šobrīd ir redzami - uzbrūciet!

Terapijas nākotne

Pēc divdesmit vai simts gadiem terapijas tehnika, kura ir piedāvāta šajā izdevumā, liksies novecojusi. Ja tas nenotiks, tad autora ticība viņa sekotāju atjautībai netiks attaisnota. Mums ir kaut kas, kas nav pirms tam eksistējis; nemainīgi strādājoša prāta zinātne. Nedrīkst pieļaut, ka metodes netiek pilnveidotas.

Visas zinātnes sākas ar galveno aksiomu atklāšanu. Tās attīstās tiklīdz tiek atklāti jauni dati un tiek paplašināta zinātnes darbības sfēra. Pastāvīgi parādās dažādi instrumenti un tehnoloģijas, kas tiek pilnveidotas un atkārtoti uzlabotas. Galvenās aksiomas un Dianētikas sākuma atklājumi ir tik pamatīgas zinātniskas patiesības, ka, ja tās mainīsies, tad tikai mazliet. Datu, kurus šīs aksiomas atklāj, 11 daudz, un tie ik dienu pieaug. Šo datu pielietošanas tehnoloģija, kura ir pasniegta šajā izdevumā, paejot nelielam laika sprīdim, būs pārveidota un pilnveidota. To priekšrocība šobrīd ir šīs tehnikas darbība un labu, pamatīgu un zinātnisku rezultātu radīšana.

Reiz kāds izveidoja pamatprincipus, kā darboties ar uguni. Līdz šim brīdim uguns nebija kontrolējama. Gatavošana, apkure un, galu galā, metalurģija izveidoja jaunu kultūru. Uguns pamatprincipi nav daudz mainījušies. Tehnoloģijas, kuras izmantoja, rīkojoties ar uguni neilgi pēc tam, kad cilvēks to atklāja, šobrīd tiktu uzskatītas par kaut ko vecmodīgu. Tagad mums ir sērkociņi, šķiltavas un kurināmais, bet, tūlīt pēc uguns izprašanas un uzsākot to izmantot, uguns ieguvēji - posā berzējamais kociņš, krams un tērauds tika uzskatīti par brīnumainiem izgudrojumiem; un pat vēl agrāk, pirms posā berzējamā kociņa, krama un tērauda atklāšanas un izgudrošanas, cilvēks jau izmantoja uguni, kādu laiku gūstot no tās labumu gan kā no ieroča, gan izmantojot mājsaimniecībā.

Riteņa gadījumā pamatprincipi ir ielikti un nav mainījušies līdz pat šodienai. Pirmais darbojošais ritenis iespējams bija neparocīga lieta. Toties, salīdzinot ar riteņa neeksistēšanu, tas bija brīnums.

Līdzīgi ir ar Dianētikas terapiju. Pamatprincipi, aksiomas un lielākie Dianētikas atklājumi veido cilvēkam līdz šim nezināmu sistēmu. Tomēr, atšķirībā no pirmā uguns un pirmā riteņa, terapijas tehnoloģija var tikt ievērojami uzlabota. Šobrīd tā strādā; to var droši un efektīvi pielietot.

Uz doto brīdi šajā tehnoloģijā ir divi trūkumi. Tā prasa lielāku oditora meistarību nekā būtu nepieciešams un varētu būt ātrāka. Oditoram nevajadzētu veikt nekāda veida aprēķinus, un, patiesībā, terapijas tehnoloģija varētu būt izveidota tā, ka oditors nebūtu tik ļoti nepieciešams, kā tas ir šobrīd. Pilnīgs Klīra stāvoklis būtu iegūstams dažu stundu laikā. Problēmas saistās ar meistarības nepieciešamības un darba apjoma samazināšanu.

Varētu teikt, ka šo pienākumu jāuzliek matemātiķim un filozofam, pieprasot atrisināt visas problēmas pašiem un izveidot visus iespējamos pilnveidojumus. Patiesībā, tas nozīmētu uzspiest viņiem visu tehnisko pielietojumu izveidošanu, kaut gan ikvienā sabiedrībā ir nepieciešama darba sadalīšana.

Kad galvenās aksiomas un aprēķini tika pabeigti, bija neiespējami to viņiem pasniegt, jo nebija neviena, kuram šos pētījumus varētu atklāt pielietošanas nolūkos. Tādējādi darbu nācās turpināt līdz pašām tālākajām robežām, ne tikai eksperimentēšanā, bet arī tehnisko pielietojumu pierādīšanā un attīstībā.

Šeit var lietot analoģiju ar tilta celtniecību. Ļaujiet mums atgādināt par divu augstieņu eksistenci, kur viena ir augstāka par otru un aizu starp tām. Inženieris redz, ka, ja aizu varēs šķērsot liela satiksme, tad līdz šim neizmantotā augstākā augstiene, būdama daudz auglīgāka un ērtāka, kļūs par jaunas kultūras punktu. Viņš izvirza sev uzdevumu uzcelt tiltu. Tika uzskatīts, ka uzcelt tiltu pāri aizai uz augstieni nav iespējams, patiesībā, no zemākās augstienes nav iespējams redzēt augstāku līmeni un par augstākās plakankalnes eksistenci nevienam nebija pat nojausmas. Inženieris, izveidojot jaunus tilta celtniecības principus un atklājot jaunu nozīmīgumu savos materiālos, iedomājas pāri aizai izveidot tiltu. Viņš pats to šķērso un cītīgi pārbauda augstienes drošību; citi šķērso viņa tiltu un pārbauda jauno zemi ar patiku. Arvien vairāk un vairāk cilvēku šķērso tiltu. Tilts ir stabils un, ja arī nav plats, var būt drošs starpnieks. Tas nav paredzēts lielai un ātrai satiksmei. Taču tas satur pamatprincipus un aksiomas, ar kuru palīdzību var uzcelt tiltu atkal un atkal. Daudzi cilvēki sāk tuvoties aizai un lūkoties augšup.

Kāds būtu jūsu viedoklis par zemākās augstienes sabiedrību, ja viņi stenētu, žēlotos un strīdētos, bet pat nepakustinātu rokas, lai paplašinātu tiltu vai uzceltu jaunu?

Šajā rokasgrāmatā mums ir aprakstītas galvenās aksiomas un terapija, kura strādā.

Dieva dēļ, sarosieties un uzceliet labāku tiltu!

Dianētikas termini

abfrācija: Jebkura novirzīšanās vai atkāpe no rac.onahtates. Termins Dianētikā tiek izmantots, lai iekļautu vtsu veidu un klasifikāciju psihozes, neirozes, kompulsijas un represijas. No latīņu abberare: novirzīties no; ab, projām, errare, klejot.

ABERĒTAis: Dianētikas jaunvārds, kurš apzīmē jebkuru aberētu indivīdu.

analītiskais prāts: Tas prāts, kurš izskaitļo - „Es" un viņa apziņa.

oditors: Indivīds, kas sniedz Dianētikas terapiju. Oditēt nozīmē „klausīties" un arī „aprēķināt".

beisiks: Pirmā ingramma jebkuru līdzīgo ingrammu ķēdē.

beisik-beisik: Pirmā ingramma pēc ieņemšanas, visu ingrammu ' ķēžu pamats, kuras vienīgā vērtība ir pirmā sāpju momenta saturēšana.

izsviedis: Jebkura ingrammas komanda, kura, kad tai laika treka tuvojas analītiskais prāts, liek pacientam atgriezties atpakaļ tagadnes laikā.

ķēdes: Jebkura līdzīga satura incidentu sērija ingrammu bankā.

klīrs: Optimālais indivīds, kuram vairs nav nevienas ingrammas.

Vārdnīca: spožs, neaizmiglots, šobrīdējs, skaidrs; tīrs, sadzirdams, spējīgs atšķirt, saprotošs, brīvs no šaubām; pārliecināts; labdabīgs; peļņa pārsniedz izdevumus; bez parādiem; brīvs no jebkādām nepatikšanām, darb. padarīt tīru no netīrumiem un aizsērējumiem; apgaismot; atbrīvot no vainas sajūtas, pārmetumiem, utt., padarīt spējīgu iet uz priekšu; atraisīt; kļūt par spožu un tīru. liet. tīra telpa vai tās daļa.

dēmons: Prātā esošs apvedkontūrs, kuru sauc par „dēmonu", jo tas tā ilgu laiku tika izskaidrots un saprasts. Iespējams elektronisks mehānisms.

noliedzējs: jebkura ingrammas komanda, kura liek pacientam ticēt, ka ingramma neeksistē.

DIANĒTIKA: (Grieķu dia, caur, un noris, dvēsele vai prāts) ir zinātne par prātu. Daudz vienkāršāka nekā fizika un ķīmija, tā līdzinās tām ar savu aksiomu precizitāti, kā arī ir ievērojami lietderīgāka. Visu psihosomatisko slimību un cilvēku aberāciju slēptais avots ir atrasts un ir attīstītas iemaņas to nemainīgai novēršanai.

dinamika: Dzinulis, grūdiens un dzīves mērķis - izdzīvo! - tā četrās izpausmēs: pats cilvēks, sekss, grupa un cilvēce.

ingramma: Jebkurš lielākas vai mazākas „bezsamaņas" moments analītiskajā prātā, kurš ļauj reaktīvajam prātam veikt savus ierakstus; pilnīgs šī momenta saturs ar visām sajūtu uztverēm.

ingrammu banka: Glabāšanas vieta ķermenī, kur ingrammas, ar visām to sajūtu uztverēm, ir ierakstītas un paturētas. No šīs vietas ingrammas iespaido analītisko prātu un ķermeni.

ingrammu komanda: Jebkura ingrammā esoša frāze.

izdzēst: Izraisīt ingrammas pilnīgu „pazušanu" ar vairāku reižu atkārtotu pārdzīvošanu, kuras laikā tā tiek sakārtota kā atmiņa vai pieredze.

grupētājs: Jebkura ingrammas komanda, kura liek laika trekam vai incidentiem uz tā, samezgloties tādā veidā, ka liekas, ka laika treks ir īsāks.

turētājs: Jebkura ingrammas komanda, kura liek indivīdam apzināti vai neapzināti palikt ingrammā.

atmina: Jebkas, kas uztverot ir iekļauts standarta atmiņu bankās un ko analītiskais prāts var atsaukt atmiņā.

NOVIRZītājs: Jebkura ingrammas komanda, kura liek pacientam virzīties uz to pusi vai tajā virzienā, kas ir pretējs oditora instrukcijām vai pacienta analītiskā prāta vēlmēm.

sajūtu uztvere: Jebkāda sajūtu vēsts kā smarža, dzirde, redze, utt.

preklīrs: Jebkurš cilvēks, kas ir uzsācis Dianētikas terapiju.

prerelīzs: Jebkurš pacients, kas saņem terapiju, lai iegūtu Relīza stāvokli, atbrīvojoties no savām galvenajām grūtībām, psihosomatikām un aberācijām.

psihosomatisks: Jebkuri fiziski traucējumi vai slimība, kuru ir radījis pats ķermenis.

reaktīvais prāts: Sūnu līmeņa prāts, kurš nav „bezsamaņā", bet vienmēr ir pie apziņas - apslēptais prāts, tādējādi

nezināms.

SAĪSINĀT: Padarīt ingrammu brīvu no somatikām vai emocijām, to atkārtoti pārdzīvojot.

RELĪZS: Jebkurš cilvēks, kas progresēja no psihotiķa vai neirotiķa stāvokļa ar Dianētikas terapijas izmantošanas palīdzību līdz I95O. gada normas stāvoklim. Atbrīvošanās ar terapijas palīdzību.

somatika: Dianētikas jaunvārds sāpēm - jebkuram ķermeņa

stāvoklim, kurš rodas, nodibinot kontaktu ar ingrammu; sāpes vai psihosomatiskā slimība.

SONIKS: Pagātnes skaņu dzirdēšana ar „prāta ausīm", atsaucot tās atmiņā.

standarta atmiņu bankas: Uzglabāšanas vieta prātā, kurā atrodas visi apzināti uztvertie dati (redze, dzirde, skaņas, smaržas, organiskās sajūtas, kustība, tauste, kā arī pagātnes secinājumi), kas tiek ierakstīti, saglabāti un vēlāk izsniegti analītiskajam prātam. Šeit atrodas visa apzinātās dabas informācija no ieņemšanas brīža līdz „pašreizējam" brīdim.

apspiedējs: Ārējie spēki, kuri samazina jebkuras dzīvības formas izdzīvošanas iespējas.

SIMBIOTS: Jebkura dzīvības vienība vai enerģija, kura palīdz indivīdam vai cilvēcei izdzīvot.

laika treks: Indivīda pastāvēšanas laika periods no ieņemšanas

līdz tagadnes laikam, kurš ir izvietots secīgā šīs dzīves notikumu kārtībā.

Vizio: Pagātnes redzes iespaidu aplūkošana ar „prāta acīm", atsaucot to atmiņā.

Šīs ir Dianētikas fundamentālās aksiomas

Eksistences dinamiskais princips: izdzīvo!

Izdzīvošana, kas tiek uzskatīta par vienu vienīgo mērķi, sīkāk iedalās četrās dinamikās. Ar simbiotu ir domātas visas vienības un enerģijas, kas palīdz izdzīvot.

pirmā dinamika ir cilvēka centieni izdzīvot sevis paša un savu simbiotu dēļ.

otrā dinamika ir cilvēka centieni izdzīvot vairošanās procesā; tā ietver gan seksuālo darbību, gan pēcnācēju audzināšanu, gan gādību par bērniem un viņu simbiotiem.

trešā dinamika ir cilvēka centieni izdzīvot grupas labā vai arī pašas grupas centieni izdzīvot, un ietver grupas simbiotus.

ceturtā dinamika ir cilvēka un grupas centieni izdzīvot cilvēces labā vai arī pašas cilvēces centieni izdzīvot. Tā ietver cilvēces simbiotus.

Izdzīvošanas absolūtais mērķis ir nemirstība jeb bezgalīga izdzīvošana. Cilvēks tiecas izdzīvot kā organisms, kā gars vai kā vārds, kā viņa bērni, kā grupa, kuras loceklis viņš ir, vai kā cilvēce un pēcnācēji un viņa paša, kā arī citu cilvēku simbioti.

Atalgojums par izdzīvošanas darbībām ir banda.

Galējais sods par iznīcinošām darbībām ir nāve vai pilnīga neizdzīvošana. Un tās ir sāpes.

Panākumi paaugstina izdzīvošanas potenciālu pretī bezgalīgai izdzīvošanai.

Zaudējumi pazemina izdzīvošanas potenciālu pretī nāvei.

Cilvēka prāts nodarbojas ar datu uztveri un saglabāšanu, slēdzienu sastādīšanu vai aprēķināšanu, organisma problēmu izvirzīšanu un atrisināšanu visās četrās dinamikās. Uztveres, saglabāšanas, secināšanas un problēmu atrisināšanas nolūks ir virzīt organismu un tā simbiotus, kā arī citus organismus un to simbiotus pretī izdzīvošanai visās četrās dinamikās.

Intelekts ir spēja aptvert, izvirzīt un atrisināt problēmas.

Dinamika ir dzīves sīkstums, enerģija un neadaidība izdzīvošanā.

Lai turpinātu eksistēt un kaut ko paveiktu, ir nepieciešama gan dinamika, gan intelekts, un neviena no šīm lietām nav vienādā daudzumā cilvēkiem un grupām.

Ingrammas apspiež dinamikas, aizšķērsojot tām ceļu un izkliedējot dzīvības spēku.

Ingrammas samazina intelektu, piegādājot analaizeram kļūdainus vai neprecīzi novērtētus datus.

Laime ir nezināmu šķēršļu pārvarēšana, lai sasniegtu zināmu mērķi, un īslaicīgi, prieka apcerēšana vai izbaudīšana.

Analītiskais prāts ir tā prāta daļa, kas uztver un uzglabā pieredzi, lai uzstādītu un atrisinātu problēmas un vadītu organismu visās četrās dinamikās. Tas domā atšķirībās un līdzībās.

Reaktīvais prāts ir tā prāta daļa, kas reģistrē un saglabā fiziskās sāpes un sāpīgās emocijas un cenšas vadīt organismu vienīgi uz stimula - reakcijas pamatiem. Tas domā tikai identitātēs.

Somatiskais prāts ir tas prāts, kurš analītiskā un reaktīvā prāta vadībā risinājumus realizē fiziskā līmenī.

Iemācītās uzvedības modelis ir tas analītiskā prāta radītais stimula - reakcijas mehānisms, kas veic rutīnas darbības vai tiek izmantots ārkārtas gadījumos. Tas atrodas somatiskajā prātā, un tas var tikt mainīts pēc analītiskā prāta gribas.

Ieradums ir tas stimula - reakcijas mehānisms, kuru vada reaktīvais prāts, balstoties uz ingrammu saturu, un kura darbību realizē somatiskais prāts. To var mainīt vienīgi tad, ja tiek mainītas ingrammas.

Aberārijas, kas iekļauj ikvienu nenormālo vai iracionālo uzvedību, ir ingrammu radītas. Tās ir stimulu - reakciju mehānismi, neatkarīgi no tā vai ingramma vērsta uz izdzīvošanu vai pret to.

Psihosomatiskās slimības ir ingrammu radītas.

Ingramma ir vienīgais aberāciju un psihosomatisko slimību avots.

„Bezsamaņas" momenti, kad analītiskais prāts lielākā vai mazākā mērā ir novājināts, ir vienīgie momenti, kad var tikt saņemtas ingrammas.

Ingramma ir „bezsamaņas" moments, kurš satur fiziskas sāpes vai sāpīgas emocijas un visas sajūtas. Tā, kā pieredze, nav pieejama analītiskajam prātam.

Emocijas sastāv no trīs lietām: ingrammas reakcija uz situāciju, ķermeņa endokrīnie aprēķini, kas nepieciešami situācijas atrisināšanai analītiskā līmenī, un dzīves spēka apspiešana vai palielināšana.

Cilvēka vai grupas Potenciālā Vērtība var tikt izteikta ar šādu vienādojumu:

pv = tdx,

kur I ir intelekts un D ir dinamika.

Dianētika 21. gadsimtā

Cilvēka vērtība ir aprēķināma katrā dinamikā, salīdzinot viņa potenciālo vērtību ar optimālo izdzīvošanu šajā dinamikā. Dažās smagi aberētās personās augsta potenciālā vērtība var pārvērsties par negatīvo vērtību, pagriežot Izdzīvošanas Dinamikas vektoru pretējā virzienā. Augsta PV jebkurai dinamikai ir nodrošināta vienīgi neaberētos cilvēkos, i^j

Kops pirma izdošanas brīža Dianētika ir palīdzējusi miljoniem cilvēku pārvarēt šķēršļus laimes, pārliecības un panākumu atgūšanai.

Neviena no agrākajām grāmatām nav devusi tādu izpratni par prātu un dzīvi.

Un neviens cits priekšmets nav sniedzis līdzekļus, kas ļautu realizēt visu cilvēka prāta potenciālu, īsumā - ārkārtīgi lielu! Sekojošajās lappusēs ir sniegts pārskats par tiem rezultātiem, kas gūti, pielietojot Dianētiku ikvienā dzīves jomā, un par Dianētikas attīstību visā plašajā pasaulē.

Dianetika

21. gadsimtā

D IANĒTIKAS vēsture ir tikai sākusies. Kādas jaunas lietas parādīsies, rodoties prāta zinātnei, var pateikt vienīgi nākotne.

Tādējādi L. Rons Habbards ir sagatavojis savu lasītāju tiem sasniegumiem, kuri, kā viņš zināja, varētu noteikti sekot, un tāpēc mēs jums sniedzam tālāko Dianētikas vēsturi 21. gadsimtā.

Attiecīgi šī vēsture iesākās līdz ar grāmatas Dianitika: mūsdienu zinātne par garīgo veselību izdošanu I95O. gada 9. maijā, kas ar visām tiesībām tika aprakstīta kā nacionālā Dianētikas vētra. Starp daudziem citiem laika apstākļu radītājiem ierindojās spontāna 75O oditinga grupu rašanās visā Amerikā, un vēl vairāki tūkstoši devās Terra Incognita pētījumos, saskaņā ar virsrakstu, kas turpināja atrasties New York Times bestselleru saraksta virsotnē. Patiecoties vētrainajam entuziasmam, I95O. gada pavasarī tika izveidoti daudz progresīvāki Dianētikas Pētījumu fondi, kuros L. Rons Habbards lasīja lekcijas, sniedza padomus un citādā veidā apmierināja pieaugošo pieprasījumu. Šā vai tā, tieši kā tika solīts šīs grāmatas noslēdzošajā nodaļā, turpmākie pētījumi tika veikti daudz ātrākā laikā un īpaši saskaņā ar to, ko viņš tika nosaucis par plānu B, - saskaņoti dzīvības spēka pētījumi.

Šis priekšmets bija neaptverami plašs un pētījumi bija nogurdinoši. To pietiekoši skaidri izsaka fakts, ka divpadsmit mēnešu laikā L. Ronam Habbardam nācās tik tiešām noteikt to dzīvības spēku, kas atrodams katrā dzīvā būtnē. Tam tika dots nosaukums teta, kas tiek uzskatīta, kā mēs zinām, par enerģiju, kura pastāv atšķirti un neatkarīgi no fiziskā visuma. Šajā saistībā teta bija tā plaisa sienā, aiz kuras atklājās pilnīgi jauna Terra Incognita valstība. Tas bija arī ceļrādis visintriģējošākajam izteikumam viņa iztirzājuma nodaļā „Šūna un organisms" (Otrās grāmatas trešā nodaļa). Lūk, kas tika rakstīts:

„Kaut arī mēs postulējam, ka cilvēka dvēsele parādās līdz ar spermatozoīda un olšūnas saplūšanu ieņemšanas brīdī, pastāv norādes, kuras neiekļaujas nevienā no postulātiem, ka šīs šūnas kaut kādā veidā ir jūtošas."

Šo pētījumu pirmais posms tika sasniegts 1951. gada vidū līdz ar L. Rona Habbarda nākamās grāmatas par Dianētiku - „Izdzīvošanas?nāksla" izdošanu. Šī grāmata tika izveidota, balstoties uz L. Rona Habbarda tabulu cilvēka novērtēšanai, ar kuras palīdzību ikviens var nekļūdīgi paredzēt cilvēku uzvedību un arī precīzi noteikt veidu, kā ieiet keisā, kas, protams, ir ļoti svarīgi, jo šeit parādās pirmie metodes uzlabojumi, kas tika postulēti iepriekšējās lappusēs.

Tajā pašā laikā, kā jau tika teikts šīs grāmatas agrākajās lappusēs, L. Rons Habbards visvairāk guva panākumus tieši „ļoti jūtīga galva- nomctra" izstrādē, ar kura palīdzību varētu mērīt vēl nezināmu cilvēka enerģijas izpausmi. Patiesībā, tas bija pirmais izgudrojums garajā elektropsihometru izveidošanas līnijā, kas šodien ir pazīstami kā E-Metri un mēra cilvēka garīgo stāvokli vai tā izmaiņas. Tādējādi, runājot ar

Dianētikas terminiem, E-Metrs tika drīz vien izmantots, lai noteiktu ingrammas ar neiedomājamu ātrumu un precizitāti.

Tomēr daudz ātrāk, jau pirms I95O. gada pavasara, L. Rons Habbards pabeidza savus pētījumus, kas sekoja plānam C:

„Mēģinājums atklāt visuma avota augstāko punktu un galamērķi."

L. Rons Habbards galu galā sniedza vairāk kā 3000 lekcijas, lai izklāstītu atklājumus, saistībā ar cilvēka prātu un garu.

Nav vajadzības piebilst, ka šī tēma ir attiecīgi liela un, galu galā, saistīta ar ne mazāk kā postulētās cilvēka dvēseles reālo mērīšanu. (Atsaucei: pirmais šāds vērtējums tika veikts ar elektropsihometra palīdzību Vičitā, Kanzasas štatā 1951. gada beigās un papildus pārbaudes tika veiktas Fīniksā, Arizonā I952. gada laikā.) Pie tam šo eksperimentu rezultāti tika iekļauti daudzās citās L. Rona Habbarda grāmatās, kurus pēc ilgāka laika var īsumā aprakstīt šādi: divu gadu laikā pēc šīs grāmatas, kura šobrīd ir jūsu rokās, izdošanas L. Rons Habbards kļuva par pirmo cilvēku, kurš zinātniski pierādīja un noteica cilvēka gara pastāvēšanu.

I ādējādi 1952. gadā L. Rons Habbards dibināja Saentologijas filozofiju. Tā burtiski nozīmē „zināt kā zināt" un tiek skaidrota kā „gara izpēte un darbs ar to, lai uzlabotu viņa attiecības ar sevi, visumiem un citu dzīvību." Tās sākotne ir meklējama galvenajās Dianētikas patiesībās, kuras tā iekļauj sevī, un tādējādi tā ir reliģija, kura ir pilnībā praktiska. Saistībā ar šo faktu, tā kā jūs esat šobrīd ātri guvis priekšstatu par stāvokli Klīrs, Saentologija sniedz jums ieskatu pakāpeniskā ceļā uz daudz augstākiem līmeņiem, kuri iepriekš pat netika iedomāti, tomēr, neskatoties uz to, pilnīgi reāli. Tādēļ Saentologija ir šis labākais Tilts, kuru L. Rons Habbards pieprasīja šīs grāmatas nobeiguma lapās. Saentologija ir plašs un stabils ceļš uz daudz augstāko plakankalni.

Tomēr neapšaubāmi Dianētikas vēsture beidzās līdz ar Saentologijas dibināšanas brīdi, kā jau to bija iepriekš paredzējis L. Rons Habbards:

„Nedrīkst pieļaut, ka metodes netiek pilnveidotas."

Lai vēl vairāk paātrinātu preklīru progresu, viņš izstrādāja daudz progresīvākas Dianētikas metodes. Šobrīd tās ir pieejamas Saentologijas baznīcās visā pasaulē, kā rezultātā pastāv tūkstošiem baznīcu vairāk kā simts nācijās.

Klāt pie lielākajiem Dianētikas sasniegumiem ir pieskaitāms viss, kas tiek jzskatīts par „vispārpieņemtu patiesību" saistībā ar cilvēka prātu: vispārpieņemtajās nedicīnas vārdnīcās ārsti tiek brīdināti: ,Jūs nedrīkstiet teikt pacienta klātbūtnē pilnīgi neko, ko viņam nevajadzētu dzirdēt, o pat nereaģējošs pacients joprojām apzinās >avu apkārtni un var dzirdēt to, kas tiek teikts." vai London Sunday Times līdzīgā /eidā piekodina mediķiem: „Pacients, kurš pakļauts anestēzijai, bieži neapzināti Jzird visu, kas tiek teikts operācijas laikā, kā rezultātā viņš var ciest no slimības."

Papildus pastāv Nacionālā bērnu dzimsanas

kustība, kas iesaka ievērot klusumu dzemdību laikā, kamēr visu medicīnas skolu uzskati vismaz pauž to faktu, ka prenatālā pieredze ievērojami ietekmē personību.

Galu galā, šeit atrodams cits Dianētikas vēstures aspekts, kas sākās jau pirms i95o. gada pavasara-šī grāmata ir parādījusies, lai pati par sevi simbolizētu vispasaules kustību, jo vēl nekad vēsturē nav pastāvējusi populārāka šāda veida rokasgrāmata par šo. Kopš pirmā izdošanas brīža, Dianētika tika tulkota vairāk kā 50 valodās un parādījusies apmēram 600 bestselleru sarakstos.

iadu desmitus vēlāk pēc izdosanas, tā ne tikai ieguva rubltshers Weekly gadsimta balvu pārvēl nepieredzēti ilgu atrašanos (100 nedēļas) viņu bestselleru sarakstos, bet arī atgriezās New York Times bestselleru sarakstā. Vēl vairāk, tās popularitāte ir tik visaptveroša, ka Dianētikas fondi, organizācijas un grupas no Āzijas līdz Āfrikai un visā Amerikas un Eiropas teritorijā ir iesaistījušas vairāk kā l6o nācijas. Lūk, daži, bet spilgti piemēri: pastāv klosteri Tibetā, kuros šobrīd Dianētika aizvieto introspektīvo meditāciju, un augstskolas, kurās Dianētikas pasniegšana aizstāj psiholoģijas studijas. Vēl vairāk, simtiem valstu un pilsētu valdības šobrīd proklamē 9. maiju kā „Dianētikas dienu" un Random House izdevniecības mūsdienu bibliotēku lasītāji ir nobalsojuši par šo grāmatu kā vienu no nozīmīgākajām nezinātniska rakstura grāmatām desmit grāmatu vidū 20. gadsimtā. Bet pārejot pie 21. gadsimta, mēs uzzinām, ka jauns lasītājs kaut kur pasaulē paņem rokās tās kopiju katru 4.8 sekundi un tādējādi uzsāk ceļojumu, kuru jūs jau esat šobrīd iesācis.

Cik tālu un cik ātri kāds šo ceļojumu veiks, protams, ir atkarīgs no paša lasītāja izvēles. Tomēr pastāv Dianētikas semināri un kursi, kuri ir pieejami tūkstošiem Dianētikas grupās visā pasaulē, ne tikai jau minētajās Saentologijas baznīcās un misijās, un tas viss ir veltīts tam, lai paātrinātu jūsu virzību uz personīgo izaugsmi, par kuru jūs tikko izlasījāt šajā grāmatā.

Berlīne,

Pasaulē pastāv

Toronto, Kanāda

simtiem Saentoloģtjas baznīcu kopā ar Habbarda Dimētikas organizācijām.

Johanesburga, Dienvidāfrika

Dianētika ir risinājums tām problēmām, ar kurām mēs katrs saskaramies sabiedrībā. Pasaulē, kurā viena rase nodara pāri otrai, nācija uzbrūk citai nācijai, kurā pēkšņa vardarbība aprauj dzīvības, draugi un ģimenes cieš no sāpēm,

apjukuma un neveiksmēm, šī grāmata atklāj vienu, kopīgu avotu un cilvēka patieso ienaidnieku ■ reaktīvo prātu, sniedzot vienīgo veidu kā no tā atbrīvoties.

Tā ir izturējusi laika pārbaudi,

mainot dzīves it visur, vairāk nekā pusgadsimta laikā.

Ir pienācis arī jūsu laiks, uzsākt šo piedzīvojumu. Sazinieties ar tuvāko Dianētikas

organizāciju vai Saentoloģijas baznīcu (skatīt adreses) un iesāciet savu ceļu uz labāku dzīvi. Un lai jūs nekad nebūtu tāds kā agrāk!

PIELIKUMS

Turpmākās studijas 519

Adreses 528

Redaktora tehnisko terminu, vārdu un frāžu vārdnīca 533

Indekss 60 3

Turpmākās studijas

L. Rona Habbarda grāmatas

Dianētikas un Saentoloģijas materiāli satur lielāko informācijas apjomu, kāds jebkad ir bijis par prātu, garu un dzīvi, kuru L. Rons I labbards rūpīgi izstrādāja un apkopoja piecu gadu desmitu ilgo pētījumu, meklējumu un atklājumu laikā. Šī darba rezultāts ir iekļauts grāmatu simtos un vairāk nekā 3OOO ierakstītās lekcijās.

Dianētika ir Saentoloģijas priekštece un tās apakšnozare. Tālākajās lappusēs atrodas ieteicamās grāmatas iesācējiem, kas sakārtotas secībā, kādā Rons tās sarakstīja. Liels ieguvums no hronoloģiskā kārtībā esošajām mācībām, ir tajās ietvertie vārdi un termini, kurus pats LRH, sākotnēji lietojot, izskaidroja ar vērā ņemamu precizitāti. Apgūstot tās secīgā kārtībā, jūs varat novērot šī priekšmeta attīstību un ne tikai iegūt lielāku tā izpratni, bet arī pielietojamību savā dzīvē.

Zemāk esošais grāmatu saraksts parāda, kur attīstības rindā atrodas grāmata Dianētika: mūsdienu zinātne par garīgo veselību.

Sākot no šī punkta, jūs varat noteikt savu nākamo soli vai jebkuru agrāk izdoto grāmatu, kuru neesat vēl iegādājies. Tādējādi jūs varēsiet aizpildīt trūkstošos robus zināšanās, ne tikai gūstot informāciju par katru atklājumu, bet arī dziļāku, jau apgūtās vielas izpratni. Šis ir ceļš, kā zināt to, kā zināt, kas jums atver durvis uz gaišāku nākotni. Virzieties pa to un jūs pats pārliecināsieties!

Dianetikas gramatas

Dianētika: Sākotnējās Tēzfs • Rona pirmais apraksts par Dianētiku. Sākotnēji izplatīts kā manuskripts, tas drīz vien tika pārkopēts un nodots no rokas rokā. Atklājot, ka ļaužu runas radīja tik lielu pieprasījumu pēc plašākas informācijas, Rons nolēma, ka vienīgais veids, kā atbildēt uz šo pieprasījumu, ir uzrakstīt grāmatu. Šī grāmata bija Dianētika: mūsdienu zinātne par garīgo veselību - šobrīd visu laiku labāk izpārdotais pašpalīdzības izdevums. Uzzini, kas to visu aizsāka! Šeit ir uzskaitīti Dianētikas atklājumu pamati: Sākotnējās aksiomas, Eksistences dinamiskais princips, Analītiskā un Reaktīvā prāta anatomija, l)ina?nikas, Tonu skala, Oditora kodekss un pirmais apraksts par stāvokli Klirs. Pat vēl vairāk, šeit jūs atradīsiet galvenā likuma aprakstu, kā un ēcoditings ir tik efektīvs. Un tas viss atrodams vienīgi grāmatā - Dianētika: Sākotnējās Tēzes.

Dianētika: Zinātnes evolūcija • Šis stāsts ir par to, kā Rons atklāja reaktīvo prātu un izstrādāja procedūras, lai no tā atbrīvotos. Sākotnēji uzrakstīta nacionālajam žurnālam; tās publikācija sakrita ar grāmatas Dianētika: mūsdienu zinātne par garīgo veselību izdošanu. Līdz ar grāmatas publicēšanu, burtiski diennakts laikā, uzsākās zibenīga kustība. Šeit ir abi Dianētikas pamati, kā arī vienīgais, Rona divdesmit gadu ilgo atklājumu ceļojuma pārskats, arī tas kā viņš pielietoja zinātnisku pieeju, lai atšķetinātu cilvēka prāta noslēpumus un problēmas. Tādējādi šeit atrodama cilvēces 10 000 gadu ilgo meklējumu kulminācija.

-

Dianētika: mūsdienu zinātne par garIgo veselību • (Šis konkrētais izdevums.) Tā bija kā zibens no skaidrām debesīm, kas uzsāka vispasaules kustību, jo tieši šajā Rona vēsturiskajā grāmatā tiek izklāstīti viņa atklājumi par reaktīvo prātu, kas atrodas cilvēkos un viņus apspiež; tas ir nakts murgu, neizskaidrojamu baiļu, satraukumu un nedrošības avots. Un šeit ir veids, kā no tā atbrīvoties un sasniegt ilgi meklēto mērķi - stāvokli Klīrs. Šī ir pilnīga Dianētikas metožu rokasgrāmata, ar kuras palīdzību jebkuri saprātīgi un inteliģenti cilvēki var saraut važas, kas viņiem lika būt par pagātnes sarūgtinājumu un pārdzīvojumu gūstekņiem. Dianētika, kas vairāk kā pusgadsimtu ir bijusi vislabāk pārdotā grāmata ar desmitiem miljonu kopiju, iztulkota vairāk kā 50 valodās un izmantota vairāk kā 100 valstīs uz Zemes, nenoliedzami ir visplašāk lasītākā un ietekmīgākā grāmata par cilvēka prātu, kas jebkad ir uzrakstīta. Šī iemesla dēļ, tā turpmāk ir pazīstama ar nosaukumu Pirmā grāmata.

Pašprocesings Pašanalīze - Pašprocesinga pamatrokasgrāmata • Dzīves šķēršļi ir tikai ēnas. Iemācies izprast sevi - ne tikai savu ēnu. Saturot vispilnīgāko apziņas aprakstu, Pašanalīze vedīs jūs cauri pagātnei, jūsu potenciālam un dzīvei. Vispirms, veicot pašizvērtēšanas sēriju un izmantojot T Iahharda tabulu cilvēka novērtēšanai, jūs noteiksiet savu atrašanos 1oņu skalā. Tad pielietojot vieglu, bet iedarbīgu procesu sēriju, jūs uzsāksiet pašizziņas piedzīvojumu. Sī grāmata papildus satur visaptverošus principus, kas \>\cV\ūstjebkuram kcisam, sākot no zemākā līdz pat augstākajam, un iekļauj tik efektīvas oditinga procedūras, ka Rons atsaucas uz tām atkal un atkal visus turpmākos augstāko līmeņu pētījumu gadus. Kopumā šī grāmata ne tikai paceļ augšup pa Toņu skalu, bet arī var cilvēkam palīdzēt izkļūt laukā no gandrīz jebkuras situācijas.

Preklīru rokasgrāmata - Progresīvāka pašprocesinga rokasgrāmata •

Šeit ir aprakstītas piecpadsmit pašprocesinga darbības, kas vērstas uz cilvēka pašnoteikšanās atjaunošanu. Vēl vairāk, šī grāmata satur vairākas esejas, kas sniedz visplašāko Cilvēka ideālā stāvokļa aprakstu. Atklāj, kāpēc uzvedības modeļi kļūst tik pamatīgi fiksēti; kādēļ ieradumus, šķiet, nav iespējams atmest; kāpēc Senā pagātnē pieņemtajiem lēmumiem ir lielāks spēks nekā šobrīd pieņemtajiem; kāpēc cilvēks izmanto savu pagātnes negatīvo pieredzi tagadnē?

Atbildes uz šiem jautājumiem ir skaidri izklāstītas Attieksmes skalā, kas ir ievērojams pagrieziena punkts atklājumos uri papildina Habbarda tabulu cilvēka novērtēšanai, kas nosaka būtnes ideālo stāvokli, balstoties uz tās

viedokļiefn un attieksmi pret dzīvi. Pašprocesmgā Preklīru rokasgrāmata tiek lietota kopā ar Pašanalīzi.

Saentologijas gramatas

Teorija un prakse

Saentoloģua: Domas Pamati - Saentoloģijas teorijas un prakses pamat- grAmata iesācējiem • Rons šo izdevumu ieplānoja kā Pirmo Saentologijas grāmatu. Pēc pilnīgas Dianētikas un Saentologijas priekšmetu apvienošanas un sistematizācijas nāca to pamatlikumu uzlabošana. Sākotnēji publicēta kā Saentologijas kopsavilkums tulkošanai citās valodās; šī grāmata ir ārkārtīgi vērtīga gan iesācējam, gan jau pieredzējušam prāta, gara "un dzīves studentam. Apbruņojies vienīgi ar šo grāmatu, ikviens var uzsākt praksi un veikt šķietami brīnumainas pārmaiņas cilvēku labklājības, sj)ēju un intelekta jomā. Tā satur: Darbības ciklu, Esības stāvokļus, Astoņas dinamikas, ARS trīsstūri, Cilvēka sastāvdaļas, pilnīgu Dzīves kā spēles analīzi un vēl vairāk, iekļauj noteiktus procesus individuālai šo principu izmantošanai j)rocesinga laikā. Tādējādi vienā grāmatā ir apkopoti Saentologijas pamatlikumi, kas pielietojami visas cilvēka dzīves laikā. Tie ir līdzekļi, ar kuru palīdzību var panākt veselas kultūras augšupeju.

-

Darbs

Darba Problēmas - Saentoloģijas pielietošana darba pasaulē • Kā Rons apraksta šajā grāmatā, dzīve sastāv no septiņām desmitdaļām darba un vienas desmitdaļas ģimenes, politiskās dzīves un atpūtas. Tādējādi šeit ir atrodama Saentologija, kas pielietojama eksistences septiņām desmitdaļām, atklājot Noguruma un Efektivitātes noslēpumu. Te ir arī pašas dzīves kā spēles, kas sastāv no noteiktiem likumiem, analīze. Uzzini tos un gūsti panākumus! Darba problēmas satur tehnoloģiju, bez kuras neviens nespēj izdzīvot un kuru ikviens

var pielietot darba pasaulē.

-

Dzīves principi Saentoloģua: jauns skats uz dzīvi • Saentologijas pamati jebkuram dzīves aspektam. Svarīgākās atbildes, kas padara tevi par savas dzīves cēloni, patiesības, pie kurām vērsties atkal un atkal: Vai ir iespējams būt laimīgam?, Divi laimīgas dzīves likumi, Personības veselums, Antisociālā personība un vēl vairāk. Katrā šīs grāmatas nodaļā jūs atradīsiet Saentologijas patiesības, kas aprakstay'ārw dzīves stāvokļus un konkrētus veidus, kā tos uzlabot.

TAGAD JŪS VARIET atklĀt atbildes par dzĪves BŪTĪBU

L. RONA HABBARDA GRĀMATAS

L. Rona Habbarda Dianētikas un Saentoloģijas grāmatas satur jaunus atklājumus par piātu, garu un dzīvi, miljoniem cilvēku tos ir pielietojuši, lai sasniegtu savu personīgo laimi un brīvību.

Dianētika un Saentoloģija stāsta par dzīvi. Tās stāsta par tavu ģimeni, taviem draugiem un kolēģiem. Tās stāsta par jums.

Pieejamas kā drukātā tā audio formātā. Sazinies ar tuvāko izdevēju!

apvienota Karaliste un Eiropa: New Era Publications International ApS Smedeland 20 2600 Glostrup, Denmark www.newerapublications.com info@newerapublications.com Tālrunis: +800-808-8-8008 Fakss: (45) 33 73 66 33

ASV un Starptautiskie: Bridge Publications, Inc. 5600 E. Olympic Boulevard Commerce, California 90022 www.bridgepub.com info@bridgepub.com Tālrunis: 1-800-722-1733 Fakss: 1-323-953-3328

Pieprasi

bezmaksas katalogu par Pamata grāmatām

Grāmatas ir iespējams saņemt tieši no jebkuras Saentoloģijas baznīcas. Skatīt Adreses.

UN JŪS SATIKSIET L. RONU HABBARDU

VINA VIENĪGAJĀ UZŅEMTAJĀ INTERVIJA

Kas ir Saentoloģijasfilozofija?

Kādā veidā vidusmēra cilvēks no ielas var praktiski izmantot Saentoloģiju savā dzīvē?

Kā Saentoloģija palīdz cilvēkiem pārvarēt savas problēmas?

Kāpēc cilvēki atrodas uz šīs planētas un kāds ir viņu mērķis?

Šādi jautājumi ir miljoniem cilvēku, un šajā vienīgajā uzņemtajā intervijā Rons sniedz uz tiem atbildes: kas virzīja viņa meklējumus palīdzēt cilvēkiem un ar grūtībām iekarotos atklājumus, kas sagādāja ilgi meklētās atbildes par prāta un dzīves mīklām; kā viņš atrada ceļu, kas ved uz jauniem esības un laimes stāvokļiem - šajā fdmā to visu Rons pastāsta pasaulei.

Satiec cilvēku, kurš atomlaikmetā radīja jaunu reliģiju, kas šobrīd izplatās pa visu pasauli un maina Zemes veidolu. Reliģiju, kurā beidzot apvienotas garīgās vērtības ar zinātni, tādējādi šo reliģiju var dēvēt vienīgi par Saentoloģiju.

Saņemiet

Ievadu Saentoloģijas filozofijā

Pieejams jebkurā Saentoloģijas baznīcā vai tieši no izdevēja.

(Skatīt adreses iepriekšējā lappusē.)

JŪS ESAT SĀCIS PIEDZĪVOJUMU

SACIET savas gaitas ceĻa UZ STĀVOKLI KLĪRS

TAGAD REDZIET VISPASAULES FENOMENU

Šis bezmaksas DVD, Ievads Dianētikā, vizuāli parāda kā Reaktīvais prāts paverdzina cilvēku un jums pastāsta, ko jūs šajā labā varat darīt.

Šodien Dianētika ir vispasaules fenomens, kuru pielieto daudzi un dažādi cilvēki visos kontinentos, vairāk nekā 50 valodās. Atklāj miljoniem Dianētikas izmantotāju, kuri ir pielietojuši L. Rona Habbarda atklājumus, lai atbrīvotos no reaktīvā prāta un sasniegtu viņu mērķus. Klausieties kā viņi stāsta paši savos vārdos, kā Dianētika, burtiski, izmainīja viņu dzīves.

Pasūtiet šo multimēdiju DVD, kas L. Rona Habbarda grāmatu lasītājiem ir BEZMAKSAS.

Saņem BEZMAKSAS DVD

Ievads Dianētikā

www.dianetics.org

Kā ari pieejams tieši no izdevēja.

(Skatīt adreses 524. Ipp.)

L1ZSAC1ET DIANĒTIKAS GRUPU

Vai jūs vēlaties būt Klīrs? Vai jūs vēlaties palīdzēt saviem draugiem?

Jūs to varat! Uzsāciet Dianētikas grupu.

Reaktīvais prāts ir murgu, neizskaidrojamu baiju un nedrošības avots. Atbrīvojoties no tā uzsākot Dianētikas grupu un tā palīdziet to izdarīt arī citiem, ar oditinga palīdzību ejot jūsu ceļu uz lielākiem panākumiem un laimi.

Tas ir vienkārši. Tas ir aizraujoši. Tas ir tāds piedzīvojums, par kuru jūs agrāk nekad neesat pat zinājis.

Par papildus informāciju

sazinies ar izdevēju

e-pasts: info@newerapubIications.com vai info@bridgepub.com

vai skaties pielikumā Adreses.

Adreses

D

ianētika ir priekštece un apakšstudija Saentologijai, kas ir visātrāk augošā reliģija mūsdienu pasaulē. Centri un baznīcas ir daudzās pilsētās viscaur pasaulē un patstāvīgi turpina veidoties arvien jauni.

Dianētikas organizācija piedāvā ievadpakalpojumus un var palīdzēt jums sākt jūsu ceļojumu vai aizsākt Dianētikas oditinga piedzīvojumu. Lai iegūtu vairāk informācijas vai uzzinātu par tuvāko Dianētikas organizāciju, apmeklē Dianētikas mājaslapu:

www.dianetics.org

c-pasts: info@dianctics.org

Katra Saentologijas baznīca ietver Dianētikas organizāciju, piedāvājot gan ievadpakalpojumus, gan formālu šī priekšmeta apmācību. Tie var arī piedāvāt vairāk informācijas par I Iabbarda kunga vēlākajiem atklājumiem Saentoloģijā. Lai iegūtu vairāk informācijas, apmeklējiet:

www.scientology.org

c-pasts: info@scientology.org

Jūs arī varat rakstīt jebkurām no Kontinentālajām organizācijām, kas ir iekļautas turpmākajās lapās esošajos sarakstos. Tās var jums sniegt informāciju kā nokļūt pie vieniem no tūkstoš Centriem un Organizācijām visur pasaulē vai arī sniegt jums informāciju kā uzsākt Dianētikas grupu jūsu apkārtnē.

L. Rona Habbarda grāmatas ir iespējams iegādāties jebkurā no šīm adresēm vai tieši no izdevēja - 524. lpp.

kontinentālās organizācijas: eiropa

Continental Liaison Office Europe

Store Kongcnsgade 55 1264 Copenhagen K, Denmark

Liaison Office of Commonwealth of Independent States

Management Center of Dianetics and Scientology Dissemination Pcrvomajskaya Street, House 1A Korpus Grazhdanskoy Oboroni Losino-Petrovsky Town 141150 Moscow, Russia

Liaison Office of Central Europe

Nanasi ūt 1/C Budapest, Hungary

Liaison Office of Iberia

C/Miguel Menendez Boneta, 18 28460 - Los Molinos Madrid, Spain

Liaison Office of Italy

Via Cadorna, 61 20090 Vimodrone Milan, Italy

austrālija, jaunzēlande un okeānija

Continental Liaison Office ANZO

20 Dorahy Street

Dundas, New South Wales 2117

Australia

Liaison Office of Taiwan

1st, No. 231, Cisian 2nd Road Kaohsiung City Taiwan, ROC

AMERIKAS SAVIENOTĀS valstis

Continental Liaison Office Western United States

1308 L. Ron Hubbard Way Los Angeles, California 90027 USA

Continental Liaison Office Eastern United States 349 w. 48th street new york, new york 10036 usa

kanāda

Continental Liaison Office Canada

696 Yonge Street, 2nd Floor Toronto, Ontario Canada M4Y 2A7

LATĪNAM KRIKA

»

Continental Liaison Office Latin America

Fcderacion Mexicana de Dianetica Calle Puebla #31 Colonia Roma, Mexico D.F. C.P. 06700, Mexico

apvienotā karaliste

Continental liaisцn office

Uni ted Kingdom

Saint Hill Manor

East Grinstead, West Sussex

England, RHI94JY

āfrika

Continental Liaison Office Africa

5 Cynthia Street Kensington

Johannesburg 2094, South Africa

Saņem bezmaksas pusgada biedrību

Starptautiskajā

saentologu apvienībā

S tarptautiskā saentologu apvienība (IAS) ir apvienoto saentologu biedrības organizācija, kas nodarbojas ar visvitālākajām šīs zemes kampaņām.

Bezmaksas pusgada sākuma biedrība tiek piešķirta ikvienam, kuram līdz šim nekad nav bijusi biedrība šajā asociācijā.

Kā biedram, tev ir tiesības saņemt atlaides uz Saentologijas baznīcas piedāvātajiem Saentologijas materiāliem.

IAS mērķis ir:

„Apvienot, attīstīt, atbalstīt un aizsargāt. Saentoloģiju un saentologus visā pasaulē, lai sasniegtu Saentologijas mēr ķus, kurus noteicis L. Rons Habbards."

Pievienojies spēcīgākajam spēkam par pozitīvām izmaiņām uz šīs planētas jau šodien, paverot ceļu miljoniem dzīvju uz lielāku patiesību, ko satur Saentologija.

Pievienojies star fpautiskajai

saentologu apvienībai.

Lai kļūtu par biedru, sazinies ar Starptautisko saentologu apvienību c/o Saint Ilill Manor, East Grinstead West Sussex, England, RHI9 4JY

www.iasmembership.org

Redaktora tehnisko

terminu, vārdu un frāžu vārdnīca

Vārdiem bieži ir dažādas nozīmes. Turpmāk tiks sniegts tikai tas vārdu skaidrojums, kāds tiek lietots šajā grāmatā. Dianētikas termini šeit ir rakstīti izceltiem burtiem. Blakus katrai definīcijai jūs atradīsiet norādi par lappusi, kurā šis termins parādās pirmo reizi, lai nepieciešamības gadījumā jūs varētu atgriezties atpakaļ pie teksta.

Šī terminoloģiskā vārdnīca neaizvieto parastās latviešu valodas skaidrojošās vārdnīcas, kuras jūs varat lietot, lai noskaidrotu tos vārdus, terminus vai frāzes, kas šeit nav iekļauti.

- Redaktori

0 (teta): simbols, kurš apzīmē grieķu alfabēta astoto burtu. 135. lpp.

12. kalibra vara stieple: stieple, kura diametrā ir apmēram 1 /32 no collas; šeit runa iet par drēbju pakaramo, kurš ir veidots no šīs stieples. Kalibrs attiecas uz standartmēru vai mērīšanas skalu, kuru izmanto, lai noteiktu priekšmeta tievumu vai diametru. 225. lpp.

aberAcija: jebkura novirzīšanās no racionalitātes. Termins Dianētikā tiek izmantots, lai iekļautu un

klasificētu visu veidu psihozes, neirozes, kompulsijas un represijas. (no Dimētikasterminiem) no latīņu abberare, novirzīties no, ab, projām, errare, klejot. Pamatā tas nozīmē pieļaut kļūdas vai, vēl vairāk, tādu fiksēto ideju pastāvēšanu, kuras nav patiesas. Vārds arī tiek izmantots zinātniskā nozīmē. Tas nozīmē novirzīšanās no taisnās līnijas. Ja līnijai būtu jāiet no A līdz b, tad, ja tā ir "aberēta", tā ietu no punkta A līdz kādam punktam, tad līdz citam punktam, un tad vēl līdz kādam punktam un vēl līdz citam punktam, līdz, beidzot, nonāktu punktā b. Zinātniski tas nozīmē, taisnuma trūkums vai lietu sakropļotais skatījums, piemēram: cilvēks redz zirgu, bet domā, ka tas ir zilonis, i. lpp.

aberēts: Dianētikas jaunvārds jebkura aberēta indivīda APZĪMĒŠANAI. (No Dianētikas terminiem). iii. lpp.

Absolūta rcalitatc: koncepts, kas dažās domāšanas skolās tiek izmantots, lai aprakstītu eksistenci, uzskatot, ka pastāv sākotnēja realitāte, kas atrodas virs, iziet ārpus dabas likumiem vai ir kaut kas vairāk par

fizisko pasauli. Sīs skolas uzskata Absolūto realitāti kā iedomātu eksistenci, kas pastāv pati par sevi, bez saistības ar kaut ko citu. 405. Ipp.

absolūtisms: ticība tam, ka absolūts eksistē, un tādi stāvokļi, kā absolūta nepareizība un absolūta pareizība, ir sasniedzami. 104. Ipp.

abstrakts: doma, kas ir nošķirta no konkrētām realitātēm, objektiem vai

patiesiem gadījumiem. Abstraktā ideja balstās uz vispārējām idejām

vai nenoteiktām idejām, nevis uz reālajām lietām un notikumiem. 404. Ipp.

absurds: stāvoklis, kurā kaut kas tiek novests līdz pilnīgam vai acīmredzamam bezjēdzīgumam un neloģiskumam; pretējs vispārējai nozīmei. 114. Ipp.

acumirklīga atbilde: skatīt trešās grāmatas devītās nodaļas apakšnodaļu ar nosaukumu „Acumirklīga atbilde". 341. Ipp.

adrenalīns: hormons, kuru izdala virsnieru dziedzeris; stimulē sirdsdarbību, asinsspiedienu, utt. 60. Ipp.

Afinitātes likums: Afinitātes likums var tikt skaidrots kā kohēzijas

likums (spēks, kurš sasaista vai apvieno). Mīlestības trūkums vai

tās zaudējums var tikt uzskatīts par Afinitātes likuma pārkāpumu.

Cilvēkam, lai izdzīvotu, nepieciešams just afinitāti pret otru cilvēku. 77. Ipp.

aģitēt: uzkurināt sajūtas, interesi, iespaidu UN patiku pret kaut ko tā, lai cilvēks vēlētos to darīt. 198. Ipp.

Ahileja papēdis: daļa, vieta, laukums, kas ir viegli ievainojams. Grieķu mitoloģijā Ahilejs bija slavens grieķu karavīrs. Māte viņu iegremdēja maģiskā upē, kas padarīja viņu neievainojamu, izņemot papēdi, aiz kura viņš tika turēts. Kara laikā varoni nogalināja, iešaujot papēdī saindētu bultu. 301. Ipp.

aizdedzināts deglis: par vai līdzīgi kā uguns deglim vai sprādzienam. Deglis ir aukla, kas viegli aizdegas. Viens no tās galiem ir pievienots kaut kam sprāgstošam, bet otrs tiek aizdedzināts, ļaujot liesmai virzīties līdz galam un izraisīt sprādzienu. 118. Ipp.

aiziet: līdzīgi kā pazust, kas nozīmē noņemt kaut kā negatīvo ietekmi; izdzēst. 98. Ipp.

akadēmiskums: lietas, kas izrāda nevajadzīgu uzsvaru uz nenozīmīgiem vai banāliem apmācības momentiem, paužot erudīcijas trūkumu spriedumos vai līdzsvara izjūtā. 2. Ipp.

aksiomas: apgalvojums, kurš balstīts uz tādiem pašiem dabiskajiem likumiem, kādi ir eksaktajās zinātnēs. 10. Ipp.

akth: adrenokortikotropisks hormons, ko lieto kā zāles, lai cīnītos pret artrītu, alerģijām, astmu un vēl citām slimībām; tas veicina arī citu hormonu ražošanu ķermenī. 113. Ipp.

akupunktūra: ķīniešu medicīnas prakse vai procedūras, kad ķermeņa audos iedur smalkas adatas, lai remdētu sāpes vai, lai to izmantotu kā vietējās anestēzijas līdzekli. 470. Ipp.

akūts: 1. īslaicīga notikumu gaita vai norise, kas pretēja hroniskai (ilglaicīgai) darbībai. 126. Ipp. 2. intensīvs vai spēcīgs. 234. Ipp.

Aleksandrs: pazīstams kā Aleksandrs Lielais: (356.-3 2 3. p.m.ē.) Maķedonijas karalis (sena karaliste, kura atradās patreizējās Grieķijas ziemeļu daļā) un virspavēlnieks, kas iekaroja visu to pasaules daļu, kura tajā laikā tika uzskatīta par civilizētu. Šī teritorija pletās no mūsdienu Grieķijas līdz Indijai. Skatitari izaicināt Aleksandru. 288. Ipp.

alkoholiķis: cilvēks, kas slimo ar alkoholismu; dzērājs. 66. Ipp.

altruistisks: tāds, kam ir nesavtīga attieksme pret citu labklājību. 42. Ipp.

aļģes: vienkārši organismi, kas dzīvo okeānos, ezeros, upēs, dīķos, utt. Aļģes izskatās līdzīgi augiem, bet atšķiras no tiem, jo tām nav sakņu, stublāju un lapu, un tās iekļaujas jūras zāļu klasē. Aļģes lieto saules gaismu kā enerģiju, lai ražotu sev barību. 36. Ipp.

ambivalentia: pretēja attieksmju vai sajūtu, tādu kā mīlestība un naids, kopā pastāvēšana attiecībā pret kādu objektu, ideju utt. 99. Ipp.

ambivcrsija: intraversijas un ekstraversiļas līdzsvars. Intraversija ir personas interese, kas vērsta uz sevi vai lietām, kas saistītas ar viņu pašu un ekstraversija ir personas interese, kura vērsta uz ārpusi vai uz lietām, kas ir viņai apkārt. 460. lpp.

amerikāņu kalniņi: atsauce uz situāciju vai stāvokli, kuram raksturīgas pēkšņas, ārkārtējas un bieži atkārtotas pārmaiņas vai stabilitātes trūkums, vai arī spēcīgi pacēlumi un kritumi dzīvē, kad kāds svārstās starp konfliktiem un harmoniju vai lielu laimes sajūtu un izmisumu. Termins cēlies no atrakciju parka, kur amerikāņu kalniņi ir vilciens ar atvērtām kabīnēm, kas virzās pa augstu, stāvu un līkumainu trasi. Sī trase ir izveidota tā, lai radītu pēkšņu, ātru kritienu saviļņojumu meklējošiem pasažieriem.93. lpp.

amnēzija: stāvoklis vai kondīcija, kad kaut kas ir aizmirsts vai nezināms. 68. lpp.

amnēzijas transs: personas atrašanās dziļā transā, kurš atgādina miegu, lai panāktu lielāku komandu uzņēmību. Amnēzija šajā nozīmē tiek attiecināta uz to faktu, ka cilvēks parasti neatceras, kas notika dziļā transa stāvoklī. 117. lpp.

amonija hlorīds: bezkrāsu, kristāliska substance, kas tiek lietota daudzās zālēs, pret saaukstēšanos un klepu. 436. lpp.

amorāls: tāds, kas ir pretrunā morāles principiem; tāds, kas rīkojas pretēji morāles principiem; neinorāls; netikumīgs. 33. lpp.

amortizatori: lietas, kuras samazina vai absorbē trieciena iedarbību. 67. lpp.

amulets: priekšmets, kuru nēsā uz ķermeņa. Tiek uzskatīts, ka tas ir piepildīts ar maģisku spēku, kurš aizsargā valkātāju 110 nelaimes gadījumiem vai ļaunuma. 422. lpp.

ANALĪTISKAIS PRĀTS: TAS PRĀTS, KURŠ APRĒĶINA. „Es" UN TĀ APZINA. (No Dianētikas terminiem), vii. lpp.

analogais: tāds, kas attēlo datus ar nepārtraukti mainīgu vērtību palīdzību, kuras ir proporcionālas tam kā kaut kas tiek mērīts, piemēram, mērot temperatūru. Termometra stabiņā šķidrums pieaug vai samazinās saskaņā ar temperatūras mērījumiem. Tā kā šķidrums var labāk pārvietoties ilgstošā un nepārtrauktā plūsmā nekā fiksētos soļos vai lielumos, kuri atbilst skaitliskām vienībām, tad tāda mēru sistēma tiek saukta par analogo, pretstatā digitālajai mērvienību sistēmai. 404. lpp.

analoģija: dažu pazīmju līdzība, kuras pastāv divu lietu starpā. To bieži izmanto, lai palīdzētu izskaidrot kaut ko vai padarītu to vieglāk saprotamu. 26. lpp.

analoģisks: kaut kas, kam ir analoģija ar kaut ko citu. Analoģija ir dažu pazīmju līdzība, kuras pastāv divu lietu starpā. To bieži izmanto, lai palīdzētu izskaidrot kaut ko vai padarītu to vieglāk saprotamu. 310. lpp.

anēmija: asins stāvoklis, kurā ir pārāk maz sarkano asins ķermenīšu, kā rezultātā ir apgrūtināta elpošana, vājums, utt. 89. lpp.

anotācija: īss un koncentrēts izteikums, kas sniedz vispārēju ieskatu kādā jomā. i. lpp.

antīkā pasaule: senie laiki; notikumi, kas atgadījušies sen atpakaļ. 477. lpp.

antipātija: riebuma sajūta pret kādu, tas bieži vien izpaužas kopā ar spēcīgu vēlēšanos izvairīties vai aiziet prom no tā. 463. lpp.

antisociāls: tāds, kurš apdraud sabiedrību vai tajā pastāvošo kārtību; izvairīgs vai naidīgi noskaņots pret apkārtējiem cilvēkiem. 44. lpp.

antivielas: olbaltumvielas, kuras ražo noteiktas asins šūnas, kā galveno aizsargvielu, kas uzbrūk ķermenī esošiem noteiktiem vīrusiem, baktērijām vai svešķermeņiem. 126. lpp.

antropoloģisks: attiecas uz zinātni, kas nodarbojas ar cilvēces izcelšanos, tās fiziskās un kultūras attīstības, bioloģisko īpatnību, sabiedrības paražu un ticējumu aprakstu. 477. lpp.

antropomorfisks: tāds, kas apraksta vai izdomā cilvēkam piemītošās formas un īpašības. No grieķu anthropo, cilvēks un morpho, forma vai struktūra. 37. lpp.

ap: aberēta personība, kas tiek attēlota kā pretstats saprātīgam cilvēkam. 153. lpp.

apatija: apātijas stāvoklis vai sajūta, kura raksturojas ar sajūtu vai emociju trūkumu; intereses vai viedokļa neeksistēšana. 31.lpp.

apaugļot: iepludinot vīrišķo dzimumšūnu sievišķajā, padarīt to par jauna organisma dīgli; padarīt (sievišķo organismu) par jauna organisma veidotāju. 87. Ipp.

applaucēšanās: apdedzināt vai gūt ievainojumu karsta šķidruma vai tvaika dēļ. 349. Ipp.

apsēstība: mocīšana vai tīša un uzmācīga pāridarījumu vai sāpju radīšana, kas līdzi nes šaubas, apjukumu vai uztraukumu. 180. Ipp.

apskaust par peni: psihoanalīzē iedomāta, apslēpta un neizteikta sieviešu vēlēšanās pēc peņa, kura saistīta ar mazvērtības sajūtu. 129. Ipp.

APSPIEDĒJS: ĀRĒJIE SPĒKI, KURI SAMAZINA JEBKURAS IZDZĪVOŠANAS FORMAS IESPĒJAS. (No Dianētikas terminiem.) 34. Ipp.

apspiest: neļaut brīvi dzīvot, attīstīties; nomākt; ar varu, militāru spēku izbeigt; neļaut izpausties. 136. Ipp.

apvedkontūrs: atsauce uz kanālu, kurš novirza daļu enerģijas vai visu elektrisko strāvu tā, ka tā apiet vienu vai vairākus ķēdes elementus. Šeit tiek lietots, lai aprakstītu dēmona kontūrus, kuri atrodas starp „Es" un standarta atmiņas bankām un apiet normālo ceļu. 66. Ipp.

apziņas plūsma: nepārtraukta, nemitīga domu plūsma un prāta sajūtas. 107. Ipp.

ar zobiem un nagiem: lieto, lai apzīmētu nežēlīgu vai mežonīgu cīņu,

kādas notiek džungļos, kurā kāds izmanto nagus un zobus kā ieročus. 99. Ipp.

Arimans, Mazda: Ahura Mazda - augstāka dievība un visu lietu radītājs Zoroastriānismā (senā Irāņu reliģija) un Arimans - ļaunais gars un dievības Mazdas pretinieks. 418. Ipp.

Aristotelis: (384.-322. p.m.ē.) Grieķu filozofi», izglītotājs un zinātnieks, kas ticēja, ka Zeme ir lodveida visuma centrs, ka dvēsele nevar eksistēt atdalīta no ķermeņa un, ka zināšanas ir balstītas tikai uz pieredzi, kura ir piedzīvota. Viņš uzskatīja, ka kaut kas var pastāvēt tikai kā patiess vai melīgs, kā atbilde jā vai nē, un, ka viduspunkta nav. 158. Ipp.

Aristoteļa loģika: loģikas metode, kuru izveidojis grieķu filozofs Aristotelis. Tā balstās uz spriedumu pāri, kuri kopā rada jaunu secinājumu. Piemērs: visiem kokiem ir saknes; ozols ir koks; tādējādi, ozolam ir saknes. Dati un secinājumi Aristoteļa loģikā var tikt izvērtēti tikai kā atbildes jā vai nē, patiesība vai meli. 303. Ipp.

Aristoteļa svārsts: grieķu filozofa Aristoteļa princips, kurš apgalvo, ka vidusceļa nav un, ka kaut kas var pastāvēt tikai kā patiesība, vai meli, pastāv atbilde jā vai nē un nav nekādu varbūtību. 242. Ipp.

arsenāls: dažādu ieroču un munīcijas ražošanas vai glabāšanas radīšana valsts armijai vai jūras flotes spēkiem. 7. Ipp.

artrīts: locītavu iekaisums, kas izsauc sāpes, pietūkumu un stīvumu. 65. Ipp.

Asinis un smiltis: atsauce uz 1922. gadā uzrakstīto stāstu un filmu ar tādu pašu nosaukumu. Izskatīgu toreadoru, arēnā nāvīgi savainoja bullis, pēc tam, kad viņš bija neuzticīgs savai sievai. Aizrāpojis prom, atstājot aiz sevis asiņainas pēdas smiltīs, viņš mirst viņai uz rokām, izsakot vārdus: „Es mīlu vienīgi tevi." 226. Ipp.

asins nolaišana: darbība vai prakse, kurā tiek pārgrieztas vēnas, lai ļautu iztecēt no ķermeņa „netīrām" vai „nevajadzīgām" asinīm, kas tika uzskatīta par terapeitisku līdzekli. 122. Ipp.

Asklēpietis: tāds, kurš pievērsies Asklēpijam, seno grieķu un romiešu medicīnas Dievam, kura sekotāji, priesteri - ārsti - pielietoja savu mākslu krāšņos tempļos. Par cik bija pieņemts, ka Asklēpijs atnes slimības atvieglojumu sapnī, pacientus iemidzināja (lietojot narkotikas un/vai hipnozi) un vēlāk interpretēja viņu redzētos sapņus, lai atrastu

slimības cēloņus. 7. Ipp. aspekts(i): kaut kā puse vai daļa, vesela iedalījums vai fāze. 26. Ipp.

astigmātisms: acs (vai citas optiskas sistēmas) defekts, kurš rodas nevienmērīgas acs virsmas dēļ. Tas neļauj gaismas stariem fokusēties un tādā veidā rada neskaidru attēlu. 109. Ipp.

astma: slimība, kurai raksturīgs lēkmjveidīgs elpas trūkums. 65. Ipp.

„astrālais ķermenis": ir ticība mistiskam uzskatam, ka eksistē kaut kāda veida garīgais ķermenis vai fiziska ķermeņa „dubultnieks". Ticēja arī tam, ka astrālo ķermeņi varētu atdalīt no fiziskā. 104. Ipp.

ateists: kāds, kas netic vai noliedz Dieva eksistenci. 130. lpp.

atgriezties dzemdē: atsauce uz psihiatrijas teoriju, ka cilvēkiem ir slēpta vēlēšanās atgriezties dzemdē, lai izjustu „drošību" un „komfortu".

ATMIŅA: JEBKAS, KAS TIKA UZTVERTS, IR IEKĻAUTS STANDARTA ATMIŅU BANKĀS UN ANALĪTISKAIS PRĀTS TO VAR ATSAUKT ATMIŅĀ. (No Dianētikas terminiem), vi. lpp.

atpalikt no laika: būt novecojušam saistībā ar idejām, metodēm, utt.; nemoderns; vecmodīgs. 401. lpp.

atslēga: galvenais faktors, pareizā pieeja, pareizais līdzeklis kā izprašanai, atrisināšanai, sasniegšanai u.tml. 37. lpp.

auditors: persona, kuras pienākumos ietilpst oficiāla uzņēmuma finanšu dokumentu pārbaude. 182. lpp.

auglis: cilvēcisks organisms, kas attīstās vēdera dobumā, periodā 110 otrā grūtniecības mēneša un līdz dzimšanas momentam. ix. lpp.

augļa ūdens: attiecas uz barojošu šķidrumu, kurš apņem augli mātes dzemdē un nodrošina tā dzīvības uzturēšanu, kā arī pasargā to no triecienu vai šoku saņemšanas. 162. lpp.

aukstais krupis: tiek 1ietqts, lai aprakstītu kādu, kas ir emocionāli vēss cilvēks vai izvairās no spēcīgām jūtām (tādām kā seksuālā kaisle). 272. lpp.

automašīnas pīpināšana: instruments, kas tika pievienots agrākajiem braucamrīkiem un brīdinot signalizēja. Tas sastāvēja no taures tipa caurules vienā galā un mīksta gumijas pūšļa otrā galā. Pūšļa saspiešana virzīja gaisu cauri taurei, radot savdabīgu skaņu. 266. lpp.

autoritārisms: mācība vai teorija, kas atbalsta pilnīgu paklausību cilvēkam vai cilvēku grupai (autoritātēm), un ir pret personīgo brīvību. Galotne -ismi nozīmē mācību, teoriju, sistēmu, utt. 216. lpp.

autoritāte: iespējamais eksperts vai ekspertu kopums, kuru uzskati un viedokļi par kādu tēmu tiek viegli pieņemti bez liekiem jautājumiem, kā arī ignorējot acīmredzamus faktus. ix. lpp.

āzijas: saistīts ar vai attiecas uz Āziju vai tās cilvēkiem, praksēm un ticējumiem. 308. lpp.

bacilis: nūjiņveida baktērija, kas ir atsevišķs, mikroskopisks vienšūnas organisms, kurš var izraisīt slimību. No latīņu valodas „mazā nūjiņa".

35. lpp.

baktērija: vienšūnas organisms, kurš dažkārt var izraisīt slimību. 114. lpp.

banalitātes: garlaicīgas, ikdienišķas vai bezjēdzīgas piezīmes par morāles tēmu, īpaši, kad tās tiek pasniegtas kā ļoti svarīgas vai ārkārtīgi nepieciešamas. 227. lpp.

banka: informācijas krātuve, kurā agrīnie datori ievietoja karšu grupas vai sērijas. 21. lpp.

Bāra, Teda: (189O-I955) amerikāņu mēmo filmu zvaigzne, kas tēloja ļaunas, skaistas sievietes, kuras ievilināja vīriešus bīstamās vai postošās situācijās. 226. lpp.

bārddziņu medicīna: attiecas uz primitīvo ārstniecības praksi, kuru pielietoja bārddziņi agrākajos gadsimtos, tāda kā asins nolaišana. Šajā laikā tika uzskatīts, ka visas kaites rodas no asins pārbagātības vai piemaisījumiem asinīs. Pacientiem pārgrieza elkoņa locītavu, lai tos atbrīvotu no „liekām" vai „piemaisītām" asinīm un notecināja tās bļodā. Tā radās termins „bārddziņu bļodu medicīna". 122. lpp.

bastions: jebkura nostiprināta vieta vai spēcīgs nocietinājums. Lietots pārnestā nozīmē. 422. lpp.

bataljons: militāra vienība, kurā ir aptuveni no 5OO līdz 800 karavīriem.

9. lpp.

bauda: apmierinājuma, patikas augsta pakāpe; darbības, stāvokļi, kas sagādā juteklisku patiku. 27. lpp.

bāze: parādība vai parādību kopums, kas nodrošina kādas citas parādības attīstību, apakšējā daļa, pamats (kādam priekšmetam). 17. lpp.

Bedlama: sena, psihiski slimo patversme (pilnā nosaukumā - St. Mary of Bethlehem) Londonā, kura ir pazīstama ar savām necilvēcīgajām ārstniecības metodēm. 8. lpp.

BEISIK-BEISIKS: PIRMĀ INGRAMMA PĒC IEŅEMŠANAS, BEISIKS VISĀM INGRAMMU ĶĒDĒM, JO PATI PAR SEVI IR PIRMAIS SĀPJU MOMENTS. (No Dianētikas terminiem). 158. lpp.

BEISIKS: PIRMĀ INGRAMMA JKBKUKA LĪDZĪGO INGRAMMU ĶKDE.

(No Dianitikasterminiem). 228. Ipp.

Bekons: Frānsis Bekons (1561-1626), ietekmīgs angļu filozofs, kurš uzskatīja, ka zinātniskajā domāšanā jāizvairās no jebkādiem aizspriedumiem vai neobjektivitātes, un, ka precīzi novērojumi un eksperimenti zinātnē ir ārkārtīgi svarīgi. Viņš palīdzēja atklāt zinātnisku problēmu risināšanas metodi. 9. Ipp.

benzedrīns: narkotikas markas nosaukums, kura stimulē fizisko un garīgo aktivitāti un samazina miegu un apetīti. 434. Ipp.

Bergsons, Henrijs: (I859-I94I) franču filozofs, kas aprakstīja prātu kā tīru enerģiju, йlan vital vai dzīvības spēku, kas ir atbildīgs par visu organismu evolūciju. 280. Ipp.

Berimors: Džons Berimors (I882-I942), amerikāņu aktieris, kas ir pazīstams kā viens no izciliem savas paaudzes aktieriem, populārs ar Hamleta tēlojumu Viljama Šekspīra lugā, ar tādu pašu nosaukumu. 227. Ipp.

bioķīmija: zinātne, kas pēta dzīvās matērijas ķīmiskos procesus. 11. Ipp.

blefošana: atsauce uz spēli, kurā kāds lielās, par nodomu īstenot uzvaras gājienu, bet patiesais šīs darbības mērķis ir tikai censties ietekmēt pretiniekus, lai tie pieļautu kļūdu. Tādā veidā tiek dots mājiens, ka kādam uz rokas, liekot likmes vai izaicinot pretinieku, ir labākas spēles kārtis, nekā tas ir patiesībā. 39. Ipp.

bocmanis: klāja komandas tiešais priekšnieks, kas vada klāja ikdienas darbus, glabā inventāru un atbild par kravas nostiprinājumu. 282. Ipp.

Boldera dambis: (šobiīd saucas par Hūvera dambi) atrodas uz Kolorādo upes, Arizonas un Nevadas štatu robežas, Savienotajās Valstīs. Viens no lielākajiem inženierzinātnes sasniegumiem, kurš ir 726 pēdu (2 21 metru) augsts. 173. Ipp.

Bornйo: trešā lielākā sala uz pasaules, kura atrodas apmēram 4OO jūdzes (64O kilometrus) uz austrumiem no Singapūras Austrumindijā netālu no Filipīnām. 105. Ipp.

brālība: tuva draudzība, vienotība.42. Ipp. 542

Britu Gajāna: valsts Dienvidamerikas ziemeļrietumos: senāk britu kolonija; tagad neatkarīga republika zem nosaukuma Gajāna. 7. Ipp.

bruņas: metāla tērps vai pārklājs, kas cīņās sedz ķermeni vai tā daļu; tērauda plākšņu aizsargkārta, kas klāj karakuģus, militāras mašīnas. 35. Ipp.

„bruņinieku ziedu laiki,y : Čārlza Meidžora (1856-I9I3) noveles nosaukums, kas tika paņemts no 12. un 13. gadsimta Anglijas bruņnieciskuma laika (galantas uzvedības), kad bruņinieki bija popularitātes un izcilības augstumos. 219. Ipp. •

buboņu mēris: ļoti lipīga un bieži fatāla infekcijas slimība, kuru pārnēsā blusas no inficētām žurkām. To pārnēsāja žurkas visā Eiropā un Āzijā četrpadsmitajā gadsimtā. Pazīstama arī ar nosaukumu Melnā nāve. 35. Ipp.

buduārs: maza, eleganti iekārtota istaba, kurā dāma var doties pie miera, lai pabūtu vienatnē vai, lai uzņemtu savus tuvākos draugus. 473. Ipp.

bulvāra literatūra: saistīts vai attiecas uz neliela formāta laikrakstu, kas parasti ir uz pusi mazāks, nekā vidusmēra avīzes un satur daudz ilustrāciju un īsas, taču ļoti sensacionālas un jaunas ziņas. 371. Ipp.

Bunda: pazīstamākā vieta Šanhajā, Ķīnā, bulvāris, kurš iet gar Huangpu upes krastu. Uz tā atrodas parki un Eiropas stila celtnes. 39. Ipp.

bursīts: gļotsomiņu, kas samazina berzi starp kaulu savienojumu vietām, iekaisums, kas parasti izplatīts elkoņos, ceļos un plecu locītavās. 65. Ipp.

bušsušsuf: mākslīgi izveidota skaņu plūsma, kura neko nenozīmē. 55. Ipp.

caurspīdīgās siltuma viļņu čūskas: atsauce uz čūskai līdzīgām formām, kā, piemēram, karstuma viļņi, kurus var novērot paceļamies no zemes tveices laikā. 366. Ipp.

cenzors: Freida teorijā tā apzīmēja apvaldošu spēku, kurš attur nevēlamu un nepatīkamu impulsu, ideju un sajūtu parādīšanos indivīda apziņā.

v. Ipp.

cepures adata: gara, dekoratīva saspraude, ar kuru piestiprina sieviešu cepuri pie matiem. 316. Ipp.

Cēzars: Jūlijs Cēzars (~ 100.-44. p. m. č.), romiešu ģenerālis un valstsvīrs, kas uzskatīja, ka Romas valdība bija morāli samaitāta un vēlējās „paglābt" Romu no sabrukuma. Starp 58. un 50. gadiem p.m.ē. Cēzars iekaroja un pakļāva sev gaiļus. Karam beidzoties netālu no ciemata, kur tika izrādīta vislielākā pretestība, viņš nogaidīja, kamēr izbeigsies ūdens krājumi, un nocirta katram, kas karoja pret viņu, labo roku. Tam bija jābūt par piemēru, kas notiks ar tiem, kuri pretosies Romai. 46. gadā p. m. ē. Cēzars kļuva par Romas diktatoru un tika ievēlēts šajā postenī uz mūžu, taču divus gadus vēlāk viņu nogalināja algots slepkava. 45. Ipp.

cianīds: nāvējošs ķīmisks savienojums, kurš jau no seniem laikiem tiek izmantots kā inde. 435. Ipp.

ciklisks: runājot par vai atsaucoties uz ciklu vai cikliem, vai raksturojot ar cikla atkārtošanos. Cikls ir laika periods ar raksturīgām pazīmēm, kurā regulāri atkārtojas noteikta notikumu gaita vai noris kāda darbība. Skatīt arī maniks un maniakāli depresīvs.

26. Ipp.

cilpa: kāds, kurš ir vājprātīgs vai ir jucis. 227. Ipp.

cilvēku tiesības: atsauce uz jebkuru dokumentu vai likumdošanu (likumu), kas varētu tikt uzrakstīts, lai kalpotu kā indivīda pamattiesību garants un cilvēka brīvības principi. 423. Ipp.

cista: noslēgts, aizsargājošs veidojums, kurš satur šķidrumu vai puscietu vielu. 147. Ipp.

citoloģija: bioloģijas nozare, kura pēta šūnu struktūru, funkcijas un attīstību. ix. Ipp.

Čingishans: (~1162-1227) mongoļu iekarotājs, kas izveidoja lielāko impēriju vēsturē. Viņa armijas izcēlās ar lielu brutalitāti, iekaroja daudzas teritorijas un izkāva veselu pilsētu iedzīvotājus, neskatoties uz jebkādu pretošanos. 287. Ipp.

čūsku bedre: pirmatnējie cilvēki ievietoja lielās bedrēs indīgas čūskas. Šādās bedrēs tika iemests upuris, lai izpildītu sodu vai pārbaudītu viņa izturību. Šeit jēdziens tiek lietots pārnestā nozīmē kā ļoti haotiska vai nepatīkama vieta vai situācija. 413. Ipp.

da Vinči: Leonardo da Vinči (I452-I5I9), itāļu gleznotājs, zīmētājs, skulptors, arhitekts un inženieris, kas atklāja asinsriti un precīzi atzīmēja ķermeņa asinsvadu izvietojumu. 158. Ipp.

daba: radošs un sakārtojošs fizisks spēks, kurš kā tiek uzskatīts, iedarbojas uz materiālo pasauli un ir tās izpausmju tiešais cēlonis. Bieži tiek pieņemts, ka tai ir noteiktas cilvēcīgas īpašības vai raksturs; tā saucamā, māte daba. 10. Ipp.

dabaszinātnes: zinātnes atzars, kurš aptver tādu dabas objektu kā dzīvnieki, augi un minerāli, izpēti, aprakstus un klasifikāciju. 24. Ipp.

dabiskā izlase: process, kura laikā dzīvības formas iegūst tām piemītošās raksturīgās īpašības, kuras ļauj tām labāk pielāgoties specifiskiem apkārtējās vides apstākļiem, tādiem kā plēsoņas, izmaiņas klimatā, konkurence par barību vai mātītēm. Tādā veidā tās cenšas izdzīvot un vairoties lielākā skaitā nekā citi viņu sugas pārstāvji, un, ar šo veiksmīgo īpašību iemūžināšanu, garantē labāku nākamo paaudžu izdzīvošanu. Plēsoņas ir dzīvnieki, kuri, lai izdzīvotu, medī, nogalina un ēd citus dzīvniekus, vai citi organismi, kuri uzvedas līdzīgā veidā. 125. Ipp.

dakteris Moralizētājs: darināts vārds. Moralizētājs nozīmē tāds, kas cenšas piešķirt teiktajam dziļdomību, un bieži sniedz savu novērtējumu morāles jautājumos. 407. Ipp.

Daltons, Džeks: melodrāmas „Esi nolādēts, Džek Dalton" tēls, kuru sarakstīja Vilbers Brauns 30. gados. Džekam ir mīlestības romāns ar istabeni, kura kalpo viņa ģimenes īpašumā. Taču stāsta ļaunais tēls ar spāņu avantūristi (kura vēlas aprecēt Džeku) perināja slepenu plānu, sazāļot istabeni un ievietot to trako namā. Džeks atklāja sazvērestību un palika kopā ar savu mīlestību. 226. Ipp.

Dante: itāļu dzejnieks (1265-i321), kas savā pazīstamākajā darbā „Dievišķā komēdija" aprakstīja savu, iztēles radīto, ceļojumu cauri ellei un paradīzei un, attēlojot elles šausmas, veltīja tām daudzas poētiskas detaļas. 129. Ipp.

darbības sfēra: kādam piemītošo pienākumu un funkciju darbības lauks; aktivitātes vai autoritātes ietekmes joma vai apgabals. 7. Ipp.

Darvins: Čārlzs Darvins (I8O9-I882), angļu dabas pētnieks un rakstnieks, kas izveidoja teoriju par evolūciju, kas balstīta uz dabīgo atlasi. Viņš uzskatīja, ka visi augu un dzīvnieku veidi attīstījās no agrāk pastāvošām formām, un, ka izdzīvo tikai tās formas, kas ir spējušas labāk pielāgoties videi. 63. lpp.

dati: tekstuālas, skaitliskas vai grafiskas ziņas, kas kaut ko raksturo un noder par pamatu secinājumiem. 1. lpp.

delīrijs: apziņas aptumšošanās, kas saistīta ar halucinācijām, nesakarīgu runu, nemieru un bailēm. 8. lpp.

demarkācijas līnija: līnija, kura iezīmē robežas, ierobežojumus, vai sadala kaut ko atsevišķās daļās, kuras ir nošķirtas un identificējamas.

104. lpp.

demokrātija: valsts sistēma, kad vara pieder cilvēkiem, kuri brīvi darbojas paši vai izmanto ievēlētus starpniekus. 169. lpp.

dēmons: apvedkontūrs prātā, tiek saukts par „dēmonu",

JO TO ILGI TĀ INTERPRETĒJA. IESPĒJAMS TAS IR ELEKTRONISKS MEHĀNISMS. (No Dianētikas terminiem). 8. lpp.

depresīvs: tāds, kas ir depresijas stāvoklī; depresijai raksturīgs. 66. lpp.

dermatīts: ādas iekaisums, kuram raksturīgs apsārtums, uztūkums, nieze vai citi simptomi. 115. lpp.

diabēts: slimība, kad cilvēka ķermenis nevar pienācīgi pārstrādāt normālus cukura daudzumus. Tai raksturīga pārlieka urīna ražošana un pārmērīgas slāpes, dažas formas var būt nāvējošas. 116. lpp.

diagnoze: spriedums saskaņā ar lietu būtību, kas balstās uz veiktajām pārbaudēm un to rūpīgu analīzi. Termins cēlies no grieķu valodas, kurā nozīmē: „saskatīt" vai „kļūt zināmam". 223. lpp.

diagramma: grafisks attēls, kas rāda attiecības starp kādiem lielumiem. 28. lpp.

dlanētika: (GRIEĶU DIA, CAUR, UN NOUS, DVĒSELE VAI PRĀTS); KĀ PRĀTS VAI DVĒSELE IETEKMĒ ĶERMENI. (No Dianētikas terminiem), i. lpp.

diapazons: pilnīga kaut kā skala vai amplitūda. 15. lpp.

„Diksijs": jautra dziesma par ASV dienvidu štatiem, kuru 1859. gadā uzrakstīja amerikāņu komponists Daniels Dekaturs Emets (18i5-i9o4). 397. lpp.

DINAMIKA: DZINULIS, GRŪDIENS UN MĒRĶIS DZĪVEI - IZDZĪVO! TĀ ČETRĀS IZPAUSMĒS: CILVĒKS PATS, SEKSS, GRUPA UN CILVĒCE.

(No Dianētikas terminiem), ii. lpp.

dinamisks: no grieķu dunamicos, spēka pilns. Šeit (eksistences vai dzīves) motivējošais vai enerģiskais spēks, kā, piemēram, Eksistences dinamiskais princips, ii. lpp.

dinastijas: pazīstamas un varenas ģimenes vai cilvēku grupas, kuru locekļi saglabā savu spēku un ietekmi vairāku paaudžu garumā. No grieķu dynasteia, „valdnieks". 7. lpp.

disertācija: paplašināts, parasti plānveidīgs mutiska vai rakstiska priekšmeta iztirzājums. 312. lpp.

„divi mazi cilvēciņi… pakārti aiz savām pēdām": atsauce uz smadzeņu kustību un sajūtu lentēm. Kustību lente - garens, šaurs smadzeņu apgabals, kas, kā uzskata, kontrolē dažādu muskuļu un ķermeņa kustības. Sajūtu lente - gareniska, šaura smadzeņu daļa, kura, kā uzskata, regulē tādas ķermeņa sajūtas kā redze, smarža, tauste un dzirde. Šo smadzeņu lenšu medicīniskais termins ir homunculus, kas latīņu valodā nozīmē „mazs cilvēciņš". To izmanto, lai aprakstītu katras šo lenšu (kas, kā uzskata, atbilst cilvēka ķermeņa apveidiem) funkciju, kurā lenšu gali uzrauga pēdas, vidusdaļa torsu un augšējā puse - galvu, kas izskatās it kā cilvēciņš tiktu apgriezts „kājām gaisā". Lai uzskatāmi parādītu šo lenšu darbību, medicīniskās publikācijas izmanto divu mazu cilvēciņu, kas pakārti aiz savām pēdām, ilustrācijas.

divu nozīmju loģika: loģikas sistēma, kura balstīta uz principu, ka vidusceļš nav iespējams: kaut kas vai nu ir pareizs, vai nepareizs, vai nu patiess, vai melīgs, vai nu jā, vai nē. 295. lpp.

Doktors Zamba: mākslīgi veidots vārds. 407. lpp.

domāšana identitātēs: reaktīvā prāta domu veids. Tas domā uz pilnīgas identitātes pamata, kad viena lieta ir pilnīgi identiska otrai. Var teikt, ka viss ir līdzīgs visam, vai A=A=A=A=A. Analītiskais prāts domā dažādībās un līdzībās. Cilvēks ir racionāls tādā mērā, kādā viņš var ieraudzīt atšķirības, lai cik niecīgas tās nebūtu. Jo labāk cilvēks var saskatīt atšķirības, nav svarīgi, cik mazas tās būtu un zināt to lielumu, jo racionālāks šis cilvēks ir. Jo mazāk kāds var redzēt atšķirības un jo vairāk viņš domā identitātēs, jo viņš ir mazāk garīgi vesels. 50. lpp.

domāšanas orgāns: smadzenes. 87. lpp.

dramatiskie personāži: Dianētikā cilvēki, kuri atrodas kādas aberētas personas ingrammā. Drainatis personae latīniski un burtiski nozīmē cilvēkus (vai tēlus), kas darbojas drāmā, un tiek lietots, attiecinot uz aktieriem vai raksturiem uzvedumā vai aktierspēlē, vai dalībniekiem kādā noteiktā pasākumā. 391. lpp.

dramatizācija: pilnīgi neracionāls darbību kopums. Tā rodas, kad ingramma atrodas pilnīgā restimulācijā. Kad tā darbojas uz pilnu jaudu, ingramma tiek atkārtota vārds vārdā, un cilvēks līdzinās aktierim, marionetei, kura spēlē noteiktu lomu. dramatizācija ir pilnīgi aprakstīta otrajā grāmatā, trešajā nodaļā „šūna 1111 organisms". 82. lpp.

dramatizētājs: no vārda drāma, situācija vai notikumu virkne, kurā iesaistīti spilgti personāži vai spēcīgā konfliktā esoši spēki, līdzīgi kā tas ir lugā. Šeit atsauce uz dramatizācijas piemēriem, kas pauž pilnīgu neracionālu darbību kopumu. 235. lpp.

drošinātājs: pārnestā nozīmē, ierīce, kura aizsargā no šoka, pārslodzes, utt. No elektrības nozares, kur elektriskajā ķēdē ievieto viegla sakausējuma metāla stiepli, kura sakūst (vai „izdeg"), un tādā veidā traucē elektrības plūsmai, pasargājot to no kaitējuma, kāds var rasties, kad elektrības strāva pārsniedz pieļaujamo drošības līmeni. Sakausējums, tāds, kurš ir sajaukts ar kaut ko mazvērtīgu; pazemināts savā vērtībā; sabojāts ar piemaisījumiem. Sakausējums ir metāls, kurš ir izveidots, sajaucot kopā divus dažādus metālus, vai sajaucot metālu ar kādu citu vielu. 67. lpp.

dublēšana: termins, kurš tiek izmantots, lai aprakstītu izdomātu tēlu vai atmiņu. Termins nāk no filmu ražošanas. Dublēšana ir darbība, kad nofilmētam gabalam tiek pievienota skaņa. Šī procesa (dublēšanas) rezultātā veidojas skaņa un skatītājiem rodas priekšstats, ka tā bija jau filmēšanas laikā, tomēr patiesībā tā pilnībā vai daļēji tika izveidota studijā, pēc filmēšanas beigām un tad „dublēta". Dianētikā „dublēšana" nozīmē izkropļotu atsaukšanu atmiņā, kad cilvēks „redz" vairāk, nekā tas ir bijis patiesībā vai kaut ko pilnīgi atšķirīgu. Tas ir izdomāts, bet viņš ir pārliecināts, ka to redzēja. Tas, kas notiek - bez cilvēka analītiskās apzināšanās, daļa no viņa prāta pievieno nepatiesus datus, kā rezultātā cilvēks jums melos. 232. lpp.

duncis: nazim līdzīgs griežamais un duramais rīks, kam asmens pie spala ir platāks un biezāks nekā smailajā galā; šāds nazis. 37. lpp.

Durants, Vils: Viljams (Vils) Džeims Durants (i885-I981), amerikāņu vēsturnieks un populārās filozofijas autors. 20. gadu vidū Durants uzrakstīja grāmatu „Filozofijas vēsture", kurā bija aprakstīti pasaules lielāko filozofu dzīvesstāsti un darbi. Tā tika rakstīta viegli saprotamā valodā, vidusmēra cilvēkiem un izpārdota miljoniem eksemplāros. Veltījums.

dzelzceļa gulsnis: jebkurš no paralēlajiem šķērskokiem, kurš sastiprina dzelzceļa sliedes. 32. lpp.

dzemdes kakls: atvere, kas savieno dzemdes apakšējo daļu ar vagīnu. 297. lpp.

Dzērājs: populāra Viljama H. Smita (1806-1872) luga par alkohola ļaunumu un atturēšanos no tā. Tā tika sarakstīta 1844. gadā, un bija vairākkārt iestudēta, kļūstot par visilgāk spēlēto lugu Amerikā. 226. lpp.

dziedināšana caur ticību: no vai saistīts ar dziedināšanu ar ticību, dziedināšanu vai ārstēšanu, kuru, kā uzskata, var panākt caur reliģisko pārliecību vai ticību, lūgšanu, utt. 212. lpp.

KIDAKTOHA TEHNISKU

dziļā analīze: psihoanalīzes forma, kura mēģina atklāt zemapziņas apslēptos datus un pēc tam izskaidro tos pacientam. 152. lpp.

dziņa: spēcīga tieksme, iii. lpp.

dzīšanas-sodīšanas teorija: psiholoģiska metode, kurā tiek izmantotas sāpes, aizliegšana (darbība, kurā kāds tiek atturēts vai aizvests prom no baudas, vai viņam tiek atņemts viņa īpašums) vai citi nepatīkami apstākļi, lai panāktu, ka indivīds pārstāj darīt to, kas pēc praktizētāja domām ir nevēlama rīcība vai uzvedība. 40. lpp.

džab-džab putns: izdomāts putns, kas apzīmē nežēlīgu raksturu. To izdomāja un iekļāva savos darbos angļu rakstnieks Luijs Kerolls (1832-1898). 236.lpp.

Džimmijs Lielais rieksts: mākslīgi izveidots vārds noziedznieku grupas līderim. Lielais rieksts (angliski - cob) ir britu apzīmējums līderim vai vadītājam. 182. lpp.

egocentrisks: lūkoties uz visu no personīgā izdevīguma viedokļa; tāds, kurš ir centrēts tikai uz sevi. 299. lpp.

eiforija: labklājības vai pacilātības sajūta, īpaši, ja tā ir nepamatota vai nevietā, saskaņā ar esošajiem apstākļiem. 121. lpp.

Einšteins: Alberts Einšteins (1879-i955), Vācijā dzimis amerikāņu fiziķis, kura teorija par masas pārvēršanos enerģijā sekmēja atombumbas atklāšanu. 3. lpp.

ekipāža: kariete un tās aprīkojums, piemēram, zirgi, pavadošie kalpotāji, utt. 21. lpp.

eksemplārs: viena vienība, daļa, persona, dzīvnieks, utt., kura pārstāv grupu vai kategoriju, kā piemērs vai paraugs zinātniskam novērojumam vai pētījumam. 57. lpp.

ekstrasensorās uztveres: sajūtu uztveres vai saskarsme, kas iziet ārpus normālo sajūtu iespējām, tāda kā telepātija. 381. lpp.

ektoplazma: viela, kas iespējams izdalās no dvēselēm vai spokiem, ļauj tiem materializēties un veikt fiziska plāna varoņdarbus, tādus kā objektu pacelšana. Tiek uzskatīts, ka to veido gaisīga, bāla viela, kura, kā runā, izdalās no mēdija transa laikā un pieņem cilvēka ķermeņa vai sejas formu. (Mēdijs ir persona, caur kuru, iepriekšminētie mirušo gari spēj kontaktēties ar dzīvajiem.) 105. lpp.

elektroencefalogrāfe: instruments, kurš reģistrē smadzeņu aktivitāti. 280. lpp.

elki: dažu primitīvo cilšu ticējumos dabiski vai mākslīgi priekšmeti (tādi kā dzīvnieku zobi vai kokgriezumi), kuriem piedēvē mistisku spēku, kas aizsargā vai palīdz to īpašniekiem. 422. lpp.

Elliss: Heivloks Ellis (1859-i 939), angļu rakstnieks un ārsts, kurš veica pētījumus dzimumu psiholoģijā. 128. lpp.

embrijs: cilvēcisks organisms savās agrākajās attīstības stadijās, īpaši sākot no ieņemšanas līdz apmēram astoņām nedēļām. 160. lpp.

embrionāls: neattīstītā stadijā. 270. lpp.

Emersons: Ralfs Valdo Emersons (I8O3-1882). Viņš bija amerikāņu esejists un ideālists. Viņa raksti - brīvi sasaistīto iespaidu, maksimu, izteicienu un teiku sērijas, ietvēra sevī tādas tēmas kā ticība saviem spēkiem, draudzība, manieres, raksturs utt. 332. lpp.

endokrinoloģija: bioloģijas nozare, kas pēta endokrīnos dziedzerus un to sekrēciju, pievēršot īpašu uzmanību tajos notiekošajiem procesiem un to veiktajām darbībām. 11. lpp.

endokrīns: runājot par vai atsaucoties uz dziedzeru sistēmu, kas ražo hormonus (ķīmiskas vielas) no konkrētiem orgāniem un ķermeņa audiem. Šie dziedzeri, ar hormonu palīdzību, regulē noteiktu audu augšanas ātrumu, attīstību, funkcijas un koordinē daudzus ķermenī notiekošos procesus. Piemēram, daži no šiem dziedzeriem paaugstina asinsspiedienu un sirds darbības ātrumu stresa momentos. 11. lpp.

erozija: kaut kā pakāpeniskā iznīcība vai pavājināšanās laika gaitā. 477. lpp.

erudīcija: iegūto skolas vai studiju zināšanu izrādīšana vai pielietošana. 477- 'PP-

erudīts: saistīts vai piemītošs izglītotiem cilvēkiem, kuriem ir lielas zināšanas noteiktās izglītības jomās, īpaši literatūrā vai filozofijā; tāds, kurš saistīts ar padziļinātām studijām vai noteiktu zināšanu apgūšanu kādā specifiskā jomā un piedalās šo zināšanu analīzē un interpretācijā. 477. lpp.

„Es": (filozofija un citās jomās) domāšanas avots; pati persona, kas ir atšķirta no ķermeņa un kura apzinās sevi; dvēsele. Lasītājam.

estrogēns: hormons, kas piedalās ķermeņa sievišķo īpašību attīstīšanā un uzturēšanā. 119. lpp.

ESU: abreviatūra, kas apzīmē ekstrasensoro sajūtu uztveri. Skatīt ari ekstrasensorās uztveres. 381. lpp.

etaps: attīstības periods, progresa pakāpe vai solis kādā procesā. 104. lpp.

ēteris: gaistoša viela ar aromātisku smaržu un saldu, dedzinošu garšu, kuru lieto anestēzijā. Parasti to ieelpo, un tas rada bezsamaņu un nejutību pret sāpēm. 73. lpp.

etiķete: speciāla zīme ar preces nosaukumu, cenu, fabrikas nosaukumu

u.tml., ko uzlīmē uz preces vai uz tās iesaiņojuma reklāmas nolūkos. 33. lpp.

evolucionēt: darbības vārds, kas veidots no vārda evolūcija. Tas ir dabisks process, kas norāda uz attīstību no agrākā vai daļēji atklātā līmeņa līdz daudz augstāk organizētam stāvoklim, kas tiek sasniegts ar pakāpenisku izmaiņu palīdzību. 30. lpp.

failklerks: bankas uzraugs. „Viņš" uzrauga gan reaktīvo ingrammu banku, gan standarta bankas. Kad oditors vai „es" 110 viņa pieprasa datus, oditors tos saņem ar „es" starpniecību. Failklerks ir aprakstīts trešās grāmatas, piektajā nodaļā „atgriešanās, failklerks un laika treks". 241. lpp.

faktors: būtisks, nepieciešams nosacījums (kādam procesam, parādībai). 25. lpp.

faktors x: būtisks, bet nezināms elements vai apstākļi. 95. lpp.

fakts: jebkurš reāls notikums; reālās īstenības parādība; reāls notikums, reāli eksistējoša lieta, parādība, apstāklis, rezultāts; tas, ka kaut kad kaut kas ir (bija vai būs) kaut kā un ne citādi. Svarīga piezīme

fanātiķis: cilvēks, kas izrāda ārkārtīgu entuziasmu par kādu tēmu, īpaši par reliģiju. 130. lpp.

fanātisks: tāds, kurš absolūti nespēj pieņemt atšķirīgu ticību, uzskatu vai viedokli. 330. lpp.

fan-taņ: ķīniešu azartspēle, kurā kaudzei ar monētām, kauliņiem vai citiem priekšmetiem uzliek virsū tasi un liek likmes uz to, kāds atlikums sanāks rezultātā, kad skaitu izdalīs ar četri. 182. lpp.

fantāzija: radoša iztēle; izdomājums. 19. lpp.

Faragūts: Deivids Glasgovs (I80I-I870), ASV jūras kājnieku virsnieks un ASV pilsoņkara (186I-I865) varonis. Kaujas laikā pēc kuģa uzskriešanas mīnai (kas toreiz tika saukta par torpēdu) un appludināšanas, Faragūts izkliedza slaveno frāzi: „Pie velna torpēdas! Pilnu gaitu uz priekšu!" un aizveda kuģi līdz uzvarai. 342. lpp.

Febrisa: Romas mitoloģijā, Febrisa (drudzis) bija dieviete, kas pasargāja cilvēkus no drudža. 8. lpp.

Felis domesticus: mājas kaķis. Felis ir kaķu dzimtas nosaukums, kas iekļauj sevī gan mājas, gan mežonīgos kaķus, tādus, kā lauvas, tīģerus, utt. 403. lpp.

fenobarbitāls: rūgta, kristāliska skābe, kura tiek lietota kā nomierinošs, hipnotisks un pretkonvulsiju līdzeklis. Ar vārdu pretkonvulsiju apzīmē līdzekli, kurš novērš spēcīgu muskuļu raustīšanos. 432. lpp.

filtri: radio iekārtās īpaša, elektroniska ierīce, kura bloķē nevēlamos radioviļņus, kuri parādās atmosfērā, lai nodrošinātu iekārtai konkrētu, precīzu signālu. 439. lpp.

fizika: zinātne, kas darbojas ar matēriju, enerģiju, kustību un spēku. Tā iekļauj to, kas ir šīs lietas, kādēļ tās uzvedas tādā vai savādākā veidā un to saistību. 10. lpp.

fotosintēze: process, kurā zaļie augi un citi noteikti organismi lieto gaismas enerģiju, lai pārveidotu ogļskābo gāzi un ūdeni barībā. 198. lpp.

Frankenšteins, doktors: tēls angļu romānu rakstnieces Mērijas Šellijas (1797-1851) romānā. Frankenšteins radīja savā laboratorijā monstru no mirušu ķermeņu daļām, kuru atdzīvināja ar elektrības palīdzību. 281. lpp.

Franklins, Bendžamins: (17o6-179o) amerikāņu filozofs, diplomāts un zinātnieks. 1747. gadā viņš studēja elektrību un vēlāk kļuva pazīstams ar savu eksperimentu, kurā viņš izmantoja pašizgatavotu pūķi, kuru palaida gaisā negaisa laikā un ar tā palīdzību pierādīja, ka zibens ir elektrība. 280. lpp.

frigida: ar nomāktu spēju gūt seksuālu uzbudinājumu seksuālu darbību laikā. 473. lpp.

fūrija: valdonīga, ķildīga, kašķīga un pastāvīgi pārmetumus izsakoša sieviete. 467. lpp.

„gaisa piļu celšana": iecerēt kaut ko nerealizējamu. 385. lpp.

gaišredzība: šķietams spēks, kas ļauj uztvert nākotnes lietas vai notikumus, vai kontakts ārpus normālām sajūtu uztverēm. 104. lpp.

Galēns: grieķu ārsts (-129.-200. p.m.ē.), kurš ticēja, ka aknas pārveido barību asinīs, kas pēc tam izplūst pa pārējo ķermeni un tiek uzsūktas. Viņa darbi simtiem gadu skaitījās anatomijas un fizioloģijas kanoni, kuri tikai traucēja veikt turpmākos pētījumus un kavēja medicīnas progresu, līdz 16. gadsimtam, kad britu ārsts Viljams Hārvejs (1578-1657) atklāja ķermeņa asinsriti, kuru stimulē sirdsdarbība, un tādā veidā apgāza Galēna teoriju. 158. lpp.

gaili: Rietumeiropas senā reģiona, kas tagad iekļauj, galvenokārt, Francijas un Beļģijas teritorijas, iedzīvotāji. Gaiļus iekaroja romieši 50. gadā p. m. ē. 65. lpp.

galvanometrs: instruments, ar kā palīdzību mēra vāju elektrisko strāvu. 352. lpp.

gandarīt: izraisīt apmierinājumu, kas ir atlīdzinājums. 2. lpp.

„gara acis": spēja iztēloties vai atcerēties tēlus vai ainas, „redzēt" lietas prātā; spēja ieraudzīt garīgu tēlu, kas sevī ietver iedomātus vai atjaunotus redzes veidolus, kas ir pretēji darbībai, kurā kāds vienkārši uzlūko apkārtni. 19. lpp.

garnele: mazs peldvēzis, neliels desmitkājvēžu apakškārtas dzīvnieks, kas mīt jūrā vai saldūdenī; krevete. 79. lpp.

Gāzes gaisma: spraigs skatuves trilleris, kuru uzrakstīja angļu dramaturgs un romānists Patriks Hamiltons (I9O4-I962). Luga, kurā asinskārais Viktorijas laikmeta vīrs mēģina sievu padarīt vājprātīgu.

Vīrs meklē dārglietas, kuras piederēja sievas mirušajai tantei (kuru viņš ir nogalinājis). Vairāki viņa plāni, tādi kā gāzes liesmas samazināšana un izlikšanās, ka tikai sieva to redz („pierādot", ka viņai ir halucinācijas), tiek izjaukti, kad aizdomu pilns detektīvs atmasko sievas nogalināšanas plānu un viņas tantes slepkavu. 281. lpp.

gēns: skatīt ģenētisks.

godbijība: visaptveroša sajūta, kurā sajaucas apbrīns ar bailēm. To rada kaut kas, kas tiek uzskatīts par noslēpumainu, varenu vai kaut ko tamlīdzīgu. 381. lpp.

goldu dziednieks: goldu tautības dziednieks (tauta, tradicionāli mednieki vai zvejnieki, kuri apdzīvo ieleju Dienvidaustrumsibīrijā). Viņu ārstniecības ceremoniju laikā tiek izmantotas bungas, kas ļauj kontaktēties ar garu pasauli. 7. lpp.

grafiks: zīmējums, kas rāda (lielumu, parādību) skaitliskās sakarības; sīks (kādas norises) iedalījums, plānojums; attiecīgais dokuments, saraksts. 30. lpp.

gramatiķi: tie, kuri ir kompetenti gramatikā vai valodā kopumā, tādās jomās kā tās struktūra, izruna, utt. Kā" arī, vairāk vispārēji, tie, kuri raksta, pamatojoties uz jebkuras zinātnes, mākslas, disciplīnas vai prakses pamata elementiem vai principiem. Seitīpaši tiek izmantots, lai atsauktos uz tādiem jēdzieniem kā Absolūtā realitāte un Patiesība, kuru nozīmes, rakstot ar lielajiem burtiem, (kā tas ir gramatikā) pārveido no vienkāršām uz pilnīgi absolūtām nerēķinoties ar to gradāciju. 3. lpp.

greizie spoguļi: atsauce uz īpaši veidotu spoguli, kurš sniedz visam izkropļotu attēlu. Parasti tādus spoguļus novieto atrakciju parka joku mājā (atrakcija, kuru veido istabu un koridoru rinda ar kustīgām un šļakstošām grīdām, greiziem spoguļiem un citiem trikiem, kuru uzdevums ir pārsteigt vai uzjautrināt apmeklētājus). 360. lpp.

groži: iejūga sastāvdaļa - virve, lente, siksna, ar kuru vada iejūgtu zirgu. 84. lpp.

grui'ētājs: jebkura ingrammas komanda, kura liek laika trekam vai incidentiem uz tā tik ļ.oti samezgloties, ka liekas, ka laika treks ir īsāks. (no Dianētikasterminiem.) 262. lpp.

gudrības zobs: viens no četriem zobiem, kuri atrodas cilvēka augšēji! un apakšējā žokļa beigās. Šie zobi izšķiļas pēdējie. 143. Ipp.

ģenerālis: bruņotos spēku augstāko virsnieku dienesta pakāpe. 88. Ipp. ģenerēt: radīt, izraisīt, ražot. 67. Ipp.

ģenētisks: saistīts ar gēniem, fiziskā ķermeņa mazākajām daļiņām,

kuras ir spējīgas nodot tā īpašības no vienas paaudzes uz nākamo. 114. Ipp.

ģenitālijas: reproduktīvo orgānu sistēma, īpaši ārējie dzimumorgāni. 124. Ipp.

ģeometriskā progresija: secīga izteiksme, piemēram, 1, 2, 4, 8, 16,

32, 64, 128, 256, 512, 1024, utt., kurā katrs skaitlis tiek reizināts ar noteiktu daudzumu (šajā piemērā cipars 2), lai nonāktu pie nākamā skaitļa. Tā rezultātā katrs nākamais skaitlis apzīmē arvien lielāku un lielāku daudzumu, kurš turpmāk palielinās. 28. Ipp.

Hamlets: lugas „Hamlets" galvenais varonis. Viljama Šekspīra traģēdija

(izdota pirmo reizi i6o3. gadā). Lugas gaitā Hamlets pārdomā dzīves

un nāves jautājumus vairākās dzejas rindās, kuras sākas ar „Būt vai nebūt: tāds ir jautājums…" 227. Ipp.

haosa perēklis: stāvoklis, kuram raksturīgs juceklis vai nekārtība; nekārtīga lietu vai masās grēda; sajaukta masa. 375. Ipp.

Hārvejs: Viljams Hārvejs (i578-i657), angļu ārsts, kas veicot zinātniskas procedūras un eksperimentus, atklāja asinsriti un to, ka sirds stimulē tās cirkulāciju ķermenī, tādā veidā apgāžot Galēna teorijas.

iv. Ipp.

hebefrēnija: (psihiatrijā) vājprāta forma, kurai raksturīga neatbilstoša reakcija uz notiekošo, piemēram, muļķīga uzvedība. 149. Ipp.

Hēgeļa, gramatika: atsauce uz Georga Vilhelma Fridriha Hēgeļa (177o-1831) noteikto terminu pareizrakstību; vācu filozofs, kas noteica, ka pasaule satur absolūtus. Hēgeļa valodas izmantošana atspoguļoja šo viedokli. Piemēram, vārda „akurāts" lietošana izteicienu

„ļoti akurāts" vai „nav tik ļoti akurāts" vietā, jo šie divi izteicieni bija atzīti par „sliktu gramatiku". 3. Ipp.

hēlijs: ļoti viegla, inerta, bezkrāsaina gāze; tiek lietota balonu, dirižabļu piepūšanai, utt. 136. Ipp.

Heopss: senās Ēģiptes valdnieks, kas valdīja 26. gadsimtā p.m.ē. un uzcēla pasaules lielāko piramīdu, kas ir pazīstama kā Diženā piramīda, kurā viņš tika apglabāts. 168. Ipp.

Herberta Spensera princips par „Izzināmo un neizzināmo": atsauce uz Herberta Spensera (I820-I903) filozofiju. Angļu filozofs, pazīstams ar savu zinātnisko evolūcijas doktrīnas pielietošanu filozofijai un ētikai. Spensers uzskatīja, ka pastāv divu veidu zināšanas: (l) zināšanas, kuras ieguva indivīds, un (2) zināšanas, kuras ieguva rase. Viņš arī ticēja, ka aiz mūsu zināšanām eksistē pamata realitāte, ko sauc par „Neizzināmo". 9. Ipp.

Hērakls: no senās grieķu un romiešu mitoloģijas; varonis, kas bija ārkārtīgi spēcīgs un drosmīgs, un kuram karalis lika izpildīt divpadsmit neizpildāmus uzdevumus. 176. Ipp.

hiacinti, pērc baltu: atsauce uz amerikāņu rakstnieka Džeimsa Terija Vaita (I845-I920) dzejas rindu, kurā viņš raksta: „Ja Fortūna tev atrauta/ šeit tavos krājumos tā bija, bet nu ir pazaudēta/ ņem divus kukuļus un vienu pārdod/ un ar šo drusciņu pērc hiacintes/ lai pabarotu savu dvēseli." (Atraut nozīmē atņemt vai atšķirt. Drusciņa ir neliels daudzums. Hiacinte ir augs ar dažādu krāsu zvanveida ziediem, kurš izdala spēcīgu smaržu.) 39. Ipp.

hidrauliskais triecis: āmurs, kurš tiek darbināts ar šķidruma spiediena palīdzību, piemēram, tādu kā ūdens. Triecis ir ierīces veids, kuru izmanto kā tarānu, lai kaut ko sašķaidītu, iedzītu vai piespiestu. 303. Ipp.

hindu: ar hinduismu saistīts; Indijas reliģija, kura uzsver, ka brīvību no materiālās pasaules var gūt, atsakoties no vēlmēm un iznīcinot personības identitāti. Hindu uzskati iekļauj sevī reinkarnāciju un to svētie raksti satur Vēdas. 418. Ipp.

hindu trīsvienība: atsauce uz trim diženajiem hinduisma dieviem: Brahmu, kas ir Visuma radītājs; Višnu - Visuma saglabātājs; Šivu, kas personificē gan Visuma iznīcinošos, gan atjaunojošos spēkus.

Trīsvienība ir trīs individuālu lietu (tādu k;l dievi, personas, priekšmeti, utt.) kombinācija vai kopums, kas veido vienu vienību vai ir cieši saistīti savā starpā. 418. lpp.

hinīns: rūgtas garšas zāles, kas tiek lietotas, lai remdētu sāpes un drudzi. Agrāk vienīgais ārstēšanas līdzeklis, kurš varēja uzveikt malāriju. 386.1PP .

hioscīns: zāles, kas tiek lietotas kā nomierinošs vai hipnotisks līdzeklis.

432. lpp.

hipnoanalīze: psihoanalīzes metode, kurā tiek izmantota hipnoze, lai iegūtu analītiskos datus un agrīnās emocionālās reakcijas. 152. lpp.

hipnoskops: instruments, kuru lieto, lai noteiktu vai persona ir nohipnotizēta. Tas var būt dobs magnēts, kurš, novietojot to uz personas pirkstiem, it kā izsauc cilvēkam noteiktas „sajūtas", ja viņš atrodas „labā" hipnotiskā stāvoklī. 280. lpp.

hipohondriķis: kāds, kas cieš no pārmērīga uztraukuma par savu veselību, bieži vien ar iedomātām slimībām. 72. lpp.

Hipokrāts: (-460.-377. p.m.ē.) grieķu ārsts, kurš pazīstams kā „medicīnas tēvs". Pazīstamākie viņa darbi medicīnā iekļauj zvērestu, kurš tika pieņemts kā modelis ētikas ieviešanai, praktizējot medicīnu. 308. lpp.

histamīns: viela, ko izdala audi, reaģējot uz alerģiju; tas palīdz organismam cīnīties ar infekciju, paplašinot asinsvadus, aktivizējot kuņģa sekrēciju, utt., bet vienlaicīgi izraisa arī nepatīkamas sajūtas, tādas kā niezi, acu asarošanu, iesnas, šķaudīšanu un ķermeņa audu uztūkšanu. 113. lpp.

Hjūms: Deivids Hjūms (i7ii-i776), skotu filozofs, kas uzskatīja, ka visas cilvēka domas un zināšanas ir balstītas uz iegūto pieredzi, kura saņemta 110 sajūtu iespaidiem, un šādā veidā mēģināja analizēt prāta darbību, lai to izkaidrotu. 104. lpp.

hloroforms: bezkrāsains, toksisks šķidrums, kas tiek lietots anestēzijā.

433. lpp.

homoseksuālisms: anālais vai orālais dzimumakts ar viena vai pretēja dzimuma partneri. 128. lpp.

hormoni: ķīmiskas vielas, kuras ražo ķermeņa dziedzeri vai audi, un kuras regulē augšanu, attīstību un dažādu audu funkcijas. Tie uztur reprodukcijas funkcijas un regulē metabolismu (process, kura laikā ēdiens tiek sašķelts, lai radītu enerģiju). 119. lpp.

hronisks: tāds, kurš pastāv ilgu laiku vai bieži atkārtojas, kā tas notiek ar slimību, fizisko stāvokli, utt. 81. lpp.

hronometrs: instruments precīzai laika mērīšanai; ļoti precīzu pulksteņu veids, kas tiek lietots, piemēram, navigācijā. 405. lpp.

ideālisms: augstāko vai cēlāko principu, mērķu, uzdevumu, utt., glabāšana vai tiekšanās pēc tiem. 481. lpp.

identitātes: pilnīgi vienādas pēc savas kvalitātes vai raksturojošajām īpašībām; līdzvērtīgas vai vienādas. 50. lpp.

ideoloģijas: ideju, doktrīnu, viedokļu, utt. sistēmas vai indivīda, grupas, utt. domāšanas veidi, īpaši tad, ja tie balstīti uz ekonomiskajām vai politiskajām teorijām vai sistēmām. 484. lpp.

idillisks: rāms skaistums; mierīgs un laimīgs. 40. lpp.

iecistojies: kaut kur ieslēgts vai iekapsulēts, vai it kā atrodas pastāvīgi apsegts. No vārds cista, kas ir norobežots, patoloģisks audu veidojums.

24. lpp.

iekritusi: negaidīti nonākt grūtniecības stāvoklī. 258. lpp.

ielu aģitators: termins, kas apraksta kādu, kurš veic nesankcionētas, bieži pēkšņas runas garāmgājējiem uz ielas, nostājoties uz improvizēta paaugstinājuma (piemēram, kastes). 396. lpp.

iemaņas: iegūt spējas ar zināšanu, praktizēšanas palīdzību. 191. lpp.

ieraksts: skatīt fonogrāfa ieraksts, v. lpp.

„ierakumu slimības": stāvoklis, kuram raksturīgas bailes, nervozitāte, depresija, utt., kurš parādās pēc ilgstošas vai niknas kaujas pārdzīvojuma. 456. lpp.

ieroči: apšaude ar smagajiem lielgabaliem vai lādiņiem. Lietots šeit pārnestā nozīmē. 8. lpp.

iesacejs: neapmācīta, nepieredzējusi persona, kura nav pieradusi pie grūtībām, piemēram, ieceļotājs, kas ierodas rančo apgabalā un rietumu ASV kalnrūpniecības reģionā. 35i. lpp.

ieslēgšana: key in - ievadīt) burtiski, vārds angļu valodā apzīmē atslēgu - ierīci, ar kuras palīdzību atslēdz, aizslēdz vai izslēdz elektroniskos kontaktus. Šeit tiek lietots, lai aprakstītu momentu, kad tiek aktivizēta, kāda apslēpta ingramma un kura tagad pievienojas domāšanas kontūriem. 83. lpp.

iesvētīts: uzskatīts par svētu; kaut kas, kas tiek padarīts vai paziņots kā svēts reliģiskiem mērķiem. 7. lpp.

ilustrēt: paskaidrot, papildināt (kādu domu ar konkrētiem, uzskatāmiem piemēriem). 81. lpp.

incidents: kaut kas, kas ir pārdzīvots vai noticis kā kaut kā sekas.

viii. lpp.

indeksācijas sistēma: ārkārtīgi detalizēta informācijas secīga izvietojuma sistēma, pēc nosaukumu, vietu, priekšmetu, utt., alfabētiskās secības vai pēc īpašām kategorijām, datumiem, laika, notikumiem, utt. 57. lpp.

indiāņi: Amerikas pirmiedzīvotāji (neieskaitot aleutus un eskimosus). 35- lpp-

indiešu virves triks: austrumu izcelsmes maģisks triks, kurā burvis izdara tā, ka virve šķietami karājas gaisā. Tad viņš pats kāpj augšup pa virvi un it kā pazūd. 104. lpp.

induktīvs: attiecas uz vai saistīts ar secinājumu, kas balstīts uz novērojumiem (faktiem, parādībām, utt.). 64. lpp.

ingramma: jebkurš lielākas vai mazākas „bezsamaņas"

moments analītiskā prāta daļā, kas ļauj reaktīvajam

prātam veikt savus ierakstus; pilnīgs šī momenta

saturs ar visām sajūtu uztverēm. (No Dianitikas terminiem). v. lpp.

ingrammas komanda: jebkura frāze, kuru satur ingramma. (No Dianitikas tervirnieni). 90. lpp.

56o

ingrammu BANKA: glabāšanas vieta ķermenī, kur ingrammas, ar visām to sajūtu uztverēm, ir ierakstītas un paturētas. N0 šīs vietas ingrammas iespaido analītisko prātu un ķermeni. (No Dianitikas terminiem), vi. lpp.

instinkts: spēcīga motivācija vai impulss. 38. lpp.

instruments: atsauce uz dažādiem instrumentiem vai palīglīdzekļiem, kas tiek izmantoti dzemdību laikā, piemēram: grieznes, spīles, šļirces utt. 22. lpp.

insulīna šoks: psihiatriskās šoka terapijas forma, kura tika ieviesta i93o. gadā. Nozīmētā ārstēšana iekļāva sevī injekciju sēriju, kuras laikā pacienta ķermenī tika ievadīts pārmērīgs insulīna daudzums, kas izsauca konvulsijas un komas stāvokli. 239. lpp.

integrālo rēķinu summēšana: integrālais rēķins ir matemātikas nozare, kura tiek izmantota, lai noteiktu tādus daudzumus kā neregulāras formas objekta laukumu (pretēji kvadrātam vai aplim). Veicot šādus aprēķinus daudzas figūras tiek savienotas kopā (summētas). 77. lpp.

intelekts: spēja atspoguļot un izzināt priekšmetu un parādību īpašības, savstarpējās attieksmes; spēja, izmantojot izziņas rezultātus, darboties jaunā situācijā. 13. lpp.

intraversija: kāda interese, kas vērsta uz iekšpusi vai uz lietām, kas ir saistītas ar viņu pašu. 445. lpp.

intuitīvs: tāds, kas ir tieši un instinktīvi zināms, nav ticis atklāts vai iepriekš pieredzēts. 30. lpp.

inversija: izvietojuma maiņa; pārmaiņas uz pretējo pusi vai stāvokli. 283. lpp.

intelekta koeficients: skaitlis, kas tiek iegūts, veicot testu, un, kas ļauj noteikt personas intelektu. Koeficents nozīmē sadalīšanas rezultāts, un attiecas uz testa apstrādes veidu, kas iekļauj sevī vidējā līmeņa noteikšanu kādā vecuma grupā.) 111. lpp.

-isms: izskaņa, kas raksturīga doktrīnai, teorijai, sistēmai vai apmācībai. 484. lpp.

izaicināt Aleksandru: atsauce uz notikumu, kas atgadījās ar Aleksandru Lielo (356.-323. p.m.ē.), kad viņa karaspēks devās uz Mazāzijas seno pilsētu Gordiumu. Viņš uzdūrās slēgtiem ratiem, kas bija tik attapīgi aiztaisīti ar baļķi un virvi, ka neviens nevarēja tos atsiet. Viņam tika pateikts, ka tas, kurš spēs atsiet šo mezglu, kļūs par visas Āzijas valdnieku. Uzzinot par to, Aleksandrs, atvēzējoties ar zobenu, pārcirta virvi, un devās iekarot Āziju. Izaicināt nozīmē pretstatīt cilvēkam kaut ko, kas sagādās viņam grūtības. Skatīt arī Aleksandrs.

izdzēst(s): izraisīt ingrammas pilnīgu „pazušanu" ar

vairāku reižu atkārtotu pār dzīvošanu, kas pēc tam tiek pārrakstīta kā atmiņa vai pieredze. (no Dianētikasterminiem). 76. Ipp.

„izgudrojumu māte": no izteiciena „nepieciešamība ir izgudrojumu māte", kas nozīmē, ka spēcīga nepieciešamība bieži piespiež cilvēku atrast jaunus risinājumus. 37. Ipp.

izkropļot: padarīt kroplu; pārveidot tā, ka vairs neatbilst patiesībai, īstenībai, padarīt nedabisku, neglītu; sagrozīt. 10. Ipp.

izlādēt: atbrīvot no lādiņa (dusmām, bēdām, apātijas). 132.lpp.

izlūkdienests: valdības nodaļa vai departaments, piemēram, ASV slepenais dienests, kura pienākumos ietilpst prezidenta vai valsts galvas aizsargāšana. 57. Ipp.

izlūkošana, nodaļa: militārā nodaļa, kas ir atbildīga par informācijas savākšanu un apstrādi (tādu kā ienaidnieka spēku izvietojums), īpaši slepenas nozīmes. 412. Ipp.

izolācijas vads: kaut kas, kas veido ceļu, pa kuru tiek novirzīta enerģija (piemēram elektrība) radot iespēju to novirzīt no vienas vietas uz otru. 85. Ipp.

„izrādes un maize": izteiciens, kas apraksta valdības darbību, kad tā sagādā iedzīvotājiem dažādas izpriecas, lai pasargātu sevi no iespējamiem nemieriem. Šis izteiciens ir radies no Senās Romas laikiem, kuras valdība organizēja oficiālas, publiskas izpriecas (spēles) un to laikā izsniedza bezmaksas ēdienu, lai uzturētu cilvēku labo noskaņojumu. 282. Ipp.

izslēgšana: atsauce uz īpašu darbību zinātnisku eksperimentu laikā. Šajā nozīmē vārds izslēgšana apraksta tipveida salīdzināšanu, lai pārbaudītu vai pārliecinātos par eksperimentu rezultātiem. Izslēdzot apzīmē darbību, kurā tiek izslēgti noteikti faktori, lai pārliecinātos, ka tie neietekmē rezultātus. 64. Ipp.

izslēgties: (key-out - izslēgt) burtiski, vārds „key" angļu valodā apzīmē atslēgu - ierīci, ar kuras palīdzību atslēdz, aizslēdz vai izslēdz elektroniskos kontaktus. Šeit tiek lietots, lai aprakstītu darbību, kad ingramma pārstāj darboties un beidz ietekmēt domāšanas kontūrus. 285. Ipp.

izsviedējs: jebkura ingrammas komanda, kura, kad tai tuvojas analītiskais prāts laika trekā, liek pacientam atgriezties atpakaļ tagadnes laikā. (no Dianētikas terminiem). 260. Ipp.

iztēlošanās: prāta attēlu, figūru vai līdzīgu lietu veidošana, kā arī šādu attēlu kopums. 21. Ipp.

iztvaikošana: agrākās bezsamaņas periodu izpausme, kuru pavada apdullums. Iztvaikošana attiecas uz šķidruma daudzuma zaudēšanu, pārvēršoties gāzē, kā, piemēram, tvaikā. Iztvaikošana ir aprakstīta trešās grāmatas devītās nodaļas pirmajā daļā „Terapijas mehānismi un aspekti". 262. Ipp.

izvirtība: pārmērīga un nesavaldīga ļaušanās iekārei, īpaši juteklīgām baudām. 33. Ipp.

jātnieces tērps: apģērbs, kuru parasti valkā izjādes laikā. Tajā iekļaujas žakete, īpašas bikses, kas ir platas uz gurniem un sašaurinās pie ceļiem, kā arī apaļa cepure ar īsu nagu. 426. Ipp.

Jaunākais: vīriešu dzimtas bērns, dēls. 257. Ipp.

jaunvārds: nesen darināts vārds vai nesen paplašināta kāda pastāvoša vārda nozīme. 15. Ipp.

„jautrie Deviņdesmitie": Savienoto Valstu vēsturē, 18. gs. 90. gadu periods, kurš palicis atmiņā kā panākumiem bagāts un lielas labklājības laiks, kuru izraisīja uzņēmējdarbības un ražošanas izaugsme.

Augošās strādnieku šķiras locekļi, cerot uz labāku dzīvi pilsētās, pavadīja ilgas stundas daudzās biznesa kompānijās un fabrikās, strādājot neveselīgos darba apstākļos. 226. lpp.

jāvelk aiz matiem pa ielām: atsauce uz soda vai publiska nosodījuma veidu. 297. lpp.

„Jeņķi nāk": atsauce uz rindiņu no patriotiskas dziesmas „Tur tajā pusē", kuru sarakstīja amerikāņu komponists DžordžsM. Kohans(l 878-i 942) par amerikāņu puišu došanos (1917) uz Eiropu, lai piedalītos Pirmajā Pasaules karā. (Jeņķis ir abreviatūra no vārda jenkiji, kas nozīmē Amerikas Savienoto Valstu iezemieši.) 226. lpp.

juniors: jaunākais (parasti tiek piešķirts jaunākajam vīrietim no diviem, kuriem ir vienādi vārdi, piemēram, dēls, kas tiek nosaukts sava tēva vārdā). 368. lpp.

jurisprudence: likumdošanas filozofija vai zinātne; sistemātiski sakārtotas zināšanas par likumiem, paražām un cilvēka tiesībām kādā valstī vai sabiedrībā, kas ir nepieciešamas tieslietu sistēmas pārvaldei.

juteklisks: tāds, kas ir sajūtošs vai spējīgs saņemt sajūtu uztveres; ar nodomu uztverošs. 35. lpp.

kā caurums galvā vajadzīgs: neapšaubāmi pēc kaut kā nav vajadzības. Burtiski tas nozīmē - kaut kas ir vajadzīgs tādā pakāpē, kā cilvēkam ir vajadzīgs papildus caurums galvā. 121. lpp.

kā vēja rādītājs: pastāvīga uzskatu maiņa, gluži kā vēja rādītājam, kurš maina savu virzienu atkarībā no vēja plūsmas. Vēja rādītājs ir plāksne, kurai bieži ir dekoratīva forma. To novieto celtnes augstākajā vietā uz vertikāla stieņa tā, lai tā varētu brīvi kustēties līdz ar vēju un norādītu uz tā plūsmas virzienu. 413. lpp.

kājslauķis: paklājs cilvēkiem, kuri slauka tajā kājas, pirms ienākšanas mājā, istabā, utt. Šeit domāts cilvēks, kurš ļaujas citu pazemojumam un apvainojumiem. 370. lpp.

kalambūrs: vārdi, kuri tiek lietoti tādā veidā, lai saturētu divas vai vairākas nozīmes vai atšķirīgas asociācijas; divi vai vairāki vārdi ar vienādu vai līdzīgu izrunu, bet dažādām nozīmēm. 244. lpp.

kalibrs: standarta mēraukla vai skala, ar kuras palīdzību mēra priekšmeta biezumu vai diametru. Piemēram, 12 kalibra vara stieples izmērs ir apmēram vara pārklājuma biezums uz āķa. 225. lpp.

Kaligula: (12.-41. m.ē.) Romas imperators (37.-4i. m.ē.). Neprātīgs un nežēlīgs tirāns, kurš nogalināja lielāko daļu savu radinieku, pasludināja sevi par Dievu, iecēla savu mīļāko zirgu par Romas valdības galveno administratoru un galu galā viņu noslepkavoja paša apsardzes virsnieks. 65. lpp.

kaprīzs: ar noslieci pēkšņi mainīt viedokli bez redzama iemesla; tāds, kurš nepakļaujas noteiktai sistēmai vai likumam. 483. lpp.

karmīnsarkans: tumši sarkana krāsa ar purpura nokrāsu. 104. lpp.

kašķis: dzīvnieku, dažreiz arī cilvēku, lipīga ādas slimība, kuras rezultātā izkrīt mati, parādās kreveles un nieze. 84. lpp.

kataklizma: pēkšņa un varmācīga darbība, kas rada pārmaiņas uz zemes virsas, tāda kā zemestrīce vai postoši plūdi. 35. lpp.

katalizators: kaut kas, kas darbojas kā stimuls, izraisot vai paātrinot rezultātu. 192. lpp.

katarāls: iekaisums, kurš veidojas gļotādās, galvenokārt degunā un rīklē, kas kalpo par cēloni gļotu tecēšanai, kā tas notiek parastā saaukstēšanās gadījumā. No grieķu cata, lejup un rhein, plūsma. 3. lpp.

kategoriska iedvesma: hipnozē, iedvesma vai komanda, kura tiek dota hipnotizējamam objektam, kurš vēlāk tai neapzināti pakļaujas. Arī, jebkura frāze vai komanda, kuras darbojas prātā līdzīgi tām, kādas tiek dotas hipnotizētajai personai. 72. lpp.

katlveida cepure: stingras filca cepures ar apaļām virsām un izliektām malām. 426. lpp.

kavalērija: apsardzes karavīri, kuri tradicionāli tiek attēloti amerikāņu kinofilmās kā glābiņš, kas ierodas palīdzēt, kad tas ir nepieciešams, pēdējā, kritiskajā momentā. 299. lpp.

keisa pieraksts: faktu, apstākļu utt., kas saistīti ar izpētāmo cilvēku pieraksts vai uzskaite, kā arī vēsturiska hronika. 308. lpp.

kinētika: tāds, kurš attiecas uz kustību. 20. Ipp.

Kinsijs: Alfrēds Čārlzs Kinsijs (1894-i956), amerikāņu biologs, kas pētīja cilvēka seksuālo uzvedību, aptaujājot 18 000 cilvēku un publicējot savus atklājumus I948. un I953. gadā. 257. Ipp.

Kīts: Džons Kīts(l 795-1821), angļu dzejnieks, kas pazīstams ar cēlumu, melodiskumu un fantāzijas lidojumu savos dzejoļos. 382. Ipp.

klasificēt: grupēt, iedalīt (ko) atbilstoši kādiem nosacījumiem. 25. Ipp.

kleptomāns: kāds, kuram ir nekontrolējama tieksme zagt priekšmetus bez kādas vēlēšanās tos izmantot vai gūt no tā kādu labumu. 260. Ipp.

klimatisks: tāds, kas saistīts ar klimatu, attiecas uz klimatu. 35. Ipp.

klīnisks: tāds, kas saistīts ar slimnieka ārstēšanu, kopšanu, ii. Ipp.

klīrīgs: pārmērīgi pieklājīgs savā uzvedībā. 321. Ipp.

ki.īrs: optimālais indivīds, kam vairs nav nevienas ingrammas. Angļu valodas vārdnīcā šis vārds tiek skaidrots kā: spožs, neaiz miglots, dzidrs; tīrs, dzirdams, atšķirīgs, saprotams, brīvs no šaubām;

pārliecināts; nevainīgs; peļņa pārsniedz izdevumus;

BEZ PARĀDIEM; BRĪVS NO JEBKĀDĀM NEPATIKŠANĀM. DARBĪBAS VĀRDS - NOTĪRĪT NO NETĪRUMIEM; ATBRĪVOT NO ŠĶĒRŠĻIEM; APGAISMOT; ATZĪT PAR NEVAINĪGU; ATVĒRT BRAUKŠANAI; ATRAISĪT; KĻŪT PAR SPOŽU UN TĪRU. LlETVĀRDS - TĪRA TELPA VAI TĀS DAĻA. (No Dianētikas terminiem), i. Ipp.

kļūdaini dati: informācijas daļas, kas neatbilst realitātei vai patiesībai. 59. Ipp.

komatisks: tiek lietots attiecībā vai runājot par komu (garīgo vai fizisko procesu palēnināšanos). No grieķu vārda koma, dziļš miegs. 366. Ipp.

kombinētās indeksācijas sistēma: metode, kurā priekšmeta nozīme tiek atzīmēta vienā vietā un tiek dota atsauce uz citu vietu, līdzīgi indeksam informācijas uzziņu grāmatas beigās, kurā tiek atzīmētas visas vietas, kur var atrast konkrēto tēmu. 57. Ipp.

komandpunkts: vieta, no kuras tiek vadīta kauja. 64. Ipp. 566

kombinēt: savienot noteiktas attiecībās, apvienot (atsevišķus elementus); izvietot noteiktā kārtībā, secībā. 17. Ipp.

kompensēt: atgūt vai panākt atlīdzināšanu. 138. Ipp.

komplekss: psihoanalīzē komplekss ir impulsu, ideju un emociju kopa, kura veido ierastus uzvedības modeļus. 98. Ipp.

komplekts: noteiktam uzdevumam, noteiktai vajadzībai paredzēts (piemēram, priekšmetu) sakopojums. 57. Ipp.

kompulsijas: nepārvarami iracionāli impulsi, kas piēspiež cilvēku veikt kādu darbību pret savu gribu. 9. Ipp.

koncepcija: sistēmā apkopoti uzskati (par ko); galvenā doma, galvenā iecere. 20. Ipp.

koncepts: priekšstats vai ideja par kaut ko. 20. Ipp.

kondensators: ierīce, kura akumulē (no vārda kondensēt, kas nozīmē uzkrāt, padarīt blīvāku un kompaktāku) un uzglabā elektrisko lādiņu. Kondensators sastāv no divām pretēji lādētām virsmām, kuras apkārt pārklāj izolējošs materiāls. 287. Ipp.

konfūcisms: morālo principu, izglītības un valsts pārvaldes mākslas sistēma, kuru izstrādāja Konfūcijs (-551 .-479. p.in.ē.), ķīniešu filozofs, tajā tiek uzsvērta cilvēkmīlestība, senču godāšana, cieņa pret vecākiem un harmonija domu un rīcības starpā. Agrajos 19OO. gados komunisma iebrukšanas laikā konfuciānisms tika iznīdēts, jo tas atbalstīja un izrādīja cieņu pret valdību, kuru komunisti gribēja gāzt. 169. Ipp.

konjunktivīts: medicīnisks termins, kurš apzīmē acs konjunktīva iekaisumu. Konjunktīvs ir jūtīga acs membrāna, kura atrodas plakstiņa iekšpusē un atdala to no acs ābola. Šī parādība ir zināma arī kā rozā acs, kuras nosaukums cēlies no iekaisušās acs un tās plakstiņa rozā vai sarkanās krāsas. 124. Ipp.

konstruktīvs: tāds, kas rada priekšnoteikumus turpmākajam darbam; tāds, kas var noderēt (kam) par pamatu. 23. Ipp.

kontrolēt: uzraudzīt, novērot (ko), lai sekotu (kā) norisei; darbībai, pārliecinātos par (kā) pareizību; pārbaudīt. 55. Ipp.

kori tu rs: elektrībā, nobeigts maršruts, pa kuru virzās elektriskā strāva un kurā tiek veiktas noteiktas darbības. DianStikā šis termins tiek lietots, lai aprakstītu prāta daļas, kuras darbojas kā šādi elektriskie kontūri, veicot dažādas funkcijas. 14. Ipp.

kuņģis: gremošanas orgāns starp barības vadu un tievo zarnu. 66. Ipp.

kopsaucējs: kaut kas kopējs vai raksturīgs lielam daudzumam lietu, cilvēku, utt. 25. Ipp.

Koržibskis: Alfrēds (i879-i95o), poļu - amerikāņu zinātnieks un vispārējas semantikas, kas ir augsti organizēta filozofiska pieeja valodai - pamatlicējs. Koržibskis ticēja, ka neprecīza valodas lietošana ietekmē cilvēku uzvedību (cilvēki garīgi un fiziski reaģē uz vārdu nozīmi), radot apjukumu un saskarsmes neiespējamību viņu starpā. Koržibskis ticēja, ka domāšanas pamatos bija spēja izšķirt un, ka burtiska vienas lietas identificēšana ar otru lietu (kad patiesībā, tās nebija līdzīgas), ir visas cilvēces grūtību un pat vājprāta avots. 77. Ipp.

kovbojs baltajā cepurē: atsauce uz labo puisi, kas ievēro likumu, vai varoni, kā tas tiek attēlots vesternos, un kuru var atpazīt pēc baltās cepures vai kāšanas. 418. Ipp.

kovbojs melnajā cepurē: atsauce uz ļaundari, kurš pārkāpj likumu, kā tas tiek attēlots vesternos, un kuru parasti var atpazīt pēc raksturīgās, melnās cepures. 418. Ipp.

Krafts-Ebings: Barons Rihards fon Krafts - Ebings (1840-I902) vācu psihiatrs, kas sarakstīja darbus par seksuālo patoloģiju. 128. Ipp.

krams un tērauds: metode uguns iegūšanai no dzirksteles, kas rodas kramu (ciets akmens) sasitot ar dzelzi vai tēraudu. 487. Ipp.

krāmu tirgus: termins, kas tiek lietots, lai aprakstītu kaut ko nevērtīgu. Krāmu tirgus ir vieta, kurā ir atrodamas plaša sortimenta lētas preces, personīgai vai saimniecības vajadzībām, kas senāk maksāja piecus vai desmit santīmus. 239. Ipp.

Kreipelīns: Emīls Kreipelīns (1856-i 926), vācu psihiatrs; izveidoja garīgo slimību klasifikācijas sistēmu. 453. Ipp.

kritērijs: vērtējuma standarts; likums vai princips, kas ļauj kaut ko novērtēt vai pārbaudīt. 103. Ipp.

kults(i): grupas, kurām ir raksturīga liela vai pārmērīga nodošanās kādai idejai vai lietai; it īpaši, kas attiecas uz netradicionālo, savādo vai pārejošo. 104. Ipp.

kuņģa čūla: jēlums, kas izveidojas uz kuņģa vai blakus orgānu ārējiem audiem, pateicoties pārmērīgam skābes daudzumam gremošanas sekrētā, un, kurš dažkārt ir hronisku vēdergraižu cēlonis. 113. Ipp.

kustamā manta: kaut kas ko var pārvietot (personīgās lietas). Agrāk sievietes tika uzskatītas par kustamo mantu. 198. Ipp.

kustību lente: garens, šaurs smadzeņu apgabals, kas, kā uzskata, kontrolē dažādu muskuļu un ķermeņa kustības. Kustība nozīmē saistību vai enerģijas kustību no nervu sistēmas uz muskuļiem, kas rada impulsu kustībai. Skatīt arī „divi mazi cilvēciņi… pakārti aiz savām pēdām". 352. Ipp.

kvalificēts: tāds, kam ir augsta kvalifikācija; tāds, kā veikšanai vajadzīga augsta kvalifikācija. Lasītājam.

ķēdes reakcija: reakcija, kas rodas, kad atomi, kuri atrodas centrā (atoma kodolā), tiek sašķelti mazākās daļās, un šīs daļiņas izlaužas uz āru un sašķeļ citus atomus, kuri turpina šķelt citus arvien plašākā apjomā. 178. Ipp.

ĶĒDES: LĪDZĪGA SATURA VAI VIENAS TĒMAS INCIDENTU SĒRIJA, KAS ATRODAS INGRAMMU BANKĀ. (No Dianētikas terminiem). 95. Ipp.

ķērpis: pelēki, zaļi vai dzelteni augi, kuri bieži redzami uz akmeņiem vai citām līdzenām virsmām. 36. Ipp.

ķirbja grabināšana: atsauce uz grabuļu lietošanu dziedniecībā, ar mērķi aizdzīt projām dēmonus reliģisko rituālu laikā, utt. Ķirbis ir auglis ar biezu mizu, kuru izkaltējot lieto kā mūzikas instrumentu, trauku, utt. 205. Ipp.

ķirurģija: medicīnas nozare, kas slimību ārstēšanā izmanto, galvenokārt, operatīvas metodes, iv. Ipp.

l\ I'.UAKTOKA Tllinnnu 1 i1 .klvi i rs 1/, \ akimj un r»A/,u ram/mm

labas gribas cilvēki: cilvēki (neatkarīgi no dzimuma vai vecuma), kuriem ir labi nodomi un vēlēšanās darīt labu citiem. 206. Ipp.

laboratorija: iestāde, tās nodaļa, kur veic dažādas analīzes, zinātniskus un tehniskus pētījumus; attiecīga celtne, telpa. ii. lpp.

lādiņš: 1. vieta, kurā tiek uzglabāta vai sakrāta enerģija. Burtiski, lādiņš ir elektrības uzkrāšana. Tas var būt gan negatīvs, gan pozitīvs. Pozitīvs lādiņš atgrūž pozitīvu lādiņu un negatīvs negatīvu, taču pozitīvais lādiņš un negatīvais lādiņš pievelkas viens pie otra. 67. lpp. 2. pārpildīt (pakāpeniski izplesties cauri vai pāri kaut kam) ar emocijām, piemēram, tādām kā bezcerība. 78. lpp.

I.AIKA TREKS: INDIVĪDA PASTĀVĒŠANAS LAIKA PERIODS NO IEŅEMŠANAS LĪDZ TAGADNES LAIKAM, KAS IR IZVIETOTS SECĪGĀ ŠĪS DZĪVES NOTIKUMU KĀRTĪBĀ. (No Dianētikasterminiem), vii. lpp.

laist miglu acīs: kaut kas, kas novirza uzmanību no galvenā jautājuma. 477. lpp.

lampas: atsauce uz vakuuma lampām, ierīcēm, kuras kādreiz plaši lietoja elektronikā, lai kontrolētu elektriskās strāvas plūsmas. Tās tika sauktas par vakuuma lampām tādēļ, ka tās nodrošināja stikla caurules vai spuldzes, no kurām tika izsūknēts viss gaiss, lai uzlabotu strāvas plūsmu. 423. lpp.

ledus cērte: ass priekšmets, kuru izmanto Iedus sasmalcināšanai. 239. lpp.

leitnants: ASV jūras karaflotes zemākā ranga pilnvarotais virsnieks. (Pilnvara ir dokuments, kurš piešķir armijas virsnieka tiesības, un kuru izsniedz Savienoto Valstu prezidents.)407. lpp.

lejupejošā spirāle: jo cilvēkam paliek sliktāk, jo lielāka iespējamība vēl pasliktināties. (Spirāle šeit ataino pieaugošu lejupslīdi, kuru iezīmē nepielūdzama notikumu stāvokļu pasliktināšanās, un kurai tiek piešķirta spirāles forma. Termins nācis no aviācijas, kur tiek lietots, lai aprakstītu lidmašīnas krišanas efektu, kurā tā virzās spirālveida, veidojot arvien mazākus un mazākus apļus. Tas notiek negadījuma rezultātā vai paraugdemonstrējuma laikā, kad pilots, nespējot to izpildīt, zaudē kontroli pār lidmašīnu un cieš avārijā.) 425. lpp.

lejupslīde: kritums no augstāka stāvokļa vai kvalitātes uz zemāku. 141. lpp.

Lesbas sala: kalnaina Grieķijas sala Egejas jūrā, netālu no Turcijas krastiem. 288. lpp.

Leukips: grieķu filozofs (4. gs. p. m. ē.), kurš ticēja, ka visa matērija ir veidota no atomiem un, ka visas novērojamās priekšmeta īpašības ir šo atomu uzvedības rezultāts. Viņš uzskatīja, ka atomu uzvedība ir pilnīgi paredzama un pieturējās pie domas, ka viss notiek kāda iemesla un nepieciešamības dēļ. 37. lpp.

līdz pēdējam elpas vilcienam: līdz nāvei. 427. lpp.

Lielais Koulija dambis: liels betona dambis, kurš atrodas uz Kolumbijas upes Vašingtonas štata centrālajā daļā. Tā ir viena no lielākajām konstrukcijām pasaulē un elektriskās strāvas pamata avots. 284. lpp.

Lielais rieksts: mākslīgi izveidots vārds noziedznieku grupas līderim. Lielais rieksts (angliski - cob) ir britu apzīmējums līderim vai vadītājam. 182. lpp.

„lietišķās meitenes": šādā terminā sevi apzīmē prostitūtas, īpaši tās, kuras strādā vienas, paturot visu naudu sev. 226. lpp.

„literatūras veids": atsauce uz amerikāņu žurnāliem, kuri tika izdoti divdesmitā gadsimta vidū. To uzdevums bija publicēt patiesus stāstus no dzīves, kuros parādās parasto cilvēku problēmas, mīlas stāsti, utt. Šajos stāstos tika uzsvērti noziegumi un atzīšanās mīlestībā. Lielākā daļa no šī materiāla nāca no sievietēm, kurām bija pieejama patiesu gadījumu vēsture. 412. lpp.

Lizols: dezinfekcijas līdzekļa tirdzniecības zīme. 129. lpp.

Loks: Džons Loks (I632-I7O4), angļu rakstnieks, filozofs un politiskais teorētiķis, kas apgalvoja, ka prāts no dzimšanas ir „balta lapa", kamēr pieredze nesāk to „aprakstīt". Viņš ticēja, ka neviens neko nevar zināt, kamēr tas nav kļuvis par viņa pieredzes daļu. 104. lpp.

Lorenca-Ficdžeralda-Einšteina vienādojumi: matemātiski vienādojumi, ko izstrādājuši Henriks Lorencs (1853-i 928) un Džordžs Frānsis Ficdžeralds (I85I-I9OI), kas ietver hipotēzi, ka kustībā esošam ķermenim var novērot saraušanos vai saīsināšanos kustības virzienā,

proporcionāli tam lielumam, kas ir atkarīgs no tā, cik šī ķermeņa ātrums ir tuvs gaismas ātrumam. Šie atklājumi vēlāk deva ieguldījumu Alberta Einšteina (i879-i955)darbā. 3. Ipp.

kustības virziens

Lukrēcijs: ^98.-55. p.m.ē.), romiešu dzejnieks, autors nepabeigtajam darbam „Par lietu dabu" - poēmai sešās grāmatās, kurās uzskicētas vispārējas zināšanas par Visumu. 34. Ipp.

ļaunais tēls: persona vai lieta, kas ir vainīga vai atbildīga par kaut ko kaitīgu vai sliktu kādā darbībā vai situācijā. Tēls ir teatrāla loma un ļaundaris ir raksturs, kura ļaunie nodomi vai darbības veido svarīgu elementu sižetā un, kurš tiek vainots noteiktās ļaundarībās vai grūtībās. 418. Ipp.

ļaundabīgs: (par audzēju) tāds, kuram raksturīga nekontrolējama augšana. 116. Ipp.

maģiskais dziedināšanas kristāls: kristāla tips, kuram piedēvēja izdziedināšanas spēku. Tas ir plaši izplatīts starp dziedniekiem Austrālijā, kuri tic, ka debesu dievi ir novietojuši šos kristālus uz Zemes, lai dziedinātu ļaudis. Kristāls ir caurspīdīga viela, kura izskatās kā akmens un ir līdzīga ledum. 7. Ipp.

mainīgais: kāds priekšmets, kurš pakļauts izmaiņām. Termins parasti tiek izmantots matemātikā un zinātnē, lai aizvietotu kaut ko nezināmu vai neparedzamu. Mainīgais bieži tiek pretstatīts konstantam, kurš apzīmē kaut ko zināmu un nemainīgu. 19. Ipp.

Makbets: titulloma Šekspīra lugā. Makbets satika trīs raganas, kas pareģoja, ka viņš kļūs par Skotijas karali, bet viņa pēctecis nespēs paturēt troni. Viņš nostiprināja un pārvaldīja troni, veicot daudzas slepkavības, bet cieta neveiksmi savā mēģinājumā mainīt pareģojumu un krita kaujā. Arī viņa sieva un līdzzinātājs, sirdsapziņas nomocīti, mira. 327. Ipp.

mākslīgi restimulēts: restimulēts terapijas laikā, pretēji restimulācijai, kura notiek apkārtējās vides dēļ. 275. Ipp.

Maksvels, Džeimss Klārks: (I83I-I879) skotu fiziķis un matemātiķis, kurš 1864. gadā aprakstīja elektrības saistību ar magnētismu un kura darbi lika pamatus tālākam elektrības lietošanas progresam. 87. Ipp.

malārija: infekciju slimība, kura rodas moskītu iedzelšanas rezultātā, ļoti izplatīta karstajās valstīs un izpaužas spēcīgā karstuma un aukstuma veidā, ja netiek ārstēta var izsaukt nāvi. 190. Ipp.

maldināt: panākt, ka maldās; būt par iemeslu, ka maldās; melot, arī slēpt (ko kādam). 35. Ipp.

mamuti: lieli, izmiruši dzīvnieki, kas bija līdzīgi ziloņiem, bet ar biezu, brūnu apmatojumu un lieliem, izliektiem ilkņiem. Galvenokārt, eksistēja ziemeļu puslodē un izmira vairāk kā 10 000 gadu atpakaļ. 35. Ipp.

mandeļu izgriešanas operācija: tā ir operācija, kuras laikā tiek izņemtas mandeles (mazi apaļu audu gabaliņi abās kakla pusēs, netālu no mēles stumbra). 448. Ipp.

maniakāli depresīvs: persona, kurai ir garastāvokļa maiņas no ārkārtīgas sajūsmas līdz depresijai. 66. Ipp.

maniakāls: 1. tāds, kuram raksturīga mānija, ārkārtīga uzbudinātība, pārspīlēta labklājības sajūta, utt., kā teikumā „Tas būtu maniakālais vājprāta tips". 71. Ipp.

2. persona, kurai raksturīga mānija, kā teikumā „Tas pat varētu būt „maniks" (manikālā ingramma), tomēr tas ir pietiekoši drausmīgi,…". 121. Ipp.

manikīra kociņš: tievs, apaļš sprungulis ar konusveida, cietu galu; smalkkārtains kociņš no apelsīnkoka, kurš tiek lietots kā manikīra piederums. 297. Ipp.

maniks: 1. manika ingramma, ļoti glaimojoša izdzīvošanu sekmējošā ingramma. Ja indivīds ir nokļuvis manikā, viņa dzīvības spēks tiek novirzīts tieši cauri ingrammai un šī uzvedība, neatkarīgi no tā, cik

entuziastiska vai eiforiska tā izskatās, patiesībā ir ļoti aberēta, kā teikumā „tas pat var būt maniks un tas ir drausmīgi, neskatoties uz tā acīmredzamu eiforiju". 121. Ipp.

2. frāze no manika ingrammas. Ja tai pievieno teikumu „Viņš ir mīļš un sieviešu apbrīnots", tā būtu izdzīvošanu sekmējošā ingramma ar maniku. 145. Ipp.

māņticība: naivu, fantastisku ticējumu kopums, kam sakars ar kultu un maģiju; uz šādiem ticējumiem balstīts maldīgs uzskats. 7. IPP .

marionete: lelle, kas tiek kustināta ar auklu palīdzību, kuras piestiprinātas tās locekļiem, v. Ipp.

Materhorns: augstākā kalna virsotne Alpos, kura paceļas i4692 pēdas (4 478 metrus) virs jūras un atrodas uz Šveices un Itālijas robežas. 39.1PP .

Mauzers: vācu militārās šautenes nosaukums, kurš cēlies no tās izgudrotāja Pētera Paula Mauzera (I838-I9I4) uzvārda. i4 o.lPP .

mazohistisks: attiecas uz baudas gūšanu (dažreiz seksuālas), no sev radītām vai pret sevi vērstām fiziskām sāpēm, degradācijas, utt. paša cilvēka vai citu cilvēku darbības rezultātā. 323. Ipp.

mehānisks: 1. saistīts ar vai attiecas uz materiāliem objektiem, fiziskiem stāvokļiem vai spēkiem. Kā teksta daļā: „kurš tiek galā ar visām dzīvības mehāniskajām funkcijām", vi.Ipp.

2. par vai attiecībā uz mehāniku, kaut kā procedūra vai darbojošās detaļas. Kad to izmanto kādā teorijā, tas nozīmē parādības izklāstu ar mehānisku darbību izmantošanu; skaidrojums tam, kā kaut kas darbojas, kā teksta daļā „tas ir mehānisks, zinātnisks fakts". 60.1PP .

mehāniskie procesi: procesi, kas veic noteiktas un īpašas aktivitātes, dodot nemainīgu rezultātu; procesi, kuru rīcību var izskaidrot, izmantojot mehāniskas darbības vai to kā kaut kas strādā. 231. Ipp.

mehānisms(i): 1. struktūra vai sistēma (kādu daļu, komponentu, utt.), kas kopīgi veic noteiktu darbību, kā tas notiek mašīnas gadījumā, kā tekstā „pirmo reizi skatās uz cilvēka darbību mehānismu" vai „cilvēkam ir mehānisms, kurš ieraksta visu ar velnišķīgu precizitāti", viii. Ipp. 2. līdzeklis vai veids, ar kura palīdzību ir izraisītas sekas vai sasniegts mērķis, tās ir struktūra vai daļu sistēma mehāniskā ierīcē, kura pilda

kaut kādu funkciju vai veic kaut ko, kā tekstā „viņš ir optimālais izdzīvošanas mehānisms, kuru panāca dzīve", i*.Ipp.

melanholija: skumjas un garīgā depresija; tendence būt bēdīgam, drūmam vai depresijā. 149. Ipp.

melodrāma: dramatisks uzvedums, kuram raksturīgas pārspīlētas emocijas un sensacionāli gadījumi. 226. Ipp.

Mesmers, Antons: (I734-I8I5) austriešu ārsts, kas pirmais izmantoja hipnozi medicīnā. 308. Ipp.

metafizika: filozofijas nozare, kas saistīta ar eksistences, patiesības un zināšanu sākotnējo dabu, kas ir virs vai iziet ārpus matērijas likumiem vai atrodas augstāk nekā fiziskā pasaule. Pirmo reizi aprakstīta Aristoteļa (384.-322. p.m.ē.) darbos. Termins burtiski nozīmē „pēc fizikas", jo šie raksti sekoja pēc viņa darba, kura nosaukums bija Fizika, ii. Ipp.

metafiziķis: persona, kura specializējas vai ir pazīstama ar metafiziku. Skatīt arī metafizika. 405. Ipp.

metalurģija: metāla apstrādes un kausēšanas tehnoloģija vai zinātne par to, kas ļauj piešķirt tam noteiktas vēlamās formas vai īpašības.

487. Ipp.

metode: dabas un sabiedriskās dzīves parādību izzināšanas un pētīšanas paņēmieni, veids; noteikts paņēmiens vai paņēmienu sistēma, komplekss, ko izmanto kādas darbības, uzdevuma veikšanā, pētīšanā u.tml.i. Ipp.

mežzinis: mežkopības speciālists, kas pārzina un vada mežsaimniecības darbus. 36. Ipp.

mielīna apvalks: balts tauku slānītis, kas pārklāj nervu šūnas un palīdz pārraidīt nervu impulsus. Pirms I95O. gada dominēja teorija, kas apgalvoja, ka bērns nevar ierakstīt atmiņu, pirms mielīna pārvalka formēšanās, kas notiek pēc dzimšanas. 157.1pp.

miesas: runājot par cilvēka ķermeni (kā miesas soda veids varētu būt fizisks sods, piemēram, pļaukāšana, kuru veic bērnam autoritārs pieaugušais). 169. Ipp.

mikrobs: mikroorganismi (parasti, izņemot mikroskopiskās aļģes un vienšūņus). 11. Ipp.

mīļvārdiņš: iesauka, kas pauž sirsnību un tiek lietota tuvu ģimenes locekļu starpā, kā tas ir runājot ar bērnu. 337. Ipp.

milzis ar zelta kājām: augstākā līmeņa būtne bez trūkumiem; kāds, kurš var darīt tikai labu. Pārnestā nozīmē atsauce uz, un kontrastē ar Bībelē aprakstīto milzi, kuram bija zelta galva, bet pēdas veidotas no māla. Šī līdzība tiek lietota, lai aprakstītu kaut ko, kas šķiet stiprs un apbrīnojams, bet kuru ir viegli iznīcināt pamatā esošā vājuma vai trūkumu dēļ. 421. Ipp.

mirāža: kaut kas, kas kļūdaini šķiet reāls. Burtiski mirāža ir ūdens klajuma optiska ilūzija, kas parādās tuksnesī vai uz sakarsuša ceļa, kuru rada gaismas stari, kas tiek izkropļoti ar mainīgu karsta un auksta gaisa slāņu palīdzību. 292.Ipp.

misticisms: ticība, ka pastāv saskarsmes vai vienošanās iespēja ar patiesību vai dievišķību (Dievu, dievībām vai dievietēm) un, ka to var vieglāk sasniegt ar noteiktas sajūtas vai pēkšņas intuīcijas palīdzību, nevis ar racionālu domāšanas pieeju, ii. Ipp.

modelis: 1. paraugs (izstrādājumam, konstrukcijai). 21. Ipp.

2. vienkāršots (objekta) atveidojums, kas atspoguļo tā īpašības, struktūru. 61. Ipp.

Molohs: Dievs, kuru pielūdza seno Vidusaustrumu valstis un kuram upurēja bērnus. 408. Ipp.

moments: ļoti īss laika sprīdis; mirklis; acumirklis. Svarīga piezīme

monotons: tāds, kuram ir raksturīga nepārtraukta vienādība, pilnīgs uzsvara, svarīguma, kvalitātes trūkums. Burtiski monotons ir izrunas veids, kad tā tiek teikta nemainīgā tonī. 7. Ipp.

morālists: morāles skolotājs vai students; domātājs vai rakstnieks, kas saistīts ar morāles principiem vai problēmām, it īpaši Viduslaiku kristīgo morāli (5.-14- gs.). Savos darbos, morālisti norādīja, ka cilvēkam vajag sekot noteiktiem tikumiem (dievišķām vērtībām), lai noteiktu, kuras darbības ir labas vai sliktas un pareizas vai nepareizas, un, ka ļauni cilvēki ir nolemti nelaimīgai dzīvei. 198. Ipp.

Moralizētājs, dakteris: Skatīt dakteris Moralizētājs. 407. ipp.

morfijs: spēcīga narkotika, kura tiek lietota medicīnā, lai atvieglotu stipras sāpes; ilgstoša lietošana izsauc pieradumu. Nosaukums cēlies no Morfija, romiešu miega un sapņu dieva. 433. Ipp.

motīvs: pamatideja vai tēma. 1. Ipp.

moto: vispārīga jebkura uzskatu vai principu sistēma. 346. Ipp.

mumbo-džumbo: sarežģīta un dažkārt bezmērķīga darbība vai runāšana, kura noved apjukumā; arī bezjēdzīga saruna; nonsenss. 242. Ipp.

muskulis: orgāns, kas veidots no audiem, kam piemīt spēja savilkties. 58. Ipp.

„mustangu, uzkurināt kādu": atkārtota zirga vai cita dzīvnieka sānu iepļaukāšana ar platmali, lai tas kustētos vai darītu to ātrāk, līdzīgi kā rodeo (publiska kovboju iemaņu izrādīšana, tādu kā mustangu iejāde un teļa ķeršana ar laso). Mustangs ir mežonīga zirga nosaukums Ziemeļamerikā; platmales lietošana šādā veidā, lai līdzsvarotu jātnieku un turpinātu uzmundrināt zirgu. 39. Ipp.

mutācija: pēkšņas izmaiņas organisma šūnu vielas iedzimtībā, kas rezultātā izraisa jaunu, vecākiem nepiemitušu īpašību veidošanos. Tās tiek nodotas no paaudzes paaudzē ar vairošanās palīdzību, kuru rezultātā dažādas izmaiņas pakāpeniski pāriet uz nākamo paaudzi. Iedzimts nozīmē saistīts ar īpašībām vai iezīmēm, kuras tiek nodotas no vienas paaudzes otrā ar vairošanās palīdzību. 26. Ipp.

nācija: vēsturiski izveidojusies stabila cilvēku kopība, kam raksturīga kopīga valoda, teritorija, ekonomiskā dzīve un psihiskā struktūra, kura izpaužas kultūras kopībā. 8. Ipp.

Napoleons: Napoleons Bonaparts (1769-i821), franču ģenerālis, kurš kronēja pats sevi par Francijas imperatoru 1804. gadā. Viņa pastāvīgie kari, lai paplašinātu Francijas teritoriju, galu galā padarīja valsti vēl mazāku kā pirms viņa varas iegūšanas, un iznīcināja pusmiljonu tās iedzīvotāju. Izteikums par to, ka viņš samazināja franču vīru augumu attiecas uz viņa darbību, kad viņš nosūtīja gara auguma kareivjus (pats būdams maza auguma) uz bīstamākajām kaujas situācijām, kurās bija lielāka iespējamība tikt nogalinātam. 45. Ipp.

narkosinteze: hipnoze, kuru izraisa narkotikas, kad pacients iziet

psihoterapiju, un atrodas šādu narkotiku iespaidā vai „dziļā miegā".

Narko ir saīsinājums no narkotikas un nozīmē narkotiku, kuras izraisa

hipnozi. Sintēze šeit nozīmē atsevišķu sajūtu vai domu elementu

kombināciju kopā. Šo nosaukumu radīja psihiatri Otrā pasaules

kara laikā, cenšoties „atjaunot (sintezēt) sabrukušus un salauztus" kareivjus. 145. ipp.

nātrija pentotāls: viela, kas pamatā tiek lietota kā anestezējošs līdzeklis un psihoterapijā kā palīglīdzeklis hipnozei.454. Ipp.

nebūtība: stāvoklis, kurā nav dzīvības un kustības; esamības trūkums. 34. Ipp.

neiroķirurgs: kāds, kurš pielieto ķirurģiju pie jebkuras nervu sistēmas daļas, ieskaitot smadzenes. 8. Ipp.

neiroloģija: zinātniska izpēte vai anatomijas zinātnes nozare, kura apskata nervu un nervu sistēmas darbību un slimības. 18. Ipp.

neirons: šūna, kas nodod nervu impulsus un ir nervu sistēmas darbības pamatvienība; tiek ari saukta par nervu šūnu. 85. Ipp.

neirotiķis: tāds, kam raksturīga neiroze, vai persona, kas cieš no neirozēm. Skatīt arī neirozes. 66. Ipp.

neirozes: daudzskaitļa forma no vārda neiroze, apzīmē emocionālu

stāvokli, kurš satur konfliktus un emocionālus datus, kuri nomāc indivīda labklājību un spējas. 13. ipp.

Neišena, Kerija: (1846-i911) amerikāņu aģitatore par atturību; bija pazīstama ar to, ka ar cirvi demolēja restorānus un bārus. 226. Ipp.

nejaukt benzīnu ar alkoholu: atsauce uz benzīna jaukšanu ar alkoholu.

Alkohols ir lētāks par benzīnu un tas arī sadeg mašīnas dzinējā, tādēļ var rasties doma mēģināt to sajaukt ar degvielu. Tomēr, alkohols viegli absorbē ūdeni no gaisa un, kad to mēģina sajaukt ar benzīnu,

tajā esošais ūdens atdalās no benzīna un var izsaukt dažādu dzinēja daļu bojājumus. Tādēļ benzīna jaukšanu ar alkoholu uzskata par bīstamu. 475. Ipp.

neorganisks: nav saistīts ar ķermeni vai tā daļām (orgāniem) vai fiziskām lietām, i. Ipp.

neparedzamais mainīgais: faktors situācijā vai problēmā, kas uzvedas nekontrolējamā, dīvainā vai neparedzamā veidā. Mainīgais bieži tiek pretstatīts konstantam, kurš apzīmē kaut ko zināmu un nemainīgu.

70. Ipp.

nepieciešamības līmenis: stāvoklis, kurā indivīds izjūt vajadzību vai nepieciešamību pieņemt noteiktu darbības virzienu. 137. Ipp.

nezināja, ka ierocis bija pielādēts: no aizsardzības puses lietots izteiciens, lai paskaidrotu nelaimes gadījumu medību laikā un apzīmē darbību, kuras rezultātā bija postošas sekas, kas notika uzmanības, paredzēšanas vai novērošanas trūkuma dēļ. 35. Ipp.

nimfomāne: nimfomānijas ietekmēta sieviete, kurai ir nenormāla un nekontrolējama vēlēšanās stāties dzimumsakaros. 330. Ipp.

Ninīve: senās Asīrijas impērijas (tagadējās Irākas ziemeļu daļa) vecākā un apdzīvotākā pilsēta (-700. p.m.ē.). Tajā bija izstrādāta kanālu un ūdensvadu sistēma, platas ielas, dārzi un pilis, kā arī mūris, kurš apkļāvās tai apkārt 7.5 jūdžu (12 kilometru) garumā. 173.lpp.

nirvāna: hinduisma mērķis. Hindu ticēja, ka „Realitāte ir viena" (Brahma) un, ka pilnīga izglābšanās no bezgalīgā dzimšanas un nāves cikla un apskaidrība, ir sasniedzama tikai tad, kad indivīds saplūdīs vai tiks uzsūkts „vienā dievišķā realitātē", kurā visi zaudē savu individuālo eksistenci. 118. Ipp.

noformēties: iziet cauri oficiālas procedūras soļiem ar mērķi reģistrēt vai pārbaudīt kaut ko, agrāk lietots apzīmējot militārā dienesta periodu no sākuma līdz beigām. 194. Ipp.

nolaisties: pazemināties pa toni; arī virzīties lejup vai kristies no augstāka emocionālā stāvokļa uz zemāku. 136. Ipp.

NOLIEDZĒJS: JEBKURA INGRAMMAS KOMANDA, KURA LIEK PACIENTAM TICĒT, KA INGRAMMA NEEKSISTĒ. (No Dianētikas terminiem.) 246. Ipp.

nosacījuma reflekss: jauna uzvedības modeļa radīšanas process, izmantojot apbalvojumu vai sodīšanu katru reizi, kad tiek veikta noteikta darbība, līdz tā sāk asociēties ar baudu vai ciešanām.

Sī teorija balstās uz krievu zinātnieka Ivana Petroviča Pavlova (1849-i 936) veiktajiem eksperimentiem ar suņiem. Viņš deva suņiem barību, kamēr skanēja zvans. Atkārtojot šo darbību vēl dažas reizes, suns (kā paredzēts) sāka izdalīt siekalas dzirdot zvanu, vienalga vai barība tika atnesta vai nē. Pavlovs secināja, ka visi iemantotie uzvedības modeļi, ieskaitot cilvēka augstāko garīgo aktivitāti, ir atkarīgi no nosacījuma refleksiem. Nosacījuma reflekss ir atbildes reakcija (piemēram, siekalu sekrēta izdalīšanās sunim) uz otrreizējo stimulu (piemēram, zvana skaņu), kas atkārtoti asociējas ar oriģinālo stimulu (piemēram, gaļas izskats). 61. Ipp.

nostalģisks: tāds, kuram raksturīga nostaļģija; laimes, skumju un ilgu sajūtu savienojums, kad kāds atceras cilvēku, vietu vai notikumu no pagātnes, vai pagātni kopumā. No grieķu vārda nostos - atgriezties mājās un algos - sāpes. 87. Ipp.

NOVIRZĪTAJS: JEBKURA INGRAMMAS KOMANDA, KURA LIEK PACIENTAM VIRZĪTIES UZ TO PUSI VAI VIRZIENU, KAS IR PRETĒJS ODITORA INSTRUKCIJĀM VAI PACIENTA ANALĪTISKĀ PRĀTA VĒLMĒM. (No Dianētikas terminiem.) 262. Ipp.

Ņūtons: sers IzaksŅūtons (I642-I727), angļu zinātnieks un matemātiķis, kas atklāja un izveidoja teoriju par gravitācijas un kustības likumiem. Tie lika pamatus lielākajam zinātnes progresam, kāds pirms viņa laika nebija bijis. 9. Ipp.

objekts: 1.priekšmets, parādība, uz kuru vērsta kāda darbība. 14. Ipp. 2. ārpus cilvēka apziņas un neatkarīgi no tās eksistējoša materiālās pasaules daļa. 17. Ipp.

ODITORS: INDIVĪDS, KAS PIELIETO DlANĒTIKAS TERAPIJU. AUDIT,

NOZĪMĒ „KLAUSĪTIES" UN ARĪ „APRĒĶINĀT". (NoDianētikas terminiem.) vii. Ipp.

olšūna: sievietes vairošanās šūna. 87. Ipp.

operators: kvalificēts darbinieks, kas vada iekārtas un mehānismus. 73. Ipp.

opijs: narkotika, kura veicina pieradumu, un kura ir gatavota no noteiktu

opija magoņu sulas (augs ar lieliem sarkaniem, oranžiem vai baltiem ziediem). 432. Ipp.

oposuma spele: izlikšanās par mirušu, slimu, guļošu, apjukušu utt. Oposums ir neliels kokos dzīvojošs Amerikas dzīvnieks, kurš ir aktīvs naktīs un briesmu apstākļos parasti izliekas miris. 425. Ipp.

optimāls: vispiemērotākais, visatbilstošākais, visizdevīgākais, vislabākais.

1.            Ipp.

organiskas sajūtas: ķermeņa (vai ķermeņa orgānu) stāvoklis ingrarnmas laikā. 14. Ipp.

organisks: no vai piederošs pie ķermeņa vai ķermeņa daļām. 11. Ipp.

ortopēdija: medicīnas nozare, kas nodarbojas ar kaulu, locītavu, muskuļu, utt. deformāciju, slimību un traumu ārstēšanu, i. Ipp.

paaudze: 1. radinieku kopa, grupa, kam ir vienāda radniecības pakāpe attieksmē pret kopīgiem senčiem. x. Ipp.

2.  vienā laikmetā dzīvojoši aptuveni vienāda vecuma cilvēki. 7. Ipp.

pacients: jebkurš, kurš saņem Dianētikas procedūras kā preklīrs. Vārdi „pacients" un „preklīrs" šinī grāmatā aizvieto viens otru.

67. Ipp.

pagāns: tāds, kuru raksturo ticība daudziem dieviem, kā tas ir seno romiešu un grieķu reliģijās. 33. Ipp.

pagriezt otru vaigu: pieņemt ievainojumus vai triecienus bez mēģinājuma atriebties; atteikties no pretdarbības. 370.Ipp.

paisums un bēgums: samazināšanās un palielināšanās; nepārtraukta plūsma, līdzīgi okeāna ūdens kustībai uz priekšu un atpakaļ.

34. Ipp.

pamatpersonība: indivīds pats. Persona mīnuss viņa sāpes, dramatizācijas un reaktīvais prāts ar tā saturu. 64. Ipp.

pants: noteikta juridiska dokumenta daļa, bieži atsevišķi numurēta, kas nosaka to, vai konkrētas lietas ir jāizdara vai nē. 219. Ipp.

paralītiskais insults: asinsvadu bloķēšana smadzenēs, kura izraisa skābekļa trūkumu un rada ķermeņa daļu paralīzi. 440. Ipp.

paralīze: muskuļu nespēja pārvietot ķermeni vai kādu tā daļu, kas dažkārt izsauc nekontrolējamu audu trīci. 141. Ipp.

paranoīdais šizofrēniķis: persona, kura cieš no šizofrēnijas un kurai ir halucinācijas, diženuma un grandiozitātes vai arī vajāšanas mānija. Skatīt arī šizofrēnija. 71. lpp.

paratiroīds: atsauce uz hormonu, kuru izdala vairogdziedzeris. Skatīt ari paravairogdziedzeris. 119. lpp.

paravairogdziedzeris: sastāv no četriem mazajiem dziedzeriem, kuri darbojas kā viens vesels. Šie dziedzeri atrodas kakla priekšā netālu no vairogdziedzera. Paravairogdziedzeris izdala vielu (hormonu) asinīs, kas palīdz regulēt kalcija un citu minerālu daudzumu ķermenī. Šie minerāli ir nepieciešami daudzu svarīgu ķermeņa procesu veikšanai, ieskaitot kaulu augšanu, muskuļu un nervu funkcijas. Skatīt ari vairogdziedzeris. 123. lpp.

parčīzi: galda spēles nosaukums, kurā piedalās četri vai mazāk cilvēki un notiek priekšmetu pārvietošana pa laukumu, metot kauliņus. 261. lpp.

pareizības kalngals: kāds, kurš ir nevainojams piemērs sabiedrības pieņemto normu un atbilstošas uzvedības jomā. Kalngals šeit apzīmē kādas kvalitātes vai atribūta nevainojamu pasniegšanu. 258. lpp.

parēze: psihoze, kuras cēlonis ir plašs smadzeņu audu bojājums, dažos gadījumos to izraisa sifiliss (nopietna slimība, kura tiek pārnēsāta seksuālu kontaktu ceļā). 239. lpp.

pārfrāzējums: kaut kā jauns apgalvojums vai tā izteikšana citiem vārdiem. 145. lpp.

pārnesums: psihoterapijā, process, kurā vai ar kura palīdzību cilvēka, tāda kā pacients, jūtas, domas un vēlmes pāriet no vienas personas uz otru, parasti psihoanalītiķi. Teorija ir tāda, ka pacienta jūtas neizveidojas tagadnes situācijās, bet atkārtojas no agrākām jūtām, kuras viņam vai viņai bija pret kādu (tādu kā vecāks) agrākajā laikā.

469. lpp.

„pastāvīgs savienojums": burtiski savienojums ir elastīgs elektrības vads, kurš savieno divus punktus elektriskā ķēdē. Šeit tiek lietots, lai aprakstītu prātā esošu savienojumu. „Pastāvīgais savienojums" ir atsauce uz šķietamu ingrammas pielodēšanās dabu, kad to nevar atdalīt no analaizera bez Dianētikas metožu pielietošanas. 96. lpp.

Pastērs: Luijs Pastērs(1822-1895), franču ķīmiķis; viņš izveidoja teoriju 18. gs. beigās, ka slimību izraisa mikrobu izplatīšanās organismā. Šis koncepts tika nosaukts par mikrobu slimības teoriju. Viņš bija slavens ar savu atklājumu, ka kārotā alkohola produkcijas fermentācijas process notiek pateicoties raugam (mazam, vienšūnu organismam). Viņš atklāja, ka vīns kļūst rūgtāks, jo mikrobi, vīna pagatavošanas laikā, iekļūst iekšā, un parādīja, ka šos mikrobus var iznīcināt ar noteikta karstuma palīdzību. Šis process kļuva pazīstams kā pasterizācija un tiek pielietots mikroorganismu likvidēšanā pienā. (Fermentācija ir ķīmisks process, kura laikā sadalās organiskais materiāls, kas parādās, kad mikroskopiskie rauga mikroorganismi sadala cukuru alkoholā un ogļskābajā gāzē.) 11. lpp.

Pastenrella pestis: baktērijas, kas izraisa buboņu mēri, nosaukums. Skatīt arī buboņu mēris. 35. lpp.

pašhipnoze: process vai stāvoklis, kuru rada sevis hipnotizēšana, kā arī paša radītais hipnotiskais stāvoklis; pašhipnoze. No vārda auto, kas nozīmē „pats". 438. lpp.

paškontrole: automātiska kontrole, kuras laikā kaut kas kontrolē sevi pats bez ārējās vadības nepieciešamības. Piemēram, lidmašīna var darboties autopilota režīmā, kad augstumu un virzienu lidmašīnās uzstāda kontroles mehānismi, nevis pilota rokas. Paškontroles saistība ar Dianētiku ir aprakstīta trešās grāmatas, devītās nodaļas otrajā daļā ar sadaļas virsrakstu „Paškontrole". 437. lpp.

pātaga, pacelt sevi ar savas nepieciešamības: pieaugošas nepieciešamības apstākļos, paša pūļu rezultātā uzlabot vai nostiprināt sevi. 420. lpp.

paternitāte: fakts vai stāvoklis, kurš apstiprina, ka kāds ir bērna tēvs. 427. lpp.

Patiesība: dažās domāšanas skolās tas, kas vispārēji vai pārnestā nozīmē tiek uzskatīts par patiesu, reālu un īstu. Patiesība, kurai nav nekādu šaubu nokrāsu, bet kas ir pati par sevi pilnīga un pabeigta. Šādu skolu viedoklis balstās uz to, ka šī „patiesība" atrodas ārpus cilvēka pieredzes robežām 1111 tādēļ nespēj patiesībā būt nevienam zināma. 405. lpp.

patoloģija: 1. zinātne vai mācība par slimības cēloņiem un tās dabu.

2. jebkurš stāvoklis, kas ir novirze no normāla veselības stāvokļa, tāds kā slimība. 126. Ipp.

patoloģisks: ar slimības palīdzību vai tās izraisīts. 10. Ipp.

Pavlovs: Ivans Petrovičs Pavlovs (l849-i936); krievu fiziologs, kas veica eksperimentus ar suņiem. Pavlovs deva sunim ēdienu un vienlaicīgi skandināja zvanu. Pēc tam, kad dažas reizes šī procedūra tika atkārtota, sunim (paredzot to, kas notiks), izdzirdot zvanu, izdalījās siekalas, neatkarīgi no tā vai barība tika pienesta vai nē. Pavlovs secināja, ka visus pārmantotos ieradumus, tai skaitā cilvēka augstāko garīgo darbību, nosaka nosacījuma refleksi. Nosacījuma reflekss ir atbilde (piemēram, siekalu izdalīšanās sunim) uz sekundāro stimulu (piemēram, zvana skaņu), kurš vairākkārt ir asociējies ar sākotnējo stimulu (šajā gadījumā - gaļas izskats). 177. IPP .

pazust: kaut kā negatīvās ietekmes noņemšana; izdzēšana. 270. Ipp.

penāti: seno romiešu mājas pavarda dievi. 8. Ipp.

penicilīns: spēcīgas zāles, kuras tiek lietotas ārstējot infekcijas un nopietnas, baktēriju izraisītas, slimības. 165. Ipp.

pērkondārdošs: par vai saistīts ar spēcīgu un pārliecinošu valodu, kurā tiek lietoti gari vārdi, lai atstātu uz citiem iespaidu. 485.1PP .

pielabināšanās: zema līmeņa emocija, zemāk par dusmām, tuvu apātijai. Pielabināšanās ir darbība, kad cilvēks cenšas iepriecināt vai apmierināt kādu tādā veidā, lai iegūtu viņa labpatiku un pasargātu sevi 110 šī indivīda dusmām, uzbrukumiem vai nosodījuma. 370. Ipp.

pielāgošanās: māksla, politika vai prakse, kurā tiek izmantots izdevīgs gadījums vai apstākļi, bieži vien piegriežot mazu vērību principiem vai sākotnējai konsekvencei. 36.1PP .

pielodēts: nostiprināts, ar lodalvas vai dažādu metālu, kuri kūst zemā temperatūrā, palīdzību. Tie tiek uzkarsēti un plūst starp metālu savienošanas daļām, sasaistot tos kopā. Lodēšana tiek izmantota elektronikā, lai savienotu divas daļas tā, ka starp tām var plūst elektriskā strāva. Tādējādi, saistīti, nostiprināti vai sacementēti (pie kaut kā). 96. Ipp.

pieslēgums: garīgu ciešanu moments, kurš nesatur sāpes vai „bezsamaņu". 83. Ipp.

pievilkšana: (par priekšmetiem) stāvoklis, kurā tie ir salipuši kopā, vai (par cilvēkiem) pastāv cieša vienošanās un laba kopīga sadarbība. 28. Ipp.

pilots: lidaparāta vadīšanas speciālists. Cilvēks, kas vada specifiskus transportlīdzekļus, piemēram, batiskafu, sacīkšu automobili, sporta bobslejkatnanas u. tml. 87. Ipp.

pirīts: mirdzošs dzelzs un sulfīda savienojums, kurš ir plaši atrodams, bieži tiek jaukts ar zeltu un dažreiz tiek saukts par „viltus zeltu". Vārds pirīts ir cēlies no grieķu vārda, kas nozīmē - uguns. 376. Ipp.

Pitsburgas lētie cigāri: gari, tievi, rupji veidoti un lēti cigāri, kuri tiek ražoti Pitsburgas pilsētā, Pensilvānijas dienvidaustrumos, ASV. 423. Ipp.

planktons: mazu mikroorganismu, tādu kā aļģes, kolonijas, kuras lielā skaitā peld vai dreifē gan saldūdenī, gan jūras ūdenī pie vai netālu ūdens virspusei un kalpo par barību zivīm un citiem lielākiem organismiem. 36. Ipp.

plāns: eksistences, apziņas vai attīstības līmenis. 28. Ipp.

plates rievas: vinila disks (parasti 12 collas diametrā) ar rievām (izrobojumu), uz kura tika ierakstīta mūzika, balss vai citas skaņas. Disks tiek novietots uz apaļas pamatnes, kura rotē, un griežas līdz ar to, bet no augšas uz tās tiek nolaista adata. Šī adata pielāgojas ieraksta rievām un pārsūta no tām skaņas ierakstu uz skaļruņiem, kuri to atskaņo. x. Ipp.

Plato: (427.-347. p.m.ē.) grieķu filozofs, kas bija zināms ar saviem darbiem likumdošanā, matemātikā, filozofijā un dabas zinātnēs. Plato ticēja, ka aktieriem un dzejniekiem nav nekādu īpašu zināšanu un tādēļ viņi neko nevar radīt, bet drīzāk tos apņem neracionāla iedvesma, kas ir kaut kas līdzīgs „dievišķam neprātam". ix. Ipp.

posā berzējamais kociņš: sena ierīce, kura sastāvēja no koka līceņa ar novilktu stiegru starp abiem galiem un smaila kociņa (vai kaula), kurš tiek lietots kā urbis. Stiegra griež pa riņķi stāvus esošo urbi un līcenis kustas no vienas malas uz otru, kamēr urbja smaile nostājas kādā vietā, kura ir uz cita koka gabala. Rīvēšanas rezultātā, kuru izraisa griešana šajā vietā, koksne kļust pietiekoši karsta un sāk degt.

487. lpp.

postulāti: lietas, kuras tiek ieteiktas vai pieņemtas kā patiesas, par pamatu spriedumu veikšanai. 3. lpp.

postulēt: pieņemt (kaut ko) kā patiesu, reālu vai nepieciešamu, īpaši par pamatu spriedumu veikšanai. 9. lpp.

PP: uzmanības vienības, kuras tiek sauktas par pamatpersonlbu. 153. lpp.

praulu ūdens: atsauce uz seklu ūdeni; ūdens, kas sakrājas izlauztu koku celmu dobumos, un saistībā ar kuru pastāv vispārizplatīta doma, ka tas ir dziedniecisks, īpaši kārpu nodzīšanai. 407. lpp.

prāta acs: spēja iztēloties vai atcerēties tēlus vai notikumus, „redzēt" lietas ar prāta palīdzību; prāta redzēšanas spējas saskatīt izdomātus vai atcerētus skatus, pretējais reāli redzētām lietām. 492. lpp.

prefrontālā lobotomija: psihiatriska operācija, kuras laikā galvaskausā tiek izurbti caurumi un pārgrieztas nervu saites divās frontālās daivās. Tās rezultātā pacients emocionāli kļūst par dārzeni. 122. lpp.

PREKLlRS: JEBKURA PERSONA, KAS SAŅEM DlANĒTISKO TERAPIJU

(No Dianētikasterminiem). 127. lpp.

PRERELĪZS: JEBKURŠ PACIENTS, KAS SAŅEM DlANĒTISKO TERAPIJU, LAI IEGŪTU RELlZA STĀVOKLI, ATBRĪVOJOTIES NO SAVĀM GALVENAJĀM GRŪTĪBĀM, PSIHOSOMATISKĀM SLIMĪBĀM UN ABERĀCIJĀM. (No Dianētikas terminiem). 218. lpp.

prestižs: stāvoklis vai vērtējums citu cilvēku acīs; ietekme; reputācija.

411. lpp.

pretstats: tādas fiziskā ķermeņa vai sistēmas īpašības vai stāvoklis, kas ir pretējas vai kontrastā ar citām īpašībām, piemēram, magnētam, kura viena puse ir pozitīva, bet otra negatīva. Tādējādi, pretējai vai atšķirīgai polaritātei vajadzētu būt stāvoklim, kuram ir pretējas īpašības vai spēks attiecībā pret kaut ko citu. 30. lpp.

priedes darva: bieza, lipīga substance, kura var būt no brūnas līdz melnai krāsai, ar īpatnēju smaržu, kura tiek iegūta no priežu kokiem un lietota, krāsojot un lakojot kaut ko. 19. lpp.

priekšmets: tas, uz ko vērsta kāda darbība; tas, par ko runā, domā. xi. lpp.

priekšroka: tiesības ko veikt vai iegūt pirmajam. 45. lpp.

priekšstats: jutekliski uzskatāms, vispārināts (īstenības) atspoguļojums apziņā; priekšmeta vai parādības tēls, kas rodas, pašam priekšmetam vai parādībai neiedarbojoties uz maņu orgāniem. 2. lpp.

priesteri: cilvēku grupa, kas pretendē vai uzkrāj īpašas vai citiem nepieejamas zināšanas un izpratni vai spēku kādā noteiktā jomā. 170. lpp.

primitīvs: tāds, kas attiecas uz agrīnām cilvēku sabiedrības attīstības stadijām, pirmatnējs; vienkāršs, nepilnīgs; rupji, nemākulīgi veidots. 7. lpp.

procedūra: Dianētikas terapijas un procesu pielietošana, lai risinātu problēmas, kuras ir saistītas ar cilvēka uzvedību un psihosomatiskajām slimībām. Skatīt arī Dianētika. 96. lpp.

process: secīga stāvokļu maiņa (kā) attīstības gaitā; ciešā sakarībā esošu attīstības stadiju nepārtraukta kustība; secīgu darbību kopums noteikta mērķa sasniegšanai. 17. lpp.

projekts: 1. izstrādāts plāns, tehnoloģiskā shēma (kā, piemēram, būves, rūpnīcas, mašīnas u. tml.) realizēšanai, rekonstruēšanai. 44. lpp. 2. plāns, iecere. 126. lpp.

protoplazma: bezkrāsains, želejveidīgs šķidrums, kas eksistē dzīvojošo augu, dzīvnieku un cilvēku šūnās un sastāv no dzīvā auga vai dzīvnieka šūnu matērijas. 74. lpp.

pseido-: vārds, kurš tiek izmantots veidojot citus vārdus, ar nozīmi „melīgs" vai „neīsts". A rī attiecinot uz kādu, kas šķietam i ir līdzīgs kaut kam (attiecībā uz specifiskām lietām), piemēram, pseidomedmāsa, pseidomāte, pseidotēvs, utt. 143. lpp.

psihe: prāts. iv. lpp.

psihisks: attiecas uz vai ir saistīts ar cilvēka prātu; prāta spējas. 7. lpp.

psihometrija: cilvēku testēšana, ar mērķi noskaidrot viņu inteliģences, apdāvinātības līmeni, dažādas rakstura īpašības, utt 376. lpp.

psihosomatika: jebkurš fizisks traucējums vai slimība,

KURU IZRAISA PATS ĶERMENIS. (No Dianētikas terminiem), i. lpp.

psihoze: komandu konflikts, kurš tik nopietni samazina indivīda spējas risināt problēmas savā apkārtējā vidē, ka viņš nespēj sevi savest kārtībā, lai veiktu pat elementārās darbības, kuras ir nepieciešamas. xi. lpp.

pūristisks: tāds, kuram raksturīgs pīirisms - pārmērīga tieksme attīrīt valodu no citu valodu elementiem, aizguvumiem un svešvārdiem. 3. lpp.

Q lielums: faktors vai spēks, kuram nav nosaukuma vai kuram ir nezināma identitāte. 434. lpp.

radara redze: indivīda spēja „redzēt" lietas no liela attāluma, kā to spēj veikt ar radara palīdzību. Radars ir elektroniska ierīce, kura ir konstruēta tā, lai varētu noteikt vai identicifēt priekšmetus, kuri atrodas lielā attālumā, nosūtot radioviļņus vai izmērot laika lielumu, kādā šie viļņi atgriežas atpakaļ. 385. lpp.

rajons: apvidus, kas atšķiras ar kādām pazīmēm, īpatnībām; administratīvi teritoriāla vienība, kas ietver vairākus pagastus. 36. lpp.

rokas mājieni: hipnozē, roku kustības pāri vai gar cilvēka ķermeni, kas, kā domājams, rezultātā rada hipnotisku stāvokli. 73. lpp.

raksts - es uzvarēju, ērglis - tu zaudē: es uzvarēšu jebkurā gadījumā. No frāzes „Raksts vai ērglis?", kad kāds prasa pateikt, uz kuru pusi kritīs monēta. Ja atbilde ir pareiza, tad cilvēks uzvar. Raksts ir monētas priekšējā puse ar ciparu, bet ērglis - pretējā puse. 128. lpp.

rasu: kas attiecas uz visu cilvēci; cilvēku rasi. 44. lpp.

reaktīvais prāts: šūnu līmeņa prāts, kurš nav „bezsamaņā", bet vienmēr ir pie apziņas - apslēptais prāts, tādējādi nezināms. (No Dianētikas terminiem).v. lpp.

recesija: stāvoklis, kurā incidents pēc dažām atkārtotām pārdzīvošanas reizēm pazūd, kā tekstā „ingrammu izrunā līdz recesijai". 266. lpp.

regresija: saistīts ar vai attiecas uz cilvēka prāta atgriešanos agrākajos dzīves periodos, kas rezultātā izraisa garīgu slimību. 17. lpp.

reimatiskais drudzis: nopietna slimība, kurai raksturīgs drudzis, locītavu pietūkutns un sāpes tajās, kā arī iekaisis kakls, un, kas nereti izraisa neatgriezeniskus bojājumus sirds vārstuļos. 396. lpp.

rellzs: jebkurš cilvēks, kas progresēja ar dlanētikas terapijas izmantošanas palīdzību līdz i95o. gada normas stāvoklim, vai progresēja no psihotiķa vai neirotiķa stāvokļa. (No Dianētikas terminiem). 209. lpp.

Renesanse: literatūras, mākslas un izglītības straujš uzplaukums Eiropā no I3OO. līdz 16()0. gadiem, kurš balstījās uz klasiskiem (grieķu un romiešu) avotiem, iezīmējot pāreju no Tumšajiem viduslaikiem uz moderno laikmetu. Nosaukums Renesanse cēlies no latīņu vārda, kurš nozīmē - „atdzimšana". 34. lpp.

reostats: ierīce, kura regulē elektriskās ķēdes spriegumu, pamazām palielinot vai samazinot strāvas plūsmu, kā tas notiek, kad tiek mainīts gaismas spožums. 281. lpp.

represija(s): darbības, procesi vai apspiešanas rezultāts, kurš noved pie bezsamaņas vai izstumj ārā no apzinātās prāta daļas nevēlamas atmiņas vai vēlmes. 9. lpp.

restimulācija: stāvoklis, kurā reaktīvā prāta saturs vai tā daļa saskaņojas ar sajūtu uztverēm, kuras organisms ir ieguvis no apkārtējās vides. 80. lpp.

restimulators(i): kaut kas indivīda apkārtējā vidē, kas ir līdzīgs ingrammā esošajām sajūtu uztverēm. 81. lpp.

reveri: viegls „koncentrācijas" stāvoklis, kuru nedrīkst jaukt ar hipnozi; reverī stāvoklī cilvēks pilnībā apzinās to, kas viņam šobrīd notiek apkārt, vii. lpp.

rīta nelabums: slikta dūša un vemšana, kuru dažkārt pavada reibonis, galvas sāpes, utt. Tas parasti ietekmē sievietes pirmajos grūtniecības mēnešos. 194. lpp.

robusts: rupji veidots, smagnējs; jūtu ziņā neattīstīts; neaptēsts. 73. lpp.

Romērs, Sakss: Artūra Sārsfilda Vorda pseidonīms (1883?-! 959), kas ir mistiskā doktora Fu Manču radītājs. Romērs aprakstīja izcilus kriminālos ģēnijus romānu sērijās, kas publicēti starp i9i3. un i959. gadiem. Doktora Fu intrigas bieži cieta neveiksmi, jo viņš izmantoja par spiedzēm sievietes, kuras iemīlējās nepareizajos vīriešos. 129. lpp.

Ross, Ronalds: (1857-i932), britu ārsts, kas atklāja saistību starp moskītiem 1111 malāriju. 190. Ipp.

rūķis: (folklorā) radība no mazu, kroplīgu, pundurveida būtņu rases. Tiek pieņemts, ka dzīvo pazemē un sargā tās dārgumus. 38. Ipp.

Ruso, ŽansZaks: (1712-1778), franču rakstnieksun ietekmīgs politisks

filozofs, kura pazīstamākā teorija bija par „dabisko cilvēku" un

kas ticēja, ka cilvēki savā būtībā ir labi un dabiskā stāvoklī līdzīgi

cits citam, bet civilizācija ir tos samaitājusi. Viņš piedāvāja „garīgu

atjaunošanu", kura panākama, atgriežot cilvēkus atpakaļ pie dabas. 42. Ipp.

sabiedrība: cilvēku kopums, ko saista noteiktam vēsturiskās attīstības posmam raksturīgais ražošanas veids un ražošanas attiecības; noteikts cilvēku kopums, ko saista sadzīves attiecības, izcelšanās, sabiedriskais stāvoklis u.tml.; aprindas, iii. Ipp.

sadisms: darbība, kurā izmanto sāpes un pazemošanu, lai sasniegtu seksuālu apmierinājumu. 128. Ipp.

„saikne": ciešas un harmoniskas attiecības, kurās cilvēki ir ieinteresēti saprast viens otru un viņu starpā pastāv laba saskarsme. 118. Ipp.

saīsināšana: padarīt ingrammu brīvu no somatikām vai

emocijām, to atkārtoti pārdzīvojot. (No Dianitikas terminiem). 197. Ipp.

sajūtu lente: gareniska, šaura smadzeņu daļa, kura, kā uzskata, regulē tādas ķermeņa sajūtas kā redze, smarža, tauste un dzirde. Sajūtu nozīmē, ka tā ir savienota ar uztverēm un pārraida sajūtu iespaidus. Skatīt ari „divi mazi cilvēciņi… pakārti aiz savām pēdām". 352. Ipp.

SAJŪTU UZTVERES: JEBKURI SAJŪTU VĒSTĪJUMI TĀDI KĀ SMARŽA, DZIRDE, REDZE UTT. (No Dianitikas terminiem), vii. Ipp.

sakopojums (koloniju): organismu grupas, kas apvienojas kopā savstarpēji savienotā struktūrā un dzīvo vai aug ciešā saistībā. Kolonijas šajā kontekstā apzīmē atsevišķu dzīvnieku vai augu grupas vai masas, kas kaut kādā veidā dzīvo vai aug saistīti kopā. Sakopojums tiek lietots tā bioloģiskajā nozīmē kā organismu darbība vai process, kurā tie kopīgi veido vienotu grupu. 63. Ipp.

59O saksofons: metāla pūšamais instruments ar raksturīgu nazālu tembru.

sānis remarka: piezīme, kas tiek izteikta ārpus notiekošā dialoga, lai sniegtu informāciju par to, kas notiek. Termins nācis no teātra, kad izrādes laikā aktieris izsaka piezīmes, parasti skatītājiem, kuras citam, uz skatuves esošam tēlam, nevajadzētu dzirdēt. 265. Ipp.

sarkankoks: milzīgs koks, kas aug Kalifornijas un Oregonas štatos, atgādina tos, kuri eksistēja 180 - I35 miljonus gadus atpakaļ. Sarkankoki ir vislielākās un visvecākās dzīvās radības, katram sasniedzot 2000 gadu vecumu un 106.68 m augstumu, kā arī 9.14 m lielu diametra. 36. Ipp.

sarkastisks: tāds, kam piemīt sarkasms, dzēlīgi izsmejošs; skarbs vai ass. 350. Ipp.

sarunvalodas izteiciens: tāds, kurš raksturīgs vai atbilst parastai vai vienkāršai sarunvalodai, pretējs oficiālai valodai vai rakstībai; neformāls. 2. Ipp.

sautējošā komprese: karsta, mīksta, mitra masa, kura dažreiz tiek ietīta drēbes gabalā un ir veidota 110 pulvera, augiem, sinepēm, utt. Tiek uzklāta uz tām ķermeņa daļām, kur ir čūlas vai iekaisumi. 407. Ipp.

sekstants: navigācijas instruments, kas tiek lietots, lai noteiktu zvaigžņu stāvokli. No latīņu sexuint, kurš nozīmē „sešas malas". Instruments tā nosaukts tāpēc, ka instrumenta loks sastāda apļa sesto daļu. 408. Ipp.

sfēra: ierobežota vide, apkārtne, arī joma, nozare, kurā kas noris, darbojas. 2. Ipp.

sholastiķis: persona, kura ir iesaistīta sholastismā, Kristīgās domas sistēmā, kura izplatījās no devītā gadsimta līdz vēlākai piecpadsmitā gadsimta daļai (viduslaiku beigas). Sholastisms pūlējās koordinēt un sakārtot Kristīgās ticības reliģiskās pārliecības ar filozofisko domāšanu un tādējādi sniegt racionālu saturu un dziļāku ticības izpratni. Šādi rīkojoties, sholastiķi pārsprieda un uzrakstīja par tādām lietām kā cilvēces attieksme pret Dievu, ļaunumu, grēku, utt. 23. Ipp.

sifiliss: infekcijas slimība, kura parasti tiek pārnēsāta seksuālo kontaktu ceļā, un kura attīstās, izejot cauri trijām stadijām. Beidzamajā stadijā

tā var skart galvas un muguras smadzenes un citas ķermeņa daļas, kā rezultātā rodas aklums, kurlums, garīgas slimības, sirds mazspēja, paralīze un kaulu deformācijas. 456. lpp.

siksna: lente no stingra, lokana materiāla, kuru izmanto motoros, lai nodotu kustību vai spēku. Urbjmašīnas siksna varētu būt lente, kura agrāk tika lietota, lai darbinātu zobārsta urbi. 182. lpp.

siloģisms: pamatojuma veids, kurš sastāv no trim apgalvojumiem, kur divi no tiem veido secinājumu. Piemēram: „Visiem kokiem ir saknes. Ozols ir koks. Tātad ozoliem ir saknes." vai „Tikai kokiem ir saknes. Putni nav koki. Tādēļ putniem nav sakņu". 404. lpp.

s1mbiots: jebkura būtne vai dzīvības enerģija, kas palīdz indivīdam vai cilvēcei izdzīvot. (No Dianētikasterminiem), iii. lpp.

simboliskā loģika: konceptu un matemātisko tehniku izmantošana, lai risinātu situācijas loģikā. Simboliskā loģika izmanto tās loģikas daļas, kuras var būt pārveidotas matemātiski un manipulē ar tām, mēģinot atrisināt loģikas problēmas. Manipulē ar nozīmēm ciparu vietā. 77. lpp.

simbolists: atsauce uz psihiatru, kas tic, ka sapņi simboliski attēlo kāda nomoda pieredzi vai „apspiestās vēlmes". 256. lpp.

Simons Vientiesis: atsauce uz bērnu skaitāmpantu, kurā tiek stāstīts par jaunu zēnu, kuram māte piekodināja: „Uzmanies, ja tu ej ārā spēlēties. Es noliku sešus pīrāgus uz sliekšņa dzesēties, un esi uzmanīgs - nejauši neiekāp pīrāgos." Uztverot mātes norādījumus burtiski, zēns izgāja ārā uz lieveņa un ļoti uzmanīgi iekāpa tieši katra pīrāga viducī. 142. lpp.

sinusīts: deguna blakus dobumu vai sinusu (jebkurš no galvaskausa dobumiem, kurš ir savienots ar deguna dobumiem) iekaisums 65. lpp.

siū: Amerikas pamatiedzīvotāju grupa, kas apdzīvo Ziemeļamerikas ziemeļu līdzenumus, tagad pamatā dzīvo Savienoto Valstu centrālās daļas ziemeļos. 308. lpp.

skrējiens maisā: sacensības, kuru dalībnieki ir iekāpuši maisos un pārvietojas lecot. 136. lpp.

slāpekļa oksīds: gāze ar saldu smaržu un garšu, kura tiek lietota zobārstniecībā un ķirurģijā, lai ievestu pacientu bezsamaņā. 142. lpp.

sodu komplekss: psihoanalīzē komplekss ir impulsu, ideju un emociju kopa, kura veido ierastus uzvedības modeļus, šajā gadījumā izraisa vēlēšanos sodīt. 98. lpp.

Sokrāts: ("469.-399. p.m.ē.), grieķu filozofs un skolotājs, kas ticēja „dēmonam" (šeit apzīmē iekšējo balsi), kura „balss" ik reiz brīdināja viņu, kad viņš bija pieņēmis kļūdainu lēmumu, bet nekad neuzmundrināja viņu, tikai paredzēja veiksmi vai neveiksmi, vai brīdināja, kad viņš grasījās pieņemt nepareizu lēmumu. 65. lpp.

somatika: Dianētikas jaunvārds sāpēm - jebkuram ķermeņa stāvoklim, kurš rodas, nodibinot kontaktu ar ingrammu; sāpes vai psihosomatiska slimība. (no Dianētikas terminiem). 20. lpp.

somatiskā lente: Dianētikā prāta mehānisms, kas indivīdam nosaka laika momentus. Tā pakļaujas oditora pavēlēm, tādējādi atrodot incidentus. Medicīnas sfērā tā ir zināma kā kustību un sajūtu lente, divas lentes smadzenēs, kuras kontrolē kustību un sajūtu uztveres funkcijas. Tā kā Dianētika nav atkarīga no struktūras atklājumiem un slēdzieniem, un arī nav precīzi noteikts, ka šīs lentes kontrolē tādas funkcijas, termins somatiskā lente Dianētikā tiek izmantots, lai apzīmētu funkcijas, kuras medicīnā dēvē par kustību un sajūtu lentēm. Skatīt ari „divi mazi cilvēciņi… pakārti aiz savām pēdām". 337. lpp.

soniks: atsaukšana atmiņā, dzirdot pagātnes skaņas ar „prāta ausl". (No Dianētikas terminiem). 20. lpp.

spartieši: Spartas (pilsēta Senajā Grieķijā) iedzīvotāji, kuri vēlējās izveidot kareivīgus cilvēkus, nogalinot bērnus, kas tika uzskatīti par pārāk vājiem, lai kļūtu par kareivjiem. Zēni tika septiņu gadu vecumā nosūtīti uz militārām nometnēm, kurās viņi mācījās paciest skarbas situācijas un stingru disciplīnu. 183. lpp.

spektrs: pilnīgs kaut kā diapazons vai apjoms, kas ir pakāpeniski sakārtots un ierobežots ar pretēju vērtību lielumiem. 28. lpp.

spēlēt oposumu: izlikties par mirušu, slimu, aizmigušu, nezinošu, utt. Oposuvis ir mazs, kokos mītošs Amerikas dzīvnieks, kas ir aktīvs naktīs un, ja ir apdraudēts, parasti izliekas miris. 425. lpp.

Spcnscrs, i Ierberts: (1820-19O3) angļu filozofs, kas ir pazīstams ar savu zinātnisko doktrīnu par evolūciju pielietošanu filozofijā un ētikā. Spensers uzskatīja, ka zināšanas var iedalīt divās daļās: (1) zināšanas, kuras tiek iegūtas individuāli, un (2) zināšanas, kuras tiek iegūtas ar rases palīdzību. Viņš arī ticēja, ka pastāv pamata un galēja realitāte, kura atrodas virs mūsu zināšanām, un kuru viņš nodēvēja par „neizzināmu". 9. Ipp.

spermatozoīds: vīrišķā dzimumšūna.87. Ipp.

spoguļi, greizie: Skatīt greizie spoguļi. 360. Ipp.

stagnācija: aktivitātes, izaugsmes, enerģijas, utt. neveselīgs trūkums. No latīņu stagnum, kas nozīmē stāvoša ūdens dīķis. 104. Ipp.

STANDARTA ATMIŅAS BANKAS: GLABĀŠANAS VIETA PRĀTĀ, KURĀ IR IERAKSTĪTI UN PATURĒTI VISI PIE APZIŅAS UZTVERTIE DATI (REDZES, SKAŅAS, GARŠAS, SMARŽAS, ORGANISKAS SAJŪTAS, KUSTĪBAS, TAUSTES, KĀ ARĪ PAGĀTNES PRĀTA APRĒĶINl) UN NO KURAS TIE TIEK PĀRRAIDĪTI ANALĪTISKAJAM PRĀTAM. ĪETVER SEVĪ VISUS APZINĀTUS DATUS NO IEŅEMŠANAS MOMENTA LĪDZ „PAŠREIZĒJAM" BRĪDIM. (No Dianitikas terminiem), vii. Ipp.

standarts: norma, tipveida paraugs, kas atbilst noteiktām prasībām un piemērojams daudziem gadījumiem. 15. Ipp.

stigma: pārnestā nozīmē, jebkura negoda zīme; kauna traips kāda reputācijā. 33. Ipp.

stimuli: daudzskaitļa forma vārdam stimuls, jebkura darbība vai līdzeklis, kas izraisa vai maina kādu no organisma, orgāna vai tā daļas darbību un kas, piemēram, sākas no nerva impulsa, muskuļu darbības, utt. 15. Ipp.

stoiķi: Senās Grieķijas (300. p.m.ē.) filozofijas skolas locekļi un viņu sekotāji, kas nepiespiesti izturas pret prieku, bēdām, baudu vai sāpēm. Skola, kas ticēja atturīgai visu notikumu pieņemšanai kā neizbēgamam Dieva gribas rezultātam vai dabīgai lietu kārtībai. No grieķu stoa (lievenis), kas apzīmē vietu, kurā šī filozofija tika izdomāta. 39. Ipp.

strihnīns: rūgtas, riebīgas zāles, kuras tiek iegūtas no noteiktu koku un augu sēklām, kuri aug tādās vietās kā Indija, Ķīna un Austrālijas ziemeļu daļa. 435. Ipp.

strupceļš: nokļūt situācijā, kurā nav iespējams progress. Termins nāk no šaha spēles, aprakstot situāciju, kad viens spēlētājs ir nespējīgs veikt savu gājienu ar savu svarīgāko figūru - karali, kurš atrodas bezizejas pozīcijā. Šādā gadījumā spēle tiek beigta ar neizšķirtu. 314. Ipp.

stūrakmens: galvenais pamatojums, uz kura balstās radītie vai atklātie darbi. Termins veidots no līdzības ar akmeni, kurš balsta divas mūra sienas to savienojuma vietā. 479. Ipp.

subjekts: būtne (cilvēks), kam piemīt apziņa (pretstatā objektam) un kas spēj izzināt apkārtējo pasauli. 73. Ipp.

sulfanilamīdi: atsauce uz zālēm vai zāļu grupu, kura tiek lietota bakterioloģisku infekciju ārstēšanā. 165. Ipp.

super: virs vai aiz kaut kā; vairāk vai augstāk nekā; virs apjoma, tilpuma, diapazona, utt. 218. Ipp.

supermorāls: pārāk norūpējies par taisnas tiesas spriešanu saistībā ar cilvēka darbības vai īpašību labestību vai ļaunumu. 218. Ipp.

svami: godbijīga uzruna, ar kādu vēršas pie Hindu reliģiskā skolotāja. 118. Ipp.

svārsts, Aristoteļa: skatīt Aristoteļa svārsts. 242. Ipp.

svilpot, kamēr Roma liesmās: variācija no izteiciena spēlēt liru, kamēr Roma liesmās, kas attiecas uz leģendu par Romas imperatoru Nēronu Klaudiju Cēzaru, kas m. ē 64. gada jūlijā spēlēja liru laikā, kad milzīgs ugunsgrēks izpostīja lielāko Romas pilsētas daļu. Šis izteiciens bieži tiek lietots, lai aprakstītu cilvēkus, kas spēj palikt vienaldzīgi un nošķirti, kamēr viņiem apkārt ir trakojoša elle. 221. Ipp.

šamanis: priesteris vai priesteriene, kas kā tiek uzskatīts, pārraida ziņas no esošās pasaules uz pārdabisko, un lieto maģiju, lai dziedētu slimības, paredzētu nākotni, kontaktētu un kontrolētu garīgus spēkus. Viena no tehnikām, kuru lietoja, lai ārstētu slimību, ir īpašu dziesmu dziedāšana un tabakas dūmu kūpināšana ap personu, jo tika uzskatīts, ka tabakai piemīt maģisks spēks. 7. Ipp.

šarlatāns: kāds, kas izliekas, ka ir eksperts kādā zinātnē vai prasmē; viltvārdis. 293. Ipp.

Šekspīrs: Viljams Šekspīrs (1564-1616), angļu dzejnieks un dramaturgs, kas tiek uzskatīts par visu laiku labāko dramaturgu. Atsevišķi viņa lugu fragmenti iekļauj atsauces uz faktiem, ka sirds kontrolē asinsrites funkcijas organismā. 158. lpp.

šizofrēniķis: persona ar divām (vai vairākām), šķietamām personībām. Šizofrēnija nozīmē „šķēres" vai „divi" plus „galva". Burtiski nozīmē prāta šķelšanās un tādējādi, personības šķelšanās. 66. lpp.

šoks: organisma stāvoklis, kas rodas smagu fizisku vai psihisku traumu rezultātā un izpaužas vispārējos organisma funkciju traucējumos, iv. lpp.

Šopenhauers: Artūrs Sopenhauers (I788-I86O), vācu filozofs, kas ir pazīstams ar saviem pesimistiskajiem uzskatiem. Viņš ticēja, ka vēlēšanās dzīvot ir realitātes pamatprincips, un, ka šo vēlēšanos, pieprasot nepārtrauktas pūles, nav iespējams apmierināt un tā rada tikai ciešanas. 132. lpp.

šūna: dzīva organisma uzbūves pamatvienība, kurā izpaužas dzīvās matērijas visas galvenās īpašības, iv. lpp.

švīts: kāds (parasti vīrietis vai zēns), kas ir pārmērīgi elegants, uzcirties, bet dažkārt vājš un izlutināts. 282. lpp.

taktils: taustes sajūtu uztvere. 20. lpp.

talamuss: vieta smadzeņu iekšienē, kurā izvietojas uztveres nervi un kura ir atbildīga par sajūtām. 18. lpp.

talismans: priekšmets, kurš ir iezīmēts ar maģiskām zīmēm un kurš, pēc ticējumiem, sniedz tā nēsātājam pārdabisku spēku vai aizsardzību. 422. lpp.

tamborēt: veidot tamborējumu, izmantojot adatu, kuras vienā galā ir neliels āķis diega vai dzijas vilkšanai cauri savītām cilpām. 419. lpp.

tamtams: jebkura veida bungas, kuras ir indiāņu vai afrikāņu ciltīs, parasti tiek sistas ar rokām. Tās citreiz lieto dziednieki vai cilts augstākie locekļi, lai izdzītu dēmonus vai ļaunos garus no kāda ķermeņa. 205. lpp.

taustcirkulis: precīzs mērinstruments, kuram ir divas izliektas kājas vai knaibles, kas tiek izmantotas, lai noteiktu biezumu, diametru un attālumu starp virsmām. 404. lpp.

telepatija: saskarsme, kura tiek veikta tieši no viena cilvēka prāta uz otru bez valodas, rakstītu vai citu zīmju izmantošanas. 104. lpp.

tēls: radoša darba, tāda kā teatrāla uzveduma, rezultāts. Skatīt ari ļaunais tēls. 418. lpp.

tēma: dzīves parādību kopums, jautājumi, kurus aplūko literatūrā, mākslā u.c. 4. lpp.

tembrs: skaņai raksturīga, īpatnēja nokrāsa, ar ko atšķiras vienāda augstuma skaņas. 59. lpp.

tendonīts: cīpslu - izturīgi audi, kuri savieno muskuli un kaulu - iekaisums. 227. lpp.

teorētisks: tāds, kas attiecas uz teoriju, saistīts ar teoriju; tāds, kas eksistē kā teorijas objekts. 41. lpp.

terapija: Dianētikas terapijas un procedūru pārvaldīšana un lietošana, lai atrisinātu problēmas, kuras ir saistītas ar cilvēka uzvedību un psihosomatiskajām slimībām. Skatīt arī Dianētika. i. lpp.

terminoloģija: nosaukumu vai terminu grupa vai sistēma, kura tiek lietota noteiktā zinātnē vai mākslas jomā. 2. lpp.

Terra Incognita: reģions vai priekšmets, par kuru nekas nav zināms. No latīņu valodas - „nepazīstama zeme". 1. lpp.

testosterons: hormons, kurš attīsta un uztur ķermeņa vīrišķās īpašības.

tiroksīns: atsauce uz hormonu, kuru izstrādā vairogdziedzeris. 119. lpp.

topektomija: operācija, kuras laikā izņem smadzeņu daļas. 239. lpp.

Torkvemada: Tomass de Torkvemada (I420-I498), katoļu mūks un oficiālās Spānijas inkvizīcijas vadītājs, kas bija šajā postenī piecpadsmit gadus, kuru laikā 2000 cilvēki tika nogalināti citas ticības formas, kura atšķīrās 110 Baznīcas, dēļ. Viņa vārds kļuva par nežēlības sinonīmu. 287. lpp.

trakts: orgānu sistēma vai ķermeņa daļas, kuras darbojas kopā, lai nodrošinātu kaut kādu vielu, tādu kā gaisa, ēdiena vai ķermeņa atkritumu produktu, pārvietošanu. 3. lpp.

transorhitala leikotomija: psihiatriskā operācija, kuras laikā īlenam līdzīgs instruments tiek ievietots acu dobumos un caururbj plānu kaulu, kurš atdala acu dobumus no priekšējām daivām. Tā rezultātā īlena gals tiek ievietots priekšējās smadzeņu daivās un tādā veidā atdala sasaisti starp priekšējām smadzeņu daivām un nervu šķiedrām, kuras tās savieno ar pārējo smadzeņu daļu. Šādas operācijas rezultātā pacients kļūst par emocionālu dārzeni. 122. Ipp.

transs: pusapzinīgs stāvoklis, kurš pastāv šķietami starp gulēšanu un atmošanos, un kura spēja funkcionēt var tikt pārtraukta brīvprātīgi. 17. Ipp.

trauma: audu un orgānu bojājums ārējas iedarbības rezultātā, v. Ipp.

trešās pakāpes pratināšana: saistīta ar intensīvu izjautāšanu vai rupju izturēšanos no policijas puses, kuras laikā tiek nodarītas fiziskas un garīgas ciešanas, lai iegūtu informāciju vai panāktu vainas atzīšanu. 456. Ipp.

„Trīspadsmit rituāli debesu svētlaimei un nirvānai": mākslīgi izveidots grāmatas nosaukums. 219. Ipp.

trīsvienība: trīs individuālu lietu (tādu kā dievi, personas, priekšmeti,

utt.) kombinācija vai kopums, kas veido vienu vienību vai ir cieši saistīti savā starpā. 418. Ipp.

trīt mēles pāri žogam: kritizēt vai apsmiet savus kaimiņus vai kolēģus. Trīt mēles pāri žogam ir atsauce uz tradīciju, kad kaimiņi sarunājas vai sūdzas viens otram pāri žogam, kas atdala viņu īpašumus. 485. Ipp.

tuberkuloze: nopietna, infekciozā slimība, kuras laikā plaušās un citās ķermeņa daļās parādās uztūkumi. Kādreiz tika uzskatīta par visizplatītāko nāves iemeslu pasaulē. 115. Ipp.

„tumšie laiki": viduslaiki, īpaši agrīnais periods no aptuveni 4oo. gada līdz apmēram agriem 13OO. gadiem. Termins radies, balstoties uz priekšstatu, ka šim periodam bija raksturīgs intelektuāls un kultūras pagrimums, kura laikā tika zaudēti daudzi mākslas un tehnikas sasniegumi, un faktiski izzuda iepriekšējo grieķu un romiešu civilizāciju zināšanas. 34. Ipp.

turēt stingri grožos: būt pārākā stāvoklī, kontrolēt. Burtiski, turēt grožos apzīmē darbību, kuru kāds lieto, lai jātu ar zirgu. 84.Ipp.

turētājs: jkhkura 1nguammas komanda, kas liek indivīdam apzināti vai neapzināti palikt ingrammā. (no Dianltikas terminiem). 2. Ipp.

utopisks: par vai līdzīgs utopijai - ideālai un nevainojamai vietai vai valstij. Vārds „utopija" pirmo reizi tika lietots grāmatā ar līdzīgu nosaukumu, kuru sarakstīja angļu rakstnieks Tomass Mors i5i6. gadā. Utopija ir ideālas sabiedrības izklāsts, ar taisnas tiesas spriešanu un vienlīdzību pret visiem pilsoņiem. 171. Ipp.

uzgriežņu atslēga: instruments uzgriežņu griešanai. Uzgrieznis ir detaļa, kas tiek uzlikta uz skrūves vītnes tās nostiprināšanai. 316. Ipp.

„uzkurināt kādu mustangu": atkārtota zirga vai cita dzīvnieka sānu iepļaukāšana ar platmali, lai tas kustētos vai darītu to ātrāk, līdzīgi kā rodeo (publiska kovboju iemaņu izrādīšana, tādu kā mustangu iejāde un teļa ķeršana ar laso); platmales lietošana šādā veidā, lai līdzsvarotu jātnieku un turpinātu uzmundrināt zirgu. Mustangs ir mežonīga zirga nosaukums Ziemeļamerikā; platmales lietošana šādā veidā, lai līdzsvarotu jātnieku un turpinātu uzmundrināt zirgu. 39. Ipp.

uzņēmība: stāvoklis, kurš padara cilvēku uzņēmīgu vai pakļautu kaites, slimības, utt. ietekmei. 114. Ipp.

uzšuve: simbolisks objekts, kas tiek uzšūts uz uzvalka rokas daļas (emblēmu un figūru grupa parasti tiek izvietota uz vai apkārt vairogam un kalpo kā īpaša kādas personas, ģimenes vai iestādes atšķirības zīme). 472. Ipp.

uztvere: tiešs īstenības atspoguļojums apziņā; (parādību) uztveršanas veids. vii. Ipp.

vadītājs: burtiski, elastīgs elektriskais konduktors, kurš tiek lietots, lai savienotu divus punktus elektriskajā ķēdē. Šeit lietots, lai aprakstītu garīgu savienojumu. 353. Ipp.

vainas komplekss: psihoanalīzē komplekss ir impulsu, ideju un emociju kopa, kura veido ierastus uzvedības modeļus, šajā gadījumā izraisa vainas sajūtu. 329. Ipp.

vairogdziedzeris: regulē ķermeņa augšanu un metabolismu (cik ātri šūnas pārveido skābekli un barības vielas ķermenim nepieciešamajā enerģijā un siltumā). Vairogdziedzeris atrodas kakla priekšpusē. 123. Ipp.

vājība: neliels defekts, trūkums vai nepilnība personas raksturā vai uzvedībā; vājība, kā teikumā „kas neaptver dažas no cilvēces vājībām, uz kurām tā ir spējīga aberētā stāvoklī." 184. Ipp.

vecis no jūras: viens no pasakas par Sindbadu jūras braucēju personāžiem. Vecis (jūras dievs), kas likās vājš, uzlīda plecos izpalīdzīgajam Sindbadam un atteicās nokāpt. Viņš veco nesa daudzas dienas un naktis, kamēr nolēma piedzirdīt viņu, atbrīvojoties no tā. Frāze tiek lietota, lai aprakstītu neizturamu, smagu nastu, no kuras ir grūti vai neiespējami atbrīvoties. 173. Ipp.

Vēdas: agrākie izglītojošie pieraksti, kādi vien ir saglabāti. Vissenākie hindu svētie raksti, kuros ir stāsts par evolūciju, cilvēka ierašanos šajā visumā un dzīves ciklu, kurš sastāv no dzimšanas, augšanas, novecošanas un sabrukuma. Vārds Vēdas apzīmē zināšanas. 34. Ipp.

veģetatīvā nervu sistēma: ķermeņa nervu sistēmas daļa, kas regulē neapzinātās un šķietami automātiskās darbības, tādas kā sirdspuksti, elpošana un gremošana. 120. Ipp.

veilansu maiņa: skatīt trešās grāmatas devītās nodaļas pirmās daļas apakšnodaļu ar virsrakstu „Veilansu maiņa". 341. Ipp.

vējdzirnavu dīķis: dīķis, kura ūdens kustība tiek izmantota dzirnavu iekārtā, lai tā varētu darboties. (Dzirnavas ir ēka, kura ir īpaši aprīkota, lai samaltu vai sasmalcinātu cietas vielas.) 284. Ipp.

vektors: kaut kas, kuram ir skaitliskā vērtība un lielums. Piemēram, spēks var būt vektors, jo tam ir virziens un daudzums, bet masa nav vektors, jo tai nav virziena. 51. Ipp.

velns, lai parauj: izsaucas, paužot sašutumu, dusmas. 176. Ipp.

vienādojums: 1. matemātisks termins, kurš ataino to, ka divām lietām ir vienāda vērtība vai viena no tām ir vienāda ar otru. Arī, plašāk izsakoties, jebkura situācija vai problēma ar vairākiem, mainīgiem faktoriem, kura tiek izskaitļota vai pierādīta ar matemātisku precizitāti, iii. Ipp. 2. faktoru kopa, tāda kā dažādi fakti vai idejas, kuri kopumā ietekmē situāciju, kas ir jāapskata vienlaicīgi. 3. Ipp.

vienšūnis: organisms, kurš sastāv 110 vienas šūnas. 158. Ipp.

virpuļojošs dervišs: turku reliģijas mūku kārtas loceklis. Kā daļa no viņu dievkalpošanas ir griešanās apkārt un dejas mūzikas pavadījumā. Dervišs ir turku vārds, kurš burtiski nozīmē „ubags". 329. Ipp.

vīruss: ļoti mazs organisms, kas ir spējīgs vairoties tikai citā dzīvā organismā. Vīrusi paši par sevi ir nedzīvi, nevar vairoties un, atšķirībā no dzīvajiem organismiem, nav veidoti no šūnām. 63. Ipp.

visums: viss, kas pastāv visapkārt; visa telpa laika plūsmā, kurā mēs pastāvam kopā ar visu tajā esošo matēriju un enerģiju, pretēji vienkārši novērojamam visumam, ii. Ipp.

vivisekcija: dzīva organisma daļas nogriešana, lai pārbaudītu tā struktūru, daļu savstarpējo saistību vai kaut ko tamlīdzīgu. 207. Ipp.

VIZIO: ATSAUKŠANA ATMIŅĀ, REDZOT PAGĀTNES MOMENTUS AR „PRĀTA ACĪM". (No Dianētikas terminiem). 20. Ipp.

vudū: ticību un praktiku kopums, kurš sākotnēji nācis no Āfrikas. Tas ietver sevī maģijas pielietošanu un šķietamu pārdabisku spēku izpausmi ar ļauno garu palīdzību. 471. Ipp.

vulva: ārējie sieviešu dzimumorgāni. 129. Ipp.

wctu: abreviatūra no angļu valodas nosaukuma sieviešu kristīgās atturības savienības - tā ir organizācija, kura tika dibināta 1874. gadā un kura veica kampaņas pret alkohola lietošanu. Šeit atturība attiecas uz alkohola lietošanas pārtraukšanu. 436. Ipp.

x: vienādojumā PV= 1DX simbols, kurš apzīmē nezināmu kāpinājumu. (Kāpinājums matemātikā ir reižu daudzums, kurš norāda uz to, cik daudz kaut kas tiek reizināts ar sevi pašu. Piemēram, 33 nozīmē, ka skaitlis 3 ir reizināts ar skaitli 3 trīs reizes un ir vienāds ar 27.) „x" šajā gadījumā apzīmē personas dinamiku, kā nezināmo kāpinājumu, kurš tika uzrakstīts, lai veicinātu pētījumus par to, kas varētu būt dinamiku kāpinātājs un izdarītu secinājumus par noteiktu potenciālās vērtības nozīmi ar psihometrijas palīdzību. 95. Ipp.

zaimošana: kaut kas, kas tiek teikts vai darīts, lai izpaustu necieņu pret Dievu. 130. Ipp.

/.cita likums: ētikas uzvedības likums, kurš parasti tiek izteikts ar frāzi: „ Dari citiem to, ko vēlies, lai citi dara attiecībā pret tevi". 145. Ipp.

zigota: sievietes reproduktīvā šūna, kura tika apaugļota ar vīrieša reproduktīvo šūnu. x. Ipp.

zinātne par (prātu): termins tiek izmantots tāpat kā zinātne par mākslu un zinātne par prātu. Zinātnisko metožu pielietošana apmācības laukā, kurš agrāk tika plaši apskatīts tikai ar tādu teoriju palīdzību, kuras balstītas uz kādu viedokli vai abstraktiem jēdzieniem, un kuras nav iespējams pierādīt vai demonstrēt, i. Ipp.

zinātne: zināšanas, faktu vai principu aptveršana un saprašana, kura ir klasificēta un pieejama darbos, dzīves un taisnības meklējumos. Zinātne, kura attiecas uz ikvienu apvienotu, uzskatāmi pierādāmu patiesību kopumu vai, kurā novērotie fakti ir sistemātiski organizēti, vairāk vai mazāk savienoti kopā un pakļauti esošajiem pamatlikumiem. Tā iekļauj sevī uzticamas metodes jaunas patiesības atklāšanai šīs jomas robežās un norāda zinātnes metožu pielietošanu tajās pētīšanas sfērās, kuras pirms tam tika uzskatītas par pieejamām tikai teorijām, kas balstījās uz subjektīviem, vēsturiskiem vai grūti demonstrējamiem, abstraktiem kritērijiem. Vārds zinātne šeit tiek izmantots šādā nozīmē - kas ir šī vārda visfundamentālākā un tradicionālākā izpratne, nevis fizisko vai materiālo zinātņu nozīmē, ii. Ipp.

zombijs: burtiski - līķis, kurš ir atgriezts atpakaļ dzīvē. Attiecas uz jebkuru, kam trūkst enerģijas, entuziasma un spējas pastāvīgi domāt. 8. Ipp.

zvīņēde: ādas slimība, kuras laikā veidojas slāņainas ādas kārtas. 306. Ipp.

žultspūslis: bumbierveidīgs, muskuļots maisiņš, kurš atrodas aiz aknām, un kurā uzkrājas un koncentrējas aknu ražotais šķidrums, kurš tiek lietots tauku šķelšanas procesā. Žultspūšļa traucējumi rodas no nelielas, cietas masas veidošanās žultspūšļa iekšienē, kas izsauc sāpes un grūtības pārstrādāt taukus. 236. Ipp. J^

7, turēts nospiests, 22-23

A

A=A=A, 225,405

6 (teta), 135

aberācija, 13

aborta mēģinājumi un, 164 apprecēt pseido māti, 193 avots, 51,66,69,84,495 daudzums, 227 definīcija, 51,489,495 diagnoze, 231,237 galvenais rādītājs, 406 hipnoze un, 82 iedvesmas un, 70,72 ir ingrammu radītas, 51,495 izglītības iestādes un, 411 izvairīties no sabiedrības radītajām, 19 i klasifikācija, 223-227 lipīgu ms, skatīt aberāciju

lipīgums mehānisms, 90 modeļi, 166 nospiestais 7,23 pacients pats savas neredz, 217 personība salīdzinājumā ar, 15 pēkšņi parādās, I77-I78 piedāvāto datu īpašības un, 57

psihosomatiskās slimības un, 126

sastāvdaļas, 71-73 skaits, 224

tika nodarīts ar palīdzību, 460

aberācijas, vi

avots, iv neorganiskās, i

tika nodarīta, netika nodarīta ar palīdzību, v

aberācijas cikls, 169

aberāciju lipīgums, 165-I73, 392

, definīcija, 165 dzimšana un, 168 ģimene un, 172 ietekme uz sabiedrību, 168 karš un, 169 nācijas un, 484

aberējošas komandas, 397

aberēta personība (ap), 153

aberēta uzvedība, 48

aberētais, 15, 31, 93 definīcija, 489 ģimene, 17i

Indekss

mērķis un neatlaidība, 289 uztvere ļoti atšķiras, 15 skatīt ari aberācija; preklīrs

Tava nākamā grāmata

Iemācies izprast sevi

ne tikai savu ēnu

Saturot vispilnīgāko apziņas aprakstu, Pašanalīze vedīs tevi cauri pagātnei, tavam potenciālam un dzīvei. Vispirms, veicot pašizvērtēšanas sēriju un izmantojot Habbarda tabulu cilvēka novērtēšanai, un tu noteiksi savu atrašanos Toņu skalā. Tad Rons grāmatas gaitā tevi odi tēs, pielietojot vieglu, bet iedarbīgu procesu sēriju, un tu uzsāksi lielāko no visiem piedzīvojumiem - pašizziņas piedzīvojumu. Tu drīz satiksi savu labāko draugu - sevi!

IEGĀDĀJIES

L. Rona Habbarda

Pašanalīzi

Pieejama jebkurā Saentoloļļijas baznīcā vai tieši no izdevēja (skatīt adreses S24. Ipp.) www.bridgepub.coin • www.newerapublications.com

Nav piemērotāka L. Rona Habbarda izteiciena, kas raksturotu viņu labāk, kā šis vienkāršais apgalvojums: „Man patīk palīdzēt citiem, un es uzskatu par savu lielāko prieku dzīvē redzēt, kā cilvēks atbrīvojas no ēnām, kas aptumšoja viņa dienas."

Ar vairāk kā divi simti miljonu apgrozījumā esošajām savu darbu kopijām un neskaitāmiem starptautiskajiem izpārdokļiem, viņš ir iedvesmojis kustību, kas aptver ikvienu planētas kontinentu. Kopumā šie darbi ietver sevī apmēram 5000 rakstītu materiālu un 3000 ieskaņotu lekciju, kas paši par sevi ne tikai pastāv kā vienots visaptverošs apgalvojums par cilvēka prātu un garu, bet ari sniedz vienīgo ceļu uz pilnīgu garīgo brīvību.

Tomēr vissvarīgākie L. Rona Habbarda mantojumi ir viņa tehnoloģijas brīnumdarbi un miljoniem draugu, kuri turpina nest šo tehnoloģiju mūžībā. Ikviens no tiem turpina pieaugt ar katru aizejošo dienu.

www.newerapublications.com New Era Publications International ApS Smeoei.and 20 2600 Glostrup, Denmark

*Mehi fabrika tehniski ir frāze, kura atrodas ingrammā un kura liek melot, - sākotnēji to sauca par safabricētāpi (izdomātāju).

*F.lektroencefalogrāfš, hipnoskops, diagrammas intelekta pārbaudei, dažādi dinamiku testi, utt. - tie visi Dianētikā tiek izmantoti kā mehāniski palīglīdzekļi. Sākotnēji tos izmantoja pētījumos. Ja tic ir pieejami un, ja oditora prasme to atļauj, tos var pielietot praksē, bet tiem pamatā nav bijusi liela praktiska nozīme un patreiz šai terapijai tie nav nepieciešami. Kāds ķīmiķis dienās gatavojas izgudrot nevainojamu „transa gāzi", un es ceru, ka tā palīdzēs klīrēt šizofrēniķus; un kāds inženieris, es ļoti ceru, izdomās kaut ko, kas ļautu mērīt nervu impulsus pietiekami lēti, lai to varētu plaši pielietot. Patreiz bez tā visa mēs varam iztikt, nav svarīgi, cik vilinoši tas būtu nākotnē.

[1] skatīt Dianētikas Fundamentālās aksiomas.

[2] včl viena atšķirība ir tā, ka pacientu \ar ^itgriezt" ari bez jebkādas skaitīšanas.

[3] ja pacientam nepatīk skaitīšana, lietojiet alfabēta burtus. Iespējams, ka pagātnē pirms operācijas viņam lika skaitīt, līdz iedarbosies narkoze, tādēļ cipari var padarīt viņu nervozu.

[4] angļu izteiciena: „1 am afraid 1 am" - „es baidos, ka tas tā ir" burtiskais tulkojums ir „Es baidos, ka es esmu". Tulka piezīme.

Content

Habbards L. Rons Dianētika - Mūsdienu zinātne par garīgo veselību

PIRMĀ GRAMATA

CILVĒKA MĒRĶIS

pirmā grāmata, otra nodaĻa

Klirs

pirmā grāmata, trešā nodaļa

Cilvēka mērķis

pirmā grāmata, ceturta nodaļa

Četras dinamikas

pirma grāmata, PIEKTĀ nodaļa

Šīs ir Dianētikas FUNDAMENTĀLĀS AKSIOMAS:

OTRA GRAMĀTA Vienīgais  neorganisko, garīgo un organisko, psihosomatisko saslimšanu avots

otrā grāmata, pirmā nodaļa Analītiskais prāts un standarta atminu bankas

otrā grāmata, otrā nodaļa Reaktīvais prāts

otrA grAmata, trešā nodaļa Šūna un organisms

otrā grāmata, ceturta nodaļa Dēmoni"

otrā grāmata, piektā nodaļa Psihosomatiskas slimības

otra grAmata, sestA nodaļa Tumsa

otra grāmata, septita nodaļa Prenatālā pieredze un dzimšana

otrā grāmata, astotā nodaļa Aberaciju lipigums

otra grāmata, devītā nodaļa Ingrammas ieslēgšanās

otrā grāmata, desmitā nodaļa Preventīva Dianetika

Terapija H! TREŠA GRAMATA

Prāta aizsargāšanās

A AIZSARGĀŠANĀS

trešā grāmata, otra nodaļa Relizs vai klirs

trešā grāmata, trešā nodaļa Oditora loma

treša grāmata, CETURTā nodaļa Diagnoze

trešā grāmata, piektā nodaļa Atgriešanas, failklerks un laika treks

trešā grāmata, sestā nodaļa Atgriešanas likumi

treša grāmata, SEPTĪTĀ nodaļa Emocijas un dzīvības spēks

trešā grāmata, astotā nodaļa Dažadu ingrammu tipi

treša grāmata, devītā nodaļa: pirmā daļa Terapijas aspekti un mehānismi  Ieiešana keisā

trešā grāmata, devītā nodaļa: nodaļa Terapijas aspekti un mehānismi  Ekstrasensorā uztvere

TREŠĀ grāmata, desmitĀ nodaļa Dianētika - pagatne un nākotne Dianētikas vēsture

Dianētika 21. gadsimtā

PIELIKUMS

Dianetikas gramatas

Saentologijas gramatas

Redaktora tehnisko terminu, vārdu un frāžu vārdnīca

Tava nākamā grāmata