Noihausa Nele

Dusmīgais vilks

Nele Noihausa

Dusmīgais vilks

.

atsauksmes

Fascinējošs, šokējošs, bet līdz pat pēdējai lappusei saistošs romāns par aktuālu tēmu, kurai tiek pievērsta nepietiekami liela uzmanība.

Amazon.de

Šī nav pasaka, bet lielisks spriedzes un kriminālromāna apvienojums!

Shelfau/areness

Romāna “Dusmīgais vilks” darbība risinās 2010. gadā - apmēram gadsimtu pēc Dreifusa lietas sekmīgā atrisinājuma —, tomēr nekrietno darboņu noaustais tīkls, kas atspoguļots šajā romānā, ietverot vardarbību pret bērniem visos sabiedrības slāņos, ir līdzvērtīgs konkurents senajiem sazvērniekiem. Grāmatas dramatiskais un spriedzes pilnais fināls nāk kā samaksa par lasītāja uzticību un policistu darbu.

Wall Street Journal

Izcils trilleris! Jū Nesbē spēcīgo kriminālromānu fani novērtēs Neies Noihausas radītā sižeta komplicētību.

Library Journal

Nelei Noihausai izdevies radīt tik spriedzes piesātinātu romānu, ka lasītāju pārņem klusas šausmas... Nobeigums, kurā kļūst skaidrs, ka ne visi dzīvos ilgi un laimīgi, patur savā varā vēl ilgi pēc grāmatas izlasīšanas. Grāmata piesaistīs jūsu skatienu ik reizi, kad iesiet garām grāmatu plauktam, aicinot izlasīt to vēlreiz.

Bookreporter

Vākam izmantots attēls ©ivStock.com/Andrew Cribb

šī grāmata ir romāns. Iespējamā līdzība ar dzīviem vai mirušiem cilvēkiem vai notikumiem ir sakritība un nav bijis autores nodoms.

©Tulkojums latviešu valodā, Inese Miesniece,

Veltu Matiasam.

Heaven is a place on earth with you.

Prologs

VIŅŠ NOLIKA PAPĪRA IEPIRKUMU MAISIŅU un iestūķēja pirkumus mazajā ledusskapi. Haagen-Dazs firmas saldējums, viņas mīļākā šķirne, bija gandrīz izkusis, taču viņš zināja, ka viņai tas garšo tieši tāds - trekns un krēmīgs, ar kraukšķīgiem cepumu gabaliņiem. Nu jau bija aizritējušas nedēļas, kopš viņš meiteni bija redzējis pēdējo reizi. Lai gan tas nācās grūti, viņš nekad neskubināja. Nedrīkstēja neko sasteigt, jābūt pacietīgam. Viņai jānāk no brīvas gribas. Vakar viņa beidzot atsūtīja īsziņu. U11 nu tūlīt būs klāt! Priekā sirds sāka sisties straujāk.

Viņa skatiens slīdēja pār treileru, ko vakarvakarā vēl rūpīgi bija uzkopis, un apstājās pie pulksteņa virs mazās virtuves nišas. Jau divdesmit pāri sešiem! Bija jāpasteidzas, jo viņš negribēja, ka viņa to ieraudzītu tādu - tik sasvīdušu un neskuvušos. Pēc darba viņš vēl aši bija ieskrējis pie friziera, tomēr rūgtenā uzkožamo kioska smaka bija iezīdusies katrā porā. Viņš ātri izģērbās, pēc sviedriem un fritēšanas eļļas smirdošās drēbes sabāza tukšajā iepirkumu maisiņā un iespraucās dušā, kas atradās blakus mazītiņajai virtuvei. l,ai gan te bija šauri un ūdens spiediens nožēlojams, viņš deva priekšroku treilera dušai, nevis kempinga laukuma nehigiēniskajām sanitārajām telpām, kuras tika uzkoptas pārāk reti.

Viņš ieziepējās un nomazgājās no galvas līdz kājām, rūpīgi nosku-vās un iztīrīja zobus. Reizēm viņam bija jāpiespiežas, jo bieži vien bija liels kārdinājums atmest visam ar roku un ieslīgt sevis žēlošanā un letarģijā. Varbūt viņš tā arī būtu darījis, ja nebūtu viņas.

Pēc dažām minūtēm viņš uzģērba svaigi izmazgātu apakšveļu un tīru polo kreklu, izņēma no skapja džinsus. Visbeidzot pārvilka pāri delnas locītavai pulksteni. Mantu uzpircējs pie čentrālās stacijas pirms pāris mēnešiem par to bija piedāvājis simt piecdesmit eiro — tīrā nekaunība, jo pirms trīspadsmit gadiem viņš par šo kādas Šveices pulksteņu rūpnīcas meistardarbu bija samaksājis vienpadsmit tūkstošus mārku. Pulksteni viņš paturēja. Tā bija pēdējā atmiņa par iepriekšējo dzīvi. Vērtējošs skatiens spogulī, tad viņš atvēra durvis un izgāja no treilera.

Sirds apmeta vairākus kūleņus, kad ārā uz sagrabējušā dārza krēsla viņš ieraudzīja sēžam viņu. Dienām un nedēļām viņš bija gaidījis šo mirkli. Viņš apstājās, lai uz viņu iedarbotos meitenes izskats, lai viņš spētu to pilnīgi uzņemt sevī.

Cik brīnumskaista viņa bija, cik maiga un trausla! Mazs, salds eņģelis. Mīkstie, blondie mati - viņš zināja, kāda ir sajūta, kad tos aptausta, zināja, kā tie smaržo, - krita meitenei pār pleciem. Viņai mugurā bija kleita bez piedurknēm, kas skatienam atklāja viegli iedegušo ādu un trauslos skriemeļus uz skausta. Sejas izteiksme bija koncentrēta, meitene kaut ko rakstīja mobilajā telefonā un viņu nepamanīja. Viņš negribēja meiteni izbiedēt, tāpēc noklepojās. Viņa paskatījās augšup, abu skatieni satikās. Smaids sākās mutes kaktiņos un pēc tam izpletās pa visu seju. Viņa pielēca kājās.

Viņam aizsitās elpa, kad meitene tuvojās un nostājās viņa priekšā. Uzticēšanās izteiksmi tumšajās acīs viņš izjuta kā dūrienu. Ak Dievs, cik viņa bija jauka! Viņa bija vienīgais iemesls, kāpēc viņš jau sen nebija meties zem vilciena vai kādā citā lētā un izdevīgā veidā priekšlaikus šķīries no savas nožēlojamās dzīves.

- Sveika, mazā! - viņš aizsmakušā balsī teica un uzlika roku viņai uz pleca. Uz pavisam īsu brīdi. Viņas āda bija samtaina un silta. Sākumā vienmēr kaut kas traucēja viņai pieskarties.

- Ko tu teici mātei - kur tu būsi?

- Viņa šovakar kopā ar manu patēvu devās uz kaut kādiem svētkiem, šķiet, pie ugunsdzēsējiem, - viņa atbildēja un iebāza mobilo telefonu savā sarkanajā mugursomā. - Es sacīju, ka iešu pie Džesijas.

- Labi.

Ar skatienu viņš pārliecinājās, ka neviens ziņkārīgs kaimiņš vai nejaušs garāmgājējs viņus nenovēro. No satraukuma viņš iekšēji vibrēja, ceļgali bija kļuvuši pavisam mīksti.

- Es nopirku tavu miļāko saldējumu, - viņš klusu sacīja. - Vai iesim iekšā?

Ceturtdiena, 2010. gada 10. jūnijs

VIŅAI ŠĶITA, KA GĀŽAS ATMUGURISKI. Tiklīdz viņa pavēra acis, viss griezās. Un mocīja nelabums. Nē, ne nelabums, - viņa jutās līdz nāvei nožēlojami. Oda pēc vēmekļiem. Alīna ievaidējās un mēģināja pacelt galvu. Kur viņa atrodas? Kas bija noticis, un kur ir pārējie?

Nupat taču viņi visi kopā vēl bija sēdējuši zem koka, Marts viņai blakus, aplicis roku viņai ap pleciem. Tā bija jauka sajūta. Viņi bija smējušies, un Marts viņu noskūpstīja. Katarīna un Mia visu laiku činkstēja par daudzajiem odiem, viņi bija klausījušies mūziku un dzēruši to saldo dziru - degvīnu ar Red Buli.

Alīna ar pūlēm pietrausās sēdus. Galvā dunēja. Viņa atvēra acis un izbijās. Saule jau bija zemu. Cik vēls tagad varētu būt? Un kur ir mobilais? Alīna nevarēja atcerēties, kā te nokļuvusi un kur vispār atrodas. Pēdējās stundas bija kā izdzēstas no atmiņas. Filma pa īstam pārtrūkusi!

— Mart! Mia! Kur jūs esat?

Viņa aizrāpoja līdz varena sēru vītola stumbram. Tas prasīja visus spēkus - pieslieties kājās un paraudzīties visapkārt. Ceļgali bija kā vate, visapkārt viss griezās, un viņa nespēja neko skaidri saskatīt. Acīmredzot pazaudējusi kontaktlēcas vemjot. Un vēmusi viņa bija. Garša mutē bija pretīga, seja - notriepta ar vēmekļiem. Sausās lapas čaukstēja zem Alīnas basajām kājām. Viņa paraudzījās visapkārt. Arī kurpju nebija!

- Nolādēts, nolādēts, nolādēts! — meitene nomurmināja un cīnījās ar acīs sakāpušajām asarām. Ja viņa šādā izskatā pārradīsies mājās, gaidāms pamatīgs brāziens.

Tālumā bija dzirdamas balsis un smiekli, nāsīs iesitās grilētas gaļas smarža un pastiprināja nelabumu. Viņa vismaz nebija nokļuvusi kaut kur pampā - tuvumā atradās cilvēki!

Alīna atlaida koka stumbru un paspēra dažus nedrošus soļus. Apkārt viss griezās kā karuselī, bet meitene piespieda sevi iet uz priekšu. Kādi riebekļi gan bija izrādījušies pārējie! Un vēl skaitās draugi! Vienkārši atstājuši viņu te pietempušos guļam - bez kurpēm un mobilā! Resnā Katarīna un stulbā kaza Mia droši vien bija par viņu kārtīgi uzjautrinājušās. Tās vēl saņems pēc nopelniem, kad rīt skolā tiksimies! Un ar Martu viņa nekad dzīvē vairs nepārmīs ne vārda.

Tikai pašā pēdējā brīdī Alīna pamanīja stāvo krasta krauju un apstājās. Tur lejā kāds gulēja! Starp nātrēm, tieši pie ūdens. Tumši mati, dzeltens T krekls - tas bija Alekss! Sasodīts, kā viņš tur nokļuvis? Kas bija noticis? Alīna lādēdamās kāpa lejā. Nātres sadzēla viņas kailos stilbus, un viņa uzkāpa uz kaut kā asa.

- Aleks! - Meitene notupās zēnam blakus un paraustīja aiz pleca. Arī no viņa oda pēc vēmekļiem, un viņš klusu ievaidējās. - Ei, mosties!

Ar roku viņa atgaiņāja odus, kas uzmācīgi riņķoja ap seju.

- Aleks! Mosties! Nu taču! - Viņa pavilka draugu aiz kājām, taču ķermenis bija svina smags un nekustējās.

Pa upi garām pabrauca motorlaiva. Šurp atplūda vilnis, nogul-dzēja niedrēs un pārskalojās pāri Alekša kājām. Alīnai šausmās aizsitās elpa. Tieši acu priekšā no ūdens izslējās bāla roka un it kā tvēra pēc viņas.

Meitene atsprāga atpakaļ un bailēs iekliedzās. Ūdenī starp niedrēm - nepilnus desmit metrus no Alekša - gulēja Mia! Alīnai šķita, ka ir atpazinusi draudzenes seju zem ūdens - izplūdušajā, neskaidrajā vakara mijkrēsli viņa saskatīja garus, gaišus matus un plaši atvērtas, mirušas acis, kas, kā likās, raudzījās tieši uz viņu.

Kā paralizēta Alīna lūkojās baisajā ainā. Galvā valdīja viens vienīgs juceklis. Kas, pie velna, te ir noticis? Jauns vilnis sakustināja Mias nedzīvo ķermeni, viņas roka spokaini bāla rēgojās ārā no tumšā ūdens, it kā lūgtu pēc palīdzības.

Alīna trīcēja pie visām miesām, lai gan vēl aizvien valdīja nepanesams karstums. Kuņģis dumpojās, viņa streipuļoja, pagriezās un izvēmās nātrēs. Nebija ne miņas no degvīna un Red Buli, ārā nāca tikai rūgta žults. Izmisumā šņukstēdama, meitene četrrāpus rausās augšup pa stāvo nogāzi, krūmos saskrāpēdama ceļgalus un rokas. Ak, ja vien viņa tagad būtu mājās, savā istabā, gultā, drošībā! Viņa gribēja vienīgi tikt prom no šīs briesmīgās vietas un aizmirst visu, ko redzējusi.

* * *

Pia Kirhofa datorā rakstīja pēdējo izmeklēšanas ziņojumu Veronikas Meisneres lietā. Saule jau kopš agra rīta karsēja plakano jumtu ēkai, kurā atradās 11. nodaļas biroji, un digitālais termometrs uz palodzes blakus Kaija Ostermana rakstāmgaldam rādīja 31 grādu pēc Celsija. Telpā. Ārā noteikti bija vēl par grādiem trim vairāk. Karstuma dēļ ikvienā skolā šodien būtu dota brīvdiena. Lai gan visi logi un durvis stāvēja plaši atvērti, nebija jūtama ne mazākā gaisa pūsmiņa, kas sniegtu kaut nedaudz atvieglojuma. Pias apakšdelms lipa pie rakstāmgalda virsmas, tiklīdz tai pieskārās. Viņa nopūtās, izprintēja uzrakstīto un ievietoja ziņojumu plānajos vāciņos. Vēl trūka tikai līķa sekcijas slēdziena - kur gan viņa to bija nogrūdusi? Pia piecēlās un rakņājās pa dokumentu statīviem, jo gribēja lietu beidzot slēgt. No aizvakardienas Pia 11. nodaļā bija viena pati, jo kolēģis Kaijs Ostermans, ar kuru viņa kopā strādāja birojā, kopš trešdienas paaugstināja kvalifikāciju Vīsbādenes federālās zemes kriminālpār-valdē. Katrīna Fahingere un Kems Altunajs piedalījās paplašinātā seminārā Diseldorfā, un šefs kopš pirmdienas bija atvaļinājumā un aizceļojis nezināmā virzienā. Akūtais potenciālo viesu trūkums bija par iemeslu tam, ka izjuka kriminālekspertes Dr. Nikolas Engeles agrā pēcpusdienā iecerētā nelielā pasēdēšana par godu Pias iecelšanai par vecāko kriminālinspektori, taču Piu tas netraucēja. Kņada ap pašas personu Piai bija pretīga, un dienesta pakāpes maiņa bija tikai tehniska administratīva formalitāte, nekas vairāk.

- Kur gan palicis tas stulbais slēdziens? - Pia dusmīgi pie sevis murmināja. Bija jau gandrīz pieci, un septiņos viņa gribēja doties uz absolventu tikšanos Kēnigšteinā. Tā kā Birkenhofā bija daudz darba, viņai pārāk reti radās iespēja uzturēt sociālos kontaktus, tāpēc Pia priecājās, ka pēc divdesmit pieciem gadiem atkal satiks agrākās klasesbiedrenes.

Klauvējiens pie atvērtajām durvīm lika viņai satrūkties.

- Sveika, Pia!

Pia neticēja savām acīm. Viņas priekšā stāvēja kādreizējais kolēģis Franks Bēnke. Viņš izskatījās citādi. Savu parasto apģērbu - džinsus, T kreklu un nonēsātos kovboja zābakus - viņš bija nomainījis ar gaišpelēku uzvalku, kreklu un kaklasaiti. Mati bija mazliet garāki nekā agrāk, arī Franka seja vairs nebija tik izdilusi, viņš izskatījās labāk.

- Sveiks, Frank! - Pia pārsteigta atbildēja. — Ilgi neesi redzēts.

- Un tomēr tu uzreiz mani pazini. - Viņš pasmaidīja, sabāza rokas bikšu kabatās un pamatīgi nopētīja Piu no galvas līdz kājām.

— Labi izskaties. Dzirdēju, ka esi uzrāpusies pa karjeras kāpnēm. Drīz kļūsi par vecā mantinieci, ko?

Tāpat kā agrāk, ari šoreiz Frankam Bēnkem bez pūlēm sekundes laikā izdevās Piu sadusmot. Pieklājīgā apjautāšanās par viņa labsajūtu iestrēga kaklā.

- Es nebūt neesmu “uzrāpusies” pa karjeras kāpnēm. Mana dienesta pakāpe ir mainījusies, nekas cits, - viņa vēsi atbildēja. - Un ko tu domā ar veco? Vai Bodenšteinu?

Bēnke tikai smaidīdams paraustīja plecus un zelēja košļājamo gumiju. No šī netikuma viņš nebija atradinājies.

Pēc kaunpilnās aiziešanas no 11. nodaļas pirms diviem gadiem viņš bija ierosinājis sūdzību par savu atlaišanu un tiesā guvis panākumus. Tomēr Franku pārcēla darbā uz Vīsbādenes kriminālpārvaldi, un par to reģionālajā kriminālpārvaldē Hofheimā neviens neskuma.

Viņš pagāja garām Piai un iezvēlās Osrermana krēslā.

- Visi aizlaidušies, vai?

Pia tikai kaut ko noburkšķēja un turpināja meklēt ziņojumu.

- Kāpēc esi mani pagodinājis ar savu ierašanos? — viņa vaicāja, neatbildējusi uz Franka uzdoto jautājumu.

Bēnke sakrustoja rokas aiz pakauša.

- Mjā, žēl gan, ka priecīgo vēsti pagaidām varu nodot tikai tev, -viņš teica. - Bet gan jau arī pārējie to uzzinās pietiekami drīz.

- Ko tad? - Pia uzmeta viņam aizdomu pilnu skatienu.

- Darbs uz ielas man bija līdz kaklam. Pietiekami ilgi esmu rakājies pa tiem mēsliem, - viņš atbildēja, neizlaizdams Piu no acīm.

- Atrās reaģēšanas vienība, 1 1. nodaļa - tam visam esmu gājis cauri. Man vienmēr bija vislabākais novērtējums, un to sīko pārkāpumu man ir piedevuši.

Sīko pārkāpumu! Bēnke neapvaldītu dusmu izvirdumā bija notriecis zemē kolēģi Fahingeri un izdarījis vēl citus pārkāpumus un par to tika atstādināts no amata.

- Man tolaik bija personiskas problēmas, - Franks turpināja.

- Tas tika ņemts vērā. Federālajā kriminālpārvaldē es ieguvu dažas papildu kvalifikācijas un tagad esmu pārcelts uz K134 — Iekšējās izmeklēšanas nodaļu -, esmu atbildīgs par krimināllietu ierosināšanu, pret policijas darbiniekiem izteiktu aizdomu izskatīšanu un preventīviem pasākumiem korupcijas novēršanai.

Piai šķita, ka ir pārklausījusies. Franks Bēnke - iekšējais izmeklētājs? Tas bija absurds!

- Kopīgi ar citu federālo zemju kolēģiem mēs pēdējo mēnešu laikā izstrādājām jaunu stratēģijas konceptu, kas no 1. jūlija stāsies spēkā visā valstī. Pakļauto iestāžu dienesta un profesionālā uzraudzība, strādājošo motivēšana un tā tālāk... - Viņš pārlika vienu kāju pāri otrai un šūpoja pēdu. - Dr. Nikola Engele ir kompetenta iestādes vadītāja, bet no dažiem komisariātiem mums samērā bieži pienāca ziņas par kolēģu kļūdām un pārkāpumiem. Es pats vēl skaidri atceros pavisam aizdomīgus notikumus šajā mājā. Amatpersonu sodāmu darbību noklusēšana, noziegumu neizsekošana, nepamatota datu ieguve, iekšējo dokumentu nodošana trešajām personām... tie ir tikai daži piemēri.

Pia pārstāja meklēt līķa sekcijas slēdzienu.

- Uz ko tu mērķē?

>

Bēnke dzēlīgi pasmīnēja, acis nepatīkami iespīdējās, un Pias nojauta nesolīja neko labu. Bēnke savu pārākumu un varu vienmēr ar baudu bija “izspēlējis” uz vājākajiem - rakstura īpašība, ko Pia viņā necieta. Kā kolēģis Bēnke ar savu nenovīdību un mūždien slikto garastāvokli bija bijis tīrais posts; kā iekšējās izmeklēšanas pilnvarnieks viņš varēja kļūt par katastrofu.

- Tev taču to vajadzētu zināt vislabāk. - Franks piecēlās, apgāja ap rakstāmgaldu un nostājās cieši blakus Piai. - Tu taču vecajam esi vispāratzīta mīlulīte.

- Man nav ne jausmas, par ko tu runā, - Pia ledainā balsī atbildēja.

- Vai patiešām nav? - Bēnke pienāca viņai nepatīkami tuvu, taču Pia apspieda impulsu atkāpties. - No pirmdienas es šajā mājā veikšu iekšējo pārbaudi, un man, šķiet, nebūs pārāk dziļi jārok, lai izceltu dienasgaismā pāris līķu.

Pia nodrebinājās, lai gan birojā bija karsts kā tropos, tomēr spēja ārēji palikt mierīga par spīti tam, ka iekšēji vārījās; viņai pat izdevās izspiest smaidiņu. Franks Bēnke bija atriebīgs, sīkumains cilvēks, kurš neko neaizmirsa. Senais aizvainojums viņu vēl aizvien kremta, un pēdējos gados tas, iespējams, bija desmitkāršojies. Viņš alka atriebības par šķietamo netaisnību un pazemojumu, ko bija izcietis. Nebija gudri padarīt Bēnki par savu ienaidnieku, bet Pias niknums bija spēcīgāks par prātu.

- Nu tad, - viņa ironiski teica un atkal pievērsās meklēšanai,

- vēlu panākumus tavā jaunajā darbā par... līķu okšķeri.

Bēnke pagriezās uz durvju pusi.

- Tava vārda līdz šim vēl nav manā sarakstā. Bet tas drīz vien var mainīties. Jauku nedēļas nogali!

Pia nereaģēja uz nepārprotamajiem draudiem, ko varēja saklausīt Bēnkes vārdos. Viņa nogaidīja, līdz Franks bija nozudis, tad paķēra mobilo un uzspieda Bodenšteina numuru. Zvans aizgāja, taču neviens neatbildēja. Nolādēts! Šefam pilnīgi droši nebija ne jausmas, cik nepatīkams pārsteigums viņu šeit sagaida. Pia diezgan precīzi zināja, uz ko Bēnke mērķēja. Un Oliveram fon Bodenšteinam tas varēja izraisīt izteikti negatīvas sekas.

♦ * *

Trīs nodotas pudeles ir paciņa makaronu. Piecas pudeles - vēl arī dārzeņi. Šī bija valūta, kādā viņš rēķināja.

Agrāk, iepriekšējā dzīvē, viņu pudeļu nodošana neinteresēja, tukšā tara nevērīgi tika izmesta atkritumu tvertnē. Tieši tādi cilvēki, kāds kādreiz bija viņš, šodien nodrošināja viņa pamatiztiku. Pirmīt viņš bija dabūjis no dzērienu tirgotāja divpadsmit eiro piecdesmit par diviem maisiņiem ar tukšām pudelēm. Sešus eiro stundā nelegāli maksāja alkatīgais rīkļurāvējs par to, ka viņš vienpadsmit stundas dienā drīkstēja stāvēt bleķa būdā, kas atradās Fehenhaimas industriālās zonas nomalē, un grilēt desiņas, fritēt kartupeļus un cept hamburgerus. Ja vakarā kasē trūka kaut centa, viņam atvilka no algas. Šodien viss saskanēja un viņam nevajadzēja ubagot savu naudu kā parasti. Resnais bija labā omā un bija izmaksājis aizturēto algu par piecām dienām.

Kopā ar ieņēmumiem no pudeļu vākšanas akcijas viņam makā bija tieši trīssimt eiro. Vesela bagātība! Tāpēc viņš pie turku tautības friziera pretī centrālajai dzelzceļa stacijai ar plašu vērienu bija atļāvies ne vien matu griezumu, bet arī licis noskūt bārdu. Pēc iepirkšanās Aldi vēl bija atlicis tieši tik daudz, lai samaksātu treilera īri par diviem nākamajiem mēnešiem.

Viņš novietoja sagrabējušo motorolleru blakus treileram, noņēma ķiveri un no bagāžas turētāja nocēla maisiņu ar iepirkumiem.

Karstums viņu bija nomocījis. Pat naktī gaiss īsti neatdzisa. No rītiem viņš pamodās jau nosvīdis slapjš; nožēlojamā uzkodu būdā no plāna viļņotā skārda valdīja sešdesmit grādu temperatūra, un nepatīkamais gaisa mitrums sviedru un rūgteno eļļas smaku iece-mentēja matos un katrā ādas porā.

Nolaistajam treileram ilgtermiņa kempinga laukumā Švānhaimā toreiz bija jākļūst par pagaidu risinājumu - toreiz, kad viņš vēl cieši bija ticējis, ka spēs tikt galā un atkal kļūs noteicējs par savu finansiālo situāciju. Taču dzīvē nekas nav tik pastāvīgs kā pagaidu risinājumi - nu jau viņš te mājoja septīto gadu.

Viņš atvilka telts priekštelpas rāvējslēdzēju; telts kādreiz pirms gadu desmitiem varēja būt bijusi tumšzaļa, iekams laikapstākļi to vēl nebija izbalinājuši nenosakāmā gaišpelēkā tonī. Pretī sitās karsts gaiss - treilera iekšienē bija vēl par dažiem grādiem karstāk nekā ārā, oda pēc pelējuma un nevēdinātām telpām. Lai cik pamatīgi viņš tīrītu un vēdinātu, smakas bija ieēdušās visos polsterējumos, šķirbās un salaidumu vietās. Arī pēc septiņiem gadiem viņam tās šķita nepatīkamas. Taču alternatīvas nebija.

Pēc kritiena bezdibenī pat šeit, izstumto un neveiksminieku valstībā metropoles nomalē, viņš kā notiesāts likumpārkāpējs piederēja pie zemākā slāņa. Te neiemaldījās neviens atpūtnieks, lai apbrīnotu izcilo Frankfurtes panorāmu - betonā un stiklā veidoto lielās naudas simbolu upes otrā krastā. Viņa kaimiņi bija lielākoties bez vainas nabadzīgi kļuvuši pensionāri vai, kā viņš pats, krahu piedzīvojuši ļautiņi, kuri kaut kad bija noripojuši lejup pa slīdošo kāpņu pakāpieniem. Viņu dzīvesstāstā galvenā loma bieži vien bija alkoholam, un šie stāsti nomācošā veidā līdzinājās cits citam. Viņš pats vakarā izdzēra, augstākais, kādu alu un nesmēķēja, rūpējās par savu ķermeni un izskatu. Arī par Hartz IV^1 viņš negribēja pat dzirdēt, jo doma vien būt par lūdzēju un tikt konfrontētam ar aprobežotu ierēdņu patvaļu viņam šķita nepanesama.

Kāda drusciņa pašcieņas bija pēdējais, kas viņam atlicis. Ja zaudētu arī to, viņš kaut uzreiz varētu padarīt sev galu.

- Hallo?

Balss telts priekšā lika viņam satrūkties. Aiz daļēji nokaltušā dzīvžoga, kas apņēma niecīgo laukumiņu, kurā atradās treilers, stāvēja vīrietis.

- Ko jūs gribat?

Vīrietis panācās tuvāk. Vilcinājās. Viņa cūkas ačteles aizdomu pilnas šaudījās pa kreisi un pa labi.

- Kāds man teica, ka jūs varot palīdzēt, ja esot nepatikšanas ar iestādēm. - Augstais falsets groteski disharmonēja ar vīrieša masīvo stāvu. Uz viņa pusplikā pakauša bija izspiedušās sviedru lāses, un uzbāzīgais ķiploku aromāts pārklājās ar vēl nepatīkamāko ķermeņa izgarojumu smārdu.

- Tā. Kurš to apgalvo?

- Rozija no kioska. Viņa sacīja: “Ej pie Doka. Viņš tev palīdzēs.” -Nosvīdušais tauku blāķis vēlreiz palūkojās visapkārt, it kā baidītos, ka kāds varētu viņu pamanīt, tad zagšus izvilka no bikšu kabatas sarullētu naudaszīmju žūksni. Simtnieki, pat pāris piecsimtnieku.

— Es labi samaksāšu.

- Nāciet iekšā!

Vīrietis jau no paša sākuma bija viņam nesimpātisks, bet tam nebija nozīmes. Viņš nevarēja izvēlēties sev klientūru, viņa adreses nebija nevienā nozares telefonu grāmatā, nemaz jau nerunājot par internetu. Tomēr, kā tika runāts attiecīgajās aprindās, viņa pērkamī-bai vēl aizvien bija robežas. Sakarā ar iepriekšējo sodāmību un vēl aizvien spēkā esošo pārbaudes laiku viņš nedrīkstēja iepīties tādos darījumos, kuri atkal varētu novest cietumā. Mutiskā propaganda viņu aplaimoja ar krodziniekiem un uzkodu kiosku īpašniekiem, kuri nebija rīkojušies atbilstoši amata noteikumiem; izmisušiem pensionāriem, kuri bija apšmaukti reklāmas braucienu laikā vai kuriem naudu bija izkrāpuši ceļojošie firmu aģenti; bezdarbniekiem vai migrantiem, kuri nesaprata Vācijas birokrātijas komplicēto sistēmu, un jauniem cilvēkiem, kuri bija padevušies kārdinājumam dzīvot uz kredīta un drīz vien iekrituši parādu lamatās. Ikviens, kurš lūdza palīdzību, zināja, ka viņš strādā tikai par skaidru naudu.

No sākotnējās līdzjūtības viņš ātri atradinājās; viņš nebija Robins Huds, viņš bija algotnis. Savā treilerā par skaidru naudu un samaksu avansā viņš pie saskrambātā galda ar plastmasas virsu aizpildīja dažādas oficiālas veidlapas, tulkoja iestāžu samudžināto valodu saprotamā vācu valodā, sniedza juridiskus padomus visos dzīves gadījumos un tā palielināja savus ienākumus.

- Par ko ir runa? - viņš jautāja apmeklētājam, kurš ar vērtējošu skatienu aplūkoja acīm redzamos nabadzības pierādījumus un, šķiet, tāpēc bija kļuvis drošāks.

-Te nu gan iekšā ir karstumiņš. Vai jums ir alus vai glāze ūdens?

- Nē. - Viņš necentās būt laipns.

Laiks, kad apmeklētāji tika sēdināti pie mahagonija galdiem telpās ar klimata kontroli, kurās stūrī stāvēja galdiņi ar ūdens un sulas pudelītēm un otrādi apvērstām glāzēm, bija neatgriezeniski pagājis.

Resnais, smagi elpodams, izvilka no nospeķotās ādas vestes iekškabatas dažas sarullētas papīra lapas un sniedza tās viņam. Cieši aprakstīts otrreiz pārstrādātais papīrs. Finanšu pārvalde.

Viņš atritināja sviedru samitrinātās loksnes, izgludināja un pārlaida tām acis.

—Trīs simti, — viņš pieprasīja, nepacēlis skatienu. Saņurcītas banknotes bikšu kabatās - tā vienmēr bija nelegāli iegūta nauda. Resnais svīdējs varēja atļauties maksāt nedaudz vairāk par parasto tarifu, ko viņš pieprasīja no pensionāriem un bezdarbniekiem.

- Ko? - Kā jau bija gaidāms, jaunais klients protestēja. - Par tiem pāris papīriem?

- Ja varat atrast kādu, kurš to izdara izdevīgāk, - lūdzu.

Resnais nomurmināja kaut ko nesaprotamu, tad negribīgi noskaitīja trīs zaļas naudaszīmes un uzlika tās uz galda.

- Vai kvīti es vismaz dabūšu?

- Protams. Mana sekretāre to pēc tam izrakstīs un iedos jūsu šoferim, - viņš sarkastiski noteica. - Tagad sēdieties! Man nepieciešami daži jūsu dati.

* * *

Bāzeles laukumā pirms Miera tilta bija izveidojies satiksmes sastrēgums. Jau vairākas nedēļas pilsēta bija viens vienīgs nolādēts būvlaukums, un viņa dusmojās uz sevi, jo nebija par to iedomājusies un braukusi cauri iekšpilsētai, nevis izvēlējusies ceļa posmu pa

Frankfurtes apvedceļu caur Nīderrādi uz Zaksenhauzenas rajonu. Gliemeža tempā velkoties pār Maiņas tiltu aiz neliela sarūsējuša kravas auto ar lietuviešu numurzīmi, Hannas domas riņķoja ap šārita nepatīkamo sarunu ar Normanu. Vēl aizvien viņa dusmojās par kolēģa stulbumu un meliem. Viņai tiešām bija nācies grūti uz vietas atlaist Normanu pēc vienpadsmit gadu kopdarba, bet viņš nebija atstājis Mannai citu iespēju. Pirms kolēģis, aiz dusmām šņākdams, aizvācās, viņš bija nikni lamājies un izteicis nelāgus draudus.

Iedūcās Hannas viedtālrunis, viņa to paņēma un atvēra e-pasta programmu. Asistente bija atsūtījusi vēstuli. Temats: Katastrofa!!!, un teksta vietā - tikai saite uz Focus online. Hanna ar īkšķi uzklikšķināja uz saites, un, lasot virsrakstu, viņai vēderā viss sagriezās.

“Hanna bez sirds”, tur bija rakstīts trekniem burtiem, blakus — diezgan neizdevusies viņas fotogrāfija. Sirds sāka mežonīgi dauzīties, viņa pamanīja, ka labā roka nekontrolējami trīc, tāpēc vēl ciešāk satvēra plaukstā viedtālruni. “Viņai rūp tikai peļņa. Viņas raidījumu viesiem jāparaksta nežēlīgs līgums, pirms tie tiek pie vārda. Un to, ko viņi saka, Hanna Hercmane (46) uzraksta priekšā. Mūrniekam Arminam F. (52) raidījumā (temats: Mans izīrētājs grib izlikt mani no mājokļa) vajadzēja stāstīt par savām nepatikšanām ar izīrētāju, taču kameras priekšā moderatore raidījuma viesi attēloja kā ļaunprātīgu īres nemaksātāju. Kad pēc raidījuma beigām Arrnins F. protestēja, viņš iepazina šķietami līdzjūtīgās Hannas Hercmanes otru seju un piedevām arī viņas advokātus. Tagad Armins F. ir bez darba un mājokļa; izīrētājs beigu beigās uzteica viņam dzīvokli. Līdzīgi klājās Betinai B. (34). Māte, kas viena audzina piecus bērnus, janvārī viesojās Hannas Hercmanes raidījumā (temats: Kad tēvi nozūd). Pretēji iepriekšējai norunai Betina B. tika attēlota kā pārslogota māte un alkoholiķe. Arī šai sievietei raidījums izraisīja nepatīkamas sekas: pie viņas ieradās Jaunatnes lietu pārvaldes pārstāvis. ”

- Nolādēts, - Hanna nomurmināja. To, kas reiz parādījies internētā, nekad vairs neizdzēsīsi. Viņa iekoda apakšlūpā un saspringti domāja.

Diemžēl rakstītais atbilda patiesībai. Hannai piemita precīza intuīcija atrast interesantus tematus, un viņa nevairījās uzdot nepatīkamus jautājumus un nebaidījās rakņāties dziļi pa mēsliem. Turklāt cilvēki un viņu nereti traģiskie likteņi Hannai būtībā bija pilnīgi vienaldzīgi, vairumu no saviem viesiem viņa pat slepus nicināja to vēlmes dēļ izģērbties kaut kailiem, lai tikai piecpadsmit minūtes varētu būt slaveni. Hanna mācēja kameras priekšā izvilināt viņu intīmākos noslēpumus un vienlaikus meistarīgi prata atstāt līdzjūtīgu un ieinteresētu iespaidu.

Tomēr bieži vien ar patieso stāstu nepietika - bija nepieciešams nedaudz dramatisma. Un tas bija Normana uzdevums. Viņš to ciniski sauca “Pimp my boring life"[2] un labprāt sagrozīja realitāti, pārkāpjot jebkuras sāpju robežas. Hannai īpaši nerūpēja, vai no morāles viedokļa tas bija pieņemami vai ne, galu galā raidījuma panākumi, nosakot reitingus, šo taktiku attaisnoja. Vīlušos raidījuma viesu sūdzību vēstules gan bija piepildījušas vairākas mapes, jo bieži vien viņi tikai vēlāk aptvēra, ka kļuvuši par apsmieklu līdzcilvēkiem, nododot atklātībai intīmus sīkumus par sevi. Līdz īstām sūdzībām nonāca ļoti reti, pateicoties noslīpētajiem, juridiski absolūti perfektajiem līgumiem, kas pirms tam bija jāparaksta katram, kurš Hannas raidījumā vispār gribēja tikt pie vārda.

Aizmugurē ietaurējās. Skaņas signāls izsita Hannu no domām. Sastrēgums bija beidzies. Viņa atvainodamās pacēla roku un uzņēma ātrumu. Pēc desmit minūtēm viņa iegriezās Hederiha ielā un iebrauca iekšpagalmā aiz ēkas, kurā atradās viņas firma. Hanna ielika viedtāl-runi somā un izkāpa. Pilsētā vienmēr bija par dažiem grādiem siltāks nekā Taunusā - te karstums iestrēga starp mājām un bija sasniedzis saunas temperatūru. Hanna iebēga foajē, kur bija ierīkota klimata kontrole, un iegāja liftā. Braucot līdz sestajam stāvam, viņa atspiedās pret vēso lifta sienu un kritiski aplūkoja savu spoguļattēlu. Pirmajās nedēļās pēc šķiršanās no Vincenta viņa bija izskatījusies briesmīgi nobēdājusies un pārgurusi, un grimētavas meitenēm bija jāliek lietā visa profesionālā meistarība, lai viņai piešķirtu izskatu, pie kāda bija pieraduši televīzijas skatītāji. Taču tagad Hannai sava seja šķita pavisam pieņemama, vismaz lifta krēslainajā gaismā. Pirmās sirmās matu šķipsnas viņa ietonēja ar krāsojošo šampūnu — ne iedomības, bet gan tīra pašsaglabāšanās instinkta pēc. Televīzijas bizness bija nežēlīgs: vīriešiem mati drīkstēja būt sirmi, turpretī sievietēm tas nozīmēja pakāpenisku izsūtījumu uz kultūras vai ēdiena gatavošanas raidījumiem pēcpusdienas programmā.

Hanna tikko bija izgājusi no lifta sestajā stāvā, kad viņas priekšā it kā no nekurienes iznira Jans Nīmellers. Lai gan ārā valdīja tropiska svelme, Herzmannproduetion izpilddirektors bija tērpies melnā kreklā, melnos džinsos un - kā vainagojums visam - ap kaklu aplicis šalli.

- Te iet vaļā īsta elle! - Nīmellers uztraukti tekalēja viņai apkārt un vicināja kalsnās rokas. - Telefoni zvana ik pēc sekundes, bet tevi nevar sazvanīt. Un kā tas nākas, ka es uzzinu no Normana, nevis no tevis, ka esi viņu izmetusi? Vispirms tu izlingo Jūliju, tagad -Normanu. Kurš tad te strādās?

- Maike vasarā aizstās Jūliju, tas taču jau ir nokārtots. Un mēs vienreiz pamēģināsim pastrādāt ar brīvo producentu.

- Un tu man pat nepajautā!

Hanna uzmeta Nīmelleram vēsu skatienu.

- Personāla jautājumi ir manā kompetencē. Es tevi pieņēmu, lai tu rūpētos par tirdzniecības lietām un nodrošinātu man aizmuguri.

- Ak tad tā tu tagad uz to skaties. - Jans tūlīt apvainojās.

Hanna zināja, ka Jans Nīmellers slepus bija iemīlējies viņā jeb,

precīzāk sakot, - viņas spožumā, kas izstaroja uz viņu kā uzņēmuma vadītāja līdzbiedru, turpretī Hannai Jans bija tikai partneris, kā vīrietis viņš nebija viņas gaumē. Turklāt pēdējā laikā Nīmellers bija kļuvis pārāk valdonīgs, bija jānosaka viņam robežas.

- Es uz to tā neskatos, tas tā ir, — viņa tāpēc atbildēja vēl par pakāpi vēsāk. — Es ņemu vērā tavas domas, bet izlemju aizvien vēl pati.

Nīmellers jau pavēra muti protestam, bet Hanna ar vienu rokas kustību lika viņam muti aizvērt.

>

-Televīzijas kanāla vadība ienīst šo publicitātes veidu. Mums vairs nav pārāk spēcīgas pozīcijas; ņemot vērā pēdējo mēnešu rādītājus, man neatlika nekas cits kā izmest Normanu. Ja šie izņems mūs no programmas, jūs visi varēsiet meklēt sev jaunu nodarbošanos. Vai to tu apjēdz?

Gaitenī parādījās Irīna Cideka, Hannas asistente.

- Hanna, Māterns zvanīja jau trīs reizes. Turklāt runāja tādā balsī, it kā zvanītu uz jebkuru laikraksta vai televīzijas redakciju, varbūt vienīgi izņemot AI Jazeera. - Viņas balsī ieskanējās bažīgs tonis.

Biroju durvīs parādījās citi darbinieki, bija jūtama viņu nedrošība. Noteikti bija runāts par to, ka viņa uz vietas atlaidusi Normanu.

-Tiksimies pēc pusstundas konferenču telpā, - Hanna garāmejot teica. Vispirms bija jāpiezvana Volfgangam Māternam. Nepatikšanas ar kanāla vadību viņa šobrīd nepavisam nevarēja atļauties.

Viņa iegāja savā gaismas pielietajā birojā - tas bija pēdējais gaitenī -, nometa somu uz viena no apmeklētāju krēsliem un apsēdās pie rakstāmgalda. Kamēr dators sāka darboties, viņa aši pārskatīja uz dzeltenām līmlapiņām Irīnas atzīmētos telefonu numurus, uz kuriem vajadzēja piezvanīt, tad paņēma telefona klausuli. Nepatīkamas lietas Hanna nemēdza ilgi atlikt. Ar ātro zvanu taustiņu viņa izvēlējās Volfganga Māterna numuru un dziļi ieelpoja. Jau pēc pāris sekundēm viņš atsaucās.

- Te zvana bezsirde Hanna, - viņa sacīja.

- Priecājos, ka vēl esi saglabājusi humora izjūtu, - atbildēja An-tenne Pro izpilddirektors.

- Es tikko atlaidu savu producentu, jo uzzināju, ka viņš gadiem ilgi piefrizējis manu viesu dzīvesstāstus, ja patiesība šķitusi pārāk pelēcīga.

- Un tu to nezināji?

- Nē! - Šajos melos viņa ielika visu sašutumu, uz ko tajā brīdī bija spējīga. - Man trūkst vārdu! Es taču nevarēju pārbaudīt katru stāstu, vajadzēja paļauties uz viņu. Tas galu galā ir - vai bija — viņa darbs!

- Pasaki man, lūdzu, ka tas neizvērtīsies par katastrofu! - Māterns teica.

- Protams, ne. - Hanna atgāzās krēslā. - Man jau ir ideja, kā visu vērst par labu.

- Ko tu gribi darīt?

- Mēs atzīsim savas kļūdas un viesiem atvainosimies.

>

Brīdi valdīja klusums.

- Bēgšana uz priekšu, - beidzot sacīja Volfgangs Māterns. - Par to es tevi apbrīnoju. Tu neslēpies. Parunāsim par to rīt pie pusdienām, okei?

Hanna varēja burtiski sadzirdēt Māterna smaidu, un viņai kā akmens novēlās no sirds. Reizēm viņas spontānās idejas bija vislabākās.

* * *

Lidmašīna vēl nebija apstājusies, bet jau atskanēja drošības jostu slēdžu klikšķi un ļaudis cēlās kājās, neņemot vērā norādījumus palikt savās vietās, līdz aerobuss patiešām būs sasniedzis galamērķi. Bo-denšteins palika sēžam. Viņam nebija nekādas vēlēšanās minūtēm ilgi stāvēt iespiestam ejā un paciest citu pasažieru grūstīšanos. Ieskatījies pulkstenī, viņš konstatēja, ka ir labi iekļāvies laikā. Pēc piecdesmit četru minūšu lidojuma lidmašīna piezemējās precīzi pulksten 20.42.

Šajā pēcpusdienā viņš ar atvieglojumu bija sapratis, ka pēc diviem nervoziem, haotiskiem gadiem beidzot atkal ir spējis noregulēt savu dzīves kompasu. Lēmums braukt uz Potsdamu, uz tiesas prāvu pret Anniku Zommerfeldi un tādējādi pavilkt svītru visai tai lietai bija izrādījies pareizs. Bodenšteins jutās kā atbrīvojies no nastas, kuru bija nēsājis sev līdzi kopš pagājušās vasaras - nē, īstenībā kopš tās novembra dienas pirms diviem gadiem, kad aptvēra, ka Kosima viņu krāpj. Laulības izjukšana un lieta ar Anniku bija pilnīgi izsitusi viņu no garīgā līdzsvara un ievērojami iedragājusi pašapziņu. Beigās personisko problēmu dēļ viņš vairs nespēja koncentrēties un pieļāva kļūdas, kādas agrāk nekādā ziņā nebūtu gadījušās. Tomēr pagājušajās nedēļās un mēnešos Bodenšteins bija arī nācis pie slēdziena, ka laulība ar Kosimu nekādā ziņā nebija bijusi tik perfekta, kā viņš vairāk nekā divdesmit gadus bija sev iestāstījis. Pārāk bieži viņš bija padevies un rīkojies pretēji savai gribai - harmonijas, bērnu, ārējā iespaida labā. Tas nu bija aiz muguras.

Rinda ejā pamazām izkustējās. Bodenšteins piecēlās, paņēma koferi no bagāžas plaukta un sekoja pārējiem ceļotājiem uz izeju.

No vārtiem A49 bija krietns gabals kājām līdz izejai; kādu bridi viņš bija sekojis nepareizai norādei - tā viņam aizvien gadījās šajā gigantiskajā lidostā - un attapās izlidošanas hallē. Ar eskalatoru viņš atkal nobrauca lejā un izgāja siltajā vakara gaisā. Bija īsi pirms deviņiem. Deviņos Inka bija apsolījusi atbraukt viņam pretī. Bodenšteins šķērsoja taksometriem paredzēto joslu un tad gaidīja pie īslaicīgās apstāšanās stāvvietām. Jau pa gabalu Bodenšteins ieraudzīja Inkas melno landroveru un neapzināti pasmaidīja. Kad Kosima bija solījusi atbraukt viņam pretī, tad, viņu sadusmojot, vienmēr ieradās vismaz ceturtdaļstundu vēlāk. Inka bija citāda.

Apvidus auto nobremzēja viņam blakus, Bodenšteins atvēra aizmugures durvis un novietoja savu koferi uz sēdekļa, tad pats iesēdās priekšā.

- Sveiks! - Viņa smaidīja. - Vai lidojums bija labs?

- Sveika! - Arī Bodenšteins pasmaidīja un piesprādzējās. - Jā, brīnišķīgs. Paldies, ka atbrauci pretī.

- Nekādu problēmu. Tas man sagādāja prieku.

Viņa ieslēdza kreisā pagrieziena rādītāju, pameta skatienu pār plecu un ievirzīja auto lēni braucošo transportlīdzekļu plūsmā.

Bodenšteins nevienam nebija stāstījis, kāpēc īstenībā brauca uz Potsdamu, arī Inkai ne, lai gan pēdējo mēnešu laikā viņa bija kļuvusi par patiesu draudzeni. Tā vienkārši bija pārāk personiska lieta. Viņš atspiedās pret skausta balstu. Kaut kāds labums no tās lietas ar Anniku Zommerfeldi neapšaubāmi bija. Viņš beidzot sāka domāt par sevi. Tas bija bijis sāpīgs pašizziņas process, kas lika saprast, ka viņš reti bija darījis to, ko patiešām gribējis. Viņš vienmēr bija padevies Kosimas vēlmēm un prasībām - labsirdības, tīrās ērtības vai pat pienākuma apziņas dēļ -, taču tam nebija nozīmes. Beigās viņš bija kļuvis par garlaicīgu jā teicēju, nokļuvis zem tupeles un pilnīgi zaudējis atraktivitāti. Kāds tur brīnums, ka Kosima, kura vairāk par visu necieta rutīnu un garlaicību, bija uzsākusi dēku.

- Starp citu, es dabūju mājas atslēgas, - Inka ierunājās. - Ja gribi, vēl šovakar vari to apskatīt.

- O, tā ir laba ideja. - Bodenšteins viņu uzlūkoja. — Taču pirms tam tev vajadzētu aizvest mani līdz mājām, lai es varu paņemt savu auto.

- Es varu tevi vēlāk aizvest arī uz mājām, citādi būs pārāk vēls. Mājā vēl nav elektrības.

- Ja tas tevi neapgrūtina.

- Nebūt ne. - Viņa pasmaidīja. - Es šovakar esmu brīva.

- Nu, tādā gadījumā labprāt pieņemu tavu piedāvājumu.

Dr. Inka Hanzena bija veterinārārste un kopā ar diviem kolēģiem vadīja zirgu klīniku Kelkheimas Rupertshainas rajonā. Darbā viņa bija uzzinājusi arī par šo māju, pusi no dvīņumājas, kuras īpašniekam bija beigusies nauda. Jau pirms pusgada būvdarbi bija apstājušies, un māja tika pārdota par salīdzinoši izdevīgu cenu.

Pēc pusstundas viņi bija sasnieguši būvlaukumu un pa koka dēli balansēja uz ieejas durvīm. Inka tās atslēdza, viņi iegāja iekšā.

- Grīdas pamatne ir ieklāta, visas instalācijas ievilktas. Tīs viss ir izdarīts, - Inka stāstīja, abiem izstaigājot apakšstāva telpas.

Pēc tam viņi pa kāpnēm uzkāpa otrajā stāvā.

- Wow! Skats ir iespaidīgs, - Bodenšteins noteica. Tālumā pa kreisi bija saskatāmas Frankfurtes mirdzošās ugunis, bet pa labi -spoži apgaismotā lidosta.

- Brīvs skats tālumā, - apstiprināja Inka. - Kad ir gaišs, no šejienes var saredzēt pat Bodenšteinu pili.

Dzīve dažreiz met tiešām dīvainus līkločus. Bodenšteinam bija četrpadsmit gadu, kad viņš neprātīgi iemīlējās Inkā Hanzenā, Rupertshainas zirgu veterinārārsta meitā, tomēr viņam nekad nepietika drosmes meitenei to pateikt. Tā nonāca līdz pārpratumiem, kuru dēļ viņš uzsāka studijas tālu no mājām. Tur Bodenšteinam pār ceļu pārskrēja vispirms Nikola, pēc tam Kosima. Par Inku viņš vairs nedomāja, līdz pirms pieciem gadiem abi atkal satikās, izmeklējot kādu slepkavību. Toreiz viņš vēl domāja, ka laulība ar Kosimu ilgs mūžīgi, un droši vien atkal būtu izlaidis Inku no acīm, ja vien tieši viņas meita un viņa dēls nebūtu iemīlējušies viens otrā. Pagājušajā gadā abi bija apprecējušies, un kāzās Bodenšteins, būdams līgavaiņa tēvs, bija sēdējis blakus Inkai - līgavas mātei. Viņi bija labi pavadījuši laiku, pēc tam pa reizei sazvanījušies un pāris reižu kopā aizgājuši paēst. Ritot mēnešiem, bija izveidojusies īsta draudzība, telefona sarunas un vakariņas drīz vien kļuva par regulāru ieradumu. Bodenšteins labprāt bija kopā ar Inku, augstu vērtēja viņu kā sarunu partneri un labu draudzeni. Inka bija stipra, pašapzinīga sieviete, kura lielu nozīmi piešķīra savai brīvībai un neatkarībai.

Bodenšteins bija gluži apmierināts ar dzīvi, ja neņēma vērā mitekļa jautājumu. Viņš nevarēja mūžīgi dzīvot kučiera mājā Bodenšteinu muižā.

Izzūdošajā dienasgaismā viņi aplūkoja visu māju, un Bodenšteins aizvien vairāk sajūsminājās par domu pārvākties uz Rupertshainu, lai dzīvotu savas jaunākās meitas tuvumā. Arī Kosima jau vairākus mēnešus dzīvoja Rupertshainā. Viņa bija noīrējusi dzīvokli Cauber-bergā, kādreizējās plaušu klīnikas ēkā, tur atradās arī viņas birojs. Pēc pārmetumu, pretpārmetumu un sāpināšanas mēnešiem Kosima un Bodenšteins sapratās tik labi kā reti pirms tam. Viņi dalīja Sofijas aprūpes tiesības, un meita bija Bodenšteina galvenā prioritāte. Katru otro nedēļas nogali Sofija uzturējās pie viņa, reizēm arī pa nedēļas vidu, ja Kosimai bija norunātas tikšanās.

- Te tiešām ir ideāli, — Bodenšteins sajūsmināts paziņoja, kad abi bija beiguši apskati. - Sofijai būtu pašai sava istaba, un, kad meitene kļūs vecāka, viņa varēs arnākt šurp viena pati vai pat ar velosipēdu aizbraukt pie maniem vecākiem.

- Arī es par to iedomājos, - Inka atbildēja. - Vai man sarunāt tev tikšanos ar pārdevēju?

- Jā, ļoti labprāt. - Bodenšteins pamāja ar galvu.

Inka aizslēdza mājas durvis un viņam pa priekšu devās ielas virzienā. Nakts bija smacīga, starp mājām vēl saglabājies dienas siltums. Gaisā bija jūtama kokogļu un grilētas gaļas smarža, no kāda dārza šurp atlidoja balsis un smiekli. Kučiera mājai, kas atradās atstatu no muižas, blakus nebija kaimiņu, nebija citu māju gaišo logu vai garāmbraucošu automašīnu, tur apgrozījās* vienīgi pils restorāna viesi. Tumšās naktīs, it īpaši ziemā, vēlās stundās dzīve pilnīgi ieslīga meža klusumā. Atkarībā no dvēseles noskaņojuma šis miers varēja būt nomācošs vai nomierinošs, bet Bodenšteinam tas bija apnicis.

- Iedomājies, - viņš teica, - ja tas izdosies, mēs būsim gandrīz kaimiņi.

- Vai tev tas patiktu? - lnka iejautājās.

Viņa apstājās pie automašīnas, pagriezās pret Bodenšteinu un viņu uzlūkoja. Ielas laternu gaismā sievietes dabiski gaišie mati mirdzēja kā medus. Bodenšteins kārtējo reizi apbrīnoja Inkas skaidros sejas vaibstus, augstos vaigukaulus un skaistās lūpas. Ne pagājušie gadi, ne smagais veterinārārstes darbs nebija spējuši mazināt viņas skaistumu. Jau kuro reizi viņam galvā iešāvās doma: kāpēc Inkai nekad nav bijis vīra vai stabila drauga?

- Protams. - Viņš apgāja ap auto, atvēra pasažiera durvis un iesēdās mašīnā. — Tas taču būtu brīnišķīgi! Varbūt vēl ātri ieskriesim Merlin un apēdīsim picu? Esmu trakoti izsalcis.

Inka apsēdās pie stūres.

- Okei, - viņa pēc īsas vilcināšanās piekrita un iedarbināja motoru.

* * *

Jau trešo reizi Pia riņķoja pa šaurajām, ar bruģakmeni klātajām Kēnigšteinas vecpilsētas ieliņām, veltīgi meklējot piemērotu vietu automašīnas novietošanai, un pie sevis pukojās par apvidus auto izmēriem. Tieši pirms viņas automašīnas izkustējās kāds kombi, un Pia atmuguriski veikli iemanevrēja brīvajā vietā. Pēdējo reizi iemetusi vērtējošu skatienu atpakaļskata spogulī, viņa paķēra somu un izkāpa. Pia nekad nebija piedalījusies klases saietos un jutās ieintriģēta, kādas izskatīsies kādreizējās klasesbiedrenes. Viņa pagāja garām saldējuma kafejnīcai un ievēroja režģotu žogu, aiz kura bija manāma būvbedre. Šeit bija stāvējusi māja, kurā viņa pirms diviem gadiem bija atradusi Roberta Vatkovjaka līķi. Droši vien fakts, ka mājā atrasts miris cilvēks, māklerim nebija atvieglojis nekustamā īpašuma pārdošanu.

Pia gāja pa ietvi un pie grāmatnīcas nogriezās pa labi Kūrorta parka virzienā, kur atradās villa Borgnis. Jau iztālēm Pia dzirdēja smieklus un balsu jūkli, kas pārspēja puķu dobju ieskautās strūklakas čalošanu. Viņa pagriezās ap stūri un pasmaidīja. Aizvien vēl tāda pati kladzināšana kā tolaik!

— Piiia! - iesaucās sarkanmataina sieviete un, iepletusi rokas, nāca uz viņas pusi. — Cik jauki tevi redzēt!

Sirsnīgs apskāviens, bučiņa uz kreisā un labā vaiga.

Silvijas seja staroja, viņa bīdīja Piu sev pa priekšu. Nākamajā mirklī viņu ieskāva sen pazīstamas sejas, un Pia pārsteigta konstatēja, cik maz toreizējās klasesbiedrenes mainījušās. Kāda iespieda viņai rokā glāzi ar Aperol Spritz kokteili. Bučiņas, smaidi, pārspīlētas apkampšanās, īsts atkalredzēšanās prieks. Silvija noturēja jautru runu, ko ik pa brīdim pārtrauca smiekli un svilpieni, pēc tam novēlēja visiem klātesošajiem jauku izklaidi. Ivonna un Kristīna 1986. gada absolventu vārdā Silvijai kā pateicību pasniedza lielu puķu pušķi un dāvanu karti veselīgai nedēļas nogalei, un Piai bija jāpasmaida. Taunusai tipiskas dāvaniņas! Bet tās nāca no sirds, un Silvija bija aizkustināta līdz asarām.

Pia mazliet iedzēra no savas glāzes un saviebās. Saldais kokteilis nepavisam nebija viņas mīļākais dzēriens, bet tagad tas bija totāli populārs un diemžēl pārspējis veco labo Prosecco.

— Pia?

Pia pagriezās. Viņas priekšā stāvēja tumšmataina sieviete, kuras sejas vaibstos Pia tūlīt atpazina piecpadsmitgadīgo meiteni - tādu, kāda tā bija palikusi atmiņā.

— Emma! - Pia neticīgi iesaucās. - Nemaz nezināju, ka arī tu šodien esi šeit! Cik jauki tevi satikt!

— Arī es priecājos! Es tikai pirms neilga laika pieteicos.

Viņas saskatījās, tad iesmējās un apkampās.

- Ei! - Pias skatiens tikai tagad pievērsās kādreizējās jaunības draudzenes apaļajam vēderam. - Tu esi stāvoklī!

- Jā, iedomājies tikai. Četrdesmit trijos gados.

- Tas mūsdienās vairs nav nekāds vecums, - Pia iebilda.

- Man ir meita Luīza, viņai ir pieci gadi. Un īstenībā es domāju, ka ar viņu pietiek. Bet bieži vien notiek neparedzētais. - Emma ieķērās Piai elkonī. — Un tu? Vai tev ir bērni?

Pia juta pazīstamo dūrienu, ko vienmēr mēdza izraisīt šis jautājums.

- Nē, - viņa nevērīgi atbildēja. - Esmu tikusi tikai līdz zirgiem un suņiem.

- Tos tu naktī vismaz vari kaut kur iespundēt.

Viņas abas iesmējās.

- Zini, es nebūtu domājusi, ka mēs vēl kādreiz tiksimies, - Pia mainīja tematu. - Pirms pāris gadiem es nejauši satiku arī Miriamu. Kaut kad visi tomēr atgriežas skaistajā Taunusā.

- Jā, pat es. - Emma palaida vaļā viņas roku. - Atvaino, bet es uz brīdi apsēdīšos. Karstums mani beidz nost.

Viņa novaidēdamās apsēdās uz viena no krēsliem. Pia ieņēma vietu draudzenei līdzās.

- Miriama, tu un es, - Emma sacīja. - Mēs tiešām bijām nešķirams trio. Mūsu vecāki mūs ienīda. Kā Miri klājas?

- Labi. - Pia iedzēra vēl vienu malku oranžīgās dziras. Aizvien vēl bija ļoti silts, un mute no lielās runāšanas - izkaltusi. - Pagājušajā gadā viņa apprecējās ar manu bijušo vīru.

- Kā, lūdzu? - Emma iepleta acis. - Un... tu... es domāju... tev taču tas ir diezgan nepatīkami, vai ne?

- O nē, nē. Viss ir okei. Mēs ar Heningu tagad saprotamies labāk nekā jebkad, šad un tad abi strādājam kopā. Turklāt arī es neesmu viena.

Pia atgāzās pret krēsla atzveltni un pārlaida skatienu terasei. Viss mazliet atgādināja klases ekskursiju senāk. Tie, kuri jau agrāk bija draudzējušies, arī tagad bija kopā. Aiz augstajiem ciedriem starmešu gaismā tumšzilajās debesīs iezaigojās pilsdrupu tornis, aiz tā vāri iemirdzējās pirmās zvaigznes. Mierīgs, bezrūpīgs vakars. Pia priecājās, ka bija šurp atnākusi. Brīvajā laikā viņa pārāk maz tikās ar cilvēkiem.

- Pastāsti man kaut ko par sevi! - Pia aicināja bijušo klasesbiedreni. - Ar ko tu nodarbojies?

- Es apguvu skolotājas amatu, bet, divus gadus nostrādājusi pamatskolā Berlīnē, pievērsos brīvprātīgo darbam.

- Par skolotāju? - Pia ieinteresēta jautāja.

- Sākumā - jā. Bet pēc tam sadomāju doties uz krīzes skartajiem rajoniem. Tiešām kaut ko paveikt. Tā es nonācu organizācijā Doctors Worldwide. Kā loģistikas speciāliste. Tur es biju savā elementā.

- Ko tu tur darīji?

- Organizatoriskie jautājumi. Medikamentu un medicīnas materiālu transports. Es biju atbildīga par komunikācijas tehniku, par darbinieku izmitināšanu un ēdināšanu. Par muitas operācijām, maršrutu plānošanu, kravas automašīnu stāvvietām, nometņu uzturēšanu kārtībā un apsaimniekošanu, par projektu drošību un kontaktiem ar vietējo personālu.

- Wow! Skan satraucoši.

- Jā, tā arī bija. Parasti mēs sastapāmies ar katastrofāliem apstākļiem - nekādas infrastruktūras, korumpēti ierēdņi, cilšu naids. Etiopijā pirms sešiem gadiem iepazinos ar savu vīru. Viņš ir DW ārsts.

- Un kā tu atkal nonāci tieši šeit?

Emma viegli papliķēja sev pa vēderu.

- Kad pagājušoziem konstatēju, ka esmu stāvoklī, Florians - tas ir mans vīrs - uzstāja, ka man ar Luīžu jādodas uz Vāciju. Galu galā grūtniecība manā vecumā ir saistīta ar risku. Tagad dzīvoju pie viņa vecākiem Falkenšteinā. Varbūt kādreiz esi dzirdējusi mana vīratēva vārdu: Dr. Jozefs Finkbainers. Pirms daudziem gadiem viņš nodibināja biedrību Sonnenkinder [3] e. V.

- Protams, esmu par to dzirdējusi. - Pia pamāja ar galvu. - Iestādījums neprecētām mātēm un viņu bērniem.

- Jā gan. Tā ir patiešām fantastiska lieta, - Emma apstiprināja.

- Kad mazulis būs piedzimis, es tur varēšu darīt kaut ko vairāk. Pašlaik tikai nedaudz palīdzu organizēt mana vīratēva astoņdesmitās dzimšanas dienas lielās svinības, kas notiks jūlija sākumā.

- Un tavs vīrs vēl aizvien atrodas kādā katastrofas skartā rajonā?

- Nē. Pirms trim nedēļām viņš atgriezās no Haiti un tagad organizācijas DW ietvaros lasa referātus visā Vācijā. Arī tagad es neredzu viņu pārāk bieži, bet vismaz nedēļas nogalēs Florians ir mājās.

Pienāca oficiants ar paplāti, Emma un Pia paņēma pa glāzei minerālūdens.

- Tiešām ir jauki tevi atkal satikt. — Pia smaidīdama pacēla glāzi.

- Arī Miri priecāsies, kad padzirdēs, ka tu atkal esi Vācijā.

- Mēs kādreiz varētu tikties trijatā. Mazliet papļāpāt par senajiem laikiem.

- Laba ideja. Pagaidi, es tev iedošu savu vizītkarti. - Pia paņēma somu un meklēja karti. To darot, viņa pamanīja, ka klusuma režīmā ieslēgtais mobilais telefons vibrē un monitors ir gaišs.

- Atvaino, — Pia sacīja un pasniedza Emmai savu vizītkarti.

- Man diemžēl jāatbild.

- Tavs vīrs? - Emma jautāja.

- Nē. Mans darbs.

Īstenībā Piai šodien bija brīvdiena, bet, ja pastāvēja aizdomas par slepkavību un dežurējošie kolēģi bija no citas nodaļas, tam nebija nozīmes. Bija noticis tas, no kā Pia baidījās: Edershaimā atrasta mirusi meitene.

- Es būšu, - viņa sacīja dežurējošajam policistam, kas jau atradās notikuma vietā. - Pēc pusstundas. Atsūti man, lūdzu, vēlreiz precīzu adresi īsziņā!

-Tu strādā kriminālpolicijā? — Emma pārsteigta jautāja un ieskatījās vizītkartē. - Vecākā kriminālinspektore Pia Kirhofa.

- Kopš šodienas pat galvenā kriminālinspektore. — Pia šķībi pasmaidīja.

- Ko viņi šajā stundā grib no tevis?

- Ir atrasts līķis. Un par to atbildīga diemžēl esmu es.

- Slepkavību izmeklēšanas komisija? — Emmas acis iepletās. - Tas ir tik aizraujoši! Vai tev ir arī revolveris?

— Pistole. Un patiesībā tas nemaz nav aizraujoši. Parasti drīzāk nomācoši. - Pia sarauca pieri un piecēlās. - Es aiztaupīšu sev atvadīšanos no visiem. Ja kāds taujās pēc manis...

Viņa paraustīja plecus. Arī Emma piecēlās.

— Vai zini, es tevi ielūdzu uz mūsu vasaras svētkiem. Tad mēs vismaz atkal redzēsimies. Un, ja Miriama vēlas, paņem viņu līdzi, okei? Es tiešām priecāšos.

- Labprāt atnākšu. — Pia apkampa draudzeni. - Uz drīzu redzēšanos!

Viņai izdevās nozust nemanītai. Desmit pāri desmitiem! Tāda neraža! Mirusi meitene. Nakts izvērtīsies ļoti gara, un, tā kā Pia bija viena pati, viņai nāksies pildīt nepateicīgo uzdevumu - runāt ar meitenes vecākiem. Piederīgo apmulsums un izmisums bija pats ļaunākais viņas darbā. Kamēr Pia caur gājēju zonu devās uz savu auto, mobilais iepīkstējās un displejs iegaismojās. Policists bija atsūtījis īsziņu. Mūkusētas iela, Hatershaima-Hdershaima. Pie aizsprosta. Pia atslēdza automašīnu, iesēdās, iedarbināja motoru, nolaida logus, lai iekšā ieplūstu nedaudz svaiga gaisa. Viņa ievadīja adresi navigācijas ierīcē, piesprādzējās un devās ceļā.

“Maršruts tiek aprēķināts,” laipni paziņoja sievietes balss datorā. “Maršruts atrodas dotajā virzienā.”

22,7 kilometri. Ierašanās laiks - 22.43.

HfL * *

Hanna iegrieza automašīnu aklajā ieliņā meža malā, kuras galā atradās viņas māja. Ara prožektori, kurus ieslēdza kustību sensori, to spoži apgaismoja. Viņa nospieda bremzes pedāli. Cerams, kā ļauns pārsteigums viņu negaida Vincents vai pat Normans! Taču tad pie dubultgarāžas Hanna pamanīja spilgti sarkanu MINI ar Minhenes numurzīmi un uzelpoja. Maike acīmredzot bija ieradusies dienu agrāk nekā ziņojusi. Viņa novietoja savu auto blakus meitas mašīnai un izkāpa.

- Sveika, Maike! - viņa iesaucās un pasmaidīja, lai gan prāts uz to nemaz nenesās. Vispirms briesmīgā saķeršanās ar Normanu, pēc tam saruna ar Volfgangu Māternu. Līdz pat septiņiem vakarā viņa kopā ar visu komandu notupēja krīzes sapulcē konferenču telpā, pēc tam Hanna un Jans tikās ar brīvo producenti, kura pusotru stundu, citu pēc citas smēķējot cigaretes piedūmotā, nemīlīgā bārā, kas atradās kādā Gētes ielai blakus esošā ieliņā un bija pilns ar tipiem uzvalkos, izvirzīja nekaunīgas prasības. Pilnīgi izniekots laiks.

- Sveika, Hanna! - Maike piecēlās no kāpņu augšējā pakāpiena. Pie mājas durvīm bija nolikti divi koferi un ceļasoma.

- Kāpēc nepiezvanīji, ka ieradīsies jau šodien?

- Es mēģināju aptuveni divdesmit reižu, - Maike pārmetoši atbildēja. - Kāpēc biji izslēgusi savu mobilo?

- Ak, šodien bija daudz nepatikšanu. - Hanna nopūtās. - Kādā brīdī es to daiktu vienkārši izslēdzu. Tu taču varēji piezvanīt uz biroju.

Hanna noskūpstīja meitu uz vaiga, par to Maike saviebās, tad atslēdza ārdurvis un palīdzēja Maikei sanest iekšā mantas.

Pārcelšanās no Berlīnes uz Minheni Maikei, šķiet, bija nākusi par labu. Kopš Hanna pēdējoreiz bija redzējusi meitu, viņa bija pieņēmusies svarā. Mati atauguši, un ģērbšanās stils nedaudz normalizējies. Varbūt viņa drīz pavisam atteiksies no vēlajiem pubertātes gadiem raksturīgā “māju ieņēmēju” stila.

- Tu labi izskaties, - Hanna sacīja.

- Tu gan ne, - Maike atbildēja un kritiski nopētīja Hannu.

- Esi ļoti novecojusi.

- Paldies par komplimentu.

Hanna novilka kurpes un iegāja virtuvē, lai izņemtu no ledusskapja aukstu alu.

Attiecības starp Maiki un viņu vienmēr bija bijušas komplicētas, un Hanna pēc šīs pirmās vārdu apmaiņas vairs nebija pārliecināta, vai tā būs bijusi laba ideja - lūgt meitu semestra brīvdienās uzņemties ražošanas asistentes pienākumus. Tas, ko citi cilvēki runāja viņai aiz muguras, Hannu nekad nebija interesējis, bet Maikes naidīgums viņai sagādāja aizvien vairāk rūpju. Telefona sarunā meita tūlīt bija skaidri likusi saprast, ka šo darbu uzņemas nevis tāpēc, ka vēlas izpalīdzēt, bet tikai finansiālu apsvērumu dēļ. Tomēr Hanna priecājās, zinot, ka Maike visu vasaru būs blakus. Viņa vēl nebija pieradusi pie vientulības.

Nošalca tualetes skalojamā kaste, un pēc brīža Maike ienāca virtuvē.

- Vai esi izsalkusi? — Hanna apvaicājās.

- Nē. Es jau kaut ko uzēdu.

Hanna nogurusi apsēdās uz virtuves krēsla, iztaisnoja kājas un izstaipīja sāpošos pirkstus. Hallux rigidus^4 abu kāju īkšķiem — balva par trīsdesmit gadus ilgo laiviņu valkāšanu. Staigāt kurpēs ar vairāk nekā četrus centimetrus augstiem papēžiem kļuva aizvien grūtāk, bet viņa taču galu galā nevarēja visu laiku skraidīt apkārt sporta apavos.

- Ja arī tu vēlies aukstu alu, ledusskapī ir vēl dažas pudeles.

- Labāk pagatavošu zaļo tēju. Vai tu gadījumā neesi sākusi dzert? -Maike ielēja ūdens vārītājā ūdeni, izņēma no skapja porcelāna tasi un vandījās pa atvilktnēm, līdz atrada tēju. - Droši vien Vincents tāpēc aizlaidās. Tu tiešām spēj aizbaidīt ikvienu veci.

Hanna nereaģēja uz meitas provokācijām. Viņa bija pārāk nogurusi, lai ielaistos vārdu kaujā kā agrāk ik dienu. Tagad Maikes agresivitāte pēc pāris stundām parasti mazinājās, un Hanna mēģināja teikto tik ilgi laist gar ausīm.

Maike bija šķirtu vecāku bērns; viņas tēvs - plaši pazīstams viszinis un paļātājs — izvācās, kad Maikei bija seši gadi, un pēc tam katru otro nedēļas nogali meitu bez jēgas lutināja un sekmīgi noskaņoja pret māti. Viņa veiktā smadzeņu skalošana pat pēc astoņpadsmit gadiem vēl aizvien darbojās.

- Man Vincents patika, - Maike paziņoja un sakrustoja pārāk tievās rokas uz krūtīm, kuras par tādām īsti gan nevarēja saukt.

- Viņš bija asprātīgs.

Maike bija pavisam normāls bērns, bet tad tīņa gados aiz bēdām uzaudzēja gandrīz simt kilogramus liekā svara. Sešpadsmit gadu vecumā viņa tikpat kā pārtrauca ēst un anoreksijas dēļ pirms pāris gadiem nonāca klīnikā, kur ārstē ēšanas traucējumus. Būdama metru septiņdesmit četrus centimetrus gara, meitene svēra vairs tikai trīsdesmit deviņus kilogramus, un kādu laiku Hanna katru dienu bija gatava telefona zvanam, kas paziņotu par meitas nāvi.

- Arī man viņš kādreiz patika. — Hanna izdzēra pēdējo malku alus. - Bet mēs bijām viens no otra attālinājušies.

- Kāds tur brīnums, ka viņš aizlaidās, - Maike nicinoši nošņāca. - Blakus tev cilvēks nespēj elpot. Tu esi kā tanks - brauc pāri ikvienam, nerēķinoties ar zaudējumiem.

Hanna nopūtās. Viņa nedusmojās par tikko izskanējušajiem aizvainojošajiem vārdiem, viņu tikai pārņēma dziļas skumjas. Šī jaunā sieviete, kura, protestējot pret māti, gandrīz nobadojās līdz nāvei, viņu nekad īsti nemīlēs. Un pie tā bija vainīga pati Hanna. Maikes bērnības un agrās jaunības gados viņai svarīgāka bija pašas karjera, nevis bērns, tāpēc viņa ar atvieglojumu un tikpat kā bez cīņas bija atstājusi brīvas rokas savam bijušajam vīram. Maike tēva viltīgās varas spēlītes nekad nebija atšifrējusi, daudzus gadus viņa to nekritiski dievināja. To, ka šādi viņš Hannai aiz muguras atriebās, Maike nebija sapratusi. Un Hanna izvairījās skart šo tematu.

- Tad tā tu par mani domā, — viņa klusu sacīja.

- Tā visi par tevi domā, - Maike asi atcirta. - Tev vienmēr svarīga esi tikai tu pati.

- Tā nav, - Hanna iebilda. - Es tavā labā...

- Ak, izbeidz taču! - Maike izbolīja acis. - Neko tu neesi darījusi manā labā! Tev allaž ir bijis tikai tavs darbs un tavi džeki.

Iesvilpās ūdens vārītājs. Maike to izslēdza, ielēja tasē ūdeni un iekarināja tējas maisiņu. Stūrainās kustības liecināja par iekšēju sasprindzinājumu. Hanna tik labprāt būtu piekļāvusi meitu sev klāt, pateikusi kaut ko mīļu, parunājusies un pasmējusies, apjautājusies, kā viņa dzīvo, taču to nedarīja, jo baidījās no atraidījuma.

- Es tev uzklāju gultu augšā tavā bijušajā istabā. Dvieļi ir vannas istabā, - viņa tikai pateica un ielika tukšo pudeli grozā pie pārējām.

— Atvaino, lūdzu! Man bija smaga diena.

- Nav problēmu. — Maike pat nepaskatījās uz viņu. — Cikos man rīt jāsāk strādāt?

- Vai desmitos varēsi?

- Jā, protams. Arlabunakti!

- Arlabunakti. — Hanna pēdējā brīdī norija bērnu dienu mīļ-vārdiņu Mimī, ko Maike nevēlējās dzirdēt no viņas. - Priecājos, ka esi šeit.

Atbildes nebija. Bet arī apvainojuma ne. Tas jau bija progress.

* * *

- Kas te notiek? - Pia, izspraukusies cauri uztrauktam ļaužu pūlim, izlīda pa nožogojuma lentes apakšu.

- Tur pāri sporta biedrībā šovakar svinēja vasaras svētkus, - paskaidroja kolēģis uniformā.

- Aha. — Pia pavērās visapkārt.

Nedaudz tālāk uz priekšu stāvēja ugunsdzēsēju mašīnas, divi neatliekamās palīdzības automobiļi ar mēmi mirgojošām zilām bākugunīm, blakus - operatīvā automašīna, divi personiskie automobiļi un Heninga sudrabotais Mercedes Kombi. Meža stūris aiz automašīnām bija spoži apgaismots. Pia apgāja apkārt smilšainajam pludmales volejbola laukumam un iemeta īsu skatienu neatliekamās palīdzības automobiļa atvērtajās sānu durvīs, kur tika aprūpēta jauna, tumšmataina sieviete.

- Viņa atrada līķi, — paskaidroja sanitārs. — Meitene ir šokā, un viņas asinīs ir divas promiles alkohola. Doktors ir lejā pie upes un apkopj otru pļēgurotāju.

- Kas tur noticis? Sacensības dzeršanā?

- Es nezinu. - Sanitārs paraustīja plecus. - Jaunajai dāmai, spriežot pēc personas apliecības datiem, ir divdesmit trīs gadi. īstenībā mazliet par vecu kaut kam tādam.

- Kur man jāiet?

- Pa taku lejā pie upes. Šie pa to laiku, iespējams, būs dabūjuši vaļā vārtus.

»

— Paldies. - Pia gāja uz priekšu. 'laka veda gar futbola laukumu. Bija ieslēgti starmeši, un stiepļu žoga otrā pusē drūzmējās vēl vairāk ziņkārīgo nekā iepriekš pie nožogojuma. Piai*nepadevās iešana kurpēs ar nepierasti augstajiem papēžiem. Ugunsdzēsēju un neatliekamās palīdzības mašīnu spilgtā starmešu gaisma žilbināja, un viņa nevarēja saskatīt, kur likt kāju. Pie atvērtiem dzelzs vārtiem stāvēja ugunsdzēsēji un iesaiņoja autogēna griezējdegli.

Tumsā pretī nāca divi sanitāri ar nestuvēm, tiem blakus gāja pirmās palīdzības ārsts un turēja rokā paceltu infūzijas pudeli.

— Labvakar, Kirhofas kundze! — viņš sveicināja. Abi pazina viens otru no līdzīgām situācijām jau kopš pirmskristus laikiem.

— Labvakar! - Pia uzmeta skatienu jaunietim. - Kas ar viņu ir?

— Gulēja bez samaņas blakus līķim. Stiprā alkohola reibumā. Mēs mēģinām viņu uzmodināt.

— Okei. Redzēsimies vēlāk. - Viņa stīvām kājām turpināja iet pa taku, aiz sporta laukuma žoga stāvošo interesentu ziņkārīgo skatienu pavadīta, un klusībā nolādēja sev neierastās laiviņas ar vaļēju papēdi.

Pēc dažiem metriem vina satika divus ierēdņus uniformās un

> j kolēģi Ērenbergu no Ielaušanās nodaļas, kuram šodien bija dežūra un kurš viņai bija piezvanījis.

— Labvakar! - sacīja Pia. - Vai jūs varētu parūpēties, lai tie ļaudis no sporta laukuma pazustu? Es nevēlos redzēt Face book vai YouTube nekādas līķa fotogrāfijas vai filmas.

— Sapratu.

— Paldies! - Pia lika Ērenbergam īsi raksturot situāciju un tad gāja tālāk, skaudīgi domājot par kolēģiem, kuri tagad omulīgi izbaudīja brīvo vakaru. Jau no tāluma viņa saklausīja satrauktas balsis un nojauta, kas tur notiek. Pēc piecdesmit metriem Pia bija sasniegusi spoži apgaismoto vietu upes krastā. Kraujas pakājē stāvēja Pias bijušais vīrs Dr. Henings Kirhofs un Kristians Krēgers, Hofheimas reģionālās kriminālpārvaldes Atpazīšanas nodaļas šefs, - abi tērpušies baltos aizsargkombinezonos. Žilbinošajā starmešu gaismā viņi izskatījās kā divi cilvēki no Marsa, turklāt apsaukāja viens otru par diletantu un nemākuli: viens - dzēlīgā pārākuma apziņā, otrs -karstasinīgās dusmās.

Upē tieši aiz niedrēm bija piestājis Ūdens policijas kuģītis, un tā spilgtais starmetis no ūdens puses ieskāva krasta līniju spožā gaismā.

Trīs kolēģi no Lietisko pierādījumu vākšanas nodaļas drošā attālumā rezignēti un pacietīgi sekoja niknajam strīdam.

— Ei, galvenā kriminālinspektores kundze! Šika kleita! - viens no tiem iesaucās un atzinīgi iesvilpās. - Un superīgas kājas!

— Paldies. Par ko tas strīds? - Pia pajautāja.

- Parastais temats. Šefi; apgalvo, ka doktors tīši iznīcinot pēdas, -kāds cits atbildēja un pacēla kameru. - Bet fotogrāfijas mums jau ir.

Pia kāpa lejā pa nogāzi un cerēja, ka visu acu priekšā nepaklups un neielidos tieši nātrēs, kas metra augstumā kupli zēla abpus šaurās taciņas.

— Tas ir kaut kas neiespējams! - Krēgers nervozi iekliedzās, ieraudzījis Piu. - Tagad vēl arī tu mīdīsies pa DNS pēdām! Vispirms viltnieks Ērenbergs, pēc tam nolādētais līķu uzšķērdējs, tad pirmās palīdzības ārsts un tagad arī tu! Kāpēc jūs nevarētu izjust kaut mazliet respekta? Kā lai mēs te vispār strādājam?

Jautājums bija visnotaļ pamatots. Laukums, kurā viņi abi stāvēja, nebija lielāks par pieciem kvadrātmetriem.

- Labvakar, kungi! - Pia nereaģēja uz Krēgera dusmu izvirdumu, tas viņai bija pierasts. Krēgers bija perfekcionists, kurš vislabprātāk jebkuru nozieguma vai atraduma vietu pāris stundu būtu atstājis tikai savā ziņā, pirms kāds cits to sabojājis.

- Sveika, Pia! — Henings sveicināja. - Vai esi kļuvusi par liecinieci verbāliem apvainojumiem, ar kuriem šis cilvēks man atkal primitīvā veidā uzbruka?

-Jūsu kooperācijas problēmas mani neinteresē, - Pia īsi noteica.

— Kas šeit ir noticis?

Krēgers uz brīdi pacēla skatienu, tad viņa acis iepletās un viņš apstulbis blenza uz Piu.

- Vai tu pirmo reizi redzi sievieti kleitā? - Pia viņam uzbrēca. Tā kā nebija ģērbusies džinsos un ciešiem apaviem kājās, viņa nejutās savā ādā un bija dīvaini neaizsargāta.

- Nē. Bet... tevi gan. - Atzinīgā izteiksme viņa acīs citreiz varbūt Piai būtu glaimojusi, taču tagad tikai sadusmoja.

- Vai pietiekami paskatījies? Tad tu vari man pastāstīt, kas mums te ir. - Pia Krēgera acu priekšā uzsita knipi. - Nu?

Krēgers noklepojās.

- Eē... nūjā. Hm. Kad ieradāmies, situācija bija šāda: bezsamaņā esošais jaunietis gulēja uz vēdera - tieši tur, kur tagad stāv tiesu mediķa kungs. Kreisā kāja bija ūdenī. Meitene atradās turpat, kur tagad.

Jaunās meitenes līķis gulēja uz muguras starp niedrēm un krasta brikšņiem, acis plaši atvērtas. Ūdenim viegli viļņojoties, šķita, ka meitene sakustas.

Aukstajā starmešu gaismā Pia aplūkoja baiso ainu. Viņai vajadzēja brīdi, lai pārvarētu nežēlīgo faktu, ka jāmirst tik jaunam cilvēkam, pirms viņam vispār bijusi iespēja dzīvot.

- Mazliet tālāk uz priekšu pa krastu zem sēru vītola mēs atradām tukšas degvīna pudeles un Red Buli skārdenes. Arī dažus apģērba gabalus, kurpes, mobilo telefonu un daudz vēmekļu, - ziņoja Kristiāns Krēgers. - Man šķiet, ka pāris jauniešu patvarīgi iekļuvuši šajā slēgtajā gruntsgabalā, lai netraucēti piedzertos. Tad laikam kaut kas bija nogājis greizi.

- Kas ir ar zēnu? - Pia gribēja zināt.

Henings jau bija izmeklējis bezsamaņā esošo jaunieti, pirms viņu aiztransportēja pirmās palīdzības ārsts.

- Arī bija pamatīgi pietempies, - Henings atbildēja. - Un vēmis. Viņa bikses bija vaļā.

- Un ko tu no tā secini?

- Iespējams, viņš gribējis atviegloties. Un noripojis pa nogāzi. Puisim ir svaigi nobrāzumi uz plaukstām un apakšdelmiem. Tie varētu būt radušies, kad viņš mēģinājis kaut kā noturēties.

Kas šeit īsti varētu būt noticis?

Pia pagāja soli sāņus, lai atbrīvotu vietu Krēgera cilvēkiem. Divi vīri vilka ārā no ūdens meitenes līķi.

- Pavisam viegla. 'Pikai kauli un āda, - viens no vīriešiem sacīja.

Pia notupās pie mirušās meitenes. Viņa bija ģērbusies gaišā trikotāžas krekliņā ar lencītēm un džinsa minisvārkos, kas bija savilkušies uz augšu līdz pat viduklim. Nebija pietiekami gaišs, bet Piai izskatījās, ka meitenes bālais, kaulainais ķermenis ir klāts ar tumšiem plankumiem un svītrām.

- Hening? Vai tie ir asinsizplūdumi? - Pia norādīja uz meitenes vēderu un augšstilbiem.

- Hm... Varētu būt. - Henings ar kabatas lukturīti apgaismoja ķermeni un sarauca pieri. - Jā, tie ir asinsizplūdumi un daļēji sadzijušas sistas brūces.

Viņš aplūkoja meitenes kreiso un pēc tam - labo roku.

- Krēger? - viņš iesaucās.

- Kas ir?

- Vai drīkstu viņu pagriezt?

- Lūdzu.

Henings pasniedza Piai kabatas lukturīti un ar cimdotajām rokām pagrieza meiteni uz vēdera.

- Ak Dievs! - Pia izdvesa. - Kas tad tasi

Meitenes muguras apakšējā daļa un dibens bija pilnīgi saplosīti, caur tumšākajiem muskuļaudiem bālgani vīdēja mugurkaula skriemeļi, ribas un iegurņa kauli.

- Ievainojumi no kuģa dzenskrūves, — Henings nosprieda un paskatījās uz Piu. - Mazā nav mirusi šovakar un ne šajā vietā. Viņa jau ilgāku laiku atrodas ūdenī, uz plaukstām āda ir jau krietni sačer-velējusies. Droši vien straume viņu šurp atskalojusi.

Pia piecēlās.

-Tu domā, ka viņai nav nekāda sakara ar pārējiem jauniešiem? -viņa jautāja.

- Es te esmu tikai tiesu mediķis, - Henings atbildēja. - To izdibināt ir tavs darbs. Fakts ir tāds, ka meitene nav mirusi šovakar.

Pia domīgi paberzēja kailos apakšdelmus un nodrebinājās, lai gan no aukstuma nebija ne miņas. Viņa palūkojās visapkārt un mēģināja iztēloties, kas te varēja būt noticis.

- Es lūkošu kaut ko izdabūt no jaunās sievietes, kura abus atrada, -viņa teica. - Lieciet, lai mirušo meiteni nogādā pie tiesu medicīnas ekspertiem. Es ceru, ka prokurors drīz dos atjauju veikt līķa sekciju.

- Pagaidi! - Krēgers galanti pasniedza roku, lai palīdzētu Piai uzkāpt pa nogāzi, un viņa to satvēra.

- Paldies. - Tikusi augšā, viņa viegli pasmaidīja. — Tikai neiedomājies pie tā pierast.

- Pilnīgi noteikti ne. - Viņš pavīpsnāja. - Vienīgi tad, kad bezceļu apvidū tu ieradīsies vasarīgā vakarkleitā un nepiemērotos apavos.

- Tu mazliet par daudz kontaktējies ar Heningu. - Arī Pia pasmīnēja. - Tas jūtams pēc tava izteiksmes veida.

- Viņš gan ir iedomīgs maitasgabals, toties viņa vārdu krājums ir nepārspējams. Es no viņa mācos katrā mūsu kopīgajā lietā.

- Tad jau tu ikvienu šādu gadījumu turpmāk varēsi deklarēt kā kvalifikācijas paaugstināšanas pasākumu. Uz redzi!

Krēgers sveicinot pacēla roku un pagriezās, lai atkal kāptu lejā.

- Ē, Pia! - viņš sauca. Pia pagriezās.

- Ja tev ir auksti, - manā auto ir flīsa jaka.

Pia pamāja ar galvu un devās uz neatliekamās palīdzības automašīnu.

* * *

Vakars bijušo klasesbiedreņu sabiedrībā un necerētā tikšanās ar Piu bija nākuši Emmai par labu. Pacilāta, labā garastāvoklī viņa atslēdza vīra vecāku lielās villas tumšzaļās gregoriāņu stila durvis. Florians, Luīza un viņa apdzīvoja visu mājas otro stāvu. Uzaugusi neizteiksmīgā rindu māju rajonā Nīderhēhštatē, Emma no pirmā acu uzmetiena iemīlējās lielajā, no sarkaniem, nu jau mazliet apdru-pušiem ķieģeļiem celtajā namā ar erkeriem, tornīšiem un baltajiem, spraišļotajiem logiem. Viņai patika augstie, ģipša rotājumiem klātie griesti salonos, stiklotie grāmatskapji, grīdu ornamenti, gaisīgās, filigrānās kāpņu margas. Māja bija jauka. Floriana māte apgalvoja, ka tā celta rokoko stilā, Florians to nicīgi dēvēja par cukurgailīšu stilu. Viņam māja šķita kičīga un pārblīvēta, un, Emmai par nožēlu, vīrs arī nebija ieplānojis dzīvot te mūžīgi. Viņa būtu varējusi palikt šeit vienmēr.

Villa atradās liela parka malā, tas sniedzās līdz mežmalai. Tieši blakus villai bija Sonnenkinder e. V. dzīvojamā māja. Līdz laikam, kad pagājušā gadsimta sešdesmito gadu beigās Floriana tēvs ēku bija ieguvis savā īpašumā, tas bija veco ļaužu pansionāts; vēlāk tika pievienota ari pretējā māja, kurā tagad atradās administrācija, bērnudārzs un mācību telpas. Dziļāk parkā bija trīs lielas vienstāva mājas ar atsevišķu piebrauktuvi; tajās mitinājās Emmas vīratēvam tuvi darbinieki ar savām ģimenēm. Vidējā ēka īstenībā kādreiz tika celta Florianam, taču viņš bija nolēmis atstāt mājas, tāpēc tagad tā tika izīrēta.

Emma jau automašīnā bija noāvusi kurpes. Šajā karstumā viņai visu dienu bija pietūkušas potītes un pēdas, vakaros bija gandrīz neiespējami staigāt kurpēs. Koka kāpnes čīkstēja zem viņas svara. Aiz dzīvokļa trīsdaļīgo durvju pienstikla rūtīm Emma pamanīja gaismas atblāzmu. Viņa klusu atvēra durvis un uz pirkstgaliem iegāja iekšā. Florians sēdēja pie virtuves galda, viņam priekšā atradās klēpjdators. Vīrs bija tā koncentrējies, ka viņu nepamanīja. Emma brītiņu stāvēja durvju ailā un vēroja viņa profila asās kontūras. Ari pēc sešiem gadiem Floriana izskats viņu vēl aizvien fascinēja.

Turklāt toreiz, kad abi bija iepazinušies nometnē Etiopijā - viņa -projekta tehniskā vadītāja, viņš - tās medicīniskais līdzgaitnieks —, starp viņiem nebija mīlestības no pirmā acu uzmetiena. Pašā sākumā abi bija tikai strīdējušies. Pēc viņa domām, nekas nenotika pietiekami ātri, un viņa dusmojās par Floriana augstprātību un uzmācību. Nebija nemaz tik vienkārši pa simtiem kilometru garajiem zemesceļiem nogādāt uz turieni medikamentus un tehnisko aprīkojumu. Bet galu galā viņi abi strādāja vienai lietai, un, lai gan Emma par viņu briesmīgi uztraucās, kā ārsts Florians atstāja uz viņu dziļu iespaidu. Savu pacientu labā viņš strādāja līdz pilnīgam spēku izsīkumam, dažreiz 72 stundas pēc kārtas, un nepieciešamības gadījumā improvizēja, lai tikai spētu palīdzēt un dziedināt.

Dr. Florians Finkbainers neko nedarīja pa pusei; viņš ar sirdi un dvēseli bija ārsts un mīlēja savu profesiju. Ja nebija spējis izglābt cilvēka dzīvību, viņš to uzskatīja par personisku sakāvi. Tā bija Flo-riana rakstura pretruna, kas Emmu pamazām, bet noturīgi savaldzināja: no vienas puses, līdzjūtīgs cilvēku draugs, no otras —, domīgs skeptiķis, kurš reizēm varēja kļūt pat cinisks. Dažreiz viņš ieslīga dziļā melanholijā līdz pat depresīvam stāvoklim, taču varēja kļūt ari asprātīgs, šarmants un izteikti sabiedrisks. Turklāt Florians laikam gan bija visizskatīgākais vīrietis, kādu Emmai jebkad nācies sastapt.

Kad Emma atzinās kolēģei, ka, šķiet, ir iemīlējusies Florianā, tā bija viņu brīdinājusi. “Aizmirsti šo vīrieti, ja negribi kļūt nelaimīga,” kolēģe bija teikusi. “Viņš nēsājas apkārt ar visas pasaules problēmām. Bet,” draudzene zobgalīgi bija piebildusi, “iespējams, viņš ar tev piemītošo palīdzēšanas sindromu ir tieši īstais.” Šaubas, ko šie vārdi bija pamodinājuši, Emma ātri izstūma no apziņas. Proti, tādu vīrieti kā Florians vajadzēja dalīt ar viņa darbu un pacientiem, bet ar to, kas atlika, Emmai pietika. Sirds maigumā plūda pāri, kad viņa redzēja vīru tur sēžam. Cirtainie, tumšie mati, bārdas ēna uz vaigiem un zoda, siltās, brūnās acis, jutīgā mute, maigā āda uz kakla.

— Sveiks! - Emma klusu sacīja. Florians izbijies salēcās, paskatījās uz viņu un ar troksni aizsita klēpjdatora vāku.

— Mans Dievs, Emmij! Vii tev mani tā jānobiedē? - viņš izgrūda.

— Atvaino, lūdzu! — Viņa nospieda elektrības slēdzi. Halogēn-lampas pie griestiem ietina virtuvi uzbāzīgi spožā gaismā. - Es tā negribēju.

— Luīza visu vakaru dīca, - Florians sacīja un piecēlās. - Negribēja ēst, viņai sāpēja vēders. Tad es viņai vēl palasīju priekšā, un tagad meitēns guļ.

Viņš apskāva Emmu un noskūpstīja uz vaiga.

— Kā noritēja klasesbiedreņu tikšanās? Vai bija jautri? - viņš apvaicājās un uzlika roku Emmai uz vēdera. Tā viņš jau ļoti sen nebija darījis. Vēl nedaudz vairāk par piecām nedēļām, tad grūtniecība, kas jau kopš paša sākuma nebija atradusies zem laimīgas zvaigznes, būs garām. Florians nevēlējās otru bērnu - un īstenībā arī viņa ne, bet tad tas kaut kā bija gadījies.

- Jā, bija interesanti pēc tik ilga laika viņas visas ieraudzīt. Savā ziņā viņas gandrīz nav mainījušās. - Emma pasmaidīja. - Un es satiku savu kādreizējo labāko draudzeni, nebiju viņu redzējusi kopš izlaiduma.

- Tas ir jauki. - Arī Florians pasmaidīja, tad uzmeta skatienu virtuves pulkstenim, kas atradās virs durvīm. - Saki: nekas, ja es vēl aiziešu pie Ralfa uz vienu alu?

- Protams. Pēc vakara ar činkstošo Luīžu tu to esi pelnījis.

- Es nebūšu ilgi prom. — Viņš vēlreiz noskūpstīja Emmu uz vaiga, tad iekāpa iešļūcenēs, kas atradās blakus dzīvokļa durvīm.

- Tiksimies vēlāk.

- Jā. Izklaidējies jauki!

Durvis aiz Floriana aizcirtās, kāpņu telpā iedegās gaisma. Emma nopūtās. Pirmajās nedēļās pēc atgriešanās no Haiti Florians uzvedās dīvaini, bet pēdējās dienās, šķiet, izskatījās atguvies. Emma pazina viņa drūmos periodus, tad vīrs bija noraidošs un ierāvies sevī. Parasti tas pēc pāris dienām pārgāja, tomēr šoreiz bija turpinājies ilgāk. Lai gan Florians pats bija ierosinājis līdz bērna piedzimšanai palikt Falkenšteinā, acīmredzot viņš jutās savādi, pēkšņi atkal būdams Vācijā un dzīvodams savu vecāku mājā, no kuras vairāk nekā pirms divdesmit pieciem gadiem bija gandrīz bēgšus aizbēdzis.

Emma atvēra ledusskapi, izņēma pudeli ar minerālūdeni un ielēja glāzē. Tad viņa apsēdās pie virtuves galda. Pēc daudzajiem satraucošajiem čigānu dzīves gadiem, kas viņu bija aizveduši uz zemeslodes nomaļākajiem apvidiem, iespēja beidzot palikt uz vietas un dzīt saknes šķita bezgala vilinoša. Nākamgad Luīza sāks apmeklēt skolu, tad tik un tā būtu jāatsakās no dzīves visādās nometnēs. Florians bija teicams ķirurgs, viņš bez pūlēm dabūtu vietu jebkurā Vācijas klīnikā. Tomēr viņam jau bija četrdesmit seši gadi, tā vairs īsti nebija jaunība. Viņa priekšnieki, kā Florians nesen bija izteicies par šo tematu, tad, iespējams, būs jaunāki par viņu. Turklāt viņš nevarot iedomāties, ka dienu pēc dienas slimnīcā būtu jāpacieš konfrontācija ar cilvēkiem, kas bija deģenerējušies vai pārēdušies labklājības upuri. To vīrs paziņoja ar tādu pašu noteiktību, ar kādu aizstāvēja savus mērķus, un Emma saprata, ka nekas viņu nespēs pārliecināt par pretējo.

Viņa nožāvājās. Laiks iet gulēt. Emma ielika glāzi trauku mazgājamā mašīnā un izslēdza gaismu. Pa ceļam uz vannas istabu viņa apraudzīja Luīžu; meitene gulēja dziļā un mierīgā miegā savu rotaļu zvēriņu ielokā. Emmas skatienu piesaistīja grāmata, no kuras Florians mazajai bija lasījis priekšā, un viņa neviļus pasmaidīja. Kas zina, cik ilgi viņam bija nācies to darīt! Luīza bija pilnīgi aizrāvusies ar teikām un pasakām, meitēns pasaku grāmatu zināja no galvas -gan par Ansīti un Grietiņu, gan par Salātlapiņu, gan Sniegbaltīti un Sārtrozīti, gan Runci zābakos. Emma uzmanīgi aizvēra durvis. Gan jau Florians pieradīs pie jaunās dzīves. Kaut kad viņiem būs pašiem sava māja un viņi būs īsta ģimene.

* * *

Futbola laukums bija kļuvis tukšs, bet aiz norobežojuma, kas liedza pieeju aizsprostam, vēl aizvien drūzmējās sensāciju kāri skatītāji, un pa to laiku bija ieradušies arī preses pārstāvji. Pia vēlreiz mēģināja sazvanīt savu šefu. Veltīgi. Mobilais gan bija ieslēgts, taču priekšnieks neatbildēja. Ar vecāko kriminālinspektoru Kaiju Oster-manu Piai palaimējās vairāk, viņš tūlīt atsaucās.

- Atvaino par traucējumu! - Pia sacīja. - Edershaimā, gabaliņu pirms aizsprosta, mēs no upes izvilkām līķi. Man noderētu tava palīdzība.

- Kāda runa, - Kaijs atbildēja, ne ar vārdu nepieminot vēlo vakara stundu. - Kas man jādara?

- Man ir nepieciešama atļauja līķa sekcijas veikšanai - tūlīt no rīta. Un varbūt tu vari pārbaudīt ziņojumus par pazudušām personām. Jauna meitene, četrpadsmit sešpadsmit gadus veca. Blonda, ļoti tieva, tumšbrūnas acis. Henings domā, ka viņa ir mirusi jau pirms pāris dienām.

- Viss skaidrs. Tūlīt braucu uz biroju.

- Ak jā, un, lūdzu, mēģini sazvanīt šefu! — Pia beidza sarunu un aizsūtīja Bodenšteinam īsziņu. Jau ceturto dienu viņš bija bez vēsts pazudis, turklāt pagājušajā nedēļā teica, ka no ceturtdienas atkal būšot sazvanāms.

- Kirhofas kundze! - iesaucās vīrietis ar Hesenes radio piederošu kameru pār plecu. - Vai varu dabūt pāris bilžu?

Tīri aiz ieraduma Pia gribēja atteikt, bet tad pārdomāja. Sižets televīzijā visnotaļ varēja palīdzēt noteikt mirušās meitenes identitāti.

- Jā, varēsiet, - Pia atbildēja. Viņa lūdza vienam no policijas patruļas vīriem, kuri stāvēja pie norobežojuma, pavadīt operatorus un žurnālistus uz līķa atrašanas vietu. HR, SATl, RTL Hessen, Antenne Pro, rheinmaintv. Radio visi labprātāk klausījās policijas aktualitātes, nevis mūziku.

Viena no neatliekamās palīdzības automašīnām ar pārdzērušos jaunieti bija aizbraukusi, tās vietā stāvēja līķu transportēšanas auto.

Pia pieklauvēja pie palikušās neatliekamās palīdzības automašīnas sānu durvīm; tās tūlīt tika atvērtas.

- Vai drīkstu parunāt ar sievieti? - viņa apjautājās.

Neatliekamās palīdzības ārsts pamāja ar galvu. - Viņa vēl ir šokā,

bet tiktāl mēs spējām viņas stāvokli stabilizēt.

Pia iekāpa automašīnā un apsēdās uz ārsta sēdekļa blakus jaunajai sievietei. Viņai bija bāla, bet simpātiska bērna seja, acis plati ieplestas, un tajās Pia saskatīja bailes un šausmas. Šausmas, kuras sieviete bija pārdzīvojusi un no kurām droši vien vairs nekad nespēs atbrīvoties.

- Sveika! - Pia viņu laipni uzrunāja. — Es esmu Pia Kirhofa no Hofheimas kriminālpolicijas. Vai pateiksiet man savu vārdu?

- A... Alīna Hindemita.

Sieviete nepatīkami oda pēc alkohola un vēmekļiem.

- Tikko taču teicāt, ka jūs sauc Sabrina, - sarunā iejaucās neatliekamās palīdzības ārsta asistents. — Un jūsu personas apliecība...

- Vai jūs, lūdzu, atstātu mūs vienas? - Pia viņu pārtrauca.

- Es... es to varu paskaidrot, - jaunā sieviete čukstēja un pavērsa skatienu uz neatliekamās palīdzības automašīnas griestiem. — Tas...

tas bija muļķīgi, bet... bet es aizņēmos personas apliecību no savas vecākās māsas. Mēs... mēs esam diezgan līdzīgas.

Pia nopūtās. Diemžēl šis triks noderēja gandrīz visos Vācijas liel-veikalos.

- Es... Es ar to... nopirku alkoholu. Degvīnu un sļivovicu. - Viņa iešņukstējās. - Vecāki mani nogalinās, ja to padzirdēs.

- Cik tev ir gadu, Alīna?

- Pie... piecpadsmit.

Piecpadsmit gadi, un asinīs divas promiles alkohola. Varens sniegums!

- Vai vari atcerēties, kas notika?

- Mēs pārrāpāmies pāri vārtiem. Marts un Djego zināja šo vietu un teica, ka te mūs neviens netraucēšot. Un tad... tad mēs tāpat vien sēdējām un... un dzērām.

- Kas vēl piedalījās?

Meitene ātri paskatījās apkārt, tad sarauca pieri. Izskatījās, ka viņai ir grūti atcerēties.

- Marts un Djego, un... un es. Un Katarīna un Alekss... un... -Alīna apklusa un šausmās uzlūkoja Piu. - Mia! Es... es nezinu, kas tieši notika, man... man bija pārtrūkusi filma. Bet tad es ieraudzīju Miu guļam ūdeni! Ak Dievs, ak Dievs! Un Alekss, viņš bija tā piedzēries, es viņu nevarēju uzmodināt!

Meitenes seja sašķobījās, un tad plūda asaras.

Pia ļāva viņai brīdi paraudāt. Meitene upē nevarēja būt Mia, kura bija dzērusi kopā ar Alīnu un viņas draugiem. Henings kļūdījās ļoti reti, un kuģa dzenskrūves radītie ievainojumi liecināja par to, ka mirusī pavadījusi ūdenī ilgāku laiku. Iezvanījās Pias mobilais, tas bija Kaijs Ostermans. Diemžēl viņš varēja pateikt tikai to, ka apjautāšanās neko nav devusi. Pia pateicās un beidza sarunu.

Viņa pajautāja meitenei bezsamaņā esošā zēna uzvārdu un adresi, pēc tam viņas vecāku telefona numuru. Pierakstījusi datus, Pia izkāpa no neatliekamās palīdzības automašīnas un brīdi aprunājās ar ārstu.

- Meitenes stāvoklis ir stabils, un viņa var doties uz mājām, — viņš teica. - Rīt viņai droši vien būs pamatīgas paģiras, bet ar tām pašai būs jātiek galā.

- Kas ir ar zēnu? - Pia gribēja zināt.

- Viņš jau ir ceļā uz Hēhsti^5. Baidos, ka viņš netiks cauri tikai ar smagu galvu.

- Labvakar, Kirhofas kundze! - kāds sacīja. Pia pagriezās. Viņai aiz muguras stāvēja tumšmatains vīrietis ar trīs dienu bārdiņu, izbalējušos džinsos, T kreklā un novalkātos mokasīnos. Vīrietis šķita kaut kur redzēts. Pagāja pāris sekunžu, līdz viņa apjēdza, ka tas ir ģenerālprokurors Dr. Frejs.

- Svei... sveicināti, doktor Freja kungs, - Pia apjukusi stostījās, un viņai gandrīz paspruka: “Kā jūs izskatāties?” Pia nekad nebija redzējusi prokuroru citādu kā tērpušos uzvalkā ar vesti un kaklasaiti, gludi skuvušos un ar gelu veidotu perfektu frizūru. Arī Dr. Frejs viņu vēroja - katrā ziņā ar tādu pašu ziņkāres un izbrīna sajaukumu skatienā.

- Es biju klases salidojumā, kad piezvanīja no centrāles, - Pia samulsuma uzplūdā skaidroja savas uzciršanās iemeslu.

- Bet es grilēju kopā ar ģimeni un draugiem. - Arī ģenerālprokurors Frejs uzskatīja par nepieciešamu attaisnoties par savu neparasto izskatu. - Mani informēja, ka atrasts līķis, un, tā kā es tik un tā biju Flērshaimā, izteicu gatavību pārņemt šo lietu.

- Ē, jā, tas... tas ir labi. - Pia vēl aizvien bija viegli samulsusi par prokurora metamorfozi - viņa nebūtu domājusi, ka Frejam ir draugi, ne arī ka viņš būtu varējis piedalīties jautrā grilēšanas vakarā. Ģenerālprokurors pavisam viegli oda pēc alkohola un nedaudz pēc piparmētras. Acīmredzot viņš nebija pilnīgi imūns pret pasaulīgām baudām. Šis ar savu dzelzs disciplīnu un darbaholismu izdaudzinātais kalvinists, kurš Pias iztēlē eksistēja vienīgi savā birojā vai zvērināto tiesas zālē, bija parādījis sevi pavisam no citas puses.

- Vai piezvanīsiet abu žūpotāju vecākiem? — Neatliekamās palīdzības ārsts ar asu kustību aizbīdīja ciet automašīnas sānu durvis.

- Jā, protams. Es par to parūpēšos, — Pia atbildēja.

- Man sacīja, ka jūs vadāt izmeklēšanu. - Ģenerālprokurors Frejs satvēra Pias roku un pavilka sievieti nedaudz mala, lai neatliekamās palīdzības automašīna varētu pabraukt garām.

- Jā, tā ir. - Pia pamāja ar galvu. — Mans šefs vēl ir atvaļinājumā.

- Hm. Kas te īsti noticis?

Pia dažos vārdos aprakstīja situāciju.

- Es uzskatīju par pareizu atļaut preses ļaudīm apskatīt līķa atrašanas vietu, - Pia beidza savu ziņojumu. - Mans kolēģis meklējamo personu sarakstā ātrumā nevarēja ieraudzīt nevienu, kura pazīmes kaut nedaudz atbilstu mūsu atrastā līķa izskatam. Varbūt mirušās meitenes identitātes noskaidrošanā būs noderīga sabiedrības iesaistīšanās.

Prokurors sarauca pieri, taču pēc tam piekrītoši pamāja ar galvu.

- Vienmēr ir vēlama nāves gadījuma ātra noskaidrošana, - viņš atbildēja. - Es te vēlreiz paskatīšos apkārt. Vēlāk vēl redzēsimies.

Pia nogaidīja, līdz ģenerālprokurors bija nozudis tumsā, tad ieklikšķināja mobilajā telefonā numuru, ko bija iedevusi meitene. Uzpūta viegls vējš, viņa nodrebinājās. Atgriezās preses ļaudis.

- Vai mēs varētu dabūt arī īsu ziņojumu?

- Tūlīt. - Pia pagājās dažus metrus upes virzienā, lai varētu netraucēti runāt, jo savienojuma otrā galā bija dzirdama izteikti moža vīrieša balss. - Labvakar, Hindemita kungs! Mans uzvārds ir Kir-liofa, esmu no Hofheimas kriminālpolicijas. Runa ir par jūsu meitu Alīnu. Neuztraucieties, ar viņu viss ir kārtībā, bet es gribētu lūgt jūs atbraukt uz Edershaimu. Pie aizsprosta. Jūs nepabrauksiet garām.

Vīri no apbedīšanas uzņēmuma kāpa augšā pa taku ar nestuvēm, uz kurām atradās maiss ar līķi. Momentā ieslēdzās televīzijas kameru zibspuldzes. Pia piegāja pie Krēgera dienesta automašīnas, kura, kā vienmēr, nebija aizslēgta, izmakšķerēja no aizmugures sēdekļa tumšzilo flīsa jaku un ātri uzvilka to. Tad pakausī saņēma kopā vaļējos matus un izveidoja mezglu, nostiprinot to ar gumiju. Tā viņa jutās jau mazliet vairāk savā ādā un pienācīgi bruņojusies, lai stātos ieslēgto televīzijas kameru priekšā.

Kopš agra vakara kempinga laukumā visur rika grilēts un dzerts. Vasaras mēnešos iedzīvotāju sociālā dzīve norisinājās galvenokārt ārā, un līdz ar katru nākamo vakara stundu pieauga trokšņa un alkohola līmenis. Smiekli, bļaustīšanās, mūzika - neviens nerēķinājās ar citiem, un reizi pa reizei paši par sevi nenozīmīgi notikumi izvērtās par skaļiem un pamatīgiem strīdiem starp kaimiņiem, kuri pat skaidrā prātā nebija nekādi draugi. Parasti laukuma sargam izdevās strīdus izšķirt, bet karstums uzkurināja agresivitāti, un iepriekšējās nedēļās vairākkārt nācās izsaukt policiju, iekams kāds bija savainots vai pat nogalināts.

Jau vairākus gadus viņu neviens vairs neielūdza, jo viņš konsekventi bija noraidījis jebkuru ielūgumu. Brāļošanās ar citiem kempinga laukuma iedzīvotājiem bija pēdējais, ko viņš būtu vēlējies, un, ņemot vērā viņa pagātni, nepārprotami bija labāk, ka neviens nezināja, kas viņš bija un kāpēc tur dzīvoja. Izīrētājs bija vienīgais, kuram viņš kaut kad bija pateicis savu īsto vārdu, bet šaubījās, ka viņš to atcerējās. Oficiāla īres līguma par treileru nebija. Lai neraustītu lauvu aiz ūsām, viņš īri maksāja skaidrā naudā un precīzi laikā. Viņa oficiālā adrese bija pastkastīte Švānhaimas pastā. Šeit, kempinga laukumā, viņš neeksistēja. Un tas bija labi.

Jau vairākus gadus viņš bija paradis iet pastaigāties, kad vakaros tika svinēts un žūpots. Troksnis viņu pat netraucēja, bet, kopš strādāja uzkodu kioskā, viņš gandrīz vai nespēja izturēt ceptas gaļas un desiņu smaržu, kas vēdīja visam pāri. Viņš bija gājis pa celiņu gar Mainu un uz brīdi apsēdies uz sola. Parasti viņu nomierināja gausi garām plūstošā upe, taču šodien tās vienmērīgā čalošana viņu noveda mokošā saasinātas uztveres stāvoklī, un viņš apzinājās savas nožēlojamās dzīves bezcerīgumu tik skaidri kā reti kad. Lai tiktu vaļā no domu bezjēdzīgās riņķošanas, viņš bija devies lēnā skrējienā gar upi - līdz Goldšteinai un atpakaļ.

Totāls fizisks nogurums parasti bija labākais līdzeklis, lai novērstu rūgtās domas. Šoreiz tas nedarbojās. Varbūt vainīgs bija neciešamais karstums. Aukstā duša bija sniegusi tikai īsu atvieglojumu, pēc

pusstundas viņš atkal bija viscaur nosvīdis un nemierīgi valstījās no vieniem sāniem uz otriem. Pēkšņi iezvanījās mobilais telefons, kas bija pieslēgts lādētājam un atradās uz galda. Kurš'gan varētu zvanīt šajā stundā? Viņš piecēlās un ieskatījās displejā, tad atbildēja.

- Atvaino, ka traucēju tik vēlu, - sacīja zema, aizsmakusi balss.

- Ieslēdz televizoru! To rāda pa visiem kanāliem.

Pirms viņš paspēja atbildēt, vairs bija dzirdams tikai aizņemts signāls. Viņš tvēra pēc tālvadības pults un ieslēdza mazo televizoru, kas atradās gultas kājgalī.

Pēc pāris sekundēm viņš ekrānā ieraudzīja kādas blondas sievietes nopietno seju. Viņai aiz muguras zibsnīja zilās bākugunis, starp starmešu apgaismotajiem kokiem vīdēja tumšs ūdens.

"... jaunas meitenes līki, ” viņš dzirdēja sievieti sakām. “Pie pirmajiem vērtējumiem līķis jau pāris dienu atradies ūdenī. Turpmākas atziņas ceram iegūt no līka sekcijas. ”

Viņš sastinga.

Divi vīrieši iecēla līķu transportēšanas automašīnā nestuves ar maisu, kurā atradās līķis, aiz viņiem divi aizsargkombinezonos tērpušies stāvi nesa plastikāta maisiņus, tad kamera tika pavērsta pret aizsprostu.

“Netālu no Edershaimas aizsprosta šodien no Maiņas tika izvilkts jaunas meitenes līķis, ”ziņoja diktors. “Meitenes identitāte nav noskaidrota, un policija cer uz sabiedrības iesaistīšanos. Cilvēki atceras līdzīgu gadījumu, kas notika pirms pāris gadiem. ”

Kāds pavecs vīrs mirkšķināja acis spilgtajā gaismā.

“Jā, reiz jau upē atrada meiteni. Tas bija tur pāri - Hēhstē pie Vērtšpices. Viņi vēl tagad nezina, kas bija tā nabaga meitene. Ja pareizi atceros, tas notika pirms desmit gadiem, un tad...”

Viņš izslēdza televizoru un stāvēja tumsā. Elpa bija tik strauja, it kā viņš būtu skrējis.

- Deviņi, - viņš izspieda čukstu. - Ir pagājuši deviņi gadi.

Bailes kā zosāda pārņēma visu ķermeni. Viņa kurators zināja,

ka viņš šeit dzīvo. Tātad policijai un prokuratūrai nebija nekādu problēmu to izdibināt. Kas tagad notiks? Vai tie atcerēsies par viņu?

Nogurums bija kā ar roku atņemts, domas riņķoja. Par miegu nebija ko domāt. Viņš ieslēdza gaismu, no skapja blakus virtuves nišai paņēma uzkopšanas spaini un pudeli ar tīrīšanas līdzekli Klorix. Viņi atnāks, visu izokšķerēs un šeit, treilerā, atradīs viņas DNS! Tas nekādā gadījumā nedrīkstēja notikt - ja viņš pārbaudes laikā būs pārkāpis noteikumus, nekavējoties vajadzēs atgriezties cietumā.

* * *

Pia piesardzīgi atslēdza mājas ārdurvis, sagatavojusies aizkavēt suņu priecīgo apsveicināšanās riešanu, lai nepamodinātu Kristofu. Taču vējtverī viņu nesagaidīja neviens suns, turpretim degunā iesitās ceptas gaļas smarža un virtuvē dega gaisma. Pia nolika somu un automašīnas atslēgas priekšnamā uz galdiņa. Virtuvē sēdēja četri suņi un sinhronā bijībā sekoja katrai Kristola kustībai. Viņš stāvēja pie pavarda šortos, T kreklā, kurā parasti gulēja, un virtuves priekšautā, rokās divas gaļas dakšiņas. Tvaika nosūcējs darbojās ar pilnu jaudu.

- Hei! - Pia pārsteigta sveicināja. - Vai tu esi nomodā vai staigā miegā?

Suņi tikai nedaudz pagrieza galvu un pavēdināja ar asti, notiekošais pie pavarda tiem šķita nesalīdzināmi fascinējošāks.

- Sveika, dārgā! - Kristofs smaidīja. - Es jau biju gandrīz iemidzis, bet tad man pēkšņi ienāca prātā, ka esmu aizmirsis par ruletēm ledusskapī. Es taču Lilī apsolīju viņai par godu pagatavot gaļas ruletes.

Pia nespēja apspiest smaidu. Viņa piegāja pie Kristofa un viņu noskūpstīja.

- Nez vai visā Vācijā būs atrodams vēl kāds vīrietis, kurš pusdivos naktī aptuveni divdesmit sešu grādu pēc Celsija karstumā ceptu gaļas ruletes. Neticu!

- Es turklāt vēl pagatavoju ari pildījumu, - Kristofs ne bez lepnuma paziņoja. - Sinepes, gurķis, speķis, sīpoli. Solījumi ir jāpilda.

Pia novilka Krēgera flīsa jaku, uzkarināja to už krēsla atzveltnes un saļima uz viena no virtuves krēsliem.

- Kāda bija tikšanās ar klasesbiedrenēm? — Kristofs pavaicāja.

- Droši vien gāja jautri, ja spēji tik ilgi izturēt.

- Ak jā, tikšanās ar klasesbiedrenēm. - To Pia bija pavisam piemirsusi. Smejošās un čalojošās sievietes uz villas Borgnis terases zem zvaigžņotajām, melnajām kā samts debesīm viņai šķita kā nevainīga priekšspēle šokējošai šausmu filmai, ko sauca par "realitāti”. Un šajā realitātē bija mirusi pusaudze.

Pia nopurināja no kājām augstpapēžu vasaras laiviņas, kuras pēc pārgājiena caur krūmiem būs jāizmet atkritumu tvertnē.

- Jā, bija jauki. Bet man diemžēl vēl nācās pastrādāt.

- Pastrādāt? - Kristofs pagriezās un sarauca uzacis. Viņš zināja, ko Pias darbā nozīmēja pastrādāšana. Reti tai bija nevainīgs iemesls.

- Kaut kas slikts?

- Jā. - Pia ar elkoņiem atbalstījās pret galdu un paberzēja seju.

- Pavisam ļauni. Mirusi meitene, divi līdz nemaņai pārdzērušies jaunieši.

Kristofs aiztaupīja sev un Piai tādu tukšu frāzi kā “Ak Dievs, man loti žēl”.

>

- Vai vēlies kaut ko iedzert? - viņš tikai pajautāja.

- Jā, īsti auksts alus tagad varbūt būtu pašā laikā, lai gan šovakar kārtējo reizi guvu apstiprinājumu tam, ka alkohols problēmas nerisina, tikai tās rada.

Viņa gribēja piecelties, taču Kristofs papurināja galvu.

- Sēdi! Es atnesīšu.

Viņš nolika gaļas dakšiņas, uzlika pannai vāku un samazināja gāzes degļa liesmu. Tad izņēma no ledusskapja divas pudeles alus un tās atvēra.

- Glāzi?

- Nē. Nevajag.

Kristofs pasniedza Piai pudeli un apsēdās viņai blakus pie galda.

- Paldies. - Vina iedzēra lielu malku. - Man šķiet, ka rev rīt

> > vajadzēs sagaidīt Lilī vienam. Tā kā darbā esmu viena pati, man būs jāiet uz līķa sekciju. Man ļoti žēl.

Rītdien ieradīsies ciemos Kristofa septiņgadīgā mazmeita Lilī no Austrālijas un četras nedēļas dzīvos Birkenhofā. Kad Pia pirms pāris nedēļām par to uzzināja, viņa nebūt nepriecājās. Kristofs un viņa strādāja pilnu darba dienu, un mazu bērnu galu galā nevarēja atstāt mājās vienu. Visvairāk Pia bija dusmojusies par Lilī mātes Annas, Kristofa otras vecākās meitas, egoismu. Viņas dzīvesbiedrs un meitenītes tēvs bija jūras biologs un pavasarī pārņēmis pētniecības projekta vadību Antarktikā. Anna noteikti bija gribējusi braukt līdzi, bet ar skolas vecuma bērnu tas nebija iespējams. Kristofs meitas lūgumu paņemt Lilī uz šo laiku pie sevis bija noraidījis ar pamatojumu, ka viņa esot māte un atbildīga par bērnu, tātad Annai no tamlīdzīgām lietām jāatsakās. Anna bija izmisīgi lūgusies, līdz Kristofs un Pia beidzot ielaidās kompromisā - Austrālijas divu nedēļu ziemas brīvdienu laikā uzņemt mazo pie sevis. Pia, kurai Anna - vienīgā no Kristofa trim meitām - ne īpaši patika, nebrīnījās, ka divas nedēļas beigās tomēr izvērtās par četrām. Slīpētā Anna kaut kā bija vienojusies ar Lilī skolu un dabūjusi meitai brīvdienu pagarinājumu. Tipiski. Tā viņa atkal veiksmīgi bija panākusi savu.

-Tā nu nav nekāda problēma. - Kristofs izstiepa roku un noglāstīja Piai vaigu. - Kas īsti tur ir noticis?

- Viss ir loti mīklaini. — Vina iedzēra vēl vienu malku alus.

) >

- Kāds sešpadsmitgadīgais, kas pēc dzeršanas orģijām atrodas komā, un jauna meitene, kuru mēs izmakšķerējām no Maiņas. Viņa jau ilgāku laiku atradusies upē, līķi bija saplosījusi kuģa dzenskrūve.

- l’as skan briesmīgi.

- Tā arī ir. Mums nav ne jausmas, kas ir šī meitene. Nav nekā atbilstoša arī meklējamo personu sarakstā.

Brīdi abi sēdēja pie virtuves galda, dzēra alu un klusēja. Tā bija viena no daudzajām īpašībām, ko Pia cienīja Kristofā. Viņa ar Kris-tofu varēja ne vien runāt, bet arī klusēt, un šī klusēšana nekad nekļuva nepatīkama. Viņš precīzi juta, vai Pia par kaut ko gribēja runāt vai ari bija nepieciešama tikai viņa mēmā sabiedrība.

- Pulkstenis tūlīt būs divi. - Pia piecēlās. - Laikam ātri paskriešu zem dušas un tad žigli gultā.

- Arī es šeit tūlīt beigšu. - Kristofs piecēlās. - Vēl tikai uzkopšu virtuvi.

Pia satvēra Kristofu aiz delnas locītavas, viņš apstājās un ielūkojās sievietei sejā.

- Paldies, - viņa klusu sacīja.

- Par ko?

- Ka tu esi.

Kristofs pasmaidīja smaidu, kurš viņai tik ļoti patika.

- Es varu teikt tikai to pašu, - viņš čukstēja un cieši piespieda Piu sev klāt. Viņa piekļāvās Kristofam un sajuta viņa lūpas savos matos. Šajā brīdī viss bija labi.

* * *

- Mēs brauksim pie tēvoča Riharda, tikai tu un es, - paziņoja tētis un piemiedza viņai ar aci. — Tur tu drīkstēsi jāt ar poniju un pēc tam izsaiņot dāvanas.

O jā, jāt ar poniju! Un tikai ar tēti, bez mammas, bez brāļiem un māsām! Viņa priecājās un bija ļoti satraukta. Lai gan jau pāris reižu bija ciemojusies pie tēvoča Riharda, meitene nespēja īsti atcerēties māju un ponijus — tas bija dīvaini. Bet viņa milzīgi priecājās, jo tētis bija atnesis arī skaistu, jaunu kleitu, ko viņa jau tagad drīkstēja uzvilkt.

Meitene aplūkoja sevi spogulī, ar pirkstu galiem pieskārās sarkanajai cepurītei, kas viņai bija galvā, un smējās. Kleitiņa bija tautiska - ar īsiem svārciņiem un priekšautiņu. Tētis viņai bija sapinis matus divās bizēs, un viņa tiešām izskatījās kā Sarkangalvīte pasaku grāmatā.

Tētis vienmēr atnesa dāvanas, un šīs dāvanas bija viņas un tēta noslēpums, jo pārējiem viņš nekad neko nenesa. Tikai viņai. Viņa bija tēta mīlulīte. Mamma ar brāļiem un māsām uz nedēļas nogali bija aizbraukusi, tāpēc tētis piederēja tikai viņai vienai.

- Vai tu vēl kaut ko man atnesi? - viņa ziņkārīgi jautāja, jo lielā papīra turza vēl aizvien izskatījās uzpūtusies.

- Protams. — Viņš sazvērnieciski pasmaidīja. - Re, vai gribi paskatīties?

Viņa dedzīgi pamāja ar galvu. Tētis izvilka no turzas vēl vienu kleitu. Tā bija sarkana, un viņas pirksti sajuta vēsu un loti mīkstu audumu.

- Princeses kleita manai mazajai princesītei, - viņš sacīja. - Un es tev nopirku arī pieskaņotas kurpes. Sarkanas.

- O, kolosāli! Vai drīkstu paskatīties?

- Nē, vēlāk. Mums jābrauc. Tēvocis Rihards jau gaida.

Meitene lāva, lai tētis viņu pacel, un piespiedās viņam klāt. Viņa

mīlēja tēta zemo balsi un pīpes tabakas smaržu, kas nāca no viņa apģērba.

Nedaudz vēlāk viņi sēdēja automašīnā. Viņi brauca krietnu laika sprīdi, un meitene bija satraukta, kad ieraudzīja kaut ko pazīstamu. Tā bija spēle, ko viņa vienmēr spēlēja ar tēti, kad viņi kopā devās slepenajā ekskursijā. Tā viņš to sauca, jo meitene nedrīkstēja neko par to stāstīt brāļiem un māsām. Jo citādi tie kļūtu skaudīgi.

Kad iela beidzās, brauciens turpinājās caur mežu līdz klajumam, kurā stāvēja liela koka māja ar verandu un zaļiem slēģiem.

- Tā izskatās tieši tāda pati kā manā pasaku grāmatā! - viņa satraukta iesaucās un priecājās, kad pļavā mājas priekšā ieraudzīja poni-jus.

- Vai drīkstu jau tūlīt jāt? — Viņa satraukti dīdījās sēdeklī.

- Protams. - Tētis iesmējās un novietoja mersedesu blakus vairākām citām automašīnām. Pie tēvoča Riharda vienmēr kāds viesojās, un arī par to meitene priecājās, jo tie visi bija tēta draugi un bija atnesuši viņai dāvanas un saldumus.

Meitene izkāpa no mašīnas un skrēja pie ponijiem, tie ļāva sevi paglaudīt. Ārā iznāca arī tēvocis Rihards un jautāja, ar kuru poniju viņa vēlas jāt. Vislabāk viņai patika baltais ponijs, to sauca Pārsla, meitene to zināja. Dīvaini, ka viņa atcerējās ponija vārdu, bet nemaz nezināja, kā izskatās mājas iekšpusē.

Pēc pusstundas viņi gāja iekšā. Mājā bija tēta draugi un tēvocis Rihards. Visi ar viņu priecīgi apsveicinājās un apbrīnoja jauno kleitu un sarkano cepurīti. Viņa grozījās uz visām pusēm un smējās.

— Tā, tagad to noģērb! — Tētis uzlika uz galda papīra turzu un no tās izņēma citu kleitu. Tēvocis Rihards paņēma viņu klēpī un palīdzēja uzvilkt kleitu un īstas zīda zeķes, kādas bija arī mammai. Pārējie smējās, jo viņi tik neveikli darbojās ar lentēm, kuras piestiprināja pie jostas. Tas bija tik jautri!

Bet visskaistākā bija kleita - īsta princešu kleita sarkanā krāsā! Un tai klāt sarkanas kurpes — ar papēžiem!

Meitene ielūkojās spogulī un bija loti lepna. Arī tētis bija lepns, viņš to izveda cauri viesistabai, tad uzveda augšā pa kāpnēm kā kāzu ceremonijā. Tēvocis Rihards gāja pa priekšu un atvēra durvis. Viņa brīnījās. Istabā stāvēja īsta princešu gulta ar baldahīnu!

— Ko tad mēs spēlēsim? — viņa jautāja.

— Kaut ko loti jautru, — tētis atbildēja. — Ari mēs vēl pārģērbsimies. Gaidi šeit un uzvedies godīgi!

Viņa pamāja ar galvu. Ierāpās gultā un lēkāja pa to. Visi apbrīnoja viņas skaisto kleitu un bija tik laipni! Durvis atvērās, un meitenei paspruka izbaiļu kliedziens, kad tā ieraudzīja vilku. Taču tad viņai bija jāsmejas. Tas nemaz nebija īsts vilks, tas bija tētis, kurš bija pārģērbies! Cik jauki, ka tikai viņai bija šis kopīgais noslēpums ar tēti! Muļķīgi tikai, ka pēc tam viņa nekad neko nevarēja atcerēties. Tas tiešām bija bēdīgi.

Piektdiena, 2010. gada 11. jūnijs

HANNA HERCMANE BIJA SLIKTI GULĒJUSI. Visu nakti cits pēc cita viņu bija mocījuši murgi: vienreiz viņas raidījumā viesa krēslā bija sēdējis Vincents un ieslēgtas kameras priekšā viņu apkaunojis, pēc tam Normans bija draudējis un sapnī pēkšņi pārvērties par vīrieti, kurš Hannu mēnešiem ilgi terorizēja, līdz policija viņu savāca un par atkārtotu pārkāpumu uz diviem gadiem iespundēja cietumā.

Ap pulksten pussešiem Hanna beidzot bija piecēlusies, pagājusi zem dušas nomazgāt no ādas lipīgos baiļu sviedrus un tagad ar kafijas tasi rokā sēdēja pie datora. Kā jau varēja paredzēt, internetā bija pilns ar komentāriem par nepatīkamo atgadījumu.

Nolādēts! Hanna ar īkšķi un rādītājpirkstu paberzēja virsdeguni. Ja vien zaudējumu samazināšanai jau sen nebija par vēlu, tai bija jānotiek ātri, pirms vēl citi neapmierināti viesi tiktu pamudināti darīt to pašu, ko bija sastrādājuši Armins F. un Betina B. Prātam neaptverami, kādas sekas tas varētu izraisīt! Lai arī Hannas raidījums pašreiz nebija tieši apdraudēts, kanāla vadība viņu mūžīgi nepiesegs. Vēl bija pārāk agrs, lai zvanītu Volfgangam, tāpēc Hanna nolēma izskriet kādu līkumu, lai novirzītu domas uz ko citu. Skrienot viņa spēja vislabāk domāt. Hanna uzvilka treniņtērpu, sasēja matus zirgastē un uzāva sporta kurpes. Agrāk viņa skrēja katru dienu, bet, kopš saasinājās problēmas ar kājām, bija metusi šai nodarbei mieru.

Gaiss vēl bija dzestrs un svaigs. Hanna dziļi ieelpoja un izelpoja un izpildīja dažus stiepšanās vingrojumus uz kāpņu pakāpieniem

mājas priekšā, tad ieslēdza savu iPod un meklēja pašreizējam noskaņojumam atbilstošu mūziku. Viņa aizgāja pa ielu līdz stūrim, kur atradās stāvlaukums, tad iegriezās mežā un uzsāka Skrējienu. Ikviens solis sagādāja ellīgas sāpes, bet viņa sakoda zobus un piespieda sevi skriet uz priekšu. Jau pēc pārsimt metriem sāka durt sānos, tomēr Hanna turpināja skriet. Viņa nepadosies. Hanna Hercmane nekad nepadodas! Pretvēju un problēmas viņa visu dzīvi bija uzskatījusi par izaicinājumu un pamudinājumu, nevis par iemeslu slēpt galvu smiltīs. Un sāpes bija tikai mentāla izpausme, kurai nedrīkstēja ļaut sevi ietekmēt. Ja Hanna būtu bijusi citāda, viņai nekad nebūtu bijusi tāda karjera, viņa nekad nebūtu guvusi tādus panākumus. Godkāre, neatlaidība, izturība - šīs rakstura īpašības arī grūtos laikos neļāva viņai krist izmisumā.

>

Pirms četrpadsmit gadiem Hanna ar savu reportāžu raidījumu Zern lupas aizsāka pilnīgi jaunu, revolucionāru formātu, kas Vācijas televīzijas vidē izraisīja furoru un sasniedza reitingu griestus. Kon-cepts bija tikpat vienkāršs, cik ģeniāls: plaši sazarots skandalozu un aktuālu notikumu sajaukums, jautājumi, kas nodarbina valsts iedzīvotājus, personiski likteņi, cilvēciskas drāmas - tas viss atsvaidzināts ar prominentām personībām un ietverts deviņdesmit minūtēs visizdevīgākajā raidlaikā -, nekas tamlīdzīgs iepriekš nebija bijis. Līdz ar panākumiem uzradās atdarinātāji, bet neviens raidījums ar līdzīgu koncepciju neguva tādu popularitāti kā viņējais. Hannas klātbūtne medijos izraisīja īpaši ienesīgu blakusefektu: viņa piederēja pie pazīstamākajām televīzijas sejām, bija visur pieprasīta. Ja honorārs apmierināja, Hanna vadīja galā pasākumus un godalgu piešķiršanas, attīstīja idejas un konceptus citiem apraides formātiem un lika to visu labi apmaksāt. Pirms desmit gadiem viņa nodibināja Herzmann production un kopš tā laika producēja savus raidījumus pati.

Profesionālo panākumu ēnas puse bija sabojātā privātā dzīve. Acīmredzot nebija neviena vīrieša, kas spētu izturēt viņai līdzās. Hannai iešāvās prātā Maikes vakarvakarā teiktie vārdi. Vai tā bija? Vai viņa bija tanks, kas nolīdzināja līdz ar zemi visus citus cilvēkus?

- Un ja arī tā, - Hanna nomurmināja spīta uzplūdā. Tāda nu reiz viņa bija. Viņai dzīvē nebija vajadzīgs vīrietis.

Mežā tikusi līdz pirmajam krustojumam, Hanna izšķīrās par garāko ceļu un nogriezās pa labi. Elpošana bija normalizējusies, soļi kļuva elastīgāki. Viņa bija atradusi savu skriešanas ritmu un gandrīz vairs nejuta sāpes. No pieredzes Hanna zināja, ka drīz tās izzudīs pavisam, vēl tikai dažas minūtes, līdz ķermenis sāks izdalīt endorfī-nus, kas izbeigs sāpes un nogurumu. Nu varēja ļaut domām riņķot ap savu problēmu un pašai baudīt dabu. Spēcīgo smaržu, ko mežs izplatīja tikai agrās rīta stundās, atsperīgo zemi, pa kuru skriet bija daudz patīkamāk nekā pa asfaltu. Bija īsi pēc septiņiem, kad Hanna sasniedza mežmalu un ieraudzīja mirdzam balto Bahai tempļa kupolu jau augstu debesīs spīdošajā saulē. Lai gan ilgi nebija skrējusi, viņa vēl neelsa. Kondīcija nebija pilnībā zaudēta. Atpakaļceļam Hannai bija nepieciešamas divdesmit minūtes, lai vēlreiz šķērsotu mežu un nokļūtu brīvdienu mājiņu ciematā, kā tika dēvēta tā Langenhaimas daļa, kurā atradās viņas māja. Kad Hanna pārgāja soļos, sviedri plūda aumaļām, taču šoreiz tie bija patīkami, godīgi, sportā gūti, nevis baiļu sviedri kā pagājušajā naktī. Un viņa bija izstrādājusi stratēģiju, ko vēlāk pie pusdienām pārrunās ar Volfgangu. Hanna noņēma austiņas un sporta jakas kabatā meklēja mājas atslēgas. Garāmejot viņa uzmeta paviršu skatienu savai automašīnai, ko vakarvakarā vairs netika novietojusi garāžā, bet bija atstājusi blakus Maikes MINI.

Kas tad tasi

Hanna neticēja savām acīm. Viņas melnā Panamera visas četras riepas bija tukšas! Ar apakšdelmu viņa notrauca no pieres sviedrus un piegāja tuvāk. Viena gaisu izlaidusi riepa vēl varēja būt sagadīšanās, bet ne visas četras. Taču, tikai aplūkojusi auto pamatīgāk, Hanna ieraudzīja ļaunāko. Viņa sastinga. Sirds sāka trakot, ceļi kļuva ļengani, un viņa juta acīs saskrienam asaras, bezpalīdzīgu dusmu asaras. Kāds uz spīdoši melnā lakotā radiatora bija ieskrāpējis vārdu. Vienu vienīgu vārdu, brutālu un nepārprotamu, ar lieliem, neveikliem burtiem: PEZA.

Bodcnšteins novietoja tasi zem kafijas automāta atveres un nospieda pogu. Dzirnaviņas iedūcās, un pēc dažām sekundēm mazo virtuvīti piepildīja kārdinošs kafijas aromāts.

īsi pēc pusnakts Inka bija aizvedusi viņu uz mājām. Ēdot picu, Bodcnšteins gandrīz viens pats bija uzturējis sarunu, bet to pamanīja tikai tad, kad Inka viņu izlaida no automašīnas stāvlaukumā kučiera mājas priekšā. Kopš viņi bija apskatījuši māju, Inka bija tik mazrunīga kā reti kad, un Bodcnšteins sev jautāja, vai nav pateicis vai izdarījis kaut ko tādu, kas būtu varējis Inku sadusmot. Varbūt nebija pienācīgi pateicies par to, ka viņa to sagaidīja lidostā un bija sagādājusi mājas atslēgas? Eiforijā par atbrīvojošo sajūtu, kādā bija atgriezies no Potsdamas, viņš tiešām visu vakaru bija runājis tikai par sevi un savām darīšanām. Parasti viņš tā nedarīja. Bodcnšteins nolēma vēlāk piezvanīt Inkai un par to atvainoties.

Viņš izdzēra kafiju un iespraucās niecīgajā bezlogu vannas istabā, kura pēc gandrīz greznās telpas Potsdamas viesnīcā šķita vēl tumšāka un šaurāka.

Tiešām bija pēdējais laiks beidzot atkal sagādāt sev kārtīgu mitekli - savas mēbeles, kārtīgu vannas istabu, virtuvi, kurā būtu kaut kas vairāk nekā tikai divi plīts riņķi ēdiena gatavošanai. Divas istabas kučiera mājā ar zemiem griestiem, lodziņi, kuri nebija daudz lielāki par šaujamlūkām, un durvju aila rūķa augumā - viņam reiz bija gana. Tāpat kā bija apnicis dzīvot kā viesim pie vecākiem un brāļa, turklāt zinot, ka svainei daudz patīkamāks būtu maksājošs īrnieks kučiera mājā, nevis radinieks, kurš piedalījās vienīgi nodokļu nomaksā. Brāļasieva daudzkārt bez aplinkiem bija noprasījusi, kad viņš beidzot izvāksies, un pēdējā laikā regulāri parādījās pat kopā ar potenciālajiem īrniekiem.

Trūcīgajā gaismā, ko izstaroja 40 vatu spuldze virs spoguļa, Bo-denšteinam skūšanās nevedās. Visu nakti viņam sapņos tiešām bija rādījusies māja, ko vakar bija apskatījis kopā ar Inku. Šorīt pusnomodā viņš to domās jau bija iekārtojis. Sofijai būs sava istaba, meita dzīvos viņam tuvumā, un beidzot viņš varēs uzņemt arī viesus.

> ' > >

Māja Kelkhcimā bija tikpat kā pārdota, nākamnedēļ bija sarunāta tikšanās ar notāru un pircējiem. Par daļu naudas viņš droši varēja atļauties iegādāties pusi no dvīņumājas Rupertshainā.

Ārā trokšņoja, bija dzirdamas balsis. Otra kafija atmodināja viņa dzīves sparu. Bodenšteins ielika tasi izlietnē, paķēra žaketi un paņēma automobiļa atslēgas no plauktiņa blakus ārdurvīm. Stāvlaukumā Kelkheimas strādnieki no oranžkrāsas kravas automobiļiem lādēja ārā nožogojuma režģus, un viņš atcerējās, ka pagalmā šovakar paredzēts džeza koncerts. Pilsēta regulāri nomāja vēsturisko muižu kultūras pasākumiem, un Bodenšteina vecākiem nauda noderēja. Viņš aizslēdza ārdurvis un pa ceļam uz auto pamāja ar galvu strādniekiem. Aiz muguras atskanēja automobiļa signāls, Bodenšteins pagriezās. Marija Luīze, viņa krietnā brāļasieva, apturēja mašīnu

blakus viņam.

)

- Labrīt! - viņa braši sveicināja. - Es neskaitāmas reizes mēģināju tevi sazvanīt. Rozālija ir dabūjusi ielūgumu uz Concours des Jeunes Chefs Rôtisseurs^6 Frankfurtē! īstenībā viņa gribēja to pavēstīt pati, bet tu jau neesi sazvanāms. Kas ir ar tavu mobilo?

Rozālija, Bodenšteina vecākā meita, pirms diviem gadiem bija nolēmusi pēc skolas beigšanas nevis studēt, bet mācīties par pavāri. Sākumā Kosima un viņš bija domājuši, ka galvenais iemesls šim lēmumam ir zvaigžņu pavārs, kurā Rozālija slepus bija iemīlējusies, tāpēc rēķinājās ar to, ka, nokļuvusi stingrā francūža uzraudzībā, meita pēc pāris mēnešiem atmetīs šai idejai ar roku. Bet Rozālijai bija talants, un viņa mācības uzņēma ar sajūsmu. Kursu viņa beidza ar vislabākajām atzīmēm. Ielūgums uz pavāru konkursu Chaîne des Rôtisseurs bija lielisks apbalvojums un atzinība meitas veikumam.

- Man jau visu rītu nav uztveršanas zonas. - Bodenšteins pacēla gaisā viedtālruni un paraustīja plecus. - īstenībā dīvaini.

- No šitām lietām es arī neko nesaprotu, - sacīja Marija Luīze.

-Toties es gan! - Svaines astoņgadīgais dēls, kas sēdēja aizmugures

sēdeklī, paliecās uz priekšu un pabāza roku ārā pa logu. — Parādi man!

Bodenšteins uzjautrināts pasniedza savam jaunākajam brāļadēlam mobilo telefonu, taču pēc piecām sekundēm viņa smīns nozuda.

-Tas nemaz nevar darboties, jo vēl ir aktivizēts lidojuma režīms, tēvoci Oli, - knēvelis pārgudri paziņoja un ar pirkstu bakstīja pa aparāta skārienjutīgo ekrānu. - Tas taču ir redzams pēc lidmašīnas simbola. Ņem, tagad tas atkal darbojas.

- Ē... paldies, Jonas, - Bodenšteins izstostīja.

Zēns viņam žēlīgi pamāja ar galvu, un Marija Luīze ne bez ļauna prieka iesmējās.

- Piezvani Rozālijai! - viņa uzsauca un piedeva gāzi.

Bodenšteins jutās reti muļķīgi. Viņš nemēdza bieži lidot un vakar

vispār pirmo reizi viedtālrunī bija ieslēdzis lidojuma režīmu, un arī tikai tāpēc, ka lidmašīnā blakus sēdošais pasažieris bija parādījis, kā tas jādara. Turpceļā Bodenšteins telefonu vienkārši bija izslēdzis.

Pa ceļam uz automašīnu telefons atskaņoja dažādu toņu un signālu kakofoniju: ienāca dučiem īsziņu, lūgumi atzvanīt, norādes par neatbildētiem zvaniem, turklāt aparāts iezvanījās.

Pia Kirhofa! Viņš atbildēja.

- Labrīt, Pia, - viņš sacīja. - Es tikai tagad pamanīju, ka vakar esi mēģinājusi mani sazvanīt. Vai...

- Vai tu šorīt vēl neesi lasījis avīzi? — Pia viņu asi pārtrauca -nepārprotama zīme, ka viņai klājas smagi. - Vakarvakarā mēs pie Edershaimas aizsprosta no Maiņas izvilkām meitenes līķi. Vai tu šodien būsi birojā?

-Jā, protams. Esmu jau ceļā, - Bodenšteins atbildēja un iesēdās automašīnā. īsu bridi viņš apsvēra, vai piezvanīt Inkai no mašīnas, bet tad nolēma vakarā viņu apciemot, aiznest puķu pušķi un personiski pateikties.

* * *

Braukt ar automašīnu dienu no dienas kļuva grūtāk. Ja tā turpināsies, viņas lielais vēders drīz vien vairs neievietosies aiz stūres vai kājas nespēs aizsniegt gāzes un bremzes pedāli. Emma nogriezās pa kreisi Vīsbādenes ielā un ielūkojās atpakaļskata spogulī. Luīza skatījās ārā pa logu. Visa brauciena laikā viņa nebija pat iepīkstējusies.

- Vai tev vēl sāp vēders? - Emma norūpējusies apjautājās.

Mazā papurināja galvu. Parasti viņa pļāpāja bez apstājas. Kaut

kas ar meiteni nebija kārtībā. Problēmas bērnudārzā? Nesaprašanās ar citiem bērniem?

Pēc pāris minūtēm Emma pieturēja bērnudārza priekšā un izkāpa. Luīza pati mācēja atsprādzēties un izkāpt no auto un ar šo patstāvību ļoti lepojās. Būdama stāvoklī, Emma bija priecīga, ka bērnu nevajadzēja celt ārā no automašīnas.

- Kas tev īsti kaiš? - Pie bērnudārza durvīm viņa apstājās, pie-tupās un vērtējoši palūkojās uz Luīžu. Meitene šorīt bez apetītes bija pabrokastojusi un nepretojoties uzvilkusi zaļo T krekliņu, lai gan viņai tas nepatika, jo krekliņš it kā graužot.

- Nekas, - Luīza atbildēja un izvairījās no mātes skatiena.

Nebija jēgas bērnu vēl vairāk nomākt. Emma nolēma vēlāk piezvanīt audzinātājai un palūgt pavērot Luīžu.

- Nu tad izpriecājies labi, mana mīļā, - viņa teica un noskūpstīja meitu uz vaiga. Viņa rātni atbildēja uz skūpstu un bez parastās sajūsmas nozuda bērnudārza grupiņas atvērtajās durvīs.

Emma domīga brauca atpakaļ uz Falkenšteinu, novietoja auto un nolēma pastaigāties pa apjomīgo gruntsgabalu, kurā bija izkaisītas biedrībai Sonnenkinder e. V. piederošās ēkas. Netālu no vīra vecāku villas atradās pati galvenā māja - administrācijas ēka ar semināriem paredzētiem apartamentiem, dzemdību telpām, mazbērnu novietni, dārziņu mazākajiem bērniem un telpām, kurās tiek pieskatīti vecākie bērni, kuru mātes strādā. Nedaudz tālāk atradās mātes un bērna māja, kādreizējā veco ļaužu mītne. Tur bija vēl dažādas ēkas, sakņu dārzs, darbnīca, telpas sadzīves tehnikas novietošanai, un dārza viņā galā trīs garas vienstāva mājas veidoja milzīgā īpašuma ārējo robežu.

Agrajā rītā gaiss vēl bija vēss un svaigs, un Emmai vajadzēja mazliet izkustēties. Lēnā gaitā viņa devās pa ceļu, kas mūžsenu ozolu, dižskābaržu un ciedru paēnā starp rūpīgi nopļautiem leknu zālienu laukumiem un ziedošiem rododendriem vijās caur parku uz administrācijas ēkas pusi. Viņai patika krāšņā daba, smarža, ko siltos vasaras vakaros izplatīja tuvējais mežs. Lai gan Emma te dzīvoja jau pusgadu, vēl aizvien viņa ar visām maņīfm izbaudīja skatu, ko sniedza daudzie zaļumi, - tā bija veldze acīm salīdzinājumā ar nabadzīgajām, izžuvušajām ainavām, kādas bija vietās, kur viņa bija dzīvojusi un strādājusi pēdējos divdesmit gadus. Turpretim Florians dabas izaicinošo auglību izjuta kā traucēkli. Pavisam nesen viņš bija pārmetis tēvam, ka tas pārmērīgi šķiežas ar ūdeni. Jozefs bija saīdzis un uz pārmetumu atbildējis, ka ūdens zālienu laistīšanai tiek ņemts no lietusūdens cisternām.

Katra saruna starp Florianu un viņa vecākiem pēc dažiem teikumiem nonāca līdz strīdam. No nevainīgām sarunām viņš uzkurināja nevajadzīgas diskusijas, kas parasti beidzās ar to, ka Florians piecēlās un nozuda.

Emmai vīra uzvedība šķita nepatīkama. Viņa atklāja Floriana ietiepīgo un nepiekāpīgo dabu, un tā viņai nepatika. Vīrs gan to neatzina, bet Emma manīja, ka vecāku mājā, savā bērnības pasaulē, viņš nepavisam nejūtas labi. Viņa labprāt būtu uzzinājusi, kāpēc tas tā ir, jo vīra vecāki Emmai šķita kā laipni, neuzbāzīgi mājas saimnieki, kuri nekad neiejaucās viņu darīšanās un bez pieteikšanās neparādījās viņu dzīvoklī.

- Labrīt! - kāds iesaucās Emmai aiz muguras, un viņa pagriezās. Pa ceļu ar velosipēdu brauca bārdains vīrietis ar zirgasti un apstājās

viņai blakus.

)

- Labrīt, Grasera kungs! - Emma sveicinot pacēla roku.

Vīra vecāki Helmūtu Graseru sauca par sētnieku, bet patiesībā viņš darīja daudz vairāk. Viņš tiešām pieprata visu un vienmēr bija labā noskaņojumā. Kad vīra vecāki kaut kur devās, Grasers bija šoferis, viņš laboja plauktus, mainīja elektriskās spuldzes, turklāt atbildēja arī par ēku uzturēšanu kārtībā un uzraudzīja parku un zālienu apsaimniekošanu. Kopā ar savu māti Helgu, kura strādāja virtuvē, viņš dzīvoja vidējā no trim garajām vienstāva mājām.

- Nu, vai televizors atkal rāda? - viņš apjautājās, un vīrieša tumšās, smieklu krunciņu apņemtās acis jautri iezibsnījās.

- Ak, man vēl aizvien ir neērti. — Emma samulsusi iesmējās. Aizvakar viņa bija piezvanījusi Graseram un lūgusi paskatīties viņu televizoru, kurš vairs nedarbojās. Izrādījās, ka viņa pati ar tālvadības pulti nejauši bija iestatījusi videokanālu. Tas arī bija viss. Grasers būs noturējis viņu par galīgi atpalikušu.

- Labāk tā, nekā tiešām kaut kas būtu sabojājies. Es šodien gribētu nomainīt jaucējkrānu jūsu virtuvē. Vai ap diviem varētu?

- Jā, protams. - Emma iepriecināta pamāja ar galvu.

- Jauki. Tad tiksimies vēlāk. — Grasers pasmaidīja un atkal sēdās uz velosipēda.

Kad Emma gāja garām administrācijas ēkai un jau gribēja iegriezties celiņā, kas veda uz villu, runādama pa mobilo telefonu, pa stiklotajām durvīm iznāca Korinna Vīznere, Sonnenkinder e. V. pārvaldniece, un ātriem soļiem tuvojās viņai. Korinna izskatījās koncentrējusies, bet, ieraudzījusi Emmu, pasmaidīja un beidza sarunu.

- Tie svētki man noēdīs pēdējos nervus! - viņa priecīgi iesaucās un iebāza mobilo telefonu kabatā. - Labrīt! Kā jūties? Tu izskaties nedaudz nogurusi.

- Labrīt, Korinna! - Emma atņēma sveicienu. - Jā, pagājušonakt es īsti neizgulējos. Mums bija klases salidojums.

- Ak jā, pareizi. Vai labi gāja?

- Jā. Bija jauki.

Korinna kūsāja no enerģijas, viņai piemita šķietami nesatricināma aukstasinība, atmiņa, ar kuru sacensties varēja vienīgi dators, un vienmēr labs garastāvoklis. Pārvaldnieces darbā par atpūtu nebija ko domāt: Korinna atbildēja par personālu un iepirkumiem, risināja organizatoriskus jautājumus, rūpējās par sadarbību ar sociālo dienestu un Jaunatnes lietu pārvaldi, turklāt pazina katru mātes un bērna mājas iedzīvotāju un katru bērnu dārziņā. Korinnai visam un katram atradās laiks un dzirdīgas ausis. Viņai pašai bija četri bērni, jaunākais tieši divus gadus vecāks par Luīžu. Emma diendienā brīnījās, kā Korinna bez atpūtas tiek galā ar šādu darba apjomu. Korinna un viņas vīrs Ralfs paši bija biedrības Sonnenkinder audzēkņi — Ralfs bija Emmas vīra vecāku audžubērns, un Korinnu tie bija adoptējuši jau zīdaiņa vecumā. Abi piederēja pie Floriana senākajiem un labākajiem draugiem.

- Neizskatās gan, ka tev būtu bijis jautrs vakars. - Korinna draudzīgi uzlika roku Emmai uz pleca. — Ei, kas noticis?

- Esmu mazliet noraizējusies par Luīžu, - Emma atzinās. - Pāris dienu viņa izturas kaut kā dīvaini, sāpot vēders, viņa vairs nav dzīvespriecīga.

- Hm. Vai biji pie bērnu ārsta?

- Florians viņu izmeklēja, taču neko nevarēja konstatēt.

Korinna sarauca pieri.

- Tev vajadzētu meiteni pavērot, - viņa ieteica. - Bet tu pati jūties labi, vai ne?

- Nūjā, es tikai vēlētos, lai mazulis uzrastos drīzāk, - Emma atbildēja. - Karstums galē mani nost. Bet vismaz Florians, šķiet, sāk justies aizvien labāk. Pēdējās nedēļas bija diezgan sarežģītas.

Pirms kāda laika Emma bija aprunājusies ar Korinnu par Floriana dīvaino uzvedību, un Korinna bija ieteikusi būt pacietīgai. Pieaugušam vīrietim nekad neesot viegli atgriezties vecāku mājā, viņa bija sacījusi, it īpaši - ja viņš gadiem ilgi krīzes skartos rajonos dzīvojis mūžīgā sasprindzinājumā un pēkšņi nonācis pārpilnības pasaulē.

- Es par to priecājos. - Korinna pasmaidīja. - Varbūt mums izdosies kādu reizi kopā kaut ko uzgrilēt, pirms mazulis ir klāt. Jau veselu mūžību neesmu Florianu redzējusi, lai gan viņš dzīvo tikai pārsimt metru attālumā.

Iezvanījās Korinnas mobilais telefons, viņa ieskatījās displejā.

- O, atvaino, man jāatbild. Redzēsimies vēlāk pie Jozefa un Renātes, mums jāsaskaņo viesu saraksts pieņemšanai un svinībām.

Emma samulsusi noskatījās, kā Korinna enerģiskiem soļiem pārgāja pāri ceļam uz mātes un bērna māju. Kā gan viņa veselu mūžību nav redzējusi Florianu? Vai tad vēl vakarvakarā vīrs nebija aizgājis pie viņas un Ralfa?

Attiecībās, kādas bija viņējās, kad bieži un reizēm arī ilgstoši abi bija šķirti, uzticēšanās bija galvenā prioritāte. Emma uzticējās vīram, greizsirdība viņai bija sveša. Nekad viņa nešaubījās par to, ko

Florians tai stāstīja. Bet pēkšņi Emmas galvā iedegās sīka neuzticēšanās liesmiņa. Tikai aizdomas vien, ka Florians varētu būt melojis, viesa viņā savādu tukšumu.

Emma lēnām izkustējās no vietas.

Droši vien tam, ka Korinna vakar nebija redzējusi Florianu, bija pavisam vienkāršs izskaidrojums. Galu galā bija jau ļoti vēls, kad viņš atstāja māju. Korinna pēc smagas darbdienas, iespējams, jau bija gultā.

Jā, tieši tā varēja būt noticis. Kāpēc gan Florianam vajadzētu viņai melot?

>

* * *

Viņš beidza telefona sarunu un paskatījās uz televizora ekrānu. Sarkanbaltās policijas norobežojošās lentes, tām priekšā - niknus skatienus raidoši policisti, kuriem vajadzēja atturēt ziņkārīgos no nozieguma vietas izbradāšanas. Vēl aizvien tur darbojās ierēdņi no pēdu meklēšanas nodaļas un meklēja nozīmīgas pēdas, kuras tur nekad neatradīs. Ne Edershaimā. Aizsprosts no šejienes atradās tikai pāris kilometru lejup pa upi. Viņš zināja, kur tas ir.

Grieziens.

Frankfurtes Tiesu medicīnas institūta ēka Kenedija alejā. Pie tās stāvēja reportiere ar nopietnu sejas izteiksmi un runāja kameras priekšā. Parādīja mirušās meitenes attēlu, un viņam aizžņaudzās rīkle. Tik skaista, tik blonda un tik... mirusi. Maiga, jauna seja ar augstiem vaigukauliem un pilnīgām lūpām, kuras vairs nekad nesmiesies. Tiesu mediķi acīmredzot bija krietni nopūlējušies. Viņa neizskatījās pa īstam mirusi, bet tā, it kā būtu aizmigusi. Bet jau pēc dažām sekundēm meitene ar savām lielajām acīm gandrīz pārmetoši viņu uzlūkoja. Viņa sirds izbailēs salēcās, līdz viņš saprata, ka tā bija sejas rekonstrukcija, datoranimācija, tomēr efekts bija neticami reālistisks.

Viņš sataustīja tālvadības pulti un atkal ieslēdza skaņu.

“...vecums aptuveni piecpadsmit sešpadsmit gadi. Meitene bija ģērbusies džinsa minisvārkos un dzeltenā 34. izmēra H&M firmas trikotāžas krekliņā ar lencītēm. Vai kāds ir redzējis šo meiteni un var sniegt ziņas par viņas uzturēšanās vietu pēdējās dienās vai nedēļās? Noderīgu informāciju var nodot ikvienā policijas dežūrdaļā. ”

Viņu nedaudz pārsteidza fakts, ka policija jau tik drīz pēc līķa atrašanas meklē palīdzību pie sabiedrības. Kruķiem acīmredzot nav ne mazākās nojausmas, kas ir šī meitene, tāpēc viņi paļaujas uz nejaušību.

Diemžēl - to viņš bija uzzinājis no tikko noritējušās telefona sarunas - diezgan droši varēja teikt, ka nav saņemta neviena derīga norāde, kura lietā varētu ieviest skaidrību. Katrs gudrelis tagad uzskatīs par nepieciešamu piezvanīt policijai un apgalvot, ka meiteni kaut kur ir redzējis, un kruķiem tad vajadzēs izpētīt simtiem nederīgu informāciju. Absolūti bezjēdzīga laika šķiešana un svarīgu resursu izniekošana!

Viņš jau gribēja izslēgt televizoru, lai brauktu uz darbu, kad ekrānā parādījās vīrieša seja. Redzētais lika viņam sarauties. Uzbangoja sen pārvarētu izjūtu vilnis. Viņš trīcēja.

-Tu, cūka, - viņš nomurmināja un juta, ka viņu pārņem pazīstamās bezspēcīgās dusmas un senais rūgtums. Roka tik spēcīgi spieda tālvadības pulti, ka bateriju nodalījums salūza un baterijas izlidoja ārā. Viņš to pat nepamanīja.

“Mēs vēl esam izmeklēšanas pašā sākumā,” sacīja ģenerālprokurors Dr. Markuss Marija Frejs. “Katrā ziņā, pirms esam saņēmuši līķa sekcijas rezultātus, mēs vēl nevaram pateikt, vai tas ir bijis nelaimes gadījums, pašnāvība vai pat slepkavība.”

Stūrainais zods, tumšie, uz aizmuguri saķemmētie un pirmo sirmo šķipsnu cauraustie mati, iejūtīgā, izkoptā balss un brūnās acis, kas izskatījās tik maldinoši uzticību izraisošas un laipnas. Taču tā bija viņa viltība. Dons Marija, kā viņu paslepus sauca Frankfurtes prokuratūrā, bija vīrs ar divām sejām: tos, kuri varēja būt noderīgi, viņš ar asprātību, daiļrunību un šarmu prata aptīt ap pirkstu, bet varēja būt arī pavisam citāds.

Viņš gana bieži bija lūkojies Dr. Frejam acīs — līdz dziļi ieskatījies viņa melnajā, godkāres saēstajā dvēselē. Frejs bija cietsirdīgs varas cilvēks - iedomīgs, ar pārspīlētu tieksmi izcelties. Tāpēc viņu nepārsteidza tas, ka ģenerālprokurora kungs bija uzņēmies izmeklēšanu. Šis gadījums solīja lielu sabiedrības uzmanību, un no tās Frejs bija gluži vai atkarīgs.

Atkal iezvanījās mobilais telefons, viņš atbildēja. Tas bija viņa priekšnieks no uzkodu kioska, tā balss dusmās aizrāvās.

- Vai esi ieskatījies pulkstenī, tu slinkais klaidoni? - resnis ķērca.

— Pulksten septiņi nozīmē pulksten septiņi, nevis astoņi vai deviņi! Lai pēc desmit minūtēm tu būtu klāt, citādi vari...

Viņš pieņēma lēmumu tajā pašā sekundē, kad televizora ekrānā ieraudzīja prokuroru Freju. l ādu darbu kā uzkodu kioskā viņš vienmēr varēja atrast. Tagad bija citas prioritātes.

- Ej dirst! - viņš pārtrauca trekno rīkļurāvēju. - Meklē sev citu idiotu!

Ar to viņš beidza sarunu.

>

Darāmā bija daudz. Vajadzēja būt gatavam, ka agri vai vēlu te ieradīsies policija, izvandīs viņa iedzīvi un visu treileru apgriezīs otrādi. It īpaši tāpēc, ka dons Marija ir uzņēmies režiju. Un tam atmiņa bija kā zilonim, sevišķi tad, ja runa bija par viņu.

Viņš notupās un no kaktā stāvošā soliņa apakšas izvilka brūnu kartona kārbu. Viņš uzmanīgi uzlika to uz galda un noņēma vāku. Virsū bija caurspīdīgi plastikāta vāciņi, kuros atradās fotogrāfija. Viņš to izņēma un domīgi aplūkoja. Cik gadu viņai varēja būt, kad tika uzņemta šī fotogrāfija? Seši? Septiņi?

Ar īkšķi viņš maigi noglāstīja jauko bērna sejiņu un beigās noskūpstīja, pirms noslēpa fotogrāfiju atvilktnē zem veļas kaudzes. Ilgas sāpēja kā naža dūrieni. Viņš dziļi ieelpoja. Tad aizvēra kārbu, pasita to padusē un atstāja treileru.

* * *

Bodenšteins un Pia atstāja reģionālās kriminālpārvaldes pirmā stāva dežūrtelpu, kura pa nakti vairāk vai mazāk bija pārveidota par ārkārtējās komisijas centrāli. Tā bija vienīgā lielākā telpa ēkā. Kriminālpārvaldes direktora Nīrbofa aizgādnībā tā vairākkārt bija kļuvusi par norises vietu aizraujošām preses konferencēm, kuras Dr. Nikolas Engeles priekšgājējs bija īpaši iemīļojis. Vētrainās apspriedes laikā Pia vairākkārt mēģināja atcerēties, ko gribējusi pateikt savam šefam. Tas bija kaut kas svarīgs - to viņa atcerējās, bet sakāmais tā arī neienāca prātā.

- Mūsu priekšniece nu reiz atkal bija uzdevuma augstumos, — Pia sacīja, kad abi bija izgājuši cauri drošības kontrolei un nonākuši automašīnu stāvlaukumā.

- Jā, šodien viņa bija absolūti labākajā formā, - Bodenšteins piekrita.

īsi pirms deviņiem kāds jauns, pārāk centīgs Frankfurtes prokuratūras pārstāvis bija nodemonstrējis filmēšanas cienīgu uznācienu. Ar diviem kolēģiem viņš pēkšņi ieradās apspriedē, augstprātīgi ņēma vārdu un visu klātesošo ārkārtējās komisijas locekļu priekšā uzbļāva Piai un nosauca viņu par nāru, jo, pēc viņa domām, Pia pārsteidzīgi esot devusi presei pārāk daudz informācijas. Pilnīgi pārsniedzot savas kompetences līmeni, viņš pat pieprasīja, lai izmeklēšanas vadību uztic viņam un viņa iestādei. Pirms Pia paspēja atbildēt, iejaucās Dr. Engele. Atceroties to, kā viņa ar pāris vēsiem vārdiem aizbāza muti sīkajam plātīzerim, Piai bija jāpasmaida.

Dr. Nikola Engele bija glīta sieviete, starp visiem vīriešiem un uniformām viņa savā baltajā lina kostīmā izskatījās meitenīga un gandrīz trausla, taču tas bija maldinošs iespaids. Viņu nenovērtējot, cilvēki bieži pieļāva fatālu kļūdu, un jaunais prokurors piederēja pie to iedomīgo vīriešu sugas, kuri sievietes principā nevērtēja augstu. Nikola Engele varēja ļoti ilgi sekot diskusijai klusēdama, bet, kad beidzot kaut ko teica, vārdi kā datora vadītas starpkontinentālas raķetes ar nekļūdīgu precizitāti trāpīja mērķī - parasti ar līdzīgu iznīcinošu efektu.

Pēc tam kad prokurors bija atzinis savas misijas izgāšanos, viņš veikli aiztinās, pirms tam gan neaizmirsis aizsūtīt Piu uz Frankfurti pēc līķa sekcijas rezultātiem, lai gan viņa jau tāpat bija gribējusi turp braukt.

Par spīti visām sākotnējām šaubām, Dr. Nikola Engele pēdējo divu gadu laikā bija izveidojusies par labu iestādes vadītāju, kurai piemita stingrs, bet taisnīgs vadības stils, kura vienmēr iestājās par saviem darbiniekiem un iekšējās problēmas nekad nenesa uz āru. Hofheimas reģionālajā kriminālpārvaldē Nikola Engele bija neapstrīdama autoritāte, viņu respektēja, jo atšķirībā no viņas amata priekšgājēja Dr. Engeli īpaši neinteresēja politika, toties kārtīgs policijas darbs gan.

- Engele ir tiešām laba, - Pia sacīja un pasniedza Bodenšteinam automašīnas atslēgu. - Vai vari braukt? Man vēl jāpiezvana Alīnai Hindemitai.

Bodenšteins pamāja ar galvu.

Pēc apspriedes viņš, Ostermans un Pia bija runājuši ar jauniešiem, kuri vakar piedalījās dzeršanā. No meitenes, kura atrada līķi, Pia bija uzzinājusi viņas draugu vārdus un visiem četriem jauniešiem kopā ar vecākiem likusi ierasties policijas pārvaldē. Divas meitenes, divi puiši - nerunīgi, stipri samulsuši un maz noderīgi. Neviens no viņiem neesot pamanījis mirušo meiteni niedrēs, visi apgalvoja, ka vispār neatceroties, kas noticis. Visi četri meloja.

- Es tev saku: šie aizmuka, kad ieraudzīja mirušo, - Pia sacīja un meklēja somā Alīnas telefona numuru. - Un esmu diezgan pārliecināta, ka viņi bēgot savu draugu Alekšu vienkārši atstāja guļam, tāpat ari Alīnu.

- Tātad ļaunākajā gadījumā viņus būtu iespējams apsūdzēt par palīdzības nesniegšanu draugam, kā rezultātā varēja iestāties nāve. -Bodenšteins apstādināja auto pie izbrauktuves un ieslēdza kreisā pagrieziena rādītāju. Tā kā automašīnā nebija gaisa kondicionētāja, viņi brauca ar nolaistiem logu stikliem, līdz karstums mašīnā bija kļuvis puslīdz izturams. — Pilnīgi droši, ka vecāki šiem ieborējuši, kas jāsaka.

- Arī es tā domāju, - Pia piekrita šefam. Arī no Hēhstes slimnīcas nebija labu ziņu. Sešpadsmitgadīgais Aleksandrs vēl aizvien nebija runājams un tika elpināts mākslīgi. Ārsti uzskatīja, ka iespējami smadzeņu bojājumi, kuri varēja rasties skābekļa trūkuma dēļ.

Lai arī vainīgs bija izdzertais alkohols, tomēr tas nebija džentlmeniski — atstāt bezsamaņā esošu cilvēku, pat draugu, likteņa varā.

Pilnīgi skaidrs, ka visi nebija tik vājprātīgi piedzērušies, kā paši apgalvoja, jo tad tik vienkārši nebūtu spējuši pārrāpties pāri augstajiem vārtiem.

Kopš agra rīta centrālē gandrīz bez mitas zvanīja telefoni. Kā vienmēr, kad talkā tika aicināta sabiedrība, zvanīja arī daudz fantazētāju, kuri mirušo meiteni it kā redzējuši visneiedomājamākās vietās. Tas bija nepatīkams darbs - pārbaudīt daudzos ziņojumus, taču starp tiem varēja gadīties arī īstā norāde, un tad pūles būtu atmaksājušās. Reportieri vakarvakarā bija minējuši līdz šim nenoskaidrotu lietu no 2001. gada, kad arī no Maiņas ticis izcelts meitenes līķis, un tieši par to prese tagad vārījās. Lai nomierinātu sabiedrību un kavētu aizvien strauji sazeļošo policijas darba kritiku, bija nepieciešams ātrs izmeklēšanas panākums, lai tas maksātu ko maksādams. T ie bija Pias argumenti, kāpēc bija nepieciešams tik agri informēt sabiedrību, -un Nikola Engele to bija akceptējusi, tāpat arī ģenerālprokurors Frejs iepriekšējā vakarā.

Bodenšteins nogriezās uz ceļa A66 Frankfurtes virzienā, bet Pia velti mēģināja dabūt pie telefona Alīnu. Viņas tēvs apgalvoja, ka meitas nav mājās.

- Man kļūst pretīgi no šiem meliem, - Pia dusmīgi noņurdēja. -Ja tas būtu bijis viņu bērns, kurš tagad bez samaņas guļ intensīvajā terapijā, šie mums sakurtu īstu pirti.

- Mani visvairāk uztrauc fakts, ka vecāki rāda bērniem priekšzīmi, cik vienkārši ir nokratīt atbildību par saviem nodarījumiem, — Bodenšteins piebalsoja. — Šis reflekss - jebkuru pārkāpumu uzreiz nogrūst uz citiem - ir mūsu sabiedrības morāles pagrimuma pazīme.

Zvanīja Ostermans.

- Saki, Pia: kur tu esi nobāzusi Veronikas Meisneres lietu? Man uz galda ir līķa sekcijas slēdziens, un es negribu, lai tas te nomētātos.

Kaijs Ostermans pirmajā brīdī varēja atgādināt nedaudz haotisku, nevīžīgi ģērbušos datorfrīku ar brillēm niķeļa ietvarā un zirgasti, taču tas bija maldinošs iespaids. Viņš neapšaubāmi bija visapzinīgākais un kārtīgākais cilvēks, kādu Pia jebkad bija satikusi.

- To slēdzienu es vakar meklēju, — viņa atbildēja. - Lietas materiāliem vajadzētu būt manā rakstāmgaldā.

Šajā sekundē viņai ienāca prātā, ko tik steidzami bija gribējusi pateikt Bodenšteinam.

- Starp citu, vai zini, kurš vakar bija uzradies pie manis birojā? — Pia jautāja, kad bija beigusi runāt ar Ostermanu. - Labāk brauc caur Frankfurtes krustojumu un gar stadionu. Ja brauksim cauri pilsētai, mēs nokavēsim.

- Nav ne jausmas. - Boclenšteins ieslēdza pagrieziena rādītāju.

- Kurš?

- Franks Bēnke. Uzvalkā un kaklasaitē. Un vēl mazliet pretīgāks nekā agrāk.

-Jā?

- Viņš tagad strādā kriminālpārvaldē. Iekšējās izmeklēšanas nodaļā! - Pia pavēstīja. - No pirmdienas viņš veiks pārbaudi pie mums. It kā esot bijušas sūdzības un mājieni par nekārtībām.

- Tiešām? — Bodenšteins nogrozīja galvu.

- Noziegumu neizsekošana, nepamatota datu ieguve. Oliver, viņš tevi ir ņēmis uz grauda. Viņš nevar tev piedot toreizējo pazemojumu Sniegbaltītes lietā.

- Ko tad es viņam nodarīju? - Bodenšteins gribēja zināt. - Viņš izturējās neciešami. Un par izmeklēšanu un atlaišanu viņam ir jāpateicas tikai sev pašam, tā nav mana vaina.

- Viņš uz to skatās citādi. Tu taču pazīsti Bēnki, to atriebīgo superidiotu!

- Un kaut arī tā. - Bodenšteins paraustīja plecus. - Man nav ko sev pārmest.

Pia domīgi kodīja apakšlūpu.

- Es tomēr baidos, - viņa pēc brīža sacīja. — Vai vēl atceries mūsu pirmo kopīgo lietu?

- Protams. Ko tu ar to domā?

- Frīdhelma Dēringa gadījumu. Kastrāciju. Lieta par smagu miesas bojājumu nodarīšanu, ko izvirzīja pret veterinārārstu, advokātu un aptiekāru, tika izbeigta.

- Jā, bet ne jau aiz laba prāta, - Bodenšteins samulsis atbildēja.

- Mēs taču vēl aizsūtījām uz veterināro klīniku pēdu meklēšanas nodaļas cilvēkus, bet tie neatrada neko izmantojamu, nevienu vienīgu pierādījumu! Galu galā es taču nevaru likt aizdomās turamos spīdzināt, lai no viņiem kaut ko izspiestu!

Pia manīja: jo ilgāk šefs runāja par šo gadījumu, jo pamazām kļuva aizvien niknāks.

- Es tikai gribēju tev to pateikt, lai tu būtu sagatavots, - viņa sacīja. - Proti, esmu diezgan droša, ka Bēnke sāks tieši ar šo gadījumu.

- Paldies. - Bodenšteins drūmi pasmaidīja. — Domāju, ka tev ir taisnība. Tikai viņam nevajadzētu pārāk tālu izliekties ārā pa logu, jo, Dievs zina, viņš pats nav nekāds nevainīgs jērs.

- Kā tu to domā? - Nu Piu pārņēma ziņkāre. Viņa atcerējās saspīlētās attiecības, kādas kopš pirmās dienas bija valdījušas starp Bēnki un Dr. Engeli. Toreiz klīda baumas, ka visiem redzamā abpusējā nepatika ir saistīta ar kādu senu gadījumu, kurā abi savulaik bijuši iesaistīti, strādājot Frankfurtes Slepkavību izmeklēšanas komisijā. I’ad kādā tvarstīšanā bija nošauts Frankfurtes policijas ziņotājs, un to bija izdarījis viņa kolēģis.

- Tā ir veca lieta, - Bodenšteins tikai izvairīgi atbildēja. - Sen pagājusi, bet ne aizmirsta. Bēnkem būs stingri jāpiepūlas, ja viņš gribēs man ieriebt.

* * *

- Nolādēts! - Hanna dusmojās, kad tieši viņai priekšā zaļo gaismu nomainīja sarkanā. Kāds viņai degungalā bija aizņēmis pēdējo brīvo vietu Junghofa ielas stāvlaukumā. Viņa ielūkojās spogulī, ieslēdza atpakaļgaitu un iegrieza MINI, ko Maike viņai bija aizlienējusi, pazemes autostāvvietas piebrauktuvē. Par laimi, aiz viņas neviens nebrauca un piebrauktuve šim manevram bija gana plata. Pulkstenis rādīja jau bez desmit divpadsmit! Divpadsmitos viņai bija norunāts lenčs ar Volfgangu restorānā KUBU. Uz pasažiera sēdekļa atradās caurspīdīgi plastikāta vāciņi ar kaujas plānu zaudējumu samazināšanai, ko viņa priekšpusdienā bija izstrādājusi.

Hanna iegrieza automašīnu pa labi Junghofa ielā un pie luksofora iebrauca Jaunajā Maincas ielā. Netālu no viesnīcas Hilton viņa brauca pa labi biržas virzienā un kreisajā pusē patiešām pamanīja brīvu vietu starp kravas auto un tumšas krāsas limuzīnu. Viņa ieslēdza pagrieziena rādītāju, piedeva gāzi un iegrieza auto pa kreisi. Nikno autovadītāja signalizēšanu un žestikulēšanu, kurš brauca aiz viņas un bija spiests līdz galam nospiest bremzes pedāli, Hanna tīšām ignorēja. Pieklājība un pretimnākšana bija nevietā cīņā par brīvu autostāvvietu iekšpilsētā. Viņa automašīnai šī vieta būtu bijusi par mazu, bet MINI tajā ievietojās bez kādām problēmām.

Hanna izkāpa no mašīnas un paņēma dokumentu mapi padusē. Savu Panamera viņa no rīta bija likusi nogādāt darbnīcā. Darbnīcas vadītājs pēc stundas bija piezvanījis un jautājis, vai viņa gribētu iesniegt sūdzību pret nezināmu personu par mantas bojāšanu.

- Es par to padomāšu, - Hanna bija atbildējusi un piekritusi, ka sabojātais motora pārsegs un četras pārdurtās riepas jāsaglabā kā pierādījums. PEZA. Kurš to varētu būt izdarījis? Normans? Vincents? Kurš vēl zināja, kur viņa dzīvo? Visu priekšpusdienu viņai bija izdevies šo uztraucošo domu izdzīt no galvas, bet tagad tā atkal izvirzījās priekšplānā.

Hanna izšķīrās iet pa īsāko ceļu un jau pēc pāris sekundēm nožēloja šo lēmumu, jo Fresgasē^7 gāja kā pa elli. Kafejnīcu un restorānu priekšā visas vietas zem lielajiem saulessargiem bija aizņemtas, apkārtējo biroju un veikalu darbinieki izmantoja pusdienas pārtraukumu, lai pasēdētu saulē, viegli ģērbušies pusaudži, mātes ar bērnu ratiņiem un pensionāri bez parastās Frankfurtes steigas klejoja pa iepirkšanās ielu. Karstums palēnināja visas pilsētas dzīvi.

Hanna pielāgoja savus soļus kopējai lēnajai gaitai. Šodien viņa bija atteikusies no augstajiem papēžiem un kostīma un apģērbusi baltus džinsus, T kreklu un ērtas sporta kurpes. Viņa šķērsoja Jauno Maincas ielu kopā ar japāņu tūristu grupu un uzgāja uz KUBU terases Operas laukumā. Deviņdesmit procenti pusdienlaika apmeklētāju bija uzvalkos tērpušies vīrieši no blakus esošajām bankām; nedaudzās sievietes biznesa kostīmos un pāris tūristu bija mazākumā. Volfgangs sēdēja pie galdiņa terases malā platānas ēnā un pētīja ēdienkarti.

Kad Hanna piegāja pie galdiņa, viņš pacēla skatienu un priecīgi pasmaidīja.

- Sveika, Hanna! - Volfgangs piecēlās, noskūpstīja viņu uz kreisā un labā vaiga un atbilstoši visiem pieklājības likumiem pabīdīja Hannai krēslu. - Es jau atļāvos pasūtīt pudeli ūdens. Un mazliet maizes.

- Paldies. Ļoti laba ideja, esmu briesmīgi izsalkusi. - Viņa paķēra ēdienkarti un pārlaida tai acis. - Es izvēlēšos dienas piedāvājumu. Putoto mežloku zupu un jūrasmēli.

- Izklausās labi. Es pievienošos. — Volfgangs aizvēra savu ēdienkarti; pēc pāris sekundēm bija klāt oficiante un pieņēma pasūtījumu. Divreiz dienas piedāvājums un pudele Pinot Grigio.

Volfgangs atspiedās ar elkoņiem pret galdu, saāķēja kopā pirkstus un pētījoši lūkojās uz Hannu. - Tagad mani patiešām pārņem ziņkāre, ko tu esi izdomājusi.

Hanna uzlēja uz mazā šķīvīša nedaudz olīveļļas, iekaisīja tajā rupjgraudu sāli un piparus un pamērcēja eļļā baltmaizes gabaliņu. Šārīta uztraukumā viņa nebija pat pabrokastojusi; vēders kurkstēja, un daudz netrūka, lai izsalkuma dēļ sabojātos garastāvoklis.

- Mēs sarīkosim ofensīvu, - Hanna košļādama atbildēja, ielika klēpī dokumentu mapi un izņēma plastikāta vāciņus. — Esam jau sazinājušies ar cilvēkiem, kuri sūdzējās par mums. No rīta es Brē-menē tiekos ar to vīrieti, bet pēcpusdienā Dortmundē - ar sievieti. Viņi abi bija ļoti pretimnākoši.

- Tas jau izklausās pavisam labi. - Volfgangs pamāja ar galvu.

- Mūsu uzraudzības padome un akcionāru pārstāvji kļuvuši diezgan nervozi. Sliktu publicitāti mēs šobrīd nevaram atļauties.

- Es zinu. — Hanna atglauda no pieres matu šķipsnu un iedzēra malku ūdens. Šeit ēnā karstums vēl bija izturams. Volfgangs noņēma kaklasaiti, saritināja un ielika to uz krēsla atzveltnes pakārtās žaketes iekškabatā. Hanna nedaudzos teikumos izklāstīja Volfgangam savu stratēģiju, un viņš uzmanīgi klausījās.

Kad tika servēta zupa, abi bija vienojušies, ka mēģinās samazināt radušos zaudējumus.

- Un kā tev pašai klājas? - Volfgangs painteresējās. - Tu izskaties nedaudz sagurusi.

-Tas viss mani diezgan stipri nogurdina, - Hanna atzina. - Lieta ar Normanu un visas šīs nepatikšanas. Turklāt vakarvakarā Maike atkal uzvedās neciešami. Man šķiet, ka mēs abas nekad nesatiksim.

Ar Volfgangu Hanna varēja būt patiesa, viņai nevajadzēja izlikties. Abi bija pazīstami jau ļoti sen. Volfgangs bija pieredzējis viņas straujo kāpienu no ziņu diktores Hesenes radio līdz apjūsmotai televīzijas zvaigznei; un, ja Hannai bija kaut kur jāiet un tajā brīdī blakus nebija vīrieša, viņa vienmēr varēja dabūt sev par pavadoni Volfgangu. No Volfganga viņai nebija noslēpumu. Viņš bija pirmais, kuram Hanna toreiz pastāstīja, ka ir stāvoklī, - vēl pirms to bija pateikusi Maikes tēvam. Volfgangs bija viņas laulību liecinieks un Maikes krusttēvs, viņš pacietīgi klausījās, kad Hannai bija mīlas kreņķi, un priecājās līdz ar viņu, kad tā bija laimīga. Volfgangs neapšaubāmi bija viņas labākais draugs.

- Un, it kā ar to visu jau nebūtu gana, kāds manai automašīnai šonakt pārdūris visas četras riepas un saskrāpējis motora pārsegu. -Hanna to apzināti pateica gandrīz kā starp citu, it kā tas viņu īpaši neskartu. la vien vina ļaus savā dzīvē ienākt baiļu dēmoniem, tie

J i > > ’

kļūs visvareni.

>

- Kā, lūdzu? — Volfgangs bija pa īstam nobijies. — Kurš kaut ko tādu varēja izdarīt? Vai ziņoji policijai?

- Nē. Pagaidām ne. - Hanna noslaucīja šķīvīti ar maizes gabaliņu un papurināja galvu. - Visticamāk, tas būs bijis tikai kāds skaudīgs idiots, kuram Panamera ir kā dadzis acī.

-Tev nevajadzētu to uzņemt tik vieglprātīgi, Hanna. Es jau tāpat esmu norūpējies par to, ka tu viena dzīvo tajā milzīgajā mājā pie meža. Kas ir ar novērošanas kamerām?

- Tās man reiz būtu jānomaina, - viņa atbildēja. - Pašreiz tās ir tikai butaforija.

Pienāca oficiante, ielēja vēl baltvīnu un novaca zupas šķīvjus. Volfgangs nogaidīja, līdz viņa bija nozudusi, tad uzlika savu plaukstu uz Hannas rokas. - Ja es kaut kā varu palīdzēt... tu zini, tev tikai jāpasaka.

- Paldies. - Viņa pasmaidīja. - Es zinu.

Pēkšņi Hannai caur galvu izskrēja doma, cik ļoti viņai palaimējies, ka Volfgangs nav precējies un viņam nav nopietnu attiecību. Pie tā nebija vainīgs viņa izskats. Volfgangs gan nebija nekāds Adonlds, bet neglīts arī ne. Pretstatā vairumam vīriešu, kurus Hanna pazina, gadi Volfgangam bija nākuši par labu un piešķīruši jauneklīgi maigajiem sejas vaibstiem stūrainu vīrišķību, kas viņam labi piedienēja. Mati pie deniņiem bija sākuši sirmot, un smieklu krunciņas ap acīm kļuvušas dziļākas, taču arī tas viņam piestāvēja.

Pirms dažiem gadiem Volfgangam bija bijusi draudzene - garlaicīga, bāla advokāte. Attiecības bija diezgan nopietnas, taču viņa neizpelnījās Volfganga tēva labvēlību. Tad attiecības pajuka; Volfgangs nekad par to nerunāja, un kopš tā laika viņam vairs nebija bijis pastāvīgas draudzenes.

Pasniedza jūrasmēli. Restorānā KUBU ēdiena pasniegšana pusdienlaikā nekad neaizkavējās; tur zināja, ka klientiem, kas ieradās uz biznesa pusdienām, nebija daudz laika.

Hanna paņēma salveti.

- Es neļaušu sevi iebiedēt, - viņa enerģiski paziņoja. - Tagad mums vispirms jāatrisina problēma, kas attiecas uz manu raidījumu. Kā tu domā: vai mana stratēģija varētu darboties?

- Domāju gan, — Volfgangs atbildēja. - Tu vari būt pārliecinoša pat tad, kad neesi par kaut ko pārliecināta.

- Tieši tā! - Hanna paņēma savu vīna glāzi un pacēla to. - Mēs to panāksim.

Viņi saskandināja. Raizes Volfganga skatienā nomainīja viegla vilšanās. Bet to Hanna nepamanīja.

Kenedija alejā, Tiesu medicīnas institūta tuvumā, vairs nebija iespējams atrast vietu automašīnai. Bodenšteins to beidzot novietoja Ešenbaha ielā, un pārsimt metrus viņi gāja kājām. Pias lēmums vērsties pie sabiedrības bija izraisījis ievērojamu mediju interesi. Preses ļaudis drūzmējās uz ietvēm, metās virsū katram, kurš iegāja institūtā vai iznāca no tā. Kāds reportieris ieraudzīja Bodenšteinu un Piu, un momentā viņi bija ielenkti. No kliedzieniem un jautājumiem Pia noprata: kaut kur ir paklīdušas baumas, ka bez atrastās meitenes vakarvakarā par pārdzeršanās upuri kļuvis vēl kāds jaunietis, un tagad preses okšķeri kāri pieprasīja sīkāku informāciju. īsu brīdi Piu pārņēma nedrošība. Varbūt preses darboņiem ir aktuālāka informācija no slimnīcas nekā viņai? Vai Aleksandrs ir miris?

- Kāpēc jūs noklusējāt, ka ir otrs mirušais? - jauna vīrieša balss pārkliedza visus pārējos, un viņš pagrieza mikrofonu kā ieroča stobru pret Piu. - Ko policija ar to grib panākt?

Viņa ne pirmo reizi dzīvē brīnījās par dažu reportieru agresivitāti un satraukumu. Vai viņi uzskatīja, ka uzzinās kaut ko vairāk, ja īpaši skaļi kliegs?

- Nav nekāda otra mirušā, - Pias vietā atbildēja Bodenšteins un enerģiski pagrūda mikrofonu malā. - Un tagad palaidiet mūs cauri!

Pagāja vairākas minūtes, līdz viņi aizcīnījās līdz institūta ieejas durvīm. Ēkas iekšienē bija vēss un valdīja gandrīz svētsvinīgs klusums, kaut kur klabēja datora tastatūras taustiņi. Durvis uz auditoriju ar koka plāksnēm izklātā gaiteņa viņā galā bija atvērtas, krēslu rindas bija tukšas, taču Pia saklausīja balsi un ieskatījās plašajā telpā. Ģenerālprokurors Dr. Markuss Marija Frcjs, runādams pa telefonu, staigāja šurpu turpu pa auditoriju - šodien atkal korektā uzvalkā ar vesti un pedantiski pāršķirtu celiņu matos. Pamanījis Piu, prokurors beidza sarunu un nolika mobilo telefonu. Viņa dusmīgā sejas izteiksme izlīdzinājās.

- Es atvainojos par sava jaunā kolēģa šārīta uzvedību, - viņš teica un sniedza roku vispirms Piai, tad - Bodenšteinam. -Tanouti kungs reizēm vēl ir pārāk centīgs.

- Nekādu problēmu, - Pia atbildēja. Viņa bija nedaudz pārsteigta, ieraugot Dr. Freju šeit, jo nebija ierasts, ka viņš pats nāktu uz līķa sekciju Tiesu medicīnas institūtā.

- Nūjā, krimināleksperte Engcle viņam droši vien nolasīja derīgu lekciju. - Ģenerālprokurora sejai pārslīdēja smaids, taču tūlīt viņš atkal kļuva nopietns. - Kas ir ar tām runām par otru mirušo?

- Par laimi, tām nav pamata, - šoreiz atbildēja Bodenšteins.

- Mana kolēģe tikai pirms pusstundas zvanīja uz slimnīcu. Vakar meitenes līķa tuvumā atrastā jaunieša stāvoklis gan joprojām ir nemainīgi kritisks, tomēr puisis ir dzīvs.

Kamēr viņi kāpa lejup pa kāpnēm uz institūta pagrabu, atkal iezvanījās prokurora telefons, un Dr. Frejs palika iepakaļ.

Sekciju telpa nr. 1 bija pārāk maza, lai tajā satilptu visi cilvēki, kas bija ieradušies. Henings Kirhofs un viņa šefs profesors Tomass Kronlāge kopīgi veica no Maiņas izvilktās meitenes sekciju, viņiem palīdzēja divi asistenti. Prokuratūra pārsteidzošā kārtā bija uzaicinājusi trīs ierēdņus, arī godkārīgo šārīta censoni; komandu papildināja policijas fotogrāfs, kura vārdu Pia bija piemirsusi.

- Pārapmeklētības dēļ slēgts, — Heninga līdzstrādnieks Ronijs Bēme iečukstēja Piai ausī, kad viņa un Bodenšteins bija izspraukušies līdz sekciju galdam.

- Šī te nav tiesu medicīnas lekcija juristiem, - Henings sūdzējās ģenerālprokuroram Frejam. Viņi bija labi pazīstami, galu galā nereti gadījās, ka prokuratūra vai tiesa par ekspertiem uzaicināja tiesu mediķus. — Vai tiešām te jāgrozās veseliem četriem jūsējiem?

Prokuratūras darbinieki sabāza kopā galvas, tad divi no viņiem nozuda ar vāji slēptu atvieglojuma izteiksmi sejā; palika dons Marija Frejs un pārcentīgais Mercads Tanouti.

- Nu jau ir labāk, — norūca Henings.

Tik jauna cilvēka sekcija visiem klātesošajiem nozīmēja spēcīgu garīgo slodzi, noskaņojums bija saspīlēts, pat Henings neatļāvās nekādus ciniskus izlēcienus. Miruši bērni un jaunieši visās iesaistītajās personās izraisīja īstu mulsumu. Bodenšteins un prokurori ne pirmo reizi piedalījās tiesas nozīmētā līķa sekcijā, un Pia, kad vēl bija precējusies ar Heningu, neskaitāmus vakarus un nedēļas nogales bija pavadījusi šajā vai blakus esošajā sekciju telpā nr. 2. Lai viru vismaz šad un tad dabūtu redzēt vaigā, viņai bieži vien nekas cits neatlika, jo Heninga attieksme pret darbu robežojās gandrīz vai ar fanātismu.

Pia bija redzējusi - un ostījusi - līķus visās trūdēšanas pakāpēs un visos iespējamos vai neiespējamos stāvokļos: slīkoņus, apdegušus līķus, skeletus, satiksmes negadījumu, nelaimju vai briesmīgu pašnāvību upurus. Bieži vien Henings un viņa bija stāvējuši pie sekciju galda un diskutējuši par ikdienišķām lietām, reizēm pat strīdējušies. Plašie ekskursi tiesu medicīnā tik stingra skolotāja vadībā, kāds bija Henings, bija padarījuši asāku Pias skatienu, apsekojot noziegumu vietas.

Tomēr Pia nekad nespēja palikt vienaldzīga, kad tika izsaukta uz nozieguma pastrādāšanas vai līķa atrašanas vietu. Reizēm gadījās tik ekstrēmas vai briesmīgas situācijas un apstākļi, ka bija jāsakopo visi spēki, lai saglabātu profesionalitāti. Tāpat kā vairums kolēģu, Pia savu nodarbošanos neuztvēra kā misiju pret šīs pasaules noziegumiem, bet viens no svarīgākajiem iemesliem, kāpēc viņa labprāt veica šo nomācošo un nogurdinošo darbu, bija tas, ka Piai šķita: atklājot mirušā nāves iemeslus, viņa tam izrādīs respektu un spēs atdot kaut niecīgu daļu viņa cilvēciskās cieņas. Jo nebija gandrīz nekā necienīgāka par līķi bez vārda, cilvēku, kuram nolaupīta viņa identitāte, kurš kaut kur ierušināts vai vienkārši atstāts guļam kā bioloģisks atkritums. Nevarēja būt bēdīgāks liktenis kā nedēļām vai pat mēnešiem ilgi, neviena nemeklētam, gulēt mirušam savā dzīvoklī.

Šie, par laimi, retie gadījumi lika Piai saprast viņas darba īsto jēgu. Un viņa zināja, ka vairumam kolēģu ir līdzīgas izjūtas. Tomēr daudzi baidījās no tiesu medicīnas, tāpēc agrāk Pia bieži vien brīvprātīgi bija uzņēmusies šo uzdevumu. T iklīdz spožajā neona lampu gaismā uz spodrā, no nerūsējošā tērauda darinātā sekciju galda gulēja līķis, bailes izzuda. Sekcijai kā tādai nepiemita nekas drūms vai noslēpumains, tā tika veikta atbilstoši stingri noteiktam protokolam un sākās ar līķa ārējo apskati.

Ar motorolleru tas bija kā ceļojums pāri puspasaulei. Lai gan pēcpuse pēc pusotras stundas atrašanās uz plastmasas sēdekļa dega kā ugunīs, viņš izbaudīja braucienu. Siltais pretvējš glāstīja ādu, patīkami bija sajust sauli uz kailajām rokām. Viņš jutās pa īstam jauns. Tik daudz gadu viņam nebija bijis laika vai izdevības izbraukt ar mopēdu. Droši bija aizritējuši savi divdesmit gadi, kopš kopā ar labāko draugu viņš bija devies izbraucienā, kuru tik labprāt atcerējās. Ar saviem astoņdesmitniekiem viņi tik tiešām bija aizlaiduši līdz Ziemeļjūrai tikai pa lauku ceļiem. Naktīs gulējuši teltīs, reizēm arī zem skaidrām, zvaigžņotām debesīm, kad bija par slinku, lai uzslietu telti. Naudas gan nebija daudz, bet viņi bija tik brīvi kā nekad līdz tam. Un arī nekad vairs pēc tam. Tajā vasarā viņš Sanktpēteres-Ordingas pludmalē iepazinās ar Britu un no pirmā acu uzmetiena viņā iemīlējās. Brita bija no Bādhomburgas, un pēc atvaļinājuma abi turpināja tikties. Viņš studēja juristos, tikko bija nokārtojis pirmo valsts eksāmenu, viņa - nupat beigusi apmācības kursu vairumtirdzniecībā un mazumtirdzniecībā, kļuvusi par diplomētu pārdevēju un dabūjusi darbu universālveikala sieviešu virsdrēbju nodaļā.

Pēc nepilna pusgada viņi apprecējās. Britas vecāki nebija skopojušies un sarīkoja īstas sapņu kāzas. Dzimtsarakstu nodaļa, baznīca, kariete ar četriem baltiem zirgiem priekšā. Svinības ar divsimt viesiem Bādhomburgas pilī. Kāzu fotogrāfijas parkā zem varenajiem ciedriem. Medusmēnesis Krētā. Pēc otrā valsts eksāmena viņš dabūja vietu vienā no labākajām Frankfurtes kancelejām - saimnieciskās un nodokļu krimināltiesības. Viņš pelnīja ļoti labi, viņi varēja atļauties iegādāties apbūves gabalu un uzbūvēt savu sapņu māju. Tad pasaulē nāca abu meita, kuru viņš mīlēja vairāk par visu pasaulē, pēc tam piedzima dēls. Viss bija perfekti. Vasaras vakaros viņi kopā ar draugiem un kaimiņiem grilēja gaļu, ziemā brauca slēpot uz Kicbīelu, vasarā - uz Maljorku vai Zilti. Viņš aizstāvēja disertāciju, kļuva par līdzīpašnieku - tikai trīsdesmit gadu vecumā - un specializējās krimināltiesībās. Viņa klienti nu vairs nebija nodokļu nemaksātāji vai nepareizi ievirzīti darījumu bosi, tagad tie bija slepkavas, laupītāji,

I

izspiedēji, izvarotāji, narkotiku tirgoņi un bandīti. Viņa sievas vecākiem tas nepatika, bet Brita tam nepiešķīra nozīmi. Viņš pelnīja vairāk nekā draudzeņu vīri, ģimene varēja atļauties visu, ko vien vēlējās.

Jā, dzīve bija lieliska, lai arī viņš tolaik strādāja astoņdesmit stundas nedēļā. Panākumi reibināja, prese viņu jau sāka dēvēt par jauno Rolfu Bosi^8. Viņš pašsaprotami apgrozījās savu prominento klientu vidū, tika ielūgts uz to dzimšanas dienām un kāzām. Ne aci nepamirkšķinot, viņš iekasēja tūkstoš mārku stundā un saviem klientiem bija katra viņu izdotā feniņa vērts.

Tas viss sen bija pagājis. Maserati Quattroporte un 911 Turbo vietā viņš tagad brauca ar sagrabējušu mopēdu. Villu ar dārzu, peldbaseinu un visiem iedomājamiem luksusiem bija nomainījis ar treileru. Tomēr, lai arī dzīves ārišķības bija mainījušās, cilvēks viņā bija palicis tas pats - ar visām slepenajām vēlmēm, sapņiem un ilgām. Parasti viņam izdevās tās savaldīt. Reizēm ne. Reizēm viņa iekšējās dziņas bija spēcīgākas par prātu.

Pēdējās Langenzelboldas mājas palika aiz muguras. Nu vairs bija atlikuši tikai trīs kilometri. Mājas nebija tik vienkārši atrast, un tāds arī bija to iemītnieku nodoms. Toreiz viņi ilgi bija meklējuši, līdz atrada piemērotu objektu: nolaistu lauku sētu ar lielu gruntsgabalu, ko aizsedza meža stūris, - mājas nebija redzamas ne no viena ceļa. Bija aizritējuši gadi, kopš viņš te bija bijis, un redzētais iespaidoja. Viņš apstādināja motorolleru divus metrus augsto, ar smailēm augšmalā aizsargāto dzelzs vārtu priekšā. Tūlīt reaģēja kustību sensoru vadītās novērošanas kameras un pavērsa pret viņu savus objektīvus. Zemnieku sēta bija kļuvusi par neieņemamu cietoksni. To ieskāva žogs, ko no iekšpuses klāja necaurredzams materiāls. Viņš noņēma ķiveri.

— Benvenuto, Dottore Avvocato! — notarkšķēja balss no sarunu ierīces. - Esi ieradies tieši uz pusdienām. Mēs esam aiz šķūņa.

Divviru vārti lēnām atvērās, un viņš iebrauca pa tiem. Tur, kur agrāk bija atradušās govju un cūku kūtis un tonnām vecu mēslu, tagad bija metāllūžņu laukums. Rūpīgi atjaunotajā šķūnī izveidota darbnīca, uz bruģētā laukuma tās priekšā rindojās hromā spīdoši

Harley Davidson, blakus tiem viņa nožēlojamais motorollers atgādināja nabaga radinieku. Otrā pusē lielā būrī aiz uzticību izraisošiem stabiliem režģu stieņiem rēja pāris Stafordšīras bulterjeru.

Viņš pasita kartona kārbu padusē un apgāja ap šķūni. Varbūt viņš būtu izbijies, ja nezinātu, kas tur sagaida. Uz liela grozāmā grila čurkstēja steiki, un pie galdiem uz soliem sēdēja kopumā vismaz uz tūkstoš gadiem sodīto kontingents. Viens no vīriem, drukns milzis ar akurāti izdzītu bārdu un lakatiņu ap galvu, piecēlās no savas vietas ēnā un nāca šurp.

- Avvocato, - vīrietis sacīja skarbā basā un īsi un spēcīgi viņu apkampa ar muskuļotajām rokām, kuras no pleciem līdz pirkstu galiem klāja tetovējumi. — Esi sirsnīgi sveicināts!

- Sveiks, Bernd! - Viņš pasmaidīja. - Jauki tevi atkal redzēt. Noteikti būs apritējuši gadi desmit, kopš es šeit biju.

- Pats vainīgs, ka nekad neiegriezies. Veikals zeļ un plaukst.

- Dzelžu lietās tu jau vienmēr esi bijis spečuks.

- Tiesa. Un man ir pāris tiešām labu zēnu. - Bernds Princlers aizsmēķēja cigareti. - Vai esi kaut ko ēdis?

- Paldies. Neesmu izsalcis. - Jau no ceptās gaļas smaržas vien viņam iekšās viss sagriezās. Turklāt ne jau ēšanas dēļ viņš bija triecies tos piecdesmit kilometrus pa lauku ceļiem. Gaidpilnais satraukums, ko pēc Bernda zvana viņam grūti bija izdevies kontrolēt, lauzās uz āru un lika sirdij sisties ātrāk. Viņš tik ilgi bija to gaidījis! - Pa telefonu tu teici, ka esot jaunumi.

- Jā. Un daudz. Tu brīnīsies. — Milzis samiedza acis. — Nevari sagaidīt, ko?

- Godīgi sakot, ne, - viņš piekrita. — Man ir bijis pietiekami ilgi jāgaida.

- Nu tad nāc! - Bernds aplika viņam roku ap pleciem. - Man tūlīt jāatved bērni no skolas. Bet tu jau tiksi skaidrībā arī viens pats.

* * *

- Svars četrdesmit viens, komats, četri kilogrami pie auguma metrs sešdesmit astoņi, - sacīja profesors Kronlāge. - Tā ir pamatīga uztura nepietiekamība.

Meitenes izģindušais ķermenis bija nosēts ar rētām - senām un relatīvi svaigām. Neona lampu spilgtajā gaismā tās kļuva skaidri saredzamas: apdegumi, sasitumi, skrāpējumi un asinsizplūdumi -satriecošas liecības par gadiem ilgu nežēlīgu apiešanos, ko meitene bija izcietusi.

"Ielpā ienāca jauna sieviete.

-Attēli, - viņa tikai izmeta un nesasveicinājusies rupji paspraucās garām Bodenšteinam un Piai. Viņa apsēdās pie datora, kas stāvēja uz maza galdiņa pie sienas, un sāka klabināt tastatūru. Pēc brīža monitorā bija redzams mirušās meitenes skelets. Laiki, kad uz gaismas ekrāna tika demonstrēti melnbalti rentgenuzņēmumi, bija pagājuši.

Kronlāge un Kirhofs pārtrauca līķa ārējo apskati, piegāja pie datora un analizēja tur redzamo: ribu, ekstremitāšu un sejas kaulu lūzumi, līdzīgi kā ārējie savainojumi, daļa - seni un sadzijuši, daļa -pavisam jauni, l ika konstatēti divdesmit četri lūzumi.

Pia nodrebēja, iedomājoties, cik briesmīgas mokas bija izcietusi šī meitene. Taču tiesu mediķiem svarīgākas par lūzumiem bija dažādas skeleta nobriešanas pazīmes. Izvērtējot galvaskausa kaulu saistaudu un garo stobrkaulu locītavu galu pārkaulošanās pakāpi, varēja izteikt pirmos spriedumus par meitenes vecumu.

- Viņai bija vismaz četrpadsmit, augstākais - sešpadsmit gadu, -beidzot sacīja Henings Kirhofs. — Taču to mēs tūlīt varēsim apskatīt precīzāk.

— Jebkurā gadījumā ar bērnu ir nežēlīgi apgājušies gadiem ilgi, — profesors Kronlāge papildināja. - Turklāt uzkrītošs ir ādas nenormālais bālums un laboratorijas izmeklējumos konstatētais gandrīz pilnīgais D vitamīna trūkums asinīs.

— Kādā ziņā uzkrītošs? - iejautājās jaunais prokurors.

- Tā sauktais D vitamīns patiesībā īsti nav vitamīns, tas ir nervu sistēmas regulēts steroīdais hormons. — Kronlāge paskatījās uz viņu pār briļļu augšējo malu. — Tas veidojas cilvēka ķermenī, kad āda ir pakļauta saules staru iedarbībai. Mūsdienu pasaulē D vitamīna trūkums ir pieņēmis epidēmijas apjomus, jo ādas ārsti un veselības iestādes histēriski baida ar ādas vēzi un iesaka neuzturēties saulē vai izmantot preparātus ar saules aizsardzības faktoru, kas ir ne zemāks par trīsdesmit vai pat lielāks. Turklāt ir...

- Kāds tam visam sakars ar mirušo meiteni - Tanouti viņu nepacietīgi pārtrauca.

- Vienkārši turpiniet manī klausīties, - Kronlāge aizrādīja.

Prokurors rājienu akceptēja klusēdams un tikai paraustīja plecus.

- Kā rāda virkne pētījumu, kas veikti ASV, jau piecpadsmit līdz astoņpadsmit nanogrami vienā mililitrā asiņu pēc ziemas mēnešiem uzskatāmi par izteiktu šī vitamīna trūkumu. Optimāls daudzums ir piecdesmit līdz sešdesmit pieci nanogrami mililitrā asiņu, - profesors turpināja. - Šīs meitenes asins serumā tika konstatēti četri nanogrami mililitrā.

- Un? Ko mēs no tā secinām? - Tanouti balss skanēja vēl nedaudz nepacietīgāk.

- Ko jūs no tā secināt, jaunais cilvēk, es nezinu, - Kronlāge mierīgi atbildēja. - Es, ņemot vērā šo faktu un sasaistot to ar ādas bālumu un rentgenuzņēmumos saskatāmo kaulu poraino struktūru, varu izteikt hipotēzi, ka meitene ilgu laiku nav bijusi saules gaismā. Tas var nozīmēt, ka viņa ir turēta gūstā.

Brīdi valdīja pilnīgs klusums. Iezvanījās kāda mobilais telefons.

- Atvainojiet, - sacīja ģenerālprokurors Frejs un atstāja telpu.

Meitenes vispārējais stāvoklis bija ļoti slikts, ķermenis - ekstrēmi

novājināts un dehidrēts, zobi - bojāti, tie nekad nebija redzējuši zobārstu. Tāpēc nebija iespējams noteikt meitenes identitāti pēc zobu statusa.

Līķa ārējā apskate bija beigusies, tagad sākās īstā sekcija. Kronlāge izdarīja griezienu ar skalpeli no vienas auss līdz otrai, tad pavilka pakauša ādu uz priekšu un vienam no asistentiem lika ar oscilācijas zāģi atvērt galvaskausu, lai varētu izņemt smadzenes. Vienlaikus Henings ar vienu vienīgu vertikālu griezienu no kakla līdz gūžām atvēra krūškurvi un vēdera dobumu. Ribas un krūšu kauls tika pārzāģēts ar kaulu zāģi, izņemtos orgānus uz maza metāla galdiņa, kas atradās virs sekciju galda, tūlīt izmeklēja un no tiem noņēma audu paraugus. Tika noteikts un ieprotokolēts katra orgāna stāvoklis, lielums, forma, krāsa un svars.

- Kas tad mums te ir? - Henings jautāja drīzāk sev, nevis klātesošajiem. Viņš bija uzšķērdis kuņģi, lai noņemtu tā satura paraugus.

- Kas tas ir? - Pia gribēja zināt.

- Izskatās pēc... auduma. - Henings ar divām pincetēm izgludināja glumo skrandu un pacēla to pret gaismu. - Kuņģa skābe to ir krietni pabojājusi. Nūjā, varbūt laboratorijas ļaudis varēs secināt kaut ko vairāk.

Ronijs Bēme pasniedza viņam lietisko pierādījumu uzglabāšanas maisiņu un tūlīt to iegrāmatoja.

Pagāja minūtes, tās pārvērtās stundās. Ģenerālprokurors vairs neparādījās. Tiesu mediķi strādāja koncentrējušies un precīzi, un Henings, kurš bija atbildīgs par protokolu, ierunāja apskates rezultātus mikrofonā, kas viņam karājās kaklā. Pulkstenis bija četri pēcpusdienā, kad Ronijs Bēme secētos orgānus salika atpakaļ līķī un aizšuva griezienu vietas. Līdz ar to sekcija bija pabeigta.

- Nāves cēlonis neapšaubāmi ir noslīkšana, — noslēguma pārrunās paziņoja Henings. - Tomēr ir arī ļoti smagi iekšēji savainojumi, ko radījuši sitieni vai spērieni pa vēderu, krūtīm, ekstremitātēm un galvu, kuri agrāk vai vēlāk tāpat būtu izraisījuši nāvi. Liesas, plaušu, aknu un taisnās zarnas plīsumi. Turklāt plašie vagīnas un anālās atveres savainojumi liecina par to, ka meitene vēl īsi pirms nāves tikusi seksuāli izmantota.

Bodenšteins klausījās klusēdams un ar pārakmeņojušos sejas izteiksmi. Ik pa brīdim viņš pamāja ar galvu, taču jautājumus neuzdeva. Kirhofs paskatījās uz viņu.

- Jā, man ļoti žēl, Bodenštein, - viņš sacīja. - Pašnāvību varam izslēgt. Bet tas, vai runa ir par nelaimes gadījumu vai slepkavību, tagad jānoskaidro jums.

- Kāpēc tu pašnāvību uzskati par neiespējamu? - Pia gribēja zināt.

- Tāpēc... - Henings iesāka, bet tālāk netika.

- Doktor Kirhof, - viņu pārtrauca jaunais prokurors, kurš pēkšņi izskatījās ļoti steidzīgs. - Es gribu, lai sekcijas slēdziens rīt agri no rīta atrastos uz mana rakstāmgalda.

- Bet, protams, prokurora kungs. Agri no rīta tas būs jūsu ienākošā pasta groziņā. - Henings pārspīlēti laipni pasmaidīja. - Vai tas man arī pašrocīgi jāuzraksta?

- Man vienalga. - Prokurors Tanouti bija tā pārņemts ar paša svarīgumu, ka pat nepamanīja, ka sekundes laikā kļuvis par, iespējams, nemīlētāko savas iestādes darbinieku. — Tātad mēs varam paziņot presei, ka meitene ir noslīkusi upē.

- To es neteicu. — Henings novilka Iateksa cimdus un iemeta tos atkritumu spainī blakus izlietnei.

- Kā, lūdzu? - Jaunais vīrietis paspēra soli atpakaļ sekciju telpā.

- Jūs taču tikko apgalvojāt, ka meitene neapšaubāmi ir noslīkusi.

-Jā, tā tas tiešām ir. Bet jūs mani pārtraucāt, pirms biju paspējis paskaidrot, kāpēc uzskatu pašnāvību par neiespējamu. Proti, viņa nav noslīkusi Maiņā.

Pia uzmeta savam bijušajam vīram pārsteigtu skatienu.

-Ja cilvēks ir noslīcis saldūdenī, plaušu audi ir tik spēcīgi uzpūtušies, ka, atverot krūškurvi, plaušu alveolas var pārplīst un ūdens izplūst ārā. Šo parādību mēs saucam par Emphysema aquosum. Taču šoreiz tā nenotika. Bija izveidojusies tikai plaušu tūska.

- Un kā to visu sauc vācu valodā? - prokurors aizkaitināts ieķērcās. - Man nav vajadzīga tiesu medicīnas mācībstunda, man ir nepieciešami fakti!

Henings uzmeta viņam nicinošu skatienu. Acīs iegailējās ironiska dzirksts. Prokurors Tanouti uz visiem laikiem bija zaudējis Dr. Kirhofa cienu.

>

- Nedaudz pamatīgākas zināšanas tiesu medicīnā nekad nenāk par ļaunu, - Henings sacīja ar sardonisku smaidu sejā. - It sevišķi tad, ja kāds vēlas grozīties preses ļaužu zibspuldžu gaismā.

Jaunā prokurora seja kļuva sarkana, un viņš spēra soli uz Heninga pusi, bet tad bija spiests aši atkāpties, jo Ronijs Bēme pastūma nestuves ar meitenes līķi tieši uz viņa pusi.

- Plaušu tūska veidojas, piemēram, sāļūdenī. - Henings noņēma brilles un vēsā mierā sāka tās spodrināt ar papīra kabatlakatiņu. Tad pacēla brilles pret gaismu un, skatoties piemiegtām acīm, pārliecinājās, vai tās ir pietiekami tīras. - Vai arī cilvēkam noslīkstot hlorētā ūdeni, piemēram, peldbaseinā.

Pia pārmija ašu skatienu ar šefu. Tā tiešām bija sevišķi svarīga detaļa — tipiski Heningam, ka viņš to pataupījis beigām.

- Meitene ir noslīkusi hlorētā ūdenī, - viņš beigās paziņoja.

- Precīzu no plaušām ņemtā ūdens parauga analīzi laboratorija sniegs tuvākajās dienās. Atvainojiet mani, Pia, Bodenštein, prokurora kungs, vēlu jauku atlikušo dienu! Man jāraksta sekcijas protokols.

Viņš piemiedza Piai ar aci un izgāja.

- Iedomīgais idiots, - jaunais prokurors norūca Heningam Kir-hofam nopakaļ, tad nozuda ari viņš.

-Jā, katram reiz der dabūt mācību, - Bodenšteins sausi komentēja.

- Un zēniņam palaimējās to dabūt pat divas reizes, — atbildēja Pia. - Vispirms Engele un pēc tam Henings - šodien viņam ar to vajadzētu būt gana.

* [9] *

Kad Emma ar Luīžu atgriezās no bērnudārza, kafijas galds uz terases jau bija klāts. Pergolā, kas bija noaugusi ar efejām un violetiem ziediem klātām glicīnijām, ērtos pītos atzveltņos ēnā sēdēja vīra vecāki un spēlēja skrablu*.

- Sveika, Renāte! Sveiks, Jozefl - Emma sauca. - Mēs atkal esam klāt.

- Precīzi uz tēju un kūkām. - Renāte Finkbainere noņēma lasām-brilles un pasmaidīja.

- Un precīzi uz manu 3:2 uzvaru, - papildināja Jozefs Finkbai-ners. - Kvaga. Tas dod četrdesmit astoņus punktus. Ar to esmu tevi vinnējis.

- Kas tas par vārdu? - uzspēlētā sašutumā jautāja Renāte. — Tu pats to tikko būsi izdomājis.

- Nē, neesmu vis. Kvaga ir izmirusi zebru pasuga. Atzīsti vien, ka es šodien vienkārši biju labāks. - Jozefs Finkbainers iesmējās, paliecās uz sievas pusi un noskūpstīja viņu uz vaiga. Tad pavilka atpakaļ atzveltnes krēslu un izpleta rokas. - Nāc nu šurp pie opja, princesīt! Es liku piepildīt rotaļu baseinu īpaši tev.'Varbūt ātri atnesīsi savu peldkostīmu?

- O jā, - sacīja Emma, kura vislabprātāk pati visā garumā būtu izstiepusies bērnu baseinā. Agrāk viņa pret karstumu bija imūna, taču šāda temperatūra savienojumā ar augstu gaisa mitrumu gandrīz nebija izturama.

Luīza labprāt ļāva vectēvam iesēdināt sevi klēpī.

- Vai atnesīsim tavu peldkostīmu? - Emma jautāja.

- Nē. - Luīza atbrīvojās no vectēva rokām un uzrāpās uz viena no atzveltnes krēsliem, viņas skatiens bija piesaistīts galdam. - Labāk gribu kūku.

- Nu labi. - Renāte Finkbainere iesmējās un noņēma pārsegus, ko aizsardzībai pret kukaiņiem bija uzlikusi uz kūkām. - Kas tev garšo labāk: zemeņu kūka vai siera un putukrējuma torte?

- Siera un putukrējuma! - Luīza mirdzošām acīm iesaucās. - Ar papildu putukrējumu.

Vīramāte uzlika uz šķīvja Emmai un Luīzai pa gabalam siera un putukrējuma tortes, tad ielēja Emmai tasi Dārdžilingas tējas. Luīza rekorda ātrumā locīja iekšā torti.

- Gribu vēl vienu! - viņa ar pilnu muti pieprasīja.

- Kā skan brīnumvārdiņš? - jautāja vectēvs, kurš novāca skrabla spēli.

- Lūdzu, — Luīza nomurmulēja un šķelmīgi pasmaidīja.

- Bet tikai mazu gabaliņu, - Emma brīdināja.

- Nē! Lielu! - Luīza iebilda, un no mutes tai izkrita tortes dru-pača.

- Nu, nu, kurš tad tā uzvedas, princesīt? - Jozefs Finkbainers nosodoši pašūpoja galvu. - Labi audzinātas meitenes nerunā ar pilnu muti.

Luīza uzmeta vectēvam domīgu skatienu, nebūdama droša, vai viņš runā nopietni vai joko. Bet vectēvs bez smaida sejā viņu stingri uzlūkoja, un meitene ar pūlēm norija pēdējo kūkas kumosiņu.

- Lūdzu, mīļo omīt, - Luīza sacīja un sniedza vecmāmiņai savu šķīvi. - Vel vienu gabaliņu siera kūkas, lūdzu!

Emma klusēja, redzot, kā meita uzmet vectēvam atzinību pieprasošu skatienu.

Jozefs pamāja ar galvu un piemiedza mazmeitai ar aci; Luīza uzreiz staroja priekā, un Emma sajuta nelielu dūrienu, ko varēja iztulkot kā greizsirdību.

Lai cik ļoti Emma pūlējās, viņa neatrada īsto pieeju meitai. Kopš viņi dzīvoja šeit, bija kļuvis vēl sarežģītāk, bieži vien viņa jutās no visa norobežota. Luīza viņu nemaz nerespektēja, turpretim Jozefam un Florianam klausīja bez ierunām, jā, gandrīz ar prieku. Kur bija vaina? Vai viņai trūka autoritātes? Ko gan viņa darīja nepareizi? Korinna uzskatīja; tas esot normāli, ka meitenes bieži vien ir izteiktas tēta meitas un šajā vecumā kašķējas ar māti. T ieši to Emma bija lasījusi arī vairākās rokasgrāmatās par audzināšanas jautājumiem, tomēr viņai tik un tā bija sāpīgi.

- Tagad es dāmas atstāšu vienas pie tējas. - Jozefs Finkbainers piecēlās, pasita padusē skrabla spēles kārbu un paklanījās, par ko Luīza skaļi iesmējās. - Renāte, Emma, princesīt, vēlu jums patīkamu atlikušo pēcpusdienu!

- Opīt, vai tu man vēl kaut ko palasīsi priekšā? - Luīza iesaucās.

- Šodien diemžēl nekas nesanāks, - vīratēvs atbildēja. - Man vēl tūlīt ir kaut kur jāaiziet. Bet rīt gan lasīsim.

- Okei, - Luīza piekrita. Un viss.

Ja Emma viņai būtu tā atteikusi, meitenei uznāktu dusmu lēkme. Emma bakstīja ar dakšiņu pēdējo tortes pamatnes gabaliņu un noskatījās pakaļ vīratēvam. Viņa to cienīja un augstu vērtēja, tomēr tādos brīžos kā šis šķita, ka bērnu audzināšanas jautājumos viņa ir galīga neveiksminiece.

Siltais gaiss bija piepildīts ar bišu sanoņu, tās rožu krūmos un puķu dobēs ap terasi naski vāca nektāru. Tālāk parkā rūca zāles pļāvējs, smaržoja tikko nopļautā zāle.

- Vai tev gadījumā nav līdzi viesu saraksta? - vīramāte iztraucēja Emmu no drūmajām domām. - Ak, tu neticēsi, cik ļoti es priecājos, ka beidzot satikšu visus savus bērnus!

Emma izvilka no plecu somas mapi un pabīdīja to vīramātei. Emma bija priecīga, ka Korinna viņai uzticējusi viesu aprūpēšanu un ielūgumu izveidošanu un nosūtīšanu. Tas Emmai radīja sajūtu, ka viņa tiešām pieder pie ģimenes un nav tajā tikai ciemiņš. Viņa bija izveidojusi sarakstu, izmantojot pieejamo Excel datubāzi; viņai pašai deviņdesmit pieci procenti vārdu neko neizteica. Turpretim Renāte pie katra ķeksīša, kas nozīmēja piekrišanu, priecīgi iesaucās.

Viņas neviltotā sajūsma Emmu aizkustināja.

Renāte bija sieviete, kas caur dzīvi gāja ar gaišu smaidu sejā un ignorēja nepatīkamo. Viņu ne mazākajā mērā neinteresēja tas, kas notika pasaulē, Renāte nelasīja avīzes un neskatījās ziņas televīzijā. Florians ar slikti slēptu nicinājumu raksturoja savu māti kā bezpalīdzīgu, naivu un nogurdinoši virspusēju sievieti. Viņas pastāvīgais priecīgais garastāvoklis reizēm patiesi bija grūti paciešams, bet tas bija nesalīdzināmi labāk nekā Emmas pašas mātes kritizēšanas mānija un depresīvais noskaņojums.

- Ak Dievs, kā paiet laiks! — Renāte nopūtās un pārvilka ar plaukstu pār acīm, kurās bija saskrējušas asaras. — Viņi visi jau sen ir pieauguši vīrieši un sievietes, bet es, kad lasu viņu vārdus, vēl aizvien tos redzu kā bērnus.

Viņa noglāstīja Emmas roku.

- Esmu ļoti laimīga, ka tu un Florians šoreiz būsiet kopā ar mums.

- Arī mēs ļoti priecājamies, - Emma atbildēja, lai gan absolūti nebija pārliecināta, vai Florians tiešām priecājas par pieņemšanu un vasaras svētkiem. Viņš ne pārāk interesējās par vecāku mūža darbu, kurā viņi bija ieguldījuši lielāko daļu savu līdzekļu.

- Stop! - Emma pēdējā brīdī paspēja aizkavēt Luīžu, kad viņa gribēja nomakšķerēt vēl vienu tortes gabaliņu. - Tev taču vēl puse gabala ir uz šķīvja.

- Bet man garšo tikai tas mīkstais! — Luīza košļādama protestēja.

- Tev ir jāapēd arī pamatne. Vai omei tā būs jāizsviež atkritumu spainī?

Luīza uzmeta lūpu.

- Gribu vēl kūku! - viņa pieprasīja.

- Bet, mīļumiņ, tu jau dabūji divus lielus gabalus, - sacīja Renāte.

- Bet es gribu! - meitene uzstāja un kāri skatījās.

- Nč. Pietiek! - Emma izlēmīgi teica un izņēma šķīvi meitenei no rokas. - Tūlīt būs vakariņas. Labāk pastāsti omei, ko jūs šodien darījāt bērnudārzā.

Luīza spītīgi saknieba lūpas, tad aptvēra, ka trešo kūkas gabalu tiešām nedabūs, un izplūda asarās. Viņa norāpās no krēsla un dusmīgi skatījās visapkārt.

- Neuzdrīksties! - Emma brīdinoši iesaucās, bet bija jau par vēlu. Mazā iespēra pa keramikas putnu dzirdinātavu, tā noripoja no akmens, uz kura stāvēja, un saplīsa.

- Bērns, skaistā putnu dzirdinātava! - iesaucās vīramāte.

Emma redzēja, ka I.uīzai padomā jau nākamais mērķis - puķu

pods ar ziedošām ģerānijām. Viņa pielēca kājās un paspēja satvert meitu aiz rokas, pirms tā bija nodarījusi vēl kādu postu. Luīza pretojās mātes tvērienam, iespiedzās tādā frekvencē, ka varēja sasprāgt stikls, spēra un sita ar rokām. Emma bija pieradusi pie retiem meitas temperamenta uzliesmojumiem, bet spēcīgā dusmu lēkme viņu izbiedēja.

- Es gribu kū-ku! Es gribu kū-ku! - viņa spiedza sarkanu seju un pilnīgi nevaldot pār sevi. Asaras plūda viņai no acīm, meitene nokrita uz grīdas.

- Tagad izbeidz to teātri! - Emma nošņāca. - Mēs iesim uz dzīvokli un tur paliksim, līdz tu būsi nomierinājusies.

- Stulbā mamma! Stulbā mamma! Kūku! Es gribu kūūūku!

- Nu ļauj taču viņai apēst vēl vienu gabalu! - ierunājās Renāte.

- Pilnīgi noteikti ne! - Emma uzmeta vīramātei niknu skatienu. Kā gan viņa jebkad spēs piespiest Luīžu paklausīt, ja vīra vecāki tādā veidā torpedēs katru audzināšanas pasākumu?

- Kūku! Kūku! Kūūūku! - Luīzai uznāca īsta histērija, viņas seja kļuva tumšsarkana, un Emma gandrīz zaudēja pacietību.

- Mēs labāk iesim augšā, — viņa teica. - Man ļoti žēl. Pēdējās dienās ar vinu kaut kas nav kārtībā.

>

Viņa vilka spiedzošo un brēcošo meitu sev līdzi uz māju. Mierīgā pēcpusdiena bija beigusies.

Bija dienas, kas sastāvēja no vienkāršu ikdienas banalitāšu virknes, - pārāk vienmuļas, lai tās spētu atcerēties^10. Vairums cilvēku ļāva šīm dienām plūst garām bez ievērības, gadu ritumu mērīja pēc dzimšanas dienām un citām svinamām dienām vai kādiem īpašiem gadījumiem, uz kuriem tad reducēja savu dzīvi, atskatoties uz pagājušo. Pia jau kopš daudziem gadiem bija pieradusi katru dienu izdarīt īsas piezīmes dienasgrāmatā, kurā dažos vārdos pierakstīja visu, kas dienā bija noticis. Reizēm viņa pati uzjautrinājās par to, kādus nesvarīgus sīkumus tur atzīmēja, bet šīs vienkāršās piezīmes radīja nomierinošu sajūtu, ka tā viņa dzīvi uztver apzinātāk un nevienai dienai neļauj aizritēt velti.

Pia nobremzēja un pavirzīja automašīnu pa kreisi, lai palaistu garām traktoru, kas, braukdams no pretējās puses, iegriezās tunelī. Viņa sveicinot pacēla roku; Hanss Georgs, lauksaimnieks, kuram augšā Līderbahā bija sava saimniecība un kurš katru gadu Piai presēja sienu un salmus, atbildēja sveicienam.

Tādās dienās kā šī kalendārs bieži vien palika tukšs. Ko gan viņa būtu atzīmējusi? Atrasts meitenes likis, nopratināti cietsirdīgi jaunieši, līķa sekcija no pulksten 12 līdz 16, pa telefonu saņemtas 126 nederīgas norādes, tikts vaļā no preses ļaužu jautājumiem, nomierināta Katrīna Fahingere, vakarā pļauts ztīliens? Nezin vai.

Pia bija sasniegusi Birkenhofu. Viņa nospieda tālvadības pogu, un zaļie vārti viņas priekšā lēnām atvērās. Šis luksuss bija viens no daudzajiem jauninājumiem, ko Kristofs un viņa pēdējos mēnešos bija ieviesuši pēc tam, kad Frankfurtes pilsētas vadība beidzot bija nolikusi malā draudīgo rīkojumu par mājas nojaukšanu. Pa nolaisto logu iekšā plūda spēcīgā tikko pļautas zāles smarža, un Pia konstatēja, ka Kristofs ir aizsteidzies viņai priekšā. Ar šķembām bruģētās piebrauktuves kreisajā pusē zāliena josla starp bērziem, kuriem par godu mājas bija dabūjušas savu nosaukumu*, bija akurāti nopļauta.

Lēmums atteikties pirkt Rābenhofu Ēlhaltcnē bija pareizs. īpašuma renovēšana vien būtu iedzinusi viņus mūžīgos parādos, un, tā kā būvvalde pagājušajā vasarā beidzot deva zaļo gaismu mājas

pārbūvei Birkenhofā, viņi labāk ieguldīja naudu šīs ļoti primitīvās mājiņas modernizēšanā.

Pia apstājās garāžas priekšā un izkāpa no auto. Pēc desmit mēnešiem, ko viņi bija pavadījuši būvlaukumā starp stalažām, būvgružiem, uzlauztām grīdām, krāsu un javas spaiņiem, kopš pāris nedēļām beidzot atkal valdīja kārtība. Māja bija kļuvusi par stāvu augstāka, tai bija jauns jumts, jauni logi, siltumizolācija un galvenais -kārtīga apkure, jo vecā elektriskā regulāri nodrošināja milzīgas elektrības rēķinu summas. Tagad moderni siltumsūkņi un saules baterijas uz jumta gādāja par apkuri un silto ūdeni mājā. Šīs investīcijas gan līdz pēdējam nodeldēja viņu kredīta ietvarus, toties pagaidu mītne bija kļuvusi par īstām mājām. Kristofa skaistās mēbeles bija atvestas no noliktavas Bādzodenā, kur tās glabājās pēc viņa mājas pārdošanas.

Pēc saspringtās dienas Pia ilgojās tikai pēc dušas, mazliet ēdiena un glāzes vīna uz terases. Zirgi vēl bija aplokā, mājas ārdurvis plaši atvērtas, bet no suņiem ne miņas. Tālumā dzirdēja rūcam traktoru. Kristofs acīmredzot bija aizbraucis uz pļavu, kas atradās aiz mājas, un suņi viņam piebiedrojušies. Tad jau parādījās arī sarkanais traktors, un uz papildu sēdekļa blakus vadītājam lēkāja mazs, blonds ķipars un māja ar abām rokām.

- Piiiaaa! Pia! - Dzidrā balstiņa pārspēja motora rūkoņu. Ak Dievs! Kņadā, kas visu dienu bija turējusi pastāvīgā trauksmē, Pia patiesi bija aizmirsusi, ka šodien ieradīsies Lilī. Viņa nebija par to īpaši sajūsmināta. Ardievu miers un atpūta pie glāzes vīna!

Kristofs apturēja traktoru zem valriekstu koka, Lilī mērkaķa ātrumā norāpās no sēdekļa un skrēja pie Pias.

- Pia! Pia! Es esmu tik priecīga! - meitene sauca, un vasarraibu-mainā sejiņa staroja. — Esmu tik laimīga atkal būt Vācijā!

- Jā, es arī! - Pia skābi pasmaidīja, izpleta rokas un apkampa meiteni. — Esi sveicināta Birkenhofā, Lilī!

Mazā apvija rociņas Piai ap kaklu un piespieda sejiņu pie viņas vaiga. Meitenes prieks bija tik neviltots un bez jebkāda aprēķina, ka aizkustināja Pias sirdi.

-Te ir ļoooti skaisti, patiešām! — mazā tērgāja. - Suņi ir tik jauki un zirgi arī, un vispār te viss ir tik skaists un zaļš, daudz skaistāks nekā mājās!

— Jā? Tas mani iepriecina. - Pia pasmaidīja. - Kā tev patīk tava istaba?

— Super! - Lilī actiņas mirdzēja, viņa pieķērās Piai pie rokas.

- Vai zini, Pia? Kaut kādā veidā jūs man nemaz nešķietat sveši, jo mēs jau vienmēr sarunājamies skaipā. Un tas ir tik kolosāli! Es noteikti nemaz neilgošos pēc mājām.

Kristofs bija novietojis traktoru un nāca pār pagalmu četru suņu pavadībā, to mēles nokarājās gandrīz līdz zemei.

— Opis un es braukājām ar traktoru, un suņi visu laiku skrēja līdzi, - Lilī aizrautīgi stāstīja. - Mēs abi ar opi aizvedām zirgus uz aploku, un, zini, opis bija pagatavojis manu absolūti mīļāko ēdienu, tieši to, ko biju vēlējusies: gaļas ruletes!

Meitene iepleta acis un paberzēja vēderu. Piai uznāca smiekli.

— Sveiks, opi! - viņa sveicināja Kristofu un pasmīnēja. - Ceru, ka būsiet arī man atstājuši kādu drusciņu mīļākā ēdiena. Esmu izsalkusi kā vilks.

* * *

Luīza beidzot bija iemigusi. Divas stundas viņa trulu skatienu bija sēdējusi savas istabas kaktā un sūkājusi īkšķi. Kad Emma bija gribējusi meitai pieskarties, tā viņai spēra. Kaut kad meitēns noguris aizmiga, un Emma viņu ielika gultā. Šī dīvainā izturēšanās Emmu nobiedēja vairāk nekā pirmītējais neapvaldīto dusmu izvirdums. Viņa paņēma bērnu kontroles rāciju un izgāja no dzīvokļa. Lai gan pārrunas ar Korinnu bija paredzētas tikai pulksten septiņos, Emma cerēja vēl zem četrām acīm nedaudz parunāt ar vīratēvu. Varbūt viņš spēs dot padomu, kā apieties ar Luīžu.

Durvis uz vīra vecāku dzīvokli pirmajā stāvā bija tikai pievērtas. Emma pieklauvēja un iegāja iekšā. Karstuma dēļ slēģi bija aizvērti, telpā valdīja puskrēsla un patīkams vēsums. Gaisā vēdīja tikko vārītas kafijas smarža.

— Hallo? - Emma iesaucās. - Jozef! Renāte!

Atbildes nebija. Abi varbūt vēl bija ārā uz terases.

Emma apstājās pie lielā spoguļa ieejas hallē un gandrīz nobijās no sava izskata. Viņa saviebās. Tur neredzēja nekā skaista. No matu mezgla atdalījušās mitras šķipsnas sprogojās uz skausta; seja sarkana un spīdīga kā speķa ādiņa. Dibens un augšstilbi aizvien bija bijuši Emmas problēma, ko viņa ļoti labi spēja nomaskēt. Taču tagad tie bija pieņēmuši ziloņa cienīgus izmērus, turklāt karstumā kājas piepampa. Viņa nomākta pārlaida rokas pār dibenu. Patiesībā nav nekāds brīnums, ka Florians jau mēnešiem nejuta vēlmi ar viņu pārgulēt, ja reiz viņa tā izskatījās.

Pēkšņi Emma izdzirda apslāpētas balsis un ieklausījās. Viņa nepiederēja pie to sieviešu kategorijas, kuras klausās aiz aizvērtām durvīm, taču saruna bija tik skaļa, ka atsevišķas teikumu daļas nevarēja nedzirdēt. Tika atvērtas kādas durvis, un Emma pazina Korinnas balsi, kas skanēja neierasti dusmīgi.

- ...tā nekas - atteikties no svētkiem! - viņa nošņāca.

Vīratēva atbildi Emma īsti nevarēja saklausīt.

- Tas man ir pilnīgi vienalga! Es viņu allaž esmu brīdinājusi, lai nepārspīlē, - Korinna asi atbildēja. - Pamazām man sāk piegriezties! It kā nebūtu citu darbu!

- Bet pagaidi taču! Korinna! - vīratēvs iesaucās.

Tuvojās aši soļi, bēgt uz virtuvi vai citu telpu bija par vēlu.

- Ak! Sveika, Emma! - Korinna paskatījās uz viņu ar savādu izteiksmi sejā, un Emma samulsusi pasmaidīja. Cerams, draudzene nedomāja, ka viņa slepus klausījusies aiz durvīm.

- Sveika, Korinna. Es... es atnācu mazliet par agru un... es... es dzirdēju balsis un... tad es nodomāju, ka jūs jau esat sākuši.

- Labi, ka jau esi šeit. - Korinnas aizkaitinājums vairs nebija manāms. Viņa smaidīja kā allaž. - Pirms ieradīsies pārējie, mēs vēl varam apspriest dažas detaļas, kas attiecas uz viesiem un sēdēšanas kārtību. Iesim ārā uz terases!

Emma atviegloti pamāja ar galvu. Viņa gan labprāt būtu uzzinājusi, kas Korinnu tik ļoti sadusmojis, taču jautāt neuzdrīkstējās, jo tādējādi būtu atzinusi, ka tiešām noklausījusies sarunu, lai arī negribot. Viņa pameta skatienu pa atvērtajām darbistabas durvīm un ieraudzīja vīratēvu, kurš, paslēpis seju plaukstās, sēdēja pie rakstāmgalda.

Pirmdiena, 2010. gada 14. jūnijs

NOSKAŅOJUMS REĢIONĀLĀS KRIMINALPĀRVALDES DEŽŪRTELPĀ Hofheimā bija saspīlēts. Visu nedēļas nogali gandrīz bez apstājas bija zvanījis telefons. Saņemts simtiem ziņojumu no iedzīvotājiem, dučiem cilvēku meiteni it kā kaut kur bija redzējuši. Dažas ziņas sākumā bija izklausījušās daudzsološas, taču, precīzi pārbaudot, tās tomēr neapstiprinājās.

Nebija neviena iesnieguma par pazudušām personām, nevienas karstas pēdas Nāras lietā, pat ne remdenas. Viņi nebija tikuši ne par soli tālāk kā piektdien, un ar katru dienu, kura pagāja, iespēja ātri un sekmīgi atrisināt šo lietu samazinājās.

Pia īsi atkārtoja sekcijas rezultātus.

- Meitenei bija piecpadsmit vai sešpadsmit gadu. Multiplie savainojumi uz visa ķermeņa liek domāt par nežēlīgu izturēšanos ilgākā laika posmā. Lielākā daļa savainojumu nav tikuši medicīniski aprūpēti. Pie tiem, starp citu, pieder nepareizi saaugušie augšdelma un apakšdelma, kā arī atslēgkaula lūzumi. - Nebija aptverama brutalitāte, kas slēpās aiz šiem precīzi formulētajiem vārdiem. — Tika konstatētas neskaitāmas rētas uz ķermeņa, rokām un kājām, kā arī seksuālas izmantošanas pēdas un apdegumu rētas, kas varētu būt radušās no dedzināšanas ar cigareti. Turklāt vēl ekstrēms D vitamīna trūkums, izteikts ādas bālums un rahītiskas kaulu struktūras izmaiņas, kas ļauj secināt, ka meitene ļoti ilgu laiku uzturējusies tikai telpās.

- Cik ilgi viņa gulējusi ūdeni? — apvaicājās kāds kolēģis, kurš parasti strādāja citā nodaļā, bet, kā visi reģionālās kriminālpārvaldes darbinieki, kuri pašlaik nebija nodarbināti ar kādu aktuālu lietu, bija nozīmēts darbam ārkārtējā komisijā.

- Atrašanās laiks ūdenī lēšams aptuveni divpadsmit līdz divdesmit četras stundas, - Pia atbildēja. - Nāves iestāšanās brīdis nav precīzi nosakāms, katrā ziņā meitene mirusi, augstākais, divas dienas, pirms tika atrasta.

Kaijs Ostermans atzīmēja svarīgākos datus uz sienas tāfeles, uz kuras līdz šim bija tikai līķa un tā atrašanas vietas fotogrāfijas.

- Nāves cēlonis bija noslīkšana, - Pia turpināja. - Lai gan trula spēka iespaidā - tie varētu būt sitieni vai spērieni pa vēderu un krūtīm - meitene tikusi tik smagi savainota, ka viņai tik un tā nebija izredžu izdzīvot. Sekcijā tika konstatēti aknu, liesas un urīnpūšļa plīsumi, kas izraisīja spēcīgu asiņošanu vēdera dobumā. Ja viņa nebūtu noslīkusi, nedaudz vēlāk būtu nomirusi no iekšējās asiņošanas.

Valdīja nāves klusums, bija dzirdamas tikai klusinātas telefona zvana skaņas blakustelpā. Divdesmit četri vīrieši un piecas sievietes, kas sēdēja vai stāvēja Pias priekšā, nepakustējās. Nekādas klepošanas, krekšķināšanas, krēslu bīdīšanas. Klātesošo sejās Pia izlasīja to, ko izjuta pati: samulsumu, apjukumu un riebumu. Bieži vien nebija viegli samierināties jau ar afekta stāvoklī izdarīto noziegumu šausmīgajām sekām, bet tas, ko bija izcietusi šī meitene — iespējams, vairāku gadu garumā -, pārsniedza jebkuras iztēles spēju robežas. Lielākā daļa Pias kolēģu bija ģimenes tēvi, kuriem bija grūti, lai neteiktu - pat neiespējami, šajā gadījumā saglabāt sargājošo iekšējo distanci.

- Bet lielākā mīkla līdz šim ir fakts, ka meitene noslīkusi nevis Maiņā, bet gan hlorētā ūdenī, - Pia beidza ziņojumu. - Mēs vēl gaidām precīzu analīzi. Vai kādam ir jautājumi?

Galvu purināšana. Jautājumu nebija. Pia atkal apsēdās savā vietā, un ziņojumu turpināja Kaijs Ostermans.

- Meitenes apģērbs bija lēta lielveikalu prece, tādu ir miljoniem, — sacīja Kaijs. - Nav iespējams rekonstruēt, kur, kad un no kā drēbes pirktas. Zobu statusu nevaram izmantot, jo viņa nekad nav bijusi pie zobārsta. Izņemot tās mistiskās auduma driskās, arī no kuņģa satura diemžēl nevaram secināt neko tādu, kas muVns kaut kā varētu palīdzēt. Var teikt, ka esam tukšā.

- Un prese izdara spiedienu, - Pia papildināja. - Viņi velk paralēles ar gadījumu, kas notika pirms deviņiem gadiem. Jūs zināt, par ko es runāju.

Par atbildi visi pamāja ar galvu. Pirms deviņiem gadiem pie Vērtšpices Maiņā tika atrasta mirusi meitene, domājams, Dienvidrietumu Āzijas izcelsmes; līķis bija ietīts gultas pārsegā ar leoparda ādas rakstu un noslogots ar saulessarga turētāja pamatni. Ārkārtējā komisija Leopards netaupīja pūles, lai noskaidrotu meitenes identitāti, izmeklētāji bija devušies pat uz Afganistānu, Pakistānu un Ziemeļindiju un visur izkāruši plakātus ar meklējamās personas aprakstu. Lai gan tika solīta liela atlīdzība, bija tikai ap divsimt ziņojumu, un neviens no tiem nebija palīdzējis atrisināt šo lietu.

- Kā jūs domājat rīkoties turpmāk? - jautāja Dr. Nikola Engele.

- Gribu uzdot veikt izotopu analīzi, lai mēs zinātu, no kurienes meitene ir un kur pēdējo gadu laikā uzturējusies. Tas varētu pavirzīt izmeklēšanu krietni uz priekšu, - Bodenšteins atbildēja un noklepojās. - Mums ir nepieciešama arī Maiņas ūdens analīze, lai noskaidrotu, kurā vietā līķis nokļuvis ūdenī.

> >

- Es jau liku to izdarīt, - sacīja Kristiāns Krēgers. — Tūlīt to nosūtīju.

- Labi. - Bodenšteins pamāja ar galvu. - Pagaidām turpināsim tāpat kā līdz šim - uzturēsim ciešu kontaktu ar presi un sabiedrību. Es vēl aizvien ceru, ka kāds kaut ko atcerēsies un pieteiksies.

- Okei, - krimināleksperte piekrita. - Kas ir ar to jaunieti, ko atrada blakus līķim?

- Vakar man izdevās ar viņu parunāt, - Pia atbildēja. - Diemžēl viņš neko nevar atcerēties. Klasisks filmas pārtrūkšanas gadījums. Nav nekāds brīnums pie 3,3 promilēm.

- Un pārējie jaunieši?

- Neesot mirušo meiteni redzējuši, — Pia nošņāca. — Divi no viņiem nebija pārāk apdzērušies, un esmu pārliecināta, ka viņi meloja. Taču neticu, ka viņi ir redzējuši kaut ko tādu, kas mums varētu noderēt. Tā bija vienkārši sagadīšanās.

Iezvanījās viņas mobilais telefons.

- Atvainojiet! - Pia sacīja klātesošajiem un izgāja no telpas.

- Hallo, Hening! Kas ir?

- Vai atceries tās auduma skrandas no meitenes kuņģa? - Viņas bijušais vīrs atbildēja kā parasti - nekavējot sevi ar sasveicināšanos un tuvākiem paskaidrojumiem. - Audums sastāv no kokvilnas un elastāna šķiedrām. Iespējams, meitene to ir apēdusi aiz izsalkuma, jo nekas cits kuņģī un zarnās netika atrasts. Dažas driskās mēs spējām diezgan labi sagatavot. Varbūt jums šķistu interesanti. Es tev aizsūtīšu trīs fotogrāfijas kā e-pasta pielikumu.

Tā kā apspriede tik un tā gāja uz beigām, Pia uzkāpa augšā uz savu biroju un apsēdās pie rakstāmgalda. Viņa aktivizēja e-pastu un gaidīja, kamēr serveris lejupielādēs Heninga vēstuli. Viņa nepacietīgi bungoja ar pirkstiem pa tastatūras malu. Henings, protams, nebija pacenties pielikumu samazināt, un datoram bija nepieciešamas dažas minūtes, lai ielādētu trīs reizes pa 5,3 megabaitiem. Beidzot Pia varēja atvērt pirmo fotogrāfiju un neizpratnē skatījās monitorā.

Birojā ienāca Katrīna Fahingere un Kaijs Ostermans.

- Kas tev tur ir? - Piai aiz muguras ziņkārīgi jautāja Ostermans.

- Henings man atsūtīja fotogrāfijas - audumu paliekas no meitenes kuņģa, - viņa atbildēja. - Bet es neko nevaru pamanīt.

- Palaid, es paskatīšos!

Pia pabrauca ar savu krēslu nedaudz atpakaļ un ļāva Kaijam darboties ar tastatūru un peli. Viņš samazināja fotogrāfijas. Trijatā viņi aplūkoja auduma skrandu attēlus.

- Lielākais auduma gabals ir septiņi reiz četri centimetri liels, -Kaijs paskaidroja. - Tie ir burti! Audums ir iesārts un apdrukāts ar baltu krāsu.

Katrīna un Pia paliecās uz priekšu.

- Tas varētu būt burts S, - Katrīna sacīja. — / un tad N vai M un D vai P.

- Un šajā attēlā es varu saskatīt O, - Kaijs piebilda.

- S-I-N(M)-D(P) un O, - Pia atzīmēja uz rakstāmgalda paliktņa.

Kaijs sāka lasīt e-pasta vēstuli, ko Henings bija pievienojis fotogrāfijām.

“Kuņģa sula audumu jau daļēji bija sabojājusi. Svešas DNS klātbūtne nav konstatēta. Audumā nav samanāmas zobu pēdas, tas ticis saplēsts vai sagriezts mazos gabaliņos.”

- Bet kā tas varēja nonākt meitenes kuņģī? - Katrīnas skaļi domāja.

- Henings domā, ka viņa to varētu būt apēdusi, jo bija izsalkusi, -Pia atbildēja.

- Augstais Dievs! - Katrīna savieba seju. - Nespēju to iedomāties. Cik izmisušam gan jābūt, lai ēstu audumu?

- Varbūt viņu uz to piespieda, - Kaijs domīgi sacīja. - Pēc visa, ko šai meitenei nācies piedzīvot, es to uzskatu par pilnīgi iespējamu.

Gaitenī atskanēja skaļas balsis.

- ...tagad nav laika tādām muļķībām, — viņi dzirdēja šefu sakām. Pēc brīža Bodenšteins parādījās durvīs.

-Tikko ienāca diezgan daudzsološa informācija, - viņš paziņoja.

- Pia, mēs tūlīt braucam!

Aiz šefa parādījās Franks Bēnke.

- Oficiālu Iekšējās izmeklēšanas nodaļas pārbaudi jūs saucat par muļķībām? - viņš pašapmierināti jautāja. - Nokāpiet no saviem augstumiem, fon Bodenšteina kungs, pretējā gadījumā tas var izraisīt nepatīkamas sekas.

Bodenšteins pagriezās un paskatījās lejup uz Bēnki, kuru viņš augumā pārsniedza par galvas tiesu.

- Es nepieļaušu, ka jūs man draudat. — Bodenšteina balss kļuva ledaina. - Kad pašreizējais aktuālais gadījums būs atrisināts, es stāšos lielās inkvizīcijas priekšā. Pirms tam man nav laika.

Bēnkes seja kļuva vispirms sarkana, pēc tam - bāla. Viņa skatiens aizslīdēja garām Bodenšteinam. Tikai tad viņš pamanīja savus bijušos kolēģus.

- Ei, Frank! - Katrīna ironiski pasmīnēja. - Jaunais ģērbšanās stils tev labi piestāv.

Ar sievietēm Bēnkem aizvien bija gadījušās problēmas, īpaši ar kolēģēm, kuras bija viņam līdzvērtīgas vai pat pārākas par viņu. Taču Bēnkes īpašā ienaida objekts bija Katrīna Fahingere, kura viņu toreiz pēc uzbrukuma tika apsūdzējusi par miesas bojājumu nodarīšanu, tā veicinot Bēnkes atlaišanu.

Tāpat kā iepriekš pašsavaldīšanās nebija viņa stiprā puse.

- Gan es arī tevi vēl dabūšu rokā! - Savās dusmās Bēnke ļāva izpausties totālai neapdomībai, turklāt liecinieku klātbūtnē. - Jūs visus! Jūs vēl pabrīnīsieties!

- Esmu sev bieži jautājusi: kādam gan jābūt cilvēkam, kurš ir spējīgs veikt izmeklēšanu pret saviem kolēģiem? - Katrīna riebumā noteica. -Tagad es to zinu. Ir jābūt atriebīgam, mazvērtības kompleksu saēstam intrigantam. Vienkārši izsakoties — nožēlojamam cilvēkam.

- To es tev vēl pieminēšu, - Bēnke nošņāca, sapratis, ka nupat parādījis savu vājo pusi. Viņš pagriezās uz papēža un izmaršēja no telpas.

- To jūs tiešām varējāt paturēt pie sevis, Katrīn, - Bodenšteins asi norāja savu jaunāko kolēģi. - Es nevēlos liekas nepatikšanas.

- Man žēl, šef, - bez kādas nožēlas atbildēja Katrīna. - Bet šis indīgais punduris man nesagādās nepatikšanas. Es pārāk daudz zinu par viņu... un par Ēriku Lesingu.

Šī mīklainā piezīme lika Bodenšteinam apstāties. Viņš sarauca uzacis.

- Par to mēs vēl parunāsim, - viņš atbildēja ar brīdinošu pieskaņu balsī.

- Labprāt. - Katrīna sabāza rokas džinsu kabatās un kaujinieciski pastiepa uz priekšu zodu. - Neko nevēlos vairāk par to.

* * *

- Viņa bija dusmīga, jo nedabūja to, ko gribēja. Šajā vecumā tas taču ir pilnīgi normāli, visi bērni šad un tad spītējas. - Florians piecēlās un ielika savu kafijas tasi izlietnē. - Tiešām, Emmij, domāju, ka tev nevajadzētu tam piešķirt tik lielu nozīmi. Šodien taču viņa atkal izturējās pavisam normāli, vai ne?

Emma šaubīdamās uzlūkoja vīru.

— Jā. Puslīdz.

— Tās ir fāzes. - Florians apskāva sievu. — Tagad nevienam no mums nav vienkāršs periods.

Emma apvija rokas Florianam ap vidukli un piespiedās pie viņa auguma. Tādi tuvības brīži kā šis nebija bieži, un Emma baidījās, ka tie kļūs vēl retāki, kad ieradīsies mazulis.

> 1

— Mums vajadzētu uz pāris dienām aizbraukt. T ikai tu, Luīza un es, - vīrs, Emmai par pārsteigumu, sacīja.

— Vai tad tev ir laiks?

— Gan jau četras piecas dienas varēšu izbrīvēt. - Florians palaida sievu vaļā, viņa rokas atradās Emmai uz pleciem. - Man jau desmit mēnešus nav bijis atvaļinājuma, un pēdējās nedēļās es neesmu bijis pārāk laipns.

— Tiesa. - Emma pasmaidīja.

— Tā tas ir, jo... - Viņš apklusa, meklējot piemērotus vārdus. - Es zinu, ka tu šeit jūties labi, bet man tas ir kaut kā... tās ir klaustro-fobiskas izjūtas - pēkšņi atkal dzīvot pie vecākiem.

— Bet šis taču ir pagaidu risinājums, - Emma iebilda - patiesībā gan pret pašas pārliecību.

— Tu tā domā?

Viņa pamanīja skepsi vīra acīs.

— Nūjā, es šeit jūtos diezgan labi, - Emma atzina, — bet varu saprast, ka tev tas šķiet savādi. Ja tu atkal dabūsi darbu ārzemēs, es ar bērniem pagaidām varu palikt te, bet, ja darbs būs Vācijā, mums vajadzētu meklēt kaut ko pašiem savu.

Beidzot Floriana acīs pavīdēja smaids. Viņš tiešām izskatījās atvieglots.

— Paldies par tavu sapratni, - viņš teica un tūlīt atkal kļuva nopietns. - Tuvākajās nedēļās izšķirsies mana nākotne, un tad mēs varēsim plānot.

Florians nozuda guļamistabā, lai sakrāmētu koferi, jo viņam tūlīt bija jādodas komandējumā uz jaunajām federālajām zemēm lasīt referātus. Lai gan vīrs vairākas dienas būs prom, Emmai ap sirdi bija vieglāk, nekā bijis jau vairākas nedēļas. Viņa uzlika abas rokas sev uz vēdera.

Vēl piecas nedēļas, un tad mazulis būs klāt.

Pēc nedēļām ilgas klusēšanas, izņemot ikdienišķas sarunas par sīkumiem, Florians beidzot bija atzinis, ka šeit nejūtas lāgā.

Viss pavērsīsies uz labu.

Pēc pusstundas viņi atvadījās, un Emma veiksmīgi pretojās vēlmei turēties pie Floriana un vairs nelaist viņu vaļā. - Es tev piezvanīšu, tiklīdz būšu nonācis galā. Okei?

— Jā, labi. Veiksmīgu braucienu!

- Paldies. Rūpējies par sevi!

Pēc brīža viņš norībināja lejā pa koka kāpnēm; atvērās ārdurvis un neieeļļoto eņģu dēļ klusi iečīkstējās, tad ar mīkstu būkšķi aizcirtās.

Emma nopūtās, tad devās uz veļas māju. Varbūt viņa pašreiz vienkārši bija pārāk jūtīga. Korinnai noteikti bija taisnība: arī Flo-rianam visa šī situācija nebija viegla. Un kad vēl piedzims mazulis...

Emma atvēra veļas mājas durvis un pagrieza vecmodīgo slēdzi, līdz tas noklikšķēja un pie griestiem iedegās garā neona spuldze. Caur virsgaismas logu telpā, kurā stāvēja veļas mazgājamā mašīna un veļas žāvētājs, ieplūda nedaudz dienasgaismas. Šķērsām pāri telpai bija savilktas veļas auklas, smaržoja pēc veļas pulvera un veļas mīkstinātāja. Kamēr Emma šķiroja tumšo un gaišo veļu un smalkveļu, domas aizklīda līdz viņu attiecību pirmsākumiem. Kad Florians un viņa toreiz bija atklājuši, ka abi nāk noTaunusas, tas viņiem svešumā bija devis gabaliņu dzimtenes izjūtas. Nekurienes vidū abi dīvainā kārtā bija runājuši par kopējiem paziņām, un tas radīja tuvību, kuras īstenībā nekad nebija bijis. Viņiem nebija daudz laika vienam otru iepazīt, jo jau pēc pāris nedēļām Emma bija stāvoklī, un abi diezgan steidzīgi nometnē apprecējās, tāpēc ka Florianam bija jādodas uz Indiju. Mēnešiem ilgi viņi sazinājās tikai ar e-pasta vēstulēm, un Emma iemīlējās cilvēkā, kādu iedomājās aiz brīnumskaistajiem formulējumiem, kritiskajām apcerēm, vārdiem, kas pauda simpātijas un glaimojošu iekāri. Florians rakstīja par atklātību un uzticību, un to, cik laimīgs ir, ka viņu atradis. Taču, tiklīdz viņš pats stāvēja Emmas priekšā, viss bija citādi. Abu sarunas kļuva virspusējas, nekad pat ne tuvu nesasniedza neskaitāmo e-pasta vēstuļu kvalitāti, dziļumu un sirsnību. Emma vienmēr sajuta vilšanās pliekano'piegaršu, kautrību un neapzinātas bailes būt pārāk uzmācīgai un prasīgai pret vīru savās alkās pēc tuvības un maiguma. Apskāvieni nekad nebija tik ilgi, cik Emma būtu vēlējusies, tāpēc viņa tos nevarēja izbaudīt, jo katru sekundi gaidīja, ka Florians atslābinās apkampienu un atkal atjaunos distanci. Viņš nekad nespēja sniegt drošības izjūtu, pēc kuras viņa ilgojās ar katru ķermeņa šūnu.

Emma bija ticējusi un cerējusi, ka ar laiku tas pāries, vīrs atvērsies un aptvers, ko viņa no tā vēlas, bet tas nenotika. Un, kopš viņi dzīvoja Floriana vecāku mājā, Emma vēl spēcīgāk nekā iepriekš juta, ka nemaz īsti nepazīst savu vīru.

— Nolādēts, tu pārāk daudz prāto, - Emma sevi norāja. - Viņš galu galā ir tāds, kāds ir.

Viņa paņēma kādus džinsus, izgrieza tos uz kreiso pusi un pārbaudīja kabatas, lai aiz pārskatīšanās neizmazgātu līdzi sīknaudu, papīra kabatlakatiņus vai atslēgas. Pirksti sataustīja kaut ko gludu, viņa to izvilka un sastinga. Emma neticīgi raudzījās uz priekšmetu, ko bija izvilkusi no bikšu kabatas, saprāts pretojās aptvert tā nozīmi. Viņai kļuva vispirms karsti, tad ledusauksti, sirds savilkās čokurā un acīs sāpīgi sariesās asaras.

Sekundes simtdaļā kā zibens spērienā sagruva Emmas pasaule. Viņas plaukstā gulēja atplēsts kondoma iesaiņojums. Tas bija tukšs.

* * *

“Hallo, Hercmanes kundze! Jūsu mobilais telejons diemžēl ir izslēgts, tāpēc zvanu uz stacionāro. Lūdzu, piezvaniet man, lai arī cik vēlu. Jās ir ļoti svarīgi. Paldies!”

Leonija Vergesa vēl nekad nebija Hannai zvanījusi, turklāt viņas balsij bija tik neatlaidīga pieskaņa, ka Hanna paķēra telefonu un uzspieda savas terapeites numuru, lai gan patiesībā bija briesmīgi nogurusi un ilgojās tikai pēc auksta alus un gultas. Sieviete laikam bija turējusi roku uz klausules, jo atbildēja, tikko bija atskanējis viens signāls.

- Hercmanes kundze, atvainojiet, ka traucēju tik vēlā stundā... -Leonija Vergesa apklusa, jo acīmredzot aptvēra, ka nebija taču pati zvanījusi. - Eē... es gribēju teikt: paldies, ka atzvanījāt.

- Vai viss kārtībā? — Hanna pavaicāja. Viņa pazina terapeiti kā mierīgu un savaldīgu sievieti. Hannas divdesmit gadus ilgušās ceturtās laulības izjukšana no viņas bija prasījusi vairāk, nekā pati jebkad būtu domājusi, tāpēc pēc šķiršanās no Vincenta viņa nolēma vērsties pie psihoterapeita. To neviens nedrīkstēja uzzināt: ja padzirdētu prese, Hanna par to nākamajā dienā varētu izlasīt avīzes ar četriem burtiem^11 titullapā. Internetā viņa nejauši pamanīja Leonijas Ver-gesas vārdu. Viņas prakses vieta atradās krietni tālu, toties samērā tuvu Hannas dzīvesvietai, fotogrāfijā sieviete izskatījās simpātiska, un viņas specialitāte šķita atbilstoša Hannas problēmu risināšanai.

Hanna bija aizvadījusi divpadsmit terapijas seansus un vairs nebija pārliecināta, vai šis ir pareizais risinājums. Hannas attieksmei pret dzīvi neatbilda rakņāšanās savas pagātnes bezdibeņos. Viņa bija cilvēks, kas dzīvoja šeit un tagad un raudzījās uz priekšu. Pēc iepriekšējā apmeklējuma Hanna patiesībā bija gribējusi terapeitei pateikt, ka vairs nevēlas nākamo vizīti, bet pēdējā brīdī tomēr pārdomājusi.

- Jā... tas ir, nē, - Leonija Vergesa atbildēja. - Es nezinu, kā to formulēt... Tā ir diezgan... nūjā... tā ir delikāta lieta. Vai jūs varētu atbraukt pie manis?

- Tagad? - Hannas skatiens aizslīdēja līdz pulkstenim telefona displejā. — Tūlīt būs desmit. Par ko īstenībā ir runa?

Viņai nebija ne mazākās patikas atkal sēsties automašīnā un braukt uz Līderbahu.

-Tas ir... tas... tas ir īsts spridzeklis, kas jums kā žurnālistei varētu šķist diezgan interesants. - Leonija Vergesa pieklusināja balsi. — Pa telefonu es vairāk nevaru teikt.

Gluži kā viltīgā Vergesas kundze, šķiet, bija domājusi, Hannas žurnālistes instinkts uz šo formulējumu reaģēja kā Pavlova suns uz zvaniņa skaņu. Hanna gan apzinājās, ka ar viņu tiek manipulēts, taču profesionālā ziņkāre bija spēcīgāka par nogurumu.

- Pēc pusstundas būšu klāt, - viņa tikai noteica un nolika klausuli.

Maike vairs nebija paredzējusi nekur doties un augstsirdīgi atvēlēja mātei savu MINI. Pēc piecām minūtēm Hanna atmuguriski izstūrēja no piebrauktuves. Viņa nolaida atvāžamo jumtu, ievietoja viedtālruni konsolē, tad izvēlējās mūziku. Mūziku Hanna klausījās, tikai braucot ar auto vai skrienot. Miniatūrajā automašīnā bija gigantiska Harman-Kardon atskaņošanas ierīce — pat braucot ar atvāztu jumtu, skaņa bija sensacionāla.

Šajā stundā gaiss bija pavēss un patīkams, tuvējais mežs izplatīja apburošu smaržu. Nogurums bija pagaisis.

Iedziedājās Fredijs Merkūrijs, visu laiku visapdāvinātākais dziedātājs. Klausoties dziedātāja balsī, Hannai pār muguru skrēja patīkamas trīsas, un viņa noregulēja skaņu tā, lai basi vibrētu viņas diafragmā. Love don’t give no compensation, love don't pay no bills. Love don’t give no indication, love just won’t stand still. Love kills, drills you through your heart...

MINI lēkāja pa ielu, ko pēdējos gados aizvien plēsa augšā un lāpīja, līdz tā izskatījās kā lupatdeķis. Pie galvenā ceļa Hanna nogriezās pa kreisi.

- Tagad esmu pa īstam ieintriģēta, - viņa pie sevis noteica un uzņēma ātrumu.

>

* * *

Katrīnas Fahingeres izteiktā piezīme visu pēcpusdienu jaucās Piai pa galvu. Kā Katrīna varēja zināt par Bēnkes pagātnes noslēpumiem? Viņai par nožēlu, Bodenšteins vairs ne vārda nebilda par šo tematu, bet Piai bija aizdomas, ka tam ir kāds sakars ar to, ko šefs minēja Tiesu medicīnas institūtā. Tikai kā gan par to varētu zināt Katrīna?

Kad Pia pusdesmitos atgriezās mājās, Lilī jau bija gultā. Pia novilka kurpes un izņēma no ledusskapja aukstu alu. Kristofs sēdēja jaunajā terasē, kas, pārbūvējot māju, bija izveidota tās otrā pusē.

Jau agrā vakarā Pia bija viņam piezvanījusi, lai pateiktu, ka nebūs uz vakariņām.

>

- Hei! - viņa sacīja un noskūpstīja Kristofu.

- Hei! — Viņš noņēma brilles un nolika grāmatu, ko bija lasījis, blakus avīžu un datorizdruku kaudzei.

- Ko tu tur dari? - Pia apsēdās uz sola, izņēma matu gumiju un izstiepa kājas. Mūžīgā tuvējās autostrādes dunoņa šeit gandrīz nebija dzirdama, un skats pār dārzu un kaimiņos esošās Elizabeten-hofas ābeļu plantāciju līdz pat Taunusa kalniem tālumā bija daudz atraktīvāka panorāma nekā ainava, kas bija redzama no vecās terases. Sisināja sienāži, smaržoja mitrā zeme un lavandas.

- Gribēju uzrakstīt rakstu speciālajam žurnālam, ko jau vairākas dienas atliku, - Kristofs atbildēja un ar baudu nožāvājās. - Apsolīju, ka tas būs gatavs līdz rītdienai, bet kaut kā nespēju koncentrēties.

Pia nojauta, ka L.ilī visu dienu nav likusi viņam mieru, taču pretēji viņas bažām izskatījās, ka Kristofs veiksmīgi ticis galā. Meitene kopā ar Kristofu šo dienu bija pavadījusi zooloģiskajā dārzā un labi uzvedusies. Viņš bija nodevis meiteni abu zoopedagogu uzraudzībā.

- Nu un kā? Vai viņi vēl ir dzīvi? - Pia zobgalīgi pajautāja.

- Jā, viņi bija sajūsmā par Lilī.

- Viņi nemaz neiedrošinātos teikt kaut ko sliktu par zooloģiskā dārza direktora mazmeitu, - Pia apgalvoja, joprojām slepus uzskatīdama, ka Lilī ir neaudzināta nervu bende. Dažreiz gan mīļa, tomēr nervu bende.

- Tad tu viņus abus slikti pazīsti, - Kristofs atbildēja. - Mums zoodārzā galu galā nav nekādas diktatūras.

Uz galda stāvošajā lukturī ievietotās sveces liesma sāka šaudīties, trīs pašnāvnieciski noskaņoti odi lidinājās bīstami tuvu liesmai. Visi četri suņi snauda uz bazalta plāksnēm, kuras izstaroja dienas siltumu kā apsildāmā grīda. Tiem piebiedrojās resnais, melnais runcis un viņa pelēki svītrainā biedrene, kura te pēkšņi uzradās pavasarī un kopš tā laika bija izvēlējusies Birkenhofu par savām mājām. Kaķene turējās nedaudz nostāk, bet runcis lepni pastaigājās starp suņu izstiepto kāju un ķermeņu ņudzekli, līdz bija atradis sev piemērotu vietu. Viņš ieritinājās starp haskija jaukteņa Simbas priekškājām un vēderu. No suņa rīkles atskanēja ņurdiens, taču tas bija nevis drauds, bet gan īsta labsajūta.

Pia pasmaidīja, raugoties uz dzīvnieku neparasto draudzību, un juta, ka izzūd dienas stress un spriedze.

— Kas attiecas uz diktatūru. - Viņa iedzēra malku alus. - Mēs šodien pieredzējām īstu grāvēju. Klasiska denunciācijas paraugstunda labākajā Stāsi manierē, un tas notiek Glāshitenē.

— Izklausās aizraujoši.

— Pirmām kārtām - augstākā mērā nepatīkami. - Pia, kura bija domājusi, ka nekas vairs pa īstam nespēj viņu satricināt, vēl aizvien bija samulsusi par cilvēku neizmērojamo ļaunumu.

— Mums piezvanīja kāds padzīvojis laulāts pāris no Glāshitenes, -Pia stāstīja Kristofam. - Viņi paziņoja, ka kaimiņi meiteni, ko mēs izvilkām no Maiņas, jau pusgadu slepeni turējuši savā mājā un izmantojuši par kalponi. Nabaga bērnam bijuši jāveic pazemojoši darbi, arī ārā viņu nav laiduši. Meitene esot bijusi bāla kā albīns. Un pirms pāris dienām pazudusi.

Atcerēdamās situāciju, Pia pašūpoja galvu.

— Vecie mums stāstīja īstas briesmu lietas. Nežēlīga apiešanās, izlaidīga uzdzīve naktīs, kliedzieni, sišanas orģijas. Naktī no otrdienas uz trešdienu viņi esot redzējuši, ka kaimiņš savas automašīnas bagāžniekā iekrāvis līķi. Olivers pajautāja, kāpēc viņi par to nav ziņojuši policijai agrāk, un tie atbildēja, ka baidījušies, jo vīrietis esot varmācīgs. Tad mēs devāmies uz pretējo māju un piezvanījām, pastiprinājumam paņēmuši līdzi četrus kolēģus no patruļas. Durvis atvēra sieviete, viņai uz rokas bija bērns. Ak Dievs, cik neveikla situācija! - Pia izbolīja acis. - Manā priekšā stāvēja kādreizējā klasesbiedrene Monija, ar kuru tikko biju tikusies klases salidojumā! Viņa uzticīgi smaidīja un bija priecīga. Es tev saku: vislabprātāk būtu ielīdusi zemē, man bija tāds kauns!

Kristofs klausījās reizē uzjautrināti un neticīgi.

— Tad nu izrādījās, ka zviedru auklītei, kuru mēs, starp citu, sastapām pie labas veselības, ir alerģija pret sauli, tāpēc viņa nelabprāt uzturas ārā. Un pēdējās nedēļās pie viņiem tiešām bijušas vairākas svinības, jo vispirms dzimšanas diena bijusi Monijas vīram un pēc tam - viņai pašai.

- Un kas ar to līķi bagāžniekā?

- Golfa soma.

- Tas taču nav iespējams!

- Diemžēl ir gan. Monija vispirms bija briesmīgi nikna, bet pēc tam smējās. Viņi tur sākuši būvēties pirms trim gadiem, tāpēc vajadzējis nojaukt kaimiņu kādreizējo labāko draugu māju, jo tie pārvākušies uz pansionātu. Un kopš tā laika vecajam pārim vairs neesot nekā labāka, ko darīt, kā stāstīt visādas muļķības. Monijas vecāko dēlu tie nosaukuši par narkotiku dīleri, un viņam par to esot bijušas nepatikšanas skolā, bet par meitu baznīcā stāstījuši, ka tā esot prostitūta.

- Ar to pietiek, lai izvirzītu prasību par goda aizskaršanu.

- Mans šefs tieši to Monijai ieteica. - Pia vēl aizvien nespēja aptvert notikušo. - Pretējā gadījumā tie niknie veči nekad nesapratīs, kādu postu nodara ar savu muļķīgo pļāpāšanu.

- Pat visdievbijīgākajam cilvēkam nebūs miera, ja tas nepatiks niknam kaimiņam. - Kristofs piecēlās. Viņš izstaipījās un nožāvājās.

- Šodien bija gara diena, un Lilī sešos no rīta noteikti atkal būs pavisam moža. Opītim pamazām jātaisās uz gultu.

Pia paskatījās uz Kristofu un ieķiķinājās.

- Lūdzu, tikai nesāc pie tā pierast! - viņa brīdināja.

- Ko tu ar to domā? — Kristofs samulsis vaicāja.

-To, ka tu sevi trešajā personā sauc par opīti. Tas ir tik neseksīgi...

Kristofs pasmaidīja. Viņa zobi tumsā iespīdējās. Viņš savāca žurnālus un papīrus, paņēma savu tukšo glāzi un sarkanvīna pudeli.

- Kā būtu, ja māmiņa aši ieietu dušā un tad atnāktu pie opīša uz gultu? - viņš ķircināja Piu.

- T ikai tad, ja drīkstēšu palīst zem tava reimatiķu deķa, — Pia devās prettriecienā.

- Tas būtu ļoti mīļi, - Kristofs atbildēja un nopūta sveci. Suņi pielēca kājās, nožāvājās, nopurinājās un smagiem soļiem aizvilkās uz māju, kaķi deva priekšroku naktsguļai brīvā dabā.

- Paskatīsimies vēlreiz, kā iet Lilī, — sacīja Kristofs.

Abi iegāja Pias kādreizējā guļamistabā, kura tagad bija pārveidota par viesu istabu. Viņš aplika roku Piai ap plecifem, un brīdi abi vēroja mierīgi guļošo bērnu.

- Meitēns tiešām ir tīri nekas, - klusu sacīja Kristofs. — Starp citu, viņa šodien kaut ko tev uzzīmēja.

Viņš norādīja uz rakstāmgaldu.

- Ak, tas ir tik jauki. - Pia bija aizkustināta, tad aplūkoja zīmējumu tuvāk. Aizkustinājums bija kā ar roku noņemts. - Vai tu redzēji to bildi?

- Nē, - Kristofs atbildēja. - Viņa to darīja pavisam slepeni.

Pia pasniedza lapu Kristofam, un viņš smieklu lēkmes dēļ bija

spiests atstāt istabu.

- Šitais mazais monstrs! - Pia nomurmināja.

Attēlā bija redzams diezgan resns stāvs ar blondu zirgasti, blakus tam - zirgs un četri suņi. Apakšā bija parakstīts: Piai, manai miļai pusomai.

* * *

Pagalma lielie vārti bija aizslēgti, un Hannai bija nepieciešams brīdis, līdz vājajā ielas laternas gaismā viņa atrada zvanu. Parasti pagalma vārti stāvēja plaši atvērti un katrs garāmgājējs varēja ielūkoties ar mīlestību iekoptajā iekšpagalmā. Leonijai Vergesai neapšaubāmi bija zaļie pirkstiņi. Ja viņa nebūtu psihoterapeite, viegli būtu varējusi dabūt dārznieces darbu. Viss pagalmā ziedēja un zaļoja izšķērdīgā pārpilnībā, starp podiem, kastēm un dobēm, kurās auga puķes un krūmiņi, bija izvietotas dažādas figūras. Aizsargātā vietā tieši pie mājas sienas bija iestādīta pat aprikoze.

Aiz vārtiem atskanēja soļi, tad tika atvilkts aizbīdnis un mazie vārtiņi, kas bija iebūvēti lielo vārtu kreisajā pusē, atvērās.

- A, tā esat jūs, - klusinātā balsī sacīja Vergesas kundze.

Vai gan viņa šajā vēlajā stundā gaidīja vēl kādu citu? Leonija pabāza galvu ārā pa vārtiņiem un garām Hannai pavērās tukšajā ielā uz vienu un otru pusi.

- Vai kaut kas noticis? - Hannu nedaudz uztrauca terapeites dīvainā izturēšanās, jo viņa to pazina kā mierīgu un nosvērtu sievieti.

- Nāciet iekšā! - Vergesas kundze atbildēja un aiz Hannas tūlīt atkal aizbultēja vārtiņus. Hannas skatienu piesaistīja milzīgā automašīna, kas kā tanks stāvēja bruģētā pagalma vidū un ar savu draudīgo monstra izskatu sabojāja šī mierīgā Ēdenes dārza burvīgumu. Pagalma laternu gaisma spoguļojās tās melnajā lakojumā, tonētajās logu rūtīs un hromā.

Netālās baznīcas zvans nosita vienpadsmit reizes, un pēkšņi Hannu pārņēma nelāgas izjūtas. Viņa vilcinājās.

- Kas...? - viņa ierunājās, taču terapeite viņu maigi, bet noteikti bīdīja uz durvju pusi.

Mājā bija uzkrājies dienas karstums, tur bija smacīgi, un Hannai izspiedās sviedri. Kāpēc Leonija Vergesa ar savu ciemiņu tup šeit iekšā, nevis ārā, pagalmā?

Priekštelpā terapeite apstājās un satvēra Hannas elkoni.

- Es neesmu pārliecināta, vai tā bija laba ideja - iepīt jūs šajā lietā, — viņa gandrīz vai čukstēja. Leonijas tumšās acis izskatījās nedabiski lielas. — Bet pārējie ir... nūjā... citās domās.

Pārējie! Savienojumā ar aizslēgtajiem pagalma vārtiem, monstram līdzīgo melno auto un Vergesas kundzes savādo izturēšanos tas izklausījās gandrīz tā, it kā mājā kāds slepens pulciņš gaidītu, lai atbaidošā iniciācijas rituālā uzņemtu viņu savās rindās.

- Leonij, pagaidiet! - Hanna nerunāja čukstus. Viņa necieta noslēpumainību, un pēc šīs briesmīgās dienas prāts nenesās uz nepatīkamiem pārsteigumiem. - Ko tas īsti nozīmē?

- Mēs jums visu paskaidrosim, - sieviete izvairīgi atbildēja. — Jūs pati varēsiet izlemt, ko par to domāt.

Viņa atlaida Hannas elkoni un caur priekštelpu devās uz virtuvi. Kad Hanna iegāja pa durvīm, klusā murdoņa apklusa. Pie virtuves galda sēdēja vīrietis, kurš tagad pagriezās uz viņas pusi. Telpa šķita par zemu un par mazu muskuļu kalnam ar saulē iedegušo tetovēto ādu, kurš piecēlās no virtuves krēsla. Vīrietis varēja būt vismaz divus metrus garš, un, viņu uzlūkojot, Hannas smadzenēs instinktīvi sāka sist brīdinājuma zvani. Tumša, asi izdzīta bārda, garie mati sapīti bizē, vērīgas, tumšas acis, kas vienā mirklī noskenēja viņu no galvas līdz kājām. Vīrietis bija ģērbies baltā T kreklā, džinsos un kovboja zābakos, bet uz kakla bija skaidri saskatāms tumšzils tetovējums. Hanna norija siekalas. Šāds tetovējums drīkstēja būt tikai Frankfurtes Road Kings - bēdīgi slavenās rokeru bandas locekļiem. Ko, pie velna, viens no viņiem meklēja terapeites virtuvē?

- Labvakar! - milzis sveicināja dīvaini aizsmakušā balsī un sniedza Hannai roku. Labās rokas zeltnesī viņam bija biezs sudraba gredzens, ko izdaiļoja miroņgalva. - Es esmu Bernds.

- Hanna, - viņa atbildēja un paspieda milzim roku.

Tikai tad Hanna pamanīja otru vīrieti. Mulsinošo dzidri zilo acu skatiens bez brīdinājuma izskrēja viņai caur visu ķermeni kā strāvas sitiens un brīdi lika trīcēt ceļiem. Pārējo sejas daļu Hanna pat īsti neievēroja. Vīrietis bija nedaudz garāks par viņu, bet blakus milzim izskatījās kā trausls rūķis. Šajā momentā Hanna pārāk skaidri apzinājās, kā izskatās pati: bez grima, piesvīdušie mati sasieti nevīžīgā mezglā. T krekls, džinsi, sporta kurpes. Šādi viņa parasti neizgāja no mājas, pat lai dotos paskriet.

- Ko jūs vēlētos iedzert, Hanna? - Leonija Vergesa jautāja, nostājusies viņai aiz muguras. - Ūdeni, vieglo kolu, bezalkoholisko alu?

- Ūdeni, - viņa atbildēja un juta, kā sākotnējais aizkaitinājums pāraug ziņkārē, kas pārsniedza tīri profesionālu interesi par aizraujošu stāstu. Kas bija šis dīvainais pāris? Kāpēc abi šie vīrieši pulksten vienpadsmitos vakarā sēdēja Leonijas Vergesas virtuvē? Kāpēc viņi, nepazīdami Hannu, domāja, ka viņa varētu būt piemērota, lai ļautu sevi kaut kur ievilkt? Hanna paņēma glāzi, pateicās un apsēdās uz stūra sola pie mazā četrstūrainā galda, kas bija pārklāts ar vaskadrānu, misters Zilās Acis ieņēma vietu no viņas pa kreisi, Leonija un milzis apsēdās uz krēsliem.

- Vai tas jūs traucēs, ja es uzsmēķēšu? - milzis negaidīti pieklājīgi apvaicājās.

- Nē.

Viņš izvilka cigarešu paciņu, noklikšķēja vējizturīgās šķiltavas. Pār vīrieša akmenscieto seju pārslīdēja viegls smaidiņš, kad viņš pamanīja Hannas alkaino skatienu.

- Lūdzu! - Milzis pastiepa paciņu uz viņas pusi. Hanna paņēma cigareti, palokot galvu, pateicās un konstatēja, ka viņai trīc pirksti. Viņa nebija smēķējusi četras nedēļas, pirmie ievilktie dūmi iedarbojās uz centrālo nervu sistēmu kā džoints. Pēc otrās un trešās reizes vibrācija izgaisa. Gandrīz ķermeniski Hanna sajuta mistera Zilās Acis skatienu, viņas āda kļuva pavisam karsta, sirdsdarbība paātrinājās. Hannai ienāca prātā, ka vīrietis nebija nosaucis savu vārdu. Vai varbūt viņa to bija palaidusi garām? Tagad jautāt Hannai šķira neērti.

Brīdi valdīja saspīlēts klusums, klātesošie cits citu novērtēja; visbeidzot ierunājās Leonija. Viņa mierīgi sēdēja savā krēslā gandrīz tāpat kā terapijas seansā, bet aiz mierīgās ārienes Hanna manīja viņā lielu spriedzi un ievēroja krunciņas ap terapeites acīm un muti, kuras citkārt gandrīz nebija redzamas.

- Iemesls, kāpēc mēs šovakar esam jūs šeit ielūguši, nav gluži nesavtīgs, - viņa sacīja. - Mēs pastāstīsim, par ko ir runa, un tad jūs pati varēsiet pieņemt lēmumu, vai uzskatāt to par sižetu, kas varētu noderēt jūsu raidījumam, vai ne. Ja jums nebūs intereses, vienkārši aizmirstiet šo sarunu. Bet, pirms iepazīstinām jūs ar detaļām... -viņa brīdi vilcinājās, - jums būtu jāzina, ka tā ir ārkārtīgi delikāta lieta, kas daudziem cilvēkiem var kļūt ļoti nepatīkama un bīstama.

Tas izklausījās pēc nepatikšanām, un pašlaik Hannai tās bija vajadzīgas tikpat daudz, cik pumpa uz deguna.

- Kāpēc jūs vēršaties tieši pie manis? - viņa gribēja zināt un vienlaikus ar misteru Zilās Acis tvēra pēc stikla karafes ar ūdeni un ledus gabaliņiem tajā, kas stāvēja uz galda. Viņu rokas saskārās, un Hanna atrāvās atpakaļ, it kā būtu apdedzinājusies.

- Atvainojiet, — viņa samulsusi nomurmināja.

Vīrietis tikai pasmaidīja, tad ielēja ūdeni Hannai un pēc tam pats sev.

-Tāpēc, ka jūs nevairāties no smagām tēmām, - milzis atbildēja Leonijas vietā. - Mums ir zināms jūsu raidījums.

- Parasti es nerunāju par saviem pacientiem, - Leonija iestarpināja. -To man aizliedz pienākums klusēt, taču šajā īpašajā gadījumā esmu no tā atbrīvota; cerams, jūs sapratīsiet, kāpēc.

Hannas ziņkāre bija pamodināta, bet viņa vēl vilcinājās. Parasti viņa strādāja citādi. Tematus, kuri viņu interesēja, sameklēja pati un viņas komanda - avīzēs, internētā, uz ielas. Taču, ja godīgi, šis meklēšanas veids bija zaudējis savu pievilcību. Mazturīgās ģimenes, naudas izkrāpēji, mātes pusaudzes, migrantu bērnu kriminalitāte, ārstu nolaidības upuri un tamlīdzīgi temati jau dučiem reižu bija rādīti viņas raidījumā, tie nevienu vairs nepārsteidza. Bija pēdējais laiks sižetam, kas ienestu patiešām augstus reitingus.

- Par ko ir runa? - Hanna jautāja un izvilka no somas diktofonu. -Ja jūs zināt manu raidījumu, tad zināt arī, ar ko mēs nodarbojamies. Priekšplānā ir cilvēku likteņi.

Viņa uzlika diktofonu uz galda.

- Vai drīkstu ierakstīt sarunu?

- Nē, - atbildēja zilacainais vīrietis, kura vārdu viņa neatcerējās.

- Nekādus ierakstus. Vienkārši noklausieties. Ja negribēsiet piedalīties, šī tikšanās nav notikusi.

Hanna viņu uzlūkoja. Sirds sāka dauzīties. Ilgi šo skatienu viņa nespēja izturēt. Vīrieša acīs Hanna saskatīja spēka un ievainojamības sajaukumu, kas vienlaikus fascinēja un radīja nemieru. Un šoreiz Hanna ieraudzīja vairāk nekā tikai viņa acis. Kalsna seja ar asiem vaibstiem, augsta piere. Taisns deguns, izteikts zods, pilnīgas, jutīgas lūpas, viegli iesirmi mati - pamanāms, atraktīvs vīrietis. Cik vecs viņš varētu būt? Četrdesmit pieci četrdesmit seši gadi? Kāds viņam sakars ar rokeru milzi? Kāpēc viņš sēž šeit, Leonijas Vergesas virtuvē? Kāds noslēpums nospiež viņa dvēseli?

Hanna nolaida acis. Viņa bija izšķīrusies - tieši šajā sekundē. Šī lieta kā tāda viņu interesēja, bet izšķirošais bija kas cits. Izskatīgais svešinieks ar mulsinoši zilajām acīm pavisam negaidīti bija skāris kaut ko viņas visdziļākajā iekšienē. Viņa nebija domājusi, ka kaut kas tāds vēl eksistē.

- Pastāstiet man, par ko ir runa, - Hanna sacīja. - Es nebaidos no smagām tēmām. Un vienmēr esmu gatava noklausīties labu stāstu.

PĒC DIVĀM NEDEĻAM

Ceturtdiena, 2010. gada 24. jūnijs

11. NODAĻAS APSPRIEDES ATKAL NOTIKA parastajā telpā otrajā stāvā, dežūrtelpa aiz sardzes posteņa pirms pāris dienām tika izvākta, un to atkal izmantoja paredzētajam nolūkam.

Par spīti vērienīgajai izmeklēšanai, divas nedēļas pēc meitenes līķa atrašanas viņi nebija tikuši pieminēšanas vērtu soli tuvāk lietas atrisinājumam. Ārkārtējās komisijas Nāra ierēdņi bija pārbaudījuši neskaitāmus ziņojumus un iztaujājuši dučiem ļaužu, taču visas pēdas beidzās strupceļā. Neviens nepazina mirušo meiteni, neviens viņu nemeklēja. Izotopu analīze rādīja, ka meitene uzaugusi Oršas tuvumā Baltkrievijā, taču pēdējos gadus pavadījusi Reinas-Mainas reģionā. Arī zem līķa viena naga atrastā vīrieša DNS, kas īsu brīdi bija viesusi nelielas cerības, neko nebija devusi, jo šādas DNS nebija nevienā datubāzē.

Tika apzināti un pārbaudīti vairāki kuģi, kas minētajā laikā braukuši pa Mainu, turklāt bija jāaprobežojas tikai ar tiem, kuriem bija radars vai kuri bija reģistrēti pie slūžām. Tika pārmeklēti pat restorānkuģi, kuri Frankfurtē pietauvojās Maiņā, kā arī ekskursiju kuģi. Daudzās privātās sporta laivas, kas braukāja pa upi, netika pārbaudītas. Ņemot vērā neskaitāmās iespējas iemest līķi upē no tilta vai tieši no krasta, milzīgais personāla un tehniskais ieguldījums nebūtu salīdzināms ar gūto rezultātu.

Prese, alkstot pēc rezultātiem, pārmeta policijai pārspīlētu darbošanās iespaida radīšanu un bezjēdzīgu nodokļu naudas izšķērdēšanu.

— Diemžēl ari sadarbība ar Minskas kolēģiem mūs nav pavirzījusi uz priekšu, - Olivers fon Bodenšteins nomākti rezumēja. - Arī tur nav tāda iesnieguma par pazudušu personu, kas* varētu attiekties uz mūsu mirušo. Plakātu akcija Oršas apgabalā tāpat nav devusi rezultātus.

Ne meitenes apģērbs, ne auduma paliekas, ko atrada viņas kuņģī, nebija sniegušas konkrētas norādes vai vismaz cerīgu ievirzi izmeklēšanai.

Bodenšteins raudzījās uz klusējošajiem kolēģiem. Saspringtas nedēļas sabiedrības fokusā, divas nedēļas smaga darba bez brīvdienām -tāda bija alga. Nogurušajās kolēģu sejās viņš redzēja izsīkumu un rezignāciju un pilnībā saprata viņu noskaņojumu, jo arī pats jutās tāpat. Reti bija gadījusies lieta, kurā būtu tik maz reālu rezultātu kā šajā.

— Es iesaku jums tagad iet uz mājām un nedaudz atpūsties, - viņš sacīja. - Taču palieciet pieejami, ja pēkšņi kas atgadītos.

Pie durvīm pieklauvēja, ienāca Dr. Nikola Engele. Tieši tajā brīdī Ostermana klēpjdators izdeva klusu trilleri.

— Mēs esam saņēmuši apstiprinājumu, — krimināleksperte paziņoja. - Bodenštein, nākamnedēļ jūs brauksiet uz Minheni. Mūsu Nāra ir iekļauta raidījumā Lieta XY. Katrā ziņā ir vērts pamēģināt.

Bodenšteins pamāja ar galvu. Viņš par to bija diskutējis ar Piu. Muļķīgā kārtā Hesenē jau šodien sākās vasaras brīvdienas un daudz cilvēku aizceļos, tomēr televīzijas pārraide bija pēdējā iespēja iegūt kaut kādu noderīgu informāciju.

— Ei, ļaudis! - sacīja Kaijs Ostermans. - Es tikko saņēmu ziņu no Vīsbādenes laboratorijas. Viņi beidzot ir izanalizējuši ūdeni no meitenes plaušām.

Fakts, ka meitene noslīkusi hlorētā ūdenī, bija viena no lielākajām šīs lietas mīklām. Bodenšteins nepiederēja pie cilvēkiem, kuri paļāvās uz laboratorijas slēdzieniem, tomēr bija pieprasījis ūdens analīzi. Viņš loloja gandrīz vai izmisīgas cerības uz jebkuru noderīgu informāciju.

— Un? — viņš nepacietīgi jautāja. - Ko tad viņi ir secinājuši?

Ostermans ar koncentrētu sejas izteiksmi pārlaida acis ziņojumam.

- Nātrija hipohlorīts, nātrija hidroksīds, - viņš lasīja. - Tās ir peldbaseiniem un burbuļvannām paredzēto hlora tablešu ķīmiskās sastāvdaļas. Vēl atrastas nelielas alumīnija sulfāta pēdas. Diemžēl nekā tāda, kas sniegtu precīzu norādi. Baidos, ka mēs joprojām meklējam adatu siena kaudzē.

- Sabiedriskajā peldbaseinā viņa nebūs noslīkusi. Tad viņai kaut kad būtu bijis jāparādās dienasgaismā, - sacīja Katrīna Fahingere.

- Kā būtu, ja mēs vērstos pie preses un lūgtu atsaukties visus, kuriem mājās ir baseins?

- Tas ir neprāts, - Pia iebilda. - Apkārtnē ir tūkstošiem māju ar baseinu un vēl vairāk - ar spa baseinu.

- Un tas, kura baseinā meitene noslīkusi, tik un tā nepieteiksies, -papildināja Kaijs.

- Ja mēs gribēsim pārbaudīt visus privātos baseinus, turpmākajos gados darba netrūks, - savas domas izteica Kems Altunajs, kurš bija atlicis atvaļinājumu savā dzimtenē Turcijā un pagaidām turp aizsūtījis tikai sievu un bērnus. - Vai tu gribi uzaicināt katru baseina īpašnieku iesniegt ūdens analīzi?

- Ļoti asprātīgi, — Katrīna aizvainota nošņāca. — Ar to es tikai gribēju teikt, ka...

- Ir jau labi, - Bodenšteins pārtrauca savu jaunāko kolēģi. - Šis rezultāts mūs gan neuzveda tieši uz pēdām, bet tas var būt vērtīgs mozaīkas akmentiņš, kad mums beidzot būs konkrētas aizdomas.

- Tad tiktāl mēs būtu beiguši? - Pia uzmeta skatienu savam pulkstenim. - Man šodien puse dienas ir brīva.

- Jā, šodien tas būtu viss. - Bodenšteins pamāja ar galvu. - Bet esiet, lūdzu, sazvanāmi, ja nu gadījumā notiek neiespējamais.

Visi pamāja ar galvu un sāka izklīst. Kaijs paķēra izmeklēšanas materiālus, iespieda padusē klēpjdatoru un sekoja Kemam un Katrīnai pa gaiteni.

- Mums arī laiks doties, - sacīja Dr. Engele.

Bodenšteins pagriezās.

- Uz kurieni? - viņš pārsteigts jautāja.

- Manā kalendārā ir ierakstīts, ka tevi šodien pulksten četrpadsmitos iztaujās Federālajā kriminālpārvaldē, —Viņa atbildēja un nopētīja Bodenšteinu. - Vai biji aizmirsis?

- Nolādēts, jā. - Bodenšteins pašūpoja galvu. Pulksten astoņpadsmitos Kosimai un viņam bija tikšanās pie notāra ar mājas pircējiem, kuru jau tāpat, ņemot vērā izmeklēšanu, viņi bija sarunājuši diezgan agri pievakarē. Cerams, ilgāk par stundu tā muļķīgā izpraš-ņāšana nevilksies.

Franks Bēnke pēc saķeršanās ar Bodenšteinu pirms divām nedēļām bija pārtraucis savu provizorisko inkvizīcijas tiesu vienā no kaimiņu birojiem un, neko nepanācis, atgriezies Federālajā kriminālpārvaldē. Tomēr jau pēc divām dienām uz Bodenšteina rakstāmgalda nonāca oficiāls uzaicinājums. Viedokļa noklausīšanās lietā par policijas izmeklēšanas izbeigšanu sakarā ar bīstamu miesas bojājumu nodarīšanu, kaitējot Fridhelmam Dēringa kungam 2005. gada 7. septembri aizdomu dēl par nodarījumu neizmeklēšanu un attiecīgi soda nepiemērošanu.

- Kāpēc tu gribi braukt līdzi? - Bodenšteins jautāja savai priekšniecei, kad abi gāja pa gaiteni. - Tā taču ir tīrā laika izniekošana.

- Es nepieļaušu, ka pret kādu no maniem nodaļu vadītājiem tiek izteiktas šādas aizdomas, - viņa atbildēja. - Bēnkem tā ir personiska atriebība, un esmu nolēmusi pie izdevības viņam šo to atgādināt.

* * *

- Sveika, Hanna! - Volfgangs piecēlās no rakstāmgalda un smaidīdams nāca viņai pretī. - Jauki tevi redzēt.

- Sveicināts, Volfgang! - Viņa ļāva sevi noskūpstīt uz abiem vaigiem. — Paldies, ka tik ātri atradi man laiku.

- Nūjā, tu jau arī pa īstam iekvēlināji manu ziņkāri, - viņš atbildēja un piedāvāja Hannai apsēsties pie apmeklētāju galda. - Vai vēlies kaut ko iedzert?

- Nē, paldies. - Hanna uzkāra savu somu pār krēsla atzveltni un ar plaukstām paberzēja kailos augšdelmus. - Ja nu vienīgi karstvīnu.

Lielajā biroja telpā valdīja puskrēsla un klimata kontroles ierīce ražoja aukstumu, kas lika viņai nodrebināties.

- Tevi ķers trieka, kad iziesi no šejienes! Arā ir trīsdesmit pieci grādi.

- Kad tikšu ārā no biroja, būs jau vienpadsmit. Tad vairs nav tik karsts. - Volfgangs pasmaidīja un apsēdās Hannai pretī. - Tu ilgi neesi rādījusies.

Volfganga balsī bija saklausāms viegls pārmetums, un Hanna pēkšņi sajutās vainīga.

- Es zinu, esmu uzvedusies nepiedodami. Bet tam ir iemesls. -Viņa pieklusināja balsi. - Nejauši uzzināju pavisam traku stāstu, īsts grāvējs! Bet tas ir tik neaptverams, ka vispirms man vajadzēja parunāt ar dažiem cilvēkiem, līdz visam spēju noticēt. Es tev zvēru: tas tiešām būs kaut kas sevišķs! Un vislabprātāk es ar šo sižetu ietu pirmajā programmā tūlīt pēc vasaras pauzes - mēs jau vairākas nedēļas pirms raidījuma varētu to skaļi pieteikt, un tad puse Vācijas pulksten 21.30 tupēs pie televizoriem.

-Tu tiešām dedz sajūsmā, - Volfgangs konstatēja. Viņš piešķieba galvu un pasmaidīja. - Vai aiz tā slēpjas kas vairāk, nekā tu man stāsti?

- Muļķības! - Hanna izspieda sīku smiekliņu, kas pat pašas ausīs skanēja pārāk samāksloti. Volfgangs viņu tiešām velnišķīgi labi pazina - to Hanna aizvien piemirsa. - Bet tik grandiozs sižets man vēl nekad nav iekritis rokās. Turklāt absolūti ekskluzīvi.

Krīzi, ko ar neapdomīgo pļāpāšanu bija izraisījis Normans, Hanna bija veiksmīgi novērsusi un ar publisko nožēlu draudošo imidža zaudējumu pārvērtusi uzvarā pēc punktiem. Televīzijas kanāla vadība un akcionāri bija apmierināti, viņa bija atradusi teicamu jaunu producentu un notikušo aizmirsusi, izstūmusi no atmiņas. Hannas automašīna pēc trim dienām kā jauna bija atgriezusies no lakošanas, un viņu pat nebija satraucis fakts, kad Maike pirms pāris dienām paziņoja: uz brīvdienu atlikušo daļu viņa pārcelšoties uz savas draudzenes dzīvokli Zaksenhauzenē - draudzene vasaru pavadīja Čīlē vai Ķīnā. Viss, kas Hannai agrāk šķita neticami svarīgs, bija kļuvis nenozīmīgs. Kopš tā vakara terapeites virtuvē ar viņu kaut kas bija noticis - kaut kas, ko Hanna pati īsti nespēja aptvert.

- Temats ir ārkārtīgi delikāts. Cilvēks, par kuru ir runa, gan grib palikt anonīms, bet tā nebūtu problēma. - Viņa izvilka no somas dažas papīra lapas un sniedza tās Volfgangam. Kad viņš gribēja tās paņemt, Hanna atvilka roku. — Tas ir ārkārtīgi slepeni, Volfgang. Es ticu, ka tu par to neteiksi nevienai dzīvai dvēselei.

- Protams, ne, - viņš apgalvoja un šķita nedaudz aizvainots.

- Es nekad ne ar vienu neesmu runājis par to, ko esi man uzticējusi.

Hanna pasniedza viņam četras blīvi apdrukātas lapas, un Volfgangs sāka lasīt.

Viņai bija grūti savaldīt nepacietību.

Lasi taču ātrāk, viņa domāja. Saki beidzot kaut ko!

Taču Volfgangs klusēja, sejā nepakustējās ne vaibsts.

Vienīgā ārējā viņa emociju izpausme bija asa rieva virsdegunē, kas aizvien padziļinājās, jo ilgāk viņš lasīja.

Hannai bija jāsavaldās, lai ar plaukstu neuzsistu pa galdu.

Beidzot Volfgangs pacēla acis.

- Nu? - viņa gaidpilna jautāja. - Vai es solīju par daudz? Šis stāsts ir īsts spridzeklis! Tas sevī iemieso gandrīz apokaliptisku cilvēka traģēdiju! Un tās nav nekādas neskaidras aizdomas - ar lielāko daļu iesaistīto personu es runāju pati personiski! Šie cilvēki nosauca konkrētus vārdus, vietas, datus, faktus! Tu vari iedomāties, ka sākumā es tam visam nemaz nespēju noticēt! Kombinācijā ar lielu preses kampaņu tas dos mums tādus reitingus, kādus gadiem neesam redzējuši!

Volfgangs vēl aizvien klusēja. Runas māksla nebija viņa stiprā puse. Reizēm Volfgangam bija nepieciešamas vairākas minūtes, lai savu sakāmo ietērptu vārdos, un Hanna bieži vien sevi nobāra, jo pati runāja tik ātri un tik daudz, nereti Volfgangu pārtrauca un tad jau atkal bija desmit domas priekšā, pirms viņš atbildēja uz sākotnējo jautājumu.

- Hanna, es negribu tevi aizvainot, taču, ja tu man jautā, šis temats kā tāds ir... novazāts. Par to bija rakstīts un vēl joprojām raksta presē, - viņš sacīja pēc mokoši garas pauzes. - Vai tu tiešām domā, ka tas kādu vēl interesē?

Hannas cerību pilnais satraukums sabruka kā kāršu namiņš, kad viņa pamanīja skepsi Volfganga acīs. Viņa bija bezgala vīlusies un vienlaikus dusmīga. Uz Volfgangu, bet pirmām kārtām - uz sevi. Jau atkal viņa bija bijusi pārsteidzīga, pārāk eiforiska.

- Jā, es tā domāju. Turklāt uzskatu, ka uz šo tematu nemaz nav iespējams pietiekami bieži vērst sabiedrības uzmanību. - Viņa pastiepa roku un pūlējās piešķirt balsij vienaldzīgu skanējumu.

- Man žēl, ka izniekoju tavu dārgo laiku.

Volfgangs vilcinājās, negatavojās atdot viņai papīra lapas, bet gan nolika tās uz galda un sakārtoja skaistā kaudzītē.

- Galu galā tev pašai jāizšķiras, kādus tematus vēlies aplūkot savos raidījumos. - Viņš pasmaidīja. - Bet tu gribēji manu padomu, un es tev to dodu. - Viņš kļuva nopietns. - Nedari to!

- Kā, lūdzu? - Hannai šķita, ka ir pārklausījusies. Kas viņam nāk prātā?

Volfgangs aši nolaida acis, taču Hanna pamanīja viņa dīvaino skatienu. Starp uzacīm bija ielavījušās sasprindzinājuma rievas. Kas Volfgangu tā satrauc?

- Kā tavs draugs es iesaku neizmantot šo sižetu, - viņš sacīja, pieklusinājis balsi. — Tā ir traka lieta. Tev nav ne jausmas, kur tu iesaisties. Man ir nelāga nojauta. Ja tas, kas tur rakstīts, ir taisnība, tad šie ļaudis ir iepīti tādā lietā, ka viņi to tā vienkārši nepacietīs, ja tiks izvilkti dienasgaismā.

- Vai tu uztraucies par kanāla reputāciju? - Hanna gribēja zināt.

- Vai tev ir bail no apsūdzības par šāda raidījuma atļaušanu? Vai ir kāds cits iemesls?

- Nē, - Volfgangs atbildēja. - Es raizējos par tevi. Tu to pietiekami nenovērtē.

- Mēs jau gadiem strādājam ar problemātiskiem sižetiem, - Hanna iebilda. - Tas ir raksturīgi manam raidījumam.

Viņi tik ilgi mēmi lūkojās viens uz otru, līdz Volfgangs neizturēja un nopūtās.

- Tu tik un tā darīsi to, ko gribēsi. - Viņš pastiepa roku un uz mirkli uzlika uz viņējās. - Es tikai lūdzu tevi vēlreiz to rūpīgi apsvērt.

Viņai tiešām patika Volfgangs. Viņš bija Hinnas senākais un labākais draugs. Viņa zināja gan Volfganga stiprās puses, gan viņa vājības. Viņš bija aprēķina cilvēks - prātīgs, uzticams un piesardzīgs. Taču tieši šīs labās īpašības viņam aizvien stāvēja ceļā, jo Volfgangs bija arī neizlēmīgs birokrāts un gļēvs pedants, kuram vienkārši trūka drosmes uzņemties risku.

- Okei. - Hanna pamāja ar galvu un piespiesti pasmaidīja. — Tā arī darīšu. Paldies par padomu.

* * *

Mainas-Taunusas centrā piektdienas pēcpusdienā gāja kā pa elli. Tikai pēc ilgas meklēšanas Pia atrada stāvvietu.

- Ko mēs pirksim? - Lilī ziņkārīgi jautāja un satraukta lēkāja viņai blakus.

j

- Man jāpaņem salabotās kurpes, - Pia atbildēja. - Bet vispirms gan tev, gan man ir nepieciešams jauns tērps šim vakaram.

- Kas tad šovakar būs?

- Es taču tev stāstīju. - Pia satvēra Lilī roku, lai drūzmā meiteni nepazaudētu. - Miriamas ome rīko svētkus, un mēs tajos piedalīsimies.

- Vai opis arī nāks līdzi?

- Nē, viņš taču šodien ir Diseldorfā.

- Cik žēl!

- Vai tev nepietiek ar manu sabiedrību? — Pia pasmaidīja.

- Jā, protams! - Lilī apgalvoja. - Bet vislabprātāk esmu kopā ar jums abiem.

Pia noglāstīja meitenei galvu. Dažreiz Lilī viņu tiešām noveda līdz baltkvēlei ar savu mūžīgo pļāpāšanu, taču meitēna atbruņojošais godīgums aizvien aizkustināja. Viņai droši vien mazās pat pietrūks, kad tā pēc divām nedēļām aizlidos atpakaļ uz Austrāliju.

- Vai mēs varētu nopirkt arī kādu DVD? - Lilī lūdzās, kad abas gāja garām Media Markt veikalam. Pia pa skatlogu iemeta ašu skatienu cilvēku drūzmā un papurināja galvu.

- Vispirms nokārtosim svarīgāko.

Visu nedēļu Pia bija domājusi aizbraukt uz iepirkšanās centru un nolūkot kādu vasaras kleitu, bet, kad vēlu vakarā devās mājup, vairs nebija nekāda prieka grūstīties pūlī. Internetā Pia bija atradusi skaistu kleitu, bet tieši viņas izmērs, protams, būšot pieejams tikai rudens sākumā. Tad viņai vasaras kleitu vairs nevajadzēs.

- O, paskaties, tur ir saldējums! - Lilī sajūsmināta rādīja uz saldējuma kafejnīcu un vilka Piu aiz rokas. - Es ļoooti gribu saldējumu! Ir tik karsts!

- Ar saldējumu mūs neielaidīs veikalos. - Pia vilka meiteni uz priekšu. — Vēlāk.

Iekams viņas sasniedza veikalu, kurā Pia cerēja nopirkt kleitu, Lilī jau bija pamanījusi piecas lietas, kuras noteikti gribēja iegūt.

Pia bija kļuvusi nervoza.

- Es nekad neņemšu tevi līdzi iepirkties, ja tu turpināsi krist man uz nerviem, - viņa uzsvērti sacīja. - Vispirms nopirksim tērpus, un pēc tam jau redzēs.

- Tu esi dumja, - Lilī atbildēja un aizvainota uzmeta lūpu.

- Tu arī, — Pia mierīgi atbildēja.

Vai no pedagoģiskā viedokļa tas bija pareizi vai nepareizi, viņa nezināja, taču teiktais iedarbojās. Mazā apklusa.

Pirmajā veikalā Pia neatrada neko tādu, kas viņai patiktu. Otrajā pēc izslēgšanas metodes palika divas kleitas, bet abas īsti nederēja un izskatījās pēc halātiem. Piai no tā garastāvoklis neuzlabojās. Viņa jau tāpat necieta šādā karstumā pārģērbties šaurajās uzlaikošanas kabīnēs, turklāt garastāvokli maitāja pašas sasvīdušais spoguļattēls nežēlīgi spilgtajā neona gaismā. Varbūt kāds no universālveikalu vadītājiem varētu sniegt padomu: blāvāks apgaismojums uzlaikošanas kabīnēs noteikti veicinātu iepirkšanos. Trešajā veikalā Pia beidzot ieraudzīja kāroto. Viņa piekodināja meitenei gaidīt ārā, bet tieši tad, kad Pia, ģērbusies tikai biksītēs un krūšturī, stīvējās iekšā kleitā, kabīnē galvu pabāza Lilī.

- Vai tu vēl ilgi? Man vajag pipī, - viņa paziņoja.

- Tūlīt būšu. Vienu momentu tu taču vēl izturēsi.

- Kas ir viens moments?

- Piecas minūtes.

- Bet tik ilgi es vairs nevaru izturēt, - meitēns činkstēja.

Pia neatbildēja. Sviedri tecēja pārsēju un muguru, viņa nevarēja aizvilkt rāvējslēdzēju.

- Tu esi par resnu, - Lilī konstatēja.

Nu Piai pacietības mērs bija pilns.

- Prom no šejienes! — viņa nošņāca. - Lūdzams, gaidi ārā! Es tūlīt nākšu.

Mazā raganiņa parādīja mēli un pavilka aizkaru uz vienu malu, lai Piu pakaitinātu. Divas jaunas šaurgurnu gazeles nulltā izmēra topiņos skatījās uz Piu un stulbi ķiķināja.

Pia domās nolādēja Miriamas vecomāti līdz ar viņas idiotiskajiem labdarības svētkiem un pēc tam pati sevi par to, ka vispār bija piekritusi braukt uz Frankfurti. Skatiens uz kleitu viņu nedaudz atmaidzināja. Tā derēja un izskatījās labi, turklāt nebija pārāk dārga.

Kad Pia iznāca no uzlaikošanas kabīnes, Lilī nekur nebija redzama. Meitene droši vien bija noslēpusies kaut kur starp apģērbu statņiem, lai viņu pakaitinātu. Pia piegāja pie kasēm un iestājās rindā, kura viņai šķita īsākā. Tā, kā izrādījās, nebija pareizā izvēle, jo kliente, kas stāvēja pirms viņas, bija paņēmusi četrpadsmit apģērba gabalus un viņas maksājumu karte nedarbojās. Pia nervozi raudzījās pēc meitenes. Beidzot pienāca viņas kārta maksāt. Pia paņēma iepirkumu maisiņu un devās meklēt Lilī.

Ne sieviešu, ne vīriešu apģērbu nodaļā mazā velnēna nebija! Pia pajautāja kādai pārdevējai, kur atrodas klientu tualetes; tās bija apakšstāvā, tāpēc viņa pa slīdkāpnēm brauca lejā. Taču arī tur Lilī nebija. Pias dusmas pamazām pārauga bažās. Viņa nebija radusi uzņemties atbildību par bērnu. Veltīgi pārmeklējusi visu veikalu un katrai pārdevējai apjautājusies par mazu meitenīti ar blondām bizītēm, Pia izgāja ārā. Cilvēku masas vēlās pa iepirkšanās pasāžu. Kā lai tādā drūzmā atrod mazu meiteni? Piai kļuva karsti. Vina atce-

> »

rējās gadījumus, kad bērni bez pēdām pazuda iepirkšanās centros,

jo uzticīgi bija devušies līdzi kādam svešiniekam, kurš tiem solījis saldējumu vai kādu rotaļlietu.

Pia drudžaini ieskrēja lēto rotaslietu veikalā, kura skatlogā Lilī pirmīt bija ieraudzījusi pērļu krellītes, kādas viņa noteikti bija gribējusi sev. Ne vēsts no bērna. Neviens meiteni nebija redzējis. Arī saldējuma kafejnīcā ne, kā arī Media Markt DVD nodaļā otrajā stāvā. Panikā Pia skrēja atpakaļ pie strūklakas. Viņa nepieklājīgi uzgrūdās svešiem cilvēkiem un par to tika noķengāta. Sākumā Pia vēl iedomājās, ka Lilī grib viņu izjokot, bet pēc pusstundas vairs tikai mēmi lūdzās, lai atrastu bērnu sveiku un veselu.

Pie informācijas kioska gaidīja cilvēku rinda.

- Lūdzu, vai jūs mani palaistu pa priekšu? - viņa aizelsusies izdvesa. - Es meklēju bērnu, kas man šeit drūzmā pazudis.

Vairums cilvēku bija atsaucīgi un palaida Piu sev priekšā, izņemot divas vecmāmiņas, kuras stūrgalvīgi pastāvēja uz to, ka viņu vajadzība esot svarīgāka par pazudušu bērnu. Pilnīgā dvēseles mierā viena no abām iegādājās trīs pircēju kartes, bet otra jautāja pēc kāda veikala un nesaprata, ko informatore gribēja viņai paskaidrot. Beidzot pienāca Pias kārta.

- Vai jūs, lūdzu, varētu izsaukt manu... - Viņa apklusa. Jā, kas tad Lilī bija? Vai jūs, lūdzu, varētu izsaukt mana dzīvesbiedra mazmeitu? Cik stulbi tas skanēja!

- Jā, lūdzu? - Apaļīgā sapņotāja pie informācijas lodziņa garlaikoti blenza viņai cauri un ar spilgti lakotajiem garajiem nagiem nekautrējoties kasīja aiz dekoltē.

- Man ir... - Pia uzsāka otro reizi, bet tad izšķīrās par vienkāršāko variantu.

- Mana meita ir pazudusi, - viņa izgrūda. - Vai jūs, lūdzu, varētu vinu izsaukt?

»

- Kā viņu sauc? - resnā vienaldzīgi jautāja. - Uz kurieni lai vina iet?

j

- Meiteni sauc Lilī. Lilī Zandere.

- Kā?

Cik gan cilvēks var būt stulbs!

- L-I-L-ī, - Pia nepacietīgi nosauca pa burtiem. - Lai nāk uz strūklaku. Nē, pagaidiet! Vislabāk - uz saldējuma kafejnīcu. Viņa te neorientējas.

Beidzot tā govs bija spējīga norunāt puslīdz sakarīgu paziņojumu, tomēr Pia šaubījās, vai Lilī sapratīs, ka tas attiecas uz viņu.

- Paldies, - Pia pateicās un devās pāri uz saldējuma kafejnīcu, lai lūkotos pēc Lilī. Ko citu lai viņa darītu? Ceļi trīcēja, kuņģis bija sarāvies čokurā, un Pia saprata, ka šīs sajūtas ir bailes. Viņa centās nedomāt par to, kas viss varētu atgadīties ar jauku, blondu septiņgadīgu meitenīti.

Pirmo reizi dzīvē Pia saprata, ko tiešām izjūt vecāki, kuriem pazudis bērns. Bezpalīdzība un neziņa bija tīrā elle. Cik briesmīgi tam vajadzēja būt - šīs izjūtas paciest nedēļām, mēnešiem vai pat gadiem ilgi. Un tagad viņa saprata arī to, cik mazs bija mierinājums vecākiem, kad policija tiem apgalvoja, ka darīs visu iespējamo, lai atrastu vinu bērnu.

j

Katrā blondajā bērnā Pia centās saskatīt Lilī. Sirds ik reizi apmeta kūleni, tad sekoja vilšanās, kas dzina acīs izmisuma asaras. Cilvēki laiski slāja viņai garām, un kādā brīdī Pia vairs nespēja izturēt gaidīšanu un bezdarbību. Viņa vienkārši sāka kustēties. Bija jāmeklē uz savu roku, citādi viņa sajuks prātā. Visi tukšie padomi būt apdomīgiem, kādus pati parasti deva vecākiem, kuru bērni bija pazuduši, aizmirsās. Ar somu un iepirkumu maisiņu rokā viņa ieskrēja katrā veikalā, kurā bija bijusi kopā ar Lilī. Viņa vēlreiz devās uz saldējuma kafejnīcu, uz lēto rotaslietu veikalu, uz dckoveikalu, kurā Lilī bija ieraudzījusi kaut kādu mīksto rotaļlietu. Beigās Pia otro reizi iegriezās Media Markt. Viņa vairākiem cilvēkiem apjautājās par Lilī, bet arī šoreiz neviens bērnu nebija ievērojis.

Galu galā Pia nolēma aiznest iepirkumu maisiņu uz automašīnu un tad bez bagāžas turpināt meklēšanu. Pa ceļam uz stāvlaukumu viņa apsvēra domu piesaistīt savus kolēģus no patruļas. Ja jautāja policisti uniformā, cilvēki tos uztvēra nopietnāk nekā nosvīdušu, panikas pārņemtu sievieti.

Ko gan viņa sacīs Kristofam? Viņa nedrīkstēja atgriezties mājās bez meitenes! Pia izvilka no somas automašīnas atslēgas, pacēla skatienu un neticēja savām acīm. Pie auto pakaļējās riepas tupēja Lilī, apņēmusi rociņas ap klāt pievilktajiem ceļgaliem.

- Pia! - viņa iesaucās un pielēca kājās. - Kur tu tik ilgi biji?

Piai kā akmens novēlās no sirds. Ceļi pēkšņi kļuva mīksti, un no

atvieglojuma viņa sāka kaukt. Soma, iepirkumu maisiņš un automašīnas atslēgas nokrita zemē, viņa cieši apskāva meiteni.

- Mīļais Dievs, Lilī! Kā tu mani pārbaidīji! - Pia čukstēja. - Es tevi meklēju pa visu iepirkšanās centru!

- Man tik ļoti vajadzēja uz tualeti! - Lilī apvija rociņas Piai ap kaklu un piespieda vaidziņu pie viņas vaiga. - Un tad es vairs nevarēju tevi atrast. Es... es domāju, ka tu... tu esi dusmīga uz mani un esi aizbraukusi viena...

Arī mazā iešņukstējās.

- Ak, Lilī, mīļā, tā taču es nekad nebūtu darījusi. — Pia glāstīja meitenes matus un šūpoja viņu savās rokās; vislabprātāk viņa vairs nemaz nebūtu laidusi mazo vaļā. - Ko tu saki, ja mēs uz tām bailēm vispirms apēstu pa saldējumam un pēc tam vēl nopirktu tev kleitu?

- O jā! - Aiz asarām iemirdzējās smaids. - Saldējums man garšo!

- Nu tad nāc! - Pia piecēlās. Lilī stingri turēja viņas roku.

- Es tevi vairs nekad nelaidīšu vaļā, - viņa apsolīja.

* * *

Pēc ceturtdaļstundas Bēnkes mēģinājums diskreditēt savu bijušo šefu nožēlojami izgāzās. Pamatojoties uz iesniegtajiem protokoliem un ziņojumiem, Bodenšteins neapstrīdami spēja pierādīt, ka pamatīgi izmeklējis lietu pret trim aizdomās turamajiem sakarā ar bīstamu miesas bojājumu nodarīšanu Frīdhelmam Dēringam 2005. gadā, pirms pierādījumu trūkuma dēļ bijis spiests to izbeigt.

Iekšējās izmeklēšanas nodaļas komisija triju cilvēku sastāvā bija apmierināta, Bodenšteins un Dr. Nikola Engele bija brīvi. Bēnke bija sēdējis kā mēms, sarkanu seju un vārīdamies dusmās kā tvaika katls; Bodenšteins nebūtu bijis pārsteigts, ja pēkšņi Bēnkem no ausīm būtu atskanējis spalgs svilpiens.

Kamēr Nikola Engele vēl runāja ar prezidija biroja koordinatoru, kura pakļautībā atradās Iekšējās izmeklēšanas nodaļa, Bodenšteins gaidīja ārā gaitenī un lietderīgi izmantoja laiku, la* pārbaudītu savu viedtālruni. Nekādu svarīgu jaunu ziņu. Viņš bija priecīgs, ka lieta tik ātri beigusies, jo nelabprāt būtu nokavējis tikšanos ar notāru. Iepriekšējā nedēļā viņš bija vienojies ar dvīņumājas puses īpašnieku, un dienu iepriekš krājbanka bija devusi zaļo gaismu finansējuma iegūšanai. Inka tūlīt bija sazinājusies ar amatnieku firmām, un tās jūlija vidū bija solījušas atkal atsākt darbus. Izredzes, ka vēlākais pēc pusgada viņš atkal dzīvos pats savā mājā un apakšīrnieka laiks pie vecākiem būs beidzies, Bodenšteinam bija devušas spēcīgu motivāciju. Pēc diviem gariem, drūmiem gadiem, kad viņš dzīvē bija zaudējis orientēšanās spēju, beidzot bija radusies sajūta, ka atkal ir satvēris stūri savās rokās un pats var noteikt dzīves plūduma virzienu. Dažus vīriešus pusmūža krīze skar piecdesmit gadu vecumā vai nedaudz vēlāk, Oliveru tā bija piemeklējusi jau gadu agrāk. Gaidot krimināleksperti, viņš apsvēra, kādas mēbeles jāiegādājas, un domāja par dārza iekārtošanu. Vai tas būs sāpīgi - atstāt māju, kuru viņš un Kosima bija uzbūvējuši un kurā pavadījuši divdesmit piecus gadus?

— Bodenštein!

Viņš pagriezās. Tuvojās Franks Bēnke. Viņa acīs gailēja ar grūtībām apvaldītas dusmas, un brīdi Bodenšteinu pārņēma neprātīga iedoma, ka Bēnke izvilks ieroci un nokniebs viņu turpat reģionālās kriminālpārvaldes gaitenī - lai tikai tiktu vaļā no aizvainotības nastas.

- Es nezinu, ko jūs tur atkal esat savērpis, - viņš nošņāca. - Bet es to izdibināšu. Jūs taču visi esat uz vienu roku.

Bodenšteins lūkojās uz savu kādreiz tuvāko kolēģi. Viņš nejuta ļaunu prieku par to, ka bija izgāzušies Bēnkes pūliņi pierādīt viņa kļūdu, nejuta arī nepatiku. Bodenšteinam bija viņa žēl. Kolēģa dzīvē kaut kas galīgi bija sagājis šķērsām. Sarūgtinājums par to viņu bija saēdis, un tagad mazvērtības kompleksi un atriebības kāre noteica visu viņa domāšanu. Ļoti ilgi Bodenšteins bija aizstāvējis savu jaunāko kolēģi un izrādījis vairāk iecietības, nekā tas būtu bijis godīgi attiecībā pret pārējiem komandas locekļiem. Pārāk ilgi. Bēnke nebija ieklausījies nevienā brīdinājumā un beigās aizgājis tiktāl, ka Boden-šteinam bija nācies no viņa distancēties, lai pats netiktu ievilkts notikumu virpulī.

- Frank, nu jau pietiek! — Bodenšteins teica samierinošā tonī.

- Es to visu aizmirsīšu un nepieminēšu ar ļaunu.

- Ak, cik žēlsirdīgi! - Bēnke ļaunīgi iesmējās. - Ja kas, es nospļaujos uz to, vai jūs man kaut ko pieminat vai ne. Jūs izmetāt mani kā karstu kartupeli, kad nodaļā ieradās Kirhofa. To es neaizmirsīšu. Nekad. Kopš tās dienas es biju tikai otrā izvēle. Un es skaidri zinu, ka Kirhofa un Fahingere mani vienmēr apmeloja. Viņas padarīja mani smieklīgu - draņķa bābas! Un jūs to pieļāvāt.

Bodenšteins neticīgi savilka pieri.

- Lēnām, lēnām, - viņš atbildēja. — Es nepieļaušu, ka jūs šādā tonī izsakāties par kolēģēm. Tas viss nekādā ziņā nav taisnība...

- Un kā vēl ir! — Bēnke viņu pārtrauca, un Bodenšteins aptvēra, cik milzīgus un slimīgus apmērus sasniegusi Bēnkes greizsirdība.

- Jūs vienmēr esat bijis sieviešiem zem tupeles. Jūsu sieva uzlika jums ragus. Un...

Viņš ieturēja mākslotu pauzi, sakrustoja rokas uz krūtīm un naidīgi smīnēja. — Un pavisam nejauši es skaidri zinu, ka esat izdrāzis Engeli!

- Tiesa, - atskanēja balss aiz viņiem. Nikola Engele ļoti vēsi un ļoti apvaldīti pasmaidīja. - Un ne jau vienu reizi vien. Mēs bijām saderinājušies. Aptuveni pirms trīsdesmit gadiem.

Bodenšteins vēroja, kā Bēnke izmisīgi cenšas savaldīties, kad arī šis šķietamais trumpis viņam izslīdēja no rokām.

Nikola Engele piegāja Bēnkem tuvāk, un viņš atkāpās. Refleksīvs pakļāvības žests, kas viņu vēl vairāk sadusmoja.

- Es ceru, ka apzināties: jūs savu amatu kā pēdējo iespēju policijas dienestā esat spējis saglabāt, tikai pateicoties manai ietekmei, -viņa klusu, bet nepārprotami asi sacīja. - Turpmāk darbā jums nevajadzētu rīkoties, personisku motīvu vadītam, pretējā gadījumā jūs drīz vairs drīkstēsiet tikai policijas skolā tīrīt tāfeles. Man tikko bija saruna ar jūsu priekšnieku, un es viņam apliecināju, ka kolēģis Bodenšteins un ari es vairs nepieskarsimies šai neglītajai lietai. Esmu jūs paglābusi no nepatikšanām trešo vai ceturto* reizi, Bēnke. Un tādējādi mēs esam galīgi norēķinājušies. Es ceru, ka mēs sapratām viens otru.

Franks Bēnke, sakodis zobus, klusēja un negribīgi pamāja ar galvu. Viņa gaišajās acīs vīdēja nāvējošs naidīgums. Neteicis vairs ne vārda, viņš pagriezās un aizgāja.

- Viņš vēl sagādās mums nepatikšanas, - Nikola Engele drūmi pareģoja. - Bumba ar laika degli.

- Man nevajadzēja viņu tik ilgi saudzēt, - Bodenšteins atbildēja. -Tā bija kļūda. Īstenībā viņam vajadzēja iziet terapijas kursu.

Nikola Engele savilka uz augšu uzacis un pašūpoja galvu.

- Nē. Kļūda bija tā, ka viņš toreiz izdzīvoja pašnāvības mēģinājumā.

Saltums, ar kādu viņa to pateica, šokēja Bodenšteinu. Un vienlaikus viņam atkal kļuva skaidrs, kāpēc Nikola bija tik strauji izvirzījusies amatā, bet viņš - ne: šī sieviete nejuta sirdsapziņas pārmetumus. Dr. Nikolai Engelei piemita dotības izsisties pašā virsotnē.

* * *

Kopš Florians bija izvācies, Emma jutās aizvainota un nedroša. Viņa neuzticības pierādījums un ietiepīgā klusēšana, neatbildot uz Emmas pārmetumiem un jautājumiem, skaidri lika saprast, ka savā dziļākajā būtībā viņa nekad nebija bijusi pa īstam droša par vīru. Viņa nevarēja paļauties uz Florianu - tas Emmu nomāca visvairāk, vēl vairāk nekā fakts, ka viņš to piekrāpis.

Kēnigšteinas iekšpilsēta bija pārpildīta; Emmai vajadzēja braukt līdz pat Luksemburgas pilij, lai atrastu, kur novietot automašīnu. Iespējams, tas viss nebūtu tā novārdzinājis, ja viņa nebūtu grūtniecības pēdējos mēnešos. Bet varbūt arī nebūtu nonācis tik tālu, ja viņa neizskatītos pēc valzirga. Šķērsojot rotaļlaukumu un ejot cauri kūrorta parkam gājēju zonas virzienā, Emma cīnījās ar asarām. Cerams, viņa nesatiks nevienu pazīstamu cilvēku! Prāts nenesās uz sarunām, uz virspusēju papļāpāšanu. Ļaudis gaidīja no grūtniecēm svētlaimīgu prieku par gaidāmo bērnu, nevis asaras.

Emma grāmatnīcā izņēma trīs grāmatas, kuras bija pasūtījusi, tad blakus esošajā Krainera kafejnīcā apsēdās pie pēdējā brīvā galdiņa zem markīzes. Viņai tecēja sviedri un šķita, ka kājas kuru katru brīdi pārplīsīs. Tomēr viņa pasūtīja šokolādi ar saldējumu un papildu putukrējumu. Nu tam vairs nebija nozīmes.

Kas tagad notiks? Nedaudz vairāk kā pēc divām nedēļām būs klāt mazulis, un tad viņa ar diviem maziem bērniem tupēs pie vīra vecākiem - bez īstām mājām, bez vīra, bez naudas. Šī neziņa viņai pēdējās naktīs laupīja miegu un uzgūlās kā draudīga ēna. Bet ļaunākais bija tas, ka Florians jau šajā nedēļas nogalē aizvedīs Luīžu. Emma bija domājusi - vīrs būs priecīgs, ka tiek vaļā no ģimenes, taču, viņai par pārsteigumu, Florians bija pastāvējis uz tiesībām katru otro nedēļas nogali ņemt meitu pie sevis. Emmai tas itin nemaz nepatika; kad vīrs to ierosināja, viņa bija piekritusi ļoti nelabprāt. Varbūt labāk atsaukt šo vienošanos? Viņa pat nezināja, kurp Florians meitu vedīs. Viņš it kā bija apmeties kādā pansijā. Tā diez vai bija īstā vide piecgadīgam bērnam, kurš turklāt vēl atradās sarežģītā posmā.

Emma lēnām, ar patiku dzēra šokolādi ar saldējumu. Cilvēki viņai apkārt pļāpāja un smējās, bija bezrūpīgi un priecīgi. Vai viņai vienīgajai bija rūpes?

Neviens nezināja, kas atgadījies starp viņu un Florianu. Pārējie situāciju neuztvēra citādi kā parasti, kad Florians nedēļas vai mēnešus pavadīja kādā svešā zemē. Emma vīra vecākiem bija kaut ko stāstījusi par braukšanu lasīt referātus, un viņi, tuvāk nejautājot, bija pieņēmuši šos melus. Taču vēlākais šodien, kad Florians ieradīsies pēc Luīzas, viņai būs jāizstāsta patiesība.

— Sveika, Emma!

Viņa izbijusies satrūkās un pacēla acis. Viņas priekšā stāvēja Sāra, apkrāvusies ar iepirkumu maisiņiem.

— Es negribēju tevi nobaidīt. — Draudzene nolika somu un iepirkumu maisiņus blakus galdam. - Vai drīkstu uz brīdi piesēst?

— Sveika, Sāra! Jā, protams.

- Ir nu gan karstumiņš šodien. Fu!

Sārai karstums neko nespēja nodarīt, pat četrdesmit grādos ēnā viņa nekad nesvīda. Floriana māsa - viņa vecāki 6ija meiteni adoptējuši - bija trausla lellīte ar lielām, melnām acīm un smalkiem sejas vaibstiem. Sāras spīdīgie, melnie mati kā allaž bija sapīti resnā bizē, viņa bija ģērbusies gaiši dzeltenzaļā vasaras kleitā bez piedurknēm un krāsā pieskaņotās ādas augstpapēžu kurpēs, kas perfekti kontrastēja ar samtaino, zeltaini brūno ādu - mantojumu no viņas indiešu priekštečiem. Emma kvēli apskauda Sāru viņas auguma dēļ, kura uzturēšanai formā nevajadzēja ne badoties, ne nodarboties ar sportu.

-Tu izskaties nelaimīga. - Sāra uzlika plaukstu uz Emmas rokas.

- Vai kas atgadījies?

Emma nopūtās un paraustīja plecus.

- Kas tevi nomāc? - Sāra gribēja zināt.

Emma pavēra muti spontānai atbildei. Nekas, viņa gribēja sacīt. Man klājas labi.

- Vai kaut kas ar Florianu?

Sārai dažreiz piemita gandrīz baisas gaišreģes spējas. Emma iekoda lūpā. Viņa bija disciplinēts, pragmatisks cilvēks, nepiederēja pie tām sievietēm, kas izraudājās un izvaimanājās uz draudzeņu pleca. Kopš mazotnes Emma bija radusi pati risināt problēmas, viņai bija grūti par tām runāt. Rūpes viņa labprātāk aizdzina ar nerimstošu aktivitāti un patiesībā tā bija tīri labi dzīvojusi.

Pēkšņi viņa bija sākusi pārāk daudz domāt. Tas nebija labi.

- Tu vari ar mani par to parunāt. - Sāras balss skanēja maigi.

— Tu to zini. Un dažreiz palīdz vienkārši pastāstīt par to, kas nomāc.

Runāt, runāt, runāt! Tieši to Emma negribēja.

- Florians mani krāpj, — viņa beidzot nočukstēja.

Pēkšņi Emmai sāka plūst asaras.

- Kopš pagājušā gada novembra viņš vairs nav ar mani gulējis! — viņai izspruka. — Agrāk mums bija sekss vismaz trīsreiz nedēļā, bet tagad... ja mēģinu Florianam pieskarties, viņš uzreiz sastingst. Tas ir tik nomācoši!

Emma noslaucīja asaras, bet pār seju plūda aizvien jaunas, it kā būtu pārrautas kādas slūžas viņas iekšienē.

- Es domāju, ka beigu beigās tā ir arī viņa vaina, ka es tā izskatos! Man liekas, ka... ka Florians grib mani sodīt! Nolādēts, es ienīstu to, ka esmu stāvoklī! Un ne drusciņas nepriecājos par mazo!

- Emma! - Sāra paliecās uz priekšu un satvēra viņas plaukstas.

- Tā tu nedrīksti sacīt! Mazulis, jauns cilvēks - tas ir visbrīnišķīgākais uz pasaules! Tā ir vislielākā privilēģija, kas piešķirta mums -sievietēm. Protams, ir grūti un sāpīgi, un mums jānes lieli upuri, bet tas viss taču aizmirstas, tiklīdz mazulis ir ieradies. Daudzi vīrieši neapzināti ir greizsirdīgi, jā, dažiem pat pēkšņi ir bail no savas partneres un bērna, kas aug viņas vēderā. Viņu izturēšanās tad bieži vien ir neracionāla, bet arī tas pāriet. Tici man! Tev jābūt mazliet iecietīgākai pret vīru. Viņš tevi neaizvaino ar nolūku.

Emma neticīgi vērās draudzenē.

- Tu... tu uzskati, ka tas ir labi, kā Florians uzvedas? - viņa čukstēja. - Pirms divām nedēļām es viņa džinsos atradu izlietotu kondoma iesaiņojumu, un viņš man palika paskaidrojumu parādā! Neko neteica, kad es jautāju, vai viņam ir cita! Viņš tikai sasaiņoja savas drēbes un izvācās, un tagad dzīvo kaut kādā... kaut kādā pansijā Frankfurtē! Man šķita, ka Florians bija ļoti priecīgs, ka tika no šejienes prom. Prom no manis un saviem vecākiem! Turklāt iepriekš viņš pats man ieteica dzīvot šeit, līdz piedzims mazulis!

Sāra klusējot klausījās.

- Kas zina, ko viņš ir darījis un cik bieži man melojis, kad nedēļām ilgi viens pats dzīvoja kaut kādā nometnē! - Emma izgrūda.

— Nolādēts, es to visu vairs nevaru izturēt!

Viņa nokratīja Sāras rokas. Acu priekšā lēkāja melni punkti, reiba galva. Karstumā sāka streikot asinsrite. Mazulis bija pamodies, Emma juta, ka viņš spārdās. Pēkšņi viņai šķita, ka savā vēderā nēsā nevēlamu svešķermeni.

- Esmu pavisam viena! - Emma izmisusi šņukstēja. — Ko es iesākšu ar Luīžu, kad būs jādodas uz slimnīcu? Kurp lai eju ar diviem bērniem, bez naudas?

Sara noglāstīja Emmai roku.

— Pie mums taču tu esi drošībā un labi aprūpēta, - viņa līdzjūtīgi sacīja. - Tu dzemdēsi mazuli mūsu dzemdību māja. Luīza paliks pie Renātes, Korinnas vai manis un jebkurā laikā varēs tevi apciemot. Un, ja viss noritēs gludi, nākamajā dienā tu jau atkal būsi mājās.

Par to Emma nemaz nebija padomājusi. Viņas stāvoklis nebūt nebija kaut kāds izņēmums, biedrība Sonnenkinder specializējās palīdzības sniegšanā nelaimīgām sievietēm, kāda nu bija arī viņa, sievietēm, kuras vīrieši bija atstājuši likteņa varā. Tas Emmai gan nebija pārāk liels mierinājums, gluži pretēji. Tagad viņa pa īstam sāka apzināties sava grūtā stāvokļa īstos apmērus. Vienlaikus Emmai galvā iezagās baisas aizdomas. Ja nu Florians, kurš nevēlējās otru bērnu, ar aprēķinu bija iemitinājis viņu pie saviem vecākiem, lai pašam nebūtu jāuzņemas atbildība un jāmokās ar sirdsapziņas pārmetumiem, kad viņš izklaidējās ar citu sievieti? Varbūt tā bija iepriekš slepeni izplānota spēle, elegants risinājums, kā tikt no viņas vaļā?

Emma aizdomu pilna nopētīja sievieti, kuru vieglprātīgi bija izvēlējusies par draudzeni. Varbūt Sāra par to jau zināja! Un arī Korinna un vīra vecāki!

— Kas ar tevi īsti ir? - Sāras balss izklausījās patiesi norūpējusies, bet tā varēja būt arī izlikšanās. Pēkšņi Emma pamanīja, ka vairs neuzticas nevienam. Viņa atvēra naudas maku, nolika uz galdiņa piecus eiro un piecēlās.

— Es... Man jādodas pakaļ Luīzai, - viņa stomīdamās sacīja un metās bēgt.

* [12] *

Paredzētā ICE vietā ar piecpadsmit minūšu nokavēšanos Harn-burgas galvenajā dzelzceļa stacijā uz 13. ceļa ieripoja parasts IC*.

I.īdz ar to nevarēja izmantot rezervēto sēdvietu, par kuru viņš, lūkodamies uz cilvēku masām, kas gaidīja uz perona, bija nopriecājies.

Vilciens bija tik pilns, ka viņš nedabūja vietu, tāpēc stāvēja ejā, iespiedis starp kājām mugursomu.

Kas attiecas uz Vācijas dzelzceļu, tad paļauties varēja tikai uz to, ka uz Vācijas dzelzceļu nevarēja paļauties. Tagad gan biļetes varēja ielādēt viedtālrunos un rezervēt internētā, bet realitātē vilciena

>

ikdiena nebija daudz labāka kā pirms trīsdesmit gadiem.

Viņam nekad nebija paticis, ka sveši cilvēki atrodas pārāk tuvu, tāpēc agrāk - iepriekšējā dzīvē — viņš labprātāk bija lidojis ar lidmašīnu vai braucis ar auto. Sieviete, kas stāvēja viņam blakus, tik uzmācīgi oda pēc lēta parfīma, it kā būtu tajā peldējusies un vēl izmazgājusi parfīmā savas drēbes. No kreisās puses degunā spiedās asa sviedru smaka, un kāds no pasažieriem bija ēdis ķiplokus.

Pārjutīgā oža, ar kuru viņš agrāk bija lepojies, šajā situācijā sagādāja vienīgi mokas.

īsais ceļojums uz ziemeļiem vismaz nebija izrādījies veltīgs. Viņš bija dabūjis to, ko vēlējās. Viņš gan bija varējis uzmest tikai pāris paviršu skatienu fotogrāfijām, kas bija saglabātas niecīgā zibatmiņā, bet tajās bija redzams tieši tas, uz ko viņš slepus bija cerējis. Tūkstošiem fotogrāfiju un daži videoieraksti vislabākajā kvalitātē, kas melnajā tirgū maksāja veselu bagātību. Ja policija to lietiņu pie viņa atradīs, no pārbaudes laika varēs atvadīties, tomēr šis risks bija jāuzņemas.

Viņš pārbaudīja savu mobilo telefonu. Neviena zvana, nevienas īsziņas. Viņš tik ļoti bija cerējis, ka viņa dos par sevi ziņu.

Viņa skatiens pārslīdēja pār garo vagonu. Pelēkajā Brioni uzvalkā -

reliktā no vecās dzīves —, kreklā un kaklasaitē viņš neatšķīrās no

1 i >

daudziem citiem biznesa cilvēkiem, neviens viņu neievēroja, izņemot skaistu tumšmatainu sievieti, kura sēdēja pie loga ieslīpi no viņa un visu laiku blenza uz viņu, kad domāja, ka viņš to nemana. Sieviete smaidīja koķeti un nedaudz izaicinoši, bet viņš nesmaidīja pretī. Vismazāk viņš pašreiz vēlējās uzspiestu sarunu. Atpakaļceļā viņš patiesībā bija gribējis lasīt vai pagulēt, bet, stāvot kājās, abas ieceres tikpat kā nebija īstenojamas. Tāpēc viņš nodevās nomoda sapņiem, kavējās patīkamās atmiņās, kuras gan aizēnoja augošās šaubas.

Kāpēc viņa nedeva nekādu ziņu? Šorīt viņš bija tai uzrakstījis, ka visu dienu būs sasniedzams tikai pa telefonu vai ar īsziņu. Kopš tā brīža viņš iekšēji bija sasprindzis un gaidīja atbildi. Veltīgi. Jo ilgāk klusēja mobilais, jo vairāk pieauga šaubas. Domās viņš pārcilāja katru sarunu un katru formulējumu, mēģināja atcerēties, vai netika viņu kaut kā aizvainojis, sarūgtinājis vai sadusmojis. Eiforija, ar kādu viņš no rīta bija devies braucienā uz Hamburgu, bija izgaisusi.

T ikai pusstundu pirms vilciena pienākšanas Frankfurtē mobilais viņa bikšu kabatā iezumējās. Beidzot! Tā gan bija tikai īsziņa, bet tomēr. Lasot ziņu, viņš nevilšus pasmaidīja un, kad pacēla acis, sastapa tumšmates skatienu. Viņa mazliet sarauca uzacis, aizgrieza galvu un demonstratīvi lūkojās ārā pa logu. No tās viņš bija ticis vaļā.

* * *

Starmeši nodzisa, operatori atvilka atpakaļ kameras, noņēma austiņas. Publika studijā aplaudēja.

- Tas būtu viss, draugi! - nokliedza režisors. - Paldies!

Hanna iekšēji uzelpoja un mēģināja atbrīvot sasprindzinātos sejas muskuļus pēc divu stundu nepārtrauktās smaidīšanas. Deviņdesmit minūšu garais vasaras speciālizlaidums par tematu “Liktenis vai nejaušība”, pēdējais raidījums pirms vasaras pauzes, no viņas bija prasījis pilnīgu koncentrēšanos. Viesi gandrīz nebija valdāmi. Tas bija zvēra darbs — visiem nodrošināt pietiekami ilgu izteikšanās laiku, un režisors Hannai caur mikrofonu ausī nepārtraukti bija jaucies pa vidu, līdz viņa reklāmas klipa laikā bija tam uzkliegusi, lai viņš, lūdzu, beidzot aizver muti, jo viņa gan zina, ko dara.

Vismaz komanda bija darbojusies labi. Maike un Svens, jaunais producents, jau iepriekš bija paveikuši perfektu darbu. Hanna tika līdz savai garderobei, pirms viņu bija paspējuši apstāt autogrāfu tīkotāji no publikas. Viņai nebija liela prieka piedalīties svinībās, kas pēc šova bija sarīkotas uz jumta terases, bet vismaz pusstundu tomēr vajadzēja tur būt - to viņa bija parādā savai komandai un viesiem. Grims kairināja ādu, Hanna starmešu karstumā bija nosvīdusi caur un cauri. Iepriekšējā naktī viņa tikpat kā nebija gulējusi, tomēr, lai gan bija bezgala nogurusi, ķermenis vibrēja dzīvespriekā un enerģijā. Jau vairākas dienas viņa jutās kā elektrizēta, nepatikšanas, ko bija sagādājis Normans, sen bija aizmirsušās.

Hanna sameklēja savu mobilo telefonu, iekrita vienā no atzveltnes krēsliem un iedzēra pāris malku remdenā minerālūdens. Velns, šajā atombumbu patvertnē jau atkal nav zonas! Antenne Pro un citas holdinga televīzijas studijas atradās nepievilcīgā rūpniecības rajonā Oberurselē. Otrajā stāvā bija redaktoru, kontrolieru un citu darbinieku biroji, turpretī vadība kaut kad ārpakalpojumā bija iegādājusies reprezentatīvu nekustamo īpašumu - augstie kungi kopš diviem gadiem uzturējās jūgendstila villā pie Palmu dārza Frankfurtes Vestendā.

- Hanna! - Ienāca Maike, kā parasti, nepieklauvējusi. - Vai tu nāksi augšā? Viesi jau taujā pēc tevis.

- Pēc desmit minūtēm, - Hanna atbildēja.

- Pēc piecām būtu labāk, - Maike sacīja un aizcirta aiz sevis durvis.

Tagad pārģērbties nebija jēgas. Augšā uz jumta terases noteikti

joprojām valdīja trīsdesmit grādu karstums. Un, ja viņa gribēja drīz doties mājās, labāk bija kāpt uzreiz augšā, pirms visi būs iedzēruši un vairs nelaidīs viņu projām. Hanna nomainīja laiviņas ar ērtām balerīnām, paķēra somu un izgāja no garderobes.

Uz jumta svinēja. Šoreiz nedaudz plašāk nekā parasti. Vasaras un Ziemassvētku speciālizlaidumi visiem darbiniekiem vienmēr bija liels izaicinājums, viesi — pretstatā parastiem raidījumiem - prominenti un daudz apgrūtinošāki nekā parastie cilvēki, kurus jau tāpat bija iespaidojusi televīzijas kņada un kuri neko nepieprasīja.

Jau uz kāpnēm parādījās zona, un Hannas viedtālrunis pamodās. Viņa palika stāvam kāpņu laukumiņā zem jumta terases un ar acīm pārskrēja ienākušajām ziņām. Apsveikums no Volfganga par veiksmīgo raidījumu, lūgums atzvanīt no Vincenta, dažas citas īsziņas un e-pasta vēstules, bet ne tā, kuru Hanna gaidīja. Viņa sajuta vilšanās dūrienu. Pacietība nebija viņas izteiktākā rakstura īpašība.

- Hanna! Pagaidi brīdi! - Jans Nīmellers vienmēr kāpa pa diviem pakāpieniem uzreiz. - Raidījums tiešām bija super! Apsveicu!

- Paldies.

Jans bez elpas apstājās Hannai blakus un mēģināja viņu apskaut, taču Hanna izvairījās.

- Lūdzu, nē! — viņa sacīja. — Esmu totāli nosvīdusi.

Smaids Nīmellera sejā nozuda. Hanna uzkāpa pa atlikušajiem pakāpieniem, viņš tai sekoja.

- Vai tu šodien jau esi runājusi ar Māternu? - Jans apjautājās.

- Nē. Kāpēc jautā?

- Viņš šopēcpusdien man piezvanīja un bija tāds dīvains. Vai esat sastrīdējušies?

- Kāpēc tu tā domā?

- Nūjā, viņš kaut kā runāja riņķī apkārt. Par pirmo raidījumu pēc vasaras pauzes.

- Jā? - Hanna apstājās un pagriezās. Vai tad viņa Volfgangam nebija kategoriski pieteikusi, lai par to nebilst ne vārda?

- Kas par lietu? Par ko ir runa? - Nīmellers raudzījās viņā reizē ziņkārīgi un ar aizdomām. - Tu jau vairākas dienas gandrīz neesi pieejama.

- Esmu tikusi klāt kaut kam lielam, - Hanna atbildēja, atvieglota, ka Volfgangs acīmredzot tomēr ir turējis muti. Laikam gan vajadzēs viņam to vēlreiz pamatīgi atgādināt. - Varētu kļūt par īstu grāvēju.

- Es jautāju vēlreiz: par ko ir runa?

- To es tev pateikšu tad, kad pati kaut ko vairāk uzzināšu.

- Kas tā par noslēpumainību? - aizdomu pilns žēlojās izpilddirektors. - Mēs taču parasti izlemjam kopā, ko darīsim. Vai te kaut kas notiek man aiz muguras?

- Nekas nenotiek, - Hanna asi atbildēja, - un vēl ir ļoti tālu no tā, lai par šo tēmu runātu plašākā lokā.

- Bet Māternam tu jau par to izstāstīji... — Nīmellers iesāka, apvainojies kā primabalerīna, kurai cita no paša degungala nocēlusi Melno gulbi.

- Jan, neesi bērnišķīgs! Tu to uzzināsi pietiekami laicīgi, — Hanna viņu pārtrauca. - Un Volfgangs man nejauši nav tikai programmu direktors, bet ir arī labs draugs.

- Ka tik tu tur nekļūdies, - Nīmellers greizsirdīgi norūca.

Hanna vēl uzmeta pēdējo skatienu viedtālrunim, pirms ielika to

somā, tad “ieslēdza” savu profesionālo smaidu.

- Nāc, - viņa miermīlīgi teica un ieķērās Nīmelleram elkonī.

— Nedaudz pasvinēsim. Mums tam ir pamats.

- Man pārgāja prieks piedalīties svinēšanā, - izpilddirektors atbildēja un spēji atbrīvoja savu elkoni. - Es braukšu uz mājām.

- Kā gribi. - Hanna paraustīja plecus. - Tad arlabunakti!

Ja Jans bija domājis, ka viņa to lūgsies, viņš rūgti maldījās. Dienu no dienas Nīmellers ar savām īpašnieciskajām tieksmēm aizvien vairāk krita viņai uz nerviem. Iespējams, vajadzēs paskatīties arī viņam pēc pēcteča vai, vēl labāk, - pēcteces.

* [13] *

No viesiem, kas bija sapulcējušies Miriamas vecāsmātes pilsētas pils brīnišķīgajā parkā smalkajā koka māju kvartālā, varēja izveidot Frankfurtes un Taunusas priekšpilsētas dižciltīgās sabiedrības Who’s who* sarakstu. Veci vārdi, jauni vārdi, veca nauda un jauna nauda -visi pļāpāja plecu pie pleca un bija lieliskā noskaņojumā. Kad Šarlote Florovica ielūdza, lai iepazīstinātu ar jauniem, talantīgiem mūziķiem, ieradās visi. Šodien vispārējās intereses centrā bija septiņpadsmitgadīgs pianists. Piedzīvojuma dēļ Mainas-Taunusas centrā Pia bija nokavējusies un dzirdēja tikai dažas pēdējās taktis no tiešām virtuozā priekšnesuma.

Pia to īpaši nenožēloja, jo pirmām kārtām bija noskaņojusies izcilajam ēdienam, uz kura kvalitāti pie Horovicu vecāsmātes varēja paļauties.

Pie bufetes viņa satika Heningu.

- Nu, atkal precīzi nokavējusies? - viņš ironiski bilda. - Tas pamazām sāk pievērst uzmanību.

- Tikai tavējo, - Pia atbildēja. - Neviens cits mani te neievēro. Turklāt neesmu pārāk kritusi uz klavieru plinkšķināšanu.

- Pia ir diletante, - Lilī visgudri noteica. - Opis vakar tā sacīja.

- Tavam opim ir liela taisnība, - Henings atbildēja un pasmīnēja.

- Es tam piekrītu. - Pias skatiens slīdēja pār kārdinošajiem ēdieniem, un viņa apsvēra, ar ko sākt. Viņa bija totāli izbadējusies.

Pienāca Miriama, plaši izpletusi rokas, un noskūpstīja Piu uz kreisā un labā vaiga.

- Šika kleita, - viņa novērtēja. - Jauna?

- Jā, šodien iegādāta pie Šaneles, - Pia jokoja. - Izpārdošanā par divtūkstoš eiro.

- Tā taču nav taisnība! - sašutusi iejaucās Lilī.

- Tas bija joks, - Pia sacīja. - Labāk pastāsti Minamai par mūsu piedzīvojumu, kura dēļ mēs atnācām par vēlu un palaidām garām to burvīgo pianistu.

Viņa piemiedza draudzenei ar aci. Miriama zināja, cik vienaldzīgi Piai bija vecāsmātes muzikālie audzēkņi. Lilī izstāstīja piedzīvojumu iepirkšanās centrā en detaiP, turklāt nepiemirsa arī sīkumus, piemēram, Pias kleitas cenu - piecdesmit deviņi deviņdesmit. Tik maksāja aptuveni desmit kvadrātcentimetri no Minamas kleitas.

- Šis bērns mani priekšlaikus novedīs kapā, - acis izbolījusi, Pia sacīja.

- Pia, skaties, to tur puiku es redzēju Opela zooloģiskajā dārzā! -Meitene rādīja uz kādu pāri, kas ar aptuveni astoņus gadus vecu zēnu stāvēja pie vienas no cilvēku grupiņām.

- Uz cilvēkiem nedrīkst rādīt ar pirkstu, — Pia norāja meiteni.

- Ar ko tad citu? - Lilī jautāja.

Pia dziļi ieelpoja, tad paraustīja plecus.

- Nu labi. Ej parotaļājies! Bet paliec, lūdzu, tuvumā un ik pēc piecpadsmit minūtēm atnāc atrādīties.

Meitene paklausīgi attālinājās un taisnā ceļā stūrēja uz zēna pusi. Kautrīgums viņai nepiemita.

- Saki, Hening, vai vīrietis blakus zēnam nav prokurors Frejs? -Pia jautāja un samiedza acis. - Ko tas te dara?

- Markuss Frejs ir Finkbainera fonda uzraudzības padomē, — Heninga vietā atbildēja Miriama un ar karotīti ķeksēja no šņabja

glāzītes ledusaukstu gurķu zupiņu ar karamelizētu garneļu garoziņu.

- Vai tu viņu pazīsti?

- Kā jau visus Frankfurtes prokurorus, - Pia atbildēja. - Viņš nesen bija kādā līķa atrašanas vietā un nākamajā dienā pat ieradās uz sekciju.

- Vai jūs šajā lietā jau esat tikuši uz priekšu? - painteresējās Henings un tad pieklusināja balsi. — Starp citu, tur nāk Šarlote. Ķeries žigli klāt! Es skaidri saskatu ar mokām apvaldītu kāri tavās acīs.

Pia uzmeta viņam iznīcinošu skatienu. Lai ķertos klāt, bija jau par vēlu. Miriamas vecāmāte jau bija viņu pamanījusi. Neizprotamu iemeslu dēļ vecā dāma jau daudzus gadus bija ieslēgusi Piu savā sirdī un, kopš viņa pirms pāris gadiem bija noskaidrojusi vecāsmātes tuva paziņas slepkavības apstākļus, ielūdza Piu jebkurā iedomājamā gadījumā. Pagāja krietna pusstunda, līdz Pia beidzot atkal nonāca bufetes tuvumā.

Gaiss bija kļuvis spiedīgs, odi - uzbāzīgi. Meteodienests naktī bija solījis spēcīgu negaisu. Iekams sāks līt, Pia gribēja nokļūt mājās. Viņa aši piekrāva šķīvi ar gardumiem un devās meklēt Miriamu, kuru kopā ar Heningu un dažiem citiem pazīstamiem cilvēkiem beidzot atrada vienā no paviljoniem zem burvīgajām vecajām kastaņām, kas auga dārzā. Noskaņojums bija jautrs, visi - savstarpēji labi pazīstami un cits citu ķircināja. Pias kleita atkal kļuva par Heninga zobgalīgo piezīmju objektu, un beidzot viņai pietika.

- lādam, kurš skraida apkārt ar šādām brillēm, labāk vajadzētu turēt muti, ja runa ir par modi, - viņa sacīja, un apkārtējie smējās.

-Te nu atkal ir redzams, ka tev par to nav ne jausmas. - Henings savilka seju. - Tikai ietvars vien maksāja astoņsimt eiro, nemaz nerunājot par lēcām.

- Kur tu tādas rāvi? — Pia smīnēja. - Atpirki no Nanas Muskuri^14?

Pulciņš locījās smieklos, un Flenings, kam ne visai patika, ja joks

attiecās uz viņu, jutās aizvainots.

Pēkšņi Piai ienāca prātā Lilī, kuru viņa jau krietnu brīdi nebija redzējusi.

Daudzi viesi jau bija iegājuši mājā vai devušies* prom, jo rīt bija darbdiena un tad nepalika ciemoties līdz pusnaktij. Tas bija nepieklājīgi. Parkā Lilī nebija, un Pia jau atkal sanervozējās. Ar vienu šāda veida uztraukumu dienā viņai pilnīgi pietika.

- Varbūt man jāliek tam bērnam implantēt zem ādas raidītāju, -viņa sacīja Miriamai un Heningam, kuri arī palīdzēja meklēt. - Šodien esmu novecojusi par desmit gadiem.

Beidzot vini atrada Lilī dārza salonā. Meitene un viņas rotalbiedrs » > » no Opela zooloģiskā dārza gulēja uz viena no dīvāniem, un Lilī par spilvenu bija izraudzījusies tieši ģenerālprokurora Freja augšstilbu. Viņa roka viegli gulēja uz meitenes galvas, un viņš pats sarunājās ar diviem kungiem, kuri sēdēja atzveltnes krēslos Frejam iepretim.

- Skaistule un briesmonis, - Henings izsmejoši nomurmināja.

- Kāda idille!

- A, Kirhofas kundze, doktor Kirhofl — Ģenerālprokurors nepiespiesti smaidīja. - Jums jāņem mazā pie sevis. Es nelabprāt viņu modinātu, bet arī man pamazām laiks posties mājup.

- Es tūlīt jūs atbrīvošu. - Piai bija mazliet neērti, ka tikusi atmaskota slikti pildām bērna uzraudzītājas pienākumus. — Man ļoti žēl. Ceru, ka Lilī nebija pārāk uzmācīga.

- Nē, nē, neraizējieties, mēs ļoti jauki pavadījām laiku. - Dons Marija Frejs nedaudz pavirzījās un piecēlās, tad uzmanīgi pacēla guļošo bērnu un padeva to Piai. - Burvīga meitenīte, tik pašapzinīga un jautra.

Lilī kā maiss karājās Pias rokās, galviņu piespiedusi viņai pie pleca.

- Vai tiksiet galā vai varbūt man mazo aiznest uz jūsu automašīnu? - Frejs noraizējies jautāja.

- Nē, liels paldies. Es varēšu pati. - Pia pasmaidīja.

- Man pašam ir trīs bērni, - ģenerālprokurors paskaidroja. - Šis jaunais cilvēks, Makss, ir mans jaunākais; viņš un Lilī viens otru pazīst no zooskolas.

- Ak jā, - Pia novilka.

Cilvēki vēl aizvien mēdza viņu pārsteigt. Stingrajam un bargajam prokuroram bija ari maigā, cilvēciskā puse.

Pia pieklājīgi atvadījās. Pa ceļam uz auto Lilī pamodās.

- Vai mēs jau dodamies uz mājām? - viņa neskaidri nomurmināja.

— Tā nekas - jau! — Pia atbildēja. - Tūlīt būs vienpadsmit. Opis noteikti raizējas, kur esam palikušas.

- Šodien ar tevi bija tik jauki. - Lilī nožāvājās un apvija rociņas Piai ap kaklu. - Es tevi tik ļoooti mīlu, Pia. Tu esi mana vācu mamma.

Viņa to pateica tik vienkārši, tik godīgi savā bērna atklātībā, ka Piai aizžņaudzās kakls. Sākotnējais noraidījums un visas dusmas bija aizmirstas.

— Arī es tevi mīlu, - viņa čukstēja.

* * *

Pie Krifteles trijstūra Hanna nogriezās no autostrādes un brauca pa 13011 Hofheimas virzienā. Viņa bija nosvīdusi un piekususi un ilgojās vienīgi pēc dušas vai, vēl labāk, pēc peldes baseinā. Bet vairāk par visu vajadzēja pāris stundu pagulēt, jo rītvakar viņa bija uzņēmusies moderatores pienākumus kādā galā pasākumā Vīsbāde-nes kūrmājā, un tad vajadzēja būt formā.

Protams, Hanna nebija tikusi prom no pēcšova tusiņa pēc pusstundas, kā bija gribējusi. Jans vienkārši bija aizlaidies, dusmīgs un aizvainots kā mazs puika, un atstājis viņu ar viesiem vienu. Nedaudz pāri pusnaktij Hanna bija izturējusi, tad izmantojusi tuvojošos negaisu par ieganstu, lai atstātu svinības. Viņai bija nācies grūti koncentrēties sarunām - pa galvu jaucās tik daudz domu. Maike. Saskrambātā automašīna. Savādais notikums, kurā bija iepīta viņas terapeite. Normans, kurš viņai bija draudējis pa telefonu, bet pēc tam vairs nebija ne redzēts, ne dzirdēts. Taču pirmām kārtām 1 lannu nodarbināja misters Zilās Acis. Pat raidījuma laikā viņa bija pieķērusi sevi domājam par viņu.

Viņi bija kļuvuši ļoti tuvi - ne tikai fiziski, taču Hanna vēl aizvien pārāk maz zināja par šo vīrieti, nespēja viņu pa īstam novērtēt. Vēl pirms dažiem gadiem viņa, iespējams, bez domāšanas būtu metusies dēkā, bet iepriekšējā sliktā pieredze attiecībā uz vīriešiem lika būt piesardzīgai. Radio atskanēja dziesma, kas H*annai patika, viņa nospieda slēdzi pie stūres; mūzika dārdēja no skaļruņiem, un viņa skaļi dziedāja līdzi. Sacēlās vējš, debesis šķēla zibeņi. Oberurselē negaiss jau bija izārdījies un pārvērtis ielas straujās upēs. Pēc pāris minūtēm arī te ies vaļā. Starmešu gaismā bija redzams, ka automašīnas priekšā kaut kas ātri pārslīdēja pār ceļu, un Hanna instinktīvi parāva stūri pa kreisi. Adrenalīns trakoja ķermenī, viņa samazināja ātrumu. Par laimi, pretī nebrauca neviens auto - būtu bijis grūti izmainīties. Pārsimt metru aiz nobrauktuves uz apriņķa domi Hanna ieslēdza pagrieziena rādītāju, lai brauktu Langenhainas virzienā. īsi pirms Meža kapsētas viņu apdzina tumšs auto.

— Idiots! - Hanna nomurmināja un izbijusies uzspieda uz bremzes pedāļa. Kuram te apnicis dzīvot, ka apdzen tik nepārredzamā vietā? Tad viņa to pamanīja. Automašīnas aizmugures logā iespīdējās sarkans signāls. POLICIJA - LŪDZU, SEKOJIET!

Arī tas vēl! Droši vien šie būs braukuši aiz viņas, pamanījuši aso izvairīšanās manevru un nosprieduši, ka viņa ir piedzērusies. Turklāt svinībās viņa bija izdzērusi tikai divus vieglus kokteiļus. Tas nevarētu dot vairāk par 0,5 promilēm.

Tumšais auto iegriezās pa labi lielajā meža stāvlaukumā. Hanna nopūtās un ieslēdza pagrieziena rādītāju, pieklusināja mūziku un apstājās aiz policijas automašīnas. Viņa nolaida logu.

Izkāpa divi vīrieši - ierēdnis civilā apģērbā iespīdināja kabatas lukturīša gaismu viņas auto.

- Labvakar! - viņš sacīja. - Transportlīdzekļa pārbaude. Lūdzu, vadītāja apliecību, personas apliecību, transportlīdzekļa dokumentus!

Hanna paņēma somu, kas atradās uz pasažiera sēdekļa, un izvilka maku. Viņa priecājās, ka līdzi ir visi dokumenti. Tad drīz vien varēs braukt tālāk. Viņa nepacietīgi bungoja ar pirkstiem pa stūres ratu, kamēr policists civilajā devās uz savu auto. Otrs palika stāvam viņas automašīnas priekšā.

Varbūt aizsūtīt misteram Zilās Acis īsziņu? Vai labāk gaidīt, līdz viņš pats pieteiksies? Hanna nekādā ziņā negribēja radīt iespaidu, ka skrien viņam pakaļ.

Pirmās smagās lietus lāses noplīkšķēja uz vējstikla, lielajos kokos, kas auga visapkārt, iešalcās vējš. Cik ilgi tas vilkās! Bija jau īsi pirms vieniem.

Beidzot policists atgriezās.

- Lūdzu, izkāpiet un atveriet bagāžnieku!

Ja viņa pretosies, šie vēl izdomās veikt alkohola kontroli, tātad labāk darīt to, ko liek. Acīmredzot policisti naktsmaiņā garlaikojās, un tāds auto kā viņējais allaž piesaistīja uzmanību un izraisīja skaudību. Kopš Hanna brauca ar Panamera, policija viņu apturēja tik bieži kā nekad iepriekš. Viņa piespieda pogu, un bagāžnieks atvērās, tad pati izkāpa.

Vēsas lietus lāses skāra viņas lipīgo ādu. Smaržoja pēc meža, mež-lokiem, slapja asfalta, un bija jūtama tā metāliskā smarža, ko vasarā izplatīja zeme, kad pēc ilgāka sausuma perioda kļuva slapja.

- Kur ir brīdinājuma trijstūris, atstarojošā veste un pirmās palīdzības aptieciņa?

Ak Dievs, tie nu gan turas pie instrukcijām! Lietus pastiprinājās, Hanna nodrebinājās.

- Brīdinājuma trijstūris un veste ir tur. — Viņa norādīja zem bagāžas telpas vāka. - Un te ir pirmās palīdzības aptieciņa. Vai ar to jums pietiek?

Nozibsnīja zibens.

Ar acs kaktiņu Hanna pamanīja kustību. Otrs policists pēkšņi nostājās viņai aiz muguras, viņa juta tā elpu pakausī, un smadzenes instinktīvi nojauta briesmas.

Tie nemaz nav policisti! Šī doma Hannai izskrēja caur galvu, kad spēcīgas rokas sagrāba viņu aiz augšdelmiem. Zibens ātrumā viņa noliecās uz priekšu un vienlaikus spēra soli atpakaļ. Uzbrucēja tvēriens kļuva vaļīgāks, tā ka Hanna varēja pagriezties un iegāzt viņam ar ceļgalu pa ģenitālijām. Viņas reakcija bija tīrs reflekss. Pašaizsardzības kursos, kurus Hanna pabeidza pēc tam, kad tas trakais gandrīz divus gadus viņai bija sekojis un uzglūnējis, pamatkursā “Atbrīvošanās no cieša tvēriena” viņai bija iemācīts, kā pretoties, ja kāds uzbrūk. Vīrietis sagrīļojās, saliecās un izgrūda lāstu. Hanna izmantoja momentu, lai mestos bēgt, bet nebija rēķinājusies ar otru vīrieti.

Sitiens trāpīja viņai pa pakausi. Acu priekšā sāka lēkāt spoži punkti ka svētku salūtā, celi kļuva slābani, Hanna saļima. Vina neskaidri saska-

9 9 7 9 i

tīja vīriešu kājas un apavus, perspektīva bija mainījusies. Viņa redzēja mālaino zemi, uz kuras aizvien spēcīgākajā lietū veidojās peļķes, bet nesaprata, kas notiek. Brīdi Hannai šķita, ka atrodas bezsvara stāvoklī, viņa zaudēja orientēšanās spēju. Tad pēkšņi bija sauss, tumšs un silts. Viss norisinājās tik ātri, ka Hannai pat nebija laika izjust bailes.

* * *

Viņai patika uzturēties zirgu stalli. Viņai tā bija visskaistākā vieta pasaulē. Neviens no viņas brāļiem un māsām tā nemīlēja zirgus kā viņa, un bieži vien viņi aizspieda degunu, kad tā atgriezās no staļļa un oda pēc zirgiem. Voltižēšana sagādāja prieku, viņai tā padevās, un, tāpēc ka bija tik gracioza un viegla, viņa drīkstēja izpildīt ne tikai obligātos vingrojumus, bet ari izvēles programmu. Viņa izbaudīja drošības un viegluma izjūtu, kas pārņēma ik reizi, kad viņa vingroja uz zirga muguras tā, kā citi tikko spēja uz zemes.

Pēc mācībām viņa palīdzēja Gabijai, voltižēšanas skolotājai, apkopt Asteriksu. Viņa drīkstēja iztīrīt zirga nagus un aizvest dzīvnieku uz viņa boksu. Asterikss bija mīļākais zirgs pasaulē, sirmis ar siltām, brūnām acīm un sudrabainām krēpēm. Citas voltizēšanas grupas meitenes jau bija prom, bet viņai negribējās iet uz mājām. Viņa apsēdās Asteriksa boksā zem barības siles un skatījās, kā sirmis ar baudu gremo sienu.

- Ei, - viņai tieši virs galvas pēkšņi atskanēja Gabijas balss. - iu vēl esi te! Bet tagad žigli, citādi tev būs jāpaliek stallī pa nakti.

Viņai nekas nebūtu bijis pretī. Šeit viņa jutās drošībā. Šeit murgi bija tālu prom. Gabija atvēra boksa durvis un ienāca iekšā.

- Kas ir ar tevi, ko? Vai lai ātri aizvedu tevi uz mājām? — Voltižē-šanas skolotāja notupās blakus un lūkojās viņā. - Ārā jau ir gandrīz tumšs. Tavi vecāki noteikti uztraucas.

Viņa papurināja galvu. Iedomājoties, ka būs jādodas mājās, viņai no bailēm kļuva slikti, bet viņa nedrīkstēja neko teikt, tas bija noslēpums, ko neviens nedrīkstēja uzzināt, — to viņa tētim bija stingri apsolījusi. Bet iepriekšējā naktī viņu atkal bija mocījuši slikti sapņi, un viņai tik ļoti bija bail no vilkiem. Jo tie atnāks un viņu apēdīs, ja kādam pastāstīs par šo noslēpumu, - tā nesen bija teicis tēvocis Rihards. No bailēm viņa pat nebija uzdrīkstējusies aiziet uz tualeti un piečurāja gultu. Tāpēc mamma šorīt bija loti dusmīga un brāli un māsas viņu izsmēja.

— Es negribu iet uz mājām, — viņa klusu teica.

— Kāpēc tad ne? — Gabija viņu cieši uzlūkoja.

— Tāpēc... tāpēc... ka mans tētis vienmēr nodara man sāpes.

Viņa neuzdrošinājās paskatīties uz jauno sievieti, sasprindzināti

gaidīja, ka tagad, kad bija lauzusi solījumu, notiks kaut kas briesmīgs. Bet nekas neatgadījās, un viņa uzdrīkstējās pacelt galvu. Gabija bija tik nopietna, kādu viņa to vēl nekad nebija redzējusi.

— Kā tu to domā? — skolotāja jautāja. — Ko tad viņš dara?

Drosme izplēnēja, viņa neuzdrošinājās pastāstīt kaut ko vairāk, bet

pēkšņi radās ideja.

— Varbūt es varu iet uz mājām pie tevis? — viņa pavaicāja. Viņa Gabijai patika, Gabija lepojās ar savu labāko skolnieci, kā pati allaž to apgalvoja. Kopā ar dažām citām meitenēm viņa jau reiz bija viesojusies voltižēšanas skolotājas mājā; viņas bija skatījušās zirgu fotogrāfijas un dzērušas kakao. Gabija bija pieaugusi un ne no kā nebaidījās. Skolotāja viņu pasargās no vilkiem.

— To diemžēl nevarēs, — viņai par vilšanos Gabija atbildēja. — Bet es varu tevi aizvest uz mājām un parunāt ar tavu mammu.

Viņa paskatījās uz Gabiju un cīnījās ar asarām, kas kāpa acīs.

— Bet dusmīgais vilks... — viņa čukstēja.

— Kāds dusmīgais vilks? — Gabija piecēlās. - Varbūt tev bija slikts sapnis?

Viņa vīlusies nokāra galvu un piecēlās. Gabija gribēja viņu apskaut, bet viņa izvairījās.

— Atā, Asteriks! - viņa sacīja zirgam, tad izgāja no boksa un, vairs neko neteikusi, atstāja stalli. Tikai tad viņu pārņēma bailes, asaras dedzināja plakstiņus kā uguns. Ko tad, ja vilki tagad Gabijai kaut ko nodarīs, — un tikai tāpēc, ka viņa nebija turējusi muti un atklājusi skolotājai noslēpumu?

Piektdiena, 2010. gada 25. jūnijs

- VIŅAS MOBILAIS VĒL AIZVIEN IR IZSLĒGTS. Un pie mājas telefona viņa arī nenāk.

Maike lūkojās uz apkārt esošajiem un redzēja viņu apjukušās sejas. Jau pusstundu deviņi Herzmann producūon GmbH darbinieki sēdēja ap ovālo galdu konferenču telpā, lēja sev iekšā litriem kafijas un kļuva aizvien nemierīgāki. Kā aitu bars bez barvedes, viņa ironiski nodomāja.

— Vai tu aizsūtīji viņai īsziņu? - jautāja Irīna Cideka, kura veselu mūžību bija Hannas asistente un kuru jau varēja uzskatīt it kā par firmas inventāru. Nesaprotamu iemeslu dēļ viņa bija kā uzburta uz Hannu, kaut arī tā pret viņu izturējās ne īpaši labi. Gadu gaitā Irīna stoiskā mierā bija pieredzējusi nākam un ejam Hannas dzīvesbiedru, pielūdzēju, mīļāko, izpilddirektoru, producentu, ražošanas asistentu, redaktoru, volontieru un kontrolieru plejādi. Tam, kurš ar viņu nesatika, nebija ne mazāko iespēju tuvoties varenajai Hannai Hercmanei. Irīna bija lojāla līdz pat sevis noliegšanai un, lai gan ārēji izskatījās pēc pelēkas peles, iekšēji bija kā cerbers - cieta kā dzelzs un neuzpērkama.

— Kā tad viņa to izlasīs, ja mobilais ir izslēgts? — Maike atbildēja.

- Viņa vienkārši ir aizgulējušies. Vai akumulators izlādējies.

Irīna piecēlās, piegāja pie loga un paskatījās lejā pagalmā.

— Kopš pazīstu Hannu, viņa vēl nekad nav nokavējusi, iepriekš nebrīdinājusi, — viņa teica. - Es pamazām sāku pa īstam uztraukties.

- Ak, kādas muļķības! — Maike paraustīja plecus. - Gan jau viņa parādīsies. Vakar svinēšana arī ļoti ievilkās.

Visticamāk, Hanna bija iestrēgusi pie kāda džeka. Bija sācies romāns ar kādu vīrieti, to Maike skaidri zināja. Viņai pārāk labi bija pazīstami mātes iemīlēšanās tipiskie simptomi. Ja hormoni bija ņēmuši virsroku, viss pārējais nobloķējās. Pēdējās nedēļās māte bija kā pārvērtusies - izslēdza mobilo un reizēm stundām ilgi nebija sazvanāma. Turklāt viņa nebija iebildusi nevienu vārdu, kad Maike paziņoja, ka vasarā dzīvošot pilsētā, Zaksenhauzenes centrā, nevis Hannas mājā aiz septiņiem kalniem, kur lapsas un zaķi novēl labu nakti. Īstenībā Maike bija gaidījusi asaras un lūgšanos, jā, slepus pat izjutusi prieku par to, bet māte uz viņas paziņojumu nemaz lāgā nebija reaģējusi. “Ja tev tā šķiet labāk,” viņa bija teikusi - citu neko. Atkal kāds vecis viņai ir svarīgāks par mani, Maike bija nodomājusi, un nu šķita, ka šis pieņēmums būs apstiprinājies. Hanna, protams, viņai neko nebija stāstījusi, un Maike drīzāk būtu nokodusi sev mēli nekā jautājusi. Par mātes dzīvi viņai nebija daļas, un, ja tik steidzami nevajadzētu naudu, viņa nekādā ziņā nebūtu bijusi pierunājama pieņemt šo darbu.

- Kādam no mums vajadzētu aizbraukt pie viņas un palūkoties. -Jans Nīmellers izskatījās neizgulējies. Acis apsarkušas, viņš nebija noskuvies un šķita nervozs. - Hanna vakar bija tik savāda.

Skaidrs, viņa gribēja doties pie sava kniebēja, Maike nicinoši nodomāja, tomēr atturējās no dzēlīgās piezīmes. Negatīvi izteikumi par viņas māti te nebija labais tonis. Irīna un Jans apspriedās par labāko rīcības veidu, un Maike sev jautāja, kas gan mudina abus šos cilvēkus to darīt.

Tas vienkārši bija absurdi, kā Jans sevi pataisīja par muļķi. Starp viņu un Irīnu norisinājās nepārtraukta konkurences cīņa, kas pieņēma jau tādus apmērus, ka abi nepalika mājās pat ar četrdesmit grādu temperatūru - aiz bailēm, ka otrs viņa prombūtnes laikā varētu savākt sev punktus sacensībā par Hannas labvēlību. Viņi izcīnīja īstas greizsirdības kaujas, kad runa bija par to, kad un ko kāds varētu izdarīt Hannas labad, un viņa šo muļķīgo bērnudārznieku karinu nelietīgi izmantoja savā labā.

Irīna un Jans aizvien vēl diskutēja. Maike atvilka krēslu, uzmeta uz pleca somu un piecēlās.

- Man gan nav nekādas patikas tagad vilkties *uz Langenhainu, bet es to darīšu. I.ai jums beidzot būtu miers.

- O jā, tas ir jauki no tevis, - abi pēkšņā vienprātībā izšāva kā no vienas mutes.

- Ja Hanna pa to laiku pieteiksies, es tev piezvanīšu. - Irīna atviegloti uzsmaidīja.

Maike bija priecīga, ka tiek prom no tā tirgus. Šodien viņa birojā pilnīgi noteikti vairs neatgriezīsies. Laiks ārā bija pārāk jauks.

* * *

Pēc divām drudžainām nedēļām 11. nodaļa pagaidām atkal bija atgriezusies pie parastās dienaskārtības. Jaunu pēdu un norāžu nebija, karstās līnijas telefons iezvanījās pavisam reti. Aktuālas katastrofas un notikumi jau sen bija aizstājuši avīžu virsrakstus par mirušo meiteni, kas tika izvilkta no Maiņas.

Tomēr Bodenšteins intensīvi nodarbojās ar šo jaunāko lietu. īsi pirms pusdienlaika viņš ilgi runāja pa telefonu ar kādu raidījuma Lieta XY redaktoru un ļoti cerēja uz šo raidījumu. Vienīgais rūgtais piliens bija paredzētais rādīšanas laiks - tieši Hesenes vasaras brīvdienu pirmajā nedēļā. Uz apmeklētāju galda savā birojā viņš bija izklājis visus Nāras lietas materiālus un vāca kopā dokumentus, kurus nākamnedēļ gribēja ņemt līdzi uz Minheni. Tā nebija pirmā reize, kad Bodenšteins televīzijas studijā vērsās pie sabiedrības. Raidījums jau divas reizes bija palīdzējis viņam iegūt noderīgas norādes, kuras atviegloja noziedznieka notveršanu, trešajā reizē uzstāšanās bija izrādījusies veltīga. Viņš pašreiz atzīmēja faktus, kuri redaktoram kopā ar fotogrāfijām un lietiskajiem pierādījumiem bija vajadzīgi jau iepriekš, kad pie durvīm pieklauvēja.

- Mums ir steidzams izsaukums, šef, - sacīja Kaijs Ostermans.

- Piu es jau sazvanīju, viņa būs klāt pēc desmit minūtēm.

Viņš uzmeta skatienu kārtīgi saliktajiem dokumentiem.

- Bet es varu arī mēģināt uz turieni aizsūtīt Kemu un Katrīnu. Viņi vēl strādā pie pašnāvības Epšteinā.

- Nē, nē, ir labi. Es braukšu. - Bodenšteins pacēla acis. Nedaudz svaiga gaisa nevarēja nākt par ļaunu. - Varbūt jūs varētu nokārtot, ka fotogrāfijas un apģērba gabali tiktu nosūtīti jau šodien. Adresi es šeit uzrakstīju.

- Viss skaidrs. - Ostermans pamāja ar galvu. - Starp citu, jums jābrauc uz Vailbahu. Sieviete bagāžniekā. Neko vairāk es diemžēl nezinu.

- Kur tieši? - Bodenšteins piecēlās. Viņš apsvēra, vai ņemt līdzi žaketi. Pagājušās nakts negaiss bija radījis mānīgu vēsumu uz pavisam īsu brīdi; šodien karstums bija vēl neizturamāks nekā iepriekšējās dienās, jo svelmei bija pievienojies gandrīz tropisks gaisa mitrums, kas sasniedza teju septiņdesmit procentus.

- Kaut kur uz lauka aiz autostrādes stāvlaukuma Vailbahā Frankfurtes virzienā. Es jau aizsūtīju uz turieni arī Krēgeru.

- Labi. - Bodenšteins paņēma no krēsla atzveltnes žaketi un izgāja no biroja.

No upes izvilktās mirušās meitenes lieta Bodenšteinu ļoti nodarbināja. Savā dienesta laikā kriminālpolicijā viņš bija pieredzējis divas lietas, kuras, par spīti intensīviem centieniem, nebija atklātas līdz pat šodienai. Viņš vēl bija strādājis Frankfurtes kriminālpolicijas

11. nodaļā, kad Hēhstē kādā gājēju tunelī tika atrasts miris trīspa-dsmitgadīgs zēns un 2001. gadā - jaunas meitenes līķis Maiņā pie Vērtšpices Nīdēs tuvumā. Abas reizes tie bija jaunieši, gandrīz vēl bērni, kļuvuši par nežēlīga nozieguma upuriem. Viņu nāve nebija gandarīta, un noziedznieki vēl šodien brīvi staigāja apkārt. Vai tā būs arī trešo reizi? Atklāto slepkavību skaits Vācijā bija relatīvi augsts, bet, ja pēc trim nedēļām vēl aizvien nebija nevienas “karstas” pēdas, to varēja uzskatīt par sliktu zīmi.

* * *

- Hanna?

Maike palika stāvam priekšnamā un ieklausījās. Lai gan viņai bija mājas atslēga, viņa iepriekš bija divreiz piezvanījusi, jo negribēja negaidīti pārsteigt māti - varbūt vēl gultā ar vīrieti.

- Hanna!

Nekā. Putniņš bija aizlidojis. Maike iegāja virtuvē, tad caur ēdamistabu un dzīvojamo istabu - darbistabā. Viņa pameta acis telpā, kura izskatījās tikpat haotiska kā vienmēr. Augšā guļamistabā gulta nebija izmantota, skapja durvis bija vaļā, daži apģērba gabali karājās uz drēbju pakaramajiem pie skapja, apkārt izmētāti vairāki pāri apavu.

Acīmredzot māte atkal nebija varējusi izšķirties, ko vakarā vilkt mugurā uz raidījumu. Drēbes, ko izvēlējās stiliste, reti izpelnījās Hannas labvēlību — pašas apģērbi mātei patika labāk. Guļamistabā neradās iespaids, ka šeit risinājusies kaislīga mīlas nakts, drīzāk izskatījās, ka Hanna vispār nav atgriezusies mājās.

Maike atkal nokāpa lejā.

Viņai māja nepatika, tā uzdzina zosādu. Kad Maike vēl bija bērns, šķita pavisam jauki dzīvot ielā, pa kuru nekad nebrauca automašīnas. Kopā ar kaimiņu bērniem viņa bija vizinājusies ar skrituļslidām un lēkājusi ar gumijām, spēlējusi spēli “Jā vai nē” un klejojusi pa mežu. Bet tad māja pārvērtās par ienaidnieku. Vecāki pēc mēnešiem ilgiem strīdiem izšķīrās, tētis pēkšņi pazuda, un māte Maiki atstāja vienu ar auklītēm, kuras cita citu nemitīgi nomainīja. Un, kad viņa kļuva vecāka, tā bija tīrā elle nīkt Langenhainas mežmalā, kad citur kūsāja dzīve.

Maike atvēra pastkastīti, izņēma žūksni vēstuļu un tās aši pārskatīja. Dažas bija adresētas arī viņai. Zemē nokrita kāda zīmīte, kas bija atradusies starp vēstulēm. Maike pieliecās un to pacēla. Tā bija no kalendāra izplēsta lapiņa.

Gaidīju līdz 1.30, viņa lasīja. Labprāt būtu tevi saticis. Mobilā telefona akumulators tukšs, Te ir adrese, BP ir lietas kursā. Piezvani man! K.

Ko tas varētu nozīmēt? Un kas tā par adresi Langenzelboldā, ko tas K. uzrakstījis?

Maikes ziņkāre bija iedegusies. Viņa pat sev nebūtu atzinusies, bet pārmaiņas, kas kopš pāris nedēļām bija notikušas ar māti, Maiki kaitināja. Hanna izturējās noslēpumaini, nevienam neteica, kurp dodas vai kur bijusi, - pat Irīna to nezināja. Vai K., kurš labprāt būtu māti saticis, ir viņas jaunais pielūdzējs? Un kas ir BP, kurš bija lietas kursā?

Maike iemeta skatienu savā mobilajā. Bija nedaudz pāri vienpadsmitiem. Laika vairāk nekā pietiekami, lai ātri aizbrauktu uz Langenzelboldu un paskatītos, kas slēpjas aiz šīs adreses.

* * *

Bodenšteins nospieda durvju atvēršanas ierīces pogu un iegāja drošības kontroles telpā. Viņš pamāja ar galvu ierēdnim, kas sēdēja sardzes telpā aiz bruņustilda, un tas viņu izlaida ārā. Pia jau gaidīja automašīnā ar ieslēgtu motoru. Bodenšteins iesēdās mašīnā un uzelpoja. Viņa bija sadabūjusi auto ar klimata kontroles sistēmu, iekšā bija patīkami vēss.

- Vai tu jau zini kaut ko vairāk? - Bodenšteins vaicāja, mēģinot sataustīt drošības jostu.

- It kā sievietes līķis bagāžniekā, - Pia atbildēja. Viņa nogriezās pa labi autostrādes virzienā. - Vai vakar vēl paspēji uz tikšanos ar notāru?

- Jā. Māja ir pārdota.

- Vai juties slikti?

- Brīnumainā kārtā ne. Varbūt tas vēl ir priekšā, kad izvāksimies. Bet, tā kā ar māju Rupertshainā viss ir kārtībā, šķiršanās būs vieglāka. - Bodenšteins domāja par tikšanos ar Kosimu vakarvakarā notāra birojā Kelkheimā. Pirmo reizi kopš abu nelāgās šķiršanās pirms nepilniem diviem gadiem viņš bija spējis paskatīties uz Kosimu un ar viņu lietišķi aprunāties tā, ka dvēselē nekas nenotrīsēja. Vairs nebija ne labu, ne sliktu jūtu pret viņa triju bērnu māti, ar kuru kopā Bodenšteins bija pavadījis vairāk nekā pusi dzīves. Tas vienlaikus bija biedējoši un atvieglojoši. Taču, iespējams, tas bija pamats turpmākajām tikšanās reizēm.

Pa ceļam uz Vailbahu viņš pastāstīja Piai par noklausīšanos reģionālajā kriminālpārvaldē un Bēnkes sakāvi. Spalgais Pias mobilā telefona zvans Bodenšteinu pārtrauca, un tādējādi viņam nebija jāizšķiras, vai pavēstīt kolēģei par konfrontāciju pārvaldes gaitenī starp Bēnki un Nikolu Engeli vai labāk tomēr ne.

- Vai tu, lūdzu, varētu nospiest? - Pia lūdza! - Tas ir Kristofs.

Bodenšteins nospieda taustiņu un turēja telefonu Piai pie auss.

- Es diemžēl nezinu, cik ilgi te šodien ies. Mēs tikko dabūjām jaunu lietu un pašreiz esam ceļā, - viņa sacīja. - Hm... jā... grilēt -tas ir jauki. Ledusskapī vēl ir nūdeļu salāti, bet, ja tu tik un tā iesi iepirkties, atceries, lūdzu, par veļas pulveri, es to aizmirsu uzrakstīt.

Tipiska ikdienas saruna, kādas arī viņam agrāk tik bieži bija ar Kosimu. Pagājušajos divos gados, kad Bodenšteina privātajā dzīvē valdīja “izņēmuma stāvoklis”, šādu tuvu attiecību viņam bieži bija trūcis. Lai kā Olivers bija centies sev iestāstīt, ka brīvība, kuru ieguvis, ir satraucoša, jauna iespēja, savā dziļākajā būtībā viņš tik ļoti ilgojās pēc īstām mājām un otra cilvēka, ar kuru varētu būt kopā ik dienu. Viņš nebija radīts ilgstošai vientulībai.

Pia brīdi klausījās, ik pa laikam kaut ko piekrītoši norūca, bet tad pēkšņi pasmaidīja tādu smaidu, kādu Bodenšteins viņas sejā reti bija redzējis.

- Viss skaidrs. - Viņa beidza sarunu. - Es vēlāk piezvanīšu.

Bodenšteins izslēdza telefonu un uzlika to uz vidējās konsoles.

- Ko tu tā smaidi? - Bodenšteins ziņkārīgi jautāja.

- Ak, tā mazā, - Pia nevērīgi atteica, neskatīdamās uz viņu.

- Viņa ir tik burvīga. Ko tik viņa reizēm nepasaka!

Pia atkal kļuva nopietna. - Gandrīz vai žēl, ka viņai drīz atkal jābrauc prom.

- Pirms pāris dienām tu runāji citu valodu, - Bodenšteins uzjautrināts konstatēja. —Tu biji totāli nervoza un svītroji kalendārā dienas līdz meitenes prombraukšanai.

- Taisnība. Bet pa šo laiku mēs esam iemācījušās sadzīvot - Lilī un es, - Pia atzina. - Bērns mājās tiešām visu maina. Pirmām kārtām es neapzinājos, kāda tā ir atbildība. Reizēm meitene ir tik patstāvīga, ka es aizmirstu, cik sargājama viņa patiesībā vēl ir.

- Tur tev taisnība. - Bodenšteins pamāja ar galvu. Viņa jaunākajai meitai decembrī apritēja četri gadi, un, kad meitene katru otro nedēļas nogali vai kādreiz arī pa nedēļas vidu bija pie viņa, viņš katru reizi no jauna pamanīja, cik daudz uzmanības prasa tāds mazs bērns, taču arī to, cik daudz prieka sagādā.

Pie Hatershaimas nobrauktuves viņi pameta autostrādi A66 un nogriezās uz L3265 Kīsgrūbes virzienā. Jau no tālienes viņi pamanīja notikuma vietu, jo kādā pļavā stāvēja glābēju helikopters, kura rotējošie propelleri gausi griezās tukšgaitā.

Blakus esošā kviešu lauka malā stāvēja policijas transportlīdzekļi, neatliekamās palīdzības automašīna un glābēju auto. Pia nobremzēja un ieslēdza pagrieziena rādītāju, taču, pirms paspēja iegriezties zemesceļā, kāds viņu kolēģis uniformā lika apturēt automašīnu ceļa malā. Viņi izkāpa un pēdējos piecdesmit metrus gāja kājām. Boden-šteinam pretī sitās mitra karstuma vilnis. Viņš sekoja Piai pa šauro zāles joslu, jo negaisa lietū izmiekšķētais ceļš visā garumā bija slēgts. Arī kvieši naktī nebija palikuši neskarti - spēcīgā lietusgāze daudzus stiebrus bija nolauzusi vai noliekusi pie zemes.

- Ejiet, lūdzu, tur pa ārpusi! - sauca Kristiāns Krēgers un ar roku norādīja lauka virzienā, kurā ar iežogojošo lenti bija iezīmēta šaura taciņa. Pēdu meklēšanas nodaļas šefs un viņa trīs darbinieki jau bija tērpušies baltajos kombinezonos ar kapucēm - neapskaužams darbs šajā svelmē. Apkārtnē nebija redzams neviens koks, kas varētu sniegt pavēni.

- Kas tad mums te ir? — painteresējās Bodenšteins, kad viņi bija tikuši līdz Krēgeram.

- Sieviete automašīnas bagāžniekā, kaila un bez samaņas, - Krēgers atbildēja. - Nav skaists skats.

- Viņa nav mirusi? - Bodenšteins jautāja.

- Vai tad tu domā, ka tagad šie jau ar helikopteriem transportē līķus uz tiesu medicīnas ekspertīzi? - Krēgers sarkastiski atbildēja.

- Nē, vina ir dzīva. Divi autodarbnīcas strādnieki no stāvlaukuma bija ieraudzījuši automašīnu, un viņiem tas šķitis savādi. Tad viņi turp aizbraukuši - diemžēl neliekoties ne zinis par pēdu saglabāšanu.

Krēgera acīs tas bija absolūts nāves grēks. Bet kurš gan, izņemot policistu, uzreiz domātu par noziegumu, ja kaut kur uz lauka stāv automašīna bez vadītāja?

- Automašīna nebija aizslēgta, atslēga bija aizdedzē. Un tad viņi sievieti atrada.

Iedams garām, Bodenšteins ieskatījās melnā Porsche Panamera atvērtajā bagāžniekā un ieraudzīja tur lielus, tumšus traipus, droši vien asinis. Divi ārsti darbojās neatliekamās palīdzības automašīnā.

- Sieviete ir ļoti smagi savainota, — viens no viņiem atbildēja uz Bodenšteina jautājumu. - Turklāt pilnīgi dehidrēta. Vēl vienu divas stundas aizvērtajā bagāžniekā tādā karstumā, un viņa nebūtu izdzīvojusi. Mēs pašlaik mēģinām dabūt viņu tādā stāvoklī, lai varētu transportēt. Sievietes asinsspiediens ir totāli dirsā.

Bodenšteinu netraucēja šis ne īpaši profesionālais izteiciens. Atrās palīdzības ārsti bija frontes cīnītāji, un tieši glābējhelikoptera apkalpe bija spiesta redzēt vairāk šausmu, nekā parasts cilvēks spēj izturēt. Viņš uzmeta īsu skatienu ar asinsizplūdumiem un sitienu brūcēm izkropļotajai sievietes sejai.

- Viņa ir piekauta un izvarota, - ātrās palīdzības ārsts lietišķi konstatēja. - Turklāt izteikti brutāli.

- Mans kolēģis teica, ka viņa esot bijusi kaila, - sacīja Bodenšteins.

- Kaila, ar kabeļiem sasaistītām rokām un kājām un auduma vīkšķi mutē, - apstiprināja ārsts. - Tādi nelieši!

- Šef?

Bodenšteins pagriezās.

- Es parunāju ar abiem jaunajiem cilvēkiem, kuri atrada sievieti, -Pia pieklusināja balsi un iegāja neatliekamās palīdzības automašīnas ēnā. — Viņi pastāstīja, ka stāvlaukums aiz atpūtas laukuma zināmās aprindās esot pazīstams kā satikšanās vieta cilvēkiem, kuri vēlas anonīmu seksu.

- Tu domā, ka vina te varētu būt tikusies ar kādu un uzrāvusies

7 f

uz nepareizo? - Bodenšteina skatiens pārslīdēja pār laukiem līdz pat atpūtas vietai. Pasaulē bija tik daudz slimu un perversu cilvēku, ka reizēm tikai iedomāties vien par to bija gandrīz neizturami.

- Tā varētu būt. — Pia pamāja ar galvu. - Starp citu, kolēģi ir pārbaudījuši automašīnas numurzīmi. Braucamrīks pieder firmai

Frankfurtē. Herzmann production Hederiha ielā. Automašīnā nebija ne somas, ne kādu dokumentu. Bet uzvārds “Hercmane” man kaut ko izsaka.

Viņa domīgi savilka pieri.

Bodenšteins pēkšņi atcerējās. Viņš nebija liels televīzijas fans, bet, iespējams, nesen bija šo uzvārdu kaut kur izlasījis vai arī tas ienāca prātā tikai tāpēc, ka tā bija aliterācija, ko viegli varēja atcerēties.

- Hanna Hercmane, - viņš teica. - Televīzijas modcratore.

* * *

Gulta, galds, krēsls, gaiša saplākšņa skapis. Mazs lodziņš, protams, aizrestots. Kaktā - klozets bez vāka, izlietne, virs tās - metāla spogulis. Dezinfekcijas līdzekļa smaka. Astoņi kvadrātmetri, kas nākamos trīsarpus gadus bus viņa pasaule.

Smagās durvis aiz viņa aizvērās ar dobju blīkšķi, viņš bija viens. Bija tik kluss, ka viņš dzirdēja pulsa sitienus ausīs un sajuta izmisīgas alkas paņemt mobilo telefonu un kādam piezvanīt, vienalga kam, tikai lai dzirdētu cilvēka balsi. Taču viņam vairs nebija mobilā. Nebija datora. Nebija savu drēbju. Kopš šodienas viņš bija pavēļu izpildītājs, cietumnieks, viņa dzīvība un nāve bija atkarīga no vienaldzīgu cietuma uzraugu garastāvokļa un reglamenta. Viņš vairs nevarēja darīt to, ko gribēja, tiesiskā valsts bija atņēmusi viņam privilēģiju pašam lemt par savu dzīvi.

“Es to neizturēšu,” viņš nodomāja.

Kopš dienas, kad ieradās kriminālpolicija ar kratīšanas orderi, mājās un birojā visu apgrieza otrādi un konfiscēja datorus, viņš bija šokā. Viņš atcerējās Britas apjukumu un riebumu acīs, kad viņa izlika ārā koferus un kliedza, ka nekad vairs negribot viņu redzēt. Nākamajā dienā viņam tika izsniegts pagaidu rīkojums, kas aizliedza satikt savus bērnus. Draugi novērsās, arī kolēģi un partneri. Un galu galā viņu apcietināja. Bēgšanas un slēpšanās iespējamība. Bez drošības naudas.

Pagājušās nedēļas, pirmstiesas apcietinājums, tiesas process - tas viss šķita pilnīgi nereāls, murgains sapnis, no kura viņš kaut kad pamodīsies. Kad tiesnese vakar nolasīja spriedumu un viņš aptvēra, ka tiešām uz trīsdesmit sešiem mēnešiem nonāks cietumā un vina

>

bērni, vismīļākais, kas bija pasaulē, būs divpadsmit un desmit gadus veci, kad tos nākamreiz redzēs, viņš vēl ticēja, ka to visu pārcietīs, tiks ar to galā. Viņš saglabāja savaldīšanos, kad caur sensāciju kāro preses ļaužu zibspuldžu uzliesmojumiem, saslēgts roku dzelžos, tika izvests no tiesas zāles, kurā gadiem ilgi bija vadījis savu dzīvi otrā, pareizajā pusē.

Pat pazemojošo tiesību atņemšanas procedūru, kas jaunpienācēju sagaidīja cietumā, viņš bija aizvadījis ārēji mierīgi, tāpat arī ārsta izmeklēšanu. Vēl, kad bija uzģērbis nonēsāto, raupjo šīs iestādes apģērbu, ko pirms viņa bija valkājuši daudzi citi vīrieši, un ierēdnis ar vienaldzīgu sejas izteiksmi viņa drēbes iestūķējis drēbju skapī un atņēmis viņam rokas pulksteni un kabatas portfeli, prāts bija pretojies akceptēt situācijas negrozāmību.

Viņš pagriezās un stingi lūkojās uz saskrāpētajām kameras durvīm. Durvis bez roktura un atslēgas, kuras viņš nekad pats neatvērs. Šajā sekundē ar rūgtu skaidrību pār viņu nāca sapratne, ka tā bija realitāte un viņš neuzmodīsies no murgaina sapņa. Ceļi kļuva ļengani, kuņģis sarāvās. Pēkšņi viņu pārņēma paniskas bailes. No vientulības un bezpalīdzības. No citiem ieslodzītajiem. Kā notiesāts bērnu seksuāls izmantotājs viņš cietuma hierarhijā atradās viszemāk, tāpēc paša drošības labad tika ievietots vieninieka kamerā.

Viņš bija zaudējis kontroli pār savu dzīvi un neko nevarēja uzsākt pret to. Dzīve, kurā viņš bija noteicējs, piederēja pagātnei, laulība bija izpostīta, reputācija - neglābjami sabojāta. Viss, kas bija veidojis viņu, viņa personību un dzīvi, kopā ar kreklu, uzvalku un apaviem bija pazudis zaļajā drēbju maisā.

No šodienas viņš bija vairs tikai numurs. Uz tūkstoš astoņdesmit nebeidzami garām dienām.

Zvana skaņas izrāva viņu no dziļā miega. Sirds dauzījās, viņš bija nosvīdis slapjš, un bija nepieciešamas vairākas sekundes, lai aptvertu, ka ir sapņojis. Šis sapnis, kuru viņš jau ilgi nebija redzējis, bija tik nospiedoši reālistisks, ka viņš spēja sadzirdēt gumijas zoļu čīkstēšanu uz pelēkā linoleja un saost cietumam raksturīgo čuru, vīriešu sviedru, ēdiena un dezinfekcijas līdzekļa smaku.

Nostenējies viņš piecēlās, tad piegāja pie galda, lai sameklētu mobilo telefonu, kura signāls viņu bija uzmodinājis. Treilerā bija karsti un smacīgi, pieelpotais gaiss tāds, ka cirvi varēja pakārt. Īstenībā viņš bija gribējis tikai uz īsu brīdi atgulties, bet tad laikam bija dziļi un cieši iemidzis. Acis dega, un sāpēja mugura. Līdz pat rītausmai viņš bija racies cauri neskaitāmām piezīmēm, avīžu rakstiem, skaņu ierakstiem, sarunu pierakstiem, sēžu protokoliem un dienasgrāmatu ierakstiem un veicis piezīmes. Tas nebūt nebija vienkārši - izfiltrēt svarīgākos faktus un iedabūt tos loģiskā kontekstā.

Mobilo telefonu viņš atrada zem papīru kalna. Tikai pāris zvanu, bet, viņam par vilšanos, tā, kuru visvairāk gaidīja, nebija. Ar peles klikšķi viņš uzmodināja klēpjdatoru no miega režīma, ievadīja paroli un ieskatījās savā e-pastā. Arī tur nekā. Vilšanās strāvoja caur ķermeni kā ložņājoša inde. Kas gan ir noticis? Vai viņš kaut ko bija izdarījis nepareizi?

Viņš piecēlās un piegāja pie skapja. Brīdi vilcinājās, pirms pavilka atvilktni. Starp T krekliem viņš sataustīja fotogrāfiju un to aplūkoja. Tumšās acis. Blondie mati. Jaukais smaids. Patiesībā fotogrāfija būtu bijusi jāiznīcina, bet viņš to nespēja. Ilgas pēc viņas sāpēja kā naža dūrieni. Un nebija pilnīgi nekā, kas šīs sāpes varētu remdēt.

* * *

- Jūs esat sasniedzis galamērķi, - ziņoja balss navigācijas ierīcē.

- Mērķis atrodas kreisajā pusē.

Maike nobremzēja un nesapratnē raudzījās visapkārt.

- Kur tad? - meitene nomurmināja un noņēma saulesbrilles. Viņa atradās meža vidū. Pēc gaismas, kas viņu apžilbināja, Maike vispirms atšķīra tikai kokus un krūmus - biezu, tumšu zaļumu, šur tur izraibinātu ar zeltainiem saules plankumiņiem. Taču pēkšņi viņa pamanīja šķembām klātu meža ceļu un skārda pastkasti - tādas bija redzētas amerikāņu filmās. Maike izlēmīgi ieslēdza pagrieziena rādītāju, iegriezās līkumotajā ceļā un brauca uz priekšu. Sasprindzinājums pieauga. Kas ir BP? Un kas ir K? Kas viņu gaida ceļa galā? Maike pabrauca garām pēdējām koku rindām. Pretī izšāvās spilgta gaisma un viņu apžilbināja. Aiz līkuma viņa pārsteigta ieraudzīja īstu cietoksni. Metāla vārti ar novērošanas kamerām, necaurredzams žogs ar dzeloņstieplēm augšā. Brīdinošas plāksnītes nelūgtam apmeklētājam piesolīja sakropļojumu, ko varētu izraisīt nikni suņi, stipra elektriskā strāva un mīnas.

Kas, pie velna, tas bija? Noslēgta paramilitāra teritorija Mainas-Kincigas apriņķī? Kādu sižetu te medīja viņas māte? Maike ieslēdza atpakaļgaitu un pa šķembām klāto ceļu brauca atpakaļ līdz vietai, kur ceļš sazarojās. Šķita, ka šis ceļš reti tiek lietots, taču tas veda vajadzīgajā virzienā. Attālinājusies no galvenā ceļa pietiekami lielu gabalu, lai nebūtu redzams uzkrītoši sarkanais auto, Maike izņēma tālskati no automašīnas cimdu nodalījuma, aizvēra jumta lūku un tālāk devās kājām. Aptuveni pēc piecdesmit metriem ceļš beidzās. Maike turējās pa labi un drīz sasniedza mežmalu. Metāla vārti atradās krietnu gabalu uz priekšu, šeit viņa bija ārpus kameru redzamības robežas, tās bija novietotas tikai virs vārtiem. Nedaudz tālāk egļu jaunaudzes malā Maike ieraudzīja novērošanas torni. Par laimi, viņai kājās bija džinsi un sporta kurpes, jo nātres un dadži te zēla metra augstumā. Šķita, ka tornis ilgāku laiku nebija lietots - trepju koka pakāpieni bija apsūnojuši un izskatījās satrunējuši. Maike uzmanīgi taustījās augšup un pārbaudīja koka sēdekļa stabilitāti, pirms apsēdās. Tiešām - šeit no augšas bija perfekta redzamība.

Viņa noregulēja tālskata asumu un ieraudzīja halli, kuras atvērto vārtu priekšā stāvēja vismaz divdesmit motocikli, tikai smagi, hromā spīdoši braucamrīki, pārsvarā Harley Davidson, taču arī divi vai trīs Royal Enfield markas spēkrati. Blakus, norobežots ar stiepļu sieta žogu, atradās metāllūžņu laukums, kurā glabājās milzīgs daudzums motociklu un automašīnu detaļu, riepu un eļļas mucu. Blakus hallei lielas kastaņas ēnā stāvēja galdi un soli, kūpēja grozāmais grils, taču nekur nebija manāma neviena dzīva dvēsele. Lielā pagalma otrā pusē aizrestotos sprostos saulē mierīgi snauduļoja brīdinājuma plāksnītēs pieminētie cīņas suņi.

Izņemot tālumā dzirdamo lidmašīnas motora troksni, valdīja pilnīgs klusums. Krūmos, kas auga visapkārt, dūca kamenes un bites, dziļi mežā kūkoja dzeguze.

No paaugstinājuma Maike pārlūkoja milzīgās iežogotās teritorijas atlikušo daļu. Starp staltajiem kokiem atradās dzīvojamā māja, to ieskāva kopts dārzs ar rūpīgi apgrieztiem krūmiem, ziedošām puķu dobēm un smaragdzaļiem zāliena laukumiem. Blakus terasei zili mirdzēja baseins, un nedaudz tālāk aizmugurē bija ierīkots bērnu rotaļlaukums ar šūpolēm, smilšu kasti, rāpšanās redelēm un slidkalniņu. Mierpilna idille starp dzeloņstiepļu žogiem, smagiem motocikliem un agresīviem cīņas suņiem aiz stingrām restēm. Ļoti savādi. Kas šī ir par vietu?

Ar savu iPhone Maike uzņēma dažus attēlus, tad aktivizēja Google Maps atrašanās vietas noteicēju. Viņa palielināja satelītattēlu, taču, viņai par vilšanos, tas laikam bija pāris gadu vecs, jo nebija redzams ne žogs, ne metāllūžņu laukums. Agrāk te, domājams, bijusi vienkārša zemnieku sēta, iekams šeit nocietinājusies kaut kāda aizdomīga organizācija. Te pilnīgi viss oda pēc kriminālas enerģijas. Narkotikas? Zagtas automašīnas un motocikli? Cilvēku tirdzniecība? Varbūt kaut kas politisks?

Maike atkal paņēma tālskati un pavērsa to uz mājas pusi.

Pēkšņi viņa izbijusies sarāvās. Pie viena no pirmā stāva logiem kāds stāvēja, vienā rokā turēja tālskati pie acīm, otrā - mobilo telefonu pie auss. Un šis kāds skatījās tieši viņas virzienā! Nolādēts, esmu atklāta!

Maike steidzīgi rāpās lejā pa koka trepēm, viens pakāpiens nokrakšķēja un salūza, viņa zaudēja līdzsvaru un atmuguriski ievēlās nātrēs. Lādēdamās viņa atkal pietrausās kājās - pēdējā brīdī, jo no meža puses tuvojās liels, melns auto ar spoguļstikla logiem, tam sekoja četri motocikli. Taču kolonna brauca nevis uz iežogoto teritoriju, bet rībināja taisni uz priekšu pa aizaugušo meža ceļu tieši novērošanas torņa virzienā. Maike ilgi nevilcinājās un lauzās caur nātrēm, ērkškainiem brikšņiem un krūmiem uz mežu. Bailes viņai ' > > > īstenībā vienmēr bijis svešvārds - Berlīnē Maike bija dzīvojusi vienā no sliktākajiem galvaspilsētas rajoniem, viņa prata aizstāvēties, ja tai uzbruka. Taču šeit bija citādi. Viņa atradās nekurienes vidū un nevienam nebija teikusi, uz kurieni dodas.

Auto un motocikli apstājās, atvērās durvis. Balsis. Maike uzdrošinājās paskatīties atpakaļ un redzēja galvas lakatiņus, zelta ķēdes, melnus ādas apģērbus, bārdas, tetovējumus. Vai cietoksnis bija kādas rokeru bandas galvenā mītne? Ierējās suns, bet tūlīt atkal apklusa. Pamežā brikšķēja. Šie tiešām būs uzrīdījuši viņai kādu no tām cīņas bestijām! Maike metās skriet, cik ātri vien spēja, cerot, ka sasniegs automašīnu, iekams tas lops būs viņu panācis un uzbrucis. Viņa ne sekundi nešaubījās par to, ka milzīgajā gruntsgabalā bija tūkstošiem iespēju, lai bez pēdām liktu pazust nelūgtiem viesiem. Maikei pa galvu jaucās ainas ar vircas bedrēm, mucām ar skābi un betona tvertnēm. Viņas MINI rokeri noteikti vēja ātrumā izjauks pa sastāvdaļām un paslēps metāllūžņu laukumā vai arī tūlīt kopā ar viņas līķi bagāžniekā izlaidīs caur lūžņu presi. Te pēkšņi Maike ieraudzīja kaut ko sarkanu paspīdam starp koku stumbriem! Viņai šķita, ka kuru katru brīdi sirds izlēks no krūtīm, dūra sānos un trūka elpas, tomēr izdevās izvilkt automašīnas atslēgu un nospiest tālvadības pogu. Tajā brīdī ceļu aizšķērsoja suns. Melni svītrotais muskuļu kalns, atņirdzis zobus, metās Maikei virsū, viņa redzēja sniegbaltus zobus, plaši atplestu tumšsarkanu rīkli, dzirdēja smagu elšanu.

- Zemē! - atskanēja vīrieša balss, un Maike momentā paklausīja. Nākamajā sekundē norībēja apdullinoši skaļš šāviens. Izskatījās, ka suns, kurš jau atradās lēcienā, pēkšņi apstājās gaisā, un tad viņa ķermenis ar dobju skaņu atsitās pret sarkanā MINI dubļusargu.

* * *

- Pēdējoreiz es Hannu redzēju vakarvakarā ballītē pēc raidījuma. -Herzmann production GmbH izpilddirektors, izstīdzējis, kalsns vīrietis tuvu pie piecdesmit, ar kailu noskūtu galvu un kazbārdiņu, kurai viņš īstenībā bija pāris gadu par vecu, apsarkušām truša acīm uzlūkoja Piu caur biezajiem briļļu stikliem melnā raga ietvarā. Nebija šaubu: vīrietis iepriekšējā naktī bija ļoti maz gulējis.

- Cikos tas bija?

-Ap vienpadsmitiem. - Jans Nīmellers, kurš no galvas līdz kājām bija tērpies melnā, paraustīja plecus. - Varbūt desmit minūtes pēc. Es pats pēc tam vairs nepiedalījos svinībās. Nevaru pateikt, cik ilgi viņa palika.

- Gandrīz līdz pusnaktij, - sacīja Irīna Cideka, Hannas Herc-manes asistente. - Viņa aizgāja, pirms bija sācies negaiss.

- Vai viņa jums teica, ka vēl kaut kur grib doties? - jautāja Pia.

- Nē. — Nīmellers papurināja galvu. - Viņa nekad to nedarīja. Savu privāto dzīvi Hanna vienmēr turēja noslēpumā.

-Tu runā tā, it kā viņa būtu mirusi, - sašutusi teica Irīna Cideka un skaļi nošņaukājās. - I Ianna savu dzīvi nebūt netur noslēpumā, vina tikai nebāžas ar to tev virsū.

>

Nīmellers aizvainots klusēja. Acīmredzot abi nejuta īpašas simpātijas viens pret otru.

- Kad Hercmanes kundzi atrada, viņai nebija ne dokumentu, ne mobilā telefona, ne arī somas, - pavēstīja Pia. - Firmu mēs atradām pēc automašīnas numurzīmes. Kur viņa dzīvo?

- Langenhainā — tā ir Hofheimas daļa, — asistente atbildēja.

— Sarkanrīklīšu ceļā 14.

>

- Ko jūs varētu pastāstīt par Hercmanes kundzes privāto dzīvi?

- Hanna pirms pāris mēnešiem... Es gribēju teikt: viņa un viņas vīrs izšķīrās, - Jans Nīmellers atbildēja.

Pia uzreiz pamanīja šo īso saminstināšanos.

- Viņa izšķīrās - vai viņi izšķīrās? - Pia stingri noprasīja.

- Hanna izšķīrās no Vincenta, - Irīna noteikti atbildēja.

-Jums ir diezgan tuvas attiecības ar priekšnieci, - Pia konstatēja.

-Jā, tā ir. Jau vairāk nekā piecpadsmit gadus esmu Hannas asistente, un viņai gandrīz nav noslēpumu no manis. - Irīna Cideka drosmīgi pasmaidīja, taču viņas acis bija mitras. Sieviete cīnījās ar asarām.

- Vai jums ir Hercmaņa kunga adrese un telefona numurs?

- Kornbihlers, - Irīna izlaboja. - Vincents Kombihlers. Hanna precoties nepieņēma viņa uzvārdu, bet paturēja savējo. Diemžēl man ir tikai viņa mobilā telefona numurs. Pagaidiet, es tūlīt sameklēšu.

Kamēr viņa savā piezīmjdatorā meklēja telefona numuru, Pia pārlaida skatienu lielajai konferenču telpai. Visur bija redzama Hanna Hercmane. Starojoši skaista un pašpārliecināta dučiem fotogrāfijās viņa smaidīja no sniegbaltajām sienām. Kā gan varētu justies cilvēks, nepārtraukti acu priekšā redzot savu seju? Daudziem pazīstamiem un veiksmīgiem cilvēkiem ir kāda rakstura vājība. Vai Hannai Herc-manei tā bija iedomība?

Pia aplūkoja neskaitāmos ierāmētos plakātus un fotogrāfijas un domāja par tagad tik nežēlīgi sakropļoto sievietes seju, ko tik bieži bija redzējusi televīzijā. Kurš būtu vēlējies viņai to nodarīt?

Pirms pusstundas bija pienākusi informācija no slimnīcas, ka Hannai Hercmanei ir smagi iekšēji savainojumi, kuru dēļ nepieciešama tūlītēja operācija. Precīzākas ziņas tikšot sniegtas pēc tiesu medicīniskās pārbaudes.

Noziedznieka neizmērojamā brutalitāte radīja aizdomas, ka viņš rīkojies emociju uzplūdā: naids, dusmas, vilšanās. Savukārt uz šādām jūtām bija spējīgs tikai tas, kurš upuri pazina personiski, iespējams, pat bija ar viņu kaut kāda veida attiecībās.

- Vai pēdējā laikā ir bijušas kaut kādas problēmas vai pārmaiņas? Nepatikšanas? Draudi? - vaicāja Bodenšteins, kurš līdz tam nebija iesaistījies sarunā.

Firmas asistente un izpilddirektors, pārvarējuši pirmo spēcīgo šoku un izbailes par ļauno ziņu, tagad apdomāja sakāmo. Brīdi telpā valdīja klusums. Caur puspavērtajiem logiem ieplūda klusināts ielas troksnis, garām pabrauca pilsētas elektriskais vilciens.

- Katram tik veiksmīgam cilvēkam kā Hanna mēdz būt skauģi, — Nīmellers izvairīgi atbildēja. — Tas taču ir gluži normāli.

- Taču nav normāli kādu sasist, izvarot un kailu iesviest paša automašīnas bagāžniekā, — Bodenšteins nesaudzīgi izmeta.

Jans Nīmellers un Irīna Cideka apmainījās ar ašiem skatieniem.

- Aptuveni pirms trim nedēļām Hanna atlaida mūsu ilggadējo producentu, - Irīna beidzot atzinās. - Bet Normans nekad nebūtu kaut ko tik briesmīgu pastrādājis. Viņš pat mušai nespēj nodarīt pāri. Turklāt... viņš nav uz sievietēm.

Pia kārtējo reizi nobrīnījās, cik neticami nepareizi ļaudis bija spējīgi novērtēt savus līdzcilvēkus. Pat vismiermīlīgākais cilvēks varēja kļūt par slepkavu, ja nonāca šķietami neatrisināmā situācijā, īpašā emocionālā stāvoklī, kuru vairs nespēja kontrolēt. Bieži vien pie vainas bija arī alkohols, un vīrietis, kurš pat mušai nespēja nodarīt pāri, afekta stāvoklī kļuva par brutālu noziedznieku, kas spēka uzplūdā zaudēja jebkuru aizturi.

- Statistikas dati liecina, ka vismazāk noziegumu ar spēka pielietošanu izdara tieši vēsie profesionāļi, - Pia paskaidroja. - Vairumā gadījumu vainīgie meklējami upura tuvākā apkārtnē. Kā sauc to vīrieti, ko Hercmanes kundze atlaida, un kur mēs varam viņu atrast?

Irīna Cideka negribīgi nodiktēja kādu vārdu un adresi Boken-haimā.

- Es atceros, ka pavisam nesen lasīju Hercmanes kundzes vārdu avīžu virsrakstos, - sacīja Bodenšteins. - Vai tur nebija runa par jūsu raidījuma viesiem, kuriem šķitis, ka pret viņiem slikti izturējušies?

- Kaut kas tāds reizēm gadās, - izpilddirektors mēģināja izlocīties. - Cilvēki kameras priekšā runā par deviņiem mēmiem un tikai pēc tam apjēdz, ko ir izpļāpājuši. Tad viņi sūdzas, un tas ir viss.

Izskatījās, ka viņu krietni uztrauca tas, ka Bodenšteins nevis sēž pie galda, bet staigā apkārt pa telpu.

- Tomēr tajā gadījumā bija kaut kas vairāk nekā tikai sūdzība, -Bodenšteins apgalvoja, stāvēdams pie loga. - Hercmanes kundze pēc tam kādā raidījumā visu precizēja.

- Jā, tā bija. - Jans Nīmellers nemierīgi dīdījās uz krēsla, viņa ādamābols raustījās.

- Mēs labprāt uzzinātu vārdus un adreses visiem tiem cilvēkiem, kuri kādreiz ir sūdzējušies. - Bodenšteins izvilka savu vizītkarti un nolika to Nīmellera priekšā. - Būtu labi, ja tas notiktu iespējami drīz.

- Saraksts diemžēl ir diezgan garš, - izpilddirektors atzina.

- Mums ir...

- Ak Dievs! - Irīna Cideka viņu pārtrauca. — Man jāpiezvana Maikei! Viņai taču nav ne jausmas, kas ir noticis!

- Kas ir Maike? - Bodenšteins ieinteresējās.

— Hannas meita. - Asistente paķēra savu mobilo telefonu un nospieda taustiņu. — Vasaras brīvlaikā viņa strādā pie mums par ražošanas asistenti. Kad Hanna šorīt neieradās uz redakcijas apspriedi un nebija arī sazvanāma pa mobilo, Maike aizbrauca pie viņas. Īstenībā meitenei jau sen vajadzēja pieteikties.

* jļc *

— Kad beidzot tētis būs klāt? - Luīza vaicāja laikam jau desmito reizi, un katrs no šiem jautājumiem Emmai trāpīja tieši sirdī.

— Pulksten divos. Pēc piecām minūtēm.

Mazā ar ceļgaliem bija uzmetusies uz virtuves loga platās palodzes, tupēja tur ar savu rotaļu mīļzvēriņu rokā, kopš Emma viņu stundu agrāk nekā parasti bija atvedusi no bērnudārza, un nenovērsa skatienu no ielas. Viņa dīdījās nepacietībā, un šķita, ka meitene nevar vien sagaidīt, kad tiks no viņas projām. Tas Emmu aizvainoja gandrīz vairāk nekā Floriana neuzticība.

Luīza aizvien bija bijusi tēta meitiņa, lai gan Florians tik maz uzturējās mājās un pavisam reti rūpējās par meitu. Ticu, kad viņš bija mājās, abi bija nešķirami un Emma jutās atstumta. Šad tad viņa pat izjuta greizsirdību uz šo gandrīz simbiotisko saikni starp tēvu un meitu, kurā pati jutās lieka.

— Re! Es ieraudzīju tēta auto! - Luīza pēkšņi iesaucās un aši kā zebiekste norāpās no palodzes. Viņa paķēra savu somiņu, metās uz dzīvokļa durvīm un satraukumā lēkāja no vienas kājas uz otru. Viņas vaidziņi kvēloja, un, kad Florians pēc pāris minūtēm uzkāpa pa kāpnēm, Luīza atrāva vaļā dzīvokļa durvis un, priekā gavilēdama, ielidoja viņa rokās.

— Tēti! Ieti! Brauksim uz zooloģisko dārzu - tagad tūlīt?

— Ja tu tā vēlies, manu mīlulīt. - Viņš smaidīdams paberzēja vaigu gar Luīzas vaidziņu, un viņa apvija rociņas tētim ap kaklu.

— Sveiks! - Emma sveicināja.

— Sveika, - Florians atbildēja un izvairījās no sievas skatiena.

— Te ir Luīzas soma, — viņa sacīja. - Es ieliku dažus apģērba gabalus, pidžamu un vēl vienu kurpju pāri. U11 pāris autiņbiksīšu. Dažreiz viņai naktī vēl vajag...

Kamols kaklā draudēja apslāpēt viņas balsi. Cik briesmīga situācija! Vai tas viss tagad atkārtosies ik pēc četrpadsmit dienām — šī vēsā, lietišķā meitas nodošana? Varbūt lūgt Florianu atkal atgriezties un vienkārši ignorēt viņa neuzticību? Bet ko tad, ja viņš nebūs ar mieru? Varbūt vīrs pat priecājas, ka ticis no viņas vaļā.

- Vai tu nopietni domā par šķiršanos? - Emma aizsmakušā balsī jautāja.

-Tu jau mani izmeti, - viņš atgādināja, vēl aizvien neuzlūkodams sievu. Svešinieks, kuram Emma vairs neuzticējās. Vēl jo ļaunāk tagad atdot viņam bērnu.

»

- Tu vēl joprojām esi man parādā paskaidrojumu.

Ne vārda no Floriana - ne attaisnošanās, ne atvainošanās.

- Parunāsim par to nākamnedēļ, - viņš, kā parasti, izvairīgi atbildēja.

Luīza nepacietīgi dīdījās Floriana rokās.

- Nāc, tēti! — meitene skubināja, nenojauzdama, cik nežēlīgi mātei bija viņas nekritiskie un tāpēc vēl jo godīgākie vārdi. - Es beidzot gribu iet.

Emma sakrustoja rokas uz krūtīm un tik neatlaidīgi cīnījās ar acīs kāpjošajām asarām, ka gandrīz aizmirsa elpot.

- Uzraugi viņu labi. - Tas nebija vairāk kā čuksts no viņas mutes.

- Es vienmēr esmu viņu labi uzraudzījis.

-Tad, kad reizēm biji mājās. - Emma nespēja apspiest rūgtumu savā balsī. Pārāk ilgi šis pārmetums bija gruzdējis viņā.

Florians un viņa vecāki bezgala lutināja Luīžu, tā ka Emma bija vienīgā, kura bērnam izvirzīja noteikumus un novilka robežas. Luīzas acīs viņa tāpēc, protams, nekļuva mīļāka. — Tu vienmēr esi bijis tikai nedēļas nogales tētis. Ikdienas stresu tu atstāj man, bet brīvdienās apber Luīžu ar visu to, ko pedagoģisku apsvērumu dēļ viņa no manis nedabū. Tas tiešām nav godīgi.

Beidzot Florians paskatījās uz Emmu. Tomēr neko neteica.

- Kur tu ar vinu brauksi?

»

Viņai bija tiesības to zināt - tā bija teikusi gan sieviete Jaunatnes lietu pārvaldē, gan ģimenes lietu inspektore, ar kurām Emma pagājušajā nedēļā ilgi bija runājusi pa telefonu. Lai kādam no vecākiem liegtu tiesības satikties ar bērnu, jābūt nopietniem iemesliem, piemēram, alkohola vai narkotiku lietošana. Jaunatnes lietu pārvaldes darbiniece bija pastāstījusi, ka maziem bērniem bieži vien netiek atļauts nakšņot ārpus mājām, bet tas esot jāizlemj Emmai pašai.

Kādu laiku viņa bija apsvērusi, vai pastāvēt uz to, lai Florians vakarā ved Luizu atpakaļ, bet tad šo domu bija atmetusi. Luīza jau vairākas dienas bija priecājusies par to, ka nedēļas nogali pavadīs kopā ar tēti, un Emma negribēja, lai meita kļūtu par upuri savu vecāku egoistiskajām spēka spēlēm.

- Es dzīvoju Zosenheimā, - Florians vēsā balsī sacīja. - īrniekam izbūvētā dzīvoklī pagrabstāvā. Tur gan ir tikai divas istabas, virtuve un vannas istaba, bet ar to vajadzētu pietikt.

- Un kur Luīza gulēs? Varbūt paņemsi līdzi viņas ceļojumu gultiņu?

>

- Viņa gulēs pie manis. — Florians nolika meiteni zemē un satvēra Emmas sakravāto somu. - Līdz šim taču viņa katru nakti tā darīja, kad es biju mājās.

Tā bija taisnība. Katru nakti Luīza ieradās viņu guļamistabā, un Florians vienmēr ļāva meitai gulēt sev blakus, lai gan Emma bija protestējusi un teikusi, ka bērnam jāpierod pie savas gultas. Rītos, kad viņa piecēlās, abi vēl vāļājās pa gultu, ķiķināja un dauzījās. Tātad tieši tā viņi gulēs arī šonakt un rītnakt. Atšķirība tikai tā, ka viņas tur nebūs. Un tad Emmai pēkšņi prātā iešāvās vārds, briesmīgs un pretīgs vārds, ko bija minējusi Jaunatnes lietu pārvaldes darbiniece, kad uzskaitīja iemeslus, kuru dēļ kādam no vecākiem varēja tikt liegtas satikšanās un apmeklēšanas tiesības.

- Vai tu esi apdomājis, kādu iespaidu tas varētu radīt? - Emma dzirdēja sevi sakām. — Pieaudzis vīrietis un maza meitenīte vieni paši dzīvoklī? Vienā gultā?

Viņa pamanīja, ka Floriana žokļa muskuļi ietrīcējās, skatiens noraustījās. Brīdi abi mēmi raudzījās viens otrā.

- Tu taču esi slima, - viņš nicinoši noteica.

Lejā atvērās kādas durvis.

- Florian? — gaiteni atskanēja vīramātes balss.

Luīza satvēra tēva roku.

- Man vēl jāpasaka atā omei un opim! — Viņa vilka Florianu uz durvīm.

Emma pietupās un noglāstīja meitai vaigu, bet Luīza uz viņu vairs nemaz pat nepaskatījās.

- Lai jums labi klājas! - Emma novēlēja.

Vairs ne sekundi ilgāk viņa nejaudātu novaldīt asaras. Viņa atstāja vīru un meitu stāvam un iebēga virtuvē. Taču nespēja turēties pretī tieksmei noskatīties abiem pakaļ. Pa virtuves logu viņa vēroja, kā Florians ielika Luīžu bērnu sēdeklītī, kas atradās uz automašīnas aizmugures sēdekļa, un piesprādzēja. Viņa tēvs stāvēja uz kāpnēm ārdurvju priekšā, māte bija aizgājusi līdz mašīnai un smaidīdama sniedza dēlam somu ar Luīzas mantām. Ko gan viņš vecākiem bija stāstījis? Taču ne jau patiesību.

Florians iesēdās automašīnā, ieslēdza atpakaļgaitu un aizbrauca. Caur asaru plīvuru Emma redzēja, kā vīra vecāki māj pakaļ aizbraucošajam auto. Viņa piespieda dūri pie mutes un iešņukstējās.

Esmu zaudējusi savu vīru, viņa nodomāja. Un tagad vēl zaudēju arī bērnu.

* * *

Kad Pia un Bodenšteins ieradās Sarkanrīklīšu ceļā, Kristiāns Krē-gers un viņa komanda jau gaidīja pie mājas.

- Ko tad jūs te darāt? - Krēgers pārsteigts jautāja. - Vai viņa ir mirusi?

- Kuru tad tu gaidīji? - Bodenšteins atjautāja.

- Nūjā. Kādu no trīspadsmitās, - viņš atbildēja.

Trīspadsmitās nodaļas kolēģi bija atbildīgi par seksuāliem noziegumiem, bet divi no viņiem baudīja atvaļinājumu un trešais nebija pārāk noskumis, ka lietu pārņēma vienpadsmitā nodaļa.

- Tev diemžēl būs jāsamierinās ar mums, — sacīja Bodenšteins.

Irīna Cideka bija izsniegusi viņiem mājas atslēgu pēc tam, kad

nesekmīgi bija mēģinājusi sazvanīt Maiki Hercmani. Māja, ko

nekustamo īpašumu mākleris droši vien tika reklamējis kā villu uzņēmējam, atradās aklās ielas galā tieši pie meža un bija piedzīvojusi ari labākus laikus. Jumts bija pārvilcies ar sūnainiem ķērpjiem, uz baltā apmetuma bija zaļgani traipi, celiņa plāksnes, kas veda līdz mājai, un travertīna kāpņu pakāpieni gandrīz vai brēca pēc pamatīgas tīrīšanas ar tvaika strūklu.

- Es pirmām kārtām šeit būtu likvidējusi egles, - sacīja Pia.

— Tās aizsedz visu gaismu.

- Nekad neesmu varējis saprast, kāpēc cilvēki mājas priekšā stāda egles, - Bodenšteins piekrita. - It sevišķi tad, kad tāpat dzīvo tik tuvu mežam.

Viņš iebāza atslēgu ārdurvju slēdzenē.

- Stop! Nost no durvīm! - viņiem aiz muguras gandrīz paniski iebļāvās Krēgers. Bodenšteins atrāva roku no atslēgas, it kā būtu apdedzinājies. Pia izbijusies salēcās un instinktīvi tvēra pēc ieroča. Vai Krēgers būtu pamanījis kādas stieples, kas piederētu pie bumbas aizdedzes mehānisma, vai varbūt no krūmiem uzglūn snaiperis?

- Kas noticis? - Piai no izbailēm bija sastinguši visi locekļi.

-Jūs uzģērbsiet kombinezonus un apaviem pārvilksiet pāri bahi-

las. - Krēgers tuvojās ar diviem plastikāta maisā iekausētiem nozieguma vietas apskates apģērba komplektiem. - Jums nav obligāti tur visur jāatstāj savi mati un blaugznas.

- Saki: vai tu pamazām sāc nojūgties? — Bodenšteins saniknots uzbruka savam izmeklēšanas dienesta kolēģim. - Tu ar savu bļāvienu mani pārbaidīji gandrīz līdz nāvei!

- Atvaino! - Kristiāns Krēgers paraustīja plecus. - Pēdējās dienās man ir iznācis maz pagulēt.

Pia iebāza ieroci atpakaļ makstī, galvu nogrozījusi, izņēma paciņu viņam no rokām un to atplēsa. Pie ārdurvīm viņa un Bodenšteins ietērpās kombinezonos un uzvilka bahilas.

- Vai tagad drīkstam iet iekšā? - Bodenšteins uzsvērti pieklājīgi jautāja.

- Uzjautrinieties vien, - Krēgers norūca. - Jums jau nav jākaujas ar tiem knauzeriem no kontroles nodaļas, kad mēs divdesmito reizi no laboratorijas saņemam jūsu DNS analīzi tikai tāpēc, ka nozieguma vietā izkaisāt savas ģenētiskās mikropēdas.

- Ir jau labi, - Pia nomierināja kolēģi.

Iekšā māja šķita daudz lielāka nekā izskatījās no ārpuses. Lielajā, drūmajā ieejas hallē, no kuras veda kāpnes uz augšstāvu, dominēja travertīns, kalta dzelzs un tumšs koks. Pia palūkojās visapkārt, tad piegāja pie bufetes, kas atradās pa kreisi no ieejas durvīm.

- Šodien jau kāds ir paņēmis pastu un nolicis šeit, - viņa konstatēja. - To droši vien iemet pa vēstuļu spraugu ārdurvīs.

- Domājams, tā būs bijusi meita. - Bodenšteins iegāja virtuvē. Uz virtuves galda viņš ieraudzīja lietotas glāzes un četras tukšas alus pudeles, izlietnē — šķīvjus un galda piederumus ar ēdiena paliekām. Dzīvojamā istabā uz melnas ādas kušetes bija nomesta saņurcīta mākslīgās kažokādas sega, izskatījās, ka tur kāds bija nosnaudies. Uz galda - vēl glāzes un pelnutrauks ar dažiem nodeguļiem. īsta DNS paradīze Krēgera cilvēkiem.

No logiem, kas sniedzās līdz grīdai, bija redzama terase un aiz tās - plašs dārzs. Darbistaba, kas atradās otrā pusē no ieejas halles, salīdzinājumā ar pārējo mājas daļu izskatījās diezgan neuzkopta. Papīru kaudzes, aktu vāki, viena pārvietojamā dokumentu skapīša atvilktnes bija vaļā, papīrgroza saturs - izkaisīts uz grīdas. Pia pārlaida skatienu telpai. Tas bija tikai instinkts - nedefinējams un satraucošs —, bet viņa bija redzējusi jau tik daudz nozieguma vietu, ka arī bez acīm pamanāmām cīņas vai asiņu pēdām ievēroja, gandrīz fiziski juta, ka kaut kas nav kārtībā.

- Te kāds ir bijis, - viņa sacīja Bodenšteinam. - Kāds svešs. Viņš ir vandījies pa rakstāmgaldu un dokumentiem.

Šefs nejautāja, kāpēc Pia tā domā. Abi jau ilgi strādāja kopā, un pietiekami bieži kolēģes intuīcija nebija pievīlusi.

Viņi iegāja istabā. Arī šeit sienas bija noklātas ar mājas saimnieces fotogrāfijām, taču starp tām bija redzamas arī ģimenes bildes. Dažādi vīrieši, taču vienmēr viena un tā pati meitene no bērna līdz jaunietes vecumam.

- Tā varētu būt Maike. - Pia aplūkoja fotogrāfijas. Priecīgs, smejošs bērns, kas bija pārvērties resnā, piņņainā pusaudzē ar īgnu

sejas izteiksmi un, šķiet, nejutās labi starojoši skaistās mātes ēnā.

- Un izskatās, ka vīriešu Hercmanes kundzes dzīvē nav trūcis.

- Vismaz noteikti Hercmaņa kungs un Kornbihlera kungs, - Bo-denšteins atbildēja un pieliecās, lai paskatītos zem rakstāmgalda.

- Es nekur neredzu klēpjdatoru vai personālo datoru.

- Varbūt tas stāv guļamistabā. Vai ir nočiepts.

Pia nostājās blakus savam priekšniekam un aplūkoja izmētātos papīrus. Piezīmes, pētījumi, līgumi, runu vai moderatora darba uzmetumi - viss rakstīts ar roku.

- Vai tādam cilvēkam kā Hanna Hercmane ir nepieciešams automašīnu stāvlaukumā satikties ar kaut kādiem vīriešiem anonīmam seksam? - Pia skaļi domāja. - Viņai taču nav problēmu atrast vīrieti.

- Par to jau nemaz nav runa, - Bodenšteins iebilda. - Cilvēkiem, kuri ar to nodarbojas, svarīgs ir nevis partneris, bet gan satraukums. Vilinājums. Briesmas. Kas zina, varbūt viņa meklēja tieši to.

Iezvanījās Pias mobilais telefons. Tā bija tiesu mediķe, kura bija izmeklējusi Hannu Hercmani pirms operācijas. Pia ieslēdza mobilo skaļruņa režīmā un kopā ar Bodenšteinu augošā pretīgumā klausījās ziņojumu. Hanna Hercmane nebija vienkārši izvarota, kas pats par sevi jau bija pietiekami ļauni. Nē, ļaundaris to bija darījis ar kādu priekšmetu vagināli un rektāli, tā izraisot viņai smagus iekšējus savainojumus. Turklāt sieviete bija brutāli piekauta un spārdīta ar kājām - par to liecināja sejas kaulu, ribu, krūšu kaula un labā augšdelma lūzumi. Hanna bija izgājusi cauri ellei, un viņai bija bezgala palaimējies, ka palikusi dzīva.

-Tas ir bijis vistīrākais naids, — Pia sacīja, beigusi sarunu. - Varu likt galvu ķīlā, ka noziegumam ir personiski motīvi.

- Es nezinu. - Bodenšteins gribēja sabāzt rokas bikšu kabatās, bet bija spiests konstatēt, ka kombinezonam nav šim nolūkam paredzētu šķēlumu. - Izvarošana ar priekšmetu nav nekas personisks.

- Varbūt noziedznieks fiziski nebija spējīgs viņu izvarot, — Pia prātoja. - Vai arī bija zilais.

- Kā Normans, bijušais darbinieks.

- Tieši tā.

- Mums ar viņu tūlīt jārunā.

Viņi turpināja mājas apskati, taču augšstāvā neatrada neko tādu, kas norādītu, ka arī te bijis kāds svešinieks. Guļamistabā gulta nebija izmantota, visapkārt karājās apģērba gabali, arī vannas istabā nevarēja ieraudzīt neko neparastu. Pārējās istabas neizskatījās izmantotas. Pagrabstāvā bija sauna, kurtuve, saimniecības telpa, mazs peldbaseins un vēl viena telpa, kurā blakus saldētavai stāvēja plaukti, piekrauti ar kartona kārbām. Bodenšteins un Pia atkal devās augšā.

- Kas tad te notiek? - Atvērtajās ārdurvīs stāvēja jauna, tumšmataina sieviete un pārsteigta lūkojās apkārt. - Ko tas nozīmē? Ko jūs šeit darāt?

Bodenšteins un Pia noņēma kapuces.

- Kas jūs esat? - Pia jautāja, lai gan uzreiz pazina šo seju. Han-nas Hercmanes meita no pubertātes vecuma stūrgalves, kas bija redzama fotogrāfijās viņas mātes darbistabā, bija izveidojusies par jaunu sievieti. Izskatījās, ka viņa bija raudājusi. Izplūdusī skropstu tuša bija atstājusi uz vaigiem melnus plankumus. Vai meitene jau zināja par notikušo?

- Bet kas esat jūsi - Maike Hercmane atjautāja valdonīgā balsī, kas izslēdza šo pieņēmumu. - Vai jūs varētu man to paskaidrot?

Meitene nelīdzinājās mātei. Pelēkās acis un pelnu krāsas mati padarīja seju bezkrāsainu, tajā nekas īsti nesaderēja kopā: zods bija pārāk smails, deguns - par garu, uzacis - par biezu. Ievērības cienīga bija tikai mute ar izteikti pilnīgajām lūpām un perfektiem, sniegbaltiem zobiem - neapšaubāmi gadiem ilgas zobu breketes nēsāšanas moku rezultāts.

- Es esmu Pia Kirhofa no Hofheimas kriminālpolicijas. Tas ir mans priekšnieks vecākais kriminālinspektors Bodenšteins. Un jūs esat Maike Hercmane?

Jaunā sieviete pamāja ar galvu, savieba seju un pakasīja augšdelmu. Viņas rokas, nedaudz resnākas nekā divpadsmitgadīgam bērnam, bija stipri apsārtušas un ar pūtītēm, meitene, iespējams, slimoja ar neirodermītu.

- Vai jūs dzīvojat šeit?

- Nē. T ikai pa vasaru. - Kamēr Maike runāja, viņas acis sekoja pēdu meklēšanas nodaļas darbiniekiem, kuri skraidelēja pa māju.

- Tātad - kas šeit notiek?

- Jūsu mātei ir kaut kas atgadījies... - Pia sāka stāstīt.

- Ak tā? — Maike Hercmane uzmeta viņai skatienu. — Vai vina

> j

ir mirusi?

Brīdi Pia bija šokēta par nežēlīgo, vienaldzīgo aukstumu, ar kādu meitene tik spontāni bija uzdevusi šo īso jautājumu.

- Nē, viņa nav mirusi, - šoreiz atbildēja Bodenšteins. - Jūsu mātei ir uzbrukuši, un viņa ir izvarota.

- Tam reiz bija jānotiek. - Jaunās sievietes skatiens bija ciets kā granīts, viņa nicīgi nošņācās. - Mana māte visu savu dzīvi ir dauzījusies apkārt ar vīriešiem, tāpēc es par to nebūt nebrīnos.

* * *

Leonija Vergesa dusmīgi paskatījās uz pulksteni. Jau pusstundu viņi gaidīja Hercmanes kundzi. Vai tad Hanna vismaz nevarēja atsūtīt īsziņu, ka kavēsies? Vairākas nedēļas viņi bija strādājuši šai dienai, Leonija pati - jau mēnešiem, ja ne gadiem ilgi.

Kad Leonija toreiz, pirms vienpadsmit gadiem iepazinās ar savu pacienti Mihaelu psihiatriskajā klīnikā Lltvillē, viņa nenojauta, cik grūts uzdevums būs šī sieviete. Jau drīz pēc studiju beigšanas Leonija sāka strādāt ar traumētiem cilvēkiem, bet līdz tam nebija satikusi nevienu ar tik neparastu slimības ainu. Mihaela lielu daļu savas dzīves bija pavadījusi psihiatriskajās klīnikās, taču neskaidrās diagnozes sniedzās no šizofrēnijas līdz paranoīdiem personības traucējumiem, autoagresīva rakstura neirozēm, šizoafektīviem traucējumiem un pat autismam. Gadu desmitiem sieviete bija ārstēta ar ļoti stipriem farmakoloģiskiem līdzekļiem, lai gan faktiski netika noskaidrots, kāda izcelsme ir viņas slimīgajai uzvedībai un kas varēja izraisīt šīs novirzes.

Neskaitāmās sarunās Leonija beidzot fragmentāri uzzināja, kas noticis ar Mihaelu. Tā Leonijai bija īsta pacietības pārbaude - izskatījās, ka sievietei nav vispārēju atmiņu; daždien šķita, ka viņas priekšā sēž pavisam cits cilvēks, kurš citādi izturējās un citādi izteicās, vairs neatcerējās, par ko viņas iepriekšējā terapijas stundā runājušas. Vairākas reizes Leonija bija tuvu tam, lai pārtrauktu terapiju un padotos, taču tad pēkšņi saprata, kas patiešām kaiš viņas sarežģītajai pacientei: Mihaelas es sastāvēja no daudzām dažādām personības daļām, kuras eksistēja neatkarīgi cita no citas. Ja viena personības daļa bija pārņēmusi kontroli pār viņas apziņu, pārējās tika pilnīgi nobīdītas malā, pat nezināja cila par citas eksistenci.

Pati Mihaela par Leonijas diagnozi bija pilnīgā šokā, reaģēja noraidoši, taču šaubu nebija. Pēc Amerikas Psihiatru asociācijas klasifikācijas sistēmas DSM-IV viņas slimības aina piederēja pie disociā-cijas smagākās formas; Mihaelai bija multipli personības traucējumi, kurus sauc arī par disociatīviem identitātes traucējumiem.

Pagāja divi gadi, līdz Leonija beidzot bija izdibinājusi, kas Mihaelai kaiš, taču tikai tad sākās īstās grūtības, jo paciente sākumā negribēja akceptēt to, ka ilgos laika posmus, kuru viņas atmiņās trūka, izdzīvoja Mihaelas es citas daļas. Jau drīz vien Leonijai tapa skaidrs, ka sieviete ir piedzīvojusi īstas šausmas un tās bija izraisījušas šo viņas personības ekstrēmo sašķelšanos. Un tiešām: aina, kas beigās izveidojās no dučiem atmiņu drumslu, bija tik cietsirdīga un briesmīga, ka Leonija nereti mēģināja apšaubīt šī stāsta patiesumu. Neiespējami, ka cilvēks varēja būt spējīgs piedzīvot un pārciest kaut ko tādu! Mihaelai tas bija izdevies, jo jau agrā bērnībā viņas dvēsele bija iemācījusies šos pārdzīvojumus atšķelt, tātad disociēt. Šādā veidā cilvēki, it īpaši bērni, spēj pārciest tādus traumatiskus pārdzīvojumus kā karš, slepkavības, smagi negadījumi un katastrofas.

Pēc vairāk nekā desmit gadiem Mihaela nebija izārstēta, bet zināja, kas izraisīja pārslēgšanos no vienas identitātes uz citu, un tika ar to galā. Viņa bija iemācījusies akceptēt citas savas personības daļas. Gadiem ilgi Mihaela bija dzīvojusi pilnīgi normāli. Līdz dienai, kad Maiņā atrada mirušo meiteni.

Leonija paķēra telefonu. Viņai bija jāsazvana Hanna Hercmane, jo Mihaela nevarēja te mūžīgi sēdēt un gaidīt. Lēmums, ko viņa bija pieņēmusi pirms trim nedēļām, bija drosmīgs - un vienlaikus bīstams. Izšķiršanās visu notikušo nodot atklātībā varēja izraisīt smagas sekas visām iesaistītajām personām, taču Mihaela un pārējie apzinājās šīs briesmas.

Hannas mobilais telefons vēl aizvien bija izslēgts, Leonija vēlreiz mēģināja zvanīt uz viņas mājas tālruni. Piecas reizes nopīkstēja, tad klausule tika pacelta.

- Hercmane.

Sievietes balss, bet tā nebija Hannas.

- Ēē... vai... ēē... vai es varētu runāt ar Hannu Hercmani? -Leonija pārsteigta stostījās.

- Ar ko es runāju?

- Vergesa. Es... ēē... Hercmanes kundze ir mana paciente. Viņai pulksten sešpadsmitos bija jābūt uz pieņemšanu.

- Manas mātes te nav. Man loti žēl.

>

Pirms Leonija paspēja vēl kaut ko pateikt, vairs bija dzirdams tikai aizņemts signāls. Sieviete, acīmredzot Hannas meita, vienkārši bija nolikusi klausuli. Dīvaini. Terapeite bija nobažījusies. Leonijai ne īpaši patika Hanna Hercmane, bet nu viņa bija nopietni norūpējusies. Kaut kas būs atgadījies. Kaut kas tik nozīmīgs, ka atturēja Hannu no ierašanās uz šo svarīgo tikšanos. Jo šodien viņai pirmo reizi būtu bijis personiski jātiekas ar Mihaelu.

* * *

- Hercmanes jaunkundz? - Policiste klauvēja pie viesu tualetes durvīm. — Vai viss kārtībā?

- Jā, - Maike atbildēja un iedarbināja skalojamo kasti.

- Mēs tagad aizejam, - sacīja policiste. - Lūdzu, vēl šodien atnāciet uz Hofheimas policijas pārvaldi, lai mēs varētu ieprotokolēt jūsu sacīto.

- Jā. Tiks izdarīts.

Maike aplūkoja savu seju spogulī virs izlietnes un saviebās. Plankumaina āda, piepampuši plakstiņi, izsmērēta skropstu tuša - kaut apvemies. Rokas trīcēja, un vēl aizvien dūca ausī; iespējams, šāviens, kas atskanēja nepilnus piecpadsmit metrus no viņas, būs pārplēsis bungādiņu. Mežzinis bija izglābis viņai dzīvību, lai gan īstenībā gribējis aizrādīt, jo viņa ar savu auto bija iebraukusi meža vidū. Tomēr vēl vairāk nekā cilvēkus, kuri braukāja pa mežu savās automašīnās, viņš necieta suņus, kas tur brīvi skraidelēja saudzēšanas laikā. Tam nebija attaisnojuma.

Meklējot somā acu zīmuli, viņa uzgāja nelaimīgo papīra lapiņu, ko šodien bija atradusi pie pasta sūtījumiem. Vai to vajadzētu atdot policistiem? Nē, labāk ne. Ar Hannu joki bija mazi, ja runa bija par materiālu vākšanu raidījumam, un māte viņai norautu galvu, ja Maike kaut ko būtu izpaudusi kruķiem par vēl slepenu projektu. Un, ja tas tiešām bija saistīts ar rokeru bandu, tad policija noteikti bija iespējami sliktākais adresāts.

Maike atmeta ar roku mēģinājumam par jaunu uzkrāsoties. Trīcēšana pastiprinājās. Viņa ļāva aukstajam ūdenim plūst pār plaukstu locītavām.

Viņa par mata tiesu bija izbēgusi no rokeriem, jo bija paspējusi aizbraukt. Iespējams, mežzinis bija iegaumējis viņas auto numurzīmi, bet diez vai viņš to atklās tiem tipiem. Atpakaļceļā Maike bija kaukusi no dusmām un braukusi tieši uz Langenhainu, lai pieprasītu mātei atbildes uz jautājumiem. Taču mātes vietā mājā bija kruķi, viņi apgalvoja, ka Hannai ir uzbrukuši un viņa ir izvarota; un policisti uzdeva muļķīgus jautājumus.

Maike saprata, ka viņas vienaldzīgā reakcija būs iedarbojusies uz abiem policistiem, jo pārāk labi pazina izteiksmi, ko bija pamanījusi viņu acīs: tas bija riebums. Cilvēki bieži tā raudzījās uz Maiki, un viņa pati pie tā bija vainīga, jo ar savu noraidošo un rupjo izturēšanos to provocēja.

Agrāk viņa bija mēģinājusi pret katru izturēties pieklājīgi un draudzīgi. Arī tad, kad iekšēji bija jutusies pavisam citādi, viņa bija smaidījusi un melojusi. Maikes resnuma fāzē dvēseļu lāpītāji tika skaidrojuši: viņa tikai tāpēc esot tik resna, ka visu ieēdot sevī iekšā. Toreiz Maike sāka teikt tieši to, ko domāja. Sākumā viņa to darīja tikai stingrās pārliecības dēļ, ka tas palīdzēs kļūt godīgai un patiesai, bet ar laiku sāka izjust gandrīz vai ļaunu prieku, aizvainojot citus cilvēkus, lai gan, šādi rīkojoties, pati kļuva īpaši nemīlēta. Un tagad Maike nejutās sevišķi šokēta par policistu pavēstīto. Gluži pretēji - tas vairoja viņas niknumu uz Hannu. Kāpēc mātei vajadzēja ielaisties ar šādiem cilvēkiem - ar asociāliem elementiem, jukušiem psihopātiem un kriminālnoziedzniekiem -, kā viņa to allaž mēdza darīt? Kas dodas briesmās, tajās iet bojā — tas bija viens no tiem muļķīgajiem sakāmvārdiem, ar kuriem regulāri bārstījās Maikes tēvs, bet šim diemžēl bija patiess kodols.

Uz policistes jautājumu, vai Hannai ir ienaidnieki un vai pēdējā laikā viņai ar kādu bijis strīds, Maike bija nosaukusi Normanu un Janu Nīmelleru, kurš vakarvakarā autostāvvietā bija gaidījis izdevību, lai satiktu Hannu, kad tā iznāks no ofisa. Maike bija minējusi arī sava pašreizējā patēva vārdu un pastāstījusi, ka nesen kāds saskrāpējis Hannas automašīnu.

Viņa atkal iedomājās par zīmīti. Vai Hanna būtu kaut ko izdibinājusi par šiem rokeriem vai izdarījusi ko tādu, kas varēja izprovocēt šīs bandas dusmas? Vai tie viņai uzbrukuši? Varbūt tomēr par to vajadzēja pastāstīt policijai?

Maikei tik stipri trīcēja ceļgali, ka vajadzēja apsēsties uz aizvērtā klozetpoda vāka. Jau zināmā mērā pārvarētās bailes atgriezās un kā melns vilnis gāzās pār viņu. Maikei kļuva slikti. Viņa ar rokām apņēma ķermeņa augšdaļu un noliecās uz priekšu.

Hanna bija piekauta un izvarota, kaila un sasieta bezsamaņā atrasta savas automašīnas bagāžniekā. Ak Dievs! Tas nevarēja būt! Tas vienkārši nedrīkstēja būt! Viņa neies uz slimnīcu, nekādā ziņā! Viņa negribēja redzēt māti tādu - tik vāju un slimu.

Bet ko tad lai dara? Vajadzēja ar kādu par to visu aprunāties — tikai ar ko? Pēkšņi sāka plūst asaras, tās tecēja pār vaigiem un vairs nebija apturamas.

- Mammu, — Maike šņukstēja. - Ak, mammu, ko lai es daru?

Kabatā nemitīgi dūca viņas mobilais. Maike to izvilka. Irīna! Trīspadsmit zvani, četras īsziņas. Nē, ar šo sievieti viņa noteikti negribēja runāt. Arī tēvs atkrita, un draudzeņu, ar kurām par kaut ko tādu varētu apspriesties, viņai nebija. Ar tualetes papīra gabalu viņa noslaucīja asaras, tad mobilajā uzspieda kontaktu sarakstu un sāka ritināt no A uz leju. Pie kāda vārda Maikc apstājās. Protams! Bija viens cilvēks, kuram varēja piezvanīt! Kā viņa agrāk par to nebija iedomājusies?

* * *

Vincenta Kornbihlera sociālā lejupslīde bija neizmērojama. No plašās villas meža malā liktenis viņu bija katapultējis uz tahtu divistabu dzīvoklī Švālbahas nabadzīgo kvartāla sociālās mājas trīspadsmitajā stāvā. Kad viņš atvēra durvis un stāvēja viņu priekšā, Pia varēja iedomāties, kas Hannai Hercmanei varēja būt paticis šajā vīrietī — vismaz vizuāli. Vincentam Kornbihleram bija nedaudz virs četrdesmit - neapšaubāmi spēcīgs, atraktīvs vīrietis ar brūnām suņa acīm, bieziem, pagaišiem matiem un simpātisku, pat skaistu seju.

- Nāciet iekšā! - Viņa rokasspiediens bija stingrs, skatiens -tiešs. - Diemžēl nevaru jūs lūgt viesistabā, šis man ir tikai pagaidu miteklis.

Bodenšteins un Pia sekoja Kornbihleram mazā, pieticīgi mēbelētā istabiņā. Tahta gulēšanai, skapis un neliels rakstāmgalds, pie sienas šaurs spogulis, aiz durvīm salocīts gludināmais dēlis un statīvs veļas žāvēšanai.

- Cik ilgi jūs šeit dzīvojat? - Pia painteresējās.

- Dažas nedēļas, - atbildēja Vincents Kornbihlers.

- Un kāpēc? Jums un jūsu sievai taču ir skaista māja.

Kornbihlers saviebās. Muskuļotie augšdelmi liecināja par neskaitāmām fitnesa studijā pavadītām stundām, no kārtīgā apģērba un rūpīgi manikirētajiem nagiem varēja secināt, ka vīrietis lielu uzmanību pievērš savai ārienei.

- Es sievai apniku, - viņš viegli izmeta, taču balsī bija jaušams rūgtums. — Viņa sliecas ik pa pāris gadiem mainīt savus vīriešus. Sīkumu dēļ viņa izlika mani aiz durvīm un nobloķēja visus kontus. Pēc sešiem gadiem, kad darīju visu viņas labā.

- Kas tie bija par sīkumiem? - Pia gribēja zināt.

- Ha, pilnīgi nieki, neliels sānsolis, bet viņa no tā iztaisīja milzīgu drāmu, - vīrietis izvairīgi atbildēja un skatījās Piai garām spogulī. Šķita, ka tajā redzamais Kornbihleram patika, jo'viņš apmierināti pasmaidīja.

Par iemeslu, kāpēc sieva izmetusi viņu no paradīzes, Kornbihlers vairs neizteicās, toties sūdzējās par netaisnību, kas viņam nodarīta, un, šķiet, nemaz nemanīja, cik aizdomīgs ar katru izteikto vārdu kļuva.

»

- Izklausās, it kā jūs būtu diezgan nikns, — Pia konstatēja.

- Protams, es esmu dusmīgs, - Vincents Kornbihlers atzina.

- Sievas dēļ es atteicos no savas firmas un tagad esmu šeit - bez dzīvokļa, bez naudas, bez nekā! Un viņa pat vairs nenāk pie telefona, kad tai piezvanu.

- Kur jūs bijāt vakarnakt? — Bodenšteins gribēja zināt.

- Vakarnakt? - Kornbihlers viņu pārsteigts uzlūkoja. — Cikos?

- Starp pulksten divdesmit trijiem un trijiem naktī.

Hannas Hercmanes vīrs domīgi sarauca pieri.

- Es biju bistro Bādzodenā, - viņš teica pēc īsa pārdomu brīža.

- Aptuveni no pusvienpadsmitiem.

- Līdz cikiem?

- Precīzi nepateikšu. Varbūt līdz pusvieniem vai vieniem. Kāpēc jums tas jāzina?

- Vai jums ir liecinieki, ka esat tur bijis?

-Jā, protams. Es tur biju ar pāris čomiem. Un arī apkalpojošais personāls mani noteikti atcerēsies. Vai kas atgadījies?

Pia uzmeta Kornbihleram asu skatienu. Vina vientiesība šķita

) >

patiesa, bet varbūt Mannas Hercmanes vīrs vienkārši bija labs aktieris. Vai varēja būt, ka viņš tiešām nezināja, kas noticis un kādēļ viņi gribēja ar to runāt?

- Ar kādu automašīnu jūs braucat? - Pia jautāja.

- Ar Porsche. Deviņsimt vienpadsmito S4 kabrioletu. - Vincents Kornbihlers šķībi pasmaidīja. — Līdz viņa man atņems arī to.

- Un kur jūs bijāt, pirms devāties uz Bādzodenu? - Bodenšteins uzdeva tieši to jautājumu, ko Pia gribēja pavaicāt kā nākamo.

Reizēm, Pia uzjautrināti iedomājās, Bodenšteins un viņa bija kā vecs laulāts pāris. Īstenībā kāds tur brīnums pēc simtiem kopīgu nopratināšanu un iztaujāšanu.

Šis jautājums Kornbihleram bija manāmi nepatīkams.

- Es mazliet pabraukāju pa apkārtni, — viņš izvairīgi sacīja.

- Kāpēc tas ir tik svarīgi?

— Jūsu sievai vakar uzbruka un viņu izvaroja, - Pia beidzot atklāja.

— Šorīt Hercmanes kundzi smagi savainotu un bez samaņas atrada viņas automašīnas bagāžniekā. Un jūsu sievas kaimiņš mums pastāstīja, ka jūs vakar esot bijis pie mājas.

* * *

Markuss Marija Frejs bija nomainījis smalko uzvalku ar džinsiem un skolas T kreklu un kopā ar diviem citiem tēviem stāvēja pie gāzes grila. Visu nedēļu viņš bija gaidījis skolas svētkus. Par spīti saspringtajam darba kalendāram, Frejs vienmēr atlicināja laiku bērniem, viņš bija skolas vecāku padomes priekšsēdētājs un vadīja gatavošanos svētkiem. Visus ienākumus no ēdienu un dzērienu pārdošanas un ziedojumus bija nolemts veltīt skolas bibliotēkas jaunbūvei. Rinda pie grila nemazinājās. Viņi gandrīz nespēja gana ātri uzlikt produktus uz grila, jo ēdienu burtiski rāva ārā no rokām. Kēnigšteinieši ziedoja ar plašu vērienu, ja runa bija par labdarību, un skolas vecāku padomē bija nolemts ieņemto summu noapaļot.

Arī laiks bija burvīgs, valdīja draiskulīga un priecīga noskaņa.

Frejs palika pie grila, līdz tika nomainīts, pēc tam viņam bija jāpiedalās kā šķīrējtiesnesim un palīgam sacensībās sporta laukumā. Lēkšana ar maisu, sacensības ķerras stumšanā, ābolu zvejošana, virves vilkšana. Bērniem un vecākiem tas sagādāja milzu prieku, un Markusam Marijai Frejam vismaz tikpat lielu - noskatīšanās tajā visā. Cik dedzīgi un koncentrējušies bija bērni! Sārti vaigi, mirdzošas acis, jautri smiekli - kas gan varēja būt skaistāks? Bērni drūzmējās ap Freju, kad sākās uzvarētāju godināšana, bet viņam bija arī kaut kas tiem, kuri bija zaudējuši, - atzinības balvas un uzmundrinoši vārdi. Tikai bērni dzīvei piešķīra jēgu.

Pēcpusdiena paskrēja nemanot. Te kādam vajadzēja noslaucīt vilšanās asaras, te uzlīmēt plāksteri uz nobrāzta ceļgala vai nolīdzināt strīdu.

- Tātad, ja jums kādreiz prokuratūrā kļūst garlaicīgi, vienmēr esat gaidīts mūsu bērnudārzā, - kāds sacīja Frejam aiz muguras. Viņš pagriezās un ieskatījās pilsētas bērnudārza vadītājas Sirmaheres kundzes smaidošajā sejā.

- Sveicināta, Sirmaheres kundze! - Arī viņš pasmaidīja.

- Paldies! - nočiepstēja mazā meitenīte, kurai Frejs tikko no -jauna bija sapinis bizi, un palēkdamās aizskrēja.

- Bērni līp jums klāt kā dadži.

-Jā, tiesa. — Viņš noskatījās pakaļ meitenītei, kura sajūsmā metās iekšā drūzmā uz piepūšamā kalniņa. - Tas man dara prieku un ir īsta atslodze.

- Gribēju vēlreiz uzrunāt jūs sakarā ar šefibu pār mūsu teātra projektu, - sacīja Sirmaheres kundze. - Es jums par to jau uzrakstīju e-pasta vēstulē, varbūt atceraties.

Frejs ļoti cienīja izdarīgo audzinātāju. Viņa ar fantāziju un degsmi iestājās par viņai uzticētajiem bērniem, no kuriem daļa nāca no nelabvēlīgām ģimenēm, un viņai mūžīgi vajadzēja cīnīties par trūcīgās ciema kases aizvien sarūkošo budžetu.

- Protams, atceros. Esmu par to jau runājis ar Vīznera kungu no Finkbaineru londa.

Viņi lēnā gaitā gāja pār pļavu uz teltīm, kur pie dzērieniem un grila vēl aizvien gaidīja rinda.

- Parasti mēs neatbalstām ārējus projektus, bet šajā gadījumā nolēmām pieļaut izņēmumu, - Frejs turpināja. -Tas ir ļoti ambiciozs projekts, no tā iegūs arī bērni no sociāli neaizsargātākām ģimenēm. Jūs tātad varat ar mani rēķināties. Un turklāt arī ar ziedojumu piectūkstoš eiro apmērā.

- Ak, cik lieliski! Liels, liels paldies! - Sirmaheres kundzes acis kļuva mitras, un sajūsmā viņa uzspieda Frejam skūpstu uz vaiga.

- Mēs jau sākām baidīties, ka līdzekļu trūkuma dēļ būs jāatsakās no šī nodoma.

Markuss Marija Frejs mulsi smaidīja. Viņš vienmēr jutās neveikli, kad tika cildināts šādu sīkumu dēļ.

- Tēti? - Aizelsies pieskrēja Džeroms, viņa vecākais dēls, turēdams rokā mobilo telefonu. - Tas jau pāris reižu zvanīja. Tu to biji atstājis tur priekšā pie grila kioska.

- Paldies, manu lielo zēn! - Frejs paņēma mobilo un pārlaida plaukstu dēla izspūrušajiem matiem. Telefons tūlīt atkal iezvanījās.

- Lūdzu, atvainojiet mani uz brīdi, - Frejs sacīja, kad bija izlasījis zvanītāja vārdu uz displeja. - Man diemžēl jāatbild.

- Jā, protams. - Sirmaheres kundze pamāja ar galvu, un Frejs pagājās pāris soļu nostāk.

- Pašreiz nav īstais laiks, - viņš dusmīgi noteica. — Vai es tev varu tūlīt...?

Frejs apklusa, kad sadzirdēja spriedzi zvanītāja balsī. Klusēdams viņš noklausījās sacīto, un dusmas dažu sekunžu laikā pārvērtās apjukumā. Par spīti karstumam, viņam uzmetās zosāda.

- Vai tu esi simtprocentīgi pārliecināts? - Frejs klusā balsī jautāja un paskatījās pulkstenī. Viņš apstājās varena laurķirša ēnā. Skaisto, saulaino dienu pēkšņi pārklāja pelēks plīvurs. - Tiksimies pēc stundas. Izdomā, kurā vietā, un dod ziņu, okei?

Viņš nespēja to aptvert. Vū Vācijā cilvēks vienkārši varēja pazust no redzesloka veselus četrpadsmit gadus tā, ka neviens viņu nekur nebija redzējis? Vai kaut kas tāds bija iespējams - apbedīšana bez līķa? Kapakmens, puķes un sveces uz kapa, kurā neviens negulēja? Pēc visa, kas bija noticis, ziņa par nāvi toreiz izraisīja skumjas, bet pirmām kārtām — atvieglojumu. Šķita, ka briesmas, ko visi bija izjutuši, nu reizi par visām reizēm beigušās.

Frejs beidza telefona sarunu un brīdi raudzījās tukšumā.

Viņam bija skaidrs, ko tas nozīmēja, ja tikko dzirdētais tiešām ir taisnība. Tas neapšaubāmi bija sliktākais, kas varēja notikt. Murgs sāksies no jauna.

* * *

-Augstais Dievs! - Kornbihlers piecēlās un iepleta acis. - To... to es nezināju! Kā viņai... es gribēju teikt... ak, sasodīts! Man tiešām žēl.

- Kāpēc jūs bijāt Langenhainā? Ko jūs tur meklējāt?

- Es... es... - Viņš izbrauca ar plaukstu caur matiem un nervozi knosījās, sēdēdams uz tahtas. Paša spoguļattēls viņu vairs neinteresēja. - Jūs... jūs taču, cerams, nedomājat, ka es esmu izvarojis un savainojis savu sievu?

Balsī neskanēja sašutums, bet bija jūtamas bailes.

- Mēs neko nedomājam, - Bodenšteins atbildēja. - Mums pietiks ar to, ka atbildēsiet uz mūsu jautājumiem.

- Kāpēc neviens man nepiezvanīja un to nepaziņoja? - Korn-bihlers nogrozīja galvu un ieskatījās viedtālrunī. - Irīna vai Jans taču varēja man to darīt zināmu!

- Kas jums bija meklējams pie jūsu sievas mājas Langenhainā? — Bodenšteins atkārtoja Pias jautājumu. - Un kāpēc uzreiz nepateicāt, ka tur bijāt?

- Jūs jautājāt par laiku no vienpadsmitiem vakarā līdz trijiem naktī, - Kornbihlers atjautīgi atbildēja. - Es taču īsti nezināju, kas par lietu.

- Kā jums šķita: par ko kriminālpolicija gribēja ar jums runāt? -jautāja Pia.

- Godīgi sakot, man nebija ne jausmas. - Viņš paraustīja plecus.

Pia uzmanīgi vēroja vīrieša sejas izteiksmi. Vincents Kornbihlers

varēja būt aizvainots un nikns, bet vai viņš bija spējīgs uz tādu brutalitāti, ar kādu uzbruka Hannai Hercmanei?

- Vai jūsu sievai ir ienaidnieki? - Bodenšteins apjautājās. - Vai agrāk viņai kāds bija draudējis?

- Jā, bija viens tips, kas viņu diezgan spēcīgi terorizēja, - atbildēja Kornbihlers. - Tas notika īsi pirms tam, kad Hanna un es iepazināmies. Viņš tāpēc sēdēja cietumā.

Tas izklausījās interesanti. Kornbihlers nezināja šā vīrieša vārdu, taču apsolīja pajautāt Irīnai Cidekai.

- Un vēl ir bijušais darbinieks Normans Zailers. Tam uz Mannu ir briesmīgas dusmas, - vīrietis turpināja. - Pirms divām nedēļām viņa to uz vietas atlaida. Nūjā, un arī tas Nīmellers man vienmēr ir šķitis aizdomīgs. Viņš ir smagi ieķēries Hannā, taču viņai šis ir vienaldzīgs. Turklāt ir vēl daudz cilvēku, sarunu šova viesu, kuri raidījumā tika kompromitēti un tāpēc ir diezgan dusmīgi uz Hannu.

Pia šo to bija atzīmējusi. Normanam Zaileram gan bija tik spēcīgs motīvs, par kādu policiste varēja tikai sapņot, taču arī neapgāžams alibi. Viņš aizvakar bija aizlidojis uz Berlīni un tikai šodien priekšpusdienā pulksten pusdivpadsmitos atgriezies. Visas tikšanās, ko viņš bija minējis, tika pārbaudītas, un sacītais apstiprinājās. Turpretim Jana Nīmellera alibi bija vājš. Pēc ballītes viņš esot braucis tieši uz mājām un tūlīt gājis gulēt, taču Maike Hercmane bija ievērojusi, ka viņš sēdējis savā automašīnā un gaidījis Hannu. Pretēji Nīmellera apgalvojumam, ka esot pamatīgi izgulējies, viņa izvārgušais izskats par to neliecināja.

- Nesen vakarā es nejauši braucu cauri Langenhainai, - sacīja Vincents Kornbihlers. Viņš saminstinājās, pirms turpināja. - Bija jau vēls, nedaudz pirms pusnakts, un mājas priekšā stāvēja man nepazīstams auto. Melns Ilummer. Es nodomāju: nu super, mājā jau ir mans pēctecis! Patiesībā gribēju tūlīt braukt tālāk, bet es... es nespēju turēties pretī, izkāpu no mašīnas un iegāju dārzā. Tur bija ne tikai viens vecis, bet veseli divi.

Pia uzmeta Bodenšteinam īsu skatienu.

- Kad tas bija? - viņa jautāja.

- Hm... aizvakar. Trešdienas vakarā, — Kornbihlers atbildēja.

- Tā bija savāda sajūta. Lai arī Hanna izmeta mani ārā, man viņa aizvien vēl patīk.

- Kāpēc jums bija savāda sajūta? - Pia turpināja izprašņāt.

- Tas viens tips, milzīgs tēvainis ar bārdu un galvas lakatiņu... tādu es negribētu satikt pat visgaišākajā dienā. Viņš bija viscaur notetovēts, izskatījās pēc smurfa^15. Pilnīgi zils, arī seja.

- Un ko jūs novērojāt? - Bodenšteins jautāja. - Vai vīrieši apdraudēja jūsu sievu?

- Nē. Viņi tikai sēdēja, kaut ko dzēra un sarunājās. Ap pusvieniem milzu smurfs aizbrauca. Pēc dažām minūtēm Hanna ar otru vīrieti iesēdās viņas automašīnā. Es braucu viņiem pakaļ. - Vincents Kornbihlers samulsis pasmaidīja. - Neuzskatiet mani par izsekotāju, bet es tomēr raizējos par Hannu. Sieva man nekad nav daudz stāstījusi par saviem sižetiem, taču viņas raidījumos bieži vien redzami īsti psihopāti.

- Uz kurieni vina aizbrauca?

)

- Dīdenbergenā es konstatēju, ka mana auto benzlntvertne ir pilnīgi tukša. Man vajadzēja uzpildīties pie autostrādes, tāpēc izlaidu Hannu no acīm.

- Kur jūs uzpildījāties? Vai pie Vailbahas stāvlaukuma? - Pia diezgan labi pārzināja Mainas-Taunusas apgabala ģeogrāfiju.

- Jā, tieši tā. Ap to laiku jau nekur citur neviens benzīntanks nav atvērts.

Pia neuzticīgi uzlūkoja pretimsēdētāju. Hannu Hercmani pēc trīsdesmit sešām stundām atrada viņas automašīnas bagāžniekā nepilnu piecsimt metru attālumā tieši no tā stāvlaukuma, pie kura Hannas padzītais dzīvesbiedrs uzpildīja degvielu. Vai tā ir tikai sagadīšanās?

- Vai jūs ievērojāt melnā Hummer numuru? - Bodenšteins jautāja.

- Diemžēl ne. Plāksnīte bija ļoti maza, tāda kā mopēdam, un bija tumšs.

Tas, ko Vincents Kornbihlers stāstīja, pilnīgi varēja būt taisnība. Izlietotās glāzes uz galdiņa blakus tahtai Hannas Hercmanes dzīvojamā istabā liecināja par iespējamiem apmeklētājiem.

Taču fakts, ka Kornbihlers aizvien brauca uz savas vēl esošās sievas māju, bija zīme, ka viņam pret Hannu joprojām ir spēcīgas jūtas. Vīrietis bija aizvainots, aizskarts, bankrotējis un greizsirdīgs - viss kopā tas bija īpaši eksplozīvs maisījums, un pietika ar dzirksteli, lai to aizdedzinātu. Vai skats, ka Hanna kopā ar svešu vīrieti nakti iesēdās automašīnā, bija šī dzirkstele?

- Tas bija trešdien, - Pia sacīja. - Un kas notika ceturtdien?

- Es taču jau teicu. - Kornbihlers savilka pieri.

- Nē, neteicāt vis. - Pia laipni pasmaidīja. - Tātad? Ko jūs ceturtdien darījāt pie mājas?

- Neko. Neko noteiktu. Tikai bridi pasēdēju automašīnā. - Vīrieša ķermeņa valoda liecināja par nervozitāti. Rokas, kas spēlējās ar viedtālruni, šaudīgais skatiens, kājas šūpošana. Sarunas sākumā Kornbihlers vēl bija aukstasinīgs un nosvērts, taču tagad ar katru sekundi viņa uzspēlētā pašpārliecība zuda.

Pia izņēma no somas caurspīdīgos vāciņus, kuros atradās līdz nepazīšanai izkropļotās Hannas Hercmanes sejas fotogrāfijas, un bez komentāriem pabāza tās Kornbihleram zem deguna. Viņš uzmeta skatienu fotogrāfijām un atrāvās atpakaļ.

- Ko tas nozīmē? - Sašutums bija tēlots, turklāt ne īpaši labi.

- Es ierosinu nākt mums līdzi, Kornbihlera kungs. - Boden-šteins piecēlās.

- Bet kāpēc? Es taču jums teicu, ka... - vīrietis uztraukti penterēja.

- Pagaidām jūs tiekat aizturēts, - Pia viņu pārtrauca un noskaitīja oficiālo pamācību atbilstoši Kriminālkodeksa 127. un 127.b paragrāfam par Kornbihlera tiesībām un pienākumiem kā apsūdzētajam. -Tā kā jums nav pastāvīgas dzīvesvietas, drīkstat pārnakšņot uz valsts rēķina, līdz būsim pārbaudījuši jūsu alibi par ceturtdienas nakti.

* * *

Bija auksti. Viņai briesmīgi sala, un ķermenis šķita svina smags. Kaut kur smadzenēs pulsēja attāla sāpju un ciešanu nojausma. Mute bija izkaltusi, mēle pietūkusi tik resna, ka nevarēja norīt siekalas. Kā caur vati viņa dzirdēja klusu, regulāru pīkstēšanu un dūkoņu.

Kur viņa atradās? Kas bija noticis?

Viņa mēģināja atvērt acis, bet, par spīti visiem pūliņiem, tas negribēja izdoties.

Nu taču, viņa nodomāja. Atver acis, Hanna!

Tas prasīja visu viņas gribasspēku, lai kaut mazā spraudziņā pavērtu kreiso aci, taču apkārtne bija izplūdusi un neskaidra. Patumšs mijkrēslis, logiem nolaistas žalūzijas, kailas, baltas sienas.

Kas tā par telpu?

Tuvojās soļi. Čīkstēja gumijas zoles.

- Hercmanes kundze? - Sievietes balss. - Vai dzirdat mani?

Hanna uztvēra neartikulētu skaņu, kas pārgāja dobjos vaidos, un bija nepieciešamas dažas sekundes, lai aptvertu, ka šī skaņa nāca

«

no viņas.

»

Kur es atrodos, viņa gribēja jautāt, bet lūpas un mēle bija mēmas un nejutīgas un neklausīja.

Caur biezo miglu, kas bija ap viņu, Hannu pārņēma bažas. Kaut kas ar viņu nebija kārtībā! Tas nebija sapnis, tā bija realitāte!

- Es esmu daktere Fūrmane, - sievietes balss sacīja. - Jūs atrodaties Hēhstes slimnīcas Intensīvās terapijas nodaļā.

Intensīvā terapija. Slimnīca. Tīs vismaz izskaidroja šo nervus gandējošo pīkstēšanu un dūkšanu. Bet kāpēc viņa ir slimnīcā?

Lai kā arī Flanna lauzīja galvu, nebija atmiņu, kas izskaidrotu viņas stāvokli, bija tikai tukšums. Melns caurums. Pārtrūkusi filma. Pēdējais, ko Flanna spēja atcerēties, bija strīds ar Janu pēc ballītes. Kā no zemes izaudzis, Nīmellers pēkšņi parādījās viņas priekšā stāvlaukumā, un, vīrieti uzlūkojot, Hannu pārņēma īstas bailes. Jans bija ļoti nikns, rupji satvēra viņu aiz rokas un nodarīja sāpes. Šodien viņai droši vien no tā bija zils plankums uz augšdelma. Par ko viņi vispār bija runājuši?

Hannas galvā kā sikspārņi plivinājās atmiņu drumslas, savienojās paviršās, fragmentārās ainās un atkal izjuka. Maike. Vincents. Zilas acis. Karstums. Zibens un pērkons. Sviedri. Kāpēc Jans bija tik dusmīgs? Un atkal šīs smieklu grumbiņu apņemtās gaišzilās acis. Taču bez sejas, bez vārda, bez atmiņām. Lietus. Peļķes. Tumsa. Tukšums. Sasodīts!

- Vai jums ir sāpes?

Sāpes? Nē. Trula vilkšana un pukstēšana, ko viņa nespēja lokalizēt, - nepatīkama, taču ne neizturama. Un dunēja galvā. Varbūt viņa bija cietusi negadījumā, satiksmes negadījumā. Ar kādu automašīnu viņa vispār brauca? Dīvainā kārtā Hannu vairāk izbiedēja fakts, ka nespēj atcerēties savu auto, nekā stāvoklis, kādā viņa atradās.

-Jums tiek doti ļoti stipri pretsāpju līdzekļi, tie jūs nogurdina...

Ārstes balss izklausījās kā tāla atbalss, kļuva neskaidrāka un izplūda bezjēdzīgā zilbju salikumā.

Nogurums. Gulēt. Hanna aizvēra kreiso aci un aizslīdēja nebūtībā.

Kad viņa pamodās nākamreiz, aiz logiem jau bija gandrīz tumšs. Bija grūti turēt vaļā vienu aci. Kaut kur dega lampa, kas pavisam nedaudz apgaismoja tukšo telpu. Hanna samanīja kustību blakus gultai. Uz krēsla sēdēja vīrietis zaļā virsvalkā un ar zaļu galvassegu, viņš bija noliecis galvu, un vīrieša plauksta atradās uz viņas rokas -pie tās bija piestiprinātas caurulītes, kuras stiepās nezin uz kurieni. Kad Hanna viņu pazina, sirds apmeta kūleni. Viņa atkal aizvēra aci. Cerams, vīrietis nepamanīja, ka viņa ir pamodusies! Nepatīkami, ka viņš to redzēja tādu.

- Man žēl, - Hanna dzirdēja vīrieša balsi, kas izklausījās pavisam svešāda. Vai viņš bija raudājis? Viņas dēļ? Tad ar viņu tiešām jābūt loti slikti!

>

- Man ir tik ļoti žēl, - viņš čukstus atkārtoja. - Es to negribēju.

* * *

Bodenšteins sēdēja pie rakstāmgalda savā birojā un domāja par Maiki Hercmani. Viņš reti bija redzējis tādu rūgtumu tik jaunā sejā, tik daudz baiļu un ar pūlēm apspiestu dusmu. Nevarēja nepamanīt, ka meitene izjūt lielu sasprindzinājumu, tāpēc jo īpatnējāka bija emocionālā vienaldzība, ar kādu viņa uzņēma ziņu par uzbrukumu mātei. Tas nebija normāli. Līdzīgi skopa bija Vincenta Kornbih-lera reakcija. Sākumā vīrietis bija radījis atklāta un patiesa cilvēka iespaidu, bet sarunas gaitā tas pārvērtās savā pretstatā. Viņam nebija vajadzības stāstīt, ka jau trešdien bijis pie savas sievas mājas. Tas padarīja viņu aizdomīgu. Netīšām? Vai varbūt viņu vadīja tieksme izpaust nodarīto, ko izjūt daudzi noziedznieki, kad sāk mocīt sirdsapziņas pārmetumi?

Uz kurieni aizbrauca Hanna Hercmane pēc tam, kad viņas vīrs bija spiests pārtraukt izsekošanu?

Vincenta Kornbihlera stāstītais atbilda patiesībai tajā ziņā, ka naktī no trešdienas uz ceturtdienu pulksten 1.13 viņš tiešām bija iepildījis benzīnu pie automašīnu stāvlaukuma Vailbahā — to apliecināja degvielas uzpildes stacijas videoieraksts, Kornbihlera alibi par ceturtdienas nakti - bistro Bādzodenā - šodien vajadzēja pārbaudīt Bodenšteina kolēģiem. Aizturētā sacītais varēja būt taisnība vai arī ne.

Bodenšteins atkārtoti izlasīja tiesu medicīniskās izmeklēšanas pagaidu protokolu par Hannu Hercmani. Nezin kā viņai tagad klājas? Vai jau ir uzmodusies no narkozes un sapratusi, kas atgadījies? Fiziski viņa varbūt atkal atkopsies, bet Bodenšteinu māca šaubas, ka sieviete jebkad spēs tikt galā ar psihisko traumu pēc tik nežēlīga uzbrukuma.

Hannas Hercmanes savainojumi līdzinājās tiem, kādi bija mirušajai meitenei, ko izvilka no Maiņas. Kas tie ir par monstriem, kuri spējīgi uz tik zvērisku brutalitāti? Jau vairāk nekā divdesmit gadus Bodenšteins nodarbojās ar slepkavību izmeklēšanu un nekad nebija spējis saprast, kas cilvēku pamudina noslepkavot citu cilvēku. Tikai tad, kad pats bija nonācis situācijā, kurā no izmisuma, pazemojuma un bezpalīdzības zaudēja savaldīšanos un uzbruka savai sievai, Bodenšteins aptvēra, cik ātri var kļūt par slepkavu. Viņš bija briesmīgi kaunējies un savu uzbrukumu rūgti nožēlojis, taču kopš tā laika saprata, kas varētu norisināties afekta stāvoklī esoša cilvēka galvā. Tas nenozīmēja, ka viņš jebkad pieņemtu šādu izturēšanos vai vilšanos un dusmas atzītu par attaisnojumu tam, ka tiek izdzēsta cilvēka dzīvība, taču to vēl varēja iztēloties, izprast, nevis tādu spēka izpausmes ekscesu, kādu bija piedzīvojusi Hanna Hercmane vai šī jaunā meitene, kuru viņi bija nosaukuši par Nāru.

Bodenšteins nopūtās. Viņš noņēma lasāmbrilles, nožāvājās un paberzēja sāpošo skaustu. Arā bija satumsis, vēls, jau pāri vienpadsmitiem. Diena bija bijusi gara, laiks braukt uz mājām.

Viņš jau bija izslēdzis galda lampu un vilka mugurā žaketi, kad uz rakstāmgalda iezvanījās telefons. Numurs ar Hofheimas kodu. Pirms zvana pārslēgšanas ierīce bija paspējusi pāradresēt zvanu uz Bodenšteina mobilo telefonu, viņš jau bija pacēlis klausuli un atbildēja.

— Labvakar, šeit Katarīna Maizele, - sacīja sievietes balss. - Jūs šodien runājāt ar manu vīru, mēs esam Hercmanes kundzes kaimiņi. Lūdzu, atvainojiet, ka traucēju tik vēlu.

- Nekādu problēmu, - Bodenšteins atbildēja un ar pūlēm apspieda žāvas. - Kā varu jums palīdzēt?

- Es tikko pārnācu mājās, un virs man pastāstīja, kādas briesmas notikušas. - Katarlnas Maizeles balss skanēja nervozi - kā vairumam cilvēku, kad tie runāja pa telefonu ar kriminālpoliciju. - Es kaut ko pamanīju. Sākumā man tas nelikās neparasti, bet tagad... ņemot vērā notikušo...

- ļā? - Bodenšteins apgāja apkārt rakstāmgaldam, atkal ieslēdza lampu un apsēdās. - Stāstiet! Ko jūs redzējāt?

Maizeles kundze ap pulksten divdesmit diviem bijusi dārzā un laistījusi puķudobes. To darot, viņa pie Hannas Hercmanes mājas pamanījusi vīrieti, kuru pirms tam nekad nebija redzējusi. Viņš atbraucis ar motorolleru, brīdi gaidījis mežmalā. Aptuveni pēc desmit minūtēm vīrietis pamanījis, ka viņa uz to aizdomīgi raugās. Pēc tam viņš kaut ko iemetis pastkastītes spraugā Hannas Hercmanes mājas ārdurvīs un atkal aizbraucis.

- Tas ir interesanti. - Bodenšteins šo to atzīmēja. - Vai varat raksturot šo vīrieti? Vai viņa motorolleru?

- Jā, varu. Viņš pagāja man garām mazāk nekā desmit metru attālumā un vēl pieklājīgi pamāja ar galvu. Hm, domāju - viņam varētu būt ap četrdesmit pieciem gadiem. Kopts, ļoti slaids, aptuveni metru astoņdesmit garš. īsi, pagaiši mati, jau nedaudz iesirmi. Visuzkrītošākās bija viņa acis. Nekad nebiju redzējusi tik neticami zilas acis.

- Jūs esat laba novērotāja, - sacīja Bodenšteins. - Vai jūs varētu atpazīt šo vīrieti?

- Pilnīgi noteikti, - apstiprināja Maizeles kundze. - Bet tas vēl nav viss. Vakarā es nevarēju aizmigt. Bija tik karsts, un mūsu dēls pirmo reizi bija izbraucis ar savu auto. Man bija nemierīga sirds negaisa dēļ, un es raizējos. Tāpēc ik pa brīdim palūkojos pa logu. No mūsu guļamistabas loga ir tiešs skats uz Hercmanes kundzes garāžas iebrauktuvi. Viņa ieradās mājās desmit pāri vieniem un, kā parasti, iebrauca garāžā.

Bodenšteinam nogurums bija kā ar roku atņemts. Viņš piecēlās.

- Vai esat pilnīgi droša?

-Jā. Es taču pazīstu Hercmanes kundzes auto. Garāžu viņa vienmēr atver ar tālvadības pulti un tūlīt aiz sevis atkal aizver vārtus. Viņai vairs nav jādodas ārā. Tieši no garāžas var ieiet mājā.

- Vai jūs saskatījāt, ka tā ir Hercmanes kundze? - Bodenšteins jautāja.

- Hm... es pazinu viņas auto. Tas nebija nekas neparasts, es precīzi neieskatījos. Pēc piecpadsmit minūtēm ieradās mūsu dēls, un tad arī es likos gultā.

Bodenšteins pateicās kaimiņienei un beidza sarunu. Viņš nešaubījās par to, ko viņa bija redzējusi, bet sievietes novērojums Boden-šteinam bija mīkla. Līdz šim Pia un viņš bija pamatojušies uz to, ka ar Hannu kaut kas atgadījies mājupceļā, taču nu bija jādomā, ka viņai uzbruka un viņu izvaroja tikai mājā. Vincents Kornbihlers zināja sievas paradumus un arī to, ka no garāžas pa taisno var tikt mājā. Vēlāk ļaundaris būs ielicis Hannu Hercmani viņas automašīnas bagāžniekā un aizvedis uz Vailbahu. Bet kā viņš pēc tam no turienes tika prom? Varbūt viņi bija divi? Vai Kornbihleram bija kompanjons? Vai arī viņi bija uz nepareizām pēdām? Varbūt ar to ir kāds sakars tetovētajam milzim, ko it kā redzējis Kornbihlers?

Bodenšteins paķēra telefonu un uzspieda Kristiānā Krēgera mobilā telefona numuru. Viņš uzreiz atsaucās.

- Vai jūs apskatījāt Hercmanes mājas garāžu? - Bodenšteins gribēja zināt pēc tam, kad aši bija ziņojis kolēģim par kaimiņienes pastāstīto.

- Nē, - Krēgers pēc īsas vilcināšanās atbildēja. - Sasodīts, kā es neiedomājos par garāžu?

-Jo mēs nenojautām, ka māja ir nozieguma vieta. - Bodenštei-nam bija pazīstams kolēģa perfekcionisms, un viņš zināja, kā Krēgeru grauza tas, ka bija palaidis garām kaut ko svarīgu.

- Es tūlīt braukšu uz turieni, — izlēmīgi sacīja Krēgers. — Pirms tā trakā būs likvidējusi kādas pēdas.

- Kuru tu domā? - nedaudz samulsis jautāja Bodenšteins.

- Nu - meitu. Viņai taču visi nav mājās. Bet vismaz atstāja man atslēgu.

Bodenšteins paskatījās pulkstenī. Tūlīt būs pusnakts, bet viņš atkal bija možs un tik un tā nespētu gulēt.

- Vai zini, es arī aizbraukšu, - viņš sacīja. - Vai pusstundas laikā paspēsi?

- Ja tu paņemsi līdzi autobusu. Citādi man vispirms vēl jātiek līdz Hofheimai.

* * *

Viņa pirksti zibēja pa portatīvā datora tastatūru. Pagājušās nakts negaiss bija sniedzis tikai īslaicīgu veldzi, šodien bija vēl smacīgāk un karstāk nekā pirms tam. Visu dienu saule nežēlīgi bija dedzinājusi treileru un pamatīgi uzkarsējusi šo skārda kārbu. Dators, televizors un ledusskapis izstaroja vēl papildu siltumu, taču vairs nebija atšķirības, vai termometrs rādīja četrdesmit vai četrdesmit vienu grādu. Lai gan viņš tikpat kā nekustējās, sviedri tecēja pār seju, pilēja gar zodu lejā uz galda plātnes.

Sākotnēji viņš bija ķēries pie darba ar nodomu no nepārskatāmā piezīmju, dienasgrāmatas ierakstu un protokolu jūkļa izfiltrēt tikai svarīgākos faktus, taču tad savā varā pārņēma viņas priekšlikums no tā visa izveidot veselu grāmatu. Darbs, kas prasīja koncentrēšanos, novirzīja uzmanību no jautājuma, vai viņš bija pateicis vai izdarījis kaut ko tādu, kas viņu būtu varējis sadusmot. Līdz šim uz viņu varēja paļauties, tas bija pavisam netipiski, ka viņa nokavētu tikšanās, pirms tam nedevusi ziņu. Tā viņam bija mīkla, kāpēc nu jau vairāk nekā divdesmit četras stundas valdīja absolūts klusums sakaros. Sākumā viņas mobilais vēl bija ieslēgts, bet tagad tas bija izslēgts un viņa arī neatbildēja ne uz vienu no viņa sūtītajām īsziņām un e-pasta vēstulēm. Turklāt viss taču bija kārtībā, kad ceturtdien agri no rīta viņi viens no otra bija atvadījušies. Vai varbūt ne? Kas bija atgadījies?

Viņš pārtrauca darbu un satvēra ūdens pudeli, tā gandrīz izslīdēja viņam no rokas. Kondensāts bija atlupinājis etiķeti, saturs pieņēmis gandrīz telpas temperatūru.

Viņš piecēlās un izstaipījās. T krekls un šorti bija piesvīduši, viņš ilgojās atvēsināties. Bridi viņš nodevās grūtsirdīgām atmiņām par savu pagājušo dienu biroju ar klimata kontroli. Tolaik viņš šo luksusu bija uztvēris kā pašsaprotamu tāpat kā vēsumu ar trīskāršu logu paketi labi izolētajā mājā. Agrāk viņš tādā elles karstumā nekādā ziņā nebūtu spējis koncentrēties. Ja bija nepieciešams, cilvēks pierada pie visa. Arī pie ekstremāliem apstākļiem. Lai izdzīvotu, nevajadzēja ne divdesmit pēc mēra šūtu uzvalku, ne piecpadsmit pāru ar rokām izgatavotu apavu vai trīsdesmit septiņus Ralph Lauren kreklus. Gatavot ēdienu varēja arī uz vienas vienīgas sildvirsmas divos katlos un vienā pannā, tam nebija nepieciešama virtuve par piecdesmit tūkstošiem eiro ar granīta darba virsmu un īpašu virtuves salu. Tas viss bija lieks. Laime - tā bija materiālā ierobežotība: ja nekā vairs nebija, nevajadzēja arī vairs baidīties kaut ko zaudēt.

Viņš aizvēra klēpjdatoru un izslēdza gaismu, lai nepievilinātu vēl vairāk odu un naktstauriņu, izņēma no ledusskapja ledusaukstu alus pudeli un apsēdās uz tukšas alus kastes ārā pie priekštelts. Kempinga laukumā neierasti agri bija iestājies miers, šķiet, karstuma un alkohola maisījums bija paralizējis pat svinēt kārākos kaimiņus. Viņš iedzēra malku un raudzījās dūmakainajās nakts debesīs, kurās zvaigznes un mēness sirpis izskatījās izplūduši. Alus dienas noslēgumā bija viens no retajiem rituāliem, kuru viņš ievēroja. Agrāk viņš katru vakaru kopā ar kolēģiem vai klientiem to iemalkoja kādā bārā pilsētā - lai atslābinātos pirms došanās mājās. Tas bija sen.

Pēdējos gados nebija gandrīz nekā tāda, kam varētu piesiet sirdi, un ar to viņš bija pavisam labi sadzīvojis. Taču tagad bija citādi. Kāpēc viņam nebija izdevies saglabāt profesionālo distanci? Viņas klusēšana mulsināja vairāk, nekā viņš vēlējās sev atzīt. Pārāk liela tuvība bija tieši tikpat kaitīga un bīstama kā aplamas cerības. It īpaši tādam izstumtajam kā viņš.

Tuvojās motora troksnis. Piesātināta, dobja bubināšana - tipiska Harley skaņa pie maziem apgriezieniem. Viņš uzreiz saprata, ka brauc pie viņa, un satraukts pacēla galvu. Vēl nekad neviens no puišiem nebija rādījies šeit, kempinga laukumā. Starmeša gaisma pārslīdēja viņam pār seju. Spēkrats apstājās pie dārza žoga, motors rūca tukšgaitā. Viņš piecēlās no alus kastes un vilcinādamies piegāja tuvāk.

— Sveiks, avvoccato\ - atbraucējs sveicināja, nenokāpis no motocikla. - Man ir ziņa no Bernda. Šis negribēja to nodot pa telefonu.

Viņš atpazina ciemiņu vājajā gaismā, kas spīdēja no piecdesmit metru attālās laternas, un atņēma sveicienu, pamājot ar galvu.

Vīrietis pasniedza viņam pārlocītu aploksni.

— Steidzami, - viņš vēl pusbalsī piebilda un atkal nozuda nakts tumsā.

Viņš noskatījās tam pakaļ, līdz motora troksnis aizskanēja tālumā, tad iegāja treilerā un atplēsa aploksni.

“Pirmdien 19.00,” bija rakstīts uz lapiņas. “Prinča kanāls 85. Centrs. Amsterdama.”

“Beidzot,” viņš nodomāja un dziļi ievilka elpu. Uz šo tikšanos ilgi bija nācies gaidīt.

* * *

Agrāk piektdiena bija viņas mīļākā nedēļas diena. Mihaela allaž ar prieku bija gaidījusi piektdienu pēcpusdienas, kad varēja iet uz stalli, kur notika voltižēsanas nodarbības. Bet nu jau divas nedēļas viņa tur nebija bijusi. Iepriekšējā nedēļā viņa bija teikusi, ka sāpot vēders, un tas pat nebija melots. Šodien Mihaela mammai teica, ka jūtoties slikti. Un arī tie nebija meli. Jau skolā viņai sametās slikta dūša, pusdienās viņa knapi norija kādu kumosu un pēc tam tūlīt izvēmās. Brāļi un māsas tūlīt pēc pusdienām kaut kur nozuda. Šodien sākās rudens brīvdienas un tātad arī indiāņu telšu nometne, ko viņi jau ilgi bija gaidījuši. Meža izcirtumā viņi uzbūvēs indiāņu teltis, vakaros sēdēs pie lielā ugunskura, grilēs desiņas un dziedās dziesmas.

Mihaela atlaidās gultā, atstāja durvis puspievērtas un ieklausījās mājas trokšņos.

Iezvanījās telejons, viņa kā dzelta pielēca kājās un izskrēja no istabas, bet - par vēlu. Mamma jau bija pacēlusi klausuli.

— ...guļ gultā... vēma... arī nezinu, kas ar viņu notiek... Ak tā... hm... ak tā. Paldies, ka man to pateicāt. Jā, protams. Tās ir muļķības. Viņa tā fantazē, ka mans vīrs un es reizēm nezinām, ko iesākt... Jā.

Jā, paldies. Nākamnedēļ viņa noteikti atkal labprāt ieradīsies. Zirgu stallis un jāšana taču viņai nozīmē visu pasaulē.

Mihaela stāvēja augšā uz kāpnēm, sirds sitās 'kā negudra, un no bailēm reiba galva. Zvanītāja noteikti bija Gabija, kura apjautājās par viņu! Ko viņa mammai pateica? Mihaela atkal ātri nozuda savā istabā un pārvilka segu pār galvu. Nekas nenotika. Aizritēja minūtes, tās pārvērtās stundās. Aiz logiem sāka krēslot.

Tagad citi voltižē ar Asteriksu! Viņa tik labprāt būtu piedalījusies! Mihaela iespieda seju spilvenā un iešņukstējās. Mājās ieradās tētis. Viņa dzirdēja, kā tētis un mamma lejā sarunājas. Pēkšņi atvērās durvis. Iedegās gaisma, un viņai tika norauta sega.

- Kādas muļķības tu esi sastāstījusi tai Gabijai? — Tēta balss izklausījās dusmīga. Mute viņai bija galīgi izkaltusi, sirds bailēs neprātīgi dauzījās. — Saki! Kādas pasaciņas tu atkal esi sacerējusi?

Mihaela norija siekalas. Kāpēc gan viņa nebija turējusi muti? Gabija viņu bija nodevusi. Varbūt arī Gabijai bija bail no vilkiem.

- Nāc līdzi! - tētis teica. Viņa zināja, kas tagad notiks, jau daudzreiz to bija piedzīvojusi. Tomēr viņa piecēlās un sekoja tēvam. Augšā pa kāpnēm. Uz bēniņiem. Viņš aizslēdza aiz sevis durvis, noņēma pie jumta sijas piekārto jātnieka pātagu. Mihaela drebinājās, kad tētis viņai novilka drēbes. Viņš to sagrāba aiz matiem, uzmeta uz vecā dīvāna, kas stāvēja zem jumta slīpnes, un sāka sist.

- Tu, melīgā maita! - viņš dusmās šņāca. - Aiziet, pagriezies uz muguras! Es tev rādīšu! Kaut ko tādu par mani sastāstīt!

ViņŠ sita kā bez prāta, pātaga svilpa gaisā, trāpīja Mihaelai starp kājām. Viņai pār seju plūda asaras, bet pār lūpām nāca vien klusi kunkstieni.

- Es tevi nositīšu, ja vēlreiz kādam kaut ko tādu stāstīsi! - Tēta seja bija saviebta dusmās.

Mihaelas, kurai tētis vienmēr bija priecīgs un mīļš, tur sen vairs nebija. Jau lejā, bērnistabā, no viņas zemapziņas dzīlēm bija iznirusi Sandra. Sandra vienmēr uzradās tad, kad tētis sadusmojās un viņu iekaustīja. Sandra to varēja izturēt — sitienus, sāpes un naidu. Mihaela rīt to vairs neatcerēsies, tikai brīnīsies par zilumiem un svītrām uz ādas. Bet viņa vairs nekad nevienam neuzticēsies. Mihaelai bija astoņi gadi.

Sestdiena, 2010. gada 26. jūnijs

NO VAKARDIENAS IZBAILĒM bija attīstījies briesmīgs murgs: drūmie rokeru tipi, noslienājies suns, mežzinis, kas gatavs bliezt virsū bez domāšanas, policisti. Kaut kāda loma tur bija arī Vincentam un Janam. Maike vairs nespēja atcerēties, no kura vai no kā bija bēgusi, bet viņa sprausloja kā sacīkšu zirgs pēc Bādenbādenes Lielās balvas izcīņas, kad divos naktī pamodās vienos sviedros. Viņa noskalojās zem dušas, pēc tam ietinās pelddvielī un apsēdās uz krēsla mazajā balkonā. Nakts bija tropiska, par miegu vairs nebija, ko domāt.

Kopš vakardienas Maike gandrīz nepārtraukti prātoja, pie kā māte pašreiz varētu būt strādājusi un vai tas kaut kā būtu saistāms ar uzbrukumu viņai. Arī Volfgangam nebija ne jausmas. Viņš bija totālā šokā, kad Maike pateica, kas noticis ar Hannu, un pēc tam, kad viņa vēl izstāstīja par savu saskriešanos ar rokeriem un cīņas suni, Volfgangs piedāvāja viņai pagaidām apmesties pie viņa. Maike par to priecājās, taču piedāvājumu pieklājīgi noraidīja. Viņa bija par vecu, lai kaut kur paslēptos.

Maike atspieda kājas pret balkona margām. Pēc tam kad kruķi vakar bija aizvākušies, viņa pārmeklēja mātes darbistabu. Velti. Portatīvais dators bez pēdām bija pazudis, tāpat arī viedtālrunis. Viņas skatiens slīdēja pār pretējās mājas fasādi. Lielākā daļa logu bija plaši atvērti, lai šajā karstumā ielaistu dzīvokļos kaut nedaudz svaigā nakts gaisa. Visi logi bija tumši, izņemot vienu ceturtajā stāvā, aiz kura bija manāma zilgana gaismiņa. Kāds vīrietis, ģērbies tikai apakšbiksēs, sēdēja pie rakstāmgalda un strādāja ar datoru.

- Protams! - Maike pielēca kājās. Dators Hannas birojā! Kāpēc viņa agrāk par to nebija iedomājusies? Vēja ātrumā meitene saģērbās, paķēra mugursomu un atslēgu saišķi un pameta dzīvokli. MINI stāvēja pāris ielu tālāk, jo vakar viņa atkal nebija atradusi vietu, kur novietot auto. Iedama kājām, viņa nokļūs Hederiha ielā ātrāk nekā tad, ja vispirms dosies pēc automašīnas.

Laiks starp diviem un trijiem bija visklusākā nakts stunda. T ikai šad un tad aizbrauca kāds auto, pie Tilta ielas tramvaja pieturas Tekstora ielas stūrī kvernēja divi iereibuši bezpajumtnieki un kaut ko nokliedza viņai nopakaļ. Maike nepievērsa viņiem uzmanību un ašā solī gāja tālāk. Pilsēta naktī vienmēr bija nemīlīga, lai gan ielas bija spilgti apgaismotas un potenciālie izvarotāji ap šo laiku arī droši vien bija dziļi un cieši aizmiguši. Turklāt Maikes mugursomā pa rokai bija piparu gāzes baloniņš un 500 000 voltu elektrošoka ierīce, kuru vakar viņa bija paņēmusi līdzi no Langenhainas mājas un kurā ielikusi jaunu bateriju. Vincenta priekšgājējs Mariuss, Hannas dzīvesbiedrs numur trīs, savās tipiski pārspīlētajās rūpēs par Hannu bija viņai to nopircis, kad mātei bija uzglūnējis tas nenormālais tips, taču viņa šo ierīci nekad nebija nēsājusi līdzi. Vai ceturtdienas naktī tā būtu viņu pasargājusi no uzbrukuma, ja būtu bijusi pa rokai? Maikes pirksti ciešāk sakļāvās ap ierīces rokturi, kad pretī nāca vīrietis. Viņa ne sekundi nekavētos to izmantot.

Pēc ceturtdaļstundas viņa atslēdza biroja ēkas ārdurvis ar centrālo atslēgu. Liftu naktīs izslēdza, tāpēc Maikei bija jākāpj uz sesto stāvu pa kāpnēm.

Hannas datora paroli viņa zināja, māte to nekad nemainīja un jau gadiem ilgi izmantoja vienu un to pašu burtu un ciparu kombināciju visās adresēs, neapdomīgā kārtā - pat internetbankai. Maike apsēdās pie rakstāmgalda, ieslēdza lampu un datoru. Vajadzēja ļoti koncentrēties, lai nedomātu par māti. Šādā veidā - tā viņa mēģināja noklusināt savus sirdsapziņas pārmetumus - viņa varēja mātei palīdzēt vairāk, nekā sēžot slimnīcā pie tās gultas.

Aiz logiem sāka aust rīts. Hannai bija pienācis vesels lērums e-pasta vēstuļu. Maike pārlaida acis nosūtītājiem un ritināja uz priekšu. Pēdējo reizi māte bija skatījusi savu e-pastu ceturtdien pulksten 16.52, kopš tā laika ienākušas 132 jaunas ziņas. Debestiņ, nebija iespējams tās visas izlasīt! Maike nolēma izlasīt vēstuļu tematu rindiņu, jo nosūtītāju vārdi nekādu skaidrību neviesa.

Maikes uzmanību piesaistīja 16. jūnija ziņa. Re: Mūsu saruna, bija rakstīts temata rindiņā. Nosūtītāja: Leonija Vergesa. Šis vārds Maikes galvā raisīja neskaidras atmiņas. Pavisam nesen viņa to bija dzirdējusi - bet kādā sakarā?

Sveicināta, Hercmanes kundze, Maike lasīja. Mana paciente noteiktos apstākļos ir gatava runāt ar Jurns personiski, tomēr atklātībā neparādīsies. Iemesli Jums ir zināmi. Viņas nosacījumi ir šādi: sarunā, kurai jānotiek pie manis, piedalīsies viņas vīrs un Dr. Kilians Rotemunds. Kā jau norunājām, es likšu Rotemunda kungam iepazīstināt Jūs ar dokumentiem. Lūdzu, sazinieties ar viņu, lai Jūs varētu tajos ieskatīties. Ar sveicienu, Leonija Vergesa.

Maike sarauca pieri. Paciente? Vai māte bija uz pēdām kādam skandālam medicīnā? Doktors Kilians Rotemunds... Kilians. K!

Vai viņš rakstījis to zīmīti, kurā bija minēta rokeru bandas adrese?

Mirkli apdomājusies, Maike izgāja no e-pasta konta, iegāja inter-netā un Google meklētājā ievadīja “Leonija Vergesa”. Viņa tūlīt saņēma skaidrojumu: Leonija Vergesa bija psihoterapeite, viņai bija prakse Līderbahā. Pašai savas lapas viņai nebija, taču Psihotrau-matoloģijas centra mājaslapā Maike atrada terapeites fotogrāfiju, adresi un īsu biogrāfiju. Tagad Maike atkal atcerējās, kur nesen bija dzirdējusi šo vārdu: vakar, kad mājā bija policisti, viņa bija zvanījusi un jautājusi pēc mātes.

Šī mīkla tātad bija atminēta. Maike ievadīja meklētājā Dr. Kiliana Rotemunda vārdu. Pēc dažām sekundēm parādījās 5812 atbilstības. Ziņkārīgi viņa uzklikšķināja uz pirmās saites un sāka lasīt.

- Nolādēts!-viņa nomurmināja, kad aptvēra, kas bija Dr. Kilians Rotemunds. - Tīs ir pretīgi!

* * *

- Izvarošana neapšaubāmi ir notikusi mājas garāžā, - Bodenšteins teica, sākot 11. nodaļas rīta apspriedi. - Priekšmets, ar kuru Hanna

Hcrcmane tika izvarota, ir koka saulessarga statņa pagarinājums, mēs jau saņēmām apstiprinājumu no laboratorijas: asinīm uz koka ir tā pati asins grupa, kas Hannai Hercmanei. Turklāt tika atrastas arī izkārnījumu pēdas, tiktāl tas saskan ar tiesu medicīnas apskates atzinumu.

Naktī Bodenšteins gandrīz nebija gulējis. Krēgers un viņš bija uzturējušies Hercmanes kundzes mājā nedaudz pēc trijiem naktī un garāžā fotografējuši un fiksējuši asins pēdas, kā arī apavu un pirkstu nospiedumus. Pēc tam Bodenšteins bija braucis uz mājām un mēģinājis vismaz pāris stundu pagulēt, bet velti. Notikumu hronoloģija bija samudžināta un pretrunā vakar izvirzītajai pirmajai teorijai.

- Noziedznieks varēja gaidīt Hannu garāžā, - sacīja Pia. - Tas padara aizdomīgu Vincentu Kornbihleru. Viņš noteikti zina, kā tikt iekšā mājā, pat ja viņam vairs nav atslēgas.

- Arī es sākumā tā domāju. - Bodenšteins pamāja ar galvu.

- Bet viņš aptuveni līdz pulksten 0.50 uzturējās bārā ar nosaukumu S Bārs Bādzodenā, to kolēģi vakar pārbaudīja. Pēc tam viņš uz ielas vēl pusstundu runājās ar diviem paziņām. Nē, viņš pilnīgi noteikti atkrīt. Bet man rodas jautājums, kāpēc Hannai Hercmanei bija nepieciešams tik ilgs laiks mājupceļam.

Ap pusnakti Hanna bija pametusi svinības Oberurselē, desmit pāri vieniem kaimiņiene redzēja viņas automašīnu iebraucam garāžā. Kaijs Ostermans pēc Google Maps bija aprēķinājis maršrutu no rūpniecības rajona An den Drei Hasen Oberurselē, kur atradās filmēšanas studijas, līdz Sarkanrīklīšu ceļam Hofheimā-Langenhainā: 31,4 kilometri, divdesmit sešu minūšu brauciens. Pat ja negaisa dēļ viņa būtu braukusi lēnāk, vesela stunda, lai veiktu šo ceļa posmu, nebūtu bijusi nepieciešama.

- Tam varētu būt sazin cik iemeslu, - Pia piebilda. - Hanna varēja piestāt degvielas uzpildes stacijā. Varbūt viņa brauca pa gluži citu ceļu.

>

- Es aizsūtīju kolēģus uz visām degvielas uzpildes stacijām, kas atrodas pa ceļam. - Kaijs pacēla skatienu no sava portatīvā datora.

- Ja viņa ir braukusi pa A661, A5 un A66 līdz Krifteles trijstūrim, runa var būt tikai par divām no tām: Taunusblikas stāvlaukums un Aral benzīntanks pirms Bādzodenas nobrauktuves. Ja Hercmanes kundze ir braukusi caur Taunusu, tur nav nevienas degvielas uzpildes stacijas, kura ap to laiku būtu atvērta.

- Maike Hercmane sacīja, ka Jans Nīmellers stāvlaukumā gaidījis viņas māti un ar viņu sarunājies, - atkal ierunājās Bodenšteins, kurš pusi nakts bija lauzījis galvu par iespējamo nozieguma norisi.

- Turpretī mums viņš apgalvoja, ka Hannu pēdējoreiz redzējis ap vienpadsmitiem. Tātad viņš ir melojis. Es jau aizsūtīju viņam pakaļ.

-Tātad ļaundaris, iespējams, ir uzglūnējis Hannai garāžā vai brauciena laikā kaut kad iesēdies viņas automašīnā, - Pia skaļi domāja.

- Tūlīt pēc tam viņš to ielicis bagāžniekā un aizvedis uz Vailbahu. Kāpēc tieši uz turieni? Un kā viņš no turienes tika prom?

- Varbūt viņam bija līdzdalībnieks, - prātoja Kems AJtunajs.

- Vai viņš pasūtīja taksometru uz stāvlaukumu.

- Nemūžam, - iebilda Ostermans. - Pie stāvlaukuma ir novērošanas kameras.

- Kas īstenībā ir ar to terorizētāju, ko minēja Kornbihlers, — vai ir zināms kas vairāk? - Pia jautāja.

- Jā, ari to kolēģi vakar pārbaudīja. - Bodenšteins atļāvās sarkastisku smaidiņu. - Viss būtu bijis tik vienkārši, bet tas vīrietis pagājušajā gadā nelaimes gadījumā gājis bojā, tātad nevar būt vainīgais.

Apspriežu telpas durvis atsprāga vaļā. Iebrāzās Kristiāns Krēgers un uzmeta uz galda fotogrāfiju.

- Mums ir sakritība Automatizētajā pirkstu nospiedumu identificēšanas sistēmā, - viņš paziņoja. - Pirkstu nospiedumi, ko atradām automašīnas iekšpusē un ārpusē, kā arī virtuvē un uz vienas glāzes mājā, pieder kādam Kilianam Rotemundam!

- Kāpēc viņš mums ir sistēmā? — jautāja Dr. Nikola Engele, kura līdz šim bija klusējusi. Viņa paliecās uz priekšu, pavilka fotogrāfiju uz savu pusi un pamatīgi aplūkoja.

- Bērnu seksuāla izmantošana un bērnu pornogrāfisku attēlu un filmu glabāšana, - atbildēja Kristiāns Krēgers un atkrita uz brīvā krēsla starp Kemu un Piu. - Viņš ir nosēdējis trīs gadus.

Bodenšteins domīgi sarauca pieri. Kilians Rotemunds - šo vārdu viņš jau bija dzirdējis.

- Līdz notiesāšanai 2001. gada oktobrī viņš stradāja par advokātu Frankfurtē, - zināja stāstīt Kaijs Ostermans, kuram piemita datora atmiņa. - Vispirms saimnieciskās tiesības, pēc tam krimināltiesības. Birojs Bergners, Heslers, Červenka, viņi toreiz vadīja aizstāvību Frankfurtes Road Kings lietā.

- Jā, es atceros, - sacīja Bodenšteins. - Tas bija diezgan netīrs process.

— Un tas izskaidrotu to, kāpēc viņš Hannu Hercmani izvarojis ar koka gabalu, - teica Katrīna Fahingere. - Ko tāds pedofils lai iesāk ar pieaugušu sievieti?

Brīdi telpā valdīja klusums. Vai aizdomās turamais jau bija arī vainīgais?

— Vai drīkstu, lūdzu, apskatīt fotogrāfiju? - Bodenšteins izstiepa roku, un Nikola Engele pabīdīja to uz viņa pusi. Ar zilām acīm viņā nopietni raudzījās aptuveni četrdesmit piecus gadus vecs visnotaļ atraktīvs vīrietis. Vīrietis, kurā no pirmā acu uzmetiena nevarēja nojaust viņa slimīgās seksuālās tieksmes. Bodenšteina zemapziņā sakustējās kāda atmiņa un neatlaidīgi urdīja viņu. Kas to bija izraisījis?

Uz galda iezvanījās telefons, Ostermans pacēla klausuli.

Bodenšteins pasniedza fotogrāfiju tālāk saviem kolēģiem un mēģināja sakopot domas.

- Tam taču ir acis kā Polam Ņūmenam, — Pia it kā starp citu piebilda, un tad tas notika. Kā paši no sevis puzles gabaliņi salikās pareizajās vietās, un viņš atcerējās.

Visuzkrītošākās bija viņa acis. Nekad nebiju redzējusi tik neticami zilas acis, tā viņam pa telefonu vakar bija teikusi kaimiņiene Katarīna Maizele. Bodcnšteinu pārņēma satraukums, kas iestājās brīžos, kad pieņēmumu un savstarpēji nesaistītu faktu jūklī pēkšņi samanāms sarkans pavediens, loģiska struktūra, pēdas!

— Domāju, ka esam uz pareizā ceļa, — viņš sacīja, nemanīdams, ka pārtraucis Ostermanu teikuma vidū. - Hannas Hercmanes kaimiņiene ceturtdienas vakarā ap pulksten divdesmit diviem pamanījusi vīrieti, kas atbraucis ar motorolleru un kaut ko iemetis Herc-manes kundzes pastkastītē.

Bodenšteins atvilka atpakaļ krēslu un uzlūkoja kolēģus.

- Tas, kā viņa raksturoja šo vīrieti, liek domāt, ka runa varētu būt par Kilianu Rotemundu.

* * *

Nakts bija izrādījusies īstā elle. Pirmo reizi kopš Luīzas piedzimšanas Emma bija šķirta no sava bērna ilgāk nekā divpadsmit stundas. Viņa nemierīgi un bezmērķīgi bija staigājusi pa istabu, gludinājusi veļu, mazgājusi virtuves skapjus, līdz beidzot pilnīgā spēku izsīkumā atlaidusies Luīzas gultā. Viņas fantāzija izspēlēja aizvien trakākus jokus. Florians ar citu sievieti, viņš to skūpsta un ar viņu guļ. Jau tas bija ļauni, bet vēl ļaunāka bija iedoma, ka Luīzai šī sieviete varētu iepatikties. Iztēlē Emma redzēja Florianu, svešo sievieti un Luīžu liekam puzli, spēlējam Memory, viņi skatījās televīzijā bērnu kanālu un Ledus laikmetu, sarīkoja draiskulīgu spilvenu kauju, gāja pastaigāties un ēda saldējumu, viņi smējās, un trijatā tiem bija jautri, bet viņa, viena un pamesta, kvernēja vīra vecāku mājā, bēdu un greizsirdības plosīta. Vairāk nekā desmit reižu Emma bija paņēmusi telefonu, lai piezvanītu Florianam, tomēr to neizdarīja. Ko gan viņa būtu jautājusi? Kā klājas Luīzai? Vai viņa labi guļ? Ko viņa ēda? Vai pie tevis ir cita sieviete? Muļķīgi. Neiespējami.

Emma bija sākusi skaitīt stundas līdz svētdienas pēcpusdienai. Kā gan viņa turpmāk katru otro nedēļas nogali spēs izturēt šīs sāpes, šo mokošo vientulību?

Šņukstēdama viņa bija iespiedusi seju Luīzas spilvenā, bezspēcīgās dusmās ar dūrēm dauzījusi mīkstos rotaļu zvēriņus. Florians vienkārši varēja uzsākt jaunu dzīvi, turpretim viņas laiku drīz vien pilnībā aizņems mazulis. Un Florians to, iespējams, izmantos, lai vēl vairāk piesaistītu sev Luīžu! Kādā brīdī nogurums bija kļuvis spēcīgāks par Emmas bēdām un viņa bija iemigusi bērna gultiņā.

Pulksten septiņos viņa pamodās, muskuļi bija stīvi no neērtās pozas pārāk īsajā gultā, un kaut kas spiedās pakausī. Emma pacēla spilvenu un zem tā atrada virtuves šķēres, kuras jau vairākas dienas bija meklējusi. Kāpēc Luīzas gultā bija šķēres?

Emma aiznesa šķēres uz virtuvi un nolēma to Luīzai svētdien pajautāt. Duša sniedza tikai nelielu atvieglojumu, tomēr viņa vismaz vairs nejutās tik lipīga un sasvīdusi.

Deviņos Korinna bija ieplānojusi apspriedi savā birojā sakarā ar dzimšanas dienas aktivitātēm 2. jūlijā. Pa šo laiku visi jau būs uzzinājuši, ka Florians ir izvācies. Vēl vairāk nekā no ziņkārīgajiem jautājumiem Emma baidījās no pārējo līdzjūtības, tomēr nolēma iet uz apspriedi. Varbūt tur bēdas uz brīdi pierims. Viņa nedaudz iepūderēja taukaini spīdošo seju un uzklāja skropstu tušu, bet tā tūlīt izsmērējās. Ar vates kociņu Emma likvidēja melnos traipus ap acīm. Atkritumu spainis vannas istabā bija pilns. Viņa nopūzdamās pieliecās, izvilka to no turētāja un aiznesa uz virtuvi, lai saturu izbērtu lielajā virtuves atkritumu spainī. Pēkšņi Emma satrūkās. Zem saburzītām mitrajām salvetēm un vates kociņiem gulēja gaišbrūna auduma murskulis, un, kad viņa to izvilka, uz grīdas noripoja zaļa stikla acs.

No auduma skrandām Emma tūlīt atpazina rokas lelli, kas Luīzai bija īpaši mīļa: gaišbrūnu vilku ar sarkanu auduma mēli un baltiem filca ilkņiem. Viņa izlika atsevišķās skrandas uz virtuves galda un nodrebinājās, iedomājoties, kā piecgadīgā meita darbojusies ar lielajām virtuves šķērēm. Kad viņa to bija izdarījusi? Un galvenais -kāpēc? Luīza mīlēja Volfiju vairāk nekā pārējās mīkstās rotaļlietas un rokas lelles, kuru tai bija neiedomājami daudz. Vilcēnam bija ierādīta goda vieta blakus viņas spilvenam, bieži vien meitene nēsāja to sev līdzi arī pa dienu. Ilgu laiku viņa vakaros nevarēja iemigt, pirms nebija nospēlēta kāda ainiņa ar Volfiju. Emma mēģināja atcerēties, kad šo rotaļu zvēriņu bija redzējusi pēdējoreiz, taču nevarēja iedomāties. Viņa apsēdās uz virtuves krēsla, atspieda zodu plaukstā un aplūkoja rokas lelles paliekas. Kaut kas ar Luīžu nebija kārtībā. Vai meitenes savādā uzvedība pagājušajās nedēļās tiešām bija vienīgi smags periods? Varbūt bērns jutās pamests novārtā, jo vecāki bija pārāk aizņemti ar sevi? Vai šis iznīcināšanas akts bija bērnišķīgs mēģinājums pievērst sev uzmanību? Bet tad Luīza šo postažu vienkārši būtu varējusi atstāt bērnistabā uz grīdas, taču viņa bija paslēpusi skrandas tādā vietā, kur tās nevienam nevajadzēja atrast. Tas bija dīvaini. Un biedējoši. Neievērošana vai izskaistināšana vairs nelīdzēja. Bija jāizdibina Luīzas pārvērtību iemesls. Cik drīz vien iespējams.

* * *

Citu pēc citas Leonija Vergesa piepildīja lejkannas ar svaigu ūdensvada ūdeni. Parasti viņa to darīja vakaros, lai no rīta ūdens jau būtu remdens un nedaudz nostāvējies, jo tāds rozēm un hortenzijām patika vislabāk. Taču vakar viņa bija piemirsusi veikt šo darbu. Kad pirms divpadsmit gadiem viņa bija nopirkusi savrupsētu Nīderhofheimas ielā, īpašums bija diezgan nolaists, pagalms un šķūnis pilns ar veciem krāmiem un lūžņiem. Pagāja mēneši, līdz viņa to visu bija aizvākusi, ierīkojusi režģus vīteņaugiem un dobes, taču tagad pagalms bija kļuvis par paradīzi, kādu Leonija toreiz tika iztēlojusies. Pie mājas mūra auga krāšņas vīteņrozes, paviljons pagalma tālākajā malā gandrīz pazuda zem viņas mīļākās rozes New Dawn maigi sārtajiem ziediem, kuri pavisam viegli smaržoja pēc āboliem.

Uz apaļā dārza galda ar mozaīkas virsmu - galdu viņa bija atradusi lielgabarīta atkritumu savāktuvē un atkal atjaunojusi — skanēja radio, un, laistot hortenzijas, kas pusēnā krāšņi zēla kublos un kārklu grozos, Leonija dungoja līdzi melodiju. Par spīti profesionalitātei, cilvēku ciešanas, ar kurām viņa dienu no dienas tika konfrontēta, bieži vien neizdevās tik vienkārši izslēgt no apziņas — dārzs bija labākais līdzsvarojums terapeites darbam. Apgriežot rozes, tās mēslojot, pārstādot un laistot, Leonija varēja ļaut domām vaļu, viņa atpūtās un uzkrāja spēkus. Aplaistījusi augus, viņa ķērās pie ģerāniju noziedējušo ziedu izplūkšanas.

— Vergesas kundze?

Leonija izbijusies satrūkās.

- Atvainojiet! — sacīja vīrietis, kuru viņa nekad nebija redzējusi.

- Mēs negribējām jūs nobaidīt. Bet jūs bijāt tā iegrimusi darbā, ka laikam nedzirdējāt zvanu.

- Zvanu šeit ārā nedzird, - Leonija atbildēja un aizdomīgi nopētīja apmeklētāju. Vīrietis bija aptuveni četrdesmit piecus gadus vecs, ģērbies zaļā polo kreklā un džinsos, ķermenim trūka sprieguma, kas liecināja par to, ka viņš lielāko daļu laika pavada, sēžot pie rakstāmgalda. Vīrietis nebija ne skaistulis, ne neglītenis - laipna, parasta seja, modrs skatiens. Sieviete bija krietni jaunāka par viņu. Ļoti vāja, kalsnā seja, šķiet, sastāvēja tikai no bagātīgi izkrāsotām acīm un spilgti sarkanām lūpām. Pēc Jehovas lieciniekiem, kuri parasti uzradās pa jaukta dzimuma pāriem, abi neizskatījās. Leonijai prāts nenesās uz ciemiņiem, viņa dusmojās uz sevi, ka nebija aizslēgusi lielos pagalma vārtus.

- Kā varu jums palīdzēt? - viņa jautāja un iemeta novītušās ģerāniju lapas un ziedus spainī. Bieži vien pie Leonijas iemaldījās ielas pretējā pusē esošās maiznīcas klienti, jo domāja, ka viņas pagalms ir dārzniecība.

- Mani sauc Maike Hercmane, — atbildēja jaunā sieviete, - esmu Hannas Hercmanes meita. Šis ir doktors Volfgangs Māterns, televīzijas kanāla programmu direktors, pie kura strādā mana māte, un labs draugs.

- Ak tā. - Leonijas neuzticēšanās auga augumā. Kā tie abi zināja viņas vārdu un adresi? Hanna taču svēti apsolīja ne ar vienu nerunāt par šo lietu!

- Manai mātei ceturtdienas naktī uzbruka, un viņa tika izvarota, — sacīja Maike Hercmane. - Māte atrodas slimnīcā.

īsos vārdos Maike pastāstīja, kas atgadījies Hannai, neizlaižot nevienu pretīgu detaļu, turklāt palikdama pilnīgi lietišķa, bez jebkādas iejūtības. Leonija juta, ka uz muguras uzmetas zosāda. Neskaidrās nojautas, ka ir atgadījies kaut kas slikts, bija apstiprinājušās. Viņa klusēdama klausījās.

- Tas ir briesmīgi. Bet ko jūs tagad gribat no manis? - Leonija jautāja, kad Maike apklusa.

- Mēs domājām, ka jūs varbūt zināt, pie kā mana māte pašreiz strādāja. Pirms pusotras nedējas jūs viņai e-pasta vēstulē rakstījāt, ka kāda jūsu paciente būtu gatava tikties ar viņu. Un jūs tur minējāt kādu cilvēku, vārdā Kilians Rotemunds.

Leonijai kļuva ledusauksti, bet vienlaikus iekšā viss vārījās. Vai tad viņi Hannai nebija pietiekami pārliecinoši izskaidrojuši, cik bīstama ir šī lieta? Par spīti visiem brīdinājumiem, viņa ar kādu ir runājusi un savus e-pastus glabājusi brīvi pieejamā datorā! Sasodīts, šī sieviete viņus visus ir pakļāvusi briesmām un, iespējams, izjaukusi rūpīgi izstrādāto plānu. Viņai jau no paša sākuma bija slikta nojauta. Hanna Hercmane bija egoiste ar pārspīlētu tieksmi izcelties, savā pārākuma apziņā cieši pārliecināta par to, ka ir neaizskarama. Leonija nespēja izjust līdzcietību.

- Es nejauši atradu kādu adresi Langenzelboldā, - Maike turpināja. -Tas ir plašs īpašums, iespējams, kādas rokeru bandas galvenā mītne. Es tur biju, bet viņi man uzrīdīja suni.

Bailes tuvojās kā ložņājoša inde, Leonija sāka svīst. Bija jāpiepūlas, lai spētu kontrolēt savu sejas izteiksmi, un viņa sakrustoja trīcošās rokas uz krūtīm.

- Vai šajā sakarā jūs jau bijāt policijā? - viņa jautāja.

Vīrietis, kurš līdz šim vēl neko nebija teicis, noklepojās.

- Nē, vēl ne, - viņš atbildēja. - Es ļoti ilgi pazīstu Hannu Herc-mani, jau četrpadsmit gadus viņa strādā mūsu televīzijas kanālā. Un es zinu, cik viņa ir jūtīga, kad runa ir par viņas sižetiem. Tāpēc mēs vispirms gribējām paši izdibināt, vai uzbrukums Hannai varētu būt saistīts ar viņas darbu.

>

Pilnīgi droši, ka bija kāda saistība, bet neapšaubāmi labāk bija izlikties neko nezinām.

- Hercmanes kundze kopš pāris nedēļām ārstējas pie manis, -Leonija atbildēja, un viņas balsī bija saklausāma nožēla. - Viņa nav man stāstījusi, pie kā strādā. E-pasta vēstulē bija runa par manu kādreizējo pacienti, kuru Hercmanes kundze nejauši pazina. Neko vairāk es jums nedrīkstu teikt.

Leonija juta vērtējošo, gandrīz naidīgo Maikes Hercmanes skatienu. Tu melo, šis skatiens pauda, un es to zinu. Taču viņai neatlika nekas cits kā vien par katru cenu aizsargāt Mihaelu.

Vīrietis pateicās, pasniedza savu vizītkarti, kuru Leonija iebāza dārza priekšauta kabatā.

- Varbūt jums tomēr ienāks prātā kaut kas tāds, kas varētu mums palīdzēt, — viņš sacīja un uz mirkli uzlika roku jaunajai sievietei uz pleca. - Nāc, Maike! Iesim!

Viņi pameta pagalmu, un Leonija noskatījās pakaļ, līdz abi bija iesēdušies automašīnā ar Frankfurtes numurzīmi, kas stāvēja vienā no piecām stāvvietām maiznīcas priekšā. Tad viņa aizslēdza pagalma vārtus, aizlika priekšā bultu un iegāja mājā. Steidzami vajadzēja piezvanīt. Ļoti steidzami. Nē, labāk nezvanīt. Brīdi Leonija neizlēmīgi stāvēja gaitenī, tad paķēra automašīnas atslēgu, kas karājās pie atslēgu dēlīša blakus ārdurvīm. Viņa brauks. Varbūt vēl nebija par vēlu kaut ko darīt lietas labā.

* * *

Kaijam Ostermanam bija nepieciešamas trīs stundas, lai izdibinātu, ka Kilians Rotemunds nekur nebija reģistrējis savu dzīvesvietu. Kopš atbrīvošanas no cietuma viņš oficiāli vairs neeksistēja. Rotemunds nesanēma naudu no valsts, un valsts nesanēma naudu

> > no Rotemunda. Viņa kuratora mobilā telefona numurs vairs nebija īstais, zvanot uz mājas telefonu, atsaucās tikai automātiskais atbildētājs, kas tūlīt paziņoja, ka iespējas nodot ziņu neesot.

— Te tas ir. - Pia apstādināja automašīnu pie stikla kluča ar plakanu jumtu un koptu priekšdārziņu. - Orānijas iela 112.

Viņi izkāpa no automašīnas un šķērsoja ielu. Asfalts jau priekšpusdienā bija dedzinoši karsts, Pia to varēja just pat caur sporta kurpju zolēm. Dubultgarāžas priekšā stāvēja sniegbalts SUV, tātad kāds bija mājās. Kaijs savos meklējumos bija uzdūries Rotemunda agrākajai adresei Bādzodenā, un Bodenšteins cerēja, ka jaunie īpašnieki zinās, kur palikuši mājas iepriekšējie iedzīvotāji.

Pia nospieda zvana pogu, kas atradās blakus pastkastītei. Uz tās bija tikai diskrēti iniciāļi K. H.

- Hallo? - nočerkstēja balss no sarunu iekārtas.

- Kriminālpolicija. Mēs labprāt ar jums aprunātos, - Pia sacīja.

- Momentinu!

Moments ilga veselas trīs minūtes.

- Kāpēc viņiem vajag tik daudz laika? — Pia nopūta no pieres matu šķipsnu. Daži ļaudis, ziņkārības dzīti, tūlīt rāva vaļā durvis, kad viņi piezvanīja, citiem kriminālpolicijas apmeklējums izraisīja neskaidru vainas izjūtu, un viņi mēģināja novilcināt sastapšanos.

- Varbūt viņi vēl aši dzen caur papīru smalcināmo mašīnu kaut kādus kompromitējošus materiālus, - Bodenšteins atbildēja un pasmīnēja. — Vai arī stiepj vecmāmiņas līķi uz pagrabu.

Pia no sāniem uzmeta šefam kritisku skatienu. Šāds vieglprātīgs humors viņam bija kaut kas jauns tāpat kā neregulārā skūšanās un paradums vairs nevalkāt kaklasaiti. Pēdējās nedēļās Bodenšteins neapšaubāmi bija mainījies, turklāt, kā Pia uzskatīja, - uz labo pusi, jo nepavisam nebija nācies viegli strādāt kopā ar mūžīgi nomāktu un izklaidīgu priekšnieku.

- Ļoti asprātīgi. - Pia jau atkal gribēja zvanīt, bet tad durvis atvērās. Durvju ailā parādījās sieviete. Aptuveni četrdesmit piecus gadus veca, slaida kā maikste, ļoti kopta. Viņa vēl aizvien bija pievilcīga, taču izskatījās panīkusi. No četrdesmit gadu vecuma āda nežēlīgi atriebās, ja bija saņēmusi par daudz saules un par maz ķermeņa tauku.

- Es tieši biju dušā, - sieviete atvainodamās teica un izvilka plaukstu caur tumšajiem, baltu šķipsnu cauraustajiem, vēl slapjajiem matiem.

-Tas nekas. Par laimi, pašlaik nelīst. - Bodenšteins uzrādīja savu apliecību, iepazīstināja ar sevi un Piu. Sieviete uzņēma viņa piezīmi ar nedrošu smaidu.

- Kā varu jums palīdzēt?

- Kundze...? - Bodenšteins uzsāka.

- Hakšpīla. Brita Hakšpīla, - sieviete sacīja.

- Paldies. Hakšpīlas kundze, mēs meklējam kādu cilvēku, kurš kādreiz šeit ir dzīvojis. Kilianu Rotemundu.

Smaids sievietes sejā pamira. Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm un dziļi ievilka elpu. Sievietes ķermeņa valoda pauda aizsardzību.

- Nez kāpēc tas mani nepārsteidz, — viņa caur sakostiem zobiem atbildēja. - Es nezinu...

Viņa apklusa, gribēja kaut ko teikt, bet pārdomāja.

- Nāciet iekšā! Visiem kaimiņiem nav jāuzzina, ka te atkal bijusi policija.

Bodenšteins un Pia iegāja stiklotajā priekštelpā. Šķita, ka visa māja sastāv pārsvarā no stikla sienām.

- Kilians Rotemunds ir mans bijušais vīrs. Es no Kiliana izšķīros, kad viņam bija jāiet cietumā. Tas bija 2001. gadā, un kopš tā laika es vairs neesmu viņu redzējusi. - Brita Hakšpīla mēģināja ārēji izskatīties mierīga, taču viņai iekšā plosījās mežonīgs satraukums, par to liecināja viņas plaukstas, kas slīdēja augšup lejup pa augšdelmiem. - Man tas bija neizturami - būt precētai ar pedofilu. Bērni toreiz vēl bija mazi, un vēlāk es bieži prātoju, vai tas perversais cūka ir aizskāris arī viņus.

>

Sievietes balss pauda riebumu un naidu, kas arī pēc vairāk nekā deviņiem gadiem nebija norimis.

- Tas, ko šis vīrietis nodarīja man, bērniem un maniem vecākiem, vienkārši nav iedomājams. Pretīgā informācija medijos mums visiem bija kā murgs. Es nezinu, vai jūs spējat iztēloties, cik pazemojoša un briesmīga ir sajūta, ja vīrietis, kuru jūs, šķiet, labi pazīstat, pēkšņi izrādās bērnu seksuāls izmantotājs. - Viņa paskatījās uz Piu, un Pia saprata, cik dziļi ievainota sieviete jūtas. — Mūsu draugi novērsās no manis, es jutos kā nevainīgā, kas notiesāta uz nāvi. Ļoti bieži sev jautāju, vai tā varbūt kaut kādā veidā bija arī mana vaina. Trīs gadus es ārstējos, jo jutos līdzvainīga.

Noziedznieku piederīgie bieži izjūt šādu vainas apziņu, padara sevi atbildīgus par notikušo. Tas ir vēl ļaunāk, ja novēršas arī draugi un kaimiņi. Pia varēja iedomāties, cik briesmīgi tas bija - pēkšņi būt apzīmogotai kā bērnu izvarotāja sievai, no kuras arī var prasīt atbildību.

- Kāpēc jūs no šejienes neizvācāties? - Pia jautāja.

- Uz kurieni gan? - Brita Hakšpīla rūgti iesmējās. - Māja vēl nebija nomaksāta, naudas vairs nebija. Šķiršanās prāvā pēc tiesas sprieduma gan viss tika atstāts man, taču, ja vecāki nebūtu finansiāli atbalstījuši, viss būtu aizgājis pa burbuli.

- Vai zināt, kur tagad dzīvo jūsu bijušais vīrs? - Bodenšteins gribēja zināt.

- Nē. Un arī negribu to zināt. Tiesa piesprieda stingru apmeklējuma aizliegumu, turklāt viņš nedrīkst tuvoties bērniem. Ja viņš pārkāps šo noteikumu, tūlīt atgriezīsies tur, kur tam pienākas būt: respektīvi, cietumā.

T ik daudz rūgtuma. Aizvainota sieviete, kuras brūces nespēj aizdzīt.

Pie dubultgarāžas piebrauca melns BMWun apstājās blakus SUV, no automašīnas izkāpa liela auguma vīrietis sirmiem matiem un kailu galvvidu, zēns un blonda meitene.

- Mans vīrs un mani bērni, - nervozi paskaidroja Brita Hakšpīla.

— Es negribētu, ka viņi uzzina jūsu apmeklējuma iemeslu.

Zēnam bija aptuveni divpadsmit gadu, meitenei - ap četrpadsmit, viņa bija maza skaistulīte ar lielām, tumšām acīm un ādu kā piens un medus. Garie, blondie mati sniedzās līdz muguras vidum, un Pia varēja izprast mātes bažas. Viņa acumirklī iedomājās par Lilī.

Meitenei vajadzēja būt aptuveni tikpat vecai, cik Lilī tagad, kad Brita Hakšpīla uzzināja par vīra slimīgajām nosliecēm. Drausmīgajai sajūtai, ka nekad neesi īsti pazinusi savu vīru, pievienojās raizes par bērniem, kā arī izstumšana no sabiedrības. Tas, ka bērnus seksuāli izmantoja viņu pašu tēvi, diemžēl nebija retums; tieši noslēgtajā mik-ropasaulē, ko sauca par ģimeni, bieži tika pielietota vardarbība, un, par spīti visām kampaņām, sabiedrībā šī tēma vēl aizvien bija tabu.

Pia pasniedza Britai Hakšpīlai vizītkarti.

- Lūdzu, piezvaniet man, ja tomēr kaut ko uzzināsiet, - viņa sacīja. - Tas ir ļoti svarīgi.

Meitene kāpa augšā pa kāpnēm, vienā ausī tai bija iebāzts iPhone baltais spraudnis, pār plecu pārmesta sporta soma, no kuras ārā rēgojās hokeja nūjas gals.

- Sveiki, mammu!

- Sveika, Kjāra! — Hakšpīlas kundze uzsmaidīja meitai. - Nu, kā gāja treniņā?

- Super, - meitene bez entuziasma atbildēja. Jautājošs skatiens pārslīdēja vispirms Bodenšteinam, pēc tam Piai.

- Nu tad, - Bodenšteins sacīja un pagriezās uz iešanu, - paldies par informāciju. Un jauku nedēļas nogali!

-Jums arī. Uz redzēšanos! - Hakšpīlas kundze salocīja Pias vizītkarti mazā četrstūrītī. Vispirms šķērsām, pēc tam gareniski. Viņa nepiezvanīs. Ļoti iespējams, vizītkarte tūlīt aizceļos uz atkritumu spaini. Un Pia to puslīdz varēja saprast.

* * *

Pulksten sešpadsmitos tika izsludināta Kiliana Rotemunda meklēšana visā valsts teritorijā.

Fotogrāfija gan vairs nebija īsti svaiga, tā bija ņemta no policijas datora un bija deviņus gadus veca, bet labāk tāda nekā vispār nekāda. No krimināltehniskās laboratorijas Vīsbādenē tika saņemti jauni materiāli, kas Hannas Hercmanes lietai piešķīra pavisam citu perspektīvu. Viena no glāzēm, kas atradās uz galda dzīvojamā istabā Hannas Hercmanes mājā, gan bija pavirši noslaucīta, taču laboratorijā tomēr bija spējuši atrast vienu izmantojamu pirksta nospiedumu.

- Bernhards Andreass Princlers, - pēcpusdienas sapulcē, uz kuru apspriežu telpā bija ieradusies visa 11. nodaļa kopā ar Kristiānu Krēgeru, paziņoja Kaijs Ostermans. - Rūdīts noziedznieks. Viņa līdzšinējo sodāmību saraksts ir tik garš kā tualetes papīra rullis. Slepkavība, smagu miesas bojājumu nodarīšana, nelegāla ieroča glabāšana, prostitūcijas bizness, izspiešana, šantāža. Tas tips ir izgājis cauri visam kriminālkodeksam. Tomēr jāatzīst, ka pēdējā sodāmība viņam bijusi pirms četrpadsmit gadiem. Turklāt daudzus gadus viņš ir bijis viens no Frankfurtes Road Kings vadoņiem.

-Tetovētais milzis, ko Kornbihlers it kā redzējis dzīvojamā istabā, -sacīja Pia. - Un kas bija tas otrs vīrietis, ar kuru kopā Hanna Hercmane vēlāk aizbrauca?

- Tas bija Kilians Rotemunds, - Kaijs atbildēja. - Viņa pirkstu nospiedumi mājā atrodami visur. Viņš nav ari papūlējies noslaucīt savu glāzi.

- Atšķirībā no Princlera, - Bodenšteins piebilda. - Kāpēc cilvēks notīra glāzi, kad ir aizgājis ciemos?

- Tas varbūt ir tīrais ieradums tādam, kurš tik bieži noziedzies pret likumu, - Kristiāns Krēgers izteica savu versiju.

- Vai arī Princlers bija domājis atgriezties, - sacīja Kcms Altunajs.

- Tam īsti nav jēgas. - Pia papurināja galvu. - Princlers un Rotemunds apciemo Hannu Hercmani, sēž kopā ar viņu dzīvojamā istabā un pļāpā kā seni draugi. Vēlāk Hercmanes kundze pat kaut kur aizbrauc kopā ar Rotemundu. Nākamajā vakarā viņš atkal ir pie Hercmanes mājas un kaut ko iemet pastkastītē...

- Ko viņš tur īsti iemeta? - jautāja Katrīna Fahingere.

- To mēs vēl nezinām. Maikes Hercmanes mobilais neatbild, -Pia atteica. — Atzvanījusi taču viņa arī nav, vai ne, Kaij?

- Uz šejieni ne.

Bodenšteins piecēlās, paņēma flomāsteru un papildināja sarakstu uz baltās tāfeles ar Kiliana Rotemunda un Bernda Princlera vārdiem un izsvītroja Normanu Zaileru un Vincentu Kornbihleru.

- Kas ir ar Nīmelleru? - Viņš pagriezās. - Kurš ar viņu runāja?

- Katrīna un es, - atbildēja Kems Altunajs. - Par ceturtdienas nakti viņam nav alibi. Nīmellers apgalvo, ka sastrīdējies ar Hercmanes kundzi kaut kāda sižeta dēļ. Viņš, šķiet, ir apvainojies, ka Hercmanes kundze negribēja viņam atklāt, pie kā pašreiz strādā. Nīmellers apgalvo, ka tieši no Oberurseles braucis uz mājām un, vīlies priekšniecē, savā dzīvoklī piedzēries. Diemžēl tam nav liecinieku.

- Man gan nešķita, ka viņš melotu, - teica Katrīna Fahingere.

- Un pavisam godīgi - Nīmellers ir tāds izkaltis istabā tupētājs. Pie labākās gribas nespēju iedomāties, ka viņš kaut ko tādu darītu.

Bodenšteins nekomentēja šo piezīmi. Pēc izskata par cilvēku reti var pateikt, uz ko tas ir spējīgs. Arī viņš neuzskatīja Janu Nīmelleru par vainīgo, taču bija cerējis no viņa iegūt noderīgu informāciju par

Hannas Hcrcmanes tuvāko apkārtni, it īpaši par lietu, pie kuras viņa pašreiz strādāja.

— Vai ir jaunumi no slimnīcas?

— Hcrcmanes kundze vēl aizvien nav tādā stāvoklī, lai viņu varētu nopratināt, - atkal ierunājās Kems. Katrīna un viņš bija iegriezušies Hēhstes slimnīcā, bet Hanna Hercmane pēc otrās operācijas vēl nebija pamodusies no narkozes, viņas stāvokli ārsti joprojām raksturoja kā kritisku.

— Rotemunds, visticamāk, uzturas šajā apkārtnē, - domīgi teica Bodenšteins. - Langenhainā viņš bija ieradies ar motorolleru.

— Man ir Princlera dzīvesvietas adrese. — Kaijs pacēla acis no portatīvā datora. - Viņš dzīvo Ginhaimā, Pētera Bēlera ielā 143. Man ir tāda nojauta, ka Rotemunds ir paslēpies pie sava kādreizējā klienta. Tas viņam ir šo to parādā. Varbūt jūs interesēs, ka Kilians Rotemunds vairākos tiesas procesos bija Princlera advokāts. Divos gadījumos par smagu miesas bojājumu nodarīšanu viņš ticis attaisnots pierādījumu trūkuma dēl.

>

Bodenšteins pamāja ar galvu. Tas tiešām izklausījās ļoti daudzsološi. Taču bija jārēķinās ar to, ka Princlers bez pretošanās neļaus sevi saņemt ciet.

— Mēs tūlīt brauksim pie viņa, - Bodenšteins nolēma un ieskatījās pulkstenī. - Kaij, piezvani kolēģiem Frankfurtē! Man vajadzīgi vēl vismaz seši vīri. Viņiem jābūt šeit tieši pulksten 17.30.

Varbūt palaimēsies, un Hannas Hercmanes gadījums pāris stundu laikā tiks atrisināts, tad viņi atkal varēs pilnībā koncentrēties uz Nāru, kura joprojām bez vārda gulēja Frankfurtes Tiesu medicīnas institūta saldētavas plauktā.

* * *

Hanna bija zaudējusi jebkādu laika izjūtu. Cik ilgi viņa te jau gulēja? Vienu dienu? Vienu nedēļu? Kurš šodien datums? Kura nedēļas diena?

>

Hannu tas gluži vai tracināja, ka viņa neko nespēja atcerēties. Tomēr, lai kā viņa pūlējās, galvā nebija nekā cita kā vien necaurredzama migla. Noteikts laika posms bija izzudis - Hanna zināja, kā viņu sauc, kad ir viņas dzimšanas diena, spēja visu atcerēties pa minūtei līdz strīdam ar Janu pēc ballītes.

Šorīt, pirms Hannu otrreiz aizveda uz operāciju zāli, ārsti bija teikuši, ka viņai esot galvaskausa lūzums un smags smadzeņu satricinājums un pārejoša amnēzija šādā gadījumā neesot nekas neparasts. Nevajagot sevi piespiest, viņi bija teikuši, kaut kad atmiņa pati no sevis atgriezīšoties. Galvaskausa lūzums. Smadzeņu satricinājums. Kāpēc viņu vēlreiz operēja? Kāpēc viņa tikpat kā nespēja pakustēties?

Durvis atvērās, pie gultas pienāca tumšmatainā ārste, ko Hanna jau vairākkārt bija redzējusi.

- Kā jūs jūtaties? — viņa laipni apvaicājās.

Muļķīgs jautājums. Kā gan lai jūtas, ja tu guli intensīvās terapijas nodaļā, neko neatceries un tevi nav apmeklējusi pat pašas meita?

- Tā nekas, - Hanna nomurmināja. - Kas īsti ir noticis? Kāpēc mani operēja?

Viņa tagad vismaz varēja puslīdz saprotami izrunāt vārdus. Ārste pārbaudīja monitorus, kas atradās aiz Hannas gultas, tad piestūma krēslu tuvāk gultai un apsēdās.

- Jūs esat kļuvusi par nozieguma upuri. Jums uzbruka, un jūs tikāt izvarota, - ārste ar nopietnu sejas izteiksmi paziņoja. - Jūs esat guvusi smagus iekšējus un ārējus savainojumus. Mums vajadzēja izoperēt jums dzemdi un daļu zarnu un pagaidām ielikt mākslīgo izeju.

Hanna mēmi vērās sievietē. Apjausma nāca kā šoka viļņi. Viņa nebija cietusi negadījumā, bet tikusi izvarota\ Tas nevarēja būt tiesa! Kaut kas tāds notika ar citiem, nevis ar viņu. Viņa bija tā, kas stāstīja par šādiem gadījumiem! Nozieguma upuris. Nē, nē, nē! Viņa negribēja būt upuris, uz kuru blenza un kuram juta līdzi.

- Vai... vai prese par to jau zina? - Hanna nošļupstēja. Acu priekšā jau rēgojās virsraksti bulvāra preses izdevumu titullapās: Hanna Hercmane brutāli izvarota. Varbūt arī ar fotogrāfiju, kurā viņa parādīta bezpalīdzīga un puskaila! Šāds priekšstats bija tīrās šausmas.

Taču, Hannai par atvieglojumu, ārste papurināja galvu.

- Nē, slimnīca ir noteikusi ziņu izpaušanas aizliegumu. Taču policija vēlēsies ar jums runāt.

Nu skaidrs. Policija. Tagad viņa bija upuris. Izvarošanas upuris. Apkaunota. Izvarota. Piesmieta. Hannas raidījumos bieži bija piedalījušās sievietes, kuras tikušas izvarotas, viņa runāja ar tām par gūto traumu, bailēm un ļaundariem, par mēnešiem vai gadiem ilgām nodarbībām psihoterapijas un pašpalīdzības grupās. Viņa bija tēlojusi līdzjūtību un sapratni, bet slepus šīs sievietes ienīdusi un domājusi: pašas vainīgas, ja ar jums tā atgadās. Tai, kura uzbudināta skraida apkārt kā ielasmeita vai ir bikla kā bailīgs zaķis, jārēķinās ar to, ka viņai kāds var uzbrukt un vinu izvarot. Un nu ar vinu ir

> > > gadījies tieši tāpat? Šāda doma bija gandrīz neizturama.

- Nepārmetiet sev neko! Ja vēlaties, varat aprunāties ar psiholoģi. - Ārste ar plaukstu pieskārās Hannas rokai. Viņas acīs Hanna pamanīja līdzjūtību. Un to viņa vēlējās vismazāk.

Hanna aizvēra acis. T ikai nedomāt par to! Vislabāk bija mēģināt vispār neko neatcerēties. Ja viņa neatcerēsies, varbūt spēs izstumt notikušo no apziņas. Cik drīz vien iespējams, jāpiezvana aģentam, lai viņš sacer piemērotu stāstiņu presei un sabiedrībai, jo neizdosies ilgi paturēt slepenībā to, ka ar viņu kaut kas atgadījies. Nelaimes gadījums - tas bija labi. Jā, satiksmes negadījums - ar to viņa varētu sadzīvot. Starmešu gaismā bija redzams, ka automašīnas priekšā kaut kas ātri pārslīdēja pār ceļu, un viņa instinktīvi parāva stūri pa kreisi. Hanna izbijusies sarāvās - tik skaidri viņa redzēja situāciju savā priekšā. Viņa brauca uz mājām, kad auto priekšā uz ceļa bija izskrējis kāds dzīvnieks. Viņa paguva izvairīties un tad... Skaļa mūzika. Dzīvnieks automašīnas starmešu gaismas kūlī. Āpsis vai jenots. POLICIJA - I.UDZU, SEKOJIET! Brīdinājuma trijstūris. Atmiņu drumslas caur miglu Hannas galvā uzplaiksnīja nesakārtotas un netīkamas. Viņa bija izvarota. Kurš viņu atrada? Kaut kādi svešinieki, kuri redzēja viņu vāju, neglītu un nežēlīgi piekautu?

Hanna savilka rokas dūrēs un cīnījās ar asarām, kas kāpa acīs. Augstais Dievs, kāds kauns! Kā lai ar to turpina dzīvot?

Kad Bodenšteins, Krēgers, Altunajs un Pia ieradās Pētera Bēlera ielā, divu pieprasīto operatīvo automašīnu vietā viņus gaidīja pilnīgi nokomplektēta ātrās reaģēšanas vienība.

- Ko tad tas nozīmē? - Bodenšteins pārsteigts jautāja vienības vadītājam, ieraudzījis vīrus melnajās kaujas uniformās. Nedaudz vēlāk viņš aptvēra, ka Ostermans ziņojumā bija minējis, ka aizturamā persona pieder pie Rond Kings, tātad viņa pieprasījumu centrāle nodevusi tālāk organizētās noziedzības apkarošanas nodaļai un informējusi ātrās reaģēšanas vienību.

- Vai jūs domājāt tur tā vienkārši piezvanīt un iemaršēt iekšā? -vienības vadītājs augstprātīgi laipni jautāja.

- Katrā ziņā, - Bodenšteins salti atbildēja. - Un tieši tā mēs tagad arī darīsim. Es negribu te pievērst uzmanību un, iespējams, nevajadzīgi provocēt vīrieti ar baru testosteronuzlādētu kaujas mašīnu.

Vienības vadītājs nicīgi sašķobīja seju.

- Man nav nekāda prieka pēc tam stundām ilgi rakstīt protokolus tikai tāpēc, ka jūs, provinces šerifi, esat nepareizi novērtējuši situāciju, - viņš atbildēja. — Es koordinēšu akciju. Mani zēni zina, kas viņiem jādara.

Aizvien vairāk garāmgājēju sāka pievērst viņiem uzmanību, iedzīvotāji ziņkārīgi izbāza pa logiem galvas vai bija atbalstījušies pret balkonu margām. Pia nepacietīgi pašūpoja galvu. Šefu atkal traucēja viņa iedzimtā pieklājība.

-Ja jūs te vēl mazliet ilgāk diskutēsiet, putniņi tiks brīdināti un aizlidos, — viņa iejaucās. — Es šodien vēl gribētu kaut kad nokļūt arī mājās.

- Ko jūs te vispār... - vienības vadītājs iesāka, bet viņa augstprātīgā intonācija un mačo izturēšanās pamazām sāka Bodenšteinu nokaitināt.

- Tagad pietiek! - viņš to enerģiski pārtrauca. - Mēs iesim tur iekšā, pirms ir uzradusies televīzija un mūsu mērķa persona ieraudzījusi savu māju Esenes ziņās. Jūs paliksiet lejā un nodrošināsiet izejas.

— Jums nav bruņuvestes, - vīrietis pukojās, jo jutās manāmi aizvainots savās goda jūtās. - Es un viens no maniem zēniem ies līdzi.

— Ja jūs to noteikti vēlaties... - Bodenšteins paraustīja plecus un sāka iet. — Bet turieties aiz muguras.

Māja ar 143. numuru bija viena no vairākām neizteiksmīgajām pelēkajām sešdesmito gadu blokmājām. Siltajā sestdienas pēcpusdienā iemītnieku dzīve norisinājās galvenokārt brīvā dabā. Cilvēki sēdēja uz balkoniem, zālienā starp mājām bērni spēlēja futbolu, pāris jaunu vīriešu ķimerējās ap automašīnu. T ieši tad, kad policisti tuvojās namdurvīm, automašīna iedarbojās. No mājas iznāca divas jaunas sievietes ar bērnu ratiņiem un viņus aizdomīgi vēroja.

- Kas šeit notiek? - viena jautāja, ieraudzījusi ātrās reaģēšanas vienības vīrus.

- Nekas. Ejiet tālāk! - nelaipni noskaldīja vienības priekšnieks.

Tā, protams, viņš panāca pretējo. Abas palika stāvam, viena pat

izvilka mobilo telefonu. Pia mudināja pasteigties. Akcija jau bija piesaistījusi pārāk lielu uzmanību.

- Princlers, - Kems izlasīja uz vienas no zvanu plāksnītēm.

- Ceturtais stāvs.

Kāpņu telpā bija jūtama ēdiena smarža.

— Pia un es brauksim ar liftu, jūs kāpsiet pa kāpnēm, - Bodenšteins sacīja Altunajam un Krēgeram un nospieda lifta izsaukšanas pogu.

— Vai tu labāk negribi kāpt pa kāpnēm? — Pia nevainīgi pajautāja.

Viņa jau iepriekš zināja šefa atbildi, bet nespēja atturēties pavilkt

viņu uz zoba. Iepriekšējā vasarā Bodenšteins bija plātījies, ka arī bez muļķīgiem fitnesa un diētas plāniem nokritīsies par pāris kilogramiem, ja turpmāk lifta vietā izmantos kāpnes. Kopš tā laika Pia tikai divas vai trīs reizes bija piedzīvojusi, ka šefs tiešām izmantoja kāpnes, kad kā alternatīva bija pieejams funkcionējošs lifts.

Pienāca lifts.

- Es katru dienu rūgti nožēloju, ka iepazīstināju tevi ar saviem slepenajiem fitnesa plāniem, - Bodenšteins sacīja, kad durvis aiz viņiem bija aizvērušās. - Tu līdz mana mūža galam zobosies par šo neapdomīgi izteikto piezīmi. Es ierosinu atpakaļ kāpt pa kāpnēm.

- Tātad kā parasti. - Pia daudznozīmīgi pasmaidīja.

Nedaudz vēlāk viņi stāvēja pie saskrāpētām durvīm, pie kurām

karājās noputējis plastmasas ziedu vainags. Grīdas paklājiņš sirsnīgi sveicināja apmeklētājus. Bodenšteins piespieda zvana pogu. Aiz plānajām finierkoka durvīm pārāk skaļi dārdēja radio, bet nekas nesakustējās. Pēc otrā zvana radio apklusa. Bodenšteins pieklauvēja.

Pēkšņi viss notika ļoti ātri. Durvis pavērās spraugā, abi ātrās reaģēšanas vienības vīri garām Bodenšteinam devās triecienā un iegāzās durvīs, tās atsitās pret sienu. No dzīvojamās istabas atskanēja spalgs kliedziens, tam sekoja otrs kliedziens, dobjš sitiens un apslāpēts klepus. Kā zibens starp Pias kājām izšāvās balts kaķis, izskrēja kāpņu telpā un sāka ņaudēt.

Pia un Bodenšteins ieskrēja dzīvoklī. Acīm pavērās groteska aina. Trausla, veca dāma ar rūpīgi ondulētām, baltām cirtām stāvēja koridorā ar gāzes baloniņu rokā, pie viņas kājām uz gaišpelēkā paklāja locījās ātrās reaģēšanas vienības vadītājs, otrs kolēģis bija atspiedies pret sienu. Viņš klepoja, un no acīm tam tecēja asaras. Te tev nu bija!

- Rokas augšā! - Vecā dāma uzbrūkoši pavērsa baloniņu pret Bodenšteinu. Viņu vēl nekad nebija apdraudējusi astoņdesmitgadīga vecenīte ar lasāmbrillēm zeltītā ietvarā uz degungala, taču, ievērojot dāmas bargo apņēmību, viņš drošības labad paklausīja.

- Pavisam mierīgi! - viņš teica. - Mans uzvārds ir Bodenšteins, 1 lofheimas kriminālpolicija. Lūdzu, atvainojiet manu kolēģu rupjo izturēšanos!

-To omi mēs ņemsim līdzi, - noķērca ātrās reaģēšanas vienības vadītājs un mēģināja tikt uz kājām. - Es iesniegšu ziņojumu par miesas bojājumu nodarīšanu.

-Tādā gadījumā es jūs iesūdzēšu par mājas miera traucēšanu, -vecā dāma atjautīgi atspēlējās. — Arā no mana dzīvokļa, un momentā!

Kāpņu telpā sapulcējās aizvien vairāk iedzīvotāju, tie staipīja kaklus un sačukstējās.

- Vai tev tur viss labi, Elfrīde? - iesaucās kāds vecs vīrs.

-Jā, jā, viss kartībā, - atsaucās bezbailīgā seniore un nolika asaru gāzes baloniņu uz garderobes plauktiņa. — Bet uz tām izbailēm man

. v • v *

vispirms ir nepieciešams viens serijs.

Viņa uzmeta Bodenšteinam pētījošu skatienu.

— Nāciet līdzi, jaunais cilvēk! - viņa sacīja. - Jūs vismaz protat uzvesties. Ne tā kā tie divi rupekļi, kuri gandrīz izgāza manas durvis.

Bodenšteins un Pia sekoja vecajai dāmai, kura devās uz dzīvojamo istabu. Rustikāls ozolkoks, puķainas tapetes, servējamie ratiņi, nokrauti ar porcelāna figūriņām, mīkstās mēbeles, pārblīvētas ar izšūtiem spilveniem, vitrīnā alvas šķīvji un krūzes. Kā anahronisms tam visam - pašā vidū milzīgs plazmas televizors. Grūti iedomāties, ka te apgrozītos tetovēts divmetrīgs vīrietis motociklista jakā un zābakos.

— Arī vienu glāzīti? - apvaicājās vecā dāma.

— Nē, liels paldies, - Bodenšteins pieklājīgi atteicās.

— Sēdieties taču! - Viņa atvēra vitrīnu, kurā atradās ievērojams daudzums visdažādāko alkoholisko dzērienu, paņēma glāzi un no kādas pudeles ielēja kārtīgu malku. - Ko īsti nozīmē šis iebrukums?

— Mēs meklējam Berndu Princleru, - atbildēja Bodenšteins.

- Vai viņš ir jūsu dēls?

— Bernds. Jā, tas ir mans dēls. Viens no četriem. Vai viņš atkal kaut ko ievārījis? - Elfrīde Princlere, nedaudz samulsusi, vienā paņēmienā iztukšoja glāzīti.

Durvīs parādījās Kristiāns Krēgers.

— Dzīvoklis ir tukšs, - viņš sacīja. - Nav arī nekādu pazīmju, ka šeit vēl kāds nesen uzturējies.

— Ko tad jūs gaidījāt? Varbūt manu dēlu? Viņu es jau gadiem neesmu redzējusi. - Vecā dāma atsēdās atpūtas krēslā, kas bija pavērsts pret televizoru. Viņa ieķiķinājās.

— Man jums jāatvainojas par asaru gāzi, - viņa uzjautrināta iekluk-stējās, un Piai šķita, ka vecajai kundzei šis nebija pirmais šerijs.

— Bet te apkārt skraida daudz visādu salašņu, tāpēc man vienmēr pie rokas ir gāzes baloniņš. Arī tad, kad eju iepirkties vai uz kapsētu.

- Mums tiešām ļoti žēl, - Pia sacīja. - Mūsu kolēģi nedaudz pārcentās. Mēs negribējām jūs nobaidīt.

- Nav jau tik traki. - Elfrīde Princlere atmeta ar roku. - Ziniet, man ir astoņdesmit seši gadi, un tad dzīve ir diezgan garlaicīga. Tagad vismaz kaut kas ir noticis. Par to varēsim pāris nedēļu runāt.

Labi, ka viņa to uzņēma ar humoru. Citi cilvēki šādā situācijā būtu iesnieguši sūdzību. Un pamatoti.

- Ko jūs vispār gribat no Bernda? - Princleres kundze ziņkārīgi ievaicājās.

- Mums viņam ir daži jautājumi, - atbildēja Bodenšteins. - Vai zināt, kur mēs varam atrast jūsu dēlu? Vai jums ir viņa telefona numurs?

Pia pavērās apkārt un piegāja pie bufetes, uz kuras bija izvietotas ierāmētas senāk uzņemtas fotogrāfijas. Pie sienas karājās nobrūnē-jušas fotogrāfijas, kurās bija redzama Elfrīde Princlere jaunībā un viņas vīrs.

- Nē, diemžēl nav. - Vecā dāma nožēlā papurināja galvu. — Pārējie mani zēni regulāri mani apciemo, bet Bernds dzīvo savu dzīvi. Tāds viņš bijis vienmēr. Šad tad viņam pienāk pa vēstulei, tad es to aizsūtu uz abonējamu pastkastīti Hanavā.

Viņa paraustīja plecus.

- Kamēr es neko par viņu nedzirdu, esmu apmierināta. Ja nav nekādu zinu, tā ir laba zina.

> 7 >

- Vai šis ir Bernds? - Pia pajautāja un norādīja uz vienu no fotogrāfijām sudrabotā ietvarā. Halks Hogans^16 ar tumšiem matiem melnas automašīnas priekšā, blakus sieviete, divi bērni un balts pitbulterjers.

- Jā, - Elfrīde Princlere apstiprināja. - Briesmīgi notetovēts, vai ne? Kā matrozis, tā mans vīrs - lai miers viņa pīšļiem - allaž apgalvoja.

- Cik veca ir šī fotogrāfija?

- Viņš man to atsūtīja pagājušajā gadā.

- Vai es drīkstētu fotogrāfiju aizņemties? - Pia lūdza. - Nākamnedēļ es to atsūtīšu jums atpakaļ.

- Jā, jā, ņemiet vien līdzi.

Baltais kaķis atgriezās un murrādams ielēca Elfrīdei Princlerei klēpī.

— Paldies! - Pia izņēma fotogrāfiju no ietvara un apgrieza otrādi. Tā bija fotopastkarte, kādas varēja pasūtīt interneta veikalos.

“Priecīgus 2009. gada Ziemassvētkus novēl Bernds, Ela, Niklass un Fēlikss. Lai Tev labi klājas, mammu!’’ - bija rakstīts otrā pusē. Arī rokeri savām mātēm sūtīja apsveikuma kartītes Ziemassvētkos.

Pia vērīgāk aplūkoja pasta zīmogu un iekšēji nopriecājās. Paskarte bija apzīmogota Langenzelboldā, turklāt fotogrāfijā bija redzama daļa no automašīnas numurzīmes.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņi atstāja māju, kuras priekšā pa to laiku bija sastājies cilvēku pulciņš. Kems pa telefonu paziņoja Kaijam Ostermanam pastkastītes adresi, lai gan nedēļas nogalē izredzes kaut ko uzzināt par pastu bija diezgan niecīgas.

- Tīrā laika izšķiešana visa šī akcija, - pa ceļam uz automašīnu šķendējās Krēgers. - Pilnīga katastrofa!

— Ne gluži. - Pia pasniedza viņam fotopastkarti, ko bija ievietojusi lietišķo pierādījumu uzglabāšanas maisiņā. - Varbūt tu zināsi, ko ar to iesākt.

— Tu tiešām esi gudra meitene. - Kristiāns Krēgers aplūkoja fotogrāfiju. — Ja tas nav melnais Hummer, kas stāvēja pie Hannas Herc-manes mājas...

Svetdiena, 2010. gada 27. jūnijs

BLĀVAJĀ DIVU LATERNU GAISMA iela izskatījās kā izmirusi. Bez desmit četros no rīta arī viesnīcā Rudolph vairs nekas nenotika, visi logi bija tumši. Bernds bija piekodinājis viņai pievērst uzmanību svešām automašīnām, pirms kāpt ārā no savējās un atvērt vārtus. Viņš pat bija piedāvājies atvest viņu uz mājām, tomēr viņa bija atteikusies. Lēnā gaitā viņa izbrauca ielu visā tās garumā, iegriezās pa kreisi Haingrābena ielā un pie Rudolph atkal izbrauca uz Altnīderhofhaimeras ielas. Nekā aizdomīga. Kaimiņu automašīnas viņa pazina; arī visām citām, kuras pa ceļam bija redzējusi, bija M'I'K^17 numurzīmes. Ja tā turpināsies, viņai kaut kad uznāks vajāšanas mānija. Leonija apstājās pie pagalma vārtiem, izkāpa no automašīnas un atslēdza mazos vārtiņus. Noreaģēja kustību sensors, prožektors, kas atradās virs ārdurvīm, iedegās un ieskāva pagalmu spožā gaismā. Viņa atvilka bultu un atvēra lielos vārtus. Patiesībā viņa nebija īpaši bailīga, jo daudzus gadus dzīvoja viena, tomēr jau vairākas dienas, tiklīdz satumsa, Leonijai uzmācās dīvaini nejauka sajūta. Sajūtas viņu reti pievīla. Ja viņa būtu klausījusi tikai savam instinktam un nebūtu iejaukusi Hannu Hercmani šajā lietā, viņiem tagad nebūtu šo problēmu! Leonijai bija neizmērojamas dusmas uz šo augstprātīgo, izcelties mīlošo personu. Viņas dēļ viņi tikko bija pamatīgi sastrīdējušies.

Leonija iebrauca automašīnu pagalmā, aizslēdza vārtus un apzinīgi atkal aizvilka priekšā bultu. Iegājusi mājā, viņa virtuvē izņēma no ledusskapja Cola light pudeli. Mēle lipa pie aukslējām, viņa bija tik izslāpusi, ka izdzēra puslitra pudeli vienā paņēmienā. Kā bija norunāts, Leonija ar vienu roku uzklikšķināja īsziņu. Viss labi -esmu mājās.

Viņa novilka kurpes un iegāja tualetē, kas īstenībā bija paredzēta pacientiem. Visu dienu Leoniju bija mocījušas gāzes vēderā, bet kaut kur citur viņa vienkārši neprata atviegloties. Pēc tam viņa pavēra tualetes logu un gāja ārā. Garāmejot Leonija nospieda elektrības slēdzi un izbijās gandrīz līdz nāvei. Tieši sev priekšā viņa ieraudzīja divus stāvus maskās, ar dziļi uz sejas uzvilktām tumšām beisbola cepurītēm.

- K... ko jūs te darāt? - Leonija mēģināja runāt stingrā balsī, lai gan sirds no bailēm sitās kaklā. - Kā jūs tikāt iekšā?

Sasodīts! Mobilais telefons atradās uz virtuves galda. Viņa lēnām kāpās atpakaļ. Virbūt viņa spētu uzskriet pa kāpnēm, ieslēgties guļamistabā un no loga pasaukt pēc palīdzības. Vai atslēga vispār bija durvīs? Vēl viens solis atpakaļ. Pusotra metra līdz kāpnēm. Neskatīties uz turieni, viņa domāja, vienkārši skriet un paļauties uz pārsteiguma efektu. Spurtā viņa to varētu paveikt. Leonija sasprindzināja muskuļus un metās skriet, bet garākais no abiem vīriešiem reaģēja zibens ātrumā. Viņš satvēra Leoniju aiz rokas un rupji atstūma atpakaļ. Kāda roka satvēra Leoniju aiz spranda un tik spēcīgi grūda viņas galvu pret sienu, ka viņa apdullusi noslīga ceļos. Vispirms Leonijai acu priekšā lēkāja zvaigznītes, pēc tam viss dubultojās. Pār vaigu sāka tecēt silts šķidrums un pilēja no zoda uz grīdas. Leonija domāja par to, kas bija atgadījies ar Hannu. Vai arī viņu tagad piekaus un izvaros? Leonija trīcēja pie visām miesām, bailes pārvērtās izmisīgā panikā, kad pēkšņi viņa izdzirda skaļu troksni. Nākamajā brīdī viņu saķēra aiz kājām un vilka uz terapijas telpu. Leonijai izdevās satvert durvju stenderi, viņa krampjaini ieķērās tajā, spārdījās ar kājām. Sāpīgs spēriens pa ribām Leonijai aizsita elpu, un viņa palaida vaļā rokas.

- Lūdzu, - viņa izmisusi elsoja, — lūdzu, nenodariet man neko!

Maike atvēra acis, un viņai vajadzēja dažas sekundes, lai aptvertu, kur atrodas. Viņa omulīgi izstaipījās un iztaisnoja rokas aiz galvas. Aiz loga čivināja putni, caur aizvirtņiem krita saules gaisma un uz spožās parketa grīdas zīmēja gaišas svītras. Iepriekšējais vakars bija izvērties garš, Volfgangs un Maike vēl bija aizbraukuši uz Frankfurti paēst, un viņa bija diezgan daudz izdzērusi. Volfgangs atkal bija piedāvājis Maikei pārnakšņot pie viņa, jo doma, ka meitene ir viena pati Langenhainas mājā, viņam nekādā ziņā nebija pa prātam. Tā kā Maikei jau kopš bērnības patika krusttēva ģimenes brīnišķīgā baltā villa, šoreiz viņa bija pieņēmusi Volfganga piedāvājumu un noklusējusi, ka jau pāris nedēļu pieskata savas draudzenes dzīvokli Zaksenhauzenā un nemaz nedzīvo pie Hannas. Agrāk viņa te bieži nakšņoja, kad māte bija kaut kur aizceļojusi. Volfganga māte bija kļuvusi viņai gandrīz par trešo omi. Maikei viņa patiešām bija patikusi, un Volfganga mātes pašnāvība pirms deviņiem gadiem viņai izraisīja dziļu šoku. Viņa nesaprata, kāpēc cilvēkam, kurš dzīvoja tik skaistā mājā, kuram bija pietiekami daudz naudas, kuru visi mīlēja un ar kuru labprāt satikās, tā vienkārši vajadzēja pakārties šķūnī. Hanna toreiz stāstīja, ka Kristīnei bijusi smaga depresija. Maikes atmiņā vēl spilgti bija saglabājušās bēres. Tā bija saulaina, skaista rudens diena septembrī, simtiem cilvēku bija atvadījušies no Kristīnes pie vaļējā kapa. T°re'z Maikei bija divpadsmit gadu, un visvairāk viņu iespaidoja fakts, ka Volfgangs bija raudājis kā mazs bērns. Arī viņa tēvs vienmēr bija laipns pret Maiki, tomēr kopš kādas reizes, kad viņš bija kliedzis uz Volfgangu un viņu noķengājis, Maike no viņa baidījās. Drīz pēc Kristīnes Māternas bērēm Hanna apprecējās otrreiz, un Georgs, viņas jaunais vīrs, bija nenormāli greizsirdīgs, ka Hanna un Volfgangs bija draugi, tāpēc viņi reti ciemojās Oberurseles villā.

Vikar Maike visu dienu bija pavadījusi ar Volfgangu un to izbaudījusi. Volfgangs nekad nebija apgājies ar viņu kā ar mazu bērnu, pat toreiz ne, kad viņa tiešām bija maza. Visus šos gadus viņš bija bijis viņas draugs un uzticības persona - vienīgais cilvēks, ar ko

Maike varēja pārrunāt jautājumus, par kuriem negribēja apspriesties ar tēvu, nemaz jau nerunājot par māti. Volfgangs bija apmeklējis viņu dažādās psihoneiroloģiskajās klīnikās, viņš neaizmirsa nevienu Maikes dzimšanas dienu un vienmēr mēģināja būt starpnieks starp viņu un Hannu. Šad tad Maike sev jautāja, kāpēc viņam nav sievas. Kopš meitene zināja, ko tas nozīmē, viņa prātoja, vai Volfgangs ir gejs, taču arī tam nebija nekādu pazīmju. Kaut kad Maike to jautāja mātei, bet Hanna bija tikai paraustījusi plecus. Volfgangs ir vienpatis, viņa bija atbildējusi, tā tas vienmēr ir bijis.

Hanna! Iedomājoties par māti, Maike sajuta sirdsapziņas pārmetumus. Vēl aizvien viņa nebija aizbraukusi uz slimnīcu. Vakar Maike bija runājusi pa telefonu ar Irīnu, kura, protams, jau bija tur bijusi. Taču tas, ko Irīna pastāstīja, vēl jo vairāk nostiprināja Maikes pārliecību, ka apmeklējums jāatliek. Viņa noskurinājās un uzvilka segu līdz zodam. Irīna bija izteikusi pārmetumus, ko Maike negribēja dzirdēt. Gan jau viņa kaut kad aizies, bet ne šodien. Šodien Volfgangs gribēja kopā ar viņu doties uz Reingavu, lai ieturētu maltīti, - un braukt uz turieni viņa superīgajā Aston Martin Cabrio. Lai novirzītu tavas domas uz kaut ko citu - tā viņš vakarvakarā bija teicis.

Uz naktsgaldiņa iedūcās viedtālrunis. Maike pastiepa roku, izvilka lādētāja vadu un ieslēdza aparātu. Pēdējās divdesmit četrās stundās viņa bija saņēmusi divdesmit divus anonīmus zvanus. Maike principa pēc necēla klausuli, ja parādījās neidentificēts numurs, un nepavisam jau ne tagad, kad zvanīt varēja policisti. Šoreiz bija pienākusi īsziņa.

>

Hallo, Hercmanes kundze! Lūdzu, piezvaniet man! Tas ir ļoti svarīgi. Ar sveicienu, P. Kirhofa.

Svarīgi? Kam? Viņai ne.

Maike izdzēsa īsziņu un pievilka ceļgalus pie krūtīm. Pie vienkārši varētu likt vinu mierā.

»

* * *

Desmit pāri deviņiem no rīta reģionālās policijas pārvaldes telefonu centrālē pienāca zvans. Dežurējošais ierēdnis informēja

Bodenšteinu pēc piecdesmit sekundēm, un viņš savukārt piezvanīja Piai, kura gan jau bija ceļā uz Hēhstes slimnīcu pie Hannas Hercmanes.

Braucot uz Hofheimu, Bodenšteins aizsūtīja uz pārvaldi Kaiju, Kemu un Krēgeru un vēl no automašīnas piezvanīja dežurējošajam prokuroram, lai nekavējoties pieprasītu kratīšanas atļauju Kiliana Rotemunda miteklī. Četrdesmit piecas minūtes pēc tam, kad bija atskanējis zvans, visa komanda, izņemot Piu, bija sapulcējusies sardzes telpā, tomēr pat pēc ziņojuma trešās noklausīšanās neviens nespēja pateikt, vai tā bija sievietes vai vīrieša balss, kas divos skopos teikumos pavēstīja to, ko neviens līdz šim nebija zinājis.

Vīrietis, kuru jūs meklējat, dzīvo kempinga laukumā Švānhaimā pie Hēhstes ceļa. Un viņš pašreiz ir tur.

Šī bija pirmā konkrētā norāde pēc tam, kad visas Dienvidhese-nes reģionālās dienas avīzes bija publicējušas Kiliana Rotemunda fotogrāfiju.

- Sūtiet divas operatīvās automašīnas uz kempinga laukumu, -Bodenšteins sacīja dežurējošajam ierēdnim. - Mēs tūlīt dosimies ceļā. Osterman, kad pienāks kratīšanas atļauja, tad...

Viņš aprāvās. Jā, ko tad?

- ...es to momentā aizsūtīšu kā e-pasta vēstules pielikumu uz jūsu telefonu, šef, - Kaijs Ostermans pabeidza teikumu un pamāja ar galvu.

- Vai tad tā var? - Bodenšteins brīnījās.

- Protams. Es to ieskenēšu. — Ostermans nosmīnēja. Lai gan Bodenšteins tagad jau pavisam labi prata apieties ar savu viedtālruni, tomēr modernā komunikācijas tehnika viņam reizēm vēl aizvien šķita pārāk sarežģīta.

- Un kā...?

- Es zinu, kā to dara, - Krēgers nepacietīgi pārtrauca Bodenšteinu. - Nāc, braucam prom, iekams tas tips atkal nav mums izsprucis!

Pēc pusstundas viņi bija sasnieguši kempinga laukumu Maiņas krastā. Stāvlaukumā divas operatīvās automašīnas bija novietotas zili krāsotas plakanas ēkas priekšā, kurā bija iekārtots restorāns ar pretenciozu nosaukumu Main-Riviera un sanitārās telpas kempinga laukuma iedzīvotājiem. Bodenšteins atstāja žaketi automašīnā un uzrotīja krekla piedurknes. Lai gan bija agra rīta stunda, krekls jau lipa viņam pie muguras. Blakus pārpildītajiem atkritumu konteineriem, no kuriem plūda nepatīkama smaka, līdz pat jumta notekai bija sakrautas tukšas dzērienu kastes. Pa atvērto logu ar saplīsušu moskītu sietu priekšā varēja ieskatīties netīrajā, šaurajā virtuvē. Visās iespējamās vietās bija sakrauti netīri trauki un glāzes, un Bodenšteins noskurinājās, iedomājoties, ka vajadzētu ēst kaut ko no tā, kas šeit tika gatavots.

Viens no uniformā tērptajiem kolēģiem bija sameklējis Main-Riviera nomnieku. Bodenšteins un Krēgers uzgāja uz betona plāksnēm izliktās terases, kura uz lielas izkārtnes eifēmiski bija nodēvēta par “Dārza lokālu”. Vakaros, augot apmeklētāju patērētā alkohola līmenim, spuldzīšu virtenes un plastmasas palmas varbūt varēja radīt atvaļinājuma gaisotni, turpretim spožajā saules gaismā nesaudzīgi atklājās panīkums un nolaistība. Šādas vietas Bodenšteinu dziļi nomāca.

Pie kāda ar plastikāta galdautu apklāta galda zem izbalējuša saulessarga saskanīgi sēdēja nomnieku laulātais pāris un eda brokastis, kas, šķiet, sastāvēja galvenokārt no kafijas un cigaretēm. Izģindušais plikpauris ar nikotīndzelteniem pirkstiem šķirstīja Bild am Sonntag un nebija pārāk iepriecināts par policijas apciemojumu agrā svētdienas rītā. Viņš bija ģērbies rūtainās pavāra biksēs un T kreklā, kuru dzeltenīgā nokrāsa lika domāt, ka abi apģērba gabali jau ļoti ilgi nebija skatījuši veļas mazgājamo mašīnu no iekšpuses, par to liecināja arī spēcīgā vecu sviedru smaka, kas nāca no vīrieša.

- Es viņ nepazīst, — vīrietis nomurmināja, uzmetis neieinteresētu skatienu fotogrāfijai, ko Krēgers turēja viņam zem deguna. Viņa sieva sāka klepot un nospieda cigareti pārpildītajā pelnutraukā.

- Parād man! —Viņa pastiepa roku. Gredzeniem apkarināti desiņu pirksti ar sarkani lakotiem nagiem, melni nosmiņķētas acis, uzkasīti mati un ponijs - frizūra, kāda bija modē viņas jaunībā sešdesmitajos gados. Irma la douce^18$\ānhaimas versijā. Sieviete bija liela auguma, pilnīga un enerģiska, un viņai noteikti nebija problēmu ar pārāk iereibušiem viesiem. Pār terasi novēdīja saldeni pūstošais atkritumu konteineru smārds. Bodenšteins saviebās un aizturēja elpu.

— Vai jūs pazīstat šo vīrieti? - viņš jautāja pieklusinātā balsī.

-Jā. Tas ir Doks, - kritiski aplūkojusi fotogrāfiju, sieviete atbildēja. - Viņš dzīvo četrdesmit devītajā numurā. Pa ceļu uz leju. Treilers ar zaļu priekštelti.

Kalsnais vīrietis uzmeta sievai dusmīgu skatienu, taču viņa to ignorēja.

— Es negribu nepatikšanas. - Viņa atdeva Krēgeram fotogrāfiju. -Ja mūsu īrniekiem ir nesaprašanās ar policiju, tā nav mana problēma.

Ļoti veselīga atziņa, Bodenšteins nodomāja. Viņš pateicās un steidzīgi pameta Main-Riviera un tās nomniekus, kuri uzsāka skaļu strīdu. Iekams plikpauris pa mobilo varētu pabrīdināt Kilianu Rotemundu, bija jāatrod viņa treilers. Bodenšteins aizsūtīja kolēģus meklējumos uz visām debespusēm, jo loģiskas māju numuru secības lielajā laukumā nebija. Kems Altunajs beidzot atrada treileru numur četrdesmit deviņi gandrīz pretējā laukuma pusē. Priekštelts varbūt kaut kad pirms gadiem četrdesmit bija bijusi zaļa, bet numurs saskanēja. Pāris jauniešu kvernēja uz dārza krēsliem kaimiņu treilera priekšā un ziņkārīgi lūkojās šurp.

— Tur neviena nav! - iesaucās jauns vīrietis treniņtērpā Vācijas karoga krāsās.

Lieliski!

Kā pastāstīja jaunie cilvēki, viņi te vasarā apgrozoties pa nedēļas nogalēm, lai mazliet pasvinētu. Viņu treilers piederot patriotiskā futbola fana tēvocim. Viņi ne pārāk labi pazīstot savu kaimiņu, taču nešaubīgi viņu identificēja fotogrāfijā. Iepriekšējā vakarā Kilianu Rotemundu apmeklējis kāds tips uz Harley, šorīt kaimiņš aizbraucis ar savu motorolleru. Daudz viņi ar šo nekad neesot runājuši, saskarsme aprobežojusies galvenokārt ar sasveicināšanos.

— Viņš te ne ar vienu nebiedrojās, — sacīja jaunais vīrietis. — Lielākoties kvernēja savā treilerā pie portatīvā datora. Šad tad viņu apmeklēja kaut kādi dīvaini ļautiņi. Krodziņā, kaš atrodas laukuma viņā galā, šie stāstīja, ka viņš kādreiz bijis advokāts, bet tagad strādājot frī kartupeļu kioskā. Tā, lūk, dzīvē gadās.

Pēdējo pārgudro piezīmi Bodenšteins izlikās nedzirdam.

- Viņa apmeklētāji, - Bodenšteins izprašņāja, - kas tie ir par cilvēkiem? Vīrieši, sievietes?

-Visvisādi. Esmu dzirdējis, ka viņš palīdzot, ja kādam rodas problēmas ar instancēm vai tamlīdzīgi. Tā teikt - viņu advokāts kempinga laukumā.

Pārējie jaunieši iesmējās.

Treilera īpašnieka radinieks bija gatavs būt klāt kā liecinieks treilera pārmeklēšanā; to Krēgers jau bez problēmām bija dabūjis vaļā.

- Kas man jādara? — jaunietis ziņkārīgi jautāja un mēģināja izspiesties caur nokaltušo dzīvžogu.

- Nekas. Palieciet pie durvīm un skatieties, - Bodenšteins atbildēja, šķērsojot priekštelti. - Vai drīkstu iet iekšā?

— Tikai neko neaiztiec, - brīdināja Krēgers, jau uzvilcis kombinezonu, gumijas cimdus un bahilas. Treilera iekšienē gaiss bija sasmacis, bet viss bija tīrs un uzkopts. Krēgers atvēra skapjus.

— Apģērbi, katli, grāmatas - viss ir tepat, - viņš komentēja.

- Gulta uzklāta. Tomēr nekur neredzu portatīvo datoru.

Viņš izvandīja nedaudzās atvilktnes un zem apakšbikšu kaudzes atrada saņurcītu fotogrāfiju.

— Vienreiz pedofils - vienmēr pedofils. — Saviebis seju, viņš pasniedza Bodenšteinam fotogrāfiju, kurā bija redzama skaista, blonda piecus sešus gadus veca meitene.

- Tā ir viņa meita, - sacīja Bodenšteins. - Viņai tagad varētu būt ap četrpadsmit. Tomēr viņš nedrīkst to satikt un arī dēlu ne.

- Saprotams. - Krēgers turpināja pārmeklēšanu, tomēr no pirmā acu uzmetiena neatrada neko aizdomīgu vai kompromitējošu.

— Es pasaukšu savus zēnus, - viņš sacīja. — Mēs te visu pamatīgi apgriezīsim otrādi. Vai Kaijs tev atsūtīja kratīšanas atļauju?

- Ēē, es nezinu. - Bodenšteins izvilka no bikšu kabatas viedtāl-runi. - Kā to var redzēt?

Krēgers paņēma no viņa aparātu un uzspieda sākumlapas pogu.

- Tu pat neesi iestatījis koda aizsardzību, - viņš nosodoši konstatēja. - Ja tu aparātu nozaudēsi, katrs varēs pa to runāt.

- Es kodu vienmēr aizmirstu, - Bodenšteins atbildēja. - Un tad ir tik sarežģīti, ja trīs reizes ievadi nepareizos ciparus.

- Phe! - Krēgers pašūpoja galvu un nosmīnēja. Viņš uzspieda uz vēstules simbola, tam blakus bija cipars “1”, kas vēstīja par to, ka pienākusi jauna ziņa. - Te ir Kaija mcils. Skaties, teksts jāritina uz leju, līdz ieraudzīsi saiti uz PDF.

- Izdari tu to, - Bodenšteins teica kolēģim un izstiepa roku pēc telefona. - Es piezvanīšu Piai.

Kristiāns Krēgers nopūtās.

- Pagaidi, es vēstuli pārsūtīšu tālāk, tad tu tūlīt varēsi zvanīt. Oliver, man tiešām šķiet, ka tev steidzami nepieciešamas pamat-kursa zināšanas par to, kā apieties ar modernajiem komunikācijas līdzekļiem.

>

Bodenšteins slepenībā piekrita Krēgeram. Kopš Lorencs bija atstājis māju, viņš šajā ziņā bija atpalicis. Bet varbūt varētu palīdzēt astoņgadīgais māsasdēls - tā, lai neviens neko nemanītu?

Krēgers pasniedza Bodenšteinam telefonu, un viņš uzspieda Pias numuru, taču tajā brīdī aparāts iezvanījās. Inka! Ko viņai svētdienas rītā savajadzējies?

- Hallo, Oliver, - viņa sacīja. - Saki man: vai tu vēl domā par Rozāliju?

- Par Rozāliju? - Bodenšteins sarauca pieri. Vai viņš kaut ko būtu palaidis garām vai aizmirsis? - Kas ir ar viņu?

- Viņai šodien divpadsmitos ir ēdiena gatavošanas konkurss Radisson Blu viesnīcā, - Inka atgādināja. - Kosima taču ir prom, un mēs Rozālijai cieši apsolījām, ka aiziesim.

Nolādēts! Tas ēdiena gatavošanas konkurss viņam tiešām bija galīgi izkritis no prāta! Bodenšteins bija svēti apsolījis meitai tur būt, galu galā jau pati piedalīšanās vien bija liels panākums. Rozālijas izpratne par viņa neierašanos darba dēļ līdzināsies nullei, un viņa brāļasieva Marija Luīze to pieminēs līdz mūža galam.

- Cik tagad ir pulkstenis? - viņš jautāja.

- Bez divdesmit vienpadsmit.

- Es tiešām biju aizmirsis, - Bodenšteins atzinās. - Bet noteikti ieradīšos. Paldies, ka atgādināji.

- Nav par ko. Tad labāk tiksimies bez ceturkšņa divpadsmitos tieši pie viesnīcas, okei?

- Lai notiek. Līdz vēlākam! - Bodenšteins beidza sarunu un izgrūda diezgan vulgāru lāstu, kas nebija viņam raksturīgi. Par to viņš saņēma stingru skatienu no Kristiānā Krēgera.

- Man jādodas projām. Ģimenes lietas. Lai Pia man piezvana, ja ir kas svarīgs.

* * *

Bezgala nogurusi, viņa tiešām bija iemigusi - pat šajā neērtajā stāvoklī. Telpā bija pilnīgi tumšs, tikai dažas tievas gaismas svītras spiedās cauri nolaistajām žalūzijām un lika saprast, ka ārā ir gaiša diena. Cik ilgi viņa varēja būt gulējusi? Cerība, ka nakts notikumi bijuši tikai sapnis, izgaisa, kad viņa sajuta kabeli, kas sasaistīja rokas un sāpīgi griezās roku locītavās. Auduma līmlente, ar ko bija aizlīmēta viņas mute un vairākkārt apvīta galva, turējās stingri un pie katras galvas kustības nepatīkami parāva matus. Bet tā bija mazākā nelaime. Viņa sēdēja sasaistīta krēslā terapijas telpas vidū: potītes bija piesietas pie krēsla kājām, rokas - aiz muguras pie krēsla atzveltnes. Ap vidukli stingri apstiepta sintētiska materiāla siksna, ar kuru viņa bija piestiprināta pie nolādētā krēsla. Viņa varēja pakustināt vienīgi galvu. Lai gan situācija bija vairāk nekā draņķīga, viņa vismaz bija dzīva, nebija ne piekauta, ne izvarota. Ja vien nemocītu tās nolādētās slāpes un nejustu spiedienu pūslī!

Uz rakstāmgalda iezvanījās telefons. Pēc trešā signāla tas apklusa, un viņa izdzirda savu balsi: “Labdien, jūs esat piezvanījusi uz Leonijas Vergesas psihoterapijas praksi. Līdz 11. jūlijam ieskaitot, es nebūšu sazvanāma. Lūdzu, atstājiet man ziņu, es jums labprāt piezvanīšu. ”

Automātiskais atbildētājs nopīkstēja, bet neviens nerunāja. Viņa dzirdēja vienīgi skaļu elpu, gandrīz sēkšanu.

«T • • »

Leonij...

Izdzirdējusi balsi, viņa izbijusies sarāvās, bet tad aptvēra, ka tā skan automātiskajā atbildētājā.

“Vai tev slāpst, Leonij?” Balss nepārprotami bija pārgrozīta. “Tev būs vēl lielākas slāpes. Vai tu zināji, ka nāve no slāpēm ir viena no sāpīgākajām? Nē? Hm... Pamatnoteikums ir šāds: trīs četras dienas bez ūdens, un tu esi beigts. Bet, ja ir tik silts kā tagad, process notiek daudz ātrāk. Pirmie simptomi parādās aptuveni pēc vienas vai pusotras dienas. Ūdens trūkuma dēl urīns kļūs pavisam tumšs, gandrīz oranžs, tad tu beigsi svīst. Ķermenis izspiedīs visu ūdeni no orgāniem, kuriem tas nav tik vitāli nepieciešams. Kuņģis, zarnas, aknas un nieres sarausies. Lai gan tas ir neveselīgi, taču nav uzreiz nāvējoši. Labums ir tāds, ka tev vairs nevajadzēs domāt par čurāšanu. ”

Atbildētājā atskanēja ļauni smiekli, un Leonija aizvēra acis.

“Ūdens tiks izmantots izdzīvošanai svarīgu orgānu darbībai — sirdij un smadzenēm. Bet kaut kad arī tās sarausies. Smadzenes vairs nedarbosies pareizi. Tev uznāks ārprāta un panikas lēkmes, tu vairs nespēsi sakarīgi domāt. Mjā, un tad tu iekritīsi komā. Pēc tam tas vairs būs tikai stundu jautājums, līdz tu mirsi... Nav nekādas skaistās izredzes, vai ne?”

Atkal tie pretīgie smiekli.

“Vai zini, Leonij, vienkārši vajadzētu labāk izvēlēties cilvēkus, ar kuriem saieties. Tu tiešām esi atradusi totālās padibenes. Un tāpēc tev diemžēl būs jānomirst no slāpēm. Jauki, ka pie durvīm esi piekārusi plāksnīti. Tagad tevi vismaz neviens netraucēs, līdz iekritīsi komā. Un, ja tevi kāds pēc pāris dienām atradīs, tu, par laimi, jau būsi pavisam apetītlīgs līķis. Ja vien tavā mājā neiemaldīsies kāda muša un neiedēs oliņas degunā vai acīs... Bet tad tevi tas vairs neinteresēs. Tad nu visu labu. Un neņem pārāk pie sirds. Mums visiem kaut kad ir jāmirst. ”

Nicīgie smiekli dārdēja Leonijai ausīs, tad atskanēja klikšķis un iestājās klusums. Līdz šim Leonija bija radusi mierinājumu faktā, ka gandrīz nemaz nebija savainota un viņu kāds drīz vien atradīs, bet nu viņa pamazām aptvēra sava stāvokļa bezcerīgumu un bailes trāpīja viņai kā strāvas trieciens. Sirds sāka joņot, no visām porām ārā spiedās sviedri. Leonija izmisumā sāka raustīt*saites, bet tās bija nepielūdzami stingras un nepadevās ne par milimetru. Ar visiem spēkiem viņa apspieda acīs kāpjošās asaras. Ne tikai tāpēc, ka katra izraudātā asara nozīmēja bīstamu viņas ķermeņa šķidruma resursu izšķērdēšanu, - Leonijai bija bail, ka aizsprostosies deguns un viņa nosmaks, jo caur muti elpot nebija iespējams.

Esi mierīga! - Leonija domās sev pavēlēja, tomēr to bija vieglāk izdomāt nekā izdarīt. Viņa sēdēja savā mājā, un pie durvīm tiešām karājās plāksnīte, ko vakar muļķīgā kārtā bija piekārusi: Atvaļinājumā līdz 11. jūlijam. Plāksnīte un nolaistās žalūzijas bija nepārprotama zīme. Mobilais telefons atradās uz virtuves galda, stacionārais telefons stāvēja uz rakstāmgalda piecu metru attālumā no viņas krēsla, tātad nebija sasniedzams. Cik ilgi viņa te jau sēž? Leonija savilka plaukstas dūrēs un tās atkal atvēra; tas ellīgi sāpēja - it kā būtu pārtraukta asinscirkulācija. Viņa mēģināja pār plecu pašķielēt uz aizmuguri, jo tur pie sienas karājās pulkstenis, bet bija pārāk tumšs, lai kaut ko saskatītu. Palīdzību no ārpuses nebija ko gaidīt. Tātad bija jāpalīdz sev pašai. Vai jāmirst.

* * *

Emma bija tā izsista no līdzsvara, ka nepamanīja sarkano luksofora signālu pie krustojuma uz Kronbergu un par mata tiesu izvairījās no ietriekšanās priekšā braucošās bremzējošās automašīnas bagāžniekā. Emma ar abām rokām atspiedās pret stūri un izgrūda niknu lāstu.

Pirms desmit minūtēm viņai bija piezvanījis Horians no Bād-homburgas slimnīcas neatliekamās palīdzības uzņemšanas nodaļas, uz kurieni bija aizvedis Luīžu. Viņi bija aizbraukuši uz poniju saimniecību Lohmīle Vērhaimā, un meitene bija nokritusi no ponija! Viņi neskaitāmas reizes bija runājuši par to, ka Luīza kaut kam tādam vēl ir pārāk maza, un ar jāšanu uz ponija bija gribējuši vienu divus gadus nogaidīt. Bet Luīza noteikti bija plijusies tēvam virsū, un Florians, tā kā gribēja krāt punktus savā labā, acīmredzot bija atmaidzis. Ieslēdzās luksofora zaļais signāls, Emma nogriezās pa kreisi Oberurseles virzienā. Viņa brauca daudz ātrāk, nekā bija atļauts, bet viņai bija vienalga. Florians nebija pateicis, kas Luīzai atgadījies, bet, ja viņš meiteni aizvedis uz slimnīcu, tas nevarēja būt nekāds sīkums. Iztēlē Emma redzēja savu mazo meitiņu ar sadragātiem kauliem un vaļējām brūcēm. Vienīgais labums no šīs katastrofas bija tas, ka viņa tūlīt par notikušo ziņos Jaunatnes lietu pārvaldei un pastāvēs uz to, ka bērnam vakaros jāatgriežas mājās pie viņas. Nakšņošanai kaut kādās svešās pansijās vai dzīvokļos bija jādara gals.

Pēc divdesmit minūtēm Emma iebrāzās slimnīcas foajē. Neatliekamās palīdzības uzgaidāmajā telpā nebija neviena cilvēka, viņa piezvanīja pie aizslēgtajām pienstikla durvīm. Pagāja vairākas minūtes, līdz beidzot kādam labpatikās tās atvērt.

- Pie jums ir mana meita, - Emma izdvesa. - Es gribu tikt pie viņas. Tūlīt. Viņa ir nokritusi no ponija un...

- Kāds ir jūsu vārds? - Piņņainais zēniņš zilajā slimnīcas ārsta uzsvārcī bija pieradis pie uztrauktiem radiniekiem un neļāva sevi ietekmēt un izsist no līdzsvara.

- Finkbainere. Kur ir mana meita? - Emma mēģināja palūkoties pāri ārsta plecam, bet redzēja vienīgi tukšu gaiteni.

- Nāciet man līdzi! - viņš aicināja, un Emma ar strauji pukstošu sirdi sekoja ārstam uz vienu no izmeklēšanas telpām.

Luīza gulēja uz izmeklēšanas kušetes, sīciņa un bāla, ar lielu, baltu plāksteri uz pieres, kreisā rociņa bija iešinota. Ieraugot savu bērnu dzīvu, Emmai no atvieglojuma gandrīz izsprāga asaras.

- Mammu! - meitene nočukstēja un nevarīgi pacēla roku. To redzot, Emmai sirds asiņoja.

- Ak, manu mīlulīt! - Viņa neuzmeta acis ne Florianam, kurš stāvēja kā ar ūdeni apliets pūdelis, ne ārstei. Emma apkampa Luīžu un glāstīja meitenes vaigu. Mazulīte bija tik maiga, viņas āda tik caurspīdīga, ka varēja redzēt asinsvadus. Kā Florians varēja šo trauslo radībiņu pakļaut tādām briesmām?

- Tu nedrīksti dusmoties uz tēti, - Luīza klusu sacīja. - Es noteikti gribēju jāt.

Kādā Emmas sirds stūrītī uzbangoja greizsirdīgas dusmas. Neticami, ka Elorians varēja tā manipulēt ar meiteni!

- Finkbaineres kundze?

- Kas ir ar manu meitu? - Emma ieskatījās ārstei sejā. - Vai viņai kaut kas ir lauzts?

-Jā, labā roka. Diemžēl lūzums ir ar nelielu dislokāciju, tāpēc būs nepieciešama operācija. Smadzeņu satricinājums pēc pāris dienām būs izdziedēts, - atbildēja ārste, spēcīgas miesasbūves sieviete ar sar-kanblondu pāža griezuma frizūru un gaišām, vērīgām acīm. - Bet...

Viņa ieturēja pauzi.

- Jā, kas? - Emma nervozi jautāja. Vai ar to vēl nepietika?

- Es vēlētos parunāt ar jums abiem. Māsa Jasmīna tikmēr paliks pie Luīzas. Nāciet, lūdzu, līdzi!

Emmai sirds gandrīz lūza, atstājot meitu vienu lielajā, sterilajā izmeklēšanas telpā, tomēr viņa sekoja ārstei un Florianam uz blakus esošo ārstu istabu. Ārste apsēdās aiz rakstāmgalda un norādīja uz abiem krēsliem. Emma jutās neomulīgi, apsēžoties blakus vīram, un rūpīgi raudzījās, lai viņam nepieskartos.

- Man ir mazliet nepatīkami jums to tagad teikt, bet... - Ārstes skatiens pārslīdēja no Floriana uz Emmu. - Jūsu meitai ir savainojumi, kas rada aizdomas, ka viņa varētu būt... seksuāli izmantota.

- Kā, lūdzu? - Emma un Florians vienā balsī jautāja.

- Viņai ir saspiedumi un asinsizplūdumi augšstilbu iekšpusē un vagīnas savainojumi.

Brīdi valdīja nāves klusums. No šausmām Emma bija kā paralizēta. Luīza seksuāli izmantota?

- Man šķiet, ka jūs esat zaudējusi prātu! - Florians pielēca kājās. Viņa seja pārmaiņus kļuva te sarkana, te bāla. - Mana meita nokrita no ponija, turklāt diezgan neveiksmīgi! Es pats esmu ārsts un zinu, ka šādi savainojumi var rasties kritiena rezultātā.

- Lūdzu, nomierinieties! — ārste sacīja.

- Es nedomāju nomierināties! — Florians nikni iebļāvās. - Tie ir neiedomājami pārmetumi, ko jūs te izvirzāt! Es to tā neatstāšu!

Ārste sarauca uzacis un atgāzās krēslā.

- Tās ir tikai aizdomas, - viņa mierīgā balsī atbildēja. - Jūs ļoti jūtīgi to uztverat. Protams, šiem savainojumiem var būt arī pavisam cita izcelsme, tomēr tie ir diezgan tipiski seksuālas izmantošanas gadījumiem, turklāt nav svaigi. Jums varbūt vajadzētu mierīgi pārdomāt un apsvērt, vai jūsu meita pēdējā laikā nav mainījusies, vai nav parādījušās tādas uzvedības izpausmes, kādas iepriekš viņai netikāt novērojuši, vai viņa nav kļuvusi klusāka vai agresīvāka.

Emmai neviļus bija jādomā par sagriezto plīša vilku un Luīzas neseno dusmu uzliesmojumu vīra vecāku dārzā. Viņai kļuva ļoti auksti, iekšā viss ievibrējās. Kad Emma bija pastāstījusi Florianam par Luīzas dīvaino uzvedību, vīrs viņas bažas tika izskaidrojis ar normālu meitenes attīstības posmu. Vai tā bija? Instinkts toreiz sacīja, ka ar bērnu kaut kas nav kārtībā. Augstais Dievs! Viņas rokas ieķērās krēsla paročos. Baiso domu, kas iešāvās prātā, Emma neuzdrošinājās izdomāt līdz galam, bet to vairs nebija iespējams aizdzīt. Ja nu Flo-rians bija seksuāli izmantojis pats savu meitu, kura viņu neprātīgi mīlēja un viņam uzticējās? Un ja nu Emma pati, izmezdama vīru no mājas, bija ļāvusi vaļu šai vardarbībai? Bieži bija dzirdams un lasāms par šādiem briesmu darbiem, kas notika aiz slēgtām dzīvokļu durvīm, par tēviem, kuri izvaroja savas meitas un padarīja tās grūtas, un piekodināja nevienam par to nestāstīt. Emma nekad nebūtu ticējusi, ka sievas un mātes kaut ko tādu varētu nepamanīt, bet laikam taču tas tomēr bija iespējams.

Viņa nespēja uzlūkot vīrieti, kura bērnu nesa zem sirds. Luīzas tēvu. Savu dzīvesbiedru. Pēkšņi viņš Emmai bija kļuvis tik svešs, it kā nekad iepriekš viņa to nebūtu redzējusi.

* * *

Pia nolaida tualetes poda vāku un apsēdās. Ar tualetes papīra gabalu viņa noslaucīja no pieres aukstos sviedrus un piespieda sevi elpot mierīgi un vienmērīgi. Ar pūlēm viņa no Hannas Hercmanes istabas intensīvās terapijas nodaļā bija tikusi līdz sieviešu tualetei un tur vēmusi un vēmusi. Pirmo reizi viņai tā bija gadījies pagājušajā gadā kāda slepkavības upura sekcijā; to bija pamanījis tikai Henings un nevienam par to nebija stāstījis. Kopš tās reizes viņai, ieraugot vardarbības upuri, aizvien pazeminājās asinsspiediens un kļuva tik slikti, ka bija jāvemj.

Pieturoties pie izlietnes, Pia uzslējās kājās un ieskatījās spogulī, no kura viņai pretī raudzījās bāls spoks ar tumšiem lokiem zem acīm. Piai pašai nebija skaidrs, kā tas varēja būt, ka pēc divdesmit gadiem policijā viņa par to tik ļoti satraucās. Līdz šim Pia ne ar vienu par to nebija runājusi, arī ar Kristofu ne, un nepavisam jau nu ne ar kādu no saviem kolēģiem, jo nevēlējās, ka priekšniece viņu nosūtītu uz psiholoģisko dienestu un tad, iespējams, viņa tiktu norīkota pie rakstudarbiem. Protams, no tādām situācijām kā šī bija iespējams izvairīties, varēja izdomāt atrunas, savā vietā aizsūtīt kolēģus, bet Pia to apzināti nedarīja. Ja viņa padotos šim vājumam, drīz vien varētu atvadīties no sava darba.

Pēc piecpadsmit minūtēm Pia atstāja tualeti, ar liftu nobrauca līdz apakšstāvam un gāja uz savu automašīnu. Pāris reižu uz viņas mobilo bija zvanījis Bodenšteins, Pia atzvanīja, taču viņš neatbildēja.

Ieradusies pārvaldē, Pia aizvien vēl bija Hannas Hercmanes apmeklējuma iespaidā. Lasīt brutālas vardarbības izpausmes slēdzienu lietišķā tiesu medicīnas protokolā bija pavisam kas cits nekā to redzēt savām acīm. Sieviete vairs neizskatījās līdzīga pati sev, seju briesmīgi izkropļoja asinsizplūdumi, ķermenis bija kā nosēts ar saspiedumiem, sasitumiem un švīkām. Pia nodrebinājās, atceroties Hannas Hercmanes trulo, izdzisušo skatienu, kas uz pāris sekundēm bija sastapies ar viņējo, pirms sieviete atkal bija aizvērusi acis.

No pašas pieredzes Piai bija pazīstamas izjūtas - būt aptraipītai un piesmietai. Vasarā pēc abitūrijas viņa atvaļinājuma laikā bija iepazinusies ar vīrieti, kurš negribēja pieņemt to, ka bijis Piai tikai atvaļinājuma aizraušanās. Vīrietis bija devies pa pēdām Piai uz Frankfurti, izsekojis un visbeidzot viņas dzīvoklī tai uzbrucis un viņu izvarojis. Par šo notikumu Pia netika stāstījusi pat savam šķirtajam vīram un bija mēģinājusi to izstumt no atmiņas un aizmirst, taču tas nebija izdevies. Neviena sieviete, kurai kaut kad nācies piedzīvot, ka viņas ķermenī nav tik daudz spēka, ko likt pretī vīrieša niknajai apņēmībai, nekad neaizmirsīs šo pazemojošo nevarības izjūtu, nebeidzamās nāves baiļu minūtes, fiziskās neaizskaramības, neatkarības un gribas zudumu. Pia vairs nevarēja paciest savu dzīvokli, kurā tas bija noticis, pēc diviem semestriem bija pametusi jurisprudences studijas un kļuvusi par policisti. Bieži viņa bija domājusi par to, kāpēc toreiz tā izlēmusi, un, lai arī tas bija noticis drīzāk neapzināti, bija pārliecināta, ka izvarošanai tajā bijusi svarīga loma. Kā policiste viņa jutās spējīga pretoties. Ne pistoles dēļ, ko drīkstēja nēsāt līdzi. Viņas pašapziņa bija kļuvusi citāda, turklāt mācībās viņa bija apguvusi paņēmienus, kā, esot fiziski vājākam, uzvarēt divcīņā.

>

Pia iegāja savā birojā un nemaz nebrīnījās, ieraugot pie rakstāmgalda sēžam Kaiju, lai gan bija nedēļas nogale.

- Pārējie vēl ir Svānhaimā, - viņš paziņoja. — Rotemunds jau bija prom, kad šie ieradās pie treilera, kurā viņš mīt.

- Nu super! - Pia uzmeta mugursomu uz viena no apmeklētāju krēsliem un apsēdās pie sava rakstāmgalda. Viņai aizvien vēl bija slikta dūša. - Kur ir šefs?

- Kaut kādā slepenā ģimenes misijā. Tu tagad esi boss.

Arī tas vēl.

- Starp citu, ir jauni rezultāti no laboratorijas, - Kaijs ziņoja.

— Sperma, ko atrada Hannas I lercmanes vaginā, saskaņā ar L)NS analīzi noteikti pieder Kilianam Rotemundam. Es aizsūtīju dažus cilvēkus pie Vincenta Kornbihlera, un viņš bez šaubīšanās izvilka Rotemunda fotogrāfiju no noziedznieku kvarteta. Viņš ir tas vīrietis, ar kuru kopā Hercmane naktī aizbrauca.

Pia lēnām pamāja ar galvu. Tādējādi aizdomas pret Rotemundu bija apstiprinājušās. Lai arī tas viņu nepārsteidza, tomēr tāpat kā līdz šim viņa tur nesaskatīja jēgu. Viņa atrada policijas uzziņu sistēmā Rotemunda fotogrāfiju un domīgi to aplūkoja.

Ko Hanna Hercmane bija izdarījusi, lai izraisītu pret sevi tādu naidu? Pirmajā acu uzmetienā Rotemunds izskatījās kulturāls un patiesībā nebija nesimpātisks. Kādi bezdibeņi slēpās aiz viņa izskatīgās sejas un zilajām acīm?

- Vai zini, par ko vēl es prātoju? - Kaijs iztraucēja viņu no domām.

- Nē.

- Saskaņā ar ūdens straumes ātruma aprēķiniem mūsu Nārai vajadzēja nokļūt upē kaut kur ap to vietu, kur Nida ietek Maiņā. Kempinga laukums, kur dzīvo Rotemunds, atrodas tikai dažus kilometrus augšup pa upi.

-Tu domā, ka viņam varētu būt kāds sakars ar Nāru?. - Pia jautāja.

- Tam gan it kā nav tieša sakara, - Kaijs teica, - bet Nāras un Hercmanes kundzes savainojumi ir līdzīgi. Abas tikušas vagināli un anāli izvarotas, abām ir savainojumi, kas liecina par trulu spēka lietošanu.

Pias skatiens atkal aizceļoja pie Rotemunda fotogrāfijas monitorā.

- Un viņš izskatās tik normāls. Gandrīz simpātisks, - viņa sacīja.

- Tā ir. Nevienam uz pieres nav rakstīts.

- Kas īsti ir ar DNS, ko atrada pie Nāras? - jautāja Pia. — Vai tur ir kas jauns?

- Nē. - Kaijs papurināja galvu un saviebās. - Un tas diemžēl sašķoba manu teoriju par Rotemundu kā Nāras slepkavu. Viņa DNS analīze nav reģistrēta, arī Interpolā ne.

Iezvanījās Pias mobilais telefons. Tas bija Kristiāns Krēgers. Viņš un komanda bija beiguši Rotemunda treilera apskati.

- Vai atradāt kaut ko interesantu? - Pia gribēja zināt. Viņas kuņģis pa šo laiku bija atpūties un tagad sadzirdami kurkstēja.

- Treilers bija klīniski tīrs. Gulta svaigi uzklāta, viss rūpīgi noberzts ar hloru saturošu tīrīšanas līdzekli. Viņš to bija ielējis pat visās notekās. Pie treilera durvīm atradām tikai pāris neskaidru pirkstu nospiedumu. Vienīgais, kas varbūt varētu izraisīt interesi, ir mats.

- Mats?

- Garš, tumšbrūns mats. Tas bija iespiests starp stūra sola polsteriem. Vienu momentu, paliec pie telefona, Pia...

Pia dzirdēja Krēgeru ar kādu runājam.

Hannai Hercmanei bija gari, tumši mati. Vai trešdienas naktī viņa vedusi Kilianu Rotemundu uz mājām? Vū viņa bijusi treilerā? Bet

kas viņus abus vieno? Varbūt Hannas darbs tiešam kaut kā saistīts

>

ar Road Kingst

- Kas īsti ir ar pieprasījumu sakarā ar Bernda Princlera automašīnas īpašuma tiesībām? - Pia jautāja Kaijam, jo Krēgera saruna, šķiet, draudēja izvērsties par garāku diskusiju.

- Diemžēl arī strupceļš. - Kaijs iedzēra malku kafijas. Viņš bija kofeīna narkomāns, no rīta līdz vakaram dzēra piķa melnu kafiju, viņu netraucēja pat tas, ka tā bija auksta. - Princleram gan ir atļauja braukt ar šo automašīnu, bet tā reģistrēta māmiņas adresē. Labākajā gadījumā mēs varam sagādāt viņam nepatikšanas par to, ka viņš auto nav laikus pārreģistrējis.

Pia nopūtās. Šis gadījums tiešām bija sarežģīts. Maike Hercmane nebija piezvanījusi. Galvenais aizdomās turamais bēguļoja, otrs demonstrēja uzskatāmu piemēru tam, cik viegli Vācijā var paslēpties aiz pastkastītēm un nepareizām adresēm. Šķiet, neviens nezināja, pie kā Hanna Hercmane pašreiz bija strādājusi, un Telekom vilcinājās ar Hannas mobilā telefona sarunu izrakstiem.

- Tas atkal esmu es. - Krēgera balss izklausījās aizkaitināta. - Es ienīstu to, ka prokurori iejaucas manā darbā.

- Prokurors ieradās uz treilera pārmeklēšanu?

- Ģenerālprokurors Frejs visā savā godībā, - Krēgers nošņāca.

Viņi vēl nedaudz parunāja, tad Piai atkal piezvanīja. Cerot, ka

tā varētu būt Maike Hercmane, Pia atbildēja, lai gan numurs viņai neko neizteica.

- Pia? Tā esmu es, Emma. Vai iztraucēju?

Piai bija nepieciešamas dažas sekundes, lai aptvertu, kas ir zvanītāja. Senās skolas draudzenes balss trīcēja, viņa gandrīz raudāja.

- Sveika, Emma, - Pia sacīja. - Nē, tu mani netraucē. Kas par lietu?

- Es... man... ar kādu jāaprunājas, - Emma atbildēja. - Es iedomājos, ka tu varbūt vari dot padomu vai ieteikt kādu cilvēku. Luīza, mana meita, nonāca slimnīcā. Un tur... ārste... ak, es nemaz nezinu, kā lai to pasaku...

Viņa iešņukstējās.

- Lulzai... viņai... viņai ir savainojumi, kas varētu norādīt uz to, ka meitene tikusi... seksuāli izmantota.

- Ak Dievs!

- Pia, vai mēs varētu kaut kad ļoti drīz satikties?

- Jā, protams. Kā būtu tūlīt? - Pia ieskatījās pulkstenī. īsi pirms vieniem. - Vai tu zini Gimbahas sētu starp Kelkheimn un Fišbahu?

- Jā, protams. Zinu.

- Es varētu būt tur pēc divdesmit minūtēm. Iedzersim kafiju, un tu man visu izstāstīsi. Okei?

- Jā, labi. Paldies! Pagaidām!

- Pagaidām! - Pia iebāza telefonu kabatā, piecēlās un uzmeta plecā mugursomu. - Iedomājies, Kaij, ģenerālprokurors Frejs pirmīt bijis klāt Rotemunda treilera pārmeklēšanā.

-Tas mani nepārsteidz, - Kaijs atbildēja, nepacēlis acis no monitora. - Frejs savulaik iemeta Rotemundu cietumā.

- Jā? Kā tad tu to zini?

- Es lasu lietas. - Kaijs pacēla galvu un pasmaidīja. - Turklāt toreiz es vēl biju Frankfurtē. Tas notika īsi pēc tam, kad es ar savu koka kāju jau atkal varēju strādāt. Tā bija grandioza lieta. Skaistā doktora Rotemunda zemais kritiens. Prese toreiz to lietu vēl īpaši uzpūta: Frejs un Rotemunds bija studiju biedri un draugi, abi pēc otrā valsts eksāmena sāka strādāt prokuratūrā, bet tad Rotemunds mainīja puses un kļuva par advokātu. Frejs šajā lietā varēja rīkoties diskrētāk, bet viņš kādā preses konferencē savu veco čomu pa īstam iegāza. Brīnos, ka tu par to neko neesi dzirdējusi.

-Tolaik es biju mājsaimniece un lielāko daļu brīvā laika pavadīju Tiesu medicīnas institūta pagrabā, - Pia atgādināja. - Nūjā. Es ātri aizbraukšu kaut ko ieēst. Piezvani, ja ir kas svarīgs.

♦ * *

Karstums un slāpes bija neizturamas. Vai tās jau bija halucinācijas — joks, ko izspēlēja viņas izkaltušās smadzenes? Leonija jau gadiem ilgi dzīvoja šajā mājā, kura bija gandrīz divsimt gadu veca un kurai bija biezas sienas, kas izolēja labāk par jebkuru modernu polistirola plāksni, kādas ļaudis mūsdienās līmēja uz savu māju sienām. Viņa to augstu vērtēja tieši tāpēc, ka ziemā māja bija silta, bet vasarā - vēsa. Kāpēc tagad iekšā bija tik karsti? Sviedri tecēja viņai acīs un koda kā uguns. Leonija divreiz bija aizskaitījusi līdz trīstūkstoš sešsimt, lai tumsā nezaudētu laika izjūtu un nesajuktu prātā. Bez piecpadsmit četros naktī viņa bija atgriezusies mājās, pa brīdim nedaudz pagulējusi, bet, tā kā nebija piečurājusi bikses, nevarēja būt pagājis vairāk par dažām stundām. Lai gan žalūzijas bija nolaistas, Leonija konstatēja, ka saule spīdēja terapijas telpas labās puses logā, kas izgāja uz rietumiem. Tātad tagad bija pēcpusdiena. Četri vai pieci. Precīzāk vina zinās laiku tad, kad saule norietēs.

Mēle bija izkaltusi un pietūkusi. Leonija nespēja atcerēties, ka jebkad būtu cietusi tik nepanesamas slāpes. Leonija gribēja zināt, kurš viņai to nodarījis, bet vēl vairāk viņu mocīja jautājums: kāpēc? Ko viņa tādu bija izdarījusi, ka izpelnījusies šādu sodu? Balss automātiskajā atbildētājā bija teikusi, ka viņa esot izvēlējusies nepareizos draugus. Kuru viņš domāja? Vai tam tiešām bija kāds sakars ar Hannu Hercmani vai lietu, kurā viņa pati Hannu bija ievilkusi? Bet tie nebija draugi, tie bija pacienti. Milzu atšķirība.

Uz rakstāmgalda iezvanījās telefons, un Leonija satrūkās. “Leoniiij!... Ā, tu vēl rātni sēdi uz sava krēsliņa!”

Nekaunīgās, izsmējīgās balss skaņa uz brīdi aizdzina Leonijas bailes un pārvērta tās niknumā. Ja spētu, Leonija būtu nekauņam uzkliegusi, pateikusi, kāds viņš ir sadistisks, slims draņķa cūka. Pat ja tas neko nelīdzētu, viņa labprāt to būtu pateikusi.

“Vai pie tevis ir patīkami silti, ko? Tev ir jābūt jauki silti, kad mirsi, tāpēc es ieslēdzu ari apkuri. ”

Tad tāds bija izskaidrojums šim elles karstumam.

“Vai vari atcerēties, ko es tev stāstīju par slāpju stadijām? Man sevi jāpakoriģē. Jo lielāks karstums, jo ātrāk tā lieta iet. Es varu tevi nomierināt. Tev nebūs jāmokās trīs vai četras dienas. ”

Klusi, pretīgi smiekli.

“Un tu pat neesi raudājusi. Tu tiešām esi drosmīga. Vai vēl ceri, ka kāds tevi atradis, ko?”

Kā tas tips varēja zināt, ka viņa nav raudājusi? Varbūt šis nelietis var viņu redzēt? Šādā tumsā? Leonija pagrieza galvu uz vienu un uz otru pusi un mēģināja kaut ko samanīt, bet gaisma bija par vāju, lai redzētu vēl ko citu, nevis tikai kontūras.

“Tagad tu skaties apkārt, meklēdama kameru, vai ne? Es sevi nodevu. Vai zini, Leonij, īstenībā tev vajadzēja mirt ātri. Bet pasaulē ir sasodīti daudz cilvēku, kuri gatavi maksāt sasodīti lielu naudu par to, lai redzētu īstu cīņu ar nāvi DVD ierakstā. Tavējais būs nedaudz jāsagraiza — kurš gan gribēs divdesmit četras stundas skatīties uz tādu nejauku govi kā tu uz krēsla?" Balss bija tumša, mīksta kā samts. Nekādas dialektiskas nokrāsas. Patiesībā gandrīz laipna. “Bet beigas noteikti būs grandiozas. Krampji, raustīšanās... Ha, arī es to vēl nekad neesmu redzējis. Ar prieku to gaidu. Pa īstam aizraujoši kļūs tikai tad, kad tevi neviens neatradīs. Iespējams, tu nemaz nesatrūdēsi, bet izkaltīsi un mumificēsies. ”

Šajā brīdī Leonija saprata, ka vīrietis, kas runāja pa telefonu, ir slims psihopāts, kāds, kuram sagādā baudu nodarīt citiem sāpes. Dažas reizes viņai bija nācies saskarties ar šādiem cilvēkiem -toreiz, kad viņa vēl strādāja slēgtajā psihiatriskajā klīnikā Kīdrihā. Šī pieredze Leoniju bija rosinājusi specializēties darbam ar traumētām sievietēm, kuras bija kļuvušas par šādu perversu bestiju upuriem.

Pēkšņi kaut kas nopīkstēja, un balss apklusa. Leonijas vecmodīgā automātiskā atbildētāja lente bija pilna.

Valdīja pilnīgs klusums, bija dzirdama tikai viņas pašas elpa. Deguns bija izžuvis, katrs elpas vilciens prasīja piepūli, viņa jutās kā saunā, kad karstais gaiss dedzināja deguna matiņus. Taču Leonija vairs nesvīda. Atziņa, ka nebija nekādu iespēju dzīvai izkļūt no šīs istabas, ka viņa mirs šeit, savā mājā, kurā vienmēr bija jutusies labi un droši, trāpīja ar pirmatnēju spēku. Leonijai bija vienalga, ka tas perversais lops varēja viņu novērot. Ar visu spēku viņa raustīja saites, kliedza ar aizlīmētu muti, līdz balss saites sāka sāpēt un viņai šķita, ka galva pārplīsīs. Leonija negribēja ļaut nāves bailēm gūt virsroku pār sevi, nē, viņa negribēja mirt!

Gimbahas sētas dārza lokāls bija ļaužu pilns. Pie galdiem un soliem, kas stāvēja varenu vecu koku ēnā, bija grūti atrast brīvu vietiņu. Vēsturiskā lauku viesu māja ielejā starp Kelkheimu un Fišbahu šajā brīnišķīgajā vasaras laikā bija iemīļots izbraukumu galamērķis, it īpaši ģimenēm un pastaigu cienītājiem. Tas Piai ienāca prātā tikai tad, kad viņa pamanīja daudzos bērnus, kuri draiskulīgi un bezrūpīgi dauzījās rotaļlaukumā, bet viņa bija tik ļoti aizņemta ar domām par prokuroru Freju un Kilianu Rotemundu, ka nebija par to iedomājusies. Emma, šķiet, nemaz nejuta burzmu sev apkārt. Viņa tiešām bija īstā šokā. Kāds tur brīnums — Emmai šī situācija daudzējādā ziņā bija katastrofāla: papildus bailēm par Luīžu klāt nāca raizes par vēl nedzimušo bērnu, turklāt arī briesmīgās aizdomas, ka viņas vīrs varētu būt pedofils.

Pia bija iedevusi Emmai kādas pieredzējušas terapeites telefona numuru; ar viņu Emma varēja parunāt par savām aizdomām, šī sieviete strādāja Frankfurtes meiteņu mājā. Bērnu seksuāla izmantošana bija tēma, ar ko Piai darbā nekad nebija nācies saskarties. Protams, viņa bija sekojusi skaļajām lietām, ko ik pa laikam vazāja pa medijiem, bet nebija izjutusi neko vairāk kā nelielu apjukumu. Tagad, savā priekšā redzot Emmu, tik izmisušu, bezpalīdzīgu un noraizējušos par savas mazās meitiņas fizisko un garīgo labsajūtu, Pia bija dziļi aizkustināta. Varbūt arī I.ilī dēļ viņa bija kļuvusi jūtīgāka. Vecākiem tā bija milzīga atbildība — rūpes par tik mazu radībiņu. Pret briesmām, kas nāca no ārpuses, bērnu daudzmaz varēja pasargāt, bet ko tad, kad pašas partnerī, cilvēkā, kuram tu esi uzticējusies visvairāk, atklājas tik tumši bezdibeņi?

Pēc stundas Emmai bija jāiet projām, viņa gribēja doties uz slimnīcu pie Luīzas. Pia domīgi noraudzījās pakaļ senās skolas laika draudzenes automašīnai un devās pie sava auto, ko bija novietojusi nedaudz tālāk lejā. Emmas acu izteiksme, šis baiļu, dusmu un dziļa aizvainojuma sajaukums, Piai lika iedomāties par Britu Hakšpīlu. Kilians Rotemunds bija sodīts pedofils, tiesas procesā viņš gan to bija kategoriski apstrīdējis, taču pierādījumi viņa vainai bija neapstrīdami un absolūti nepārprotami. Prokuratūra bija uzrādījusi fotogrāfijas, kurās Rotemunds redzams nepārprotamā pozā kails gultā ar maziem bērniem, kā arī atradusi tūkstošiem vispretīgāko* attēlu un dučiem videofilmu viņa portatīvajā datorā.

Vismaz kopš brīža, kad spermu no Hannas Hercmanes vaginas laboratorija apstiprināja kā Rotemundam piederīgu, Bodenšteins bija cieši pārliecināts par to, ka tieši Rotemunds ir tas, kurš Hercmanes kundzi piekāvis, izvarojis un ieslodzījis viņas automašīnas bagāžniekā, un, iespējams, darījis to kopā ar Berndu Princleru. Par abu vīriešu rīcības motīvu vēl varēja izteikt tikai pieņēmumus, tomēr, kaut arī pierādījumi nepārprotami norādīja uz Rotemunda vainu, Piu māca vieglas šaubas. Hanna Hercmane bija pieaugusi sieviete: četrdesmit seši gadi, pašpārliecināta, veiksmīga, skaista, ļoti sievišķīgs augums. Viņa sevī iemiesoja visu to, kas atgrūda pedofili orientētu vīrieti. Neaptveramo brutalitāti varēja izskaidrot ar dusmām un naidu, un izvarošanai, iespējams, nebija nekā kopīga ar baudu, tā bija spēka un dominances izpausme. Tomēr Piu šajā lietā kaut kas traucēja, tās atrisinājums viņai šķita pārāk vienkāršs un acīm redzams.

Viņa izbrauca cauri Kelkheimai, aiz dzelzceļa sliedēm pilsētas centrā iegriezās pa kreisi un pa Gāgnerringu brauca līdz Bundesštrā-sei. Tur Pia ieslēdza labā pagrieziena rādītāju, taču pārdomāja un nogriezās pa kreisi, lai caur Altenhainu dotos uz Bādzodenu. Pēc pāris minūtēm viņa atradās pie mājas, kurā kādreiz bija dzīvojis Kilians Rotemunds. Ielā stāvēja daudz automašīnu, viņai bija jānovieto dienesta auto augšā lauka malā un gabaliņš jāpaietas kājām. Pēc Pias zvana durvis atvēra Britas Hakšpīlas jaunais dzīvesbiedrs, kuru vakar viņa tikai pavirši bija redzējusi. Ieraugot Piu, laipnā izteiksme vīrieša sejā izzuda.

- Ir svētdienas pēcpusdiena, - viņš bez vajadzības atgādināja, kad Pia jautāja pēc viņa sievas. - Vai tam obligāti jānotiek tagad? Mums ir viesi.

Neskaitāmas reizes ar dažādām atrunām no Pias bija mēģinājuši likt vaļā pie māju ārdurvīm; tas piederēja pie viņas kriminālpolicijas ierēdnes darba — būt nevēlamai - un viņu jau sen vairs netraucēja.

- Man ir tikai pāris jautājumu jūsu sievai, - Pia bija nesatricināma. - Es tūlīt iešu projām.

- Kāpēc jūs nevarat likt manu sievu mierā? - viņš nošņāca.

- Vien Dievs zina, ko viņa ir pārdzīvojusi tā lopa dēļ, nevajag viņai to mūžīgi atgādināt. Ejiet! Atnāciet rīt!

Pia cieši palūkojās uz vīrieti, un viņš atbildēja skatienam ar neslēptu nepatiku. Rihards Hakšpīls pat ārēji bija pilnīgs Kiliana Rote-munda pretstats: liels, uzblīdis, ar lielu, apaļīgu degunu, sarkanu seju un ūdeņainām dzērāja acīm. No viņa strāvoja iedomība, un Pia labprāt būtu pajautājusi, vai viņam nav nepatīkami dzīvot mājā, kurā iepriekš dzīvojis tas lops.

- Es neesmu putekļsūcēju ražošanas firmas pārstāve, - Pia laipni teica un smaidīja, jo zināja, ka šādi noveda vīrieti līdz baltkvēlei.

- Vai nu jūs tūlīt pasauksiet savu sievu, vai arī es likšu patruļai viņu nogādāt uz sarunu policijas pārvaldē. Kā jums tīk.

Īstenībā tas nebija viņai raksturīgi - šādā veidā uzsvērt savu piederību pie policijas, taču daži cilvēki citādu valodu nesaprata. Hakšpīls sakniebtām lūpām nozuda un pēc brīža tiešām atgriezās kopā ar sievu.

- Par ko vēl ir runa? - viņa vēsi jautāja, sakrustojusi rokas uz krūtīm. Viņa negrasījās aicināt Piu mājā.

- Par jūsu šķirto vīru. - Piai nebija patikas runāt riņķī apkārt.

- Vai jūs pieļaujat, ka viņš varētu līdz nepazīšanai piekaut sievieti, viņu spīdzināt un kailu ieslēgt automašīnas bagāžniekā?

Brita Hakšpīla izskatījās pārsteigta, viņas acis iepletās. Pia manīja, ka sieviete izcīna iekšēju cīņu.

- Nē. Kaut ko tādu es nevaru iedomāties. Kopš pazīstu Kilianu, viņš nekad nevienam nav iesitis. Lai gan... - Hakšpīlas kundzes seja nocietinājās. - Lai gan es nekad nebūtu arī gaidījusi, ka viņš ir uz maziem bērniem. Es viņu pazīstu divdesmit gadus. Kaut arī Kilians daudz strādāja, viņš bija ģimenisks cilvēks, vienmēr apzinīgi par visu rūpējās, nekad neatstāja mani un bērnus novārtā.

Sievietes pleci noslīga uz priekšu. Vēsā distancēšanās, ar ko viņa pati sevi aizsargāja, izgaisa. Pia gaidīja, ka Brita Hakšpīla turpinās runāt. Šādos brīžos bija labāk vienkārši ļaut cilvēkam runāt, nevis traucēt ar iestarpinātiem jautājumiem, it sevišķi tad, kad stāstāmais saistījās ar tik daudz emocijām kā Hakšpīlas kundzei.

— Viņš bija mīlošs tēvs un vīrs. Mēs abi vienmēr visu pārrunājām un plānojām, mums vienam no otra nebija noslēpumu. Varbūt... varbūt tāpēc es biju tik... apjukusi, kad tas nāca gaismā, - Kiliana Rotemunda bijusī sieva pabeidza sakāmo. Viņai acīs bija asaras.

/

- Es nekad no viņa nebūtu to gaidījusi. Bet pēkšņi viss bija vieni vienīgi meli.

- Prese toreiz rakstīja, ka jūsu bijušais vīrs kādreiz bijis draugos ar prokuroru, kurš cēla pret viņu apsūdzību, - sacīja Pia. - Vai tā ir taisnība?

-Jā, tā ir. Markuss un Kilians kopā studēja un bija ļoti labi draugi. Vasarā, kad es ar Kilianu iepazinos, viņš un Markuss bija izbraukumā ar mopēdiem. Kaut kad pēc tam draudzība izira. - Sieviete rezignēti nopūtās. - Kilians kļuva par advokātu un pelnīja daudz naudas. Es skaidri nezinu, kas abu starpā notika, bet to iznīcinošo preses kampaņu uzkurināja Markuss.

— Vai jūs kādreiz esat šaubījusies par Kilianam izteiktajiem pārmetumiem? — Pia gribēja zināt.

Brita Hakšpīla trīcēdama ievilka elpu un mēģināja savaldīties.

- Jā, sākumā tā bija. Es ticēju Kiliana nevainīguma apliecinājumiem, jo uzskatīju, ka viņu pazīstu. Līdz redzēju tās... tās pretīgās filmas. — Sievietes balss pārgāja čukstos. - Tad vairs nebija šaubu. Viņš bija man melojis, nelietīgi izmantojis manu uzticēšanos. To es viņam nekad nepiedošu. Lai gan bērni mūs vienmēr savā ziņā saistīs, kā cilvēks Kilians man ir miris.

* * *

Klikšķis pie kreisās kājas potītes lika viņai sastingt. Sirds apmeta kūleni. Viena no kabeļu saitēm, ar kurām tas cūka bija piesējis viņas kāju pie krēsla kājas, šķiet, bija pārtrūkusi, jo pēkšņi viņa varēja pakustināt kāju un ar pirkstu galiem pat pieskarties grīdai! Jauna cerība ieplūda katrā Leonijas ķermeņa dzīslā, viņa mobilizēja visus spēkus un atspieda pirkstgalus pret grīdu. Viņai tiešām izdevās pabīdīt krēslu nedaudz atpakaļ. Divi centimetri, tad vēl pāris centimetru. Leonijai trūka gaisa, tik ļoti tika piepūlēts novājinātais ķermenis. Acu priekšā dancoja spoži punkti, bet ārā pa to laiku bija satumsis. Pa žalūziju spraugām vairs neieplūda gaisma, tātad bija nakts. Bija pagājušas vairāk nekā divdesmit četras stundās, kopš viņa virtuvē bija dzērusi Cola light. Viņas rokas krampjaini apķēra koka paročus, Leonija spieda pirkstgalus pret grīdu, taču, lai kā viņa centās, krēsls vairs nekustējās. Terapijas telpas grīda bija izmīdīta un nelīdzena, krēsla kāju kustību traucēja kāds šķērslis. Izmisumā Leonija sasprindzināja visus ķermeņa muskuļus. Pēkšņi viņa juta, ka krēsls sasveras atpakaļ. Viņa nevarēja noliekties uz priekšu, jo ķermeņa augšdaļa bija cieši piesieta pie krēsla atzveltnes. Krēsls apgāzās, Leonijas galva atsitās pret koka grīdu. Dažas sekundes viņa apdullusi nekustīgi gulēja. Vai tagad viņas stāvoklis bija uzlabojies vai pasliktinājies? Leonija bezpalīdzīgi gulēja uz muguras kā vabole, viņas kāja, vienīgā kaut cik kustīgā ķermeņa daļa, rēgojās gaisā. Krūtis spēcīgi pacēlās un nolaidās, bet Leonija pamanīja, ka vairs nav tik karsti. Siltais gaiss cēlās uz augšu, turpretim uz grīdas bija nedaudz vēsāk. Leonija mēģināja vizualizēt telpas iekārtojumu. Cik tālu no viņas atradās rakstāmgalds? Lai gan - ko tas tagad būtu devis? Viņa tik un tā nevarēja pakustēties! Dusmās Leonija raustīja saites, protestējot pret bezcerīgo situāciju. Telefons uz rakstāmgalda iezvanījās. Ieslēdzās automātiskais atbildētājs, taču automāta balss tikai paziņojot, ka lente ir pilna. Tas draņķis noteikti redzēja, kas ir noticis. Sirds Leonijai sitās kaklā. Vai viņš ieradīsies un viņu nonāvēs? Kur viņš atrodas? Cik ilgs laiks viņam nepieciešams? Cik laika vēl ir atlicis viņai?

Pirmdiena, 2010. gada 28. jūnijs

PULKSTENIS JAU RĀDIJA ĪSI PIRMS DEVIŅIEM, un Korinna deviņos bija nozīmējusi apspriedi administrācijas ēkā. Emmai bija bail no nākamās piektdienas svinībām, jo vēlākais tad viņa satiks Florianu un viņai būs jārāda laipna seja, ja negribēja izjaukt vīratēva dzimšanas dienas viesības.

Emma izvēlējās taisnāko ceļu pāri zālienam, kas vēl bija slapjš no naktī nolijušā lietus. Ārste slimnīcā bija apgalvojusi, ka I.uīzai klājas labi, Jaunatnes lietu pārvaldes konsultantei Emma automātiskajā atbildētājā bija atstājusi ziņu ar lūgumu atzvanīt, stingri nolēmusi oficiālā ceļā aizliegt Florianam satikšanos ar Luīžu.

Saruna ar terapeiti Emmas bažas bija nevis kliedējusi, bet gan ievērojami pastiprinājusi. Viņa bija sievietei pastāstījusi par slimnīcas ārstes aizdomām un par Luīzas uzvedības izmaiņām pēdējās nedēļās, ko Florians bija raksturojis kā piecgadīgas meitenes normālu attīstības posmu. Terapeite bija piesardzīga, novērtējot situāciju. Sagrieztajam mīļajam plīša dzīvnieciņam, pēkšņajai garastāvokļa maiņai no dusmu lēkmes līdz gurdai letarģijai un agresivitātei pret Emmu tiešām varot būt pavisam cits iemesls, taču esot ļoti svarīgi īpaši uzmanīgi novērot meitenes uzvedību. Bērnu seksuāla izmantošana, ko veic tēvi, tēvoči, vectēvi vai tuvi ģimenes draugi, diemžēl esot sastopama daudz biežāk, nekā pieņemts uzskatīt.

- Mazi bērni instinktīvi saprot, ka tas, ko ar viņiem dara, nav pareizi. Bet, ja seksuālais izmantotājs ir cilvēks, kam bērns uzticas,

viņš nevairās, - bija teikusi terapeite. - Gluži pretēji: ļaundarim parasti izdodas padarīt bērnu par savu kompanjonu. “Tas ir mūsu noslēpums, mamma vai māsas un brāļi nedrīkst uzzināt, ka es tevi tik ļoti mīlu, citādi viņi būs bēdīgi vai tiem skaudīs.” Apmēram tādā garā.

Uz jautājumu, kā lai viņa turpmāk izturas, kā rīkoties, it sevišķi nākamajās nedēļās, kad piedzims mazulis, Emma nebija saņēmusi pārāk konstruktīvu atbildi. Viņai vajagot aizvest Luīžu pie kāda cilvēka, kam pati uzticas.

Kolosāli! Emma uzticējās Korinnai un arī vīra vecākiem, bet kā panākt to, lai viņi neļautu Florianam satikties ar bērnu? Tad būtu jāizstāsta par savām aizdomām. Emma nevēlējās iztēloties, kādu reakciju Floriana ģimenē izraisītu viņas pārmetumi vīram par Luīzas seksuālu izmantošanu. Domājams, Floriana piederīgie uzskatītu, ka viņa ir histēriska vai pat atriebīga.

Dziļi domās iegrimusi, Emma gāja garām rododendru krūmiem, kuri gadu desmitu gaitā bija izveidojušies par īstiem džungļiem.

- Sveiki! - sacīja kāda balss, un Emma izbijusies satrūkās. Uz kaltas dzelzs sola sēdēja paveca sieviete baltā virsvalkā un smēķēja cigareti. Pār sirmajiem matiem bija pārvilkts matu tīkliņš, kailās kājas iemauktas plastmasas sandalēs.

- Sveiki! - Emma pieklājīgi atņēma sveicienu. Tikai tagad viņa pazina Helgu Graseri, Finkbaineru labā gariņa Helmūta Grasera māti, kuru tikai pavirši zināja pēc izskata.

- Nu, - vecā teica un ar kāju nodzēsa cigaretes galu. - Vai ir jau tik tālu?

- Vēl nedēļas divas jāpagaida, — Emma atbildēja, domādama, ka jautājums attiecas uz viņas grūtniecību.

- To es nedomāju. - Helga Grasere stenēdama piecēlās un nāca tuvāk. Viņa bija liela un spēcīga auguma, apsarkusī seja - krunciņu un plīsušu dzīsliņu izvagota. Spēcīga sviedru smaka plūda no viņas virsvalka, kas izskatījās kādu izmēru par mazu un uz vēdera un krūtīm vērās vaļā. Emmas skatienam pavērās sārtbalta āda, un viņa noskurinājās. Vecajai sievietei zem virsvalka nekā nebija.

- Man jāiet uz apspriedi. - Emma gribēja aši doties tālāk, bet Grasera kundze ar spēju kustību satvēra viņas plaukstas locītavu.

- Kur ir gaisma, tur ir arī ēna, - viņa nozīrmgi čukstēja. - Vai tu zini pasaku par vilku un kazlēniem? Nē? Vai lai tev izstāstu?

r

Emma mēģināja atsvabināties, bet vecā satvēra viņas roku kā knaiblēs.

- Reiz dzīvoja kaza, tai bija seši mazi kazlēni, un viņa tos mīlēja, kā jau māte mīl savus bērnus, - Helga Grasere sāka stāstīt.

- Cik es atceros, tur bija septiņi kazlēni, - Emma iebilda.

- Manā stāstā ir seši. Klausies... - Vecās sievietes tumšās acis spīdēja, it kā viņa gribētu pastāstīt kādu joku. Emmas nepatika pieauga. Korinna kaut kad bija stāstījusi, ka Helga Grasere esot garīgi nedaudz atpalikusi, taču virtuvē kā trauku mazgātāja — neaizstājama. Florians par Helmūta Grasera mātes prāta stāvokli bija izteicies nesalīdzināmi atklātāk. Kopš smadzeņu plēves iekaisuma pirms četrdesmit gadiem Helga Grasere esot totāli kukū. Visi bērni agrāk esot no viņas briesmīgi baidījušies, jo tā viņiem labprāt stāstījusi asiņainas šausmu pasakas. Viņa daudzus gadus bija pavadījusi slēgta tipa psihiatriskajā klīnikā, bet, kāpēc, to Florians nezināja.

- Kādu dienu, - vecā piesmakušā balsī čukstēja un piebāza savu seju cieši klāt Emmas sejai, - kazai bija jāaizceļo; viņa piesauca visus sešus kazlēnus sev klāt un sacīja: “Mīļie bērni, es pāris dienu būšu prom, uzmanieties no vilka un neejiet augšā bēniņos! Ja viņš jūs tur atradīs, visus apēdīs līdz pēdējai spalviņai. Ļaundaris izliksies, bet pēc rupjās balss un melnā kažoka jūs viņu pazīsiet.” Kazlēni atbildēja: "Mīļo māmiņ, mēs uzmanīsimies, tu bez bažām vari doties prom.” Tad vecā kaza noblējās un mierīgu sirdi devās ceļā.

- Man tagad tiešām jāiet, - Emma pārtrauca sievieti un ar brīvo roku notrausa viņas siekalu pilienus sev no vaiga.

- Tu arī domā, ka es esmu ķerta, vai ne? - Viņa palaida vaļā Emmas roku. - Bet es tāda neesmu. Pirms gadiem te notika nelāgas lietas. Vai tu man netici?

Viņa ieķiķinājās, kad ieraudzīja Emmas sejā apjukumu; smejoties atsedzās vecās sievietes gandrīz bezzobainais apakšžoklis: tajā bija redzami tikai divi acuzobi, augšžoklī no smaganām rēgojās vienīgi divi zelta zobi.

- Pajautā taču kādreiz savam vīram par viņa dvīņumāsu!

Gar stūri nāca Korinna. Viņa pamanīja Emmas bālo seju.

- Helga! Vai tu jau atkal stāsti savus šausmu stāstus? - viņa stingri noprasīja un iespieda rokas sānos.

- Phe! - vecā sieviete tikai noteica un taisījās prom uz virtuves pusi.

Korinna nogaidīja, līdz viņa bija nozudusi aiz rododendriem, tad uzlika roku Emmai uz pleca.

-Tu izskaties patiešām izbijusies, - viņa norūpējusies konstatēja.

- Ko viņa tev pateica?

- Viņa man gribēja izstāstīt pasaku par vilku un septiņiem kazlēniem. - Emma izspieda smiekliņu un cerēja, ka tas skanēja jautri.

- Vina tiešām ir nedaudz dīvaina.

>

- Tu nedrīksti ņemt Helgu par pilnu. Reizēm viņa nedaudz pafantazē, bet vispār ir nekaitīga. - Korinna pasmaidīja. - Nāc, iesim! Mēs jau mazliet kavējam.

* * *

Rakstāmgalds Herzmann production sekretariātā bija tukšs, tāpat arī pārējās biroju telpas. Meklēdami kādu dzīvu būtni, Pia un Boden-šteins pavēra visas durvis, līdz pēkšņi nokļuva konferenču telpā, kur notika kaut kas līdzīgs darbinieku sanāksmei. Deviņi cilvēki, kas sēdēja ap apaļo galdu, klausījās vīrietī, kurš, ieraudzījis kriminālpolicijas ierēdņus, apklusa. Izpilddirektors Nīmellers pielēca kājās un laipni izvadīja ārā savus kolēģus, tad Piu un viņas šefu iepazīstināja ar runātāju - Dr. Volfgangu Māternu, Antenne Pro programmu direktoru. Spriežot pēc klātesošo drūmajām sejām, viņš nebija paziņojis priecīgas vēstis.

- Ar jums mēs arī labprāt aprunātos. - Pia aizšķērsoja ceļu Mai-kei Hercmanei, kad tā neuzkrītoši gribēja nozust. - Kāpēc jūs man neatzvanījāt?

-Tāpēc, ka man nebija nekādas patikas to darīt. - Jaunā sieviete uzreiz izlaida nagus.

I - Tad jau jums noteikti nebija arī patikas apciemot savu māti slimnīcā, — noteica Pia.

- Tas uz jums vispār neattiecas, - Maike Hercmane nošņāca.

-Jums taisnība. - Pia paraustīja plecus. - Es biju slimnīcā. Jūsu

mātei klājas ļoti slikti. Un es vēlos atrast to, kurš viņai to nodarījis.

- Par to maksājam mēs, nodokļu maksātāji, arī jūs droši vien, — Maike Hercmane vīzdegunīgi atcirta. Pia šai nesimpātiskajai kazai labprāt būtu pateikusi, ko par viņu domā, taču atturējās.

- Jūs ceturtdienas rītā bijāt savas mātes mājā, paņēmāt pastu un nolikāt uz bufetes, - viņa tikai noteica. - Vai jūs nepievērsāt uzmanību kādai vēstulei vai zīmītei?

- Nē, - Maike Hercmane atbildēja. Piai nepaslīdēja garām ašais skatiens, ko viņa uzmeta Antenne Pro programmu direktoram, kurš sarunājās ar Bodenšteinu.

-Jūs melojat, - Pia pārliecināti teica un nolēma nedaudz mazināt jaunās sievietes brašumu. — Kāpēc? Vai esat uz vienu roku ar tiem, kuri uzbruka jūsu mātei? Vai jums ar to ir kāds sakars? Varbūt cerējāt, ka māte nomirs un jūs varēsiet mantot viņas naudu?

Maike Hercmane kļuva vispirms sarkana, tad bāla un sašutusi kampa gaisu.

-Slēpt pierādījumus un tādējādi kavēt izmeklēšanu ir noziedzīga rīcība. Ja atklāsies, ka to darāt, jums būs pamatīgas problēmas. - Pia pamanīja nedrošību jaunās sievietes acīs. - Lūdzu, uzrakstiet man adresi, kurā varam jūs sameklēt. Un turpmāk atbildiet uz mobilā telefona zvanu, kad jums zvanīsim, pretējā gadījumā es likšu jūs aizturēt par slēpšanos.

Tās, protams, bija muļķības, bet Maikei Hercmanei, šķiet, nebija juridiskas izglītības, un viņa izskatījās iebaidīta. Pia atstāja viņu stāvam un piegāja pie Bodenšteina un Dr. Māterna, kurš, pēc paša sacītā, arī nezināja, ar ko Hanna Hercmane pēdējā laikā nodarbojusies.

- Esmu izpilddirektors un programmu direktors, — viņš pašreiz teica. - Mēs sadarbojamies ar ļoti daudzām ražošanas firmām. Es nevaru zināt, kurš ko veido kādam raidījumam, nemaz jau nerunājot par iknedēļas formātiem. Mani interesē tikai raidījumu reitingi, par saturu man nav nekādas daļas.

>

Māterna kungs minēja, ka pazīstot Mannu jau daudzus gadus, viņu attiecības esot ļoti draudzīgas, bet profesionālas. Pia klusēdama klausījās. Māterns caur un cauri bija biznesmenis - pieklājīgs, lietišķs, glums kā zutis. Hanna Hercmane bija telekanāla reitingu karaliene, turklāt Māternam piederēja trīsdesmit procenti no Herzmnnn produclion, un viņš nekādā ziņā nebija ieinteresēts uz ilgāku laiku zaudēt šo naudas āderi. Brīdī, kad Pia gribēja viņam pajautāt par Kilianu Rotemundu un Berndu Princleru, iezvanījās viņas mobilais telefons. Kristofs! Viņa tūlīt iedomājās par Lilī. Cerams, nekas nebija atgadījies! Ja Kristofs zināja, ka Pia ir līdz ausīm iekšā svarīgā izmeklēšanā, viņš tikpat kā nekad nezvanīja, augstākais - atsūtīja īsziņu.

»

- Sveika, Pia! - viņa izdzirda Lilī balstiņu pie savas auss un jutās atvieglota. - Es tevi tik ilgi neesmu redzējusi.

- Sveika, Lilī! - Pia pieklusināja balsi un apgāja ap pārrunu galdu. - Mēs taču vēl vakarvakarā redzējāmies. Kur tu tagad esi?

- Opīša birojā. Vai zini, Pia, man bija ērce! Matos! Bet opis man to izoperēja.

- Ak vai! Vai tev sāpēja? - Pia pasmaidīja un pagriezās pret sienu. Brīdi viņa klausījās Lilī runāšanā, tad apsolīja šovakar būt mājās agrāk nekā parasti.

- Opis liek pateikt, ka mēs gatavojam ļoooti garšīgus kartupeļu salātus.

- Nu tad man ir vēl par vienu iemeslu vairāk agri atgriezties mājās.

Pia pamanīja Bodenšteina doto zīmi, ka viņš gatavojas iet projām.

Viņa atvadījās no Lilī un iebāza mobilo džinsu aizmugures kabatā. Piai tiešām bija žēl, ka meitenei jau tik drīz jābrauc projām.

- Man šķiet kaut kā dīvaini, ka neviens no tuvākā līdzstrādnieku un kolēģu loka nezina par Hannas pašreizējiem plāniem, - Pia sacīja šefam, kad abi atstāja biroju ēku un gāja uz automašīnu. - Un viņas meita man šķiet totāli aizdomīga. Izrādīt tik maz līdzjūtības savai mātei taču nemaz nav iespējams.

Viņa bija dziļi neapmierināta ar sarunu iznākumu. Reti kad iepriekš izmeklēšana bija noritējusi tik smagi un lēni kā abos šajos aktuālajos gadījumos. Rīta apspriedē krimināleksperte Engele pirmo reizi bija izdarījusi spiedienu, un pilnīgi pamatoti, jo ne Nāras lietā, ne Hannas Hercmanes gadījumā nebija panākumu. Bodenšteins bija lūdzis palīgā Hanavas kolēģus. Pēc tam kad Iedzīvotāju reģistru pārbaude visā Vācijā nebija devusi apmierinošus rezultātus, augu diennakti uzraudzīt pastkastīti Hanavas pastā viņš uzskatīja par pēdējo iespēju uzzināt Bernda Princlera uzturēšanās vietu.

- Pēc trešdienas raidījuma Lieta XKkaut kas izkustēsies, - Bodenšteins pareģoja. - Es to zinu.

- No tavas mutes Dieva ausī, - Pia īsi atbildēja un atslēdza auto. Viņa paskatījās augšup, jo juta, ka tiek novērota. Maike Hercmane stāvēja pie loga sestajā stāvā un lūkojās lejup uz viņu.

- Arī tevi es dabūšu rokā, - Pia nomurmināja. — Es nejaušu sevi piemuļķot.

* * *

Kad Emma pēc apspriedes atgriezās mājās, vīra vecāki jau bija aizbraukuši uz lidostu. Visu priekšpusdienu viņai prātā bija savādā sastapšanās ar Helgu Graseri. Protams, viņa varēja piezvanīt Flori-anam un tieši pajautāt, kāpēc viņš nekad nav pieminējis savu dvīņumāsu, bet pēc visa, kas bija noticis, viņa to vienkārši nespēja.

Stāvēdama pie vīra vecāku dzīvokļa durvīm, Emma vilcinājās. Durvis nekad netika aizslēgtas, viņa varēja tur nākt un iet, kad vien vēlējās, tomēr jutās kā noziedzniece, kad iegāja dzīvoklī un lūkojās apkārt. Renāte glabāja savus fotoalbumus dzīvojamās istabas skapī, tie bija sakārtoti pa gadiem, un Emma sāka ar 1964. gada albumu, Floriana dzimšanas gadu. Pēc stundas viņa bija izšķirstījusi dučiem albumu, redzējusi Florianu, viņa vecāku adoptētās un ģimenē par audžubērniem pieņemtās māsas un brāļus un desmitiem citu bērnu, taču nemanīja nevienu meiteni, kas izskatītos pēc Floriana dvīņumāsas. Daļēji vīlusies, daļēji atvieglota, Emma pārtrauca meklējumus un atstāja vīra vecāku dzīvokli. Vai Korinnai bija taisnība? Vai Helga

Grasere tiešām bija tikai veca fantazētāja, kas labprāt stāstīja pasakas? Bet kāpēc viņa tā bija izmainījusi pasaku par vilku un septiņiem kazlēniem? Emma domīgi iebāza atslēgu dzīvokļa durvju slēdzenē. Kāpēc sieviete runāja par sešiem kazlēniem? Vai viņa bija domājusi Florianu un tā audžumāsas un audžubrāļus? Florians, Korinna, Sāra, Nikijs, Ralfs - tādā gadījumā viena trūka. Bet kura? Emmas skatiens aizslīdēja līdz koka trepēm, kas veda augšā uz bēniņiem. Viņa tur bija bijusi tikai vienu vienīgu reizi kopā ar Renāti, kad vīramāte bija izrādījusi māju. Vai Flelga Grasere savā pasakas versijā neieminējās par bēniņiem? Emma atkal izvilka atslēgu no slēdzenes un, īsi apdomājusies, kāpa pa šaurajām trepēm augšā. Saplākšņa durvis bija ieķērušās, viņai vajadzēja grūst ar plecu, līdz tās, žēlabaini čīkstēdamas, atvērās. Pretī sitās smacīgs, silts gaiss. Zem slikti izolētā jumta bija sakrājies iepriekšējo dienu karstums. Pa mazītiņajiem jumta lodziņiem krita pavisam maz gaismas, taču bija pietiekami gaišs, lai saskatītu rūpīgi sakrautās pārcelšanās kastes, nevajadzīgās mēbeles un visādus citus krāmus, kas bija sakrājušies četrdesmit gadu laikā. Čīkstošo dēļu grīdu klāja bieza putekļu kārta, no jumta sijām lejup karājās zirnekļu tīkli. Oda pēc koka, putekļiem un pretkožu pulvera.

Nezinādama, ko iesākt, Emma palūkojās apkārt, tad pavilka malā kožu saēstu samta priekškaru, kas bija piestiprināts pie vienas no šķērssijām. Viņa satrūkās, kad krēslainajā pustumsā ieraudzīja sevi stāvam pretī kādai sievietei, un pagāja dažas sekundes, līdz viņa aptvēra, ka atrodas pretī savam spoguļattēlam. Pie sienas bija piesliets liels spogulis, kura stikls laika gaitā bija kļuvis raibs un gandrīz necaurspīdīgs. Arī aiz priekškara bija sakrautas kastes un kartona kārbas, uz visām kārtīgi uzraksti. Ziemas jakas, Carrera spēļu ātrumtrase, spēļu automobilis, koka rotaļlietas, dokumenti, Floriana grāmatas, Korinnas skolas lietas, zīdaiņu drēbītes, karnevāla kostīmi, eglīšu rotājumi, Ziemassvētku pasts 1973-1983.

Jozefs un Renāte no Berlīnes atgriezīsies tikai rīt; viņai tātad bija gana laika, lai pārmeklētu neskaitāmās kastes un skapjus. Bet ar ko lai sāk?

Beidzot Emma izvilka kasti, uz kuras bija uzrakstīts: Florians. Bērnudārzs, pamatskola, ģimnāzija. Viņai bija jānošķaudās, kad atvēra vāku. Vīramāte tiešām bija visu saglabājusi: skolas burtnīcas un grāmatas, Floriana zīmējumus, kvītis par skolas pienu, nozīmītes par peldēšanas tematiku, valsts jaunatnes spēļu diplomus, pat vingrošanas piederumu maisiņu ar iniciāļiem FF, kas bija izšūti krustdūrienā. Emma citu pēc citas šķirstīja skolas burtnīcas, aplūkoja nelīdzeno rokrakstu, gandrīz izdzisušo tinti. Vai Florians zināja, ka šie viņa bērnības relikti vēl eksistē?

Viņa aizvēra kasti un nolika to vietā, gāja tālāk, aplūkoja noskrambātas mēbeles, saskrāpētus bērnu krēsliņus, vecmodīgus zīdaiņu ratiņus, burvīgu antīku rakstāmmašīnu, kura, pārdodot to eBay, ienestu krietnu summiņu. Emmai visu laiku bija jāšķauda, T krekls lipa pie muguras, acīs grauza. Viņa jau gribēja beigt meklēšanu, kad skatienu piesaistīja kaste, kas bija paslēpta zem jumta slīpēs aiz mūrētā skursteņa. Vārdu, kas kārtīgiem drukātiem burtiem bija uzrakstīts uz kastes sāniem, viņa nekad nebija dzirdējusi, un tas rosināja ziņkāri. Emma pietupās, kas viņas stāvoklī nebūt nebija vienkārši, pavilka kasti uz savu pusi un to atvēra. Atšķirībā no Floriana rūpīgi sasaiņotajām bērnības piemiņas lietām šī kaste izskatījās tā, it kā saturu tajā kāds nevērīgi būtu sastūķējis iekšā. Grāmatas, burtnīcas, zīmējumi, lelle, mīkstās rotaļlietas, fotogrāfijas, dokumenti, apģērba gabali, puķains atmiņu albums ar slēdzeni, sarkana cepurīte. Emma izvilka ārā kādu kurpju kārbu, atvēra to un paņēma rokā melnbaltu fotogrāfiju ar baltu maliņu, kādas bija pierastas sešdesmitajos gados. Viņas sirds uz brīdi apstājās un tad sāka dauzīties mežonīgā stakato. Fotogrāfijā bija redzama smaidoša Renāte ar diviem maziem blondiem bērniem klēpī, priekšplānā divas tortes ar divām svecītēm katrā. Emma apgrieza fotogrāfiju otrādi, viņas pirksti trīcēja. “Florians un Mihaela, 2. dzimšanas diena. 1966. gada 16. decembris.”

* * *

Atgriezusies pie rakstāmgalda, Pia savā datorā iegāja Google un ierakstīja meklētājā jēdzienus Volfgangs Māterns + Antenne Pro.

Momentā izlēca simtiem atbilstību. Volfgangs Māterns, dzimis 1965. gadā, bija dēls Dr. Hartmūtam Māternam, pazīstamajam mediju magnātam, kurš viens no pirmajiem Vācijā bija aptvēris un izmantojis privātās televīzijas iespējas un ienesīgumu, lai ar to nopelnītu milzu bagātību. Vēl šodien Māterns seniors, par spīti saviem septiņdesmit astoņiem gadiem, ieņēma valdes priekšsēdētāja amatu sazarotā holdingkompānijā, kurā ietilpa dažādi privātie televīzijas un maksas kanāli, kā arī daudzas citas firmas un firmu daļas. Volfgangs Māterns bija studējis biznesa zinības un politoloģiju un politoloģijā ieguvis zinātnisko grādu. Māterna grupas mītne atradās Frankfurtē pie Mainas, tās mājaslapā Volfgangs tika minēts kā valdes loceklis, amatu apvienošanas kārtībā - programmu direktors un vairāku firmas konglomerātam piederošo privāto kanālu izpilddirektors. Pia atrada neskaitāmas Volfganga fotogrāfijas, kurās viņš kopā ar tēvu bija redzams lielākoties sabiedriskos sarīkojumos, sapulcēs, godalgu piešķiršanās vai televīzijas galā pasākumos. Par Māternu privāto dzīvi internetā nekā nebija. Būdami īsti mediju profesionāļi, viņi gana labi zināja, kā nosargāt savu privāto sfēru. Nekas īpaši nemainījās arī tad, kad Pia ievadīja tikai Volfganga Māterna vārdu. Tīrā laika izšķiešana. No slimnīcas nebija nekādu jaunu ziņu, Hannu Herc-mani vēl aizvien nedrīkstēja nopratināt, Kilians Rotemunds bija pazudis, un Hanavas pastā vēl neviens nebija izņēmis sūtījumu no Princlera abonenta kastītes.

Tā kā nekā cita labāka, ko darīt, nebija, Pia pārmeklēja visus pieejamos sociālos tīklus, bet Volfganga Māterna nebija ne XING, ne Facebook, ne Wer kennt wer^19.

- Vai tev vēl kaut kas nāk prātā, kur varētu dabūt informāciju par šo vīrieti? - Pia jautāja kolēģim.

- Linkedln, l23people, yasni, cylex, firma24.de, - Kaijs noskaitīja, nepacēlis acis no monitora.

- Viss jau izmēģināts. - Pia atgāzās krēslā un rezignēti sakrustoja rokas aiz galvas. - Sasodīts, tas tips bija mana pēdējā cerība! Man tiešām uznāk dusmas. Kādam taču ir jāzina, pie kā Hanna Hercmane strādājusi! Citādi taču nemaz nevar būt!

- Vai meitu tu jau nočekoji?

- Jā, protams. Bet arī viņa it kā nav atrodama internētā.

- Stayfriends, — Kaijs ierosināja un pacēla acis. - Ak kungs, esmu totāli izbadējies! Vai tev vēl ir kaut kādi krājumi?

- Nē. Manu pēdējo čipsu paku tu jau sastūmi māgā. Aizej kaut kam pakaļ, pirms tev ir sabojājies garastāvoklis! - Pia atkal uzlika pirkstus uz klaviatūras un ieklikšķināja Stayfriends interneta adresi, kas sevi nodēvēja par “draugu meklēšanas mašīnu”.

- Kebabu vai burgeru? - Kaijs piecēlās no krēsla.

- Kebabu. īpaši pikantu, ar dubultporciju gaļas un aitas sieru, — Pia atbildēja. - Es taču zināju!

- Kā, lūdzu?

- Es zināju, ka tas Volfgangs Māterns ir aizdomīgs! - Pia triumfējoši smaidīja un norādīja uz monitoru. — Viņš tiešām ir reģistrējies Stayfriends gluži tāpat kā Hanna Hercmane. Iedomājies tikai: abi pat apmeklējuši vienu skolu, un viņš vēl apgalvo, ka pazīstot Hannu pavisam pavirši! Kāpēc viņš tā dara?

- Varbūt viņam ir bail tikt kaut kur iesaistītam, — Kaijs sprieda.

- Tūlīt būšu atpakaļ.

Pia iedziļinājās lapā, uzklikšķināja Hannas Hercmanes un Volfganga Māterna profilus, kā arī Kēnigshofenes privātģimnāzijas Nīdernhauzenē 1982. gada vienpadsmitās klases fotogrāfiju. Tā kā Pia nebija “zelta biedrs”, viņa tajā neko nesaskatīja, bet tam nebija nozīmes, saistība bija apstiprinājusies, un Volfgangs Māterns Boden-šteinam bija melojis. Viņš pazina Hannu Hercmani ilgāk un labāk, nekā bija apgalvojis. Bet tad nāca pats labākais: Hanna un viņš bija studējuši Ludviga Maksimiliana Universitātē Minhenē, un abi bija vienas un tās pašas kādreizējo studentu apvienības biedri. Nākamo pusotru stundu Pia pavadīja, interneta pārmeklējot Hannas Hercmanes fotogrāfijas, kuru nelaimīgā kārtā bija tūkstošiem. Viņa tieši beidza ēst savu pa to laiku atdzisušo kebabu, kad atrada meklēto. Tā bija 1998. gadā uzņemta fotogrāfija, kura tikusi ievietota ilustrētā žurnālā un kurā bija redzama starojoša Hanna kāzu kleitā kopā ar savu otro vai trešo vīru. Viņai otrā pusē stāvēja Volfgangs Māterns, viņam priekšā - Maike saīguša, apaļīga tīņa izskatā. Volfgangs Māterns (34), mediju magnāta Hartmūta Māterna dēls, tuvs līgavas draugs un viņas meitas Maikes (11) krusttēvs, bija laulību liecinieks — bija teikts attēla parakstā.

- Ha! - Pia iesaucās un izprintēja fotogrāfiju. Viņa jau tagad dega uzzināt Antenne Pro programmu direktora paskaidrojumu. Ar vēl silto izdruku Pia devās uz Bodenšteina biroju un durvju ailā gandrīz saskrējās ar viņu.

- Paskaties, ko es... - viņa uzsāka, bet Bodenšteins neļāva turpināt.

- Kiliana Rotemunda motorollers ir atrasts pie centrālās stacijas un jau identificēts, - viņš ne pārāk pieklājīgi pārtrauca Piu. - Un kāds liecinieks ir atpazinis Rotemundu: viņš šorīt pulksten 10.44 iekāpis starppilsētu ekspresī, kas devies uz Amsterdamu! Es runāju ar holandiešu kolēģiem, viņi šo jau gaidīs, kad vilciens tur pulksten 17.22 pienāks. Ja palaimēsies, pēc pāris stundām viņš mums būs rokā.

* * *

Maike bija atvērusi visus dzīvokļa logus, lai radītu vismaz caurvēju, tomēr svīda, kaut gan bija ģērbusies tikai biksītēs un krūšturī. Birojā neviens nebija pamanījis, ka viņa paņēmusi Hannas datoru, pat superviltīgā blondā policistiene nebija to iedomājusies! Kopš šī rīta viņai bija daudz laika, jo darba vairs nebija. Irīna un Jans būs savās vietās, bet pārējiem bija jāņem kārtējais atvaļinājums, līdz noskaidrosies, vai Hanna vispār kādreiz būs spējīga stāvēt televīzijas kameru priekšā. Antenne Pro vadība bija korekta - nebija tūlīt aizstājusi viņu raidlaiku ar kaut ko citu, bet solījusi rādīt raidījumu Auf Herz und Nieren atkārtojumus.

Vakardiena bija izvērtusies par vienu no skaistākajām dienām Maikes dzīvē: brokastis krāšņajā Oberurseles villā, pusdienas Švarcenštei-nas pilī Reingavā, brauciens vaļējā Aston Martin, vakarā šampanietis

Frankfurter Hof terasē ar skatu uz apgaismotajiem banku torņiem -kaut ko tādu Maike vēl nebija piedzīvojusi. Viņa bija manījusi cilvēku ziņkārīgos skatienus un prātojusi, vai tic viņu un Volfgangu uzskata par pāri. Vairāk nekā divdesmit gadu vecuma starpība nebija nekas neparasts, daudzas sievietes dzīvoja ar krietni vecākiem vīriešiem. Volfgangs bija viņas krusttēvs, Maike viņu pazina, kopš spēja sevi atcerēties, un nekad nebija uz viņu raudzījusies kā uz vīrieti. Līdz šodienai. Pēkšņi Maike bija konstatējusi, cik viņam ir skaistas rokas un cik jauki viņš smaržo. Viņai vajadzēja sevi apvaldīt, lai nepārtraukti neskatītos uz Volfganga muti un rokām, bet doma, kā būtu viņu skūpstīt un ar viņu gulēt, vienreiz iedomāta, vairs nebija aizdzenama. Maike vēl nekad nebija pa īstam kādā iemīlējusies, nemaz nerunājot par pastāvīgu draugu, un nedaudzie piedzīvojumi ar pretējo dzimumu nebija lepošanās vērti. Vakar viņai bija radusies nojausma, cik skaisti ir būt ar kādu kopā. Volfgangs bija tik uzmanīgs un šarmants: bija pieturējis viņai automašīnas durvis, atbīdījis krēslu, klausījies viņā, aplicis roku viņai ap pleciem.

Pusi nakts Maike bija gulējusi nomodā un analizējusi katru vārdu, ko Volfgangs tika teicis. Viņš bija Maikei devis cerības uz praktikantes vietu Antenne Pro> lai gan viņa vēl nemaz nebija pabeigusi studijas, taču Volfgangs uzskatīja, ka viņa būtu ideāls variants, jo jau guvusi lielu pieredzi darbā televīzijā. Kāpēc viņš tā darīja? Tāpēc, ka viņa bija Hannas meita? Ja tā padomāja, viņš nebija teicis vai darījis neko tādu, ko varētu izskaidrot kā iemīlēšanos. Volfgangs vienkārši izturējās pret viņu mīļi. Eiforisko laimes izjūtu, kurai Maike visu dienu bija nodevusies, nomainīja vilšanās. Tiklīdz kāds vīrietis jauki izturējās pret viņu, hormoni satrakojās. Kāda nabadzības apliecība!

- Ai! - Maike spēcīgi atsitās ar galvu pret galda plāksni, zem kuras bija mudžinājusi vaļā vadu murskuli un sabāzusi pareizās kontaktdakšas īstajos kontaktos Hannas datora aizmugurē. Par laimi, draudzene, kuras dzīvokli Maike pieskatīja, bija atstājusi uz rakstāmgalda savu datoru ar monitoru, peli un tastatūru. Maike paberzēja sāpošo vietu uz galvas un ieslēdza Hannas datoru. Tas darbojās. Viņa uzklikšķināja uz izvēlnes un konfigurēja bezvadu lokālo tīklu sistēmas iestatījumā. Pēc brīža viņa jau bija tiešsaistē. Vispirms Maike pārbaudīja mātes Facebook fanu lapu, par kuru rūpējās un kuru papildināja Irīna. Ne vārda par uzbrukumu un slimnīcu. Pilnīgi droši, ka Irīna izdzēstu katru ziņu, kas varētu uz to norādīt. Arī Google nebija jaunu ierakstu, pēdējie jaunumi attiecās uz raidījumu ar piemuļķotajiem kandidātiem un vasaras speciālizlaidumu. Pēc tam Maike pārbaudīja e-pastu. Iesūtnē gaidīja pāri par simts jaunu vēstuļu firmas kontā, privāto bija četrpadsmit. Viens vārds uzreiz piesaistīja Maikes uzmanību, viņa bija pārsteigta. Kilians Rotemunds! Kāda mātei darīšana ar to bērnu izvarotāju?

Viņa uzklikšķināja uz vēstules un lasīja īso tekstu, kas bija ienācis sestdien, pulksten 1 1.43.

Hanna, kāpēc tu nepiezvani?!? Vai kas atgadījies? Vai esmu pateicis vai izdarījis kaut ko tādu, kas Tevi sadusmoja? Lūdzu, piezvani man! Diemžēl nevarēju vairs aprunāties ar Leoniju, arī viņa nav sazvanāma; tomēr pirmdien braukšu uz A un tikšos ar cilvēkiem, ar kuriem B ir nodibinājis sakarus. Viņi beidzot ir gatavi runāt ar mani. Es domāju par Tevi! Neaizmirsti mani! K

Ko, pie velna, tas nozīmē? Maike neizpratnē blenza uz monitoru, vēl un vēlreiz pārlasīja vēstuli. Es domāju par Tevi! Neaizmirsti mani! Kas tur notika starp Rotemundu un viņas māti? Neapšaubāmi Kilians Rotemunds bija “K”, kurš iemeta pastkastītē zīmīti ar tās trakās rokeru bandas adresi Langenzelboldā, bet tam visam nebija nekādas jēgas. Kāda saistība bija Leonijai Vergesai ar Kilianu Rotemundu un viņas māti? Vai Hanna gatavoja kādu sižetu par Frankfurtes Road Kings? Rotemunds agrāk bija advokāts un pazina rokerus, jo bija tiem strādājis, vienīgi melīgā terapeite neiederējās šajā kompānijā.

Maike domīgi atspieda zodu rokā. Vai piezvanīt Volfgangam un izstāstīt viņam par šo ziņu? Nē. Viņš bija apsolījis šorīt piezvanīt viņai. Viņa nekļūs smieklīga un nezvanīsies šim pakaļ kā iemīlējies tīnis.

Varbūt bija ienākušas vēl kādas e-pasta vēstules. Parasti Hanna tās ielādēja savā portatīvajā datorā, bet kopš ceturtdienas tas, par laimi, vairs nebija noticis. Maike uzmanīgi pārskatīja visus datora sarakstus.

Viņas māte piederēja pie to datoriietotāju šķiras, kas uzdzina šausmas ikvienam datorspeciālistam: viņa tikpat kā neko neizdzēsa un datus glabāja pēc tīri intuitīvas sistēmas, kurā nebija nekādas loģikas. Pēc stundas Maike vīlusies padevās. Dažas minūtes viņa sēdēja un domāja. Ja kaut ko gribēja uzzināt, bija vēlreiz jārunā ar to terapeiti.

Digitālais pulkstenis monitora apakšējā stūrī rādīja 20.23. Vēl nebija par vēlu braukt uz Līderbahu.

* * *

Līdz ar krēslas iestāšanos briesmīgā Main-Riviera terase simtiem krāsainu lampiņu gaismā pārvērtās groteskā ilūzijā. No skaļruņiem plūda kičīgu itāļu šlāgeru skaņas un nedaudzajiem viesiem, kuri šeit bija iemaldījušies, centās uzburt Itālijai raksturīgu atvaļinājuma atmosfēru. Viesu telpā pie bāra kvernēja pastāvīgie kempinga iemītnieki pludmales iešļūcenēs un sintētiskos treniņtērpos un blenza milzīga izmēra televizorā, kur translēja futbola spēli. Bodenšteinam sagribējās vēsu alu, turklāt manāmi rūca vēders. Uzpūta silts vējiņš, kas smaržoja pēc lietus. Tālumā raustījās zibens šautras, nodunēja pērkons, tomēr viņš izšķīrās doties uz terasi, apsēdās pie viena no brīvajiem galdiņiem un pasūtīja kviešu alu. Pēc brīža viesmīlis to atnesa, uzvilka svītru uz glāzes paliktnīša un, ne vārda neteicis, pasniedza Bodenšteinam ēdienkarti lipīgos, brūnos plastikāta vākos.

— Paldies, nē. Es neko neēdīšu. - Lai gan Bodenšteinam nenormāli kurkstēja vēders, viņš nespēja sevi pārvarēt, lai pasūtītu kaut ko ēdamu. Skatiens uz šķīvjiem, kas atradās uz blakusgalda, aizdzina apetīti: milzīgas šniceles, kas gandrīz karājās pāri šķīvju malām, pārlietas ar Holandes mērci, tām virsū nekārtīgi uzbērta fritētu kartupeļu kaudze, no kuriem pilēja eļļa, un salāti, kuri atgādināja autostrādes malā nopļautu zāli, kas pārlieta ar lietošanai gatavo salātu mērci. Kāda nesalīdzināma atšķirība no tiem mākslinieciskajiem gardumiem, kurus vakar bija uzbūrusi Rozālija un kuri viņai bija nodrošinājuši godpilno trešo vietu pavāru konkursā Chaîne des Rôtisseurs!

- Kad ne, ne. - Viesmīlis paraustīja plecus un nozuda.

Bodenšteins iedzēra malku kviešu alus.

Holandiešu kolēģi Amsterdamā Kilianu Rotemundu bija palaiduši garām, ja vien viņš vispār bija sēdējis vilcienā. Hannas Herc-manes telefona sarunu izraksts nebija daudz palīdzējis, jo telefona numuri, kuri rēķinā parādījās visbiežāk, nebija izsekojami - tie darbojās ar priekšapmaksas karti. Bernds Princlers joprojām bija pazudis; abonenta kastīti neviens nebija iztukšojis, arī sazināšanās ar Frankfurtes kolēģiem nebija sniegusi nekādu konkrētu informāciju, bet tas Bodenšteinu nepārsteidza. Viss, ko viņš uzzināja, bija fakts, ka Princleram ar Frankfurtes Road Kings jau gadiem neesot nekāda sakara.

Pirmās smagās lietus lāses nopilēja uz saulessarga.

Galda kaimiņi iebēga viesu telpā, arī Bodenšteins satvēra savu glāzi un paliktnīti un sekoja viņiem. Viņš palika stāvam pie atvērtajām durvīm un skatījās ārā lietū, kas kā pelēka siena šalkdams tuvojās no Maiņas puses, dzīdams sev pa priekšu mitru un vēsu gaisu.

- Ei, te velk! Aiztaisi taču tās durvis! - iesaucās kāds pastāvīgais klients. Neviens no viesmīļiem teikto neattiecināja uz sevi, tāpēc Bodenšteins aizvēra stiklotās durvis. Viņš juta sev pievērstos aizdomīgos un ziņkārīgos pastāvīgo klientu skatienus, taču izlikās to nemanām. Futbola spēlē tika iesisti vārti, vīri pie letes skaļi ierēcās un cits citu pārkliedza ar komentāriem. Skaļākais bļauris, resnvēderis ar sarkanu seju, melnā apakškreklā, par savu lielīgo aurošanu samaksāja ar spēcīgu klepus lēkmi. Viņš nošļūca no bāra sēdekļa, izsteberēja caur viesu telpu un atkal atrāva vaļā durvis, ko Bodenšteins tikko bija aizvēris. Klepodams viņš izgrīļojās ārā, nostājās zem jumtiņa un, smagi elpodams, atspiedās pret ēkas mūra sienu.

- Vai man izsaukt neatliekamo palīdzību? — Bodenšteins bija sekojis vīrietim, cits neviens. Krogusbrāļu bažas, šķiet, turējās robežās.

- Nēē... tūlīt jau būs cauri, - resnais nosēca un atmeta ar roku. -Tā dranka astma. Es nedrīkst uztraukties, futbols man ir kā inde...

> > '

Viņš sēca un klepoja, un izspļāva pretīgu dzeltenu drupaču pel-nutraukā, kas atradās blakus durvīm.

- Atvainojiet, — resnais sacīja. Vismaz tik daudz pieklājības viņam piemita.

- Uz veselību, - Bodenšteins lakoniski atbildēja.

- Es četrdesmit gadus strādāj maiņu darbā firmā Ticona. Te nu ir! Veselība pagalam. Plaušas.

- Aha. — Bodenšteins gan nojauta, ka simttūkstoš nosmēķētu cigarešu par viņa plaušu stāvokli bija vairāk atbildīgas nekā maiņu darbs. Bet cilvēki sliecās vainu meklēt citur, nevis paši sevī.

- Sakiet... — Resnais bija atspirdzis un atkal varēja elpot. Viņš nopētīja Bodenšteinu. - Vai jūs nav no policijas?

- Jā. Esmu. Kāpēc jautājat?

- Es dzirdēj, ka jūs meklē Doku. Vai es varēt kaut ko dabūt, ja par šo kaut ko pateiks? - Viņš paberzēja īkšķi un rādītājpirkstu vienu pret otru, vīrieša acīs spīdēja zemnieka viltīgā alkatība.

- Par izmeklēšanai noderīgas informācijas sniegšanu ir paredzēta atlīdzība, — Bodenšteins apstiprināja. Pa atvērtajām bīdāmajām durvīm pabāza galvu viesmīlis.

- Vai tev viss kārtībā, Kalleinc? — viņš jautāja. — Šefs saka, lai tu nenosvīsti, pirms esi nomaksājis savu paliktnīti.

- Lai viņš iet ar to paliktnīti, pats zini, kur! Labāk iznes man ārā vienu pilzenieti. - Karls Heincs stenēdams atrāvās no mājas sienas un pieklusināja balsi līdz konspiratīvai čukstēšanai. - Es nezin, vai tas ir izmeklēšanai noderīgi. Mēs dzīvo tieši pretī Dokam. Un vairāk vai mazāk mēs ir visu dienu mājā, mana sieva un es.

Vīrietis ieturēja pauzi, lai ļautu ziņojumam iedarboties un palielinātu spriedzi. Bodenšteins pacietīgi gaidīja. No ilgās pieredzes viņš zināja, ka tāda tipa cilvēku kā resnais Karls Heincs nevaldāmā klačošanās tieksme necieš ilgu klusēšanu. Un tā tas tiešām arī bija.

- Nesen, tā pirms trim četrām nedēļām, - vīrietis turpināja,

— tad Dokam atkal bija ciemiņš. Un ar to es nedomā tos, kuri nāk pēc kādas konsultācijas. Nē, tas bija pavisam jauns zaķis. Blonds.

Skaists. Puspliks. Man sieva saka, tai bijis ne vairāk par piecpadsmit. Un vai zināt...?

īsa pauze.

- Viņa ar šo iegāj iekš vagoniņa. Mēs vairs neredzēj šo iznākam. Un pēc pāris dienām viņi tak izvilk to skuķi no Maiņas. Es zvēr jums, tā bij tā mazā. Simts procenti...

* * *

Stikla tīrītāji kā traki dancoja pa vējstiklu, lai tiktu galā ar grēku plūdiem, kas gāzās no debesīm. Meklēdama vietu, kur apstāties, Maike gliemeža tempā brauca pa ielu, kurā atradās Leonijas Vergesas īpašums. Pēc tam kad, pirmā impulsa dzīta, bija ielēkusi automašīnā, tikai brauciena laikā no Frankfurtes uz Līderbahu viņa sāka apsvērt, ko vispār jautāt tai terapeitei. Maikes dusmas uz šo sievieti auga ar katru minūti. Kāpēc Vergesa meloja Volfgangam un viņai, ka neko nezina? Nebija taču nekādu šaubu, ka viņa bija uz vienu roku ar to bērnu seksuālo izmantotāju un bija Hannu kaut kur ievilkusi.

Stāvvietas maiznīcas priekšā bija aizņemtas. Maike nolamājās un ielas galā nogriezās pa kreisi, lai vēlreiz apbrauktu apkārt kvartālam. Viņai nebija nekāda prieka skriet pa lietu, lai pēc tam izskatītos pēc slapja kaķa! Maikes skatienu piesaistīja liela, melna automašīna, kas bija novietota blakus šķūnim, kurš daļēji atradās Leonijas Vergesas īpašumā. Frankfurtes numurzīme! Tā taču bija Langenzelboldas tetovētā rokera monstrozā kariete! Ko tas te meklēja? Pāris metru tālāk Maike atrada vietu, kurā tieši ielīda viņas MINI. Lietus mazliet

»

bija pierimis. Viņa pagājās pa ielu, apstājās starp divām noparkotām automašīnām un no droša attāluma izzondēja apkārtni. Leonijas Vergesas gruntsgabals pletās no vienas ielas līdz nākamajai, un šķūņa sienā bija durvis, pa kurām noteikti varēja nokļūt arī pagalmā. Maike nodrebinājās un uzvilka galvā svītera kapuci. Pēc karstās dienas lietus šķita auksts. Ko lai iesāk? Paraudzīties, vai durvis ir vaļā? Nē, viņai nebija apnicis dzīvot! Varbūt labāk uzņemt ar iPhone dažus melnā Hummer fotoattēlus pierādījumam, jo pa šo laiku viņai bija kļuvis skaidrs, ka rokeru bandai ir kaut kāds sakars ar uzbrukumu Hannai.

Kamēr meitene vēl prātoja, atsprāga vaļā zaļās koka durvis, pa tām iznāca divi vīrieši un, galvas plecos ierāvuši, skrēja uz auto, it kā pakaļ dzītos velns. Maike pieliecās. Ierūcās motors, uzzibsnīja starmeši, un melnais auto aizripoja viņai garām. Maike bridi nogaidīja, tad aizsteidzās līdz durvīm, kas bija palikušas puspavērtas. Varbūt tas bija nepieklājīgi - tik vēlā vakarā iet pa sētas durvīm, bet Vergesa katrā ziņā viņai neatvērtu, kad Maike nosauktu savu vārdu. Meitene izgāja cauri šķūnim, kas acīmredzot kalpoja par puķu augsnes un dažādu veidu un dažāda lieluma trauku un podu glabātavu. Mājas durvis bija līdz galam vaļā, prožektors pie mājas sienas dega un apgaismoja stādu un puķu pārpilno pagalmu.

- Hallo? - Maike iesaucās. Viņa palika stāvam atvērtajās durvīs.

- Hallo!

Maike piesardzīgi spēra soli mājas iekšienē. Fu, te nu gan bija kar-stumiņš! Kādā telpā šaurā koridora galā dega gaisma, tās strēle krita pa mazu spraugu un iezīmēja gaišu līniju uz sarkanīgajām flīzēm.

- Hallo? Vergesas kundze!

Maikei izspiedās sviedri, viņa novilka no galvas kapuci. Kur tā stulbā govs palikusi? Varbūt tupēja uz poda. Viņa devās pa koridoru uz priekšu un pieklauvēja pie durvīm, uz kurām bija plāksnīte ar uzrakstu “SARUNU TERAPIJA”. Tātad uz šejieni bija nākusi māte. Protams, viņa nekad nebija stāstījusi, ka ārstējas. Tipiski! Hanna vienmēr visiem spēkiem mēģināja saglabāt skaisto fasādi, un tas prasīja pūles.

Maike ziņkārīgi pavēra durvis. Pretī šāvās sausa, karsta gaisa plūsma, asi oda pēc urīna. Viņas smadzenēm bija nepieciešamas dažas sekundes, lai aptvertu to, ko redzēja acis. Telpas vidū uz grīdas gulēja Leonija Vergesa. Kāds viņu bija piesējis pie krēsla, tas bija apgāzies.

- Velns! - Maike nomurmināja un piegāja tuvāk. Sievietes mute bija aizlīmēta ar līmlenti, acis plaši atvērtas, bet viņa ne reizi nepamirkšķināja. Resna, melna gaļas muša rāpoja pār sievietes seju un nozuda vienā nāsī. Maikei uznāca vēmiens, viņa aizlika mutei priekšā roku. Tikai tagad viņa aptvēra, ka Leonija Vergesa vairs nav dzīva.

Karla Heinca Resnera dzīvesbiedre apstiprināja vīra stāstīto. Tā neesot bijusi pirmā reize, kad pie Kiliana Rotemunda ciemojušās jaunas meitenes. Reizē ar to vīrietis bija skaidri pārkāpis pārbaudes laika noteikumus, jo tiesa viņam bija aizliegusi tuvoties mazgadīgām meitenēm. Tas, kāpēc Resneri iepriekš neko nebija stāstījuši policijai, bija skaidrs, un Bodenšteins aiztaupīja pārmetumus. Šeit citam par citu nebija daļas, jo ikviens bija pārāk aizņemts ar paša likstām. Cilvēki, kuri dzīvoja kempinga laukumā, bija neveiksminieki, nevienu no tiem ne tik, cik melns aiz naga, neinteresēja, kas notika pasaulē vai pie tuvākajiem kaimiņiem. Pēc tam kad Bodenšteins vēlreiz bija iemetis skatienu Rotemunda treilerā, viņš krodziņā samaksāja par savu alu un lēnām devās uz automašīnu. Jau tikai doma par to, ko Kilians Rotemunds savā treilerā varētu būt darījis ar meitenēm, Bodenšteinam bija gandrīz nepanesama. Pilnīgi vienaldzīgu kaimiņu aizsegā viņš nekaunīgi bija nodevies savām pretīgajām miesaskārībām gandrīz cilvēku acu priekšā. Ar kādiem solījumiem viņš meitenes bija pievilinājis? Neviļus Bodenšteinam bija jādomā par Sofiju un to, cik viņa bija paļāvīga. Bērnam varēja tūkstoš reižu piekodināt neko neņemt no svešiem, bet, ja tas nebija nekāds svešinieks, bet gan radinieks vai labs ģimenes draugs, kurš tuvojās perversā nolūkā, nebija iespējams bērnu pasargāt. Alternatīva nebija arī bērnu pārāk sargāt no dzīves realitātēm, jo neizbēgami pienāks diena, kad viņam vienam būs jātiek ar visu galā. Jo ilgāk Bodenšteins par to domāja, jo mazāk maldīga viņam šķita doma, ka blondā meitene tiešām varētu būt viņu Nāra, ko izvilka no Maiņas. Kempinga laukumā bija peldbaseins, zili nokrāsots betona caurums, kas tomēr bija apgādāts ar funkcionējošu hlora un ozona ūdens attīrīšanas iekārtu.

Negaiss bija beidzies, asfalts kūpēja, smaržoja pēc slapjas zemes. Bodenšteins tikko bija piegājis pie savas automašīnas, kad iezvanījās mobilais telefons. Viņš nojauta kaut ko sliktu, kad šajā stundā displejā izlasīja Pias vārdu.

- Mums ir līķis Līderbahā, - viņa paziņoja. - Esmu jau ceļā uz turieni un mēģinu sazvanīt Heningu.

Pia nosauca Bodenšteinam adresi, un viņš apsolīja taisnā ceļā doties turp. Nopūties viņš apsēdās pie stūres. Tūlīt no rīta viņš aizsūtīs uz kempinga laukumu Krēgeru, lai viņš noņem peldbaseina ūdens paraugu un salīdzina to ar ūdens ķīmiskās analīzes rezultātiem no Nāras plaušām.

Pēc divdesmit minūtēm viņš iegriezās ielā un jau no attāluma pamanīja raustīgās zilās bākugunis. Tieši pirms viņa brauca Dr. He-ninga Kirhofa sudrabotais Mercedes Kombi; zilais pēdu meklēšanas nodaļas folksvāgena busiņš stāvēja blakus operatīvajai automašīnai plaši atvērto vārtu priekšā. Pia jau bija mobilizējusi visu komandu, kas bija nepieciešama pie līķa apskates. Bodenšteins izkāpa, noliecās un izlīda zem nožogojošās policijas lentes. Uz ietvēm stāvēja vairāki ziņkārīgie; Pia sarunājās ar kādu vīrieti un sievieti un kaut ko pierakstīja. Pamanījusi Bodenšteinu, viņa beidza sarunu un pievērsās viņam.

- Mirusī ir Leonija Vergesa, psihoterapeite, - viņa ziņoja. - Sieviete šeit dzīvojusi jau vairāk nekā desmit gadus, bet neesot īpaši kontaktējusies ar kaimiņiem. Vīrietis, ko tu redzēji, bija maiznīcas īpašnieks no ielas pretējās puses. Pēdējās dienās viņš novērojis šo to interesantu.

Šķērsām pāri ielai tuvojās Henings Kirhofs, uzmetis uz rokas kombinezonu un kreisajā rokā turēdams metāla koferīti.

- Paskat tik, - Pia apsveicinājās ar savu bijušo vīru. - Tev jau atkal ir jaunas brilles!

I lenings Kirhofs skābi pasmaidīja.

- Nana Muskuri gribēja savas brilles atpakaļ, - viņš dzēlīgi atcirta.

- Kurp man jāiet?

- Tur pāri pagalmā.

- Vai tā jūsu pēdu meklēšanas nodaļas viedā amēba arī ir te?

- Ja tu domā Kristiānu, tad - jā. Viņš jau ir iekšā mājā.

- Kā tas nākas, ka šim cilvēkam nekad nav atvaļinājuma? - Henings promiedams nomurmināja. - Man gan šodien nemaz neveicas.

- Maiznieks raksturoja pazīmes divām automašīnām, jo vairākkārt tās pamanījis. - Pia ieskatījās savā piezīmju blociņā. Viņa runāja vēl ātrāk nekā parasti — tas liecināja, ka viņa nejauši ir kaut ko uzgājusi. - F-X562. Melns Hummer. Tas pieder - Berndam Princle-ram! Otra automašīna bijusi tumšs Kombi ar sākuma burtiem HG. Es tūlīt pieprasīšu uzziņu par tās īpašnieku.

Kā jau bieži, Pia prāta ziņā bija pāris soļu viņam priekšā, un Bodenšteins, kura domas vēl riņķoja ap Kiliana Rotemunda mazgadīgo ciemiņu, pūlējās izprast kopsakaru.

- Kas te vispār ir noticis? - pa ceļam uz mājas durvīm viņš pārtrauca Pias runas plūdus.

- Sieviete piesieta pie krēsla, un viņai aizlīmēta mute, - Pia atbildēja. - Kaimiņi domājuši, ka viņa aizbraukusi, jo pie ārdurvīm karājusies plāksnīte. Tāpēc arī neviens viņu nav meklējis.

Nelielā māja bija pilna ar cilvēkiem baltos kombinezonos, tur bija neciešams karstums.

- Apkure bija uzgriezta līdz galam, - kāds sacīja. - Viņa tur gulējusi jau labu laiku.

Bodenšteins un Pia iegāja istabā. Uzzibsnīja zibspuldze, Krēgers fotografēja līķi un tā apkārtni.

- Augstais Dievs, kas par karstumu! - Pia novaidējās.

- Precīzi 37,8 grādi, - atbildēja Krēgers. - Varēja būt vēl karstāks, bet durvis bija vaļā, kad mēs ienācām. Starp citu, tagad varat atvērt logus.

- Nē, nedrīkstat! - iesaucās Henings Kirhofs, kurš bija notupies pie līķa. - Pikai tad, kad būšu izmērījis ķermeņa temperatūru. Bet to jau vecākais inspektors Krēgers šajā dzīvē laikam gan vairs nesapratīs.

Kristiāns Krēgers pilnīgi ignorēja Heninga dzēlienus un stoiskā mierā turpināja fotografēt.

- Kā viņa mirusi? - Bodenšteins vaicāja.

- Visādā ziņā diezgan mokoši, - acis nepacēlis, Henings atbildēja.

- Domāju, ka viņa ir izžuvusi. Par to liecina sausā, zvīņainā āda un iekritušie deniņi. Hm... Viņas acāboli ir iekrāsojušies dzelteni. Tas varētu norādīt uz to, ka atteikušās darboties nieres. Cilvēkiem, kuri beidzas nost no slāpēm jeb, pareizāk sakot, izžūst, šķidruma trūkuma dēļ asinis kļūst biezas un dzīvībai svarīgi orgāni netiek ar tām pietiekami apgādāti. Beigās iestājas nāve orgānu multiplu funkciju izbeigšanās dēļ. Parasti pirmās uzdod nieres.

Pia un Bodenšteins noskatījās, kā Henings vispirms ar knaiblēm pārknieba kabeļus, ar kuriem bija sasaistītas līķa plaukstu locītavas un potītes, un pēc tam pārgrieza sintētiskā materiāla veļas auklu, ar ko sieviete bija piesieta pie krēsla.

- Viņa ir ilgi cīnījusies. - Henings norādīja uz ādas nobrāzumiem un asinsizplūdumiem uz roku un kāju locītavām. Viņš uzmanīgi noņēma līmlenti, kas bija aptīta mirušajai ap galvu. Mati kušķiem palika karājamies pie līmlentes.

- Arī tā ir izkalšanas pazīme, ja tik viegli izkrīt mati, - piebilda Krēgers.

- Gudrelis! - Henings noņurdēja.

- Uzpūtīgais viszinis! - Krēgers devās prettriecienā.

- Es zinu, kurš viņu nogalināja, - pēkšņi no durvju puses atskanēja vārga balstiņa. Bodenšteins un Pia pagriezās. Viņu priekšā stāvēja bāls spoks caur un cauri izmirkušā melnā jakā ar kapuci.

- Kas jums šeit meklējams? - Piai paspruka.

- Es gribēju runāt ar Vergesas kundzi. - Maike Hercmane ar vājo seju un stipri uzsmiņķētajām acīm atgādināja kādu no man-gas stilā veidotajām komiksu figūrām. - Es... es jau pirms dažām dienām biju šeit, bet tad... tad viņa apgalvoja, ka nezinot, pie kā strādā mana māte. Tie bija meli. Es uzzināju, ka viņa pazina arī Kilianu Rotemundu.

- Ak tā? Un kad jūs plānojāt mums to pavēstīt? — Pia vislabprātāk būtu viņai iecirtuši pļauku.

- Kurš tad nogalināja Vergesas kundzi? - Bodenšteins iejaucās, pirms Pia paguva turpināt.

- Tas tetovētais rokeris, - Maike nočukstēja un kā nohipnotizēta raudzījās uz Leonijas Vergesas līķi. - Viņš un vēl viens vīrietis izskrēja no pagalma un ielēca automašīnā tieši tad, kad es ierados.

- Bernds Princlers? — Bodenšteins aizsedza viņai skatu uz līki.

»

Maike Hercmane mēmi pamāja ar galvu. No viņas kašķīguma nekas vairs nebija palicis pāri. Meitene jutās vainīga un izskatījās kā maza nelaimes čupiņa.

- Starp citu, vai pamanījāt minikameru uz sildāmierīces blakus durvīm? - Krēgers piepeši iejautājās. Bodenšteins un Pia pagrieza galvu. Tiešām! Uz sildķermeņa, kas karājās pie sienas blakus durvīm, bija uzlikta mazītiņa filmēšanas kamera, mazāka par bērna dūrīti.

- Ko tas varētu nozīmēt?

- Kāds filmējis viņas miršanu, - Krēgers nosprieda. - Cik viltīgi izdomāts!

Bodenšteins aizveda Maiki uz virtuvi, Pia piegāja pie rakstāmgalda un nospieda automātiskā atbildētāja atskaņošanas taustiņu. Septiņas jaunas ziņas. Trīs reizes tūlīt pēc piezvanīšanas tika nolikta klausule, bet tad atskanēja balss no ieraksta.

“ Vai tev slāpst, Leonij?” zvanītājs teica. “Tev būs vēl lielākas slāpes. Vai tu zināji, ka nāve no slāpēm ir viena no sāpīgākajām? Nē? Hm... Pamatnoteikums ir šāds: trīs vai četras dienas bez ūdens, un tu esi beigts. Bet, ja ir tik silts kā tagad, process notiek daudz ātrāk. "

Pia un Kristiāns Krēgers pārmija skatienus.

- Tas ir tik pretīgi, - Pia sacīja. - Vienmēr, kad es nodomāju, ka visu jau esmu redzējusi, nāk kaut kas tāds, kas pilnībā pārspēj līdz tam piedzīvoto. Kāds tiešām ir vērojis, kā šī sieviete mirst.

- Vai pat filmējis, - Krēgers papildināja. - To sauc par Snuff-Movie, ja filmā pa īstam kāds tiek nogalināts. Noteikti ir pietiekami daudz slimu idiotu, kuri gatavi par to izšķiest daudz naudas.

Otrdiena, 2010. gada 29. jūnijs

EMMA NEKUR VAIRS NERADA MIERU. Viņa ilgojās pēc savas mazās meitiņas un vienlaikus baidījās no brīža, kad Luīza atkal būs mājās. Līdz šim viņa atbildību par bērnu nekad nebija izjutusi kā nastu, taču tagad tā par tādu bija kļuvusi. Par nastu, kura viņai jānes pavisam vienai. Tas bija viņas pienākums - aizsargāt Luīžu un vēl nedzimušo mazuli.

Emma nespēja aptvert, kāpēc Florians nekad nebija viņai stāstījis par savu dvīņumāsu. Ko vēl viņš ir noklusējis? Kā turpmāk noritēs viņas dzīve? Emma bija ietaupījusi naudu un no sava tēva pēc tā nāves bija mantojusi dzīvokli Frankfurtē - no saņemtās īres maksas par to viņa kādu brīdi varētu turēties virs ūdens. Nakts vidū Emma pat bija nosūtījusi e-pasta vēstuli savai kādreizējai priekšniecei un piesardzīgi apvaicājusies, vai varētu dabūt darbu iekšējā dienestā. Līdz pat rītausmai viņa bija sērfojusi internetā, apmeklējusi forumus, kuros domās dalījās sievietes, kam bērni tikuši seksuāli izmantoti, lasījusi briesmu stāstus par mīlošiem vīriem un tēviem, kuri izrādījušies pedofili. Lasot visus šos rakstus, Emma mēģināja vilkt paralēles ar savu un Floriana dzīvi. Vīriešiem, kuri seksuāli izmantoja bērnus, nereti bijusi traumatiska bērnība vai viņi paši kļuvuši par izvarotāju upuriem; kaut kur bija arī rakstīts, ka nosliece uz pedofiliju bieži vien esot arī ģenētiski nosacīta.

Pusseptiņos Emma aizvēra portatīvo datoru. Tikai pēdējo stundu laikā viņa pa īstam bija apzinājusies to, ka Florians būtu varējis

seksuāli izmantot Luīžu, un fakts, ka viņa to vispār uzskatīja par iespējamu, bija bankrota pieteikums viņu laulībai. Emma nekad vairs viņam neuzticēsies, viņai nekad nebūs mierīga sirds, kad Florians būs vienatnē ar bērnu. Tas viss bija tik pretīgi, tik slimi! Un nebija neviena, ar ko varētu parunāt par šo jautājumu. Kārtīgi parunāt. Terapeite un Jaunatnes lietu pārvaldes darbiniece gan uzklausīja un deva padomus, kā izturēties, bet patiesībā Emma gribēja parunāt ar kādu, kurš pazīst Florianu, kurš Emmu nomierinātu un pateiktu, ka tas viss ir totālas muļķības. Vīra vecāki tie nevarēja būt. Nebija iedomājams runāt ar veco kundzi un kungu par tādu tematu, turklāt vēl pāris dienu pirms Jozefa lielajām dzimšanas dienas svinībām!

Tad Emmai prātā ienāca Korinna. Adoptētā Floriana māsa vienmēr bija godīga pret viņu, Korinna bija kļuvusi par draudzeni, un Emma ieklausījās viņas domās un padomā. Varbūt viņa varēs kaut ko pastāstīt par mistisko dvīņumāsu! Ātri izlēmusi, Emma uzrakstīja īsziņu un lūdza Korinnai veltīt viņai ceturtdaļstundu laika.

j > »

Nepagāja ne minūte, kad atnāca atbilde.

Tu agri esi kājās! © Atnāc šodien vienos pie mums uz māju. Pusdienas un saruna. Okei? Mīļi sveicieni! K., viņa rakstīja.

Okei. Paldies, Emma atbildēja. Viņa dziļi nopūtās. Viņai ļoti nepatika iztaujāt citus cilvēkus par savu vīru, bet Florians pats ar savu negodīgumu nebija atstājis viņai izvēles iespēju.

* * *

- Lūdzu, ver atkal ciet! Man ir auksti, - Katrīna Fahingere pikti pavēlēja, kad Kristiāns Krēgers apspriežu telpā plaši atvēra logu. Iepriekšējās nakts negaiss bija atnesis nedaudz svaiguma, iekšā plūda patīkami vēss gaiss un aizdzina smacīgo karstumu.

- Ir divdesmit viens grāds, - Krēgers atbildēja. - Un šeit iekšā nav gaisa.

- Vienalga. Man velk tieši virsū. Vakarā man būs stīvs sprands.

- Tad ņem un pārsēdies kaut kur citur!

- Es vienmēr sēžu te!

- Gan jau desmit minūtes svaiga gaisa tevi tūlīt nenobendēs. Es visu nakti biju uz kājām, un man ir nepieciešams nedaudz skābekļa, - sacīja Krēgers.

- Neizliecies, ka tu esi vienīgais, kurš šeit strādā, - Katrīna nošņāca, pielēca kājās un gribēja aizvērt logu, bet Kristiāns to cieši turēja aiz roktura.

- Izbeidziet reiz! Lai logs paliek vaļā. Un tagad savācieties! -Bodenšteins paskubināja. - Apsēdieties uz desmit minūtēm kaut kur citur, Katrīn!

Katrīna dusmīgi nošņācās, paķēra savu somu un aizgāja uz citu vietu. Pia dzēra jau trešo kafiju šorīt un tik un tā cīnījās ar žāvu lēkmēm. Viņa paskatījās uz kolēģiem un redzēja vienīgi nogurušas sejas un apsarkušas acis. Jaunā lieta prasīja milzumu darba. Jau tā viņi gandrīz trīs nedēļas strādāja bez brīvdienām, pamazām visi bija nonākuši līdz spēku izsīkumam. Pirmām kārtām tāpēc, ka nebija taustāmu rezultātu, kuri kaut kādā veidā pavirzītu viņus lietā uz priekšu. Tā bija viena vienīga bakstīšanās pa tumsu, un lēnām viņiem, ne tikai Piai, sāka zust pacietība. Nakts atkal bija bijusi ļoti īsa; bez desmit trijos viņa atgriezās mājās, un tad vajadzēja vēl stundu, lai nomierinātos un iemigtu.

Pēc tam kad Kaijs bija sniedzis pamatinformāciju par mirušo, bija kārta Krēgera ziņojumam. Pirkstu nospiedumi, ko atrada uz durvju stenderes un krēsla, piederēja Berndam Princleram, un reģionālās kriminālpārvaldes speciālisti diemžēl veltīgi bija mēģinājuši izdibināt, kurš un kopš kura laika terapijas telpā novietojis kameru. Turklāt līdz šim viņiem nebija izdevies uzlauzt Leonijas Vergesas portatīvo datoru - nezinot paroli, tas bija gandrīz bezcerīgi. Briesmīgie teksti automātiskā atbildētāja ierakstu lentē bija nākuši no pieslēguma, kam bija numura noteikšanas aizliegums, tātad arī strupceļš.

Krēgers un viņa cilvēki Vergesas mājā bija atraduši pilnus skapjus ar pacientu lietām, nebija iespējams tās visas pārbaudīt. Turklāt nebija teikts, ka noziedznieks tiešām jāmeklē psihoterapeites kartotēkā. Saskaņā ar Psihotraumatoloģijas centra mājaslapu Leonija Vergesa nav konsultējusi vīriešus, bet gan tikai psihisku traumu guvušas sievietes.

- Var taču gadīties, ka dzīvesbiedram vai bijušajam partnerim bija tāds naids pret Vergesu, ka viņš gribēja to nogalināt, - sprieda Katrīna.

- Mēs esam atraduši Princlera pirkstu nospiedumus uz durvju stenderes un krēsla, - Pia sacīja. - Bet kā viņš iekļuvis mājā?

- Viņš paņēma atslēgu līdzi, kad piesēja viņu pie krēsla un uzstādīja filmēšanas kameru, - Kems izvirzīja savu ideju.

- Kāpēc tad viņš vispār vēlreiz gāja uz turieni? - Pia skaļi domāja un skatījās uz tāfeli, uz kuras bija uzrakstījusi vārdus “Leonija Ver-gesa”. Bultiņas veda uz Hannu un Maiki Hercmanēm, uz Prinčiem un Rotemundu. Pia skaidri juta, ka starp uzbrukumu Hannai Hercmanei un Leonijas Vergesas slepkavību ir saistība, iespējams, tas pat ir viena cilvēka roku darbs. Vakarvakarā viņa par to netika domājusi, bet šorīt pēc pamošanās sev jautāja, kurš īsti vakar bija piezvanījis policijai un neatliekamajai palīdzībai. Maike Heremane tā nebija. Pia pirmīt bija pieprasījusi telefona zvana ierakstu no neatliekamās palīdzības centrāles. Pulksten 22.12 bija piezvanījis vīrietis, kurš nenosauca savu vārdu. “Līderbahā, Altnīderhofhaimas ielā 22 gul sievietes līķis. Pagalma vārti un mājas ārdurvis ir vaļā. ”

- Princlera automašīnu vairākkārt redzējuši kaimiņi, - Pia domīgi sacīja. - Vai viņš izspiegoja situāciju vai arī pazina Leoniju Vergesu?

- Ja es gribētu kaut ko izspiegot, tad nebūtu braukājis apkārt tik uzkrītošā vāģī, - teica Kaijs. - Starp citu, infrasarkano staru kamera ir masveida ražojums. Ir maz cerību uzzināt, kur tā pirkta.

Bodenšteins, kurš līdz šim bija klusēdams sēdējis un klausījies, noklepojās.

- Mani galvenokārt interesē, kāda Kilianam Rotemundam ir saistība ar Leoniju Vergesu, - viņš teica. - Viņš kopā ar Princleru bija pie Mannas Hercmanes. Es domāju, ka mums pirmām kārtām jākoncentrējas tieši uz Rotemundu. Viņš ir izvarojis Hannu Herc-mani, viņš iepriekš ir sodīts par pedofiliju, dzīvo nolaistā kempinga laukumā treilerā, neuzturēdams sociālās attiecības, un vairākkārt viņu apciemojušas mazgadīgas meitenes. Es nebrīnītos, ja viņam būtu kāda saistība ar mūsu Nāru.

- Kāds varētu būt viņa motīvs? - Pia jautāja. - Viņš ir uz maziem bērniem, bet izvaro pieaugušu sievieti. Un tad mokpilnā nāvē liek mirt viņas terapeitei. Kāpēc?

- Tāpēc, ka viņš ir slims, - apgalvoja Katrīna. - Varbūt Hanna vai Leonija izdibinājušas, ka viņš atkal atgriezies pie vecajiem netikumiem un nav ievērojis pārbaudes laika noteikumus. Vai ari uzzinājušas, ka Rotemunds nogalinājis meiteni, un viņš gribēja novērst to, ka viņas dodas uz policiju.

Brīdi neviens neko nesacīja, visi domāja par šo pieņēmumu.

- Un Princlers viņu piesedz vai pat palīdz, - papildināja Kaijs.

- Viņš no seniem laikiem ir Rotemundam pateicību parādā.

- Bet kā viņi abi pazina Leoniju? - prātoja Bodenšteins.

Labs jautājums. Atbildes nav.

-Ja ir tā, kā domā Katrīna, - Pia ieteicās, - Hannai Hercmanei draud lielas briesmas. Galu galā viņa nav mirusi un var atcerēties.

- Tev ir taisnība. - Bodenšteins pamāja ar galvu. - Viņai tūlīt jānorlko apsardze.

Uz galda iezvanījās telefons. Lejā gaidīja Maike Hercmane. Vakarvakarā viņa bija šoka stāvokli un tikko bija spējusi pateikt pāris sakarīgu teikumu, taču bija apsolījusi šodien atnākt uz policijas pārvaldi. Katrīna aizgāja uz sardzes telpu viņai pakaļ.

- Mēs turpināsim vēlāk, - Bodenšteins nolēma. - F.s un Pia aprunāsimies ar jauno dāmu. Kaij, jūs parūpējieties par apsardzi Hannai Hercmanei; Kem, jūs un Katrīna vienpadsmitos dosieties uz Leonijas Vergesas sekciju.

Visi pamāja ar galvu, Kems un Kaijs piecēlās un izgāja no apspriežu telpas.

- Tagad es esmu ieintriģēta, vai viņa beidzot skaidri un gaiši pateiks to, ko zina. — Pia piecēlās, aizvēra logu un nolaida žalūzijas, lai telpa tūlīt atkal nepiekārstu.

Nedaudz vēlāk Maike Hercmane sēdēja pie sarunu galda bāla un acīm redzami pārgurusi.

- Es pagājušonakt biju pie mātes, - viņa klusā balsī sāka runāt.

- Viņa joprojām jūtas diezgan slikti un neko nevar atcerēties. Bet...

cs... es zinu, ka tas bija stulbi, ka jau agrāk neatnācu pie jums. Es... es nezināju, cik slikti tas viss...

Balss trīcēja, meitene apklusa. Viņa atvēra mugursomu un izvilka divas papīra lapas.

- Šī ir Kiliana Rotemunda e-pasta vēstules izdruka, vēstuli es atradu mātes datorā, - Maike sacīja un pabīdīja pirmo lapu uz galda vidu. - Un šī te... tā ir zīmīte, ko viņš iemeta manas mātes pastkastītē.

Pia aplūkoja papīra lapiņu, kas acīmredzot bija izplēsta no piezīmju grāmatiņas, un izlasīja nedaudzos teikumus.

Gaidīju līdz 1.30, viņa lasīja. Labprāt būtu Tevi vēl saticis. Mobilā telefona akumulators tukšs, Te ir adrese, BP ir lietas kursā. Piezvani man! K.

Viņa apgrieza lapiņu otrādi un izlasīja adresi. Tad pārskrēja ar acīm e-pasta vēstules izdrukai.

Hanna, kāpēc Tu nepiezvani?!? Vai kas atgadījies? Vai esmu pateicis vai izdarījis kaut ko tādu, kas Tevi sadusmoja? Lūdzu, piezvani man! Diemžēl nevarēju vairs aprunāties ar Leoniju, arī viņa nav sazvanāma, tomēr es pirmdien braukšu uz A un tikšos ar cilvēkiem, ar kuriem B ir nodibinājis sakarus. Viņi beidzot ir gatavi runāt ar mani. Es domāju par Tevi! Neaizmirsti mani! K.

Pias piktums uz jauno sievieti, kura tagad te sēdēja sašļukusi un iebaidīta, it kā būtu pieķerta špikojam kontroldarbā, pārvērtās karstās dusmās. Šitais mazais, stulbais sievišķis!

- Vai zināt, ko esat ievārījusi, slēpdama informāciju? - viņa, tikko valdīdamās, sacīja un pabīdīja lapiņu priekšniekam. - Mēs jau vairākas dienas meklējam Princleru un Rotemundu. Leonija Vergesa varbūt vēl būtu dzīva, ja jūs nebūtu bijusi tik neatsaucīga.

Maike Hercmane iekoda apakšlūpā un vainīgi nokāra galvu.

- Vai ir vēl kaut kas, ko līdz šim esat mums noklusējusi? - jautāja Bodenšteins. Pēc asā toņa Pia noprata, ka arī viņš ir ļoti nikns. Pretstatā viņai Bodenšteins spēja dzelžaini savaldīties un kontrolēt savas emocijas.

- Nē, - Maike nočukstēja. Viņas skatiens bija tukšs, sejas izteiksme - izmisusi. - Es... es... jūs to nesaprotat...

- Nē, tiešām nesaprotu, - Bodenšteins saltā balsī atbildēja.

-Jūs nepazīstat manu māti! - Pēkšņi plūda asaras. - Māte kļūst

ellīgi nikna, ja kāds iejaucas viņas darba lietās. Tāpēc es arī aizbraucu uz šo adresi. Es... es domāju, ka kaut ko izdibināšu un tad varēšu jums pateikt...

- Jūs ko izdarījāt? - Piai šķita, ka ir pārklausījusies.

-Tā ir tāda veca zemnieku sēta ar lūžņu laukumu un augstu žogu visapkārt. - Maike Hercmane iešņukstējās. - Es uzrāpos novērošanas tornī un gribēju tikai paskatīties, kas tur notiek. Bet tie rokeri mani pamanīja un uzrīdīja virsū cīņas suni. Man... man palaimējās, ka tur bija mežsargs vai kas, tas viņu... nošāva, un es varēju nozust.

Reti gadījās, ka Piai trūktu vārdu, bet šoreiz tā bija.

-Jūs esat slēpusi svarīgu informāciju, - Bodenšteins sacīja. - Var gadīties, ka tāpēc bija jāmirst cilvēkam. Kas ir ar jūsu mātes datoru, no kura jums ir tā e-pasta vēstule? Kur tas atrodas?

- Pie manis mājās, - nedaudz vilcinājusies, Maike Hercmane atbildēja.

- Labi. Tad tagad mēs brauksim pie jums un to atvedīsim. -Bodenšteins ar plaukstām viegli uzsita pa galda virsmu un piecēlās.

- Jūsu rīcībai būs sekas, Hercmanes jaunkundz, to es jums apsolu.

* * *

Esot kopā ar Korinnu, Emma vienmēr jutās neveikli un nožēlojami. Viņa sēdēja ēdamistabā pie lielā galda, nosvīdusi slapja un bezveidīga kā valis uz sauszemes, kamēr Korinna savā ar augstās tehnoloģijas nerūsējošo tēraudu aprīkotajā virtuvē gatavoja ēdienu saviem četriem dēliem, kuri dažādos laikos atgriezās no skolas. Korinna jau no pulksten sešiem bija uz kājām, priekšpusdienu viņa bija pavadījusi birojā un paspēja arī parūpēties par ģimeni un saimniecību, turpretim Emma jau ar vienu bērnu jutās pārstrādājusies. Lai gan agrāk darbā viņai bija pa spēkam paveikt visneiespējamākos uzdevumus - plānot, organizēt, improvizēt, turklāt bieži vien sarežģītos un primitīvos apstākļos. Deviņpadsmit gadu vecumā viņa bija atstājusi māju un bez problēmām ar visu tikusi galā.

Kas bija mainījies? Kad viņa bija beigusi paļauties uz sevi? Agrāk viņa bija rūpējusies par to, lai produktu un medicīnas piederumu tonnas nonāktu visnomaļākajos pasaules nostūros, bet šodien jau iepirkšanās lielveikalā bija izaicinājums.

Smaržoja pēc tomātiem un bazilika, pēc ķiplokiem un ceptas gaļas, un Emmas kuņģis izsalkumā sāpīgi savilkās. Pa starpu Korinna izkrāmēja trauku mazgājamo mašīnu un, to darot, pastāstīja par pēdējiem priekšdarbiem piektdienas lielajām svinībām.

- Es tūlīt beigšu, — Korinna teica un pasmaidīja. - Tev taču noteikti ir dažas minūtes laika, vai ne?

Man ir visa diena, Emma nodomāja, taču skaļi to neteica, tikai pamāja ar galvu. Viņa klusēdama noklausījās Korinnas stāstītos jocīgos ikdienas atgadījumus no viņas vīra un bērnu dzīves un pēkšņi izjuta skaudību. Cik ļoti labprāt arī viņa būtu vēlējusies māju, vīru, kurš vakarā atgriezdamies spontāni atnes suši, laista dārzu, vienmēr kaut ko dara kopā ar dēliem un katru vakaru pie glāzes vīna kopā ar sievu atceras aizgājušo dienu! Turpretim kā izskatījās Emmas diena? Viņas vienīgās mājas bija dzīvoklis ar svešām mēbelēm vīra vecāku mājā un vīrs, kurš viņai par sevi tikpat kā neko nestāstīja un īsi pirms otrā bērna dzimšanas bija viņu pametis. Un par to, ko viņš, iespējams, bija darījis ar Luīžu, par savām briesmīgajām aizdomām, Emma pat negribēja domāt. Mazpamazām viņā nostiprinājās sajūta, ka ir zaudējusi Florianu uz visiem laikiem, un pēdējās dienās tā bija kļuvusi par pārliecību. To, kas bija noticis, vairs nevarēja padarīt par nebijušu.

- Tā. - Korinna apsēdās blakus Emmai pie galda. - Par ko tu gribēji ar mani runāt?

Emma saņēma visu savu drosmi.

>

- Florians man nekad nav stāstījis, ka viņam ir dvīņumāsa. Neviens par viņu nerunā.

Smaids izzuda no Korinnas sejas. Viņa atbalstīja elkoņus uz galda, salika kopā rokas un aizlika tās priekšā mutei un degunam. Emma jau baidījās, ka nesaņems atbildi, - tik ilgi Korinna klusēja, tomēr beidzot viņa nolaida rokas un nopūtās.

— Tas, kas notika ar Mihaelu, ir ļoti skumjš un sāpīgs temats visai Finkbaineru ģimenei, - viņa klusu teica. - Jau kā maza meitene Mihaela bija psihiski slima. vSodien viņai varbūt varētu palīdzēt, bet toreiz, septiņdesmitajos gados, bērnu psiholoģijas zinātne vēl nebija tiktāl attīstījusies, tad nezināja, kas ir multiplie personības traucējumi. Viņu acīmredzot uzskatīja vienkārši par spītīgu un melīgu bērnu. Ar to meitenei tika ļoti nodarīts pāri, bet neviens nezināja neko labāku.

— l’as ir briesmīgi, - Emma samulsusi čukstēja.

— Jozefs un Renāte rūpējās par Mihaelu vairāk nekā par mums, pārējiem bērniem, - Korinna turpināja. - Taču mīlestība un rūpes beigu beigās neko nelīdzēja. Divpadsmit gadu vecumā viņa pirmoreiz aizbēga no mājām, meiteni pieķēra zogam veikalā. Pēc tam Miha-elai ik pa laikam sanāca nepatikšanas ar policiju. Jozefs ar saviem sakariem spēja daudz ko nokārtot, bet viņa to nesaprata. Meitene agri sāka lietot alkoholu un narkotikas, neviens no mums nespēja tikt viņai klāt. Florianam tas bija sevišķi smagi.

No Korinnas acīm bija izzudis viss prieks, un — Kāpēc Florians nekad man nav par viņu stāstījis? - Emma jautāja. - Es taču to būtu sapratusi. Katrā ģimenē ir kāda melnā avs.

— Tev jāsaprot, cik viņam tas bija briesmīgi un cik ļoti viņš tādēļ cieta. Beigu beigās tas arī bija iemesls, kāpēc viņš no šejienes aizgāja, tiklīdz varēja, - Korinna atbildēja. - Viņš vienmēr bija māsas ēnā, jo viņa aizvien saņēma daudz vairāk uzmanības nekā viņš. Florians varēja būt nezin cik mīļš, čakls un krietns - vienmēr svarīga bija tikai Mihaela.

— Kas ar Mihaelu notika?

— Viņa pārtrauca mācības piecpadsmit gadu vecumā un kļuva par prostitūtu, lai varētu finansēt savu atkarību no narkotikām. Kaut kad viņa nonāca bordelī. Jozefs izmēģināja visu, lai dabūtu meitu ārā no turienes, bet viņa neļāva sev palīdzēt. Pēc pašnāvības mēģinājuma Mihaela pāris gadu pavadīja slēgta tipa psihiatriskajā klīnikā. Ar vecākiem vai kādu no mums, brāļiem un māsām, viņa vairs nekad negribēja runāt.

Emma pamanīja, ka Korinna par savu māsu runā tikai pagātnē.

- Kur viņa ir tagad? Vai kāds to zina?

Uz pavarda katla malai pāri pārskrēja nūdeļu ūdens un šņākdams iztvaikoja, vienlaikus virtuves loga priekšā parādījās automašīna. Motora rūkoņa apklusa, noklaudzēja divas auto durvis, gaiša bērna balss iesaucās: — Mammu, es esmu izsalcis!

Korinna, šķiet, neko no tā neievēroja. Izskatījās, ka piepeši no viņas ķermeņa izzudusi visa enerģija, viņa saknieba lūpas un izskatījās bezgala noskumusi.

- Mihaela pirms dažiem gadiem nomira, — viņa sacīja. - T ikai Ralfs, Nikijs, Sāra un es bijām bērēs. Kopš tā laika neviens vairs nav pieminējis viņas vārdu.

Emma šokēta paraudzījās uz draudzeni.

-Tici, Emma, tā ir labāk. - Korinna aši uzlika plaukstu Emmai uz rokas, tad piecēlās un piegāja pie pavarda, lai iebērtu verdošajā ūdenī makaronus. - Neuzplēs vecās brūces! Mihaela tiešām sagādāja daudz raižu Jozefam un Renātei.

Torbens, Korinnas jaunākais dēls, pa atvērtajām stiklotajām durvīm iebrāzās ēdamistabā, iemeta mugursomu kaktā un, nepievērsis Emmai uzmanību, ieskrēja virtuvē.

- Esmu izsalcis kā vilks! - viņš paziņoja.

- Nomazgā rokas un pacel savu mugursomu! Pēc desmit minūtēm ēdīsim. - Korinna izklaidīgi noglāstīja zēnam galvu, tad paskatījās terases virzienā. - Paldies, ka viņu atvedi, Helmūt! Varbūt ieēdīsi kopā ar mums šķīvi makaronu?

Tikai tagad Emma pamanīja sētnieku Helmūtu Graseru, kurš bija palicis stāvam terases durvīs. Viņa piecēlās.

- Labdien, Grasera kungs! - viņa sacīja.

- Labdien, Finkbaineres kundze! - Viņš pasmaidīja. - Kā jūtaties šajā karstumā?

- Paldies, puslīdz labi. - Arī Emma izspieda smaidiņu. Viņa bija cerējusi parunāt ar Korinnu par savām aizdomām attiecībā uz

Florianu un Luīžu, bet tas vairs īsti nebija iespējams, ja pie galda sēdēs Torbens un sētnieks.

— Es tad nu atkal iešu, — Emma sacīja, un Korinna nemēģināja viņu aizkavēt. Draudzenes seja bija nomākta, pierastais smaids izdzisis. Viņa noņēma vāku no pannas, kurā savā nodabā vārījās maltās gaļas mērce, un to apmaisīja. Vai Korinna ņēma ļaunā, ka viņa bija apjautājusies par Floriana dvīņumāsu?

— Paldies par tavu atklātību. - Emma neuzdrošinājās draudzeni apskaut, kā to parasti mēdza darīt. — Līdz rītam!

— Jā, līdz rītam, Emma! - Viņa piespiesti pasmaidīja. - Nedusmojies uz Florianu!

* * *

Bodenšteins bija iespraucies Maikes Hercmanes MINI pasažiera sēdeklī, jo pilnībā pieļāva, ka jaunā sieviete mēģinās tikt no viņiem vaļā. Pia iesēdās dienesta automašīnā un sekoja abiem uz pilsētu. Kaijs pa to laiku bija dabūjis Bernda Princlera aizturēšanas atļauju un kratīšanas orderi viņa īpašumā. Vēl aizvien Pia gandrīz nespēja aptvert to, ko bija pastrādājusi Maike Hercmane. Braucot garām baznīcas tornim, iezvanījās mobilais telefons, un Pia atbildēja.

— Te Frejs. Sveika, Kirhofas kundze! Mani tikko informēja, ka jūsu izmeklēšana esot pavirzījusies uz priekšu, - ģenerālprokurors sacīja, un Pia bija pārsteigta, cik labi, šķiet, darbojas komunikācija Frankfurtes prokuratūrā.

— Jā, mums tagad ir Hannas Hercmanes lietā aizdomās turamā adrese un esam atrisinājuši jaunu slepkavību.

— Jauna slepkavība?

Aha! Informācijas apmaiņa laikam tomēr nemaz nebija tik laba.

Pia skopos vārdos pastāstīja par Leonijas Vergesas mokpilno nāvi un ziņoja, ka viņas mājas tuvumā redzēts Bernds Princlers.

— Bernds Princlers ir Frankfurtes RoadKings biedrs, - viņa sacīja.

— Mēs zinām, ka šis vīrietis ir ticies ar Hannu Hercmani, un atradām viņa pirkstu nospiedumus mirušās Vergesas kundzes mājā. Turklāt kaimiņi vairākkārt manījuši viņa auto Līderbahā. Mēs zinām arī to, ka Princlers pazīst Kilianu Rotemundu, kuru mēs meklējam par miesas bojājumu nodarīšanu Hannai Hercmanei un viņas izvarošanu.

- Viņi abi katrā ziņā ir pazīstami, - ģenerālprokurors apstiprināja. - Kā nekā advokātu birojs, kurā Rotemunds bija līdzīpašnieks, gadiem ilgi pārstāvēja Princleru un biedrus.

- Mums ir informācija, ka Rotemunds aizbraucis uz Amsterdamu. Viņš ir atpazīts vilcienā, bet holandiešu kolēģi viņu stacijā diemžēl palaiduši garām. Un vēl mēs uzzinājām, ka Rotemunds nav ievērojis priekšlaicīgās atbrīvošanas noteikumus.

- Cik lielā mērā?

- Kaimiņi kempinga laukumā vairākkārt redzējuši, ka viņa treilerā iekāpj nepilngadīgas meitenes. Par to viņam atkal jāiet cietumā.

- Tas ir gluži vai neticami!

- Tomēr tā ir. Mēs pat uzskatām par iespējamu, ka Rotemundam varētu būt saistība ar mirušo meiteni, ko izvilkām no Maiņas. Katrā gadījumā pastāv sakarība starp uzbrukumu Hercmanes kundzei un Leonijas Vcrgesas slepkavību. Nūjā. Mans priekšnieks rītvakar runās raidījumā Lieta XY, un mēs ceram, ka pieteiksies kāds, kurš kaut ko ir redzējis vai pat zina, kur uzturas Rotemunds.

- Tās tiešām ir izredzes, — ģenerālprokurors viņai piekrita.

Piai bija jāpalielina ātrums, jo Maike Hercmane, braucot viņai pa priekšu, šķērsoja Fridriha Eberta skvēra un Maincas šosejas krustojumu pie dzeltenās gaismas. Iedegās sarkanais signāls.

- Nolādēts!

- Kā, lūdzu? - jautāja ģenerālprokurors Frejs.

- Atvainojiet! Ber mani tikko pieķēra. Sarkanā gaisma un mobilais pie auss.

- Tas var sanākt dārgi. — Ģenerālprokurora balss skanēja jautri.

- Paldies par informāciju, Kirhofas kundze. Starp citu, kā klājas I.ilī?

- Paldies, viņai iet labi. - Pia pasmaidīja. - Izņemot to, ka meitēnam bija piesūkusies ērce, kas bija jānoņem dramatiskā operācijā.

Ģenerālprokurors Frejs iesmējās.

- Man žēl, ka varu viņai atlicināt tik maz laika, - Pia .sacīja.

- Bet, ja paveiksies, mēs savas lietas drīz būsim atrisinājuši.

- Arī es tā ceru. Ja varu jums kaut kā palīdzēt, nekautrējieties piezvanīt.

Pia apsolīja tā rīkoties un beidza sarunu. T ikai tad viņai atkal ienāca prātā tas, ko bija stāstījuši Rotemunda bijusī sieva un Kaijs Ostermans. Ģenerālprokurors Frejs un Rotemunds kādreiz bijuši tuvi draugi, tomēr Frejs savu veco čomu ne tikai apsūdzējis, bet arī bez žēlastības pametis preses vilkiem saplosīšanai. Pia apsvēra, vai piezvanīt Frejam un par to pajautāt, taču tūlīt atmeta šo domu. Tas, kas toreiz bija noticis starp abiem senajiem draugiem, viņai nebija svarīgi. Pēc pāris minūtēm viņa apturēja auto pie mājas vSkolas ielā Zaksenhauzenē un gaidīja Bodenšteinu, kurš bija iegājis pie Mai-kes Hercmanes, lai paņemtu Hannas datoru. Piai bija dusmas uz Maiki, bet vēl lielākas - pašai uz sevi. Aizvakar no rīta, kad abi ar Bodenšteinu bija paviesojušies Herzmann production, viņai bija ienācis prātā dators, bet tad domas novērsa Lilī zvans par ērci un Pia to piemirsa. T ā nebija nolaidība, tā bija rupja kļūda, kādu viņa nedrīkstēja pieļaut.

* * *

Pia kopā ar Kemu un Katrīnu patiesībā bija gribējusi no l iesu medicīnas institūta taisnā ceļā braukt uz Langenzelboldu, lai aizturētu Berndu Princleru, bet Nikola Engele viņus bija atsaukusi atpakaļ. Lai gan Princlers jau vairāk nekā četrpadsmit gadus nefigurēja nevienā lietā, tomēr tika uzskatīts, ka viņš pieder pie Frankfurtes Ruad Kings tuvo cilvēku loka, ir bīstams un gatavs lietot spēku. Krimināleksperte bija devusi rīkojumu par “saskaņotu akciju” kopā ar ātrās reaģēšanas vienību. Bodenšteins uzskatīja, ka tas ir pārspīlēti, bet Engele bija palikusi nelokāma. Viņa baidījās, ka Princlers uz pieklājīgu piezvanīšanu pie vārtiem nemaz nereaģēs un tad būs brīdināts, tādēļ uzbrukumam jābūt precīzam un negaidītam. Operācijas organizēšanu viņa bija ņēmusi savās rokās, un tā Pia varēja negaidīti agri mest darbam mieru. Pa ceļam uz mājām viņa iegriezās lielveikalā Līderbahā un iepirkās vakariņām. Par ēdiena gatavošanu pēdējo mēnešu laikā aizvien biežāk rūpējās Kristois. Viņš bija kaislīgs pavārs un gatavoja daudz labāk nekā Pia, kurai pēc darba parasti vairs nebija patikas stāvēt pie plīts. Taču šodien viņa to vēlējās. Pia ieslēdza elektrisko grilu, kas bija novietots uz terases virtuves priekšā, sagrieza plānās šķēlītēs cukini un baklažānus un uzlika tos uz grila. Kamēr dārzeņi savā nodabā gatavojās, Pia no olīveļļas, sāls, pipariem un saspiestiem ķiplokiem bļodiņā samaisīja marinādi.

Leonijas Vergesas līķa sekcija apstiprināja Heninga sākotnējos pieņēmumus: sieviete bija mirusi no ķermeņa pilnīgas izžūšanas multiplas orgānu funkciju izbeigšanās dēļ. Mokpilna nāve. Ja sieviete būtu atrasta divas stundas agrāk, iespējams, viņu vēl būtu izdevies glābt. Tas bija nežēlīgs nonāvēšanas veids, un Pia pat nevēlējās iedomāties, ko sieviete pārcietusi dzīves pēdējās stundās. Vai viņa vēl cerēja uz izglābšanu vai arī apzinājās, ka būs jāmirst? Bet kāpēc viņai vajadzēja mirt? Un kāpēc šādā veidā? Kamera, kura bija pavērsta tieši uz krēslu, un baisie teksti automātiskajā atbildētājā, kas Leonijai bija jānoklausās, liecināja par īpašu sadismu. Tas nebija tipiski Berndam Princleram, kurš agrāk bija izcēlies ar miesas bojājumu nodarīšanu un ieroča lietošanu. Tomēr Pia jau pietiekami ilgi strādāja policijā, tāpēc nebija tik naiva, lai ticētu, ka kriminālie elementi pieturas pie kāda loģiska uzvedības modeļa.

Hanna Hercmane bija Leonijas Vergesas paciente, šī saistība bija skaidra. Vai Leonija iepazīstināja Hannu ar Kilianu Rotemundu vai otrādi? Rotemunds un Princlers bija pazīstami no agrākajiem laikiem, arī tas bija skaidrs. Cerams, Hanna drīz sāks kaut ko atcerēties! Viņa bija vienīgā, kura varētu ieviest skaidrību šajā samudžinātajā notikumā.

Iegrimusi domās, Pia ielika apceptās cukini šķēlītes marinādē un novietoja uz grila baklažānu kārtu. Pa starpu viņa saplūca sauju salviju no krūmiņa, kas auga uz virtuves palodzes blakus bazilikam, cit-ronmētrai un rozmarīnam. Lill atzinīgi novērtēja Pias īpašo recepti -spageti ar salviju, Parmas šķiņķi, kaperiem un ķiplokiem -, un arī Kristofs vienmēr drosmīgi baudīja šo maltīti.

Mājas priekšā suņi sāka riet tādā toņkārtā, kas liecināja par lielu prieku, - mājās atgriezās Kristofs un Lill. Jau pēc pāris sekundēm meitene, bizēm plīvojot, spožām acīm iebrāzās virtuvē. Viņa apskāva Piu, vārdi kā ūdenskritums burbuļoja mazajai no mutes. Tramplīns, opis, ponijs, gepardi, žirafes mazulis... Piai bija jāšmejas.

- Lēnām, lēnām! - viņa apsauca meiteni. — Šādā tempā es nesaprotu ne vārda.

- Bet man taču ir jāpasteidzas, — Lilī bez elpas atbildēja — tik godīgi un nopietni, kā to spēj tikai septiņgadīgs bērns. - Ja jau tu reiz esi te, es tev gribu visu, visu, visu izstāstīt!

- Mums taču ir laiks visu vakaru.

- Tā tu vienmēr saki, - Lilī apgalvoja. — Un tad iezvanās tavs telefons un tu atstāj opi un mani vienus.

Suņu pavadībā virtuvē ienāca Kristofs. Rokā viņš turēja iepirkumu maisiņu, ko nolika uz darba virsmas, un tad noskūpstīja Piu.

- Tur nu viņai ir pilnīga taisnība. - Kristofs pasmaidīja, pārlaida skatienu piedevām, ko Pia bija sagatavojusi, un sarauca uzacis.

- Makaroni ar salviju?

- Man tos tā gribējās! — Lilī iesaucās. - Makaronus ar salviju es mirdama varētu ēst! Bet opis nopirka jēra karbonādi. Vē!

- Gan jau mēs atradīsim kompromisu. - Pia pasmīnēja. - Makaroni un jēra karbonāde arī labi sader kopā. Un pirms tam būs marinēti cukīni un baklažāni.

- Un pirmām kārtām būs vanna, - Kristofs piebilda.

Lilī kritiski piešķieba galvu.

- Okei, — viņa pēc īsa pārdomu brīža sacīja. - Bet tikai tad, ja arī Pia nāks līdzi.

- Norunāts. - Pia aizdzina domas par darbu. Gan jau viņa visu nokavēto drīz vien atgūs.

* * *

- Sveika, mammu!

Maike palika stāvam gultas kājgalī un vājajā gaismā no lasīšanai paredzētās lampas apgaismojuma panelī, kas bija novietots virs galvas, piespieda sevi aplūkot mātes izkropļoto seju. Pietūkums bija nedaudz mazinājies, bet asinsizplūdumi izskatījās vēl briesmīgāki nekā no rīta.

Šodien Hanna vismaz bija pārvietota no Intensīvās terapijas nodaļas uz parasto, un durvju priekšā sēdēja policists uniformā, kā bija noteicis Bodenšteins.

- Sveika, Maike, - Hanna nomurmināja. - Paņem taču krēslu un apsēdies!

Maike darīja, ko māte lika. Viņa jutās draņķīgi. Augu dienu Maiki vajāja policistes pārmetums, ka viņa ir vainīga Leonijas Vergesas nāvē, jo nebija parādījusi to muļķīgo zīmīti.

'Iām nebija aizbildinājuma vai attaisnojuma, lai gan Maike sev bija iestāstījusi, ka darīja to tāpēc, lai neapdraudētu sižetu, pie kā Hanna strādāja. Patiesībā viņai vienkārši bija bijis vienalga.

Hanna izstiepa roku un ievaidējās, kad Maike vilcinādamās to satvēra.

- Kas ir noticis? - Hanna klusu jautāja.

Maike cīnījās ar sevi. Šorīt viņa neko nebija teikusi par Leonijas Vergesas nāvi, un arī pašreiz šī ziņa negribēja nākt pār Maikes lūpām. Šķita, ka viss viņai apkārt plīst un lūst, un sairst. Cilvēks, kuru viņa pazina, ar kuru tika runājusi, bija miris. Miris mokpilnā nāvē, kamēr viņa bija domājusi tikai par sevi, nevis par iespējamām sekām, ko viņas rīcība varēja izraisīt citiem. Visu dzīvi Maike bija jutusies kā upuris - ar viņu netaisnīgi apgājās, viņu nemīlēja. Viņa spītīgi vēlējās citu simpātijas, protestējot noēdās resna un nobadojās tieva, bija ļauna, netaisna un aizvainojoša - un tas viss izmisīgā tieksmē pēc mīlestības un uzmanības. Maike bieži bija pārmetusi mātei egoismu, bet patiesībā egoiste bija pati, jo bija tikai prasījusi un pieprasījusi, nevis devusi. Nē, viņu nebija vērts mīlēt, ne velti viņai nekad nebija bijis labākās draudzenes vai pat drauga. Tāds, kurš pats sev nepatīk, nevar gaidīt, lai patiktu citiem. T ieši māte bija vienīgais cilvēks pasaulē, kurš Maiki vienmēr bija pieņēmis tādu, kāda viņa bija, taču māti Maike uzskatīja gandrīz vai par ienaidnieci, jo slepus viņu apskauda. Hanna bija tāda, kāda Maike pati tik ļoti vēlējās būt, bet nekad nebūs: pašpārliecināta, skaista, vīriešu apjūsmota.

- Arī tev tas nav viegli, es zinu, - Hanna neskaidri nomurmināja un viegli paspieda Maikes roku. - Jauki, ka tu esi šeit.

Maikei acīs saskrēja asaras. Vislabprātāk viņa būtu ielikusi galvu Hannai klēpī un raudājusi, jo tik ļoti kaunējās par savu nekrietnību un zemiskumu. Viņa atsauca atmiņā cūcības, ko bija mātei teikusi un pastrādājusi, un vēlējās, kaut vismaz spētu saņemt drosmi, lai to nožēlotu un būtu vaļsirdīga.

Es saskrāpēju tavu automašīnu un pārdūru riepas, mammu, viņa domāja. Es rakņājos pa tavu datoru un zīmīti, ko tev bija uzrakstījis Kilians Rotemunds, neatdevu policijai - tikai tāpēc, ka gribēju paspīdēt Volfganga priekšā. Varbūt tāpēc bija jāmirst Leonijai Ver-gesai. Es esmu skaudīga un ļauna, un riebīga un neesmu pelnījusi tavu pacietību un sapratni.

To visu Maike domāja, bet nepateica.

- Vai vari man sagādāt jaunu iPhone? Manā biroja rakstāmgaldā ir SIM kartes dublikāts, - Hanna čukstēja. - Varbūt tu varētu to sinhronizēt, mani MobileMe pieejas dati ir uzrakstīti uz lapiņas, kas atrodas zem rakstāmgalda paliktņa.

- Jā, skaidrs. To es izdarīšu rīt agri no rīta, — Maike izspieda.

- Paldies. - Hanna aizvēra acis.

Maike vēl brīdi sēdēja pie gultas un vēroja māti. Taču tikai tad, kad Maike, atstājusi slimnīcu, jau sēdēja savā automašīnā, viņai ienāca prātā, ka nemaz nebija pajautājusi, kā māte jūtas.

Trešdiena, 2010. gada 30. jūnijs

BIJA TIEŠI PIECI NO RlTA, kad virs koku galotnēm parādījās helikopters. Vienlaikus mežmalā ap Bernda Princlera īpašumu sākās rosība. Melnā ģērbušies stāvi izlauzās caur pamežu un ielenca iežogoto teritoriju. Uzlecošā saule vēl slēpās aiz dūmakainajiem gaisa vāliem, kas bija mitri no lietus. Bodenšteins, Pia, Kems Altunajs un Katrīna Fahingere sekoja akcijai no meža un vēroja, kā desmit bruņoti ātrās reaģēšanas vienības vīri nolaidās no helikoptera, kas karājās gaisā pāris metru augstumā virs pļavas netālu no dzīvojamās mājas. Skrūvju griezēji pārknieba lielo vārtu metāla spraišļus kā sērkociņus. Pieci varenie melnie braucamrīki ar tonētiem logu stikliem, ko izmantoja ātrās reaģēšanas vienība, aizšalca pa šķembām klāto meža ceļu un lielā ātrumā iegriezās pagalmā. Nepagāja ne trīs minūtes kopš brīža, kad bija parādījies helikopters, un cietoksnis bija ieņemts.

- Nav slikti, - sacīja Kems, ieskatījies savā pulksteni.

-To es saucu par šaušanu ar lielgabaliem uz zvirbuļiem, - norūca Bodenšteins. No nekustīgās sejas izteiksmes nevarēja noprast, kas viņā norisinās, bet Pia zināja, ka šefs dusmojas par Nikolas Engeles kritiku. Brauciena laikā no Hofheimas līdz šejienei neviens nebija bildis ne vārda pēc tam, kad pie Ofenbahas krustojuma starp Boden-šteinu un krimināleksperti Engeli bija izcēlusies īsa, bet spēcīga vārdu pārmaiņa. Izmantojot satelītfotogrāfijas, vakarvakarā tika analizēts īpašuma, kas atradās aiz meža masīva starp Langenzelboldu un

Hitengezesu, novietojums un koordinēta ātrās reaģēšanas vienības un policijas simt vīru vienības iesaistīšanās. Bodenšteins šo ieplānoto akciju bija uzskatījis par stipri pārspīlētu - tā esot nodokļu maksātāju naudas lieka izšķērdēšana. Uz to Nikola Engele viņam asiem vārdiem bija aizbāzusi muti un pārmetusi, ka triju nedēļu laikā Bodenšteins vispār neko nav paveicis un tāpēc viņai bijis jātaisnojas Iekšlietu ministrijā.

Pia un Kems bija tikai pārmijuši skatienus un ar gudru ziņu klusējuši, jo viens vienīgs nepareizs vārds šajā eksplozīvajā spriedzes situācijā varēja kļūt par degšķidrumu.

Pēkšņā nemiera un trokšņa izbiedēts, bariņš stirnu gracioziem lēcieniem ieskrēja krūmos. Visapkārt kokos pirmie putni uzsāka savu rīta koncertu, nemaz neievērodami to, kas norisinājās zem viņiem.

- Kāpēc tu tik ļoti dusmojies par to, ko teica Engele? — Pia jautāja šelam. - Ja šiem tagad kaut kas noies greizi, tā nebūs mūsu problēma.

- Par to es nemaz nedusmojos, - Bodenšteins atbildēja. — Bet Frankfurtē un reģionālajā kriminālpārvaldē bija zināms, kur dzīvo Princlers. Viņi jau sen tur to uz grauda, taču līdz vakardienai nebija pamata mājā veikt kratīšanu.

- Kā, lūdzu? Viņiem šī māja bija zināma? - Pia neticīgi pārjautāja. - Kāpēc mēs nesaņēmām informāciju? Vismaz kopš tās dienas, kad bijām pie Princlera mātes, viņi Frankfurtē taču zināja, ka mēs meklējam Princleru!

- Tāpēc, ka mēs viņu acīs esam tikai daži stulbi provinces policisti, - Bodenšteins atbildēja un paberzēja neskūto zodu. - Bet šoreiz es to tā neatstāšu. Ja izrādīsies, ka Princlers ir nogalinājis Leoniju Vergesu un mēs to būtu varējuši novērst, ja vien komunikācija ar frankfurtiešiem nebūtu bijusi tik slikta, tad galvas ripos.

Rācija, ko Pia turēja rokā, iešalcās un ieknakšķējās.

- Mēs esam iekšā, - viņi izdzirda neskaidru balsi. - Viens vīrietis, viena sieviete, divi bērni. Pretošanās nebija.

- Ejam! - Bodenšteins sacīja.

Brizdami pa sausām lapām, viņi devās lejup no pakalna, pārrāpās pāri grāvim un iegāja gruntsgabalā. Pa kreisi atradās liels šķūnis, tā priekšā — laukums grilēšanai. Aiz metāla režģa žoga bija novietots liels daudzums automašīnu un motociklu rezerves daļu, tās bija kārtīgi sašķirotas un sakrautas. Māja atradās tālāk, to ieskāva idillisks, plašs dārzs ar mūžseniem kokiem un ziedošiem krūmiem. Tur bija arī baseins un bērnu rotaļlaukums. īsta paradīze.

Slapjajā zālienā netālu no mājas uz vēdera gulēja vīrietis. Viņa kājas bija kailas, vīrietim mugurā bija tikai T krekls un kājās šorti, rokas bija sasaistītas uz muguras ar kabeli. Divi policisti viņam pašreiz palīdzēja piecelties. Ar varu atvērtajās durvīs stāvēja tumšmataina sieviete, piespiedusi sev klāt histēriski šņukstošu aptuveni divpadsmit gadus vecu zēnu. Otrs zēns, nedaudz vecāks un augumā gandrīz tikpat garš, cik māte, vairs neatļāvās raudāt, bet arī viņa sejā bija lasāmas izbailes par uzbrukumu rītausmā.

Dr. Nikola Engele pelēkā bikškostīmā, kuram pāri bija pārvilkusi bruņuvesti, stāvēja bārdainā milža priekšā kā Dāvids pretī Goliātam — neiebaidāma un pašpārliecināta kā vienmēr.

- Jūs pagaidām tiekat aizturēts, Princlera kungs, - viņa sacīja.

- Domāju, ka pietiekami labi zināt savas tiesības.

- Jūs tiešām esat bariņš totālu idiotu, - Princlers aizkaitināts atbildēja. Viņa balss bija zema un piesmakusi, pilnīgi noteikti ne tā, kas skanēja Leonijas Vergesas automātiskajā atbildētājā. - Kāpēc jums vajadzēja tā izbiedēt manu ģimeni? Tur priekšā pie vārtiem ir zvans.

- Tieši tā, - Bodenšteins nomurmināja.

Vediet viņu prom! — krimināleksperte Engele pavēlēja.

- Vai es pirms tam drīkstu vēl kaut ko uzģērbt? - Princlers jautāja.

- Nē, - Nikola Engele vēsi atbildēja.

Pia redzēja, ka vīrietis vislabprātāk būtu viņai pateicis kaut ko nepieklājīgu. Bet apcietināšana Princleram nebija nekas jauns, un viņš zināja, ka ar apvainojumiem savu situāciju nebūt neuzlabos. I'āpēc viņš aprobežojās ar to, ka nospļāvās zālē precīzi blakus Nikolas Engeles Louboutin augstpapēžu kurpēm un, augsti pacēlis galvu, ejot starp abiem ātrās reaģēšanas vienības vīriem, kuri blakus viņam izskatījās kā punduri, devās uz vienu no melnajiem autobusiem.

- Bodenšteina kungs, Kirhofas kundze, jūs tagad varat runāt ar dzīvesbiedri, - sacīja Nikola Engele.

- Es gribu runāt ar Princlera kungu, nevis ar viņa sievu, - Boden-šteins atbildēja un par to saņēma niknu skatienu, uz ko gan nereaģēja. Troksnis un balsu jūklis mājā atbrīvoja Nikolu Engeli no atbildes. Pagrabstāvā kādā istabā bija atrastas divas jaunas sievietes.

- Nu tā. — Dr. Nikolas Engeles balsī ieskanējās gandrīz triumfējoša nokrāsa. - Es taču zināju!

* * *

Vakarvakarā, atstājusi slimnīcu, Maike bija aizsūtījusi Volfgangam īsziņu un kopš tā laika gaidīja atbildi, tomēr velti. Kopš svētdienas Maike neko vairs nebija par viņu dzirdējusi, ja neņēma vērā apspriedi pirmdien no rīta birojā, bet tad viņa nebija varējusi pārmīt ar Volfgangu nevienu personisku vārdu. Maike jutās pamesta. Vai gan Volfgangs nebija stingri solījis par viņu parūpēties un palīdzēt? Kāpēc viņš nepiezvanīja? Vai viņa ir izdarījusi kaut ko nepareizi, Volfgangu aizvainojusi? Maike naktī vairākkārt pamodās un pārbaudīja savu viedtālruni, bet viņš nebija atsūtījis ne īsziņu, ne e-pasta vēstuli. Ik minūti pieauga viņas vilšanās. Ja Maikes dzīvē bija cilvēks, uz kuru viņa vienmēr bija varējusi paļauties, tad tas bija Volfgangs. Vilšanās pārgāja dusmās, pēc tam - raizēs. Ko tad, ja arī viņam kaut kas atgadījies?

Pulksten deviņos viņa vairs ilgāk nevarēja izturēt un piezvanīja uz Volfganga mobilo telefonu. Jau pēc otrā signāla viņš atsaucās. Maike, nemaz ar to nerēķinājusies, nezināja, ko teikt.

- Sveiks, Volfgang! - viņa tāpēc sacīja.

- I lallo, Maike! Es tavu īsziņu izlasīju tikai šorīt, biju uzlicis klusuma režīmu, - Volfgangs atbildēja, un Maike juta, ka viņš nesaka taisnību.

- Tas nekas, - viņa meloja. - Es tikai gribēju pateikt, ka mammai ir nedaudz labāk. Es vakar divas reizes biju pie viņas.

- Tas ir jauki. Tu viņai tagad esi vajadzīga.

- Diemžēl viņa joprojām neko nevar atcerēties. Ārsti saka, ka var paiet laiks, līdz atgriezīsies atmiņas par uzbrukumu. Reizēm tās nemaz neatgriežoties.

- Varbūt tā ir pat labāk. - Volfgangs noklepojās. - Maike, man tagad jāiet uz svarīgu apspriedi. Es tev piezva...

- Leonija Vergesa ir mirusi, — Maike viņu pārtrauca.

- Kas ir miris?

- Mammas psihoterapeite Līderbahā, pie kuras mēs bijām sestdien.

- Augstais Dievs, tas ir briesmīgi, - Volfgangs iztrūcies sacīja.

- Kā tu to zini?

- Es nejauši biju tur. Gribēju viņai kaut ko pajautāt par mammu. Mājas durvis stāvēja vaļā, un es viņu redzēju. Tas bija... šausmīgi. Es vienkārši nespēju aizmirst to skatu. — Maike lika savai balsij trīcēt -izbijusies maza meitene. Šis triks vienmēr bija darbojies. Varbūt Volfgangs tagad izjutīs līdzjūtību un atkal ielūgs Maiki pārnakšņot savā mājā. - Kāds viņu bija piesējis pie krēsla un aizlīmējis viņai muti. Viņa laikam mirusi no slāpēm. Tad ieradās policija, es viņiem iedevu mammas biroja datoru. Kā tu domā: vai tas bija pareizi?

Viņam vajadzēja brīdi, lai atbildētu. Volfgangs bija apdomīgs cilvēks, viņš vienmēr rūpīgi padomāja, pirms kaut ko teica. Droši vien viņam vispirms vajadzēja apstrādāt šo informāciju. Maike fonā dzirdēja balsu murdoņu, soļus, tad aizcirtās durvis un iestājās klusums.

- Protams, tas bija pareizi, — Volfgangs beidzot atbildēja. - Maike, tev no tā visa vajadzētu turēties pa gabalu un ļaut policijai strādāt. Tas, ko tu dari, ir bīstami. Vai nevari uz pāris dienām aizbraukt pie sava tēva?

Maikei šķita, ka ir pārklausījusies. Kas tas par draņķa priekšlikumu?

Vina saņēma visu savu drosmi.

> >

- Es... es domāju, ka varbūt dažas dienas varētu padzīvot pie tevis. Tu taču man to piedāvāji, - Maike mazas meitenes balstiņā atbildēja. — Es tagad nevaru braukt uz Štutgarti un atstāt mammu likteņa varā.

Atkal pagāja bezgalīgas sekundes, iekams Volfgangs atbildēja. Ar savu pārdrošo priekšlikumu dzīvot pie viņa Maike bija pārsteigusi Volfgangu nesagatavotu, un tā īsti viņš to nemaz nebija piedāvājis. Slepenībā viņa cerēja dzirdēt mierinošus vārdus un spontānu “nu protams”, tomēr, jo ilgāk viņš lika gaidīt atbildi, jo skaidrāk Maike saprata, ka Volfgangs meklē atrunu, kas viņu neaizvainotu.

- Tas diemžēl nav iespējams, - viņš teica.

Maike saklausīja Volfganga balsī nepatiku, zināja, kādu sirdsapziņas konfliktu viņā izraisījusi, un izjuta ļaunu apmierinājumu par to.

- Līdz nedēļas nogalei mums māja ir pilna viesu.

- Nūjā, tad jau nekā, - viņa it kā nevērīgi atbildēja, lai gan no dusmām par atraidījumu vislabprātāk būtu kaukusi. - Vai tu vēl esi apdomājis par to manu praktikantes vietu? Man taču tagad vairs nav darba.

Cits vīrietis tagad droši vien būtu teicis, lai beidz krist viņam uz nerviem, bet Volfganga iedzimtā pieklājība to nepieļāva.

- Sazvanīsimies un parunāsim par šo jautājumu vēlāk, — viņš teica. - Man tagad tiešām jādodas uz apspriedi, visi gaida mani. Nenokar galvu! Un sargi sevi!

Maike nometa mobilo telefonu uz dīvāna un no vilšanās izplūda asarās. Nekas nenotika tā, kā viņa bija cerējusi! Nolādēts! Nevienam par viņu nebija daļas! Agrāk Maike tiešām būtu braukusi pie tēva un pieprasījusi viņa līdzjūtību, bet, kopš viņam bija jauna dzīvesbiedre, tēva interese par Maiki bija noplakusi. Pēdējo reizi, kad Maike bija Stutgartē, šī stulbā govs pat bija uzdrīkstējusies aizrādīt, ka viņai beidzot jāsākot uzvesties kā pieaugušam cilvēkam, nevis kā piecpadsmitgadīgam tīnim. Kopš tās reizes viņa tur vairs nebija rādījusies.

Maike atkrita uz dīvāna un prātoja, ko darīt, kam piezvanīt. Bet viņai neviens neienāca prātā.

* * *

Abas pārbiedētās jaunās sievietes, kuras atrada Bernda Princlera mājas pagrabā, nemaz nepriecājās par savu “atbrīvošanu”. Fakts, ka abas bija krievietes un mājoja nepiemērotos apstākļos, operācijas vadībai bija pietiekams pierādījums uzskatīt viņas par nelegālām prostitūtām, kuras mājā turētas pret pašu gribu. Eiforijas skurbumā par šķietamo panākumu viņām neatļāva ņemt līdzi personiskās mantas, tāpēc tikai vēlāk, Frankfurtes policijas prezidijā, noskaidrojās, ka Nataša un Ludmila Vaļenkovas nebūt nenodarbojas ar prostitūciju. Nataša bija Princleru izpalīdze saimniecībā ar pasi un uzturēšanās atļauju, un Ludmila, viņas vecākā māsa, kura pirms viņas bija strādājusi īpašumā par izpalīdzi, Frankfurtē studēja ekonomikas informātiku un ar studentu vīzu arī pilnīgi legāli dzīvoja Vācijā.

Visumā ņemot, rīta akcija bija bezjēdzīga un izmaksāja vienīgi kaudzi naudas. Princlera advokāte, sīksta trīsdesmitpiecgadniece, skaidri un gaiši pateica, ka prasīšot zaudējumu atlīdzību par sabojāto mantu un pienācīgi augstu sāpju naudu par pārciestajām bailēm.

Pia zināja, ka Bodenšteins neizjuta apmierinājumu, jo viņam bija izrādījusies taisnība, taču īpaši šefs dusmojās par to, ka Frankfurtes kolēģi līdz šim nebija devuši iespēju runāt ar Princleru. Izrādījās, ka savs labums rīta cirkam tomēr ir bijis: Bodenšteins policijas prezidijā, Adikesa alejā, nejauši bija saticis savu kādreizējo kolēģi, kurš toreiz bija vadījis Kiliana Rotemunda aizturēšanu. Cita starpā Lucs Altmillers darbojās ārkārtējā komisijā “Leopards”, kas izskatīja vēl līdz šodienai nenoskaidroto lietu par meiteni, kura 2001. gada 31. jūlijā arī tika atrasta Maiņā. Altmillers bija ar mieru tikties ar Piu, Kristiānu Krēgeru un Kemu Altunaju un par satikšanās vietu ieteica restorānu Unterschtveinstiege, kas atradās netālu no Frankfurtes lidostas. Tas Piai bija izdevīgi, jo viņa bija solījusi aizvest priekšnieku uz lidostu. Viņa reiss uz Minheni bija pustrijos, un, tā kā Bodenšteinam bija tikai rokas bagāža, Kaijs viņu jau bija piereģistrējis tiešsaistē un iekāpšanas talonu ielādējis viņa viedtālrunī. Šefam pietiks laika, ja viņa pusdivos to izsēdinās pie izlidošanas halles A.

Pia piebrauca pie restorāna Unterschweinstiege, noparkoja automašīnu stāvvietā un kājām šķērsoja ielu. Kems un Kristiāns gaidīja pie vecās mežsarga mājas un pamāja, kad viņa, nedaudz apjukusi, starp biroju ēkām un lidostas hoteli meklēja restorānu.

Vecākais kriminālinspektors Lucs Altmillers sēdēja pie pirmā galdiņa tieši blakus ieejas durvīm un locīja iekšā pamatīgu porciju vērša krūts gabala ar zaļo mērci un vārītiem kartupeļiem. Piai, kura visu dienu nebija tikusi pie ēšanas, redzot šo skatu, mutē saskrēja siekalas.

- Es domāju: ja jau reiz mēs tiekamies pusdienlaikā, tad sarunu var savienot ar pusdienām, - Altmillers vaļsirdīgi atzinās, kad viņi bija sasveicinājušies un iepazinušies. - Sēdieties taču! Vai jūs jau esat pusdienojuši? Varu ieteikt zaļo mērci.

Viņš darbojās ar nazi un dakšiņu un runāja ar pilnu muti.

- Kur jūs esat likuši Bodenšteinu?

- Šefs lido uz Minheni, - Pia atbildēja. — Šovakar viņš uzstāsies raidījumā Lieta XY.

- Ak jā, pareizi, - viņš teica.

Bija grūti iedomāties, ka Lucs Altmillers kādreiz bijis panākumiem bagāts vieglatlēts. 1996. gadā viņš pat piedalījās olimpiskajās spēlēs Atlantā un tāpēc Frankfurtes policijā bija izpelnījies īpašu statusu. Taču tagad muskuļi bija pārvērtušies ļumīgos taukos -pārmērīgi trekna ēdiena un kustību trūkuma kombinācijas bēdīgs rezultāts.

- Tā, bērni, ko tad jūs gribat zināt? - Viņš ar auduma salveti noslaucīja muti un seju, iedzēra malku ar minerālūdeni atšķaidīta ābolu vīna un atgāzās krēslā. Tās nočīkstēja zem viņa masīvā ķermeņa svara.

- Mēs pašlaik izmeklējam trīs lietas, — Pia sāka stāstīt. — Un tajās visu laiku figurē vārdi “Kilians Rotemunds” un “Bernds Princlers”. Princlers šorīt tika aizturēts, ber Rotemunds vēl aizvien bēguļo. Mēs labprāt uzzinātu kaut ko vairāk par šo vīrieti.

Lucs Altmillers uzmanīgi klausījās. Lai arī viņa ķermenis gadu gaitā bija kļuvis smagnējs, atmiņa nebija cietusi. Toreiz, 2001. gada jūlijā, Altmillers bija viens no kriminālpolicijas ierēdņiem, kuri brauca uz meitenes līķa atrašanas vietu, un viņš bija atbildīgs par ārkārtējās komisijas izveidošanu. Trīs dienas pēc meitenes atrašanas komisijā valdīja liels uztraukums. Anonīms zvanītājs apgalvoja, ka zinot, no kurienes ir šī meitene. Tās bija pirmās “karstās” pēdas -un diemžēl arī pēdējās. Zvanītājs negribēja runāt pats, tāpēc atsūtīja savu advokātu.

- Kilianu Rotemundu, - Pia izteica minējumu.

- Tieši tā, — Lucs Altmillers apstiprināja. - Mēs satikāmies ar Rotemundu kādā krodziņā Zaksenhauzenē, viņš toreiz negribēja izpaust sava klienta vārdu. Rotemunds apgalvoja, ka meitene varētu būt kļuvusi par upuri bērnu pornogrāfijas tīkla darboņiem; viņa klients, pats agrāk cietušais, bijis stingri par to pārliecināts un varējis nosaukt inspiratoru un vadoņu vārdus. Tas viss, protams, bija neskaidri, bet šīs bija pirmās daudzsološās pēdas, tomēr burtiski pēc dažām dienām prokuratūra ierosināja lietu pret Rotemundu pašu. Kratīšanā viņa birojā un privātmājā atrada daudz apsūdzošu fotogrāfiju, videofilmu un, visbeidzot, pat kompromitējošu filmu, kurā Rotemunds redzams dzimumsakaru laikā ar mazgadīgiem bērniem.

- Bet tas taču ir galīgi iracionāli, - Kristiāns Krēgers piebilda.

- Kāpēc Rotemundam šādi būtu vajadzējis vērst uz sevi uzmanību?

- Tieši tā, kolēģi. - Altmillers pamāja ar galvu un sarauca pieri.

— Tas bija izteikti savādi. Rotemundu notiesāja, viņš pazuda aiz zviedru aizkariem, viņa klients palika anonīms un nekad vairs nepieteicās. Un lieta vēl līdz šodienai nav noskaidrota.

- Pēc deviņiem gadiem mēs atkal izvelkam no Maiņas mirušu meiteni ar nežēlīgas vardarbības pēdām uz ķermeņa, - sacīja Kristiāns. - Un atkal mūsu izmeklēšanas redzeslokā nonāk šis Rotemunds.

- Līdz šim mēs vēl nezinām, vai viņam tiešām ir kāda saistība

7 >

ar mūsu Nāru, - sarunā iesaistījās Kems. - T ie ir tikai pieņēmumi.

Pie galdiņa pienāca viesmīlis un novāca Altmillera šķīvi. Pia neņēma vērā kurkstošo vēderu un pasūtīja tikai vieglo kolu; arī Kems un Kristiāns atteicās no ēdiena.

Altmillers nogaidīja, līdz viesmīlis atnesa dzērienus, tad noliecās uz priekšu.

- Mani kolēģi un es toreiz domājām, ka Rotemundu iegāza, - viņš klusu sacīja. — Bērnu pornogrāfijas mafija strādā ar visiem iebiedēšanas līdzekļiem. Viņi neklīrējas, ja draud briesmas, ka šos atklās, un viņiem ir teicami savstarpējie sakari. Tie stiepjas uz iestādēm, resoriem, sasniedz augstākos ekonomikas un politikas līmeņus. Un saprotamu iemeslu dēļ neviens nevēlas, ka kāds pa'r to uzzina. Bieži vien paiet gadi, līdz mēs varam pierādīt kāda vainu vai pat likvidēt veselu veidojumu, bet lielākoties paliekam tukšā. Šie ir labāk apgādāti, viņiem ir daudz naudas, sakaru un tehnisku iespēju, kurām mūsu līdzekļi nespēj tikt līdzi. Mēs šiem kriminālajiem elementiem klibojam pāris soļu nopakaļ.

- Kāpēc Rotemunds nepretojās, ja jau nebija vainīgs? - jautāja Pia.

- Viņš to darīja. Rotemunds līdz pēdējam apstrīdēja to, ka viņam ir kāds sakars ar viņu atmaskojošajiem lietiskajiem pierādījumiem, -Altmillers atbildēja. — Bet tas bija tik nepārprotami, ka tiesa viņa iebildumiem nepievērsa uzmanību. Klāt vēl nāca iepriekšējs sabiedriskais nosodījums presē. Ari tas bija neizprotami. Lai gan bija aizliegums izplatīt informāciju, viss kļuva zināms. Un tad vēl tā apšaubāmā preses konference ar prokuroru Markusu Mariju Freju...

- ...ar kuru Rotemunds kādreiz esot bijis lielos draugos, — Pia papildināja.

- Jā, tas visiem bija zināms. - Lucs Altmillers pamāja ar galvu.

- Ber šī draudzība pačibēja, kad Rotemunds sāka aizstāvēt noziedzniekus smagās krimināllietās un uzvarēja dažās skandalozās prāvās, jo varēja pierādīt izmeklēšanas iestāžu un prokuratūras procesuālās kļūdas. Rotemunds bija ceļā uz Vācijas advokātu augstāko līgu, varēja atļauties lielu māju, pēc mēra šūtus uzvalkus un dārgas automašīnas. Esmu pārliecināts, ka viņa vecajam čomam Frejam vienkārši skauda un viņš meklēja iespēju nocelt Rotemundu no viņa augstumiem.

- Šādā veidā? — Kristiāns Krēgers papurināja galvu. - Tas taču ir pretīgi!

- Nūjā... - Altmillers domīgi savilka seju. - Iedomājieties, ka jūs pāris reižu ir atklāti pazemojis jūsu kādreizējais labākais draugs. Tad viņš pieļauj tiešām katastrofālu kļūdu. Ko lai prokurors iesāk? Viņam taču amata dēļ vien lieta ir jāizmeklē.

- Jā, protams. Ir sevišķi tāpēc, ka runa ir par bērnu seksuālu izmantošanu, - Kems Altunajs piekrita. - Bet Frejs personiskas objektivitātes trūkuma dēļ būtu varējis atteikties no šīs lietas.

- Iespējams, būtu varējis. Bet viņš varbūt saskatīja iespēju reabilitēties par savas iestādes kļūdām un gūt sev labumu. Ne velti šis vīrs trīsdesmit piecu gadu vecumā kļuva par ģenerālprokuroru. Viņš ir godkārīgs, brutāls un neuzpērkams.

- Kas jums zināms par Berndu Princleru? - Pia pavaicāja.

- Princleram kādreiz bija liela teikšana pie Road Kings, - Altmil-lers atbildēja. - Sabiedrībā viņi tiek uzskatīti par rokeriem, kas nodarbojas ar nedaudz netīriem darījumiem. Patiesībā tā ir stingri organizēta grupa, kurā pastāv gandrīz militāra hierarhija. Cīņā ar Kosovas albāņiem un krieviem par hegemoniju šajā apkaimē samērā bieži nonāca līdz smagiem miesas bojājumiem, un rezultātā dažam labam bija jāstājas tiesas priekšā un viens otrs nonāca arī cietumā, bet visumā Road Kings ļāva pilnu vaļu, jo viņi ar stingru roku nodibināja kārtību un tādējādi aiztaupīja mums darbu. Princlers deviņdesmitajos gados bija Frankfurtes grupas viceprezidents, no viņa baidījās un viņu respektēja. Rotemunds pāris reižu veiksmīgi paglāba Princleru no ķurķa. Tad pavisam negaidīti Princlers nozuda no redzeslauka. Vispirms domāja, ka viņš kritis savu kolēģu nežēlastībā, un kādu laiku rēķinājās pat ar to, ka kaut kur tiks atrasts viņa līķis, bet Princlers vienkārši bija pagājis malā un organizācijas iekšienē uzņēmies citus uzdevumus.

- Kādus? Un kāpēc? - Kristiāns Krēgers gribēja zināt.

- Es varu tikai minēt. Mēs gan toreiz iefiltrējām pie Kings savu informatoru, bet kādā masveida kratīšanā viņu nošāva. - Altmillers paraustīja plecus. - Runāja, ka Princlers esot apprecējies un vairs neesot gribējis atrasties priekšējās rindās.

- Mēs šorīt redzējām viņa sievu un bērnus, - Kems apstiprināja.

- Divi dēli vecumā starp divpadsmit un sešpadsmit gadiem.

- Tā tas varētu būt, - sacīja Altmillers.

Pia bija klusēdama klausījusies. Daudzie fakti, ko viņi bija ieguvuši no Altmillera, kā puzles gabaliņi lidinājās viņas galvā un mēģināja ievietoties vēl diezgan nepilnīgā attēla pareizajās vietās. Lai gan viņa bija cerējusi saņemt noderīgas atbildes uz saviem jautājumiem, bija uzpeldējuši dučiem jaunu. Vai Hanna Hercmane tiešām gatavoja kaut ko par Rond Kings, kā viņi līdz šim tika uzskatījuši? Kā Hercmanes kundze bija nonākusi līdz kontaktam ar Rotemundu un Princleru? Un kāda loma visā notikušajā bija Leonijai Vergesai?

- Kad bija tas atgadījums ar nošauto informatoru? - Pia jautāja.

Pias zemapziņa sūtīja signālus, kurus viņa nespēja iztulkot, nespēja notvert - tas viņu darīja gluži vai traku.

-Tas notika jau pirms vairākiem gadiem, — Altmillers atbildēja.

- Domāju, 1998. gadā. Vai varbūt 1997? Princlers vēl bija aktīvs, to es zinu skaidri, jo Rotemunds viņu toreiz no tās lietas sekmīgi izpestīja. Un tiešām izrādījās, ka informatoru un divus Kings vīrus nošāva nevis kāds no Road Kings, bet viens no mūsu čaļiem.

- Ēriks Lesings, - Pia sacīja.

Lucs Altmillers, kurš tikko bija pacēlis roku, lai pasauktu viesmīli, sastinga, un viņa no augstā asinsspiediena piesārtusī seja nobālēja.

- No kurienes jums zināms šis vārds? - Viņa atbilde bija vairāk nekā uzskatāma. Pias smadzenes strādāja ar pilnu slodzi. Ēriks Lesings. Katrīna. Bēnke. Dr. Nikola Kngele. Kilians Rotemunds. Vecā Frankfurtes lieta, kuras dēļ Engele un Bēnke viens otru neieredzēja. Kāpēc Bēnke vienmēr drīkstēja tik daudz atļauties? Kāpēc viņu nekad neatbrīvoja no dienesta policijā, lai gan viņš bija pieļāvis rupjas kļūdas, turklāt vēl iesaistīja Iekšējās izmeklēšanas nodaļas revīzijas komisijā? Vai kāds, kurš ieņēma augstāku amatu, turēja savu sargājošo roku pār Bēnki? Un, ja tā, tad - kāpēc?

- Vai arī šis gadījums bija prokuratūras kļūda? — neatbildējusi Altmilleram, viņa jautāja. - Vai varētu būt, ka te ir kāds sakars ar mūsu pašreizējām lietām?

- Meitenīt, nu tu gan par daudz fantazē, — nogrozījis galvu, sacīja vecais kriminālinspektors. Katrā ziņā Altmillera vēlme dalīties informācijā bija pārgājusi. Viņš pamāja viesmīlim, ka vēlas samaksāt, jo viņam bija jādodas pie ārsta. Kems un Kristiāns pateicās par palīdzību. Brīdī, kad viņi piecēlās un atstāja mežsarga māju,

Piai iešāvās prātā vēl kāda doma, un no satraukuma viņai uzmetās zosāda. Protams, tā tas varēja būt!

- Altmillera kungs, - viņa vēlreiz vērsās pie Frankfurtes kolēģa,

- vai Rotemunds toreiz kaut ko pateica par savu klientu? Vai viņš runāja par klientu vai klienti?

Resnulis atspiedās pret vienu no augstajiem galdiņiem, kas bija novietoti restorāna dārza lokāla ieejas priekšā, un domīgi sarauca pieri.

- Tad man vajadzētu ielūkoties vecajos aktu vākos, - pēc brīža viņš atbildēja. - Sarunu ar viņu mēs toreiz ierakstījām lentē un izveidojām kopiju, ko pievienot lietai. Paskatīšos, vai varu dabūt to protokolu.

- Paldies. — Pia pamāja ar galvu. — Kā to saprast, ka šis klients pats bija cietušais? No kā viņš bija cietis?

- Hm. - Lucs Altmillers pārvilka ar plaukstu pār savu kailo galvvidu. - Man šķiet, viņš domāja, ka viņa klients arī bijis bērnu pornogrāfijas mafijas darboņu upuris. Diemžēl tā bija vienīgā saruna, tāpēc mēs nevarējām pajautāt.

Puzles gabaliņi it kā paši no sevis sakrita pareizajās vietās, un Pia aptvēra, ko viņi - koncentrējušies uz Berndu Princleru - nebija gribējuši saskatīt. Viņa pēkšņi kļuva ļoti steidzīga.

- Kas ir Ēriks Lesings? - jautāja Kristiāns, kad Altmillers bija aizgāzelējies projām. - Kāpēc vecais bija tik šokēts, kad tu minēji viņa vārdu?

- Tas bija tikai šāviens uz labu laimi, - Pia atbildēja. - Es pati to vēl īsti nesaprotu. Bet mums noteikti vēlreiz jādodas uz Leonijas Vergesas māju. Es kaut kā esmu pārliecināta, ka viņas pacientu kartītēs mēs visam atradīsim atslēgu.

* * *

Brauciena laikā no slimnīcas Bādhomburgā līdz mājām Luīza tikai sūkāja īkšķi un nerunāja ne vārda. Mājās viņa atteicās iet kājām no auto un uzkāpt līdz dzīvoklim. Nelīdzēja ne izredzes uz šokolādes pudiņu, ne apelēšana pie meitenes saprāta, ne stingrība. Emma bija tuvu asarām, un brīdī, kad, par spīti savam stāvoklim, viņa mēģināja meiteni uzvilkt augšā pa kāpnēm, no vīra vecāku dzīvokļa kā glā-bējeņģelis iznāca Helmūts Grasers. Iekams Luīza paspēja protestēt, viņš jau bija paņēmis meiteni rokās, uznesis augšā un nolicis zemē dzīvokļa durvju priekšā. Vēlāk atnāca Korinna un Sāra ar mazām dāvaniņām Luīzai, bet viņas neizvilināja no meitenes pat smaidu. Drīz vien viņa iegāja savā istabā un aizcirta aiz sevis durvis.

Tad Emma izplūda asarās. Tā taču nebija viņas vaina, ka meita bija salauzusi roku! Tomēr viņa jutās atbildīga. Kas gan tagad notiks? No vienas puses, Emma vēlējās, kaut Florians būtu te un viņu atbalstītu, no otras -, Emma baidījās, ka viņa klātbūtne tieši varētu būt nevēlama. Draudzenes bija mēģinājušas viņu mierināt un apgalvoja, ka parūpēsies par Luīžu, turklāt arī Emma pati taču būšot tuvumā, kad tepat mājas dzemdību telpā būs piedzimis mazulis.

- Arī Florians līdz tam varbūt būs atgriezies, - sacīja Korinna.

- Tas nenotiks, - Emma iešņukstējās. Un tad viņai paspruka viss notikušais. Kā viņa bija atradusi tukšo kondoma iesaiņojumu Floriana bikšu kabatā, kā likusi to paskaidrot, bet viņš neko netika teicis. Nebija ne atzinies, ne noliedzis to, ka viņu krāpis; un tad Emma palūgusi viņu izvākties.

Korinna un Sāra brīdi bija bez valodas.

- Bet trakākais ir tas, ka... ka... ārste slimnīcā domā: Luīza varētu būt... seksuāli izmantota. - Izmisuma asaras plūda pār Emmas seju un nebija vairs apturamas - it kā būtu pārrauts dambis kaut kur viņas iekšienē. - Viņai bija asinsizplūdumi augšstilbu iekšpusē un... un pie vagīnas. Un tie nav radušies, krītot no ponija. Florians sāka trakot, kad ārste to pateica, un kopš tās reizes nav zvanījis. Fls taču nevaru viņam katru otro nedēļas nogali atstāt Luīžu, ja man jābaidās, ka viņš meitēnam varētu kaut ko tādu nodarīt!

Emma pastāstīja Korinnai un Sārai par Luīzas uzvedības izmaiņām, par neapvaldītajām dusmu lēkmēm, agresīvo izturēšanos bērnudārzā, par neizprotamiem letarģijas brīžiem un sagriezto plīša vilku.

- Es runāju ar terapeiti, kura strādā Frankfurtes meiteņu mājā, un palasīju internetā, - viņa trīcošā balsī stāstīja. - Šādas uzvedības izpausmes ir tipiskas tik mazam bērnam kā Luīza, ja tas tiek seksuāli izmantots. Rodas personības izmaiņas, sava veida psihiska aizsarg-reakcija, jo bērns savā ģimenē vairs nejūtas droši.

Emma noslaucīja degunu un ielūkojās savu draudzeņu šokētajās sejās. - Vai tagad jūs saprotat, kāpēc es tik ļoti baidos atstāt Luīžu vienu? Un es nemaz nezinu, kā viss turpināsies, kad būs piedzimis mazulis un es vairs nevarēšu Luīzai veltīt nedalītu uzmanību.

- Ko par to saka Florians? - Korinna gribēja zināt. - Vai tu bez aplinkiem pateici, ka turi viņu aizdomās par šādu nodarījumu?

- Nē! Kad es to būtu varējusi izdarīt? Es Florianu pēdējoreiz redzēju tad, kad viņš bija aizvedis Luīžu uz slimnīcu.

- Vai man ar viņu parunāt? - jautāja Korinna. - Galu galā viņš ir mans brālis.

- Jā, varbūt. - Emma paraustīja plecus. - Es nemaz nezinu, ko tur var darīt. Es vispār vairs neko nezinu.

- Tagad vispirms mēģini nomierināties, - ieteica Sāra un līdzjūtīgi noglāstīja Emmai roku. - Rūpējies par Luīžu, bet neuzbāzies viņai. Uzturēšanās slimnīcā šāda vecuma bērniem ir ļoti traumatisks piedzīvojums, un, lai gan tu apmeklēji Luīžu, viņai pēkšņi apkārt bija tikai sveši cilvēki. Meitenei vajadzēs dažas dienas, līdz atkal šeit iedzīvosies. Gan jau būs labi.

- Es tagad ieiešu pie viņas. - Emma nopūtās un piecēlās. - Paldies jums par dāvanām. Un paldies par uzklausīšanu. — Viņa apskāva vispirms Sāru, tad — Korinnu un pavadīja abas līdz dzīvokļa durvīm. Kad viņas bija aizgājušas, Emma dziļi ieelpoja un tad iegāja bērnistabā.

Luīza sēdēja istabas kaktā uz grīdas un nepacēla acis, kad Emma ienāca. Meitene bija ielikusi CD pleijerā kompaktdisku ar pasakām un klausījās savu iemīļoto pasaku par Pelnrušķīti. Meitene sēdēja klusi, gandrīz apātiski, iebāzusi īkšķi mutē.

- Vai gribi apēst cepumu? Vai kādu ābolu? - Emma maigi jautāja un nosēdās meitai pretī uz paklāja.

Nepaskatījusies uz viņu, Luīza mēmi papurināja galvu.

- Vai piezvanīsim omai un opim, lai viņi sasveicinās ar tevi?

Galvas purināšana.

- Varbūt mazliet papļāpāsim?

No jauna galvas purināšana.

Emma nezināja, ko iesākt, un skumīgi raudzījās uz savu mazo meitiņu. Viņa tik labprāt būtu tai palīdzējusi, apliecinājusi, ka pie viņas Luīza ir drošībā un viņai nav jābaidās, bet Sārai droši vien bija taisnība, sakot, ka nevajag meitenei uzbāzties. - Vai es drīkstu palikt te un kopā ar tevi noklausīties pasaku par Pelnrušķīti?

Plecu paraustīšana. Luīzas skatiens klejoja pa istabu.

Brīdi abas klusēdamas sēdēja un klausījās stāstītāja balsī.

Pēkšņi Luīza izvilka īkški no mutes.

> )

- Es gribu, lai atnāk mans tētis un mani aizved, - meitene teica.

* * *

Sasprindzinājusi uzmanību, visa 11. nodaļas komanda sēdēja televizora priekšā Dr. Nikolas Engeles birojā. Lai gan viņiem visiem šī bija bijusi gara diena, ikviens modri un ar nepacietību gaidīja Bodenšteina uzstāšanos raidījumā Lieta XY. Šim raidījumam caurmērā sekoja septiņi miljoni skatītāju, atvaļinājumu laikā gan varbūt mazliet mazāk, bet tā bija iespēja uzrunāt lielu sabiedrības daļu.

Tā kā par meiteni, kas tika izvilkta no upes, bija pārāk maz informācijas, nebūtu bijis jēgas šim gadījumam veltīt visu raidījumu, tāpēc bija uzfilmēts arī materiāls par Hannas Hercmanes lietu. Bodenšteins runāja pirmais, un kriminālekspertes birojā varētu dzirdēt pat adatu nokrītam, kad ekrānā parādījās viņu šefs. Pia nespēja īsti koncentrēties uz Bodenšteina uzstāšanos, lai gan viņš pretstatā vairumam citu kolēģu, kuri nervozitātes dēļ bieži vien izskatījās kokaini un bezpalīdzīgi, ar savu izteiksmīgo lietišķumu nekādā ziņā neatpalika no moderatora. Kopš sarunas ar Lucu Altmilleru Pias galvā valdīja briesmīgs juceklis. Brīžiem viņai šķita, ka pavisam skaidri saskata sarkano pavedienu, ka redz kopsakarības, tad atkal informācijas fragmenti sajaucās briesmīgā haosā. Vismaz divi cilvēki, kas kopā ar Piu sēdēja šajā telpā, varēja ieviest skaidrību viņas domās: Nikola Engele laikā, kad kratīšanā sarkano lukturu kvartālā tika nošauts informators un divi Road Kings vīri, vadīja 11. nodaļu Frankfurtē. Un Katrīnai vismaz bija zināms vārds “Ēriks Lesings”.

Visu pēcpusdienu Kristiāns, Kcms un Pia bija pavadījuši, izskatot Leonijas Vergesas pacientu kartotēku, meklēdami kādas norādes, taču veltīgi. Tur bija seksuāli izmantotu, traumatisku un psihiski slimu sieviešu traģiski un nomācoši likteņi, tomēr viņi neatrada neko tādu, kas norādītu uz saistību ar Rotemundu, Princleru vai Hannu Hercmani.

Tika parādīta Kiliana Rotemunda fotogrāfija. Viņš tiešām bija izskatīgs vīrietis, un gaišzilās acis bija ļoti raksturīga identificēšanas pazīme. Tai tiešām vajadzēja būt neveiksmei, ja neviens viņu nekur nebūtu redzējis. Un ja nu Rotemunds tiešām ir nevainīgs un kļuvis par upuri nodevīgai sazvērestībai? Pia mēģināja iztēloties, kā izturētos viņa, ja uzzinātu, ka kāds labs draugs, kurš viņai kaut kā būtu ieriebis, izrādītos pedofils. Kā viņa reaģētu, ja draugs apgalvotu, ka ir nevainīgs? Vai ticētu viņam par spīti savstarpējām domstarpībām? Pia domīgi raudzījās uz ekrānu, kur parādījās telefona numurs, uz kuru zvanīt, lai sniegtu noderīgu informāciju.

- Es aši nokāpšu lejā izsmēķēt cigareti, — viņai blakus sacīja Katrīna un piecēlās.

- Pagaidi, es iešu tev līdzi! - Pia paķēra savu mugursomu un arī piecēlās. Kaijam telefons atradās rokas stiepiena attālumā, ja tiešām pienāktu zvani, kas attiektos uz kādu no gadījumiem, par kuriem bija runājis Bodenšteins. Pia sekoja Katrīnai lejā pa kāpnēm līdz pagrabam un reti izmantotajai atpūtas telpai, no kuras varēja iziet ārā.

- Šefs būtu varējis kļūt arī par aktieri, - Katrīna izmeta un aizsmēķēja cigareti. - Man šķiet, ka es no sevis nedabūtu ārā nevienu sakarīgu vārdu, ja būtu jāstāv kameras priekšā.

- Cerams, ka tas kaut ko dos. - Arī Pia aizsmēķēja un atspiedās pret sienu. Lai gan šorīt cēlusies īsi pēc trijiem, viņa nemaz nebija nogurusi. Piu elektrizēja nojausma, ka viņa, iespējams, atrodas tikai milimetra attālumā no atrisinājuma, ko visi gaidīja un kas varēja kļūt par izšķirošu pagriezienu izmeklēšanā.

Brīdi viņas klusēdamas smēķēja. No blakus esošā kaimiņu dārza aiz augstā stiepju sieta žoga skanēja smiekli un balsu jūklis un plūda kārdinoša ceptas gaļas smarža.

- Katrīn, — Pia sacīja, — man tev kas jāpajautā.

- Droši! - Jaunākā kolēģe uzmeta Piai ziņkārīgu skatienu.

- Nesen, kad te bija atnācis Franks, tu šefam pateici kāda cilvēka vārdu. Ēriks Lesings. Kā tu viņu pazīsti?

- Kāpēc tev tas jāzina? - Ziņkārība pārauga aizdomās.

-Tāpēc, ka tam varbūt ir kāds sakars ar mūsu pašreizējām lietām.

Katrīna dziļi ievilka dūmu un samirkšķināja acis, jo tajās bija

iekļuvuši dūmi. Tad viņa atkal izelpoja.

- Kad Franks toreiz sāka man piesieties, es tikko biju ar kādu iepazinusies, — viņa sacīja. - Biju seminārā Vīsbādenē, un semināra vadītājs un es... nūjā... mēs kļuvām tuvi.

Pia pamāja ar galvu. Viņa vēl labi atcerējās pārmaiņas, kas savulaik bija notikušas ar Katrīnu. Vienu dienu viņai bija jaunas, šikas brilles, citu - moderns matu griezums, Katrīna radikāli mainīja ģērbšanās stilu.

- Kādu laiku mēs satikāmies, bet ne oficiāli, jo viņš bija precējies. Viņš gribēja šķirties, bet nekas nenotika, līdz es apjēdzu, ka šī vīrieša ievainotajam ego bija vajadzīga tikai mīļākā. - Katrīna nopūtās. - Kā jau vienmēr. Nejauši izrādījās, ka viņš pazīst Franku. Abi kopā dienējuši kaut kādā speciālā vienībā. Tam tipam bija spēcīgi mazvērtības kompleksi, viņš man mūžīgi klāstīja savus varoņdarbus. Un kādu dienu viņš pastāstīja par operāciju, kurā tika nošauts informators.

Pia neticēja savām ausīm.

- Par šo kratīšanu bordelī Elbas ielā neviens nezināja, arī ātrās reaģēšanas vienība nepiedalījās. Pāris uniformās tērpušos vīru triecienā ieņēma ēku, izskatījās pēc sagadīšanās, ka Ēriks un divi no rokeriem tieši tajā brīdī atradās tur iekšā. Bordeļa iekšpagalmā sākās šaudīšanās. Un tagad saturies...

Katrīna ieturēja pauzi, bet Pia nojauta, kas tagad sekos.

- Tas bija Franks, kurš to trijotni nošāva. Ar ieroci, kas nebija no policijas arsenāla un vēlāk tika atrasts kāda rokera automašīnā, bet viņam par šo laiku bija neapgāžams alibi. Rokera advokāts viņu izvilka no šīs lietas, pirms vēl bija celta apsūdzība. Šis gadījums tika vienkārši noklusēts; Franku vispirms ievietoja psihenē, pēc tam aizsūtīja uz Hofheimu. Visa šī lieta vēl līdz šodienai ir īpaši slepena.

Pia ar kurpi izmīdīja cigareti.

- Kā tavs draugs to uzzināja?

- Franks viņam vienreiz uzticības brīdī pastāstīja, kad bija pie-tempies.

- Kad tieši tas bija?

- 1996. gadā. Kaut kad martā, ja pareizi atceros.

- Vai šefs un Engele ir lietas kursā, ka tu zini par šo gadījumu?

- Šefs gribēja par to runāt ar mani tajā dienā, kad es minēju Ērika Lesinga vārdu, bet vēl līdz šodienai nav to izdarījis. - Katrīna paraustīja plecus. - Man vienalga. Man tā ir vienīgi perfekta ķīla pret Franku, ja gadījumā viņš mēģinātu man kaut kā ieriebt.

* [20] *

Hanna pamodās, kad istabā ienāca nakts dežūrmāsa. Medicīnas māsas un slimnieku kopēji, kuri nodaļā dežurēja pa dienu, respektēja viņas vēlēšanos likt viņai mieru un runāja tikai pašu nepieciešamāko. Turpretim nakts dežūrmāsa Lēna, enerģiska, dzīvelīga blondīne, ignorēja Hannas klusēšanu un nepiespiesti pļāpāja kā kāda no Club Mēet izklaides organizētājām. Vēl likai vajadzēja noraut slimniecei segu, sasist plaukstas un ar visām drenāžas un infūzijas caurulītēm likt viņai bez roku palīdzības piecelties gultā sēdus.

- Ak, tas taču ir tas jaunais iPhone\ - viņa priecīgi iesaucās, kad bija izmērījusi Hannai temperatūru un asinsspiedienu. - Šiks gan -balts! Tiešām super, man arī tāds patiktu. Laikam ļoti dārgs, vai ne? Manam draugam arī ir, un tagad viņš pastāvīgi ielādē jaunas aplikācijas un tamlīdzīgi.

Hanna aizvēra acis un ļāva sievietei pļāpāt. Maike tiešām bija sagādājusi viņai jaunu viedtālruni un ielādējusi tajā visus datus, tāpēc Hanna tagad atkal varēja lasīt sev adresētās e-pasta vēstules. Galvenais - viņa beidzot zināja, kura šodien diena. Laika izjūta bija pilnībā zudusi.

- Par jums pat bija sižets raidījumā Lieta XY, - māsiņa Lēna turpināja vāvuļot. - Mēs māsu istabā noskatījāmies - tas ir tiešām briesmīgi, kā viņi to vienmēr attēlo.

Hanna iekšēji sastinga un atkal atvēra acis.

- Ko viņi tur attēloja? - viņa, aizdomu pilna, jautāja.

Kāpēc neviens viņai neko par to nebija stāstījis? Irīnai, Janam, Maikei vai vismaz aģentūrai taču vajadzēja kaut ko zināt!

- Nu, kā jūs atrada jūsu automašīnas bagāžniekā. - Lēna iespieda kreiso roku sānā. - Un pirms tam vēl tos skatus jūsu garāžā. Ak jā, viņi sāka ar to, kā jūs aizgājāt no studijas un devāties pie savas automašīnas.

Augstais Dievs!

- Vai viņi minēja arī manu vārdu? - Hanna jautāja.

- Nē, ne pilnībā. Televīzijas moderatore visu laiku tikai teica “Johanna IL”.

Tas nebija nekāds mierinājums. Ko līdz informācijas izplatīšanas aizliegums, ja viņas vārds izskan vienā no vairāk skatītajiem Vācijas televīzijas raidījumiem? No rītdienas viņai gāzīsies virsū prese.

- Viņi domā, ka uzbrukumam jums ir kāda saistība ar tās psihoterapeites slepkavību, — bruņumašīnas iejūtībā turpināja māsa Lēna un iegāja vannas istabā.

- Par ko jūs runājat? Kurš ir noslepkavots? - Hanna aizsmakusi čukstēja.

Nakts dežūrmāsa atgriezās, nemaz nedzirdējusi Hannas jautājumu.

- Vai tas nav briesmīgi? - viņa turpināja pļāpāt. - Jau to iedomāties vien: sasieta, aizlīmētu muti un tad lēnām mirst no slāpēm... Nē, tiešām! Kā cilvēki var būt tik nežēlīgi! Arī es jau te visu ko saskatos, bet...

Dežūrmāsas vārdi kā akmeņi krita Hannas apziņā, apjausmas šoka viļņi izklīdināja mierinošo miglu viņas galvā. Pavisam pēkšņi, it kā malā tiktu pavilkts aizkars, viņai bez jebkāda brīdinājuma virsū gāzās atmiņas. Hanna šausmās noelsās un juta, ka ķermenis saspringst.

Policisti, kas nebija policisti. Negaiss. Viņa gulēja ieslodzīta bagāžniekā. Hanna atcerējās savas bailes, paniskos mēģinājumus atbrīvoties. Viņas mājas garāža, kurā viņa vienmēr bija jutusies droši. Hanna dzirdēja knakšķus, kad lūza viņas kauli, juta asins metālisko garšu mutē. Sīs zvēriskās sāpes, nāves bailes, pēkšņā pārliecība, ka būs jāmirst. Hanna dzirdēja sasprindzinātu elsošanu un smieklus, cauri asaru plīvuram redzēja filmēšanas kameras mirgojošo sarkano gaismu, saoda asu vīrieša sviedru smaku. Nebāz savu degunu lietās, kas uz tevi neattiecas, slampa! Ja turpināsi, būsi beigta. Mēs tevi atradīsim jebkur un tavu meitu arī. Tavi fani varēs papriecāties, kad internētā būs iespēja noskatīties mūsu šodienas filmiņu.

Tās nakts drausmas atgriezās ar tādu spēku, ka Hannai aizrāvās elpa. Viņa mēģināja nomierināties, bet atmiņas, kas bija snaudušas kaut kur prāta dziļumos, ar vulkāna izvirduma spēku lauzās ārā un ierāva viņu šausmu bezdibenī.

— Kas jums notika? Vai nejūtaties labi? - Tikai tagad nakts dežūr-māsa Lēna pamanīja, ka kaut kas nav kārtībā.

- Mierīgi, pavisam mierīgi! - Viņa pārliecās pār Hannu, uzlika rokas viņai uz pleciem un atkal apguldīja. - Neaizmirstiet ieelpot un izelpot.

Hanna pagrieza galvu uz otru pusi, gribēja pretoties, bet bija pārāk nespēcīga. Viņa dzirdēja spalgu, baiļpilnu gaudošanu, un bija nepieciešamas vairākas sekundes, līdz Hanna aptvēra, ka šīs baisās skanas nāk no viņas mutes.

J >

* * *

Pusdeviņos Luīza aizmiga. Viņa vairs nejautāja pēc Floriana, un Emma centās neņemt meitai ļaunā iepriekš sacīto. Prāts Emmai teica, ka piecgadīgam bērnam tas ir normāli - pieprasīt tēvu. Iespējams, Luīza būtu gribējusi pie viņas, ja atrastos pie Floriana. Dziļi sirdī viņa tomēr bija sarūgtināta un aizvainota par šo nepārprotamo atraidījumu. Luīza ir mazs bērns, Emma mēģināja sev iestāstīt, viņa ir apjukusi un nobijusies pēc uzturēšanās slimnīcā. Meitenei tēvs saistās ar smiekliem, saldējuma ēšanu, rotaļām, pļāpāšanu, tu savukārt - ar stingrību, pienākumiem un ikdienu.

Taču, lai cik arī saprātīgi varētu iztulkot Luīzas uzvedību, tas vienkārši bija negodīgi, kā Florians, neregulāri ierodoties, pirka un ieguva savas meitas mīlestību! Emma taču bija tā, kura vienmēr rūpējās par bērnu - kopš Luīzas dzimšanas! Viņa masēja meitenei vēderiņu, kad tā dzīves pirmajos trijos mēnešos gandrīz nepārtraukti kliedza, viņa ierīvēja Luīzas smaganas ar ziedi, kad nāca pirmie zobiņi. Viņa to mierināja un kopa, tina un nēsāja sev līdzi. Vakaru pēc vakara viņa ieaijāja miegā savu meitiņu vai dziedāja, lasīja priekšā stāstiņus, deva pudelīti un stundām ilgi rotaļājās. Un te nu ir pateicība!

Emma aplika plaukstas ap tasi ar pliekano jasmīnu tēju. l eja viņai bija apnikusi līdz kaklam. Kāre pēc stipras, kraukļa melnas kafijas, brīnišķīgi smaržojoša rūgti salda espreso vai glāzes vīna Emmu piemeklēja pat sapņos - tad, kad viņa vispār spēja aizmigt. Viņa bija tik izsmelta, tik neticami pārgurusi. Cik labprāt Emma atkal reiz būtu nogulējusi desmit stundas pēc kārtas, nemitīgi neraizējoties par sava bērna labsajūtu! Bet, vēlākais, pēc divām nedēļām otrs bērns prasīs viņas pilnīgu uzmanību, turklāt Emmas fiziskie un garīgie spēki bija galā. Daba ne velti ir tā iekārtojusi, ka sievietes ķermenis, viņai sasniedzot divdesmit gadu vecumu, ir visuzņēmīgākais. Jo sieviete vecāka, jo vājāki kļūst nervi. Viņa vienkārši bija par vecu diviem bērniem, kuri tagad vēl būs jāuzaudzina bez vīrieša atbalsta.

Parīt Emma stāvēs viņam pretī. Florians noteikti ieradīsies uz sava tēva dzimšanas dienas pieņemšanu. Emma aizdzina domas par šo konfrontāciju. Viņa visu dienu bija pavadījusi mājā, jo Luīza negribēja atstāt savu istabu. Tagad, kad meitene bija dziļi un cieši iemigusi, Emma varēja atļauties īsu pastaigu svaigā gaisā, lai nedaudz izlocītu kājas. Viņa paņēma bērnu kontroles rāciju un nokāpa lejā. Pie ārdurvīm viņa dziļi ieelpoja. Bija jau gandrīz tumšs. Liego gaisu piepildīja reibinoši saldā ceriņu smarža. Emma novilka krokšus, paņēma tos rokā un kailām kājām gāja tālāk. Mitrais zāliens šķita kā paklājs. Ar katru soli nervi nomierinājās, viņa iztaisnoja plecus, vienmērīgi ieelpoja un izelpoja. Tālu Emma negribēja iet, tikai līdz strūklakai, kas atradās parka vidū, lai gan bija pilnīgi droša, ka Luīza nemodīsies līdz pulksten septiņiem no rīta. Emma sasniedza strūklaku, apsēdās uz tās malas un iemērca roku ūdenī, kas vēl bija silts no saules. Tālāk mežmalā kurkstēja vardes, sisināja sienāži.

Aiz ieraduma Emma pārbaudīja bērnu kontroles rāciju, bet, protams, bija jau sen izgājusi no tās uztveres zonas. Viņai ienāca prātā, cik brāzmaini Florians bija iebildis pret šo ierīci. Starojums, kādam bērns tiek pakļauts, esot kaitīgs, viņš bija apgalvojis. Tāpat kā uzskatīja, ka modernās autiņbiksītes veicinot izsitumu un ekzēmas rašanos, jo nelaižot cauri gaisu.

Savādi. Kāpēc viņai, kad domāja par vīru, prātā nāca tikai negatīvais? l’ēkšņi idillisko klusumu pāršķēla skaļa šķindoņa, tai sekoja spalgs kliedziens. Emma noraizējusies pielēca kājās un gribēja steigties atpakaļ uz mājām. Bet dusmīgā balss nāca no triju vienstāva ēku puses, un tā piederēja Korinnai! Emma apstājās aiz kāda bukšu krūma un raudzījās uz pretī esošajām mājām. Vīzneru mājā visur dega gaisma, un Emma pārsteigta ieraudzīja vīra vecākus sēžam dzīvojamā istabā uz tahtas. Tur bija arī Sāra, Nikijs un Ralfs. Nekad iepriekš Emma nebija redzējusi savu draudzeni tik sadusmotu. Viņa gan nevarēja saprast, ko Korinna saka, jo terases durvis bija aizvērtas, bet redzēja, ka viņa kliedz uz Jozefu. Ralls mierinošā žestā uzlika roku Korinnai uz pleca. Viņa to dusmīgi nopurināja, taču pieklusināja balsi. Emma vēroja scēnu, kas līdzinājās teātra uzvedumam un ko viņa nespēja izskaidrot. Korinna, Jozefs un Renāte parasti bija viena sirds un dvēsele. Kāds iemesls varētu būt šīm domstarpībām? Vai kaut kas atgadījies? Renāte piecēlās un atstāja dzīvojamo istabu. Pēkšņi iejaucās Nikijs. Viņš kaut ko pateica, tad atvēzējās un iesita Korinnai pļauku tā, ka viņa sagrīļojās. Emmai no bailēm aizsitās elpa. Tajā brīdī uz terases parādījās Renāte un nāca tieši Emmas virzienā. Viņa paspēja laikus pieliekties un paslēpties aiz bukšu dzīvžoga. Kad Emma atkal paskatījās pāri uz Vīzneru māju, dzīvojamā istaba bija tukša, tur uz dīvāna sēdēja tikai Jozefs, saliecies uz priekšu, seju paslēpis plaukstās. Tieši šādi viņš nesen bija sēdējis pie sava rakstāmgalda, kad Emma līdzīgi kā šodien nejauši bija dzirdējusi Korinnas un Jozefa strīdu. Kā viņa varēja tēvam to nodarīt? Un kāpēc Ralfs dīki noskatījās, kā Nikijs iepļaukā savu sievu? Emma nespēja saprast šo dīvaino izturēšanos. Varbūt tas bija nervu sasprindzinājums sakarā ar parītdienas lielajām svinībām. Galu galā arī Korinna bija tikai cilvēks.

* * *

Uzturēšanās laikā Holandē Kiliana Rotemunda mobilais telefons gandrīz visu laiku bija izslēgts. Lai gan cietumā viņš nebija varējis sekot moderno telekomunikāciju progresam, Kilianam tomēr bija skaidrs, ka telefona ar interneta pieslēgumu atrašanās vietu bija iespējams noteikt, pat ja viesabonēšanas funkcija bija izslēgta. Par interneta kafejnīcām, WiFi hoteļos un tamlīdzīgām lietām Kilianam nebija skaidrības, bet viņš nekādā gadījumā nedrīkstēja atstāt pēdas, kas aizvestu līdz abiem vīriešiem, kuri bija ar viņu tikušies, tikai ievērojot stingrus piesardzības pasākumus. Tas, ko viņi tam bija izstāstījuši un iedevuši, bija kaut kas sensacionāls. Kopš Kilians bija ieraudzījis savu fotogrāfiju Nīderlandes lielākajā dienas laikrakstā De Telegraaf viņš zināja, ka ir izsludināts starptautiskā meklēšanā. Kilians gan nerunāja holandiešu valodā, taču puslīdz ciešami spēja tajā lasīt. Tika meklēts iepriekš sodīts seksuālais noziedznieks Kilians Rotemunds, taču izmeklēšanas interesēs netika atklāts, kāpēc. Viens no viņa kempinga laukuma klientiem bija atsūtījis īsziņu un paziņojis, ka svētdien policija pārbaudījusi viņa treileru un viņu meklējusi, no Bernda Kilians uzzināja, ka Leonija Vergesa ir mirusi. Kāds viņu pašas mājā nežēlīgā veidā nomocījis līdz nāvei. Īstenībā viņam vajadzēja būt šokētam, taču viņš tāds nebija. Vēl sestdien Kilians bija redzējis Leoniju pie Bernda. Viņa apgalvoja, ka Hanna, par spīti visiem brīdinājumiem, nav aptvērusi situācijas nopietnību un kaut ko izpļāpājusi. Kilians gan bija aizstāvējis Hannu, taču slepenībā arī viņam bija uzmākušās vieglas šaubas par Hannas lojalitāti, jo kopš ceturtdienas viņa vairs nebija devusi par sevi nekādu ziņu - nebija ne īsziņas, ne e-pasta vēstules, ne telefona zvana. Viņi jau bija diskutējuši ilgāk nekā stundu, kad Leonija naidīgā tonī paziņoja: tas, kas ar Hannu noticis, esot tikai taisnīgi. Kilians jutās kā no plaukta nokritis, kad viņa pastāstīja: Hannai naktī no ceturtdienas uz piektdienu esot uzbrukuši, viņa tikusi izvarota un kopš tā laika guļot slimnīcā. Tas, ar kādu vienaldzību Leonija to pasniedza, Kilianu neprātīgi sadusmoja. Nonāca līdz pamatīgam strīdam, viņš sēdās uz sava motorollera un vēl naktī aizbrauca uz Langenhainu, cerot tur varbūt sastapt Mannas meitu, lai no viņas uzzinātu kaut ko vairāk, bet māja bija klusa un tumša.

Kilians vairs nezināja, vai tam, ko bija izdibinājis Holandē, vispār vēl ir kāda nozīme. Viņi bija izbakstījuši sirseņu midzeni, un sirseņi brutāli uzbruka: Leonija bija mirusi, Hanna, smagi savainota, gulēja slimnīcā, viņu pašu meklēja policija. Bernds bija nolēmis Mihaelai pagaidām par to visu neko neteikt, jo neviens nevarēja paredzēt, kā viņa reaģētu uz šīm ļaunajām ziņām.

Jau vairākas stundas Kilians domāja par to, kāpēc tieši Holandes avīzē bija nodrukāta viņa fotogrāfija un paziņojums par viņa meklēšanu. Vai kāds zināja, ka viņš devies uz Amsterdamu, vai arī pēc informācijas presē tas parādījās visās lielajās Eiropas avīzēs?

Ap pusdienlaiku Kilians bija pieņēmis lēmumu sensacionālo materiālu, ko bija ieguvis sarunās, nosūtīt uz Vāciju pa pastu, tā nodrošinoties, gadījumā ja viņu mājupceļā arestētu. Viņš iegādājās oderēto aploksni un ilgi domāja, kam to nosūtīt, pirms uzrakstīja adresi un aiznesa paciņu uz pastu. Pēc tam kādā kafejnīcā netālu no Amsterdamas galvenās dzelzceļa stacijas Kilians gaidīja savu vilcienu, kuram bija jāatiet pulksten 19.15. Piecas minūtes pirms tam viņš samaksāja par abām kafijām un kūkas gabaliņu, ko bija notiesājis, paņēma somu un devās perona virzienā.

Kilians bija rēķinājies ar to, ka viņu sagaidīs, ierodoties Frankfurtē, bet ne Amsterdamā. Kā no nekurienes pēkšņi viņa priekšā izauga divi vīrieši kaujas formas tērpos, viens no viņiem pabāza Kilianam zem deguna apliecību un labākajā Rūdija Karola^21 vācu valodas manierē paziņoja, ka viņš ir arestēts. Kilians nepretojās. Agri vai vēlu viņu izdos Vācijai, un tad viņa rokās beidzot būs pierādījumi, kuru līdz šim allaž bija trūcis, — pārliecinoši, nepārprotami pierādījumi un lērums uzvārdu. Organizācijai bija tik daudz galvu kā hidrai, un tās atauga, tiklīdz kādu no tām nocirta. Bet ar informāciju, kas tagad bija Kiliana rokās, viņš šos perversos, bezkaunīgos cūkas jūtami vājinās un vienlaikus atjaunos sava vārda labo slavu un tādējādi reabilitēsies. Pāris dienu Holandes cietuma kamerā viņu vairs nevarēja nobaidīt.

* * *

Jau raidījuma laikā bija pirmie informatīvie zvani, taču svarīgākais atskanēja nevis XY studijā, bet pie Kaija Ostermana, un tas sacēla kājās visu komandu. Bija desmit pāri vienpadsmitiem, kad Pia piezvanīja Bodenšteinam, un viņš tūlīt atsaucās.

Pia apsēdās uz kāpnēm sardzes telpas priekšā, aizsmēķēja cigareti un nedaudzos vārdos pavēstīja viņam detaļas. Bija piezvanījusi sieviete, kura atrasto mirušo meiteni it kā redzējusi Hēhstē maija sākumā, Emeriha Jozefa ielā. Sieviete ar iepirkumiem bija atgriezusies mājās un ārdurvju priekšā meklējusi atslēgu, kad jauna, blonda meitene ar panikā plaši ieplestām acīm pieskrējusi viņai klāt un lauzītā vācu valodā lūgusi palīdzību. Tikai pēc pāris sekundēm viņām blakus pie ietves apmales apstājusies sudrabota automašīna, no tās izkāpuši vīrietis un sieviete. Meitene sakņupusi pie mājas ieejas un ar rokām sargājusi galvu - posta aina. Pārītis lieciniecei paskaidrojis, ka viņu meita esot psihiski slima un ciešot no slimīgām iedomām. Abi esot pieklājīgi atvainojušies un meiteni, kura tiem bez pretošanās sekojusi un iesēdusies automašīnā, paņēmuši sev līdzi. Uz jautājumu, kāpēc sieviete agrāk nebija par to ziņojusi policijai, viņa atbildēja, ka jūnija sākumā uz trim nedēļām devusies krulzā un šo gadījumu gandrīz jau piemirsusi, līdz šovakar nejauši redzējusi no Maiņas izvilktās mirušās meitenes fotogrāfiju. Sieviete esot simtprocentīgi pārliecināta, ka tā ir tā pati meitene, kura viņai lūgusi palīdzību, un apsolījusi rīt no rīta ierasties policijas pārvaldē, lai sniegtu liecību.

-Jā, tas tiešām izklausās daudzsološi, - Bodenšteins teica. -Tagad pielūko, ka tiec mājās. Es rit no rīta izlidošu pulksten septiņos un vēlākais pusdeviņos būšu birojā.

Viņi atvadījās, un Pia ielika mobilo telefonu kabatā. Tas viņai prasīja milzu gribasspēku - piecelties no kāpņu pakāpiena un aizvilkties līdz automašīnai, kura, kā par spīti, atradās pašā tālākajā stāvvietā.

- Pia! Pagaidi! - viņai aiz muguras atskanēja Kristiānā Krēgera balss. Viņa apstājās un pagriezās. Kolēģis tuvojās ātriem soļiem, un Pia ne pirmo reizi sev jautāja, vai viņš ir cilvēks vai vampīrs, kuram nav nepieciešams miegs. Tieši tāpat kā viņa, Krēgers kopš rītausmas bija uz kājām, arī iepriekšējās naktīs viņš tikpat kā nebija gulējis, taču izskatījās pavisam možs.

- Paklau, Pia, man visu dienu kaut kas grozās pa galvu, - Kristiāns sacīja un gāja viņai blakus pār vāji apgaismoto stāvlaukumu, kas atradās starp reģionālās kriminālpārvaldes ēkām un ielu. - Varbūt tā ir tikai nenozīmīga sagadīšanās, varbūt arī nav. Tu taču atceries automašīnu, ko Leonijas Vcrgesas kaimiņi vairākkārt redzējuši viņas mājas tuvumā?

- Princlera Hummeri

- Nē, otru automašīnu, to sudraboto kombi. Tu taču vēl atzīmēji numuru, - Kristiāns nepacietīgi atbildēja. - Saskaņā ar atbildi uz īpašnieka pieprasījumu automašīna ir reģistrēta uz biedrības Son-nenkinder e. V Falkenšteinā vārda.

- Jā. Nu un?

- Prokurors Markuss Marija Frejs ir Finkbaineru fonda valdē, kas atbild par šīs biedrības darbību.

- Es zinu. - Pia pamāja ar galvu un apstājās pie savas automašīnas.

- Vai tu zināji arī to, ka viņš bija doktora Jozefa Finkbainera audžubērns? - Kristiāns viņu gaidoši uzlūkoja, bet Pias uztveres ietilpība šodienai bija vairāk nekā izsmelta. - Viņš ar Finkbaineru fonda stipendiju studēja jurisprudenci.

- Jā, nu un tad? Uz ko tu tēmē?

Kristiāns Krēgers piederēja pie to cilvēku kategorijas, kuri zināja milzum daudz neticamu un grūti izprotamu lietu, noglabāja tās savās smadzenēs un pēc pieprasījuma jebkurā laikā spēja atsaukt atmiņā. To, ko Kristiāns reiz bija dzirdējis, viņš nekad vairs neaizmirsa. .Šis talants bija slogs, no kura viņš dažkārt cieta, jo* apkārtējie nereti nespēja pienācīgi izsekot viņa domu gājienam.

- lādi cilvēki kā Frejs taču bieži mēdz uzņemties sociālus pienākumus. — Pia žāvājoties gandrīz izmežģīja žokli, acis no noguruma asaroja. - Un tas, ka Frejs darbojas sava audžutēva fondā, kam vairāku iemeslu dēļ ir pateicību parādā, taču varētu būi gluži loģiski, vai ne?

- Jā, tev ir taisnība. - Kristiāns sarauca pieri. - Tas man tikai tāpat ienāca prātā.

- Esmu līdz nāvei nogurusi, - Pia sacīja. — Parunāsim par to vēlreiz rīt, labi?

- Okei. - Viņš pamāja. - Tad arlabunakti!

- Jā, arlabunakti. - Pia atslēdza automašīnu un apsēdās pie stūres. - Tev, starp citu, arī reiz derētu mazliet pagulēt.

- Vai tad tu raizējies par mani? — Kristiāns piešķieba galvu un pasmaidīja.

- Protams, — Pia pievienojās Krēgera mazliet flirtējošajam tonim.

- Tu kā nekā esi mans mīļākais kolēģis.

- Es vienmēr biju domājis, ka tas ir Bodenšteins.

- Viņš ir mans mīļākais šefs. - Pia iedarbināja motoru, pabrauca atpakaļgaitā un piemiedz Kristiānām ar aci. — Tiksimies rīt!

Ceturtdiena, 2010. gada 1. jūlijs

11. NODAĻĀ VAL.DĪJA CERlGS OPTIMISMS. Bodenšteina uzstāšanās raidījumā Lieta ATbija radījusi jaunu informāciju vilni, un šīs ziņas tagad vajadzēja pārbaudīt. Lieciniece Kārena Veninga tieši deviņos ieradās pārvaldē un 7. maija notikumu attēloja ar pedantisku precizitāti. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka meitene, kura tik izmisīgi tika lūgusi palīdzību, bija viņu Nāra, un sieviete bija gatava kopā ar reģionālās kriminālpārvaldes speciālistiem izveidot šķietamo vecāku fotorobotu.

- Veningas kundze ir grima meistare Frankfurtes teātrī, viņai ir trenēta acs uz sejām, - Pia klāstīja šefam, kurš ieradās, kad viņa un Kems bija iztaujājuši liecinieci. - Kārena Veninga galu galā ir strādājusi filmu studijā, televīzijā un teātrī.

- Vai viņai var ticēt? - Bodenšteins novilka žaketi un uzkāra to uz sava krēsla atzveltnes.

- Jā, katrā ziņā. - Pia apsēdās pie sava rakstāmgalda un sniedza šefam kopsavilkumu par atziņām, ko bija guvusi no sarunas ar Lucu Altmilleru. Bodenšteins uzmanīgi klausījās.

- Tu šaubies par to, ka vainīgais ir Rotemunds? - Viņš sarauca pieri.

- Jā. Starp viņu un Hannu Hercmani ir kaut kas tāds, kas pārsniedz vienīgi profesionālu interesi, — Pia atbildēja. - Trešdienas vakarā viņa aizvedusi Rotenuindu uz kempinga laukumu un paviesojusies pie viņa treilerā. Tur atrastais mats ir viņas. Un ja nu viņiem tonakt vienkārši bija abpusēji patīkams dzimumakts?

- Iespējams, - Bodenšteins piekrita. - Kas ir ar Princleru?

- Frankfurtes kolēģi izrādīja man labvēlību un nozīmēja tikšanos ar viņu Proingeshaimā šodien pēcpusdienā,'- Pia sarkastiski atbildēja. - Starp citu, es uzzināju, ka kratīšana Princlera īpašumā bijusi kļūda, kā tu jau paredzēji. Nekādu ieroču, nekādu narkotiku, ne zagtu automašīnu, ne nelegālu meiteņu.

Bodenšteins maziem malkiem dzēra kafiju un atturējās no komentāriem. Pia turpināja un pastāstīja šefam, ka viņi izpētījuši Leonijas Vergesas pacientu kartītes, taču bez rezultātiem.

- Kāpēc jūs to darījāt? - Bodenšteins gribēja zināt.

- Man ir nojauta, ka Hanna Hercmane negatavoja sižetu par Road Kings, - Pia atbildēja un sakrustoja rokas uz krūtīm. - Un es uzskatu, ka Mannas Hercmanes un Leonijas Vergesas gadījumi ir savstarpēji saistīti. Iespējams, pat vainīgais ir viens un tas pats.

- Aha. Kāpēc tu tā domā?

- Kaijs, Kristiāns un es runājām par noziedznieka iespējamo psiholoģisko profilu. Mēs domājam, ka viņam ir starp četrdesmit un piecdesmit, piemīt saskarsmes problēmas vai vispār problēmas ar sievietēm un ir zema pašapziņa. Viņam ir sadistiskas noslieces un tieksme vērot seksuālas ainas, šis cilvēks izjūt prieku par citu ciešanām, par savu upuru lūgšanos un cīņu ar nāvi. Viņam patīk izjust varu pār cilvēkiem, kuri patiesībā ir pārāki par viņu, bet kurus šis varmāka var pazemot un mocīt. Morālas vērtības tam neko nenozīmē, viņš ir holēriķis, tomēr ļoti inteliģents un, domājams, arī izglītots.

Pia pasmaidīja, kad redzēja Bodenšteina pārsteigto seju.

- Kaija izglītošanās ir nesusi augļus, vai ne?

- Katrā ziņā tas izklausās iespaidīgi, - Bodenšteins atbildēja.

- Kuram no mūsu aizdomās turamajiem atbilst šis profils?

- Diemžēl līdz šim mēs pietiekami labi nepazīstam ne Rote-mundu, ne Princleru, lai varētu par to spriest, - Pia atbildēja.

— Tāpēc es vēlētos Kaiju vai Kristiānu šopēcpusdien ņemt līdzi uz Proingeshaimu.

- Manis pēc, lūdzu! - Bodenšteins izdzēra kafiju. — Vai tas ir viss?

- Nē. - Pia jutīgo tematu bija atstājusi beigām. - Labprāt gribētu uzzināt no tevis kaut ko par Ērika Lesinga nāvi.

Bodenšteins grasījās nolikt tasi uzgaida, bet sastinga kustībā. Šefa sejas izteiksme nocietinājās, it kā viņa iekšienē pēkšņi būtu nolaista žalūzija. Tase apstājās pāris centimetru virs apakštases.

- Par to es neko nezinu, - Bodenšteins atbildēja, nolika tasi un piecēlās. - Iesim uz apspriežu telpu!

Pia bija vīlusies, lai gan ar šādu reakciju gandrīz bija rēķinājusies.

- Vai viņu un tos abus no Road Kings nošāva Franks?

Bodenšteins apstājās, bet nepagriezās pret viņu.

- Ko tas nozīmē? - viņš jautāja. — Kāds tam sakars ar mūsu gadījumiem?

Pia pielēca kājās un piegāja pie šefa.

- Es domāju, ka Franku izmantoja, lai novāktu bīstamu liecinieku, proti, informatoru Ēriku Lesingu. Lesings pie rokeriem būs uzodis kaut ko tādu, ko neviens nedrīkstēja uzzināt. Tas nebija ne negadījums, ne pašaizsardzība. Tā bija trīskārša slepkavība, un kāds bija devis pavēli. Franks šo pavēli izpildīja - kas to zina, ko viņam sastāstīja. Viņš nošāva savu kolēģi.

Bodenšteins smagi nopūtās un pagriezās.

- Tad jau tu visu zini, - viņš atbildēja.

Brīdi valdīja klusums, vienīgi aiz aizvērtajām durvīm klusināti skanēja telefona zvans.

- Kāpēc tu man nekad to neesi stāstījis? - Pia gribēja zināt.

— Es nekad neesmu sapratusi, ar ko Franks bija izpelnījies šo īpašo stāvokli, kāpēc tu viņu vienmēr esi aizsargājis. Tavs uzticēšanās trūkums mani aizvaino.

-Tam nav nekāda sakara ar uzticēšanās trūkumu, - Bodenšteins atbildēja. - Man pašam toreiz ar šo gadījumu nebija nekādas saistības, es biju pavisam citā nodaļā. Iemesls, kāpēc es vispār uzzināju dažas detaļas, bija...

Viņš aprāvās un vilcinājās.

- Doktore Nikola Engele, - Pia pabeidza teikumu. - Viņa bija šīs nodaļas vadītāja. Vai man ir taisnība?

Bodenšteins pamāja ar galvu. Viņi saskatījās.

- Pia, — viņš beidzot klusu sacīja. - Sī lieta ir ļoti bīstama. Līdz pat šodienai. Man pašam vārdi nav zināmi, bet daži cilvēki, kas toreiz bija atbildīgi par šo gadījumu, vēl tagad varētu būt savos amatos. Savulaik viņi gāja pāri līķiem, un viņi to darīs arī šodien.

- Kurš?

- To es nezinu. Nikola man detaļas noklusēja. It kā lai mani aizsargātu. Ls arī nemaz negribēju zināt vairāk.

Pia uzlūkoja Bodenšteinu. Viņa sev jautāja, vai šefs runā taisnību. Ko viņš patiesībā zināja? Un pēkšņi Pia aptvēra, ka vairs neuzticas Bodenšteinam. Ko viņš darītu, cik tālu ietu, lai aizsargātu sevi un citus?

- Kas tev tagad prātā?

- Pilnīgi nekas, - Pia meloja un paraustīja plecus. - Tas ir sens gadījums. Mums, Dievs zina, ir citi darbi.

Viņu skatieni sastapās. Vai tā bija atvieglojuma atblāzma, kas uz brīdi uzplaiksnīja šefa acīs?

Pie durvīm pieklauvēja, un Kaijs pabāza iekšā galvu.

- Man tikko piezvanīja kāds, kurš naktī, kad izvaroja Hannu Hercmani, novērojis kaut ko interesantu aiz Vailbahas stāvlaukuma. — Fakts, ka pat Kaijs, kurš parasti krita uz nerviem ar savu nesatricināmo aukstasinību, nespēja valdīt pār sevi, bija zīme, cik ļoti arī viņu grauza pēdējo nedēļu spriedze. — Viņš divos naktī braucis pa šoseju un atradies starp Hatershaimu un Vailbahu, kad pēkšņi kreisajā pusē no kāda meža ceļa bez gaisinām izbrāzusies automašīna. Vīrietis izbīlī gandrīz iebraucis grāvī, tomēr varējis uzmest īsu skatienu autovadītāja sejai.

- Un? - jautāja Bodenšteins.

- Vīrietis ar bārdu un atpakaļ atsukātiem matiem.

- Bernds Princlers?

- Apraksts varētu atbilst. Diemžēl zvanītājs neatceras ne automašīnas mārku, ne numurzīmi. Liela un tumša, viņš sacīja. Tātad varētu būt arī Hummer.

- Okei. - Bodenšteins intensīvi domāja. - Princlers jāved uz šejieni. Es gribu konfrontēt viņu ar liecinieku jau agri no rīta.

Pia iesēdās automašīnā un nolamājās, gandrīz apdedzinot rokas uz stūres. Auto bija stāvējis saulē, un iekšā bija tik karsts kā cepeškrāsnī. Viņai vajadzēja mieru, lai varētu padomāt par tikko dzirdēto. Pārsimt metru no reģionālās kriminālpārvaldes sākās Krifteles lauki, augļu dārzi un zemeņu plantācijas, kas turpinājās līdz pat ceļam A66. Pia nogriezās pa kreisi uz L3016, tautā sauktu par “zemeņu jūdzi”, un aizbrauca līdz pirmajam zemesceļam. Tur viņa atstāja automašīnu un tālāk devās kājām.

Saule šodien atkal bija sasniegusi laikapstākļu tehnisko maksimumu, taču, kā jau visbiežāk, - savienojumā ar spiedīgu gaisu. Vēlākais vakarā atkal būs negaiss. Ar zāli apaugušie zemesceļi bija klāti ar mālainām peļķēm, ko atstājis iepriekšējais lietus. Izskatījās, ka Frankfurtes panorāma atrodas tālāk nekā skaidrās dienās, tāpat arī Taunusa kalnu mugura rietumos.

Pia sabāza rokas džinsu kabatās un noliektu galvu brida garām plūmes un ābeles balstošajiem režģiem. Viņu satrieca tas, ka Boden-šteinam bija šādi noslēpumi. Pia viņu pazina un respektēja kā vīrieti, kurš iestājās par savu pārliecību, pat ja tā bija nepopulāra, vīrieti ar izteiktu taisnīguma izjūtu un augstām morāles vērtībām, neietekmējamu, disciplinētu, godīgu un atklātu. Bodenšteina iecietību pret Bēnkes pārkāpumiem viņa bija uzskatījusi par piedodamu vājumu, par lojalitāti ilggadējam kolēģim, kuram bija privātas un finansiālas grūtības, jo tieši tā Bodenšteins viņai reiz bija taisnojies. Tagad Pia saprata, ka tie ir bijuši meli. Jau no paša sākuma viņi abi bija labi sapratušies un viens otru papildinājuši, bet starp viņiem allaž bija zināma distance. Tas mainījās, kad izjuka Bodenšteina laulība. Kopš tā laika starp viņiem valdīja īsta uzticēšanās, gandrīz vai draudzība. Vismaz Pia tā bija iedomājusies, taču acīmredzot nekādas īstas uzticēšanās nebija. Viņa izbijās no domas, ka šefs varētu būt vairāk iesaistīts Ērika Lesinga lietā, nekā pats to atzina. Pia nedomāja kaut ko uzsākt, gluži pretēji. Tiklīdz Katrīna nosauks sava bijušā mīļākā vārdu, Pia ar viņu aprunāsies, jā, viņa pat rotaļājās ar domu paņemt

pie dziesmas Bēnki. Tam nebija nekāda sakara ar seno gadījumu, bet Pia instinktīvi juta, ka ir kāda saistība starp trīskāršo pasūtījuma slepkavību, uzbrukumu Mannai Hercmanei un Leonijas Vergesas nogalināšanu. Tā nevarēja būt sagadīšanās, ka gan toreiz, gan tagad lietās figurēja Rotemunds un Princlers.

Iezvanījās Pias mobilais telefons. Sākumā viņa to neņēma vērā, bet tad uzvarēja pienākuma apziņa. Zvanīja Kristiāns Krēgers.

- Kur tu esi? - viņš jautāja.

- Pusdienas pārtraukumā, - Pia īsi atbildēja. - Kas ir?

- Ieraudzīju tavu automašīnu ceļa malā. Vakar man neiznāca tev vēl kaut ko pastāstīt. Kad būsi atpakaļ?

- Pulksten 14, 1 1 minūtēs un 43 sekundēs, - viņa asi atbildēja, kā parasti nemēdza darīt, un tūlīt to nožēloja, jo it īpaši Kristiāns nebija pelnījis kļūt par viņas sliktā garastāvokļa zibensnovedēju.

- Atvaino, - viņa tāpēc teica. - Vai vēlies pastaigāt starp gleznainajiem zemeņu laukiem? Man vajag mazliet izkustēties un ieelpot svaigu gaisu.

- Jā, protams. Labprāt.

Pia izstāstīja Kristiānām, pa kuru ceļu gājusi, un atsēdās uz laukakmens, kas, iespējams, bija robežstabiņš. Viņa pavērsa seju pret sauli, aizvēra acis un izbaudīja siltumu uz ādas. Zilajās debesīs, savus treļļus skandinādams, uzšāvās cīrulis. Vienmērīgā autostrādes dūkoņa tālumā bija labi pazīstama skaņa, Birkenhofa gaisa līnijā atradās augstākais triju kilometru attālumā tieši pie ceļa A66. Kristiānām acīmredzot nebija tik liela nepieciešamība pēc kustībām un svaiga gaisa kā viņai: pa zemesceļu rībēdams tuvojās zilais pēdu meklēšanas folksvāgena busiņš. Pia piecēlās un gāja kolēģim pretī.

- Sveika! - Kristiāns sacīja un vērtējoši paraudzījās uz viņu. - Vai kaut kas atgadījies?

Kolēģa smalkjūtība Piu aizvien no jauna pārsteidza. Kristiāns bija vienīgais no vīriešu kārtas kolēģiem, kurš atļāvās uzdot šādu jautājumu; visi pārējie pret Piu izturējās tāpat, kā mēdza izturēties cits pret citu. T ie drīzāk būtu nokoduši sev mēli, nekā apjautātos par viņas izjūtām vai emocionālo stāvokli.

- Nāc, paiesimies kādu gabalu, - atbildes vietā Pia sacīja. Brīdi viņi gāja klusēdami; Kristiāns pa ceļam noplūca dažas plūmes un sniedza tās Piai.

- Plūmju zaglis! - Pia pasmaidīja, norīvēja plūmi gar džinsiem un iebāza mutē. Tā garšoja lieliski, bija saulē sasilusi un salda un raisīja bērnības atmiņas.

- Sīka čiepšana nav sodāma. - Arī Kristiāns smaidīja, taču tūlīt atkal kļuva nopietns. - F.s domāju, ka prokurora Freja biogrāfijā ir daži tumši plankumi.

Pia apstājās.

- Kāpēc tu tā domā? - viņa pārsteigta jautāja.

- Es atcerējos kādu rakstu avīzē, - Kristiāns atbildēja. — Tas bija īsi pēc tam, kad tika apcietināts Rotemunds. Tur bija intervija ar viņa sievu, un tā apgalvoja, ka vīra arests esot Freja personiska atriebība viņam, jo tas - tātad Rotemunds - uzodis, ka Frejs savu doktora titulu esot nopircis.

Viņš izspļāva plūmes kauliņu.

- Šajā sakarā es pagājušonakt mazliet papētīju un atradu, kurš bijis Freja doktora darba vadītājs. Gluži nejauši arī viņš ir Finkbai-neru fonda valdē. Profesors Ernsts Haslingers. Viņš bija Juridiskās fakultātes dekāns un Gētes Universitātes viceprezidents, pēc tam tika norīkots darbā uz Karlsrūi, uz Federālo tiesu palātu.

- Tas vēl neko nenozīmē, - sacīja Pia. — Kāpēc tevi vispār interesē prokurors Frejs?

- T āpēc, ka man šķiet savāda viņa interese par šo gadījumu. -Kristiāns apstājās. — Es vairāk nekā desmit gadus strādāju noziegumu vietās, bet vēl nekad nav gadījies, ka ģenerālprokurors personiski ierastos uz kratīšanu kādā dzīvoklī. Viņi sūta - ja nu vispār to dara -kādu padoto.

- Frejam par to ir ne tikai profesionāla interese, — atbildēja Pia.

- Viņš un Rotemunds kādreiz bija labākie draugi.

- Un kāpēc viņš tajā vakarā, kad mēs upē atradām mirušo meiteni, bija Edershaimā?

- Viņš tieši tad bija tuvumā pie draugiem uz grilēšanu. - Pia mēģināja atcerēties, kā Frejs tovakar bija attaisnojis savu ierašanos. Arī viņa pati bija par to brīnījusies.

- Par to grilēšanu es varu noticēt, — Kristiāns atbildēja. - Bet tam, ka tas bija tuvumā, es neticu.

- Ko tu ar to domā? - Pia jautāja.

- Es pats vēl tā īsti nezinu, — Kristiāns noteica. Viņš noplūca zāles stiebru un izklaidīgi tina to ap pirkstu. - Bet man šķiet, ka visā ir pārāk daudz sagadīšanos.

Viņi gāja tālāk.

- Un kas nodarbina tevi? - viņš pēc brīža jautāja.

Pia apsvēra, vai stāstīt Kristiānām par Ērika Lesinga lietu un Bēnkes lomu tajā. Viņai vajadzēja ar kādu par to aprunāties. Kaijs tas nevarēja būt, jo viņš bija pārāk iesaistīts pašreizējos notikumos. Kemu viņa tik labi nepazina, Bodenšteins un Katrīna nebija droši un neitrāli. Īstenībā Krēgers aizvien vairāk kļuva par vienīgo cilvēku Pias kolēģu vidū, kuram viņa pa īstam uzticējās. Beidzot viņa saņēmās un pastāstīja par savām aizdomām.

- Ak vai! - viņš apjucis sacīja, kad Pia bija beigusi. - Tas daudz ko izskaidro. Pirmām kārtām Franka izturēšanos.

Kurš toreiz varēja dot pavēli novākt Lesingu? - Pia jautāja.

- Kā nodaļas vadītāja tā nevarēja būt Engele, tai bija jānāk no krietni augstāka sēdekļa. Policijas prezidents? Iekšlietu ministrija? Federālā kriminālpārvalde? Līdz šodienai Bēnke atrodas kāda aizsardzībā. Par visu, ko Bēnke pa šo laiku sastrādājis, viņu vajadzēja ne tikai atstādināt, bet vispār padzīt no ierēdņa amata.

- Jājautā: kuram bija interese novākt no ceļa Lesingu? - prātoja Kristiāns. - Ko viņš bija izokšķerējis? Tam vajadzēja būt kaut kam tiešām sensacionālam, kaut kam tādam, kas varēja kļūt par nopietnu apdraudējumu kādam no augstajiem kungiem.

- Kukuļošana, - sacīja Pia. - Narkotiku tirdzniecība, meiteņu tirdzniecība.

- Tā gan droši vien tik un tā bija viņa kā informatora oficiālā misija, - iebilda Kristiāns. - Nē, tur jābūt kaut kam personiskam. Kaut kam tādam, kas cilvēku var pazudināt.

- Mums par to vajadzētu pajautāt Princleram, - Pia sacīja un ielūkojās pulksteni. - Un jau pēc stundas. Vai brauksi Ildzi uz Pro-ingeshaimu?

* * *

- Es zinu, tu negribēji, ka nāku šurp, bet man noteikti vajadzēja tevi redzēt. - Volfgangs pārlaida skatienu telpai un samulsis grozīja rokās puķu pušķi.

- Noliec to vienkārši uz galda! Māsiņas vēlāk ieliks vāzē. - Vislabprātāk Hanna būtu lūgusi viņam ņemt tās līdzi. Baltas lilijas! Viņa ienīda to intensīvo smaržu, kas atsauca atmiņā sēru zāles un kapsētas. Puķēm jāaug dārzā, nevis jāatrodas slikti vēdinātā, mazā istabiņā.

>

Vakarvakarā Hanna bija nosūtījusi viņam vēl vienu īsziņu un lūgusi nenākt uz slimnīcu. Hannai bija nepatīkami, ka vīrietis, kurš nav ārsts, redz viņu šādā izskatā. Viņa varēja iedomāties, kā izskatās, bija ar rokām iztaustījusi seju, sajutusi pietūkumus un šuves uz pieres, kreisās uzacs un zoda. Vai grima meistares būs pietiekami prasmīgas, lai no šī katastrofālā kaujas lauka aikal uzburtu televīzijai piemērotu seju?

Pēdējo reizi viņa bija skatījusies spogulī savā garderobē televīzijas studijā. Tad seja vēl bija nevainojama un skaista, ja neņēma vērā dažas krunciņas. Tagad Hanna negribēja sevi redzēt, viņa zināja, ka nespētu izturēt šo skatu. Viņai pietika ar šausmām apmeklētāju acīs.

- Apsēdies uz brīdi, — viņa uzaicināja Volfgangu.

Viņš piestūma krēslu blakus Hannas gultai, neveikli saņēma viņas roku. Volfgangu mulsināja daudzās caurulītes, kas bija ievadītas cietušās ķermenī un izvadītas no tā ārā. Hanna manīja, ka viņš mēģina izvairīties tieši skatīties uz tām.

- Kā tu jūties?

- Ja teiktu, ka labi, es melotu, - viņa noķērca.

Saruna noritēja stīvi, tā ik pa brīdim aprāvās. Volfgangs izskatījās bāls un neizgulējies, nervozēja. Zem acīm bija manāmas violetas ēnas, kādas agrāk Hanna nekad nebija viņam retfzējusi. Kādā brīdī Volfgangam pietrūka tematu, un viņš apklusa. Arī Hanna neko neteica. Ko gan viņa būtu varējusi pastāstīt? Cik sūdīga ir sajūta, ja tev ir mākslīgā izeja? Cik ļoti viņa baidās no tā, ka visu atlikušo dzīvi būs izkropļota un traumēta? Agrāk Hanna būtu viņam to uzticējusi, bet tagad kaut kas bija citādi. Tagad viņa vēlējās, lai kāds cits sēdētu pie gultas un turētu viņas roku.

- Ak, Hanna! - Volfgangs noteica un nopūtās. - Man ir tik žēl, ka tev kas tāds bija jāpiedzīvo. Es vēlētos kaut ko darīt tavā labā. Vii tev ir kāda nojausma, kurš to izdarīja?

Hanna neko neteica. Viņa gribēja nokratīt šausmas, kas atkal uzmācās. Atmiņas par nāves bailēm un sāpēm, un briesmām.

- Nē, - Hanna nočukstēja. - Vai tu zināji, ka ir nogalināta Leonija Vergesa, mana terapeite?

- Maike man to pateica. - Volfgangs pamāja ar galvu. — Viss ir tik briesmīgi.

- Es neko nesaprotu. Manā gadījumā policija tur aizdomās divus vīriešus. - Hannai bija ļoti grūti runāt. - Bet tie abi pilnīgi noteikti nebija vainīgi. Kāpēc lai šie vīrieši to darītu? Es strādāju kopā ar viņiem. Drīzāk tas bija tās lietas dēļ, ar kuru nodarbojos...

Pēkšņi viņai uzmācās aizdomas. Milzīgas aizdomas.

- Tu taču ne ar vienu par to neesi runājis, vai ne, Volfgang?

Hanna mēģināja piecelties sēdus, bet tas neizdevās. Viņa bez

spēka atslīga atpakaļ gultā.

Volfgangs vilcinājās. Uz īsu brīdi viņa skatiens aizslīdēja sāņus.

- Nē. Tas ir, - tikai ar savu tēvu, - viņš samulsis atzinās. — Tēvs nekādā ziņā nebija sajūsmā, mēs tāpēc briesmīgi sastrīdējāmies. Reizēm runa esot par kaut ko vairāk nekā tikai par reitingiem, viņš sacīja. Un tieši viņš!

Volfgangs iesmējās, tie bija samocīti smiekli.

- Viņš negribēja, ka viņa televīzijas kanāli nodarbotos ar šādu nepierādītu neslavas celšanu. Šie vārdi - tie viņu visvairāk uztrauca.

Viņam ir paniskas bailes no sūdzībām vai slikta PR. Man... man tiešām ļoti žēl, Hanna. Patiešām.

- Ir jau labi. - Hanna gurdi pamāja.

Viņa pazina Volfganga tēvu jau trīsdesmit gadus un varēja dzīvi iztēloties viņa reakciju. Tikpat labi viņa pazina Volfgangu. Hanna varēja iedomāties, kā viņš savam autoritārajam tēvam paziņoja par viņas nodomu. Volfgangs ārkārtīgi respektēja tēvu un bija pilnīgi viņa varā. Vēl aizvien viņš dzīvoja vecāku villā un bija ieguvis programmu direktora posteni tikai ar papiņa gādību. Lai arī Volfgangs šo darbu veica labi un apzinīgi, viņam trūka drosmes un caursišanas spēju. Visu savu dzīvi viņš bija tikai varenā mediju magnāta Hartmūta Māterna dēls, un viņu draudzībā Hanna vienmēr bija bijusi veiksmīgākā, gudrākā, stiprākā. Viņa zināja, ka Volfgangs tam nepiešķīra nozīmi, bet nezināja, kā viņš jutās, kad vēl tagad, četrdesmit piecu gadu vecumā, tēvs viņu visas komandas priekšā nostrostēja kā mazu zēnu, ja Volfgangam bija gadījusies kāda kļūme vai viņš bija atļāvies kaut ko izlemt uz savu galvu. Volfgangs nekad par to nerunāja. Viņš vispār ļoti nelabprāt runāja par sevi. Ja Hanna labi apdomāja, viņa neko daudz par Volfgangu nezināja, jo vienmēr uzmanības centrā bija viņa: viņas raidījums, viņas panākumi, viņas vīrieši. Savā milzīgajā egoismā Hanna to pat nebija pamanījusi, bet tagad nožēloja. Kā daudz ko citu, ko savā dzīvē bija vai nebija darījusi.

No runāšanas viņai sāpēja kakls, acu plakstiņi kļuva smagi.

- Būs labāk, ja tu tagad iesi, - Hanna nomurmināja un aizgrieza galvu. - Runāšana mani ļoti nogurdina.

- Jā, protams. - Volfgangs atlaida viņas roku un piecēlās.

Hannas acis aizkrita, viņas gars no neizturami spilgtās realitātes

atkāpās krēslainajos fantāzijas pasaules plašumos, kad viņa vēl bija vesela un laimīga, un... iemīlējusies.

- Paliec sveika, Hanna! — kā no liela attāluma viņa sadzirdēja Volfganga balsi. - Varbūt tu kaut kad spēsi man piedot.

* * *

- Luīza? Luīza!

Emma bija pārmeklējusi visu dzīvokli. Viņa tikai uz brīdi bija iegājusi tualetē, un nu mazā bija pazudusi.

- Luīza! Opis un ome mūs gaida. Ome īpaši tev ir izcepusi burkānu torti.

Nekādas reakcijas. Vai meitene būtu aizbēgusi?

Emma aizgāja līdz ārdurvīm. Nē, atslēga bija slēdzenē no iekšpuses, durvis bija aizslēgtas. Tā viņa darīja vienmēr, kopš reiz aiz pārskatīšanās bija palikusi ārpusē aiz durvīm. Luīza, panikā kliegdama, bija skraidījusi pa dzīvokli, līdz izsauktais Grasera kungs atmūķēja vecmodīgās durvis.

Tas taču nevarēja būt! Emmai vajadzēja saņemties, lai nezaudētu pacietību. Vislabprātāk viņa tagad būtu kliegusi. Vienmēr viņai ar kādu bija jārēķinās, bet kurš rēķinājās ar viņu?

- Luīza?

Emma iegāja bērnistabā. Drēbju skapis nebija kārtīgi aizvērts. Emma atvēra skapja durvis un izbīlī sarāvās, kad zem sakārtajām kleitiņām un jaciņām ieraudzīja tupam savu meitiņu. Viņa sūkāja īkšķi un nekustīgi raudzījās vienā punktā.

- Ak, manu mīlulīt! - Emma pietupās. - Ko tu te dari?

Atbildes nebija. Meitene sāka spēcīgāk zīst īkšķi un ar rādītājpirkstu paberzēja deguntiņu, kas jau bija pavisam sarkans.

- Vai vēlies kopā ar mani iet lejā pie omes un opīša ieēst burkānu torti ar putukrējumu?

Meitene sparīgi papurināja galvu.

- Varbūt vismaz iznāksi no skapja?

Atkal galvas purināšana.

Emma jutās bezpalīdzīga. Viņa nezināja, ko iesākt. Kas gan noticis ar bērnu? Vai Luīza būtu jāparāda bērnu psihologam? Kādas bailes bērnu moka?

- Vai zini? Es piezvanīšu omei un pateikšu, ka mēs nebūsim. Un tad es apsēdīšos tev blakus un kaut ko palasīšu priekšā. Labi?

Acis nepacēlusi, Luīza nedroši pamāja ar galvu.

Emma ar pūlēm piecēlās un gāja pie telefona. Raizes sajaucās ar dusmām. Ja viņa uzzinās, ka Florians patiešām bērnam kaut ko ir nodarījis, tad lai viņu sarga Dievs!

Emma piezvanīja vīramātei un atvainojās par neierašanos uz tēju, aizbildinoties ar to, ka Luīza nejūtas labi. Renātes izmisīgās vaimanas viņa apslāpēja jau iedīglī, jo nevēlējās attaisnoties.

Kad Emma atgriezās bērnistabā, Luīza vēl aizvien sēdēja drēbju skapī.

— Kuru grāmatu lai es tev palasu? - Emma jautāja.

- “Franci Hānu un Džoniju Mauzeru”, - neizņēmusi īkšķi no mutes, Luīza nošļupstēja. Emma plauktā sameklēja grāmatu, aizvilka sēžamspilvenu blakus atvērtajam drēbju skapim un apsēdās.

Viņas stāvoklī bija ļoti neērti sēdēt uz grīdas. Vispirms viņai notirpa kreisā, tad - labā kāja. Bet Emma pašaizliedzīgi turpināja lasīt, jo Luīzai tas nāca par labu. Viņa pārstāja sūkāt īkšķi un pēc tam izlīda no skapja un piespiedās Emmai pie rokas, lai arī varētu ieskatīties grāmatā. Viņa smējās un priecājās par attēliem, lai gan zināja tos no galvas. Kad Emma aizšķīra grāmatu, Luīza nopūtās un aizvēra acis.

— Mammīt?

- Jā, manu mīlulīt? - Emma maigi noglāstīja meitas vaidziņu. Viņa bija tik maza un uzticības pilna, viņas āda tik caurspīdīga, ka bija saskatāmas dzīslas pie deniņiem.

- Es vairs nekad negribu iet prom no tevis, mammīt. Man ir tik bail no dusmīgā vilka.

Emmai aizrāvās elpa.

-Tev nav jābīstas. - Viņai vajadzēja piepūlēties, lai balss skanētu mierīgi un pārliecinoši. — Vilks taču šeit netiek iekšā.

— Tiek gan, - Luīza miegaini čukstēja. - Vienmēr, kad tevis nav. Bet tas ir noslēpums. Es nedrīkstu tev neko stāstīt, citādi viņš mani apēdīs.

* * *

No rīta Berndu Princleru aizveda pie aizturēšanas tiesneša un no aresta kameras policijas prezidijā, kur viņš bija pavadījis nakti, nogādāja iepriekšējās izmeklēšanas cietumā Proingeshaimā. Pagāja gandrīz pusstunda, līdz viņu ieveda apmeklētāju telpā, kur gaidīja Pia un Kristiāns. Abi tiesas ierēdņi, kas pavadīja arestēto, bija augumā garāki par Piu, tomēr Princlers viņus pārspēja par veselu galvas tiesu. Pia bija gatavojusies uz to, ka ar viņu runāt nebūs vienkārši. Vīrietim bija gadiem ilga ieslodzījuma pieredze, izmeklēšanas cietuma atmosfēra viņu ne mazākajā mērā neietekmēja, kā tas bija ar cilvēkiem, kuri pirmo reizi dzīvē pavadījuši nakti kamerā un piedzīvojuši uztraucošus brīžus slēgtā telpā, lādi vīri kā Princlers parasti neteica ne vārda, augstākais - atsaucās uz savu advokātu.

- Labdien, Princlera kungs! - Pia sacīja. - Mani sauc Pia Kirhofa, šis ir mans kolēģis vecākais inspektors Krēgers. Esam no Hofheimas kriminālpolicijas 11. nodaļas.

Princlera drūmajā sejas izteiksmē nepakustējās ne vaibsts, bet viņa tumšajās acīs vīdēja rūpes un sasprindzinājums, kas Piu pārsteidza.

- Lūdzu, sēdieties! - Tad viņa pavērsās pret abiem ierēdņiem.

- Paldies! Jūs varat pagaidīt ārā.

Princlers apsēdās uz krēsla, plati iepletis kājas, tetovētās rokas sakrustojis uz krūtīm, un cieši lūkojās Piai sejā.

- Kāds man sakars ar jums? - viņš jautāja, kad atslēga slēdzenē pagriezās no ārpuses. - Par ko vispār ir runa?

Vīrieša balss bija zema un aizsmakusi.

- Mēs izmeklējam Leonijas Vergesas slepkavību, - Pia atbildēja.

- Kāda lieciniece redzēja jūs un vēl kādu vīrieti vakarā, kad tika atrasts viņas līķis, iznākam no Vergesas kundzes mājas. Ko jūs tur darījāt?

- Kad mēs iegājām mājā, viņa jau bija mirusi, - Princlers atbildēja. - Es no sava mobilā piezvanīju uz no un paziņoju par līķi.

Pēc šī daudzsološā sākuma viņš vairs neatbildēja ne uz vienu jautājumu, ko pārmaiņus uzdeva Pia un Kristiāns.

- Kāpēc jūs bijāt pie Vergesas kundzes?

- Kā jūs viņu pazīstat?

- Jūsu automašīnu kaimiņi vairākkārt manījuši pie Vergesas kundzes mājas. Ko jūs tur darījāt?

- Kas bija vīrietis, ar kuru jūs bijāt kopā?

- Kad pēdējoreiz runājāt ar Kilianu Rotemundu?

- Ko jūs darījāt naktī no divdesmit ceturtā uz divdesmit piekto jūniju?

Beidzot viņam labpatika pavērt muti.

- Kāpēc jūs gribat to zināt?

- Šajā naktī tika piekauta un brutāli izvarota televīzijas mode-ratore Hanna Hercmane.

Pia pamanīja, ka Princlera acis šaudījās. Žokļa muskulatūra ievibrējās, viņš sasprindzināja iespaidīgos kakla muskuļus.

- Man nav nekādas vajadzības izvarot sievietes. Un sitis līdz šim arī neesmu nevienai. Divdesmit ceturtajā biju Manheimā uz baikeru tikšanos. Tam ir aptuveni piecsimt liecinieku.

Tomēr viņš nenoliedza, ka pazīst Hannu Hercmani.

- Kāpēc jūs iepriekšējā vakarā Kiliana Rotemunda pavadībā bijāt pie Hannas Hercmanes?

Pia nebija gaidījusi, ka Princlers uzvedīsies kā pļāpa, tomēr viņas pacietība, izmeklētāja augstākais tikums, tika pamatīgi pārbaudīta. Laiks aiztecēja.

- Klausieties, Princlera kungs. - Pia nolēma iet pa netradicionālu ceļu. - Mans kolēģis un es abos gadījumos neuzskatām jūs par aizdomās turamo. Es domāju, ka jūs gribat kādu piesegt vai aizsargāt. To es varu saprast. Bet mums ir jāatrod bīstams psihopāts, kurš nežēlīgi piekāvis, izvarojis un noslīcinājis jaunu meiteni un pēc tam iemetis Maiņā kā tādu atkritumu. Jums taču pašam ir bērni, ar kuriem kas tāds varētu atgadīties.

Princlera skatiens pauda izbrīnu. Un respektu.

- Hanna Hercmane tika zvēriski izvarota ar saulessarga statni un tik smagi savainota, ka gandrīz nomira no iekšējas asiņošanas, — Pia turpināja. - Hercmanes kundzi iemeta viņas automašīnas bagāžniekā, un tā bija tikai laimīga sagadīšanās, ka viņa izdzīvoja. Leoniju Vergesu piesēja pie krēsla. Kāds vēroja, kā viņa mira no slāpēm, Vergesas kundzes virzienā bija pavērsta filmēšanas kamera, kura iemūžināja viņas mokpilno nāvi. Ja jūs kaut kā varētu palīdzēt mums sagūstīt noziedznieku vai noziedzniekus, lai tie par saviem nodarījumiem saņemtu pelnīto sodu, es būtu jums ļoti pateicīga.

-Ja jūs palīdzēsiet man tikt no šejienes ārā, - Princlers atbildēja,

- es jums varētu ari palīdzēt.

- Ja tas būtu atkarīgs no mums, jūs varētu* kaut tūlīt doties prom. - Pia nožēlā paraustīja plecus. — Bet te teikšana ir augstākām personām.

- Man nav problēmu te pāris dienu paslaistīties, - viņš sacīja.

- Jums pret mani nekā nav. Mana advokāte iesniegs sūdzību par manu aizturēšanu, un es vēl saņemšu naudu par dienām, kad biju spiests te uzturēties.

Princlera seja ar asi izdzīto bārdu bija kā akmenī cirsta, bet vīrieša acu izteiksme nodeva, ka viņa vienaldzīgā āriene ir tikai maska. Vīrietis, kuram aiz muguras bija neskaitāmas izklaušināšanas un pratināšanas, kurš bija pieradis pie rupja toņa un noteikti nebija klīrīgs, par kaut ko raizējās. Ļoti raizējās. Cilvēks, ko Princlers gribēja aizsargāt, viņam bija tiešām tuvs. Pia nolēma izšaut uz labu laimi.

- Ja jūs raizējaties par savu ģimeni, es varu panākt, lai viņiem tiktu nozīmēta policijas aizsardzība, - viņa sacīja.

Izskatījās, ka doma par policijas aizsardzību Princleru uzjautrināja; viņa lūpās pavīdēja viegls smaidiņš, kas gan tūlīt izzuda.

- Labāk parūpējieties, lai mani vēl šodien izlaistu ārā. — Viņš uzmeta Piai neatlaidīgu un prasīgu skatienu. - Man ir pastāvīga dzīvesvieta, es no jums neaizmukšu.

- Tad atbildiet uz mūsu jautājumiem! - sarunā iejaucās Kristiāns.

Princlers nepievērsa viņam uzmanību. Tas liecināja par izteiktu

pašapziņu, ka viņš izrādīja savu vājumu un it kā gandrīz lūdza policistu slampu viņam palīdzēt. Viņa kalibra vīrieši pret policistiem izrādīja tikai nicinājumu.

- Jūs redzēja tajā vietā, kur savas automašīnas bagāžniekā tika atrasta Hercmanes kundze. Rīt notiks konfrontēšana ar liecinieku.

- Es taču jau sacīju, kur biju tajā vakarā. — Princlers izvairījās no apvainojumiem, mačo izdarībām un savu aprindu žargona, ko citkārt noteikti lietoja. Viņš bija inteliģents, pirms četrpadsmit gadiem pagājis malā no Road Kings ikdienas darījumiem un dzīvoja paradīzē — tālu no klubiem un sarkano lukturu iestādījumiem, kuros kādreiz bija uzturējies. Kāpēc? Kas viņu uz to pamudinājis? Pia novērtēja Princlera vecumu uz gadiem piecdesmit pieciem, toreiz viņš tuvojās četrdesmit gadiem - tas nav vecums, kādā tāds vīrietis kā Bernds Princlers dotos pensijā. Un, lai gan izskatījās, ka kriminālos laikus viņš atstājis pagātnē, šis vīrietis darīja visu, lai būtu neredzams. No kā viņš slēpās? Un galvenais - kāpēc?

Laiks ritēja, neviens neko neteica.

- Kāpēc bija jāmirst Ērikam Lesingam? — klusumā atskanēja Pias balss. - Ko viņš zināja?

Princlers labi prata kontrolēt savu mīmiku, bet nevarēja novērst to, ka viņa uzacis refleksīvi parāvās uz augšu.

- Tieši par to jau arī tagad ir runa, - viņš skarbi noteica.

- Un par ko tad tagad ir runa? - Pia jautāja.

Viņa neizvairījās no Princlera skatiena.

- Stingri par to padomājiet, - Princlers atbildēja. - Bez savas advokātes es vairs neko neteikšu.

* * *

Viņa bija dusmīga. Nenormāli dusmīga. Un aizvainota.

Kas tam draņķim īstenībā nāk prātā, viņu tā atšujot? Maikes acīs dega dusmu asaras, kad viņa taisnu muguru un stīviem soļiem kāpa lejā pa kāpnēm.

Pēc tam kad Maike bija apciemojusi Hannu, viņa aizbrauca uz Oberurseli pie Volfganga. Viņa pati nesaprata, kāpēc Volfgangs pēkšņi bija kļuvis tik svarīgs un kāpēc tai šķita, ka viņš melo. No kurienes šīs aizdomas? Kad Volfgangs pa telefonu bija teicis, ka Maike nevarot pie viņa pārnakšņot, jo tēvam esot ciemiņi, viņa Volfgangam nebija noticējusi.

Taču uzbrauktuve un rūpīgi nogrābtais grantētais laukums mājas priekšā tiešām bija pilns ar automašīnām. Biezi vāģi no Karlsrūes, Minhenes, Stutgartes, Hamburgas, Berlīnes, pat no ārzemēm. Okei, Volfgangs nebija melojis. Bridi viņa bija stāvējusi un prātojusi, vai braukt prom vai vienkārši piezvanīt pie durvīm. Volfgangs taču zināja, ka viņa jūtas vientuļa. Ja jau mājā notika svinības, varēja taču ari viņu ielūgt! Hannu ielūdza vienmēr un pie katras izdevības. Maike aplūkoja lielo, veco māju, kuru tā mīlēja. Augsti, spraišļoti logi; tumšzaļi slēģi; četrslīpju jumts, klāts ar sarkanīgiem plakanajiem kārniņiem; parādes kāpnes, kuru astoņi pakāpieni veda uz tumšzaļām divviru ārdurvīm, pie kurām bija piestiprināts misiņa klauvēklis lauvas galvas formā. Lavandu ceri mājas priekšā šajā siltajā vasaras vakarā izplatīja intensīvu smaržu un atsauca Maikei atmiņā brīvdienas Dienvidfrancijā. T ieši Hanna pirms daudziem gadiem Volfganga mātei no Provansas bija atvedusi lavandas.

Agrāk Maike kopā ar Hannu šeit bieži bija ciemojusies, un viņas atmiņās māja bija palikusi kā miera un drošības iemiesojums. Bet tagad tante Kristīne bija mirusi un Hanna gulēja slimnīcā - arī vairāk beigta nekā dzīva. Un Maikei nebija neviena, kurš viņu gaidītu, pie kura viņa varētu pieiet un justies drošībā un aizsargāta. Gadu gaitā tieši Volfgangs bija kļuvis Maikei par vienu no tuvākajiem cilvēkiem, par tādu kā tēva aizstājēju, kuram meitene no sirds uzticējās. Patēvi nāca un gāja, tie Maiki bija uztvēruši kā apgrūtinošu, bet nenovēršamu Hannas piedēkli, un viņas īstais tēvs bija apprecējis greizsirdīgu raganu.

Maike vēl pēdējo reizi uzmeta skatienu mājai, tad pagriezās un gribēja iet projām. Šajā brīdī pagalmā ieslīdēja tumšs Maybach. Tas apstājās pie parādes kāpnēm. No automašīnas izkāpa slaids, sirms kungs, viņu skatieni satikās. Maike pasmaidīja, pamāja ar roku un pārsteigta pamanīja nepatiku pārslīdam pār Pētera Vaisbekera saulē iedegušo seju, viņu ieraugot. Pēteris bija sens Hannas paziņa, gandrīz draugs; kā aktieri un šovmeni viņu uzskatīja par Vācijas televīzijas leģendu. Maike pazina Pēteri, kopš sevi atcerējās. Viņai pašai gan šķita jocīgi divdesmit triju gadu vecumā saukt viņu par tēvoci Pitiju, bet tā Maike vienmēr bija viņu uzrunājusi.

- Mazā Maike! Cik jauki tevi satikt! - Pēteris Vaisbekers tēlotā sajūsmā teica. — Saki: vai arī tava mamma ir šeit?

Viņš kokaini apskāva Maiki.

- Nē, mamma ir slimnīcā, - viņa atbildēja un ieķērās Pēterim elkonī.

- Ak, man ļoti žēl. Vai kaut kas nopietns?

Maike kopā ar Pēteri Vaisbekeru devās augšā pa kāpnēm. Ārdurvis atvērās, durvju ailā parādījās Volfganga tēvs. Arī viņam, ieraugot Maiki, mainījās sejas izteiksme, viņš nebūt nebija sajūsmināts. Taču viņš savu nepatiku ne tuvu nespēja slēpt tik meistarīgi kā tēvocis Pitijs, skatuves profesionālis.

- Ko tad tu te dari? - Hartmūts Māterns neapmierināti noburkšķēja.

Pļauka nebūtu sāpējusi vairāk kā šī nedraudzīgā sasveicināšanās.

- Sveiks, tēvoci Hartmūt! Nejauši gadījos šajā apkārtnē, - Maike meloja. - Es tikai gribēju uz brīdi ieskriet.

- Šovakar nebūs īstais laiks, - Hartmūts Māterns atbildēja. — Kā redzi, man ir viesi.

Maike samulsa. T ik rupji Volfganga tēvs ar viņu nekad nebija runājis. Aiz viņa parādījās Volfgangs. Viņš izskatījās nervozs un sasprindzis. Viņa tēvs un tēvocis Pitijs iegāja mājā un atstāja Maiki stāvam kā svešinieci - neatvadījušies un pat pieklājības pēc nelūguši nodot sveicienu Hannai. Maike bija dziļi aizvainota.

- Kas te īsti notiek? - viņa jautāja. - Kungu vakars, vai? Vai varbūt arī mamma bija ielūgta?

Volfgangs satvēra Maiki aiz rokas un stūma ārā no mājas.

- Maike, lūdzu! Šodien tiešām nav piemērots laiks. - Viņš runāja klusu un ātri - tā, it kā negribētu, ka kāds to izdzird. - Tā ir... sava veida... sava veida akcionāru sapulce. Runa būs par biznesa jautājumiem.

Tā nu noteikti nebija taisnība, un šie acīmredzamie meli Maiki aizskāra vēl vairāk nekā pazemojošā sajūta būt tikpat kā izmestai ārā.

- Kāpēc tu neatbildi, kad es piezvanu? - Maike ienīda savas balss toni. Viņa gribēja izlikties mierīga, bet izturējās kā histēriska, aizvainota kaza.

- Man šonedēļ bija drausmīgi daudz darba. Lūdzu, Maike, tagad te nedumpojies, - Volfgangs lūdza.

- Es itin nemaz nedumpojos, - viņa dusmīgi nošņāca. - Man tikai šķita, ka tu saki, ko domā, un es jebkurā laikā varu nākt pie tevis.

Volfgangs mulsi vilcinājās, kaut ko stostījās par krīzes sapulci un pārstrukturēšanos. Kāds idiotisks mīkstpēdiņš!

Maike nopurināja viņa roku no savējās. Viņa bija bezgala vīlusies.

- Es sapratu. T ie visi bija tikai vārdi, ar kuriem tu mierināji savu netīro sirdsapziņu. Patiesībā es tev esmu pie kājas. Jauku izklaidēšanos šovakar!

- Maike, pagaidi! Lūdzu! Tā taču nemaz nav!

Viņa turpināja iet, cerot, ka Volfgangs sekos un viņu mierinās, atvainosies vai kaut ko sacīs, bet, kad Maike pagriezās, lai viņam melodramatiski piedotu, Volfgangs jau bija nozudis mājā, ārdurvis bija aizvērtas. Nekad iepriekš Maike nebija jutusies tik vientuļa un nošķirta. Atskārsme, ka šo cilvēku simpātijas un draudzība nekad nebija attiekušās uz viņu kā cilvēku un viņu pieņēmuši tikai kā neglīto, traucējošo slavenās Hannas Hercmanes meitu, bija satriecoša.

Maike vilkās pa piebrauktuvi un cīnījās ar dusmu asarām. Iekams meitene izgāja uz ielas, viņa paņēma iPhone un stāvošās automašīnas iemūžināja dažos fotoattēlos. Ja tā šeit bija akcionāru sapulce, tad viņa bija Lady Gaga. Kaut kas te notika, un viņa uzzinās, kas tas bija. Stulbie idioti!

* * *

- Augstais Dievs! — Pia atlieca galvu un vērās augšup uz pelēkas dzīvojamās blokmājas fasādi Hatershaimas Šillerringā. - Man nebija ne jausmas, ka tagad viņš dzīvo te!

- Kā tā? Kur tad viņš dzīvoja agrāk? - jautāja Kristians Krēgers. Viņš stāvēja pie mājas ārdurvīm un piemiegtām acīm pētīja daudzās zvanu plāksnītes.

- Pirms kara celtā mājā Zaksenhauzenē, - Pia sacīja. - Netālu no dzīvokļa, kurā dzīvojām es un Henings.

Viņa bija nobrīnījusies, kad dators pirmīt bija izmetis šo adresi kā Franka Bēnkes pašreizējo dzīvesvietu. Šefam Pia bija teikusi, ka šodien beigs darbu, bet pēc divdesmit minūtēm satikās ar Kristiānu Hatershaimas tirgus stāvlaukumā. Viņai nebija lielu sirdsapziņas pārmetumu par to, ka kaut ko slēpj no Bodenšteina. Lai kāda arī būtu bijusi viņa loma toreizējā gadījumā, Pia bija pārliecināta, ka tieša sakara šefam ar to nav bijis. Tātad Bodenšteinam nebija jāzina, ka Pia tagad viņam aiz muguras dažiem ļaudīm uzdos jautājumus.

- Ā, es viņu atradu, - Kristiāns viņai blakus teica. - Ko lai saku?

- Nosauc savu vārdu, — Pia ierosināja. - Tev taču ar viņu nekad nav bijis strīdu.

Kolēģis nospieda zvana pogu, pēc pāris sekundēm kāds nočerk-stēja “Hallo?”, un Kristiāns atbildēja. Atskanēja dūkoņa, durvis atvērās, un viņi iegāja priekštelpā, kas, lai gan arī laikazoba skarta, tomēr izskatījās daudz koptāka, nekā varēja iedomāties, skatot neglīto blokmāju no ārpuses. Spriežot pēc ražotāja plāksnītes, lifts ticis būvēts 1976. gadā, un skaņas, kas bija dzirdamas brauciena laikā līdz sešpadsmitajam stāvam, nerosināja uzticību. Gaitenī oda pēc ēdiena un tīrīšanas līdzekļiem, sienas bija nokrāsotas ar lateksa krāsu nejaukā okera tonī, kas bezlogu gaitenim piešķīra vēl bezcerīgāku izskatu, nekā tas jau tāpat bija.

Pia ļoti labi atcerējās Bēnkes nepatiku pret šādām sociālajām celtnēm un to iemītniekiem un izjuta līdzjūtības uzplūdu, iedomājoties, ka tagad viņš bija viens no viņiem.

Atvērās kādas durvis, tajās parādījās Bēnke. Viņš bija ģērbies pelēkās sporta biksēs un notraipītā 1 kreklā, nebija noskuvies un stāvēja basām kājām.

- Ja tu būtu pateicis, ka arī tā tev ir līdzi, es nebūtu atvēris, -viņš sacīja Kristiānām Krēgeram, un gaitenī uzvēdīja šņabja smaka.

- Ko jūs no manis gribat?

- Sveiks, Frank! — Pia ignorēja nedraudzīgo apsveicināšanos.

— Vai ielaidīsi mūs?

Viņš uzlūkoja Piu ar neslēptu nepatiku, tad negribīgi pakāpās sānis un tikko manāmi paklanījās.

- Laipni lūdzu! Jūtos pagodināts uzņemt tevi savos luksusa apartamentos, - viņš sarkastiski atbildēja. — Diemžēl šampanieša vairs nav un mans sulainis darbu jau ir beidzis.

Pia iegāja dzīvoklī un bija satriekta. Tajā bija tikai viena aptuveni trīsdesmit piecus kvadrātmetrus liela istaba ar mazītiņu atvērta plānojuma virtuvi, gulēšanai paredzētā niša bija atdalīta ar priekškaru. Nodilusi tahta, zems, garens galdiņš, lēta priedes koka bufete, uz kuras stāvēja ieslēgts mazs televizors, kas darbojās bez skaņas. Uz apģērbu stieņa istabas kaktā karājās krekli, kaklasaites un uzvalki, zem tā rindā stāvēja daži pāri kurpju un putekļsūcējs. Katra brīvā vieta bija ar kaut ko aizpildīta, un, atrodoties tajā trim pieaugušajiem, telpa izskatījās galīgi piebāzta. Ik uz soļa bija jāuzgrūžas kādai mēbelei. Vienīgais patiesais skaistums bija skats no balkona uz attālajiem Taunusa kalniem, bet tas nebija mierinājums. Cik nomācoši, ja jādzīvo šādos apstākļos!

- Vai jūs abi tagad esat jaunā sapņu komanda? - Bēnke naidīgi jautāja. - Bernārs un Bianka^22 no Hofheimas...

Pia uztvēra viņa ūdeņaino, apsarkušo acu skatienu, kurā vīdēja klajš naids. Jau agrāk Frankam piemita mizantropiskas tieksmes, bet tagad viņš ienīda visu cilvēci bez izņēmuma.

- Šī taču nav nekāda pieklājības vizīte. Tātad sakiet, ko no manis gribat, un tad lieciet atkal man mieru!

- Mēs esam šeit, jo gribam no tevis uzzināt, kas toreiz slēpās aiz Ērika Lesinga lietas. - Pia zināja, ka nebija jēgas ilgi runāt riņķī apkārt, tāpēc tūlīt ķērās pie lietas.

- Ēriks - kurš? Šo vārdu nekad neesmu dzirdējis, — Bēnke apgalvoja, nepamirkšķinājis ne aci. - Vai viss? Tad jūs tūlīt varat pazust.

- Mūsu tagadējās lietās uzpeldēja divi vārdi, kuriem arī tolaik bija sava nozīme, - Pia nesatricināmi turpināja. - Mums šķiet, ka varētu būt kādas sakarības.

- Es nesaprotu, par ko tu runā. - Bēnke sakrustoja rokas uz krūtīm. — Un tas mani nekādā ziņā neinteresē.

- Mēs zinām, ka tu Frankfurtē kādā bordelī nošāvi trīs cilvēkus. Turklāt tā nebija pašaizsardzība, tu to darīji kāda uzdevumā. Tevi izmantoja un pirms tam pat nepateica taisnību. Tu nekad neesi ticis pāri tam, ka nošāvi kolēģi.

Bēnkc vispirms kļuva sarkans, pēc tam nobālēja. Viņš savilka rokas dūrēs.

— Viņi tev sabojāja visu dzīvi, ber šiem tas bija vienalga, - Pia sacīja. - Ja izdibināsim, kurš aiz tā slēpjas, mēs viņu varēsim saukt pie atbildības.

— Pazūdiet! - Franks caur sakostiem zobiem izspieda. — Tinieties prom un nekad vairs šeit nerādieties!

— Pirms sāki strādāt policijā, tu biji profesionālajā militārajā dienestā, - sarunā iesaistījās Kristiāns Krēgers. - Tu biji izgājis snaipera apmācību, darbojies speciālajā vienībā. Tu tiešām biji labs. Viņi tevi mērķtiecīgi izvēlējās šai akcijai, jo zināja, ka paklausīsi un neuzdosi jautājumus. Kurš tev deva pavēli? Un galvenais — kāpēc?

Franks Bēnke skatījās te uz Piu, te Krēgeru.

— Ko, pie velna, tas nozīmē? - viņš dusmīgi nočerkstēja. - Ko jūs no manis gribat? Vai man jau tāpat neklājas pietiekami draņķīgi?

— Frank! Mēs taču nevēlam tev sliktu, - Krēgers apgalvoja. — Bet mirst cilvēki! Kāda meitene tika brutāli piekauta un nogalināta, viņu vienkārši iemeta Maiņā! Pirms tevis mēs runājām ar vīrieti, kura automašīnā toreiz atrada slepkavības ieroci. Viņš un šī vīrieša toreizējais advokāts figurē arī vismaz divās pašreizējās lietās.

— Un jūs domājat, ka tā vienkārši varat šeit ienākt stundiņu patērzēt? Pajautāsim taču Frankam, viņš mums noteikti visu izstāstīs. - Bēnke nicīgi iesmējās. - Vai esat totāli stulbi? Šitā sūda lieta izpostīja visu manu dzīvi! Paskatieties taču, par ko esmu kļuvis! Jūs taču nedomājat, ka es atkal ļaušu sevi kaut kur ievilkt?! Un tas nu nekādā ziņā nebūs vecais un viņa... viņa zelta princese!

Frankam uz kakla bija parādījušies sarkani plankumi, uz pieres izspiedušās sviedru lāsītes. Viss viņa ķermenis trīcēja. Pia pazina Franku pietiekami labi un zināja, ka pietiktu ar vienu mazu dzirk-stelīti, lai viņš eksplodētu.

— Nāc, Kristiān, iesim! - viņa klusu sacīja. Tam nebija jēgas. Bēnke bija rūgtuma, naida un atriebības kāres saēsts, Franks nepalīdzētu pat tad, ja viņa, smagi ievainota un asiņojoša, gulētu viņa priekšā. Viņš piederēja pie to cilvēku kategorijas, kuri vienmēr meklē vainīgos savās personiskajās nelaimēs, un Franka acīs vainīga bija Pia, jo atņēmusi viņam Bodenšteina labvēlību.

- Runa nav par Bodenšteinu, Piu vai mani. — Kristiāns Krēgers tik ātri nepadevās. - Runa ir par to, ka cilvēki pasūta slepkavības un paliek nesodīti.

-Jums taču nav ne jausmas, uz ko tie ir spējīgi. Ne mazākās jausmas. - Franks pagriezās un iegāja savā minivirtuvītē. Viņš paņēma pudeli, kurā atradās caurspīdīgs šķidrums, un ielēja sev gandrīz pilnu ūdens glāzi.

- Kas ir “tie”? - Pia jautāja.

Franks paskatījās uz viņu, tad pielika glāzi pie lūpām un vienā paņēmienā to iztukšoja. Viņa skatiens klīda pa nelielo telpu. Pēkšņi ar niknumu, kas Piu pārbiedēja, viņš trieca glāzi pret sienu, taču tā nesaplīsa.

- Re! Skatieties! - Franks rūgti iesmējās. - Es vairs neko nespēju! Pat glāzi nevaru sasist, nolādēts!

Franks bija daudz vairāk piedzēries, nekā Piai bija šķitis. Mēģinot pacelt glāzi, viņš zaudēja līdzsvaru un atsitās pret plauktu, kas brīkšķēdams salūza. Franks smiedamies vārtījās pa grīdu, taču smiekli pārgāja izmisīgos šņukstos. Uztrenētais sporta fanātiķis, kurš ēda tikai bioloģiski audzētos pārtikas produktus un nekad nebija pieskāries cigaretei, bija kļuvis par dzērāju. Tas, kas 1997. gada martā notika Frankfurtē, bija Franku salauzis, jo viņš nekad nebija spējis to aizmirst. Viņa laulība bija izjukusi, dzīve kļuvusi par vienu vienīgu drupu kaudzi.

- Neko es vairs nevaru! - Franks izgrūda un ar dūri sita pa grīdu.

- Neko! Ar mani ir cauri, jo es pats esmu sūda niecība!

Pia un Kristiāns pārmija bažīgus skatienus.

- Frank, klausi, celies augšā! - Kristiāns noliecās pār viņu un sniedza roku.

- Pat sievieti es vairs nevaru dabūt, — Franks turpināja penterēt.

- Ko gan arī viņa ar mani iesāktu? Naudu iekasē mana bijusī, man atliek tieši maksai par šo sūda ūķi!

Pēdējos vārdus Franks izkliedza. Viņš pieslējās sēdus, neievērodams Kristiānā izstiepto roku, un bez palīdzības tika uz kājām.

- Es tev teikšu, lūk, ko. - Franks pievērsās Piai un pūta pēc degvīna smirdošo elpu viņai sejā. - Kopš pirmās dienas es tevi nevarēju ciest. Bagātā doktora Kirhofa sieva, kas par saviem akciju miljoniem drīz vien nopirka zemnieku sētu un visiem džekiem sagrozīja galvu ar saviem apaļajiem pupiem! Phe! Tu biji tik stulbi... uzcītīga un tik... tik nolādēti viltīga, tevi nevarēja ne atraut no darba! Salīdzinājumā ar tevi mēs visi izskatījāmies kā slinkas cūkas! Pieglaimojies vecajam, kur vien spēji!

Alkohols lika viņa mēlei mesties. Ilgi krātais naids bija atradis ventili, un Pia nereaģējot ļāva birt pār sevi apvainojumiem.

- Jā, es nošāvu trīs cilvēkus! Es nezināju, kas tur notiek. Nebija ne jausmas arī par informatoru. Mūs uz turieni aizsūtīja, jo kāds šiem bija pačukstējis, ka tur tiekot bīdītas lielas lietas. Varbūt man vajadzēja kaut ko nojaust, jo pirms tam šie iegrūda man citu ieroci. Tas viss iepriekš bija slepeni norunāts. Kad mēs tur ieradāmies, viens no rokeriem tūlīt izšāva. Vai man vajadzēja ļaut sevi nošaut? Arī es izšāvu un trāpīju labāk nekā tie draņķa tūļas. Diviem trāpīju galvā, trešajam - kaklā. Tā bija milzīga cūcība. Pirms vispār kaut ko biju apjēdzis, es jau sēdēju automašīnā. Tas viss. Neko vairāk es nezinu.

Pia viņam ticēja. Lamatas bija sagatavotas ne tikai informatoram Ērikam Lesingam, bet arī Bēnkem. Tā bija bandinieka upurēšana netīrā spēlē, ko spēlēja vareni vīri, kuriem cilvēka dzīvība neko nebija vērta.

- Kurš tur bija kopā ar tevi? - jautāja Kristiāns.

Franks Bēnke nošņācās. Viņš patenterēja garām Piai un noslīga uz tahtas. Viņa pavērsa skatienu lejup. Par spīti visam, ko Franks bija sagvelzis Piai, viņa nejuta dusmas, tikai dziļu līdzjūtību.

- Jūs gribat zināt, kurš vēl tur bija? - viņš pusaizvērtām acīm vāvuļoja. - Jā? Gribat zināt, kurš man teica: “Nolādēts, mans dienesta ierocis ir automašīnā!”? Es jums pateikšu. Jā, es jums pateikšu! Jo man uz to nospļauties! Viņa mani pamatīgi iegāza, bezjūtīgā mauka! Un pēc tam vēl draudēja. Ja es kādreiz bildīšot kaut pušplēstu vārdu, laimīgs nejutīšoties!

No Franka mutes izlauzās skaņa, kaut kas starp smiekliem un šņukstiem, un viņš ar plaukstu uzsita pa tahtas atzveltni. — Jā, pēc tam es tiešām nekad vairs nejutos laimīgs. Trīsdesmit sekundēs es padirsu visu savu dzīvi. Es nošāvu kolēģi! Un zināt, kāpēc? Tāpēc, ka man to pavēlēja viens nolādēts sievišķis!

— Kurš, Frank? — Kristiāns jautāja, lai gan viņi abi ar Piu to jau nojauta.

— Engele. — Franks Bēnke pietrausās pussēdus, viņa seja bija naida un rūgtuma izķēmota. - Krimināleksperte doktore Nikola Engele.

* * *

Pulkstenis rādīja 23.48. Vairāk nekā divdesmit četras stundas viņš nebija redzējis nevienu dzīvu dvēseli, nebija dzirdējis ne skaņu, izņemot nervus bendējošo čīkstoņu, kas nāca no aizrestotā ventilatora, kurš bija piestiprināts pie kameras griestiem. Acīmredzot vienīgi no turienes pieplūda svaigais gaiss, jo te nebija ne loga un pat ne gaismas šahtas. Vienīgais gaismas avots bija noputējusi 25 vatu kvēlspuldze pie griestiem, kurai nebija pat slēdža. Oda pēc neizmantotām telpām, pēc pelējuma un mitruma - tipisks pagraba smārds.

Kilians Rotemunds gulēja uz šaurās lāvas, sakrustojis rokas zem galvas, un blenza uz sarūsējušajām metāla durvīm, kas bija stabilākas, nekā izskatījās. Kad viņu aizturēja, Kilians nebija izjutis bailes, taču tagad tās viņam pakāpeniski uzmācās. Viņš neatradās Holandes policijas apcietinājumā, tiktāl bija skaidrs. Bet kur viņš bija? Kas bija melnā tērpušies vīri maskās, kuri viņu notvēra uz perona? Kāpēc tie viņu turēja šajā ūķī? Kā tie vispār zināja, ka viņš ir Amsterdamā? Vai Leonija būtu kaut ko izpaudusi, pirms viņu sasēja un viņai aizlīmēja muti?

Kiliana pēdējā maltīte bija sastāvējusi no diviem kūkas gabaliņiem, nu vēders nežēlīgi rūca. Remdeno ūdeni viņš dzēra tikai pa malkam, jo nezināja, cik ilgi ar to būs jāiztiek. Viņam bija atņēmuši siksnu un apavu auklas, lai gan šajā telpā ar gludajām, augstajām sienām nebija nekā rāda, pie kā viņš būtu varējis pakārties. Vismaz pulksteni bija atstājuši.

Kilians Rotemunds aizvēra acis un ļāva domām pamest pēc pelējuma smirdošo cietumu un aizklīst patīkamākās ārēs. Hanna! Tajā sekundē, kad viņu skatieni pirmo reizi bija sastapušies, kaut kas notika - kaut kas tāds, ko viņš vēl nekad iepriekš nebija piedzīvojis. Viņš Hannu jau bija redzējis televīzijā, bet patiesībā viņa bija pavisam citāda. Tajā vakarā viņa nebija uzklājusi grimu, matus bija savijusi vienkāršā mezglā, un tik un tā šai sievietei bija piemitis starojums, kas viņu fascinēja.

Leonija nekad nebija varējusi ciest Hannu. Bernda priekšlikums ar Hannas Hercmanes palīdzību darīt sabiedrībai zināmu Mihaelas briesmīgo likteni viņai it nemaz nepatika. Hercmanes kundze esot uzpūtīga, augstprātīga, egoistiska, neesot spējīga uz empātiju.

Nekas no tā neatbilda patiesībai.

Kilians Hannai neko nenoklusēja, viņš bija atklāts un godīgs pret Hannu un riskēja ar to, ka viņam nenoticēs. Bet viņa noticēja. Starp abiem drīz vien radās dziļa uzticēšanās, e-pasta vēstuļu tonis un izklāsta veids mainījās, un no sākotnējās fascinācijas izveidojās simpātijas. Vēl nekad Kilians nebija ar kādu pusotras stundas runājis pa telefonu, taču ar Hannu tas notika bieži. Viņam, to Kilians atskārta pēc divām nedēļām, tā bija vairāk nekā tikai iemīlēšanās. Hanna deva sajūtu, ka viņš atkal ir cilvēks. Viņas ciešā pārliecība, ka viss atkal būs labi, ka viņš ar Hannas palīdzību spēs sevi reabilitēt un atradīs ceļu atpakaļ uz normālu dzīvi, deva Kilianam spēku, kas, kā viņam pašam šķita, bija zudis uz visiem laikiem. Kjārai vairs nevajadzēs slepus apciemot viņu kempinga laukumā; iespējams, viņš drīz pavisam oficiāli drīkstēs satikt savus bērnus.

Kilians dziļi nopūtās. Ilgas pēc Hannas balss, viņas bezrūpīgajiem smiekliem, siltā, mīkstā ķermeņa, piekļauta pie viņējā, sajaucās ar dziļām raizēm. Cik labprāt viņš tagad būtu atradies pie Hannas, mierinājis viņu! Tieši tagad, kad ar viņas palīdzību bija šķitis: viss vērsīsies uz labu, atkal nežēlīgi bija iejaucies liktenis. Vai tā bija viņa vaina, ka Hannai uzbruka? Raizes, bailes un bezpalīdzību, ar ko viņš bija nosodīts, nomainīja izmisums. Pēkšņi Kilians izdzirdēja troksni. Viņš pieslējās sēdus. Uzmanīgi klausījās. Un tiešām: soļi tuvojās. Slēdzenē tika pagriezta atslēga. Kilians piecēlās no gultas, savilka rokas dūrēs, iekšēji apbruņojies pret visu, kas tagad varēja notikt. Izmisums izzuda. Lai ko šie tagad darītu ar viņu, viņš izdzīvos, jo gribēja atkal redzēt savus bērnus. Un Mannu.

* * *

- Vai tev negaršo?

Kristofs sēdēja Piai pretī pie virtuves galda un noskatījās, kā viņa stumda pa šķīvi ēdienu. Ratatujs ar rīsiem bija gards, bet Piai kuņģis neko neņēma pretī.

- Garšo. Bet man kaut kā īsti nav ēstgribas. - Pia nolika galda piederumus un dziļi nopūtās.

Paviesošanās pie Franka Bēnkes bija izraisījusi šoku, no kura Pia vēl nebija atguvusies, un viņa zināja, ka to, ko tikko bija dzirdējusi, nekad īsti nespēs aizmirst. Franks un viņa nebija draugi; laikā, kad abi kopā bija strādājuši 11. nodaļā Hofheimā, Franks izturējās nekoleģiāli un nejauki, darba lielāko daļu atstāja viņai un kolēģiem un apvainoja un aizskāra katru, kurš mēģināja būt laipns pret viņu. Tāpat kā visi pārējie, arī Pia pēc kāda laika nolēma, ka viņš vienkārši ir sūdabrālis. Tāpēc jo ļaunāka tagad bija atziņa, ka viņa tam nodarījusi lielu pārestību, jo patiesībā Franks bija upuris. Viņu bija izmantojuši un pametuši, viņa psihe un sirdsapziņa, un reizē ar to visa dzīve bija sačakarēta. Lai gan Franks bieži bija nozākājis un aizvainojis Piu, zinot par cilvēcisko traģēdiju, kas gadiem bija norisinājusies gandrīz viņas acu priekšā, sajūta bija savāda un skumdinoša.

- Vai gribi par to parunāt? - Kristofs jautāja. Viņa tumšajās acīs bija lasāmas raizes. Kristofs pazina Piu pietiekami ilgi un labi, lai spētu novērtēt, vai viņa ir tikai iegrimusi domās un pēc saspringtas dienas vēlas mazliet klusuma un atpūtas vai arī notikumi patiešām ir laupījuši dvēseles mieru. Ēstgribas trūkums bija pamats nopietnām raizēm, jo Pia varēja ēst gandrīz jebkurā dzīves situācijā.

- Pašreizējā brīdī ne. - Viņa atspiedās ar elkoņiem pret galdu un ar īkšķi un rādītājpirkstu masēja virsdeguni. - Es nemaz nezinātu, ar ko sākt. Ak Dievs, tā nu gan ir situācija!

Sekas tam, ko viņa pirmīt bija uzzinājusi tajā nomācošajā dzīvoklī, Pia vēl ne tuvu nebija aptvērusi, to viņa apzinājās. Kristiāns un viņa bija vienojušies pagaidām ne ar vienu nerunāt par to, ko Franks viņiem pastāstījis, bet bija skaidrs, ka kaut kas ir jādara -tagad, kad viņi zināja, kas toreiz bija noticis.

Kristofs neko neteica, nemudināja. Viņš nekad tā nedarīja. Viņš piecēlās, uz mirkli uzlika roku Piai uz pleca un tad sāka novākt galdu.

- Nevajag, es pati. - Pia nožāvājās, bet Kristofs tikai pasmaidīja.

- Vai zini, mīļumiņ, - viņš ierosināja, - tagad labāk ieej dušā, un pēc tam mēs kopā izdzersim glāzi vīna.

- Laba ideja. - Pia šķībi pasmaidīja. Viņa piecēlās, piegāja pie Kristofa un apvija rokas viņam ap vidukli.

- Ar ko gan es esmu tevi izpelnījusies? — Pia nomurmināja.

- Man ļoti žēl, ka pēdējā laikā nemaz neesmu parūpējusies par tevi un Lilī. Esmu tevi pavisam atstājusi novārtā.

Kristofs ar plaukstām aptvēra Pias seju un maigi noskūpstīja viņu uz lūpām.

- Tev ir taisnība. Jūtos totāli atstāts novārtā.

- Vai es varu to kaut kā vērst par labu? - Pia atbildēja Kristofa skūpstam un pārslīdināja rokas viņam pār muguru. Kopš te bija Lilī, viņiem nebija bijis seksa. Mazāk meitenes dēļ, vairāk tāpēc, ka Pia jau dienām ilgi vēlu atgriezās mājās un rīta agrumā vajadzēja celties augšā un mesties prom.

- Man jau kaut kas ir ienācis prātā, - Kristofs čukstēja viņai pie auss un pievilka Piu tuvāk sev klāt. Viņa juta Kristofa vēlmi. Viņa ādas smarža, roku pieskārieni, siltais, slaidais ķermenis tik tuvu viņas ķermenim iededza iekāres liesmu dziļi Pias iekšienē.

> >

- Varbūt tu domā par to pašu, ko es? - Pia piekļāva savu vaigu pie viņējā. Slepenās bažas, ka ikdienas rutīna varētu kaitēt viņu attiecību fiziskajai pusei, arī pēc trīsarpus gadiem bija nepamatotas. Drīzāk pretēji.

- Par ko tad tu domā? - Kristofs ķircinoši jautāja.

- Par... seksu, - Pia atbildēja.

- Paskat tik! - Viņš noskūpstīja Piu uz kakla,'pēc tam uz lūpām.

- T ieši par to arī es domāju.

Viņi atraisījās viens no otra. Pia uzkāpa augšā un iegāja vannas istabā. Viņa izģērbās, nometa piesvīdušās drēbes uz grīdas un iegāja dušā. Karstais ūdens noskaloja no ādas lipīgos sviedrus un aizdzina domas par Franka noplukušo dzīvokli, par viņa izmisumu un par uztraucošo apjausmu, ka Bodenšteinam no viņas ir drūmi noslēpumi.

Kristofs jau bija gultā, kad Pia pēc brīža iegāja guļamistabā. No skaļruņiem skanēja klusa mūzika, uz naktsgaldiņa bija noliktas divas glāzes un pudele baltvīna. Pia ielīda blakus Kristofam zem segas un izbaudīja viņa apskāvienus. Pa plaši atvērtajām stiklotajām balkona durvīm ieplūda mitra un vēsa brīze, atnesot līdzi ceriņu un svaigi pļautas zāles smaržu. Lampa ar papīra abažūru meta blāvu, zeltītu gaismu uz viņu kustīgajiem locekļiem, un Pia izbaudīja uzbudinājumu un brīnišķīgo baudas sajūtu, ko viņā izraisīja Kristofa glāsti. Pēkšņi atvērās durvis. Tajās parādījās mazs stāvs ar izspūrušiem blondiem matiem. Kristofs un Pia izbīlī atrāvās viens no otra.

- Man bija slikts sapnis, opīt, - Lilī raudulīgā balsī paziņoja.

- Vai drīkstu gulēt pie jums?

- Sasodīts! - Kristofs nomurmināja un aši pārvilka pāri sev un Piai segu.

- Opītis, - Pia ķiķināja un piespieda seju Kristofam pie muguras.

- Tagad ne, Lilī, - Kristofs mazmeitai atbildēja. - Ej atpakaļ uz savu gultu! Es tūlīt aiziešu pie tevis.

- Jums taču nekā nav mugurā, - Lilī konstatēja un ziņkārīgi pienāca tuvāk. - Vai jūs gribat taisīt bēbi?

Kristofam mute bija ciet.

- Mamma un tētis to arī mēģina gandrīz katru nakti un reizēm pat pa dienu, - Lilī pārgudri stāstīja un atsēdās uz gultas malas.

- Bet līdz šim man vēl nav ne brāļa, ne māsas. Opi, ja Piai būs bēbis, vai tas būs mans mazbērns?

Pia piespieda mutei priekšā plaukstu un cīnījās ar smieklu lēkmi.

- Nē. - Kristofs nopūtās. - Bet, godīgi sakot, es pašreiz nevaru koncentrēties uz iespējamām radniecības pakāpēm.

- Nekas, opīt. Tu taču jau esi vecs. - Lilī piešķieba galvu. - Bet tad taču es ar to bēbi drīkstēšu rotaļāties, vai ne?

- Tu tagad drīksti iet uz savu gultu, - Kristofs atbildēja. Lilī nožāvājās un pamāja ar galvu, bet tad viņai atkal ienāca prātā sliktais sapnis.

- Bet man ir bail vienai kāpt lejā, - meitene apgalvoja. - Vai atnāksi līdzi? Lūdzu, opi! Es pavisam ātri iemigšu.

- Tu taču augšā uzkāpi viena, - Kristofs sacīja, bet viņš jau bija pievārēts.

- Ej vien, - Pia, tikko valdīdamās, teica. - Es izdzeršu glāzi vīna, kamēr tu būsi prom.

- Nodevēja! - Kristofs žēlojās. — Tu iznīcini jebkuru audzināšanas mēģinājumu. Lilī, gaidi pie durvīm, es tūlīt nākšu!

- Okei. - Mazā notrausās no gultas malas. - Arlabunakti, Pia!

- Arlabunakti, Lilī! - Pia atbildēja. Kad meitene bija nozudusi, viņa iespurdzās. Viņa smējās, līdz pār seju sāka tecēt asaras.

Kristofs piecēlās, uzvilka apakšbikses un T kreklu.

- Šito bērnu! - Viņš uzspēlētā izmisumā pašūpoja galvu. - Domāju, ka man būs jāparunā ar Annu par bērnu audzināšanu.

Pia apvēlās uz muguras un smīnēja.

- Junge, komm bald wieder, bald wieder zurück,[23] — viņa iedziedājās un smējās.

- Nemaz nedomā, ka tik viegli tiksi cauri! - smaidīdams sacīja Kristofs. - lūlīt būšu atpakaļ. Tikai nemēģini iemigt!

Piektdiena, 2010. gada 2. jūlijs

VIŅI BIJA AIZSĒJUŠI TAM ACIS, rokas sasaistījuši aiz muguras ar roku dzelžiem. Brauciena laikā, kas ilga apmēram pusstundu, neviens neteica ne vārda. Tas nebija mikroautobuss kā tas, kurā viņu bija transportējuši no Amsterdamas centrālās dzelzceļa stacijas līdz mājai ar pagrabu. Šis bija vieglais auto, limuzīns. Ne BMW vai mersedess - polsterējums bija pārāk mīksts. Drīzāk kaut kas no britiem. Jaguārs vai bentlijs. Kilians Rotemunds ieelpoja vieglo ādas un koka smaržu, saklausīja mīksto kā zīds 12 cilindru motora dūkoņu un izjuta automašīnas virsbūves maigo nosvēršanos katrā pagriezienā. Optisko kairinātāju neesamība saasināja visas citas maņas, un Kilians koncentrējās uz to, ko dzirdēja, saoda un juta. Bez viņa automašīnā bija vēl vismaz trīs vīrieši, priekšā sēdēja divi, trešais - aizmugures sēdeklī viņam blakus. Bija jūtama dārga odekolona smarža, bet arī vīrieša ķermeņa izgarojumu smārds, kurš ilgāku laiku nebija mazgājies. Šis vīrietis sēdēja viņam blakus. Viņam mugurā bija lēta mākslīgās ādas jaka, un viņš pavisam nesen bija smēķējis. Lai gan Kilianam tas viss nekādā ziņā nepalīdzēja noskaidrot, uz kurieni viņu ved un ko no viņa grib, tomēr koncentrēšanās uz ārējiem apstākļiem palīdzēja apspiest bailes. Pēc tam kad viņi kādu laiku lielā ātrumā bija braukuši pa samērā līdzenu ceļu, autovadītājs samazināja tempu un asi iegrieza auto pa labi. Autostrādes nobrauktuve, Kilians nodomāja. Pagrieziena rādītājs tikšķēja. Vīrietis, kas sēdēja blakus autovadītājam, ieklepojās.

- Uz priekšu un pa kreisi, - viņš klusu sacīja. Vāciski, bez akcenta. Pēc brīža automašīna sāka ripot pa bruģakmeņiem un apstājās. Durvis tika atvērtas, Kilianu asi sagrāba aiz rokas un izvilka no mašīnas. Nakts klusumā grants neticami skaļi čirkstēja zem viņa kurpju zolēm, gaiss bija pavēss. Slapjās zemes izgarojumi sajaucās ar lauku smaržām. T ālumā kurkstēja vardes.

T ā bija savāda sajūta - iet un neko neredzēt.

- Uzmanību, pakāpiens! - kāds Kilianam blakus teica, bet viņš tik un tā paklupa un ar plecu atsitās pret raupju ķieģeļu mūri.

- Kurp jūs mani vedat? - Kilians jautāja. Viņš negaidīja atbildi un to arī nesaņēma. Atkal pakāpieni. Kāpnes uz leju. Saldena smarža -pēc āboliem un nenorūguša vīna. Pagrabs - spriežot pēc smaržas intensitātes, varbūt tur bija arī sulu spiedne. Atkal kāpnes, šoreiz tās veda augšup.

Viņa priekšā atvērās durvis, klusu nočīkstēja eņģes. Pagraba smarža vairs nebija jūtama. Nesen vaskota parketa grīda. Un grāmatas. Oda pēc vecām grāmatām, ādas, papīra, putekļiem. Bibliotēka?

- A, jūs esat klāt! - kāds klusā balsī sacīja. Pa grīdu tika pavilkts krēsls.

- Sēdies!

Pavēle bija adresēta viņam. Kilians apsēdās uz krēsla, viņa rokas tika rupji saliektas uz aizmuguri, potītes piesietas pie krēsla kājām. Vienā rāvienā kāds novilka apsēju no viņa acīm. Spoža gaisma bombardēja tīkleni, Kiliana acis asaroja, un viņš tās mirkšķināja.

- Ko jūs darījāt Amsterdamā? - jautāja vīrietis, kura balsi viņš nekad iepriekš nebija dzirdējis. Šis jautājums iezvanīja visus trauksmes zvanus Kiliana smadzenēs, tas apstiprināja viņa ļaunākās aizdomas. Viņš atradās to cilvēku varā, kuri pirms desmit gadiem tika izpostījuši viņa dzīvi. Viņi toreiz nebija izrādījuši žēlastību, un arī šoreiz tādas nebūs. Bija lieki jautāt, kā viņi bija lietas kursā, kur ieguvuši informāciju, ka viņš devies uz Holandi. Tam nebija nekādas nozīmes.

- Apciemoju draugus, - Kilians atbildēja.

- Mums ir zināmi tie “draugi”, ko jūs apciemojāt, - vīrietis atbildēja. — Izbeidziet spēlītes! Par ko jūs ar viņiem runājāt?

Gaismas aizsegā Kilians redzēja tikai vīriešu kontūras; viņš nevarēja saskatīt viņu sejas, pat ne to apveidus.

- Par burāšanu, - Kilians atbildēja.

Sitiens nāca bez brīdinājuma un trāpīja viņam tieši sejā. Deguna kauls nokrakšķēja, mutē bija sajūtama asiņu garša.

- Es nelabprāt jautāju divreiz, - vīrietis sacīja. - Tātad par ko jūs runājāt?

Kilians klusēja. Sasprindzinājis muskuļus, gaidīja nākamo sitienu, nākamās sāpes. Taču tad kāds pagrieza krēslu, uz kura viņš sēdēja, pa kreisi. Pie sienas bija piekārts televizors.

Viņš satrūkās, kad pēkšņi ieraudzīja Hannas seju. Viņai bija aizbāzta mute, asinis tecēja pār seju un acis bija ieplestas panisku šausmu izteiksmē. Kamera pavirzījās nostāk. Hanna, kaila un sasieta, tupēja uz betona grīdas. Tie cūkas bija filmējuši, kā situši un izvarojuši Hannu. Kiliana sirds asiņoja. Viņš novērsa seju un aizvēra acis, nespēja skatīties, kā sievietei, ko viņš mīlēja, vajadzēja ciest elles mokas un nāves bailes.

- Skaties! - Kāds sagrāba viņu aiz matiem, parāva uz augšu galvu, bet Kilians aizmiedza acis. Viņi nevarēja to piespiest skatīties, taču bija jāklausās Hannas izdotajās izmisīgajās skaņās un mocītāja ņirdzīgajā balsī, kurš detalizēti komentēja savas pretīgās izdarības. Kiliana kuņģis savilkās čokurā, un viņš izvēma šalti šķidruma rūgta kā žults.

- Jūs, cūkas! - viņš izgrūda. - Jūs, netīrie, pretīgie cūkas! Ko jūs esat izdarījuši?

Kilians saņēma sitienus, viņš nespēja no tiem izvairīties. Galvā noskanēja kā šautenes šāviens, kad salūza viņa vaigakauls; āda pārplīsa, asinis tecēja pār zodu, sajaucās ar neapturami plūstošajām asarām.

- Vai gribi, lai tas pats notiktu ar tavu meitu? - cieši blakus viņa ausij čukstēja kāda balss. - Jā? Vai tu to gribi? Re, paskaties, tā taču ir tava nevainīgā, mazā meitiņa, vai ne?

Kilians atvēra acis. Filma bija sliktas kvalitātes, acīmredzot filmēta ar slēpto kameru, bet tā neapšaubāmi bija Kjāra; viņa stāvēja hokeja kluba vārtu priekšā un sarunājās ar jaunu vīrieti, kurš kamerai bija pagriezis muguru. Meitene koķeti smējās, viņas garie, blondie mati krita pār kailajiem pleciem, kad viņa pavērās augšup uz vīrieti. Ki-lianam trūka elpas. Kakls bija kā aizžņaugts, deguns aizķepis ar asinīm un asarām. Bailes ledaini ložņāja katrā ķermeņa dzīslā.

—Tiešām salda pelīte tā mazā Kjāra. Jauki, mazi pupiņi un smuks dibentiņš, - sacīja balss viņam aiz muguras. - Filmiņa ar viņu galvenajā lomā noteikti gūs milzīgus panākumus.

Smiekli.

— Ja tu drīz vien nevērsi vaļā savas žaunas, mazulīte vēlākais šodien ap pusdienlaiku piedzīvos to pašu, ko tā televīzijas madāma!

Kilians sabruka. Viņš būtu izturējis jebkuras sāpes, jebkuras mocības un spīdzināšanu, bet doma, ka šie cilvēki varētu nodarīt viņa meitai to pašu, ko Hannai, bija gandrīz neizturama. Viņš atvēra muti un sāka runāt.

* * *

- Nāc, Lomaks!

Viņa atvēra ārdurvis. Suns kā zibens izlēca no sava groza, metās viņai garām un izjoņoja ārā. Viņa šķērsoja pagalmu un kā katru rītu izvēlējās ceļu caur dārzu. Kokos dziedāja putni, rasas lāsītes zālē mirdzēja uzlecošās saules staros. Svītrainais Stafordšīras dzinējsuns trakoja pa zāliena laukumiem, apčurāja katru otro rožu krūmu un ik reizi rūkdams kārpījās ar pakaļkājām. Viņš bija pagalma karalis, priekšnieks. Pārējie suņi viņam bez ierunām paklausīja. Tāpat kā visi vīrieši respektē Berndu, Mihaela nodomāja. Kopš aizvakardienas viņa neko nebija dzirdējusi par savu vīru. Agrāk tā bija gadījies biežāk, bet jau daudzus gadus viņam vairs nebija nācies saķerties ar policistiem. Lai gan Mihaela plašajā īpašumā nebija viena un nevajadzēja baidīties no kramplaužiem, viņu tomēr uztrauca vīra prombūtne. Kopš vakardienas arī bērni bija prom - desmit dienu brīvlaiks pie Baltijas jūras sporta nometnē. Tā arī labāk - pēc policistu stulbās akcijas, kad tie bija iedzinuši milzu bailes, it īpaši jaunākajam dēlam. Nelaist viņu kopā ar draugiem un komandas biedriem būtu bijusi nepareiza izvēle.

Tomēr Mihaelai trūka abu bērnu. Mājā bija klusu bez Bernda un dēliem. Nataša gan labprāt viņai piebiedrojās, taču viņa ne tuvu nebija tik runīga kā Ludmila, kura bija strādājusi par izpalīdzi pirms viņas. Mihaela beidza lielo pastaigu pie darbnīcas. Trīs no puišiem jau bija ieradušies.

- Čau, čau! - sveicināja Fredijs, darbnīcas meistars. — Vai gribi kafiju, šefien?

- Labrīt! Jā, labprāt, - Mihaela atbildēja. Viņa atsēdās uz koka sola šķūņa priekšā un atspiedās pret koka sienu, kas jau bija sasilusi saulē. Lomakss nopūties apgūlās blakus viņas kājām un uzlika purnu uz priekšķepām. Fredijs jau pēc dažām sekundēm atnesa krūzi ar kūpošu kafiju.

- Mazliet piena, divi graudi cukura, - viņš smaidīdams sacīja.

- Citādi viss kārtībā? Vai ir kas dzirdams par šefu?

- Nē, diemžēl nav. — Mihaela pateikdamās pamāja ar galvu un maziem malciņiem dzēra kafiju. — Bet citādi viss ir labi.

Puiši vienmēr bija tik gādīgi. Reizēm Mihaelai tas šķita pat par daudz, jo viņi to gribēja atbrīvot gandrīz no visām rūpēm, pat no iepirkšanās. Viņa pasniedzās pēc avīzes Bild, ko kāds no vīriem bija atstājis uz galda. Mihaela reti lasīja avīzes. Viņu ne pārāk interesēja tas, kas notika pasaulē; katastrofas, krīzes un kari viņu nomāca. Viņai labāk patika grāmatas. Lomakss, apmierināti noņurdējies, nogūlās uz sāniem un izbaudīja saules siltumu.

Pēkšņi Mihaela sarāvās. Pretī no fotogrāfijas raudzījās vīrietis, un viņai aizrāvās elpa. Mihaela nespēja to aizkavēt - acis jau bija izlasījušas pirmās rindiņas, un viņa it kā piespiedu kārtā turpināja lasīt.

Kādreizējam uzņēmējam un mātes un bērna palīdzības biedrības Sonnenkinder e. V. dibinātājam Dr. Jozefam Finkbaineram šodien aprit astoņdesmit gadi. Svinīgā pasākumā jubilāru, kurš par savu pašaizliedzīgo darbību labdarības laukā ir apbalvots ar valsts 1. pakāpes Atzinības krustu un Hesenes federālās zemes goda diplomu, viņa villas dārzā sveiks ģimene un neskaitāmi viesi. Iemesls svinībām ir arī biedrības Sonnenkinder e. V. četrdesmit gadu pastāvēšanas jubileja...

Burti izplūda Mihaelas acu priekšā, pirksti iekrampējās kafijas krūzes osā. Viņai vienlaikus kļuva te karsti, te auksti. Jozefs Fink-bainers! Kaut kas viņas galvā, kaut kas, ko viņa un Leonija ar pūlēm bija salikušas kopā, sabirza tūkstoš gabalos. Pēkšņi Mihaelai atkal bija seši gadi. Viņa sēdēja pie liela, ovāla galda, priekšā atvērta grāmata, un vēlējās, kaut spētu izlasīt, kas tajā rakstīts. Ilustrācijas grāmatā viņa redzēja tik skaidri, it kā vēl vakar grāmatu būtu turējusi rokā, lai gan bija pagājuši četrdesmit gadi. Mihaela Princlere lūkojās uz fotogrāfiju ar sirmo kungu, kurš laipni un labvēlīgi smaidīja fotokamerā. Ak, cik ļoti Mihaela viņu bija mīlējusi! Viņš bija meitenes bērnības pasaules spožā saule. Bērnības laimīgākās atmiņas, kādu nebija pārāk daudz, bija nesaraujami saistītas ar viņu. Daudzus gadus Mihaela nesaprata, kāpēc viņas dzīvē bieži bija stundas, reizēm pat veselas dienas un nedēļas, kuru atmiņā vienkārši nebija. Leonija bija izdibinājusi, ka Mihaela savā ķermenī nav viena. Tur bija ne tikai Mihaela. Tur bija arī vēl citas, kurām katrai bija savs vārds, savas atmiņas, jūtas, simpātijas un antipātijas. Mihaela to ilgi nebija gribējusi pieņemt, tas izklausījās totāli vājprātīgi un tomēr izskaidroja šos dīvainos un uztraucošos īslaicīgos apziņas traucējumus. Kamēr Mihaela bija maza meitene, viņai vienlaikus bija jāsadzīvo arTanju, Sandru, Stellu, Doroteju, Karīnu, Ņinu, Babsiju un neskaitāmi daudzām citām identitātēm.

- Izbeidz, Mihaela! - viņa sev skaļi pavēlēja. Bija bīstami iegrimt atmiņās, jo viņas gars neviļus varēja pāriet citā identitātē, un tad viņai atkal zudīs laiks. Mihaela turpināja enerģiski šķirstīt avīzi, un jau nākamajā lappusē skatienu piesaistīja cita pazīstama seja.

- Kilians! - viņa pārsteigta nomurmināja. Kāpēc viņa fotogrāfija ievietota avīzē Bild?. Mihaela ātri pārlaida acis īsajam tekstam zem fotogrāfijas. Viņa nodrebēja. Nē! Tas nevarēja būt! Tā nedrīkstēja būt patiesība! Bernds taču bija teicis, ka Leonija esot aizbraukusi atvaļinājumā. Mihaela gan bija par to brīnījusies, jo tieši tagad, šajā plāna fāzē, nebija piemērotākais laiks aizceļošanai, bet Leonija tik daudz bija darījusi viņas labā, ka Mihaela no visas sirds bija novēlējusi savai terapeitei atvaļinājumu, 'lāču avīzē bija'rakstīts, ka Leonija ir mirusi. Un Kilianu meklēja sakarā ar viņas nāvi un uzbrukumu televīzijas moderatorei Johannai H.

Mihaela bija kā apreibusi, viņai tik ļoti trīcēja rokas, ka bija grūti noturēt kafijas krūzi. Lomakss juta saimnieces sasprindzinājumu, pielēca kājās un mēģināja nolaizīt Mihaelas roku.

Kas bija realitāte, un ko viņa iedomājās? Vai atkal bija pazudis laiks un viņa to nebija pamanījusi? Varbūt bērni nemaz nebija brīvdienu nometnē, bet jau sen izauguši, apprecējušies un izvākušies?! Un Bernds? Kur ir viņš? Kas šodien par dienu? Cik viņai gadu? Mihaela salocīja avīzi, ielika to vestes kabatā un piecēlās. Viņai reiba galva. Kur gan varētu būt tā pasaku grāmata, kuru viņa tikko šķirstīja? Māte bārsies, ja Mihaela to kaut kur pametīs, jo grāmata viņai bija dārga - tā bērnībā bija piederējusi mātei pašai. Sasodīts! Vēl nupat tā tepat vien bija! Vai varbūt tomēr ne? Mihaela palūkojās visapkārt. Kur viņa vispār atradās? Kas bija šie vīrieši?

Mihaela pieķēra pie galvas. Nē, nē, nē, tas nedrīkstēja atkal sākties, tas bija jāaptur. Jāpiezvana Leonijai, viņa nedrīkstēja zaudēt atbalstu savā, Mihaelas dzīvē. Citādi notiks katastrofa.

* * *

Pia steidzās augšup pa kāpnēm, izlaižot ik pa pakāpienam. Pusi nakts viņa bija gulējusi nomodā un domājusi par to, ko iesākt, lai atgūtu uzticību Bodenšteinam. Nekādā ziņā nedrīkstēja atstāt visu, kā bijis, un izlikties, ka neko nezina. Nevarēdama izšķirties starp lojalitāti pret savu šefu un pienākuma apziņu, Pia tikai rītausmā bija iekritusi nemierīgā, murgpilnā miegā un pamatīgi aizgulējās. Šodien viņai puse dienas bija brīva, jo vienpadsmitos bija jābrauc uz pieņemšanu Falkenšteinā, kur viņu bija ielūgusi Emma.

Bija divdesmit pāri astoņiem, kad Pia atrāva vaļā apspriežu telpas durvis, nomurmināja labrītu un atvainojās. Viņa atkrita uz brīvā krēsla starp Kemu un Katrīnu un saņēma nosodošu skatienu no kriminālekspertes Dr. Nikolas Engelcs, kurai bija kļuvis par paradumu piedalīties 1 1. nodaļas rīta apspriedēs.

- Hēhstē un Unterlīderbahā praktizējošo psihologu un Hēhstes slimnīcas psihiatrijas nodaļas personāla izvaicāšana līdz šim neko nav devusi, - pašlaik ziņoja Kaijs Ostermans. — Neviens meiteni tur nav redzējis. Un arī pēc fotorobota nav atpazinis.

- Kāpēc tu šodien esi tik šika? - Katrīna čukstēja.

—Tāpēc, ka man tūlīt jādodas uz dzimšanas dienas pieņemšanu, — Pia tāpat čukstus atbildēja. Viņa jutās ne savā ādā gaišzilajā vasaras kleitā ar dziļo izgriezumu, plānajā adītajā jaciņā un augstpapēžu vasaras kurpēs, kuras bija tik jaunas, ka sāpīgi spieda labās kājas pēdas pacēlumu. Ikviens kolēģis, ko Pia bija satikusi pa ceļam uz augšu, bija viņu atzinīgi nopētījis, kāds pat joka pēc nosvilpa tai pakaļ. Varbūt par to vajadzēja priecāties, bet Piai neizgāja no prāta Bēnkes stulbā piezīme par viņas krūtīm. Pia necieta, ka viņu reducēja līdz viņas ķermeņa izmēriem.

> j »

- Vai fotoroboti ir gatavi? — viņa jautāja kolēģei. Katrīna pamāja ar galvu un pabīdīja uz viņas pusi divas datori/drukas. Vīrietim bija bārda, bet tas nekādā ziņā nebija Bernds Princlers. Viņa seja bija šaurāka, bārda - pilnīgāka, turklāt acis bija novietotas dziļāk un deguns izskatījās platāks. Sievietei bija tumši mati, pāža griezums un simpātiska, bet neizteiksmīga seja. Nekādu sevišķu, raksturīgu pazīmju. Pia bija vīlusies. Viņa bija gaidījusi vairāk.

- Mēs šodien turpināsim darbu psihoterapeitu praksēs, kurās ārstē galvenokārt bērnus un jauniešus, - Kaijs turpināja. - Pēc mūsu liecinieces sacītā, pāris runājis nevainojamā vācu valodā, toties meitene - ar izteiktu akcentu. Viņi to nosaukuši “mūsu meita”, tātad runa varētu būt par adoptētu bērnu. Tāpēc mēs pārbaudām visas adopcijas iestādes.

Bija paredzēts, ka ap pulksten deviņiem šeit no Proingeshaimas ieradīsies Bernds Princlers. Dr. Engelei, Bodenšteinam un Kemam viņš līdzās Kilianam Rotemundam bija otrā visvairāk aizdomās turētā persona Hannas Hercmanes lietā. Pia neko neteica, viņa tikai ar vienu ausi klausījās runātajā. Viņai bija pavisam skumji, ka vairs nevarēja uzticēties diviem cilvēkiem no savas komandas, un viņa slepus sev vaicāja, vai Nikola Engele apspriedēs piedalās tikai intereses pēc vai ari vēlas novērst to, ka izmeklēšana ievirzītos personiski viņai bīstamā gultnē.

- Okei, tā turpināsim, — Bodenšteins sacīja. - Pia, es vēlos, lai tu tūliņ piedalītos konfrontācijā ar liecinieku un Princlera nopratināšanā.

- Bet vēlākais bez divdesmit vienpadsmitos man jāiet prom, -viņa atgādināja. - Man šodien puse dienas ir brīva.

- Brīva? Tagad, kad pilnā sparā notiek izmeklēšana? - Dr. Engele sarauca uzacis. - Kurš to atļāva?

- Es. - Bodenšteins pastūma atpakaļ krēslu un piecēlās. - Līdz tam mēs droši vien jau būsim beiguši. Tātad pēc desmit minūtēm lejā!

- Skaidrs. - Pia paņēma somiņu, kas viņai šodien bija līdzi parastās mugursomas vietā, un gāja uz savu biroju. Kaijs viņai sekoja.

- Kāpēc tu biežāk nevalkā kleitas? - viņš jautāja.

- Vai arī tu vēl ar to sāksi? - Pia noņurdēja.

- Ar ko? - Kaijs vientiesīgi jautāja. - Es uzskatu, ka tavas kājas ir baudījums acīm.

- Skaidrs, manas kājasl

- Jā, tavas kājas. Kopš man vairs ir tikai viena, esmu kļuvis par kāju apbrīnotāju. - Viņš pasmaidīja un apsēdās pie sava rakstāmgalda. - Ko tad tu domāji?

- Es... es neko nedomāju, — Pia aši atbildēja un ieslēdza savu datoru. Kāpēc gan viņai vajadzēja tik jūtīgi reaģēt?

Pia ievadīja datorā paroli un pārbaudīja e-pastus. Nekā īpaša. Policijas serverim bija tā priekšrocība, ka jau iepriekš tika nobloķēts apgrūtinošais surogātpasts un reklāmas. T ieši tad, kad viņa gribēja iziet no e-pasta programmas, ienāca jauna ziņa ar vārdu “Lilī” temata ailē. Nosūtītājs Piai nebija zināms. Viņa noklikšķināja uz vēstules, tai bija arī pielikums.

Ik pa laikam pazūd mazas meitenes, un tās nekad netiek atrastas. Būtu žēl šī jaukā meitēna — un tikai tāpēc, ka viņas mamma bāž degunu lietās, kas uz viņu neattiecas.

Pielikumā bija fotogrāfija, kurā bija redzama Lilī un viņa pati kopā ar suņiem pie kāda no aplokiem Birkenhofā. Uzņēmums bija mazliet neskaidrs, it kā būtu fotografēts no liela attāluma. Dažas sekundes Pia nesapratnē blenza uz tekstu. Tikai pakāpeniski viņa sāka aptvert, ko nozīmē šī vēstule, un viņai uzmetās zosāda. Tie bija nepārprotami draudi! Lilī uzskatīja par viņas meitu un draudēja tai kaut ko nodarīt, ja Pia neizbeigs... Jā, bet ko neizbeigs? Kur viņa bija iebāzusi savu degunu?

- Tagad nekļūsti iedomīga tikai tāpēc, ka izteikšu tev komplimentu, — sacīja Kaijs. - Tev tiešām ir fantastiska...

- Panāc, lūdzu, šurp un paskaties šo te! - Pia pārtrauca kolēģi.

- Kas noticis? - Kaijs pienāca pie Pias galda. - Tu esi kļuvusi pavisam bāla.

- Skaties! - Pia pabrauca ar krēslu nedaudz atpakaļ, paķēra rokassomiņu un izņēma mobilo telefonu. Viņai vēderā viss sagriezās un briesmīgi trīcēja rokas. Ar steigu jāzvana Kristofam un viņš jābrīdina! Viņš ne milisekundi nedrīkst izlaist no acīm Lilī!

>

- Tie ir vērā ņemami draudi, — atzina arī Kaijs un norūpējies sarauca pieri. - MaxMurks@hotmail.com - pilnīgi skaidrs, ka viltota adrese. Tas jāparāda šefam.

Nedaudz vēlāk Bodenšteins, Kristiāns, Kems un Katrīna ar nopietnu sejas izteiksmi stāvēja ap Pias rakstāmgaldu. Pia bija piezvanījusi Kristofam, kurš tūlīt bija aptvēris situācijas nopietnību un apgalvojis, ka pieskatīs Lilī un pieteiks visu laiku atrasties viņa tuvumā.

- Tu kādam pamatīgi būsi uzminusi uz varžacīm, — Kems sacīja.

- Jā, bet kam tad? - Pia vēl aizvien bija neizpratnē. Kāds zināja, kur viņa dzīvo, un bija nofotografējis Lilī un viņu! Doma, ka kāds ir klaiņojis ap viņas māju, atmodināja, kā Piai bija šķitis, sen aizmirstas bailes, kas bija slēpušās dziļi viņas iekšienē. - Es nesaprotu! Mēs taču vispār neko nezinām!

- Laikam tomēr zinām, - Bodenšteins noteica un uzmeta viņai stingru skatienu. - Padomā! Ar ko un par ko tu esi runājusi?

Pia samulsa. Vai teikt kolēģiem, ka vakar viņa runājusi ar Bēnki par Ēriku Lesingu? Vai draudi nāk no šīs puses? Varbūt aiz tā slēpjas Franks? Pias skatiens sastapās ar Kristiānā skatienu, viņš gandrīz nemanāmi papurināja galvu.

Pie durvīm pieklauvēja. Sardzes ierēdne ziņoja, ka identifikācijai izraudzītie vīrieši gaidot lejā.

- Mēs tūlīt iesim, — Bodenšteins atbildēja. - Tu neko vairāk nevari darīt, kā esi izdarījusi, Pia. Kaijam jābrīdina kolēģi Kēnig-šteinā, tad Kristofam tikai jāpaziņo viņiem, ja manīs kaut ko aizdomīgu.

Pia pamāja ar galvu. Tas gan viņu itin nemaz nenomierināja, bet šefam bija taisnība. Šajā brīdī neko vairāk nevarēja darīt.

* * *

Laikapstākļu dievs bija žēlīgs un dāvāja viņas vīratēvam kobaltzilas debesis, cauraustas pūkainām mākoņu aitiņām. Pieņemšanai un svinībām brīvā dabā nekas nestāvēja ceļā. Fēnojot matus, Emma skatījās lejā pa vannas istabas logu. Helmūts Grasers un viņa čaklie palīgi jau vakar bija novietojuši pulti runātājiem, krēslus, augstos galdiņus un uzslējuši nelielu skatuvi dažādiem priekšnesumiem, šorīt viņi bija instalējuši skaņu iekārtu un pārbaudījuši skaņas kvalitāti. Lejā valdīja drudžaina rosība. Džeza grupa, ko Jozefs dzimšanas dienas dāvanā bija saņēmis no Nikija, Sāras, Ralfa un Korinnas, jau veselu stundu iesildījās, arī Sonnenkinder koris pa šo laiku bija izmēģinājis, un uz šī muzikālā fona Emma bija izcīnījusi smagu cīņu ar meitu, kura ar rokām un kājām pretojās ģērbt sārto, rūtaino kleitiņu ar balto apkaklīti, kas patiesībā viņai patika. Nelīdzēja ne pacietība, ne stingrība, neviens arguments nedarbojās; Luīza stūrgalvīgi pastāvēja uz to, ka vilks džinsus un baltu T kreklu ar garām piedurknēm. Mazā spītējās aizvien vairāk, līdz beidzot sāka tik histēriski spiegt, ka pat pārspēja džeza dārdoņu. Emma tomēr nebija padevusies un brēcošajai meitai uzģērbusi kleitu. Tagad Luīza sēdēja savā istabā un bozās, un Emma bija izmantojusi izdevību, lai ātri ieietu dušā un izmazgātu matus.

Bija pēdējais laiks doties lejā. Svinību serviss piegādāja kanapē, pirkstos ņemamās uzkodas, glāzes, traukus, galda piederumus un dzērienus pieņemšanai. Pusdienas šaurākam lūgto viesu lokam tika gatavotas pašu virtuvē. Personāls, ko Korinna ari bija pasūtījusi svinību servisā, jau stāvēja lejā un garlaikojās. Iekams ieradīsies pirmie oficiālie viesi, vēl paies minūtes četrdesmit piecas, bet Renāte un Jozefs vēlējās pirms tam saskandināt ar “saviem” bērniem par godu dzimšanas dienai un atkalredzēšanās priekam.

Emma smagi nopūtās; viņa būtu gribējusi pagriezt laiku uz priekšu, lai jau būtu vakars. Agrāk Emmai bija patikuši šādi svētki, bet šodien viņa baidījās no satikšanās ar Florianu un vispār nebija noskaņota pļāpāt ar viesiem, kuri visi viņai bija dziļi vienaldzīgi. Emma iegāja guļamistabā un iespraucās citrondzeltenajā grūtnieces kleitā - vienīgajā apģērba gabalā viņas garderobē, kas vēl derēja, lai gan ari šī kleita jau bija kļuvusi par šauru. Iezvanījās telefons. Renāte!

- Emma, kur jūs paliekat? Lielākā daļa jau ir klāt, bet tieši Flo-rians, tu un Luīza...

- Mēs tūlīt nāksim, - Emma pārtrauca vīramāti. - Pēc piecām minūtēm būsim lejā.

Viņa nolika klausuli, iemeta ne pārāk sasprindzinātu skatienu spogulī un pa gaiteni devās uz bērnistabu. Tukšs! Sasodītais bērns! Arī dzīvojamā istabā Luīzas nebija. Emma iegāja virtuvē.

- Luīza? Luīza! Nāc, mums jāiet lejā! Ome jau zvanīja un... -Vārdi iesprūda rīklē. Viņa piešāva rokas pie mutes un šokēta skatījās uz savu mazo meitiņu. Luīza sēdēja uz grīdas virtuves vidū, ģērbusies tikai biksītēs, vienā rokā meitene turēja virtuves šķēres. Burvīgie blondie mati, kurus viņas vēl vakar bija izmazgājušas, mētājās Luīzai apkārt uz grīdas.

- Ak Dievs, Luīza! Ko tu esi izdarījusi? - Emma apjukusi čukstēja.

Luīza iešņukstējās un aizmeta šķēres, tās šķindēdamas paslīdēja

zem galda. Šņuksti pārgāja izmisīgās raudās. Emma pietupās. Viņa izstiepa roku un pārvilka pār asajiem sariem, kas uz Luīzas galvas bija saslējušies visos virzienos. No Emmas pieskāriena mazā parāvās atpakaļ un aizgrieza galvu, bet tad piekļāvās viņai klāt. Ķermenītis trīcēja spēcīgās elsās, asaras kā kalnu strauti gāzās pār meitenes sejiņu.

- Kāpēc tu nogriezi savus skaistos matus? — Eftima klusu vaicāja. Viņa šūpoja Luīžu rokās un piespieda savu vaigu pie meitas galviņas. Tas nebija noticis untuma dēļ, tas nebija protests vai dusmas. Emmai sirds vai lūza, redzot bērnu tik nelaimīgu un nobijušos un nekā nespējot palīdzēt. - Pasaki taču: kāpēc tu tā darīji, manu mīļumiņ?

- Tāpēc, ka gribu būt ļoti neglīta, - Luīza nomurmināja un iebāza mutē īkšķi.

* * *

Astoņos viņa bija izslēgusi modinātāju un turpinājusi gulēt līdz desmitiem. Galu galā darba vairs nebija, nebija arī neviena, kurš viņu gaidītu. Pēc tam kad Maike bija bijusi Oberurselē, viņa nolēma vairs nebraukt uz Zaksenhauzeni, bet doties uz Langenhainu. Pēc piecelšanās viņa pusstundu bija pavadījusi baseinā uz terases un pēc tam izmēģinājusi dažus krēmus un pīlingus no neskaitāmajiem tīģelīšiem un podiņiem, kuri atradās mātes vannas istabā. Hanna izdeva veselu bagātību par tiem krāmiem, un uz viņu tie, šķiet, iedarbojās. Rezultātu, kādu tie atstāja uz Maiki pašu, viņa nekādā ziņā neuzskatīja par apmierinošu. Viņa izskatījās vienkārši draņķīgi -slikta āda. Maikes garastāvoklis nokritās līdz nullpunktam.

- Pretīgā govs! - viņa sacīja savam spoguļattēlam un savieba seju.

Lejā atvērās ārdurvis. Viņa satraukta pacēla galvu un ieklausījās.

Kurš tas varēja būt? Apkopēja vienmēr nāca otrdienās, viņa diezin vai brīvprātīgi strādātu virsstundas. Vai kādam no kaimiņiem būtu atslēga? Maike izzagās gaitenī, skaļi pukstošu sirdi piespiedās pie sienas un lūkojās lejā ieejas hallē. Mājā bija divi vīrieši. Viens stāvēja ar muguru pret viņu, otrs, kalsns bārdainis ar zirgasti, pašreiz tik pašsaprotami ieslāja virtuvē, it kā atrastos savā mājā. Laupītāji gaišā dienas laikā!

Maike ielavījās atpakaļ Hannas guļamistabā, kur bija gulējusi, un paskatījās visapkārt. Nolādēts! Kur ir mobilais? Maike izvandīja gultu, tad viņai ienāca prātā, ka pirmīt peldbaseinā austiņās bija klausījusies mūziku. Tas laikam būs palicis tur.

Mobilā telefona vietā viņa džinsu aizmugures kabatā iebāza elek-trošoka ierīci, kuru kopš uzbrukuma Hannai vienmēr nēsāja sev līdzi. Nekas cits neatlika kā nozagties lejā un izbēgt pa ārdurvīm, ja viņa negribēja te augšā krist nagos abiem tipiem. Apakšstāvā tie, stāvot virtuvē, nepiespiesti un skaļi sarunājās. Te pēkšņi iedūcās espreso automāta dzirnaviņas. Tiem nu gan netrūka nekaunības!

Maike notupās augšā pie kāpnēm un aizturētu elpu klausījās, kas notiek lejā. Bēgšanai pa durvīm bija jānogaida piemērots moments. Tad, pielicis pie auss mobilo telefonu, viens no vīriešiem iznāca no virtuves. Maike neticēja savām acīm.

- Volfgang? - viņa neticīgi jautāja un piecēlās.

Vīrietis satrūkās, izbīlī viņam izslīdēja no rokas mobilais telefons un nokrita uz grīdas. Viņš blenza uz Maiki kā uz spoku.

- K... k... ko tu te dari? - viņš stostījās. - Kāpēc neesi Frankfurtē?

Maike nokāpa lejā.

- Es šeit pārnakšņoju. Bet kāpēc tu esi te? — viņa vēsi jautāja. Maike nebija aizmirsusi, kā Volfgangs viņu vakar bija atšuvis. - Un kas ir tavs drauģelis? Kā jūs iedomājāties tā vienkārši nākt te iekšā un vēl vārīt sev kafiju?

Maike iespieda vienu roku viduklī un uzlūkoja Volfgangu labi tēlotā sašutumā. - Vai mamma to zina?

Volfganga seja bija zaudējusi krāsu, viņš izskatījās bāls kā līķis.

>

- Lūdzu, Maike! - Volfgangs lūdzoši pacēla rokas, viņa ādamābols lēkāja augšup lejup. Uz pieres spīdēja sviedri. - Pazūdi no šejienes un vienkārši aizmirsti, ka tu mūs te...

Volfgangs apklusa, kad aiz viņa virtuves durvīs parādījās bārdainais zirgaste.

- Nu, nu, - vīrietis sacīja. - Kas tad mums te ir?

- Vai jums garšo mūsu kafija? - Maike indīgi jautāja.

- Paldies, nav ne vainas, - atbildēja bārdainis, muskuļots vīrietis, pēc kura iedeguma bija noprotams, ka viņš bieži uzturas ārā.

Viņa acis izsmējīgi nozibsnīja. — Man labāk garšo Saeco automātos gatavota kafija, bet arī šī ir visnotaļ pieņemama.

Maike nikni viņu uzlūkoja. Ko tas tips atļaujas? Kas viņš vispār ir? Un ko Volfgangs piektdienas priekšpusdienā dara viņas mātes mājā? Meitene pieveica atlikušos divus pakāpienus.

- Lūdzu, Maike! - Volfgangs nostājās starp viņu un vīrieti.

- Vienkārši ej! Tu mūs šeit neesi redzējusi...

- Tam tagad ir par vēlu, - vīrietis ar zirgasti nožēlā teica un pastūma Volfgangu malā. - Aizej pārbaudi pastu, Volfī!

Maike aizdomīgi raudzījās te uz vienu, te uz otru vīrieti, bet Volfgangs izvairījās no viņas skatiena un aizgriezās. Neticami! Viņš pameta Maiki likteņa varā!

- Volfgang, kāpēc tu...

Sitiens nāca no nekurienes un trāpīja viņai tieši sejā. Maike pastreipuļoja atpakaļ un vēl paspēja pieķerties pie kāpņu margas. Viņa pielika roku pie sejas un neticīgi skatījās uz asiņaino plaukstu. Ķermenim pārskrēja karstuma vilnis.

- Vai tev visi nav mājās, pakaļa? - viņa niknumā kliedza. Maike nezināja, par ko dusmojas vairāk: par nekaunīgo tipu, kurš viņai tiešām bija nodarījis sāpes, vai par Volfgangu, kas gļēvi novērsās, pacēla savu mobilo telefonu un viņu pameta. Maikē vārījās naids, vilšanās un adrenalīns, un viņa nevis skrēja uz ārdurvīm un sauca palīgā, ber ar dusmu kliedzienu metās virsū bārdainajam vīrietim.

- Oho! lava mamma gan tā nepretojās. Salīdzinājumā ar tevi viņa bija pavisam garlaicīga. — Vīrietim bija gana grūti atgaiņāties no Maikes, bet viņai beigu beigās nebija izredžu, jo bārdainis bija pieaudzis vīrietis, bet viņa - tikai tāda pusporcija. Tomēr viņš piepūlē tusnīja, kad atspieda ceļgalu pret Maikes mugurkaulu un brutāli sasēja viņai rokas uz muguras.

- Tu nu gan esi maza, mežonīga kaķenīte, - vīrietis nošņāca.

- Un tu — nolādēts dračītājs! - Maike izgrūda caur sakostiem zobiem un mēģināja viņam iespert.

- Aiziet, celies augšā! — Bārdainis uzvilka Maiki kājās un rāva lejā pa pagraba kāpnēm.

- Volfgang! — viņa iekliedzās. - Nolādēts, dari taču kaut ko! Volfgang!

- Aizver žaunas! - Vīrietis elsa un iesita viņai pāris pļauku. Maike spļāva, spēra un trāpīja viņam vārīgā vietā. Tad vīrietis pa īstam satrakojās. Viņš iegrūda Maiki kurtuves pagrabā, sita un dauzīja, līdz meitene noslīga uz grīdas.

Beidzot izskatījās, ka bārdainim ir gana. Smagi elpodams, viņš piecēlās, ar apakšdelmu pārvilka pār pieri. Viņa zirgaste bija atraisījusies, mati krita sejā. Maike klepodama locījās uz kailās betona grīdas.

Augšā zvanīja pie ārdurvīm.

- Pasts ir klāt, - vīrietis sacīja. — Nekur neaizej! Tev, proti, vēl ir randiņš.

- Ar tevi, vai? - Maike noķerkstēja. Vīrietis pārliecās pār viņu, saķēra aiz matiem un piespieda meiteni ieskatīties sev sejā.

- Nē, mazā. Ne ar mani. - Viņš velnišķīgi smaidīja. — Tev priekšā ir randiņš ar nāvi.

* * *

Vīrietis papurināja galvu.

- Nē, - viņš pārliecinoši apgalvoja. - No tiem nav neviens.

- Tiešām nav? - Bodenšteins pārjautāja. - Nesteidzieties, laika pietiek.

- Nē. - Liecinieks Andreass Haselbahs bija absolūti pārliecināts.

— Es viņu redzēju tikai īsu brīdi, bet neviens no tiem nav īstais.

Stikla spoguļsienas otrā pusē piecēlās pieci vīrieši, katram no viņiem rokā bija numurēta plāksnīte. Princleram bija trešais numurs, bet liecinieks viņu nebija aplūkojis ilgāk vai vērīgāk kā pārējos četrus. Pia pamanīja vilšanos šefa acīs, bet viņai pašai jau uzreiz bija skaidrs, ka meklētā vīrieša tur nav, jo visi, izņemot Berndu Prinčiem, bija viņu kolēģi.

- Un kā ir ar šo? - Pia pasniedza Haselbaham ar Hēhstes liecinieces palīdzību izveidotā fotorobota attēla izdruku. Viņam pietika ar vienu skatienu.

- Tas ir īstais! - viņš satraukts nevilcinoties iesaucās.

- Paldies! - Pia pamāja ar galvu. - Jūs mums ļoti palīdzējāt.

Tagad tikai bija jāatrod šis vīrietis. Varbūt atkal varētu palīdzēt

sabiedrība. Kolēģi atgriezās pie saviem galdiem, liecinieks tika palaists uz mājām un Princlers ievests blakus esošajā nopratināšanas telpā. Bodenšteins un Pia apsēdās viņam pretī, Kems atspiedās pret sienu.

- Kāpēc jūs mani šeit aizturat? - Princlers bija nikns. - Jūs neko nevarat man piešūt! Tas ir īstākais mentu terors! Es gribu piezvanīt savai sievai.

- Vienkārši runājiet ar mums, - Bodenšteins ierosināja. - Pasakiet, kā jūs pazīstat Leoniju Vergesu un Hannu Hercmani un kāpēc bijāt pie viņām. Tad varēsiet zvanīt sievai vai pat tūlīt doties mājās.

Princlers vērtējoši palūkojās uz Bodenšteinu.

- Bez savas advokātes es neko neteikšu. No manis sacītā jūs atkal kaut ko safabricēsiet.

Bodenšteins bombardēja vīrieti ar tiem pašiem jautājumiem, kurus pirms dienas bija uzdevuši Pia un Krēgers, un saņēma tikpat maz atbilžu.

- Vispirms es gribu piezvanīt savai sievai, - Princlers uz katru jautājumu nemainīgi atbildēja. Šķita, ka tas viņam tiešām ir svarīgi, lai gan vīrietis mēģināja izskatīties mierīgs. Viņš bija norūpējies par sievu. Bet kāpēc?

Pia ieskatījās pulkstenī. Pēc stundas viņai vajadzēja būt Falken-šteinā. Šādā veidā viņi uz priekšu netiks. Viņa pabīdīja uz Princlera pusi fotorobota izdruku.

- Kas ir šis vīrietis?

- Vai tas ir tas tips, ko jūs meklējat? Un tāpēc tā konfrontēšana?

- Tieši tā. Vai jūs viņu pazīstat?

- Jā. Tas ir Helmūts Grasers, - viņš asi atbildēja. - Būtu uzreiz man pajautājuši, aiztaupītu sev visu to teātri.

Piā auga dusmas - tā, kā asinis no asa grieziena izplūst pa ādu. Laiks gāja, un šis tips, kuram rokā varbūt bija atslēga, lai atrisinātu viņu pašreizējos gadījumus, tikai novilcināja laiku. Pia neatrada nevienu vietu, kur varētu pieķerties. Bernds Princlers bija kā betona mūris bez plaisām un spraugām — nepārvarama ietiepīgas apņēmības siena.

- Kā jūs viņu pazīstat? Kur mēs varam viņu atrast?

Plecu paraustīšana.

Pia juta, ka asinis viņas dzīslās pamazām sāk vārīties. Vai no šī vīrieša viss tiešām jāizvelk kā ar knīpstangām?

Kems atstāja telpu.

- Apskatiet šo te! - Pia pasniedza Princleram e-pasta vēstules izdruku. Tā bija vēstule, ko viņa bija saņēmusi šorīt. - Kāds ir nofotografējis mani un mana dzīvesbiedra mazmeitu - vēl vakar.

Princlers pat nepaskatījās uz to pusi.

- Man nav līdzi lasāmbriļļu, - viņš paziņoja.

- Tad es jums nolasīšu priekšā. — Pia paķēra lapu. - “Ik pa laikam pazūd mazas meitenes, un tās nekad netiek atrastas. Būtu žēl šī jaukā meitēna — un tikai tāpēc, ka viņas mamma bāž degunu lietās, kas uz viņu neattiecas. ”

- Man ar to nav nekāda sakara. - Princlers nenovērsa skatienu no Pias sejas. - Es jau kopš trešdienas tupu ķurķī. Jau esat piemirsusi?

- Bet jūs zināt, par ko ir runa! - Viņai bija jāsavaldās, lai nesāktu uz vīrieti kliegt. — Kurš raksta šādas vēstules? Kāpēc? Ko bija atklājusi Hanna Hercmane? Kāpēc bija jāmirst Leonijai Vergesai? Kuram vēl jāmirst, lai jūs beidzot atvērtu muti? Jūsu sievai? Vai mums viņu atvest uz šejieni? Varbūt viņa runās ar mums, ja jau jūs to nedarāt.

Princlers pārvilka ar roku pār zodu un pārdomāja.

- Noslēgsim vienošanos! Jūs man atjausiet piezvanīt, — viņš beidzot teica. — Un, ja zināšu, ka ar manu sievu viss ir kārtībā, es jums pateikšu visu, ko zinu.

Tā nebija vienošanās, tā vienkārši bija izspiešana. Bet šis bija vienīgais mazais nelīdzenums necaurejamā aizsardzības mūrī, ko Princlers bija uzbūvējis ap sevi. Iespēja. Pia pārmija skatienu ar Bodenšteinu. Viņš pamāja ar galvu. Pia izvilka savu mobilo telefonu un nolika to Princlera priekšā uz galda.

- Nu labi, - viņa sacīja. - Zvaniet!

Automašīna palēnināja gaitu un nogriezās paj kreisi. Kilians manīja, ka kāds pārliecas viņam pāri, tad pēkšņi atvērās auto durvis, viņš sajuta pretvēju un centrbēdzes spēku, kas grūda viņu uz sāniem. Izbijies viņš atspiedās ar ceļgaliem pret priekšējo sēdekli, refleksīvi gribēja kaut kur pieķerties, bet rokas bija sasietas. Spēcīgs sitiens trāpīja Kilianam pa sāniem, viņš zaudēja līdzsvaru un krita. Dažas baiļpilnas sekundes viņš jutās kā bezsvara stāvoklī, pirms smadzenes bija aptvērušas, kas noticis. Nolādēts, tie bija izgrūduši viņu no braucoša auto! No visa spēka viņš atsitās ar labo plecu pret asfaltu, krakšķēdams salūza atslēgkauls. Sāpes aizsita elpu. Nošvīkstēja riepas un kaukdamas grauza asfaltu, čīkstēja bremzes, viņam tieši blakus nodārdēja smagās automašīnas signāltaure. Kilians izmisumā gribēja paripot nost no brauktuves un atsitās ar galvu pret ceļa aizsargbarjeras aso šķautni. Vai viņš bija drošībā? Kur bija brauktuve? Asās šķembas skrāpēja viņa vaigu, smaržoja zāle.

Aizcirtās kādas automašīnas durvis, tuvojās aši soļi. Kilians pievilka sev klāt kājas un pavirzījās tālāk uz zāles pusi.

- Ei! Hallo! - Kāds pieskārās pie viņa rokas, un sāpes kā nokaitēts asmens ieurbās smadzenēs.

Viena caur otru skanēja uztrauktas balsis.

- Izsauc neatliekamo palīdzību!

- ...vienkārši izkrita no automašīnas!

- Vai viņš ir dzīvs?

- Gandrīz pārbraucu viņam pāri!

Rokas pie viņa galvas. Acu apsēja spiediens izzuda. Kilians blisināja acis no pēkšņās gaismas, tad ieraudzīja ūsainu vīrieti rūtainā kreklā, kura sejā bija lasāmas izbailes.

- Kā tu jūties, draugs? Vai vari pakustēties? Vai tev kas sāp?

Kilians paskatījās uz vīrieti un lēnām pamāja ar galvu.

- T ikai plecs, - viņš ar pūlēm čukstēja. — Man šķiet, ka tas ir lauzts.

- Atrā palīdzība tūlīt būs klāt, - vīrietis apgalvoja. - Cilvēk, kas īsti tur notika?

Kiliana redzeslauks paplašinājās. Viņš pacēla galvu un konstatēja, ka guļ zem aizsargbarjeras divjoslu šosejas malā. Liels kravas auto ar ieslēgtiem avārijas gaismas signāliem pa pusei stāvēja pretējā braukšanas joslā, otrs bija apstājies tieši aiz tā.

- Šie taču tevi vienkārši izmeta no automašīnas! - Vīrietis, šķiet, kravas auto šoferis, bija šokā. Viņa seja bija balta kā sniegs. - Cik tur trūka, ka būtu pārbraucis tev pāri!

- Kur es esmu? - Kilians pārvilka ar mēli pār izkaltušajām lūpām un mēģināja piecelties sēdus.

- Uz L56, netālu no Zelfkantas.

- Vācijā?

- Jā. Kas ir noticis?

Pienāca otrs, jaunāks vīrietis, rokā turēdams mobilo telefonu.

- Nav zonas, - viņš sacīja un arī norūpējies pārliecās pār Kilianu.

— Ei, draugs, kas noticis? Kas ar tevi atgadījies?

- Man jātiek uz Frankfurti. Un man vajag piezvanīt. - Kilians varēja iedomāties, kā izskatās. — Lūdzu, nesauciet ātro palīdzību vai policiju!

- Ei, tu taču esi pa pusei beigts, - sacīja jaunākais no vīriešiem. Kilians spēja domāt tikai par Kjāru. Vajadzēja ar viņu sazināties, pirms ar meiteni notikusi nelaime. Abi vīrieši uzmanīgi pieslēja Kilianu sēdus un atbalstīja pret aizsargbarjeru, tad atbrīvoja no saitēm. Ar viņu palīdzību Kilians tika uz kājām.

- Vai varat paņemt mani kādu gabalu līdzi? - viņš jautāja. — Man steidzami jātiek līdz Frankfurtei.

Abi kravas automašīnu šoferi nebija ieinteresēti saķildoties ar saviem ekspeditoriem tikai tāpēc, ka snieguši kaut kādas ziņas policijas protokolam. Viņi neuzdeva jautājumus, iedeva Kilianam pudeli ar ūdeni un lupatu, lai viņš varētu noslaucīt sakaltušās asinis no sejas un rokām.

- Es braucu uz Menhenglādbahu, - sacīja vīrietis ar ūsām. - Varbūt pa rāciju sameklēšu kādu kolēģi, kurš tevi no turienes paņems līdzi tālāk uz Frankfurti.

- Paldies. — Kilians pamāja. Viņam tik tikko izdevās ierāpties kravas automašīnā. Viņa ķermenis sastāvēja tikai no sāpēm. Sejas āda bija kā savilkta. No atpakaļskata spoguļa viņam pretī raudzījās piepampis, šausmīgs purns, kas vairs itin nemaz neizskatījās līdzīgs viņa sejai.

Ūsainis iedarbināja varenā braucamrīka motoru un ievirzīja automašīnu atpakaļ pareizajā joslā. Kilians nodrebinājās. Trīsdesmitton-nīgā auto riepas būtu sadragājušas viņa kaulus kā valrieksta čaumalu. Domājams, tieši uz to viņa nolaupītāji bija cerējuši.

* * +

Dārzs bija pilns priecīgu, vasarīgi tērpušos viesu, džeza grupa spēlēja, un viesmīļi ar šampanieša glāzēm un uzkodām uz paplātēm spraucās caur drūzmu. Emma ar acīm meklēja vīra vecākus. Lai gan no ielūgumiem un viesu saraksta viņa zināja katra viesa vārdu, tomēr tikpat kā nevienu nepazina. Luīza bija pieķērusies Emmai pie rokas un tik bikli spiedās viņai klāt, it kā te būtu svešiniece. Tas bija prasījis visu Emmas izveicību - no Luīzas briesmu darba uzburt puslīdz pieņemamu īso matu griezumu. Džinsos un baltā T krekliņā ar garajām piedurknēm viņa izskatījās pēc maza zēna.

- A, re kur ir ome un opis! — Emma sacīja. Vīra vecāki stāvēja uz lielās terases: Jozefs - gaišā linaudekla uzvalkā, Renāte - aprikožu krāsas kleitā, kas burvīgi piestāvēja viņas iedegušajai ādai un sirmajiem matiem. Abi sasveicinājās ar viesiem, kas ieradās. Renātes seja staroja, viņa izskatījās laimīga un nesaspringusi.

Emma apsveica vīratēvu dzimšanas dienā.

- Nu, kur tad ir mana mazā princesīte? - Jozefs pieliecās pie Luīzas, bet tā noslēpās mātei aiz muguras. - Vai iedosi opim dzimšanas dienas bučiņu?

>

- Nē! - Luīza sparīgi papurināja galvu. Apkārt stāvošie jautri iesmējās.

- Kas noticis ar Luīzas skaistajiem matiem? - Renāte pārsteigta jautāja. - Un kur tad ir jaukā rozā kleitiņa?

- Mums labāk patīk īsi mati, - Emma pasteidzās atbildēt. - Vai ne, Luīza? Tos var daudz ātrāk izmazgāt.

- Bet kas...? - Renāte jau gribēja turpināt, taču Emmas lūdzošais skatiens lika viņai apklust.

- Tētis! - tajā mirklī iesaucās Luīza, izrāvās no Emmas rokas un skrēja pie Floriana. Emmas sirds, ieraugot vīru, apmeta kūleni. Arī Florianam, tāpat kā viņa tēvam, mugurā bija gaišs uzvalks, un vīrs izskatījās satriecoši labi. Viņš satvēra Luīžu un pacēla viņu gaisā. Luīza apvija rociņas Florianam ap kaklu un piespieda savu vaidziņu pie viņējā.

- Sveika! — Florians sveicināja Emmu. Viņš ne vārda nebilda par Luīzas jauno frizūru un džinsiem. - Kā tev klājas?

- Sveiks! - Emma vēsi atbildēja. - Pavisam labi. Un tev?

Lai gan dusmas un pazemojuma izjūta, ko bija izraisījusi vīra neuzticība, momentā izzuda, distance starp abiem palika. Florians viņai šķita kā svešinieks.

> >

Renāte un Jozefs sasveicinājās ar dēlu, Florians rātni noskūpstīja māti uz abiem vaigiem un ar piespiestu smaidu sniedza roku tēvam. Pirms Emma paspēja pārmīt vēl kādu vārdu ar vīru, Renāte satvēra viņu aiz rokas un sāka iepazīstināt ar daždažādiem cilvēkiem. Emma pieklājīgi smaidīja, spieda rokas, vārdi ieguva sejas, kuras viņa -tikko redzējusi - jau atkal aizmirsa. Ik pa brīdim viņa paraudzījās uz Florianu. Viņš sarunājās ar dažādiem cilvēkiem, bet pēc vīra stājas Emma varēja noprast, ka viņš jūtas ļoti neveikli.

Aizbildinādamās ar savu stāvokli, Emma visu laiku atteicās saskandināt šampanieša glāzi ar pārējiem. Beidzot viņai izdevās atkratīties no vīramātes, un viņa devās pie Floriana, kurš bija aizbēdzis pie kāda no augstajiem galdiņiem dārza malā. Luīza ar pāris citiem bērniem spēlēja sunīšus.

- Grandiozas svinības, - Florians sacīja.

-Jā, - Emma piekrita. Viņa manīja vīra nepatiku kā pašas izjūtu atbalsi. - Es gribētu, lai tās jau būtu beigušās.

- Es arī. Kas noticis ar mazo?

Emma izstāstīja Florianam par notikušo, pieminēja arī sagriezto rokas lelli un to, ka Luīza teikusi: viņa baidās no dusmīgā vilka.

- Ko viņa teica? - Floriana balss pēkšņi aizlūza, viņu skatieni pirmo reizi sastapās. Emma izbijās, pamanījusi vīra acīs spēcīgu jūtu uzplūdu, ko viņš mēģināja slēpt aiz stoiskas sejas izteiksmes. Viņa pirksti bija aptvēruši šampanieša glāzes kājiņu tik cieši, ka to kauliņi balti izspiedās zem ādas.

- Florian, man... man ļoti žēl, bet... bet es... - Emma aprāvās.

- Es zinu, — viņš aizkritušā balsī teica. — Tu domāji, ka esmu Luīzai kaut ko nodarījis. Ka esmu viņu ļaunprātīgi izmantojis...

Viņš izdvesa dīvainu skaņu un spēcīgi papurināja galvu, it kā gribētu aizdzīt kādu domu, kādas nevēlamas atmiņas.

- Kas ir ar tevi? - Emma piesardzīgi jautāja.

- Bail no dusmīgā vilka, - Florians drūmi nomurmināja. - Es tam vienkārši nespēju noticēt.

Emma nesaprata vīra dīvaino izturēšanos. Viņas skatiens, meklējot Luīžu, pārslīdēja pār smejošo un jautri svinošo pūli. Emma pamanīja Korinnu, kura patālu aizmugurē, vietā, kur dārzs pārgāja parkā, staigāja šurpu turpu, runādama pa telefonu. Ralfs, sabāzis rokas bikšu kabatās, stāvēja netālu no viņas un izskatījās tikpat satraukts un sadusmots kā viņa sieva. Cik nepieklājīgi no viņu abu puses - tik atklāti demonstrēt savu neieinteresētību svinīgās pieņemšanas laikā!

Bija ieradušies pilsētas galva un landrāts, beidzot parādījās arī Ministru prezidents, līdz ar to apsveicēji bija sanākuši pilnā sastāvā.

- Atmaršējuši visi mana tēva senie draugi. Vai, pareizāk sakot, atripojuši, - Florians ar slikti slēptu nicinājumu konstatēja. - Mana māte tevi noteikti ar visiem iepazīstināja, vai ne?

- Viņa man stādīja priekšā vismaz piectūkstoš cilvēku, - Emma atbildēja. - Es neatceros nevienu pašu vārdu.

- Tas vecais ar pliko pauri, kas stāv blakus manai mātei, ir mans krusttēvs, - Florians skaidroja. — 1 lartmūts Māterns, Vācijas privātās televīzijas lielais guru. Tas, kurš stāv blakus, ir Dr. Rihards Mērings, bijušais Konstitucionālās tiesas virstiesnesis. Un tas mazais resnītis ar tauriņu reiz bija Gētes Universitātes Frankfurtē prezidents - profesors Ernsts Haslingers. Ak, un to garo ar sudrabotajām krēpēm tu noteikti zini no televīzijas: Pēteris Vaisbekers. Oficiāli viņš jau divdesmit gadus ir piecdesmit četrus gadus vecs.

Emma brīnījās par Floriana sarkasmu.

- Re, kur arī Nikijs, - viņš rūgti piebilda. - Manam tēvam sirds būtu salauzta, ja viņš nebūtu ieradies.

- Es domāju, ka Nikijs ir tavs draugs, - Emma pārsteigta teica.

- Protams, viņi visi ir mani labākie draugi, - Florians izmeta un ironiski iesmējās. - Visi tie novārtā atstātie bērni no nelabvēlīgajām ģimenēm, bāreņi un apdalītie, kuri pēkšņi bija mani brāļi un māsas un prasīja manu vecāku nedalītu uzmanību.

Emma vēroja, kā Nikijs meklējoši raugās apkārt. Korinna bija beigusi telefona sarunu un steidzās pie viņa, Ralfs tai sekoja. Izskatījās, ka viņa nav ņēmusi savam brālim ļaunā, ka viņš tai bija iecirtis pļauku. Visi trīs apspriedās, tad Nikijs sakārtoja kaklasaiti un ar samākslotu smaidu sejā devās pie Jozefa un Renātes. Korinna un Ralfs viņam sekoja - arī smaidīdami —, it kā viss būtu vislabākajā kārtībā.

- Man vienmēr bija ar viņiem jārēķinās, jo nabaga bērniem bija vajadzīga mīlestība un siltums, un drošība, un man tas viss, protams, bija, - Florians turpināja. - Cik labprāt es arī bieži vien gribēju būt no narkotikām atkarīgu vecāku alkoholiķu bārenis! Cik labprāt gribēju kādreiz paslinkot, būt grūti audzināms, rupjš vai saņemt sliktas atzīmes skolā, bet es to nekad nedrīkstēju atļauties.

Šajā sekundē Emma aptvēra vīra īsto problēmu. Visu bērnību un jaunību viņš bija cietis no tā, ka citi bērni saņēma vairāk uzmanības no vecākiem nekā viņš pats. Florians paķēra no garāmejošā viesmīļa paplātes vēl vienu glāzi šampanieša un vienā paņēmienā to izdzēra, kamēr visi viņa vecāku audžubērni sastājās puslokā un nodziedāja Jozefam Happy birthday to you. Jozefa seja staroja, un Renāte aizkustinājumā slaucīja no vaigiem asaras.

- Ak, Emmij, - Florians sacīja un dziļi nopūtās. - Es ļoti nožēloju to, kas pēdējās nedēļās noticis. Sameklēsim sev kādu māju un dosimies prom no šejienes!

- Kāpēc tu par to visu nekad neesi man stāstījis? - Emma cīnījās ar asarām. - Kāpēc tu ļāvi visam aiziet tik tālu?

- Tāpēc... - Florians aprāvās, paskatījās uz viņu, meklēja īstos vārdus. — Es domāju, ka izturēšu, līdz piedzims mazulis. Bet pēkšņi...

es nezinu... tu pēkšņi šeit biji tik laimīga. Un tad es nodomāju, ka tu gribi palikt te.

- Bet... bet... kāpēc tu mani...? - viņa nespēja izrunāt vārdu “piekrāpi”. Tas, ko vīrs bija izdarījis, vienmēr būs starp viņiem, un Emma nebija pārliecināta, vai jebkad spēs Florianam to piedot.

- Man nav citas sievietes, nemaz nerunājot par attiecībām. Es... es biju... - viņš dziļi ieelpoja un saņēmās, - es pirmo un pēdējo reizi savā dzīvē Frankfurtē... biju pie ielenes. Es... es nemaz negribēju, tas bija... cs... dega luksofora sarkanais signāls, un tur pēkšņi stāvēja tā sieviete. Zinu, ka tas ir nepiedodami, ko es izdarīju. Es tiešām ļoti nožēloju, ka esmu tevi tā sāpinājis. Un tam nav nekāda attaisnojuma. Varu tikai cerēt, ka kādu dienu tu man piedosi.

Emma pamanīja, ka Floriana acīs mirdz asaras. Viņa satvēra vīra roku un klusējot to paspieda. Varbūt tomēr viss vēl atkal būs labi.

♦ * *

Pateicoties Miriamas vecaimātei, Pia jau bija pieredzējusi, kā norisinās tādi sabiedriskie pasākumi kā šī dzimšanas dienas pieņemšana, taču viņa vēl aizvien nejutās labi uzcirtušos svešinieku vidū, kuri, šķiet, pazina cits citu. Parfīmā iemarinētās solīda vecuma dāmas tumšā krokodilādas brūnumā, kas liecināja par garlaicīgiem gadu desmitiem, pavadītiem golfa laukumos un uz jahtu klāja, pārsvarā izrādīja platmales un no banku seifiem izņemtās dārgās rotaslietas. Spalgi apsveicināšanās saucieni sajaucās ar kladzināšanu kā vistu kūtī. Pia spraucās cauri pūlim, lai atrastu Emmu, un sev jautāja, kas viņai te īstenībā meklējams. Darba bija pāri galvai, viņa ļoti raizējās par Lilī un tagad te izniekoja laiku, jo senai klasesbiedrenei, kuru divdesmit piecus gadus nebija redzējusi, sentimentalitātes uzplūdā bija devusi muļķīgu solījumu. Īstenībā Pia bija cerējusi, ka radīsies iespēja parunāt ar Emmu par vizīti pie Frankfurtes meiteņu mājas terapeites, kuru bija viņai ieteikusi. Piai nekad nebija piemitis mātišķums, taču Lilī viņā kaut ko bija mainījusi, un, kopš Emma bija izteikusi aizdomas, ka viņas mazā meitiņa varētu būt seksuāli izmantota, Pia netika vaļā no domas, ka arī ar viņu Nāru no Maiņas būtu varējis atgadīties kaut kas līdzīgs. Vai tā tiešām bija tikai sagadīšanās, ka Kilians Rotemunds, iepriekš sodītais pedofils, dzīvoja tikai pāris kilometru no vietas, kur tika atrasts meitenes līķis? Vai būtu iespējams, ka Princiers piesedza savu kādreizējo advokātu nepareizi izprastas solidaritātes dēļ? Varbūt galu galā vainīgi bija abi? Princiers no rīta nebija sazvanījis ne savu sievu, ne advokāti un aizvien vēl klusēja, lai gan viņi bija atļāvuši tam piezvanīt.

Kāds bērns viņu spēcīgi pagrūda.

- Atvainojiet! - tas aizelsies nokliedza un turpināja skriet; viņam pakaļ dzinās trīs citi bērni.

- Ir jau labi. - Pia bija pamanījusi, ka pieņemšanā piedalās neparasti daudz bērnu, bet tad atcerējās, ka tiek svinēta ne tikai Emmas vīratēva Jozefa Finkbainera astoņdesmitā dzimšanas diena, bet arī četrdesmitā gadadiena, kopš nodibināta biedrība vientuļajām mātēm Sonnenkinder.

Pia meklējoši raudzījās apkārt un ik pa brīdim pārbaudīja savu mobilo telefonu, kam bija izslēgusi skaņu. Viņa bija teikusi šefam, ka grib būt informēta un būs jebkurā brīdī sasniedzama, ja Princiers gadījumā beidzot sāks runāt. Pia gandrīz vēlējās, lai tā notiktu un viņai būtu aizbildinājums pazust no šejienes.

Pie kāda augstā galdiņa netālu no ieejas stāvēja Ministru prezidenta miesassargi — četri vīri melnos uzvalkos, saulesbrillēs un jubilāru, kurš uz lielās terases kopā ar sievu saņēma laimes vēlējumus un dāvanas. Blakus viņam Pia ieraudzīja ģenerālprokuroru Markusu Mariju Freju un sākumā bija pārsteigta, bet tad viņai ienāca prātā Kristiānā Krēgera stāstītais: Frejs bijis Finkbaineru audzēknis un ar audžutēva fonda stipendiju studējis jurisprudenci.

Pie runātāju pults mikrofona, kas atradās uz skatuves gandrīz jau noziedējušo rododendru priekšā, pienāca sieviete un lūdza visus klātesošos ieņemt vietas. Viesi paklausīgi steidzās krēslu rindu virzienā, un Pia ieraudzīja Emmu un tumšmatainu vīrieti ar bērnu uz rokas, kuri pašreiz ieņēma vietas otrajā rindā. Vai pieiet klāt un sasveicināties? Nē, labāk ne. Emmai varētu ienākt prātā piedāvāt vietu sev blakus, un tad Pia nevarētu neuzkrītoši nozust.

Viņa atrada vietu pēdējā rindā centrālās ejas kreisajā pusē un apsēdās, kad bērnu koris ar aizkustinošo Wie schön, dass du geboren bist^24 ievadīja svinību oficiālo daļu. Aptuveni piecdesmit mazu meiteņu un zēnu sārtos un gaišzilos T kreklos dziedāja ar pilnu krūti un visiem viesiem sejās uzbūra smaidu. Arī Pia pieķēra sevi aizkustināti smaidām, bet tad viņai prātā ienāca Lilī un savādie draudi. Viņa nemierīgi dīdījās uz krēsla. Zemapziņa jau krietnu brīdi pūlējās Piai kaut ko pasacīt, bet viņa bija tik aizņemta, ka tā neatrada nevienu brīvu sinapsi. Bērni saņēma vētrainus aplausus un tagad pa pāriem maršēja prom pa centrālo eju. Un šajā brīdī Pia sajuta klikšķi. Kā ūdens, kas pēc spēcīga negaisa šaujas pa izžuvušu upju sazarotajām gultnēm, informācija plūda caur viņas smadzenēm, it kā pati no sevis nostājās vietā un pēkšņi ieguva nozīmi. Pias sirds apmeta kūleni. Sārtā auduma driskā no Nāras kuņģa! Burti, kurus viņi ar fotogrāfiju palīdzību tika atšifrējuši: S-O-N-I-D.

- Pagaidiet, lūdzu, mazliet! - Pia uzrunāja divas mazas meitenītes un izvilka no somas mobilo telefonu. - Vai drīkstu jūs nofotografēt?

Abas smaidīja un māja ar galvu. Pia uzņēma vienu meiteņu attēlu no priekšas, otru - no muguras un taisnā ceļā nosūtīja fotogrāfijas Kaijam, Kristiānām un Bodenšteinam. SONnenklnDer e. V. Sasodīts, lūk, atrisinājums! T ieši tā!

* * *

Kravas automašīna apstājās pie luksofora sarkanā signāla.

- Paldies! - Kilians sacīja šoferim, kurš speciāli viņa dēļ bija veicis garu apkārtceļu. Viņš bija braucis nevis pa A3 tālāk taisni uz lidostu, ber pie Nīderhauzenes pametis autostrādi un caur Fišbahu un Kelkheimu devies uz Bādzodenu. Viņš labi turoties grafikā, tāpēc varot braukt pa A66 un caur Frankfurtes krustojumu, vīrietis bija apgalvojis. Kilians bija dziļi aizkustināts par šo negaidīto gatavību palīdzēt. Cilvēki, kurus viņš domāja pazīstam, pēdējos gados bija novērsušies, viņu nodevuši un apkaunojošā kārtā atstājuši likteņa varā, turpretim šis pilnīgi svešais vīrietis, kurš ar viņa dzīvības glābēja starpniecību bija devis iespēju Kilianam nokļūt Frankfurtē, palīdzēja, neuzdodams liekus jautājumus.

- Viss kārtībā. — Šoferis uzsmaidīja, taču tad kļuva nopietns.

- Bet aizej pie ārsta, draugs! Izskaties tiešām nelāgi.

— Aiziešu, - Kilians apsolīja. - Vēlreiz paldies!

Viņš norāpās pa trepītēm un aizcirta automašīnas durvis. Kravas auto sakustējās, ieslēdza pagrieziena rādītāju un iekļāvās satiksmē. Kilians dziļi ievilka elpu un paskatījās apkārt, pirms šķērsoja ielu. Bija pagājuši septiņi gadi, kopš viņš pēdējo reizi bija spēris kāju Bādzodenā. Agrāk Kilians šeit nekad nebija gājis kājām, viņš nebija novērtējis kāpumu ceļa posmā no Alejas ielas līdz Dahbergai. Rīkle bija izkaltusi, katrs solis sagādāja elles mokas. Tikai tagad, pakāpeniski krītoties adrenalīna līmenim, Kilians sāka just sitienu, spērienu un kritiena no auto sekas. "Pie draņķi no viņa tiešām bija izsituši pēdējo, un viņš, baiļojoties par savu meitu, visu bija izstāstījis. Tomēr, par spīti nāves bailēm un sāpēm, Kilians bija spējis saglabāt pietiekami daudz saprāta, lai šiem neatklātu, uz kurieni nosūtījis paciņu ar savu sarunu ierakstiem un protokoliem, kurus bija ieguvis no abiem vīriešiem Amsterdamā. I.ai vien mierīgi gaida pastu Hannas mājas priekšā un paliek ar garu degunu!

Kilianam vajadzēja četrdesmit piecas minūtes, lai nokļūtu līdz Orānijas ielai un mājai, kura kādreiz bija bijusi viņējā. Klusēdams viņš nekustīgi stāvēja ielas pretējā pusē. Cik augsts izaudzis bukšu dzīvžogs! Arī laurķirsis un rododendrs blakus ārdurvīm bija pamatīgi pastiepušies. Kiliana sirdi sagrāba skumjas, un viņš sev jautāja, kā bija spējis izdzīvot pagājušos gadus. Viņš vienmēr bija bijis cilvēks, kuram dzīvē vajadzēja kārtību, rituālus, pastāvīgu vietu, kur noenkuroties. Viņi tam visu bija nolaupījuši, pāri nebija palicis nekas, izņemot pašu dzīvi, un tai vairs nebija lielas vērtības. Kilians apņēmīgi šķērsoja ielu, atvēra vārtus un pa pakāpieniem uzkāpa līdz mājas ārdurvīm. Viņš nospieda zvana pogu, kurai blakus bija lasāms svešs vārds. Brita pēc zibenīgās šķiršanās tūlīt bija sameklējusi jaunu apgādātāju - viņš to zināja no Kjāras, kura patēvu nevarēja ciest. Ko gan izjūt vīrietis, kurš vienkārši izvēlējies sava priekšgājēja dzīvi par savējo?

Otrpus durvīm tuvojās soļi, Kilians iekšēji sagatavojās. Un tad viņa priekšā stāvēja Brita - pirmo reizi kopš tās dienas, kad policija Kilianu aizveda. Viņa bija novecojusi. Novecojusi un sarūgtināta. Jaunais vīrs viņu nedarīja laimīgu.

Kilians ieraudzīja bailes un šausmas Britas acīs un aši iegrūda kāju durvju spraugā, pirms viņa paspēja deguna priekšā aizcirst durvis.

- Kur ir Kjāra? - viņš jautāja.

- Pazūdi! — Brita atbildēja. — Tu zini, ka nedrīksti ar viņu tikties!

- Kur viņa ir? - Kilians atkārtoja.

- Kāpēc tev tas jāzina?

- Vai viņa ir mājās? Lūdzu, Brita, ja viņas nav, piezvani viņai un lūdz meiteni tūlīt nākt uz mājām.

- Ko tas nozīmē? Kāda tev darīšana, kur ir bērni? Kā tu vispār izskaties?

Kilians nevēlējās izskaidroties. Viņa bijusī sieva tik un tā neko nesapratīs, tas vēl nekad nebija noticis. Viņai Kilians bija ienaidnieks, nebija cerību gaidīt sapratni.

- Varbūt tu gribi viņu ievilkt savā pretīgajā, netīrajā pasaulē? -Brita naidīgi nošņāca. - Vai neesi mums visiem pietiekami daudz nelaimju atnesis? Pazūdi! Un tūlīt!

- Es gribu redzēt Kjāru, - viņš uzstāja.

- Nē! Tagad izņem kāju no durvju spraugas, pretējā gadījumā es izsaukšu policiju! - Britas balss kļuva spalga. Viņai bija bail, taču ne no viņa, bet drīzāk gan no kaimiņu klačām. Arī toreiz tas viņai bija šķitis svarīgāk par patiesību.

- Jā, labi, dari to! - Kilians atvilka kāju. — Es palikšu šeit. Ja vajadzēs, kaut visu dienu.

Brita aizcirta durvis, un Kilians apsēdās uz kāpņu augšējā pakāpiena. Būs labāk, ja policija viņu savāks šeit, nekā atkal iet to gabalu kājām. Policija bija viņa vienīgā iespēja aizsargāt Kjāru.

Nepagāja ne piecas minūtes, un Maike jau bija atsvabinājusi rokas no valgiem. Tas tips nebija diez ko nopūlējies. Viņa berzēja sāpošās plaukstu locītavas. Kurtuves pagraba smagās metāla durvis nelaida cauri ne skaņu, tāpēc Maike nevarēja dzirdēt, kas notiek augšā mājā, ne arī to, kad tas džeks atgriezīsies. Aizrestotais lodziņš aiz apkures katla izskatījās vairāk pēc ventilācijas lūkas nekā loga. Pat tik tievs cilvēks kā viņa to nevarēja izmantot bēgšanai.

Maike vēl aizvien bija neizpratnē par Volfganga gļēvo rīcību. Lai gan viņa bija saukusi palīgā un lūgusies, Volfgangs vienkārši bija pagriezies un aizgājis prom, kad tas bārdainis bija notriecis Maiki zemē! Apjausma, cik ļoti visus šos gadus viņa bija Volfgangā maldījusies, sāpēja nesalīdzināmi vairāk nekā bārdainā tipa sitieni. Pirmo reizi, kopš Maike pazina Volfgangu Māternu, viņa to ieraudzīja tādu, kāds viņš bija patiesībā: nevis saprotošais, sargājošais tēvišķais draugs, kuru Maike vientulības stundās bija idealizējusi, bet gan mīkstčaulis, gļēvulis bez mugurkaula, bailīgs zaķis, kurš četrdesmit piecu gadu vecumā vēl dzīvoja pie sava tētuka un kuram vairs nebija mammas, kas palīdzētu turēties pretī tēva varai. Cik milzīga vilšanās!

Maike aptaustīja seju. Deguns bija pārstājis asiņot. Viņa pārlaida skatienu kurtuvei, meklēdama kādu priekšmetu, ar kuru varētu turēt bārdaini pa gabalu. Tomēr muļķīgā kārtā telpa bija kārtīgi uzkopta -I lannas otrā vīra Georga nopelns, kurš bija nepārspējams kārtības mīļotājs. Bez apkures katla te atradās tikai pāris plauktu pie sienas. Saritināta veļas aukla, maisiņš ar veļas knaģiem, divi noputējuši zilu atkritumu maisu ruļļi, kaudzīte vecu T kreklu un apakšbikšu, ko Georgs bija izmantojis apavu un automašīnas spodrināšanai. Nekā tāda, kas varētu noderēt par ieroci. Nolādēts!

Taču, domājot par patēvu numur divi, Maikei ienāca prātā elek-trošoka ierīce. Viņa piegrūda roku pie bikšu dibena un iekšēji uzgavilēja. Jā! Tā tiešām vēl aizvien atradās džinsu aizmugures kabatā! Cīņas karstumā Volfganga drauģelis bija aizmirsis pārmeklēt Maiki, lai pārliecinātos, vai viņai nav ieroča; iespējams, viņš nemaz par to nebija iedomājies. Stingri apņēmusies bez cīņas nepadoties, meitene

ieņēma vietu blakus durvīm. Viņš atgriezīsies, lai Maiki nogalinātu, -draudi bija nepārprotami.

Ilgi gaidīt nenācās. Pēc dažām minūtēm slēdzenē noskrapšķēja atslēga, durvis čīkstēdamas atvērās. Kā plēsīgs zvērs Maike metās uz priekšu, izmantoja pārsteiguma momentu un piespieda vīrietim pie krūtīm elektrošoka ierīci. 500 000 voltu strāva izskrēja cauri viņa ķermenim, nogāza viņu no kājām un meta pret sienu. Vīrietis saguma un blenza uz Maiki kā stulba aita. Maike nezināja, cik ilgi paralīze saglabāsies, tāpēc daudz nevilcinājās. Atstāt vīrieti te vienkārši guļam bija pārāk humāni; viņam vajadzēja ciest, turklāt pamatīgi. Maike vēlreiz pielika bārdainim elektrošoka ierīci un tad paņēma no plaukta veļas auklu.

Nebija vienkārši sasiet ļengano ķermeni ar neilona auklu. Džeks svēra vai tonnu, bet Maike bija nikna un stingri nolēmusi atriebties, tāpēc mobilizēja visus spēkus - meitene nemaz nebija nojautusi, ka viņai tie vēl ir. Elsdama viņa grozīja kustēties nespējīgo vīrieti uz vienu un otru pusi, līdz bija to sašņorējusi kā pasta sūtījumu.

Maike piecēlās un atglauda no pieres sviedriem piemirkušos matus. Ļaunā apmierinājumā viņa redzēja bailes vīrieša acīs. Cerams, tas cūka juta tādas pašas nāves bailes, kādas bija jāizcieš Maikes mātei, kad viņai uzbruka un viņu tik nežēlīgi savainoja.

Bārdainis pakustināja vienas rokas pirkstu un kaut ko neskaidri vervelēja.

Maike nespēja atturēties no kārdinājuma izmantot elektrošoku vēlvienreiz, un šoreiz viņa izraudzījās vissāpīgāko vietu. Bez līdzjūtības Maike vēroja, kā vīrietis izvalba acis, kā no viņa lūpu kaktiņiem tek siekalas un ķermeni rausta konvulsīvas trīsas. Gaišo džinsu

> > priekšpusē izpletās tumšs plankums.

Meitene apmierināta raudzījās uz savu veikumu.

- Tā. Tagad es braucu uz Minheni. Te tevi neatradīs neviens cilvēks. Līdz tam laikam, kad no slimnīcas atgriezīsies mana māte un nejauši nokāps pagrabā, no tevis būs palicis pāri tikai skelets.

Uz atvadām Maike vēl iespēra bārdainim pa sānu, atstāja telpu un aiz sevis aizslēdza durvis. Iespējams, viņa paziņos policijai, kas atrodas te lejā, apkures pagrabā. Bet varbūt arī ne.

Bodenšteins pacietīgi gaidīja. Viņš bija sakrustojis rokas sev priekšā uz galda, lūkojās savā pretimsēdētājā ar gandrīz svētsvinīgu mieru un neko neteica. Bernds Princlers ļoti pūlējās izskatīties mierīgs, tomēr Bodenšteins pamanīja žokļu muskuļu nervozo raustīšanos un sviedru lāses uz vīrieša pieres.

Šis nesatricināmais milzis, kurš nebaidījās ne no nāves, ne velna un nepavisam jau nu ne no policijas, bija ļoti noraizējies. Viņš to nekad neatzītu, bet zem muskuļu kalniem un tetovētās ādas pukstēja laba sirds.

— Es toreiz viņu savācu no ielas, - Princlers piepeši ierunājās.

- Viņa strādāja kaut kādam sīkam suteneram. Nejauši redzēju, kā viņš meiteni piekāva, un iejaucos. Tas notika pirms septiņpadsmit gadiem, viņai vēl nebija pat trīsdesmit, bet jau bija totāli pie gala. — Princlers noklepojās, dziļi ievilka elpu, paraustīja plecus. — Man nebija ne jausmas, kas ar meiteni noticis. Man viņa vienkārši patika.

Bodenšteins neuzdrošinājās pārtraukt viņu ar jautājumiem.

— Es izvilku viņu no tā zaņķa, mēs pārcēlāmies uz laukiem, apprecējāmies. Mūsu jaunākajam dēlam bija tieši gadiņš, kad viņa mēģināja izdarīt pašnāvību. Nolēca no tilta, salauza abas kājas. Viņa nonāca psihenē un tur satika Leoniju. Leoniju Vergesu. Līdz tam mana sieva pati nezināja, kas īsti viņai kaiš.

Bernds Princlers apklusa, brīdi cīnījās pats ar sevi, iekams turpināja.

— Mihaelu jau kā bērnu seksuāli izmantoja viņas tēvs un tā perversie drauģeļi. Viņa ir piedzīvojusi totālas šausmas. Lai spētu to izturēt, viņa bija iekšēji sašķēlusies. Viņa tātad bija ne tikai Mihaela, bija vēl daudzas citas, katra ar savu vārdu, bet Mihaela to nemaz nebija zinājusi. Es neprotu to tik labi izskaidrot kā psiholoģe, bet Mihaela gadiem ilgi bija pavisam cita persona, tāpēc daudz ko nespēja atcerēties.

Princlers domīgi paberzēja bārdu.

— Leonija daudzus gadus ārstēja Mihaelu, un tas, kas tad atklājās, bija tīrās šausmas. Neiedomājami, ko cilvēki var nodarīt bērnam!

Mihaelas vecais bija svarīgs vīrs, viņa draugi arī. īsti paraugcilvēki, sabiedrības krējums, - Princlers nicīgi nošņāca. — Bet patiesībā -pretīgi, perversi draņķi, kas seksuāli izmanto bērnus. Pat paši savējos! Kad bērni paaugas, viņiem jādodas prom. Vairums nonāk uz ielas, dzer vai lieto narkotikas. Tie cūkas ir izveicīgi, vienmēr patur savus upurus acīs. Ja šie sadomā raisīt jokus, aizsūta uz ārzemēm vai novāc. Lielāko dalu no viņiem neviens nemeklē. Mihaela viņus vienmēr

> > » sauca par neredzamajiem bērniem. Piemēram, bāreņi. Tiem ne gailis pakaļ nedzied. Šī pedofilu organizācija ir ļaunāka par mafiju. Tie ne no kā nebaidās, un izstāties nav atļauts. Mihaelas ģimene arī ilgi mēģināja dabūt meiteni rokā, bet ar mani tas negāja cauri. Kaut kad man prātā ienāca doma, ka mēs varētu notēlot: Mihaela ir mirusi. Ar bērēm un attiecīgajām izdarībām. Pēc tam iestājās miers.

Bodenšteins, kurš bija gaidījis pavisam citu stāstu, klusēdams klausījās un aizvien vairāk apmulsa.

- Pirms pāris gadiem, - Princlers turpināja, - Maiņā atrada mirušu meiteni. Prese sacēla lielu brēku. Mihaelai tas kaut kā bija nācis ausīs, lai gan es vienmēr mēģināju viņu turēt no šādām lietām pa gabalu, jo Mihaelai tas nenāca par labu. Viņa to tomēr kaut kā bija uzzinājusi un pilnīgi zaudēja kontroli pār sevi. Nebija šaubu, ka aiz šī gadījuma slēpās tie paši tipi, kuri bija seksuāli izmantojuši arī Mihaelu. Mēs prātojām, ko darīt. Mihaela to noteikti gribēja darīt zināmu plašākai sabiedrībai. Es uzskatīju, ka tas ir ārkārtīgi bīstami. Tie tipi ir sasēdušies visur, viņiem ir milzīga ietekme. Lai ko tādu uzsāktu, visam vajadzēja būt absolūti drošam - ar pierādījumiem, vārdiem, vietām, lieciniekiem un tā tālāk. Es par to aprunājos ar savu advokātu, un viņš uzskatīja, ka mēs to varētu dabūt gatavu.

- Jūs runājat par Kilianu Rotemundu? - Bodenšteins jautāja.

-Jā, tieši tā. - Princlers pamāja ar galvu. - Bet Kilians pieļāva kaut

kādu kļūdu, un šie viņu iznīcināja. Visi tie pierādījumi, ka Kilians ir pedofils, tika safabricēti. Viņam nebija nekādu iespēju pierādīt pretējo. Šie izpostīja visu Kiliana dzīvi, jo viņš tiem kļuva bīstams.

- Kāpēc jūs toreiz neturpinājāt? - Bodenšteins gribēja zināt. - Kā ar tiem pierādījumiem, kas bija jūsu sievai?

- Kuram tad mēs vēl varējām uzticēties? - Princlers atbildēja ar pretjautājumu. - Šie taču bija iesēdušies visur, arī policijā. Un kurš gan ticēs kaut kādam rokerim un sievietei, kura pusi dzīves pavadījusi psihenē? Mēs vairs neko neuzsākām un nolīdām pagrīdē. Es laikam vislabāk zinu, uz ko ir spējīgi cilvēki, kuriem ir ko zaudēt, īsi pirms es atkāpos no visiem darījumiem, bija gadījums, kad kādā mūsu iestādījumā tika nošauts jūsu informators un divi mūsu puiši. Tur jau arī runa bija par to pašu.

- Par ko tad? - Bodenšteins gribēja zināt.

Princlers samiedza acis un viņu vēroja.

- Jūs taču zināt, kā tas viss ir saistīts. Jūsu kolēģe man vakar par to jautāja. Par informatoru un to, kāpēc savējie viņu novāca.

Bodenšteins nereaģēja uz šo piezīmi, jo pretējā gadījumā būtu bijis jāatzīst, ka viņam nav ne jausmas, par ko Princlers runā, un viņš nezina, ko dara kolēģe. Bodenšteinu pārņēma spēcīgas dusmas. Kā Pia iedomājusies slēpt no viņa izmeklēšanas rezultātus? Viņš drudžaini mēģināja atsaukt atmiņā vakardienu hronoloģiskā secībā. Kad Pia runāja ar Prinčiem Proingeshaimas cietumā? Pirms vai pēc tam, kad viņa Bodenšteina birojā bija runājusi ar viņu un jautājusi par Ēriku Lesingu? Ko viņa ir izdibinājusi? Un kā vispār par to uzzinājusi?

Lai Princlera acīs neizskatītos kā absolūts muļķis, Bodenšteins aicināja viņu turpināt.

- Katrā gadījumā, - Princlers sacīja, - mana sieva kopā ar Leoniju sāka rakstīt savas dzīves stāstu. Tas būtu labs materiāls, uzskatīja Leonija. Tā tas bija domāts. Bet tad upē atkal atrada mirušu meiteni. Es vienmēr uzturēju kontaktus ar Kilianu. Kopā ar Leoniju mēs šoreiz nolēmām visu izdarīt līdz galam. Bet ne vairs ar policistu un prokuroru palīdzību. Mēs gribējām tūlīt vērsties pie sabiedrības. Pierādījumu mums pietika, bija arī labi informētu cilvēku liecības, kuras apstiprināja to, ko bija pārcietusi mana sieva.

Bodenšteins gandrīz nespēja noticēt dzirdētajam. Pias aizdomas bija izrādījušās pareizas: visi trīs gadījumi bija savstarpēji saistīti.

- Mēs apspriedāmies, kā to vislabāk varētu realizēt, lai neviens neizjauktu mūsu plānus. Leonija mums kaut kad bija stāstījusi par Hannu Hercmani, un tad man radās ideja iesaistīt ari viņu. Herc-manes kundze tūlīt iedegās, kopā ar Kilianu pārbaudīja Miliaelas piezīmes. Bet tad...

Pie nopratināšanas telpas durvīm pieklauvēja. Kaijs pabāza pa tām galvu un deva zīmi Bodenšteinam, ka esot jāpaziņo kas svarīgs. Bodenšteins atvainojās, piecēlās un izgāja gaitenī.

- Šef, Kilians Rotemunds ir pieteicies, - Kaijs ziņoja, tiklīdz Bodenšteins bija aizvēris aiz sevis durvis. - Kolēģi ved viņu uz šejieni.

- Ļoti labi. — Viņš piegāja pie dzeramā ūdens statīva un pietecināja glāzi. Kaijs viņam sekoja.

- Man ir arī informācija par Helmūtu Graseru. Viņš dzīvo Falkenšteinā, Raihenbaha ceļā 132 b.

-Tad aizsūtiet kādu uz turieni, lai atvestu viņu uz nopratināšanu!

- Vienu momentu! - Kaijs piebāza viņam pie deguna savu telefonu. - Vai apskatījāt fotogrāfijas, ko Pia tikko atsūtīja?

- Nē. Kas tas ir? — Bodenšteins samiedza acis. Bez lasāmbrillēm viņš uz displeja spēja saskatīt vienīgi raibus plankumus.

- Divas mazas meitenes rozā T kreklos ar uzrakstu Sonnenkinder e. V, — Kaijs satraukts atbildēja. - Vai atceraties auduma skrandas mūsu Nāras kuņģī? Rozā kokvilna ar uzdrukātiem baltiem burtiem? Tas varētu būt šāds T krekls!

- Un ko tas mums tagad dod? - Bodenšteina domas bija citur. Vai viņš, izmeklējot Nāras un Hannas Hercmanes gadījumus, bija pieļāvis kļūdas? Palaidis garām kaut ko svarīgu? Vai vajadzēja agrāk apjaust, ka aiz brutālā uzbrukuma Hercmanei un terapeites slepkavības slēpjas pedofilu organizācija? Un vai tā tiešām ir taisnība?

- Pia taču pašreiz piedalās tajās svinībās Falkenšteinā. Biedrības Sonnenkinder e. V. dibinātāja astoņdesmit gadu jubilejā. Viņa domā, ka šai labdarības organizācijai varētu būt kāds sakars ar mūsu Nāru.

- Aha. - Bodenšteins izdzēra glāzi tukšu un to vēlreiz piepildīja. Ja nu Princlers melo, lai novērstu uzmanību no sevis un kriminālās organizācijas, kurā pats darbojas? Tas, ko viņš stāstīja, izklausījās loģiski, taču tikpat labi varēja būt salti meli.

- Biedrības Sonnenkinder e. V. adrese ir Raihenbaha ceļš 134.

Ostermans gaidpilns raudzījās uz šefu, bet viņš uzreiz neaptvēra,

uz ko kolēģis tēmē.

- Helmūts Grasers, kuru liecinieks bija redzējis vakarā, kad tika izvarota Hanna Hercmane, ir kaut kā saistīts ar šo biedrību, - Kaijs mēģināja palīdzēt.

Iekams Bodenšteins paspēja atbildēt, no sardzes telpas atsteidzās uniformā tērpies kolēģis.

— Ā, te jūs esat, — viņš sacīja. - Mēs tikko saņēmām izsaukumu pa telefonu. Sarkanrīklīšu ceļš 8 Langenhainā. Šī adrese taču figurē jūsu lietā, vai ne?

Arī tas vēl!

— Kādu izsaukumu? - Bodenšteins, viegli aizkaitināts, jautāja. Viņam nebija radusies iespēja kaut nedaudz sakārtot domas.

- Ielaušanās, uzbrukums, miesas bojājumi. - Ierēdnis sarauca pieri. - Tas viss izklausījās nedaudz juceklīgi, bet zvanītāja sacīja, ka mums jāpasteidzas, jo viņa iebrucēju apkures telpā esot pieveikusi un sasējusi.

-Tad aizsūtiet kādu uz turieni, lai apskatās. - Bodenšteins iemeta glāzīti papīrkurvī, kas atradās blakus ūdens automātam. - Kaij, nāciet līdzi uz nopratināšanu! Man šķiet, ka pamazām sāku aptvert sakarības.

Ostermans pamāja ar galvu un sekoja.

— Vai tagad drīkstu iet? - Princlers jautāja. - Es jums visu pateicu.

- Nē, vēl ne visu, - Bodenšteins atbildēja. - Vai esat kādreiz dzirdējis par biedrību Sonnenkinder e. Vf?

Princlera seja sadrūma.

— Jā. Protams. To nodibināja manas sievas vecais, — viņš atbildēja. Princlera balss ieguva sarkastisku nokrāsu. — Viltīga ideja, vai ne? Neizsīkstošas rezerves perversiem bērnu seksuāliem izmantotājiem.

* * *

Pia sajuta, ka ievibrējas mobilais telefons, un izvilka to no somiņas.

Displejā viņa izlasīja Bodenšteina vārdu un atsaucās.

- Kur tu esi? - šefs jautāja, un tas nebūt neskanēja draudzīgi.

- Jozefa Finkbainera dzimšanas dienas pieņemšanā, - viņa pieklusināti atbildēja. — Es taču tev teicu, ka...

- Rotemunds ir pieteicies policijā, un Princlers sāka runāt, — Bodenšteins viņu pārtrauca. -Tas Finkbainers ir Princlera sievastēvs!

Pia aizspieda kreiso ausi, lai saprastu, ko šefs saka, jo apkārt pēkšņi sākās vispārēja sačukstēšanās.

- ...un viņš ir... pedofilu organizācijas galva!... gribēja Hannu Hercmani... bet... kaut kā šis tas kļuvis zināms... paliec turpat... sūtīšu kolēģus... ieradīšos pats... neko...

- Es tevi nesapratu, — Pia sacīja. — Oliver? Es...

- ...rokā ir pistole! Uzmanīgi! - pēkšņi iekliedzās kāda sieviete.

Gandrīz tajā pašā brīdī atskanēja divi šāvieni, un Pia satraukta

pacēla skatienu.

- Kas tur bija? - Bodenšteins iebļāva viņai ausī, tad viņa vairs neko nedzirdēja, jo izcēlās burzma. Norībēja vēl divi šāvieni. Cilvēki, histēriski kliegdami, pielēca no krēsliem vai krita pie zemes, Ministru prezidenta četri miesassargi pamodās no letarģijas un spraucās caur panikā bēgošajiem ļaudīm.

- Nolādēts! - Dažas sekundes atrazdamās šokā, Pia bija kā sastingusi. Kas tas bija? Atentāts pret Ministru prezidentu? Amoka skrējiens? Viņa pretojās refleksam nokļūt drošībā, piecēlās un apmulsusi vēroja, kā slaidajai, sārtajā kleitā tērptajai tumšmatainajai sievietei, kura ar puķu pušķi rokā visu laiku bija stāvējusi pa diagonāli aiz viņas, no mugurpuses uzbrūk kāds vīrietis.

Pia ielika mobilo telefonu somiņā un mēģināja tikt uz priekšu. Viņai uzmācās nepatīkamas atmiņas par masu paniku Ēlhaltenes sporta hallē pagājušajā gadā; Piu rupji rāva līdzi kliedzoši cilvēki, bet viņa pāri apgāztajiem krēsliem mēģināja tikt līdz runātāja pultij.

- Ārstu, ārstu, ātri! - vairākas balsis sauca cita caur citu.

Trīcēdama pie visām miesām, Pia pūlējās gūt skaidrību par radušos haosu. Dažās sekundēs svinīgi izrotātā dārza mierīgā idille bija pārvērtusies par kaujas lauku. Viņai apkārt apkampās šņukstoši, šokēti cilvēki, džeza grupas mūziķi kā pārakmeņojušies ar saviem instrumentiem rokās stāvēja uz paaugstinājuma, vīrieši, sievietes un bērni panikā sauca cits citu. Viens no nogalinātajiem bija sagumis savā krēslā, pārlicis kāju pār kāju un sakrustojis rokas, it kā vēl aizvien klausītos runu, taču viņam trūka puses no galvas - šaušalīgs skats! Otrs vīrietis bija nokritis uz sāniem, viņš droši vien bija iegāzies savam blakussēdētājam tieši klēpī. Kādas šausmas! Pia bezpalīdzīgi pavērās apkārt. Pūļa vidū stāvēja ģenerālprokurors Markuss Marija Frejs - šokēts, sniegbaltu seju, rokā Frejs turēja pistoli, un pie viņa kājām gulēja tumšmate sārtajā kleitā. Kāda sirma kundze bija uzkritusi virsū zemē gulošajam vīrietim; vai viņš bija miris vai tikai ievainots, Pia nevarēja saskatīt. Sirmā dāma kliedza kā vājprātīga, kāda jaunāka, tumšmataina sieviete raudādama mēģināja viņu aizvilkt prom no vīrieša. Otrajā rindā Pia pamanīja Emmu. Draudzene sēdēja nekustīgi, ar bailēs ieplestām acīm. Saulaini dzeltenā kleita, viņas seja, rokas un mati bija nošļakstīti ar asinīm, un īsu brīdi Pia baidījās, ka Emma ir mirusi. Emmai blakus stāvēja meitenīte un ar tukšu skatienu raudzījās uz mirušajiem, kuri sēdēja viņai tieši priekšā. Tas bija mazās meitenītes izskats, kas pēkšņi katapultēja Piu realitātē. Viņa apņēmīgi pastūma malā kādu krēslu, satvēra Emmu aiz rokas, uzrāva viņu kājās, tad aši paķēra bērnu un nesa viņu prom. Emma kā apdullusi klumzāja viņai nopakaļ.

Kas tur notika? - Pia jautāja, viņas ceļgali no bailēm aizvien vēl bija pavisam mīksti. Viņa uzmanīgi nolika meiteni zemē.

-Tā sieviete... sieviete... - Emma stostījās. - Pēkšņi... pēkšņi viņa tur stāvēja un... un šāva... visur bija... bija asinis... Es redzēju, kā man priekšā sēdošā vīrieša galva pārplīsa kā... kā... arbūzs. — Tikai tagad Emma sāka atgūties no šoka un paskatījās uz meitu, kuras mugura arī bija nošķiesta ar asinīm. - Ak Dievs, Luīza! Ak Dievs!

— Apsēdies! — Pia bija noraizējusies. Emmai taču drīz bija jādzemdē! - Kur ir tavs vīrs?

- Es... es nezinu... — Emma atslīga uz kāda krēsla un pievilka meitu sev klāt. - Viņš... viņš sēdēja man blakus un turēja klēpī Luīžu...

Tālumā atskanēja automašīnas sirēnas skaņas un kļuva aizvien skaļākas; virs koku galotnēm riņķoja helikopters. Pēc brīža parkā iebrāzās divas operatīvās automašīnas.

Piai nekad nebija paticis izjautāt slepkavības upuru radiniekus, kad tie vēl atradās notikušā ietekmē, bet pēc pieredzes viņa zināja, ka tas bija labākais brīdis, jo atmiņas vēl bija svaigas un īstas.

- Vai tu pazīsti to sievieti? — Pia tāpēc jautāja.

- Nē. — Emma papurināja galvu. — Es viņu vēl nekad nebiju redzējusi.

- Ko tieši viņa darīja?

- Viņa... viņa tur pēkšņi stāvēja - kā no zemes izaugusi, - Emma atbildēja, viņas balss drebēja. - Viņa nostājās mana vīratēva priekšā un kaut ko teica.

- Vai vari atcerēties, ko tieši? — Pia izvilka piezīmju bloknotu un meklēja somiņā lodīšu pildspalvu. Tā viņai bija rutīna un sniedza nelielu drošības izjūtu.

Emma saspringti domāja un mehāniskām kustībām glāstīja muguru Luīzai, kura bija piespiedusies viņai cieši klāt un sūkāja īkšķi.

- Jā. - Emma pacēla galvu un uzlūkoja Piu. - Vai tu nepriecājies atkal redzēt savu mazoprincesiti?Tieši tā viņa teica, un tad... tad viņa izšāva. Vispirms uz manu vīratēvu un pēc tam uz abiem vīriešiem, kuri sēdēja viņam blakus. T ie bija viņa seni draugi.

- Vai tu zini, kas tie abi bija? Vai zini, kā viņus sauc?

- Jā. Hartmūts Māterns bija mana vīra krusttēvs, otrs vīrietis ir doktors Rihards Mērings.

Pia pamāja ar galvu un kaut ko atzīmēja.

- Vai drīkstu iet uz dzīvokli? — Emma lūdza. - Man un Luīzai jāpārģērbjas.

- Jā, protams. Es zināšu, kur tevi meklēt, ja man vēl būs jautājumi.

Sanitāri iestūma nestuves ar Emmas vīratēvu neatliekamās palīdzības automašīnā, kas bija apstājusies tikai pāris metru tālāk. Sirmā kundze, divu jaunāku sieviešu balstīta, raudādama spieda mutei priekšā plaukstu.

- Kas viņa ir? — Pia gribēja zināt.

- Renāte, mana vīramāte. Un manas svaines. Sāra un Korinna. Korinna ir Sonnenkinder e. V pārvaldniece. — Emmai acīs sakāpa asaras. - Kāda katastrofa! Nabaga vīramāte! Viņa ar tādu prieku gaidīja šo dienu.

Ātrās palīdzības automašīnas durvis tika aizvērtas, uz tās jumta sāka raustīties zilā bākuguns. Luīza izvilka īkšķi no mutes.

- Mammu?

- Jā, mīļumiņ?

- Vai dusmīgais vilks tagad ir beigts? - meitene jautāja. - Vai viņš man vairs neko nevar nodarīt?

j

Pias acis sastapās ar draudzenes apjukušo skatienu, tad Emmas acīs parādījās šoks un sapratne.

- Nē, - Emma caur asarām čukstēja un šūpoja meitu uz rokām.

- Dusmīgais vilks nekad vairs nedarīs tev pāri. To es tev apsolu.

* * *

Viņa izvilka no somiņas policistes apliecību un atgriezās briesmīgā notikuma vietā. Prokurors Frejs kā pārakmeņojies stāvēja turpat, vēl aizvien ar ieroci rokā, viņa krekls un bikses bija notraipītas ar asinīm. Kā hipnotizēts viņš skatījās uz sievieti, kura gulēja viņa priekšā. Pia pieskārās Freja rokai, un viņš atjēdzās.

- Kirhofas kundze, — viņš aizsmakušā balsī čukstēja. - Ko... ko jūs šeit darāt?

- Nāciet! - Pia enerģiski sacīja un paņēma viņu zem elkoņa. Dārzā ieskrēja ierēdņi uniformās. Pia uzrādīja savu apliecību un uzdeva viņiem plašā teritorijā iežogot parku, dārzu un ielu un rūpēties par to, lai tur neielīstu ziņkārīgie un nekādā gadījumā ne preses ļaudis. Vēl viņa palūdza sev pāri lateksa cimdu un lietisko pierādījumu uzglabāšanas maisiņu, uzmanīgi izņēma prokuroram no rokām pistoli, izvilka magazīnu un abus priekšmetus ielika plastikāta maisiņā.

>

- Kas ir tā sieviete? - Pia jautāja. - Vai jūs viņu pazīstat?

- Nē, es viņu nekad iepriekš nebiju redzējis. - Prokurors Frejs papurināja galvu. - Es stāvēju tieši pie runātāju pults un redzēju viņu ar puķu pušķi rokā nākam pa centrālo eju. Un pēkšņi... pēkšņi viņai rokā bija pistole un... un...

Prokuroram aizkrita balss, viņš ar visiem desmit pirkstiem izbrauca caur matiem, bridi stāvēja nekustīgi, ar noliektu galvu, tad pacēla skatienu.

- Viņa nošāva manu tēvu. - Tas skanēja neticīgi — tā, it kā Frejs vēl pa īstam nebūtu aptvēris, kas tikko noticis. - Fs kādu momentu biju kā paralizēts. Es... es nevarēju aizkavēt to, ka viņa nošāva vēl divus cilvēkus!

-Jūsu tēvs nav miris, - Pia atbildēja. - Bet jūs pats sevi pakļāvāt dzīvības briesmām, atbruņojot šo sievieti.

- Es par to nemaz nedomāju, - Frejs nomurmināja. - Pēkšņi atrados viņai aiz muguras un satvēru viņas roku ar pistoli... kaut kā... norībēja šāviens. Vai viņa... vai viņa... ir mirusi?

- Es nezinu, - Pia atbildēja.

Izbijušies bērni raudādami meklēja savus vecākus. Ieradās neatliekamās palīdzības automašīnas un ārsti, vēl vairāk policistu. Pias mobilais telefons bez mitas dūca un vibrēja, bet viņa nelikās par to zinis.

- Man jāatgriežas pie ģimenes. — Prokurors Frejs izlēmīgi iztaisnoja plecus. - Jāsameklē sieva. Un arī mātei es tagad esmu vajadzīgs. Ak Dievs, viņa to visu redzēja!

Viņš uzlūkoja Piu.

- Paldies, Kirhofas kundze, - Frejs trīcošā balsī sacīja. - Ja būšu jums nepieciešams, jebkurā brīdī esmu jūsu rīcībā.

- Sarunāts. Bet tagad vispirms parūpējieties par savu ģimeni, -Pia atbildēja un saprotoši paspieda viņam roku. Viņa noskatījās, kā prokurors aiziet, un neapskauda Freju par to, kas viņu sagaida. Tikai tagad Pias uzmanību piesaistīja telefons, un viņa atbildēja.

- Pia, nolādēts, kur tu esi? - Bodenšteins iebļāva viņai ausī.

- Kāpēc neatbildi?

- Te notika šaudīšanās, - viņa atbildēja. - Vismaz divi miruši un divi smagi ievainoti.

- Mēs jau esam ceļā. - Bodenšteina balss nu bija nedaudz mierīgāka. - Vai ar tevi viss ir kārtībā?

- Jā, jā, man nekas nav noticis, - Pia apgalvoja. Viņa pagriezās un iegāja dažus soļus parkā. No attāluma visa šī aina izskatījās tik nereāla, it kā tas būtu filmēšanas laukums. Pia apsēdās uz strūklakas malas, iespieda mobilo telefonu starp ausi un plecu un vandījās pa somiņu, meklējot cigaretes.

- Klausies! - Bodenšteins sacīja. - Princlers visu izstāstīja. Hanna Hercmane bija strādājusi pie temata par bērnu seksuālo izmantošanu. Princlera sievu vēl kā bērnu seksuāli izmantojis viņas tēvs, un viņa pēc tam, kad televīzijā bija redzējusi sižetu par mūsu Nāru, gribēja izklāstīt patiesību sabiedrībai. Leonija Vergesa daudzus gadus bija viņas terapeite. Viņa palīdzēja nodibināt kontaktus starp Hannu Hercmani, Rotemundu un Princleru. Laikam tiešām viss ir savstarpēji saistīts. Un visa tā lieta stiepjas daudz tālāk pagātnē, nekā mēs jebkad būtu domājuši. Aiz tās slēpjas starptautiska pedofilu organizācija, un Jozefam Finkbaineram tur, šķiet, ir centrālā loma. Bet, ja ir tā, kā stāsta Princlers, tur ir iesaistīti vēl daudzi citi ietekmīgi cilvēki, kuri ies pāri līķiem, lai tikai netiktu atklāti. Pia, iespējams, pat mūsu informatora nogalināšanai pirms gadiem Frankfurtē ir ar to kāds sakars!

Bodenšteina vārdi Piai skanēja ausīs tā, it kā viņš būtu kliedzis. Viņa iebāza starp lūpām cigareti un iededzināja šķiltavas, taču pirksti tik ļoti trīcēja, ka tikai ar grūtībām izdevās piesmēķēt.

- Pia? Pia! Vai tu tur vēl esi?

- Jā, es tevi dzirdu, - Pia klusu sacīja. Viņa nometa kurpes un ieraka kāju pirkstus saulē sasilušajā grantī. Strūklakā čaloja ūdens, strazds viņas priekšā lēkāja pa zālienu un tad iekliedzies uzspurdza gaisā. Klusums, miers. Bet pirms divdesmit minūtēm nepilnu simts metru attālumā no šejienes brutāli tika nogalināti divi cilvēki.

- Pēc desmit minūtēm mēs būsim klāt, - viņa dzirdēja Boden-šteinu sakām, tad saruna aprāvās. Pia atgāza galvu un raudzījās koši zilajās debesis, kurās peldēja sīki, balti mākonīši.

Piu pēkšņi satrieca apziņa, ka pretēji veselajam saprātam viņai atkal bija izrādījusies taisnība. Iekšējais sasprindzinājums pamazām zuda, un viņa sāka raudāt.

Bodenštcins jau bija redzējis neskaitāmas slepkavību norises vietas un slepenībā tās klasificēja pēc savas personiskās sistēmas. Šī neapšaubāmi bija ietilpināma ļaunākajā - piecu zvaigznīšu kategorijā. Kāda sieviete divsimt pieaugušo un bērnu acu priekšā bija nogalinājusi divus vīriešus un vienu dzīvībai bīstami ievainojusi. Iespējams, iznākums varēja būt vēl ļaunāks, ja kāds, riskējot ar savu dzīvību, nebūtu uzbrucēju pieveicis un atbruņojis. Bodenšteins jau daudzus gadus pazina Frankfurtes ģenerālprokuroru Markusu Mariju Freju un nekad nebūtu no viņa gaidījis tik drosmīgu iejaukšanos. Bet briesmu brīdī daži cilvēki mēdza pārspēt paši sevi, it sevišķi, ja apdraudēta bija viņu ģimene. Brauciena laikā uz Falkenšteinu kolēģis Krēgers viņu bija informējis par Freja ģimenes attiecībām un Pia īsi pastāstījusi, kā viss norisinājies. Viņa bija pārvarējusi pirmo šoku. Tagad jāķeras pie darba, un viņa bija pietiekami profesionāla, lai to spētu, lai gan droši vien nejutās daudz labāk kā pārējie viesi.

- Kur atradās Ministru prezidents, kad atskanēja šāvieni? - Bodenšteins gribēja zināt.

- Cik zinu, viņš, landrāts un pilsētas galva sēdēja ejas otrā pusē. Priekšā pa labi sēdēja Jozefs Finkbainers ar sievu, blakus - abi mirušie. - Pia ieskatījās piezīmju bloknotā. - Hartmūts Māterns un Rihards Mērings, seni Finkbainera draugi. Nākamajā rindā aiz viņiem sēdēja Finkbainera dēls Florians ar meitu klēpī, blakus - viņa sieva Emma, mana klasesbiedrene, kura mani uz šejieni uzaicināja.

- Tas Hartmūts Māterns? - Bodenšteins pacēla uzacis.

- Jā, tieši tas... - Pia uzlūkoja šefu. — Viņa dēls Volfgangs ir draugos ar Hannu Hercmani. Vai tā nav dīvaina sagadīšanās?

- Nē, baidos, ka tas viss nav nekāda sagadīšanās, — Bodenšeins atbildēja. - Kā jau pirmīt teicu pa telefonu, acīmredzot tiešām viss ir savstarpēji saistīts. Ceru, ka Rotemunds mums to vēlāk apstiprinās.

Dr. Jozefu Finkbaineru, kuram divi šāvieni bija trāpījuši krūtīs un kaklā, neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīna jau bija aiztransportējusi. Abiem mirušajiem, kuri vēl sēdēja uz saviem krēsliem,

tika pārklātas segas. Bodenšteins bija uzticējis vadību Kemam Altu-najam, jo pašam šķita steidzamāk nepieciešams runāt ar Rotemundu. Ieradās tiesu medicīnas eksperts, nedaudz vēlāk - krīzes situāciju izvērtēšanas komanda, ko bija izsaucis Altunajs. Divi psihologi rūpējās par Finkbainera piederīgajiem, kuri bija sēdējuši tieši aiz abiem slepkavības upuriem. Kristiāns Krēgers un viņa komanda jau bija sākuši vākt pēdas, viņi iežogoja nozieguma vietu un fotografēja to un abus līķus. Nedaudz nostāk ārsts izmeklēja bez samaņas esošo atentāta veicēju, šāviens viņu bija ievainojis vēderā. Blakus viņas galvai ceļos bija nometies tumšmatains vīrietis gaišā uzvalkā. Viņš raudāja un glāstīja sievietei seju.

- Lūdzu, - ārsts dusmīgi sacīja, - ļaujiet mums tagad darīt savu darbu!

- Es arī esmu ārsts, - vīrietis turējās pretī. - Tā ir mana māsa.

Bodenšteins un Pia pārmija pārsteigtus skatienus.

- Nāciet! - Bodenšteins noliecās pār vīrieti un uzlika roku viņam uz pleca. - Ļaujiet ārstiem strādāt!

Vīrietis grīļodamies piecēlās un negribīgi sekoja viņam un Piai pie viena no augstajiem galdiņiem. Viņš spieda pie krūtīm ar asinīm notraipītu dāmu rokassomiņu.

- Vai drīkstu jautāt, kas jūs esat? - stādījies priekšā, Bodenšteins jautāja.

- Florians Finkbainers, — vīrietis aizlauztā balsī atbildēja.

- Vai jūs esat rados ar...? - Bodenšteins iesāka.

- Jā, Jozefs Finkbainers ir mans tēvs. Mūsu tēvs. - Vīrietim acīs pēkšņi sariesās asaras. - Šī sieviete... tā ir mana dvīņumāsa Mihaela. Es... es viņu neesmu redzējis vairāk nekā trīsdesmit gadus - kopš tā laika, kad mums bija četrpadsmit! Es domāju, ka viņa ir mirusi, tā... tā mani vecāki vienmēr stāstīja. Es... es ilgi dzīvoju ārzemēs, bet pagājušajā gadā biju pie Mihaelas kapa. Kad viņa šodien pēkšņi te stāvēja, tas bija... šoks.

Balss vīrietim neklausīja, viņš iešņukstējās. Un Bodenšteins visu aptvēra. Vienā mirklī domas sakārtojās, atsevišķie fragmenti veidoja vienu veselumu un visam radās jēga.

Sieviete, kura bija nošāvusi divus vīriešus un dzīvībai bīstami ievainojusi Jozefu Finkbaineru, bija Bernda Princlera sieva, kuru viņas tēvs bija seksuāli izmantojis un mocījis jau lcā mazu bērnu un beidzot iedzinis prostitūcijā. Princlers bija teicis taisnību.

— Kāpēc jūsu māsa šāva uz tēvu? Un kāpēc uz abiem vīriešiem? -Pia gribēja zināt.

Kā Bodenšteins jau bija domājis, vīrietim nebija ne jausmas, kādas šausmas pārdzīvojusi viņa dvīņumāsa.

— Tā nav taisnība! - viņš izbijies čukstēja, kad Bodenšteins bija pastāstījis, ko uzzinājis. - Ar manu māsu gan vienmēr bija problēmas, tā ir taisnība. Viņa bieži bēga prom no mājām, lietoja alkoholu un narkotikas. Mani vecāki stāstīja, ka māsa gadiem ilgi ārstējusies psihiatriskajā klīnikā. Bet arī es nekad nebiju laimīgs. Bērniem tas nav vienkārši, ja vecāki vairāk rūpējas par svešiem bērniem nekā par savējiem. Bet mans tēvs nekad nebūtu... manai māsai piedūris pirkstu! Viņš mīlēja viņu vairāk par visu pasaulē!

— Baidos, ka jūs mēģināt sevi apmānīt, - sacīja Pia. - Jūsu mazā meitiņa brīdī, kad jūsu tēvu ievietoja neatliekamās palīdzības automašīnā, jautāja jūsu sievai, vai dusmīgais vilks tagad esot beigts un vairs nevarēšot viņai neko nodarīt.

Ja tas bija iespējams, Florians Finkbainers kļuva vēl bālāks. Viņš neticīgi papurināja galvu.

— Vai atceraties slimnīcas ārstes aizdomas, ka jūsu mazā meitiņa varētu būt seksuāli izmantota? - Pia jautāja. - Emmai bija aizdomas, ka jūs būtu varējis meitenei kaut ko nodarīt. Jūs tas nebijāt. Tas bija jūsu tēvs.

Florians Finkbainers, smagi elpojot, cieši uzlūkoja Piu. Vēl aizvien viņa pirksti bija stingri aptvēruši māsas rokassomiņu.

— Arī Mihaelai agrāk vienmēr bija bail no dusmīgā vilka. Es neaptvēru, ka tie bija saucieni pēc palīdzības. Domāju, ka viņa mazliet fantazē, — viņš aizsmacis čukstēja. - Tā bija mana ideja, lai mana sieva un Luīza dzīvotu šeit, līdz piedzims mazulis. To es sev nekad nepiedošu.

- Lūdzu, vai jūs iedotu mums rokassomiņu? - Pia jautāja, un Finkbainers viņai to pasniedza.

Viņu virzienā tumšmatainas sievietes pavadībā nāca prokurors Frejs. Sievieti kāds uzrunāja, bet Frejs pienāca pie galda. Viņš gribēja aplikt roku Finkbaineram ap pleciem, taču tas atvirzījās nost.

- Jūs taču noteikti zinājāt, ka Mihaela ir dzīva, - Finkbainers pārmeta savam adoptētajam brālim. - Jūs taču vienmēr visu zināt -tu un Ralfs, un Korinna!

- Nē! To mēs nezinājām, - prokurors apgalvoja. - Mēs pat bijām uz viņas bērēm. Arī es biju pilnīgi šokēts.

- Es neticu nevienam tavam vārdam, - Finkbainers naidīgi nošņāca. - Jūs aizvien tēlojāt maniem vecākiem mīļus bērniņus, bijāt gatavi darīt jebko, lai tikai pārspētu Mihaelu un mani! Mums nebija nekādu iespēju cīnīties pret jums - nezin no kurienes uzradušos salašņu baru! Un tagad tu vēl arī nošāvi manu māsu! Cerams, tu par to kaut kad degsi elles liesmās!

Viņš nospļāvās Frejam pie kājām un aizgāja. Frejs nopūtās. Viņa acis bija pilnas asarām.

- Es Florianam nenemu ļaunā, - viņš klusu teica. — Tas mums

> > 7 > visiem ir šoks, bet viņam noteikti ir īpaši grūti. Tā tiešām ir taisnība, ka agrāk viņam vienmēr bija ar mums jārēķinās.

Iezvanījās Bodenšteina mobilais telefons. Tas bija Kaijs Oster-mans, viņš ziņoja, ka Hannas Hercmanes mājas pagrabā tiešām atrasts vīrietis.

- Jūs neticēsiet, šefi - sacīja Ostermans. - Vīrieti sauc Helmūts Grasers. Viņš tagad ir pie mums. Uz slimnīcu negribēja doties.

Bodenšteins aizgriezās un deva Ostermanam vēl dažus norādījumus.

- Pia, braucam! - viņš tad sacīja. - Mums ir Grasers.

- Kas? — Frejs painteresējās, un Bodenšteins, vispirms nolēmis nereaģēt uz jautājumu, atcerējās, ka Frejs trijās no viņu lietām ir atbildīgais prokurors.

- Vīrieti sauc Helmūts Grasers, - viņš atbildēja. - Vakarā, kad uzbruka Hannai Hercmanei, kāds liecinieks viņu redzējis netālu no vietas, kur nākamajā dienā sievieti atrada. Jums viņu īstenībā vajadzētu pazīt, viņš taču dzīvo šajā gruntsgabalā, vai ne?

Bodenšteins uztvēra Pias skatienu, kurā pārsteigumu nomainīja aizkaitinājums. Tūlīt viņa sāks pārmest, ka nav viņu informējis, bet, neņemot vērā, ka to izstāstīt nebija laika, arī Piai bija savi noslēpumi no viņa.

- Es pazīstu Helmūtu jau veselu mūžību, - Frejs apstiprināja.

- Viņš šeit ir sētnieks un pieprot visus darbus. Vai jūs viņu turat aizdomās?

- Iekams tiks pierādīts pretējais, — jā. - Bodenšteins pamāja ar galvu. - Mēs tagad ar viņu parunāsim, un tad jau redzēs.

- Es gribu piedalīties nopratināšanā, - Frejs sacīja.

- Vai tiešām domājat, ka spēsiet? Varbūt jums šodien...

- Nē, tā nav problēma, - prokurors viņu pārtrauca. - Es šeit tik un tā vairs neko nevaru palīdzēt. Ja atļausiet, es ātri pārģērbšos un tad braukšu uz Hofheimu.

- Pats par sevi saprotams.

- Tad uz drīzu redzēšanos!

Pia un Bodenšteins noskatījās Frejam pakaļ, līdz viņš, runājot pa telefonu, nozuda parkā.

-Tikko viņš vēl bija pilnīgā šokā un tagad ir vēss kā suņa deguns, -Pia, viegli pārsteigta, konstatēja.

- Varbūt viņš mēģina glābties kaut kādā rutīnā, - prātoja Bodenšteins.

- Un Princlera sievu arī es neatpazinu. Viņa izskatījās pavisam citāda. Un tad viss notika tik strauji...

- Nāc, brauksim prom! Pirmo pratināsim Rotemundu. Mani tiešām interesē, ko viņš pastāstīs.

Kaijs Ostermans bija licis ievest Helmūtu Graseru un Kilianu Rotemundu nopratināšanas telpās numur 2 un 3 reģionālās kri-minālpārvaldes pirmajā stāvā, taču Bodenšteins vispirms devās pie Bernda Princlera, kurš vēl aizvien gaidīja 1. telpā. Klusēdams un ar pārakmeņojušos sejas izteiksmi viņš noklausījās Bodenšteina un Pias ziņojumu par notikumiem Falkenšteinā. Lai ko arī Princlers izjuta.

viņš dzelžaini mācēja valdīt pār emocijām, neizrādīja ne dusmas, ne raizes.

- Tas nenotiktu, ja jūs nebūtu mani te turējuši, - viņš pārmeta Bodenšteinam. - Sūda būšana!

- Nav taisnība, - Bodenšteins iebilda. - Būtu jūs uzreiz pateicis, ap ko lieta grozās, mēs jau sen būtu palaiduši jūs uz mājām. Kāpēc jūsu sieva tā darīja? No kurienes viņai ierocis?

- Man nav ne jausmas, - Princlers nikni noņurdēja un savilka plaukstas dūrēs. - Vai tagad ļausiet man reiz iet?

- Jā, jūs varat iet. - Bodenšteins pamāja ar galvu. - Starp citu, jūsu sievu aizveda uz Bādzodenas slimnīcu. Ja vēlaties, likšu jūs uz turieni aizvest.

- Paldies, bet es atteikšos. - Princlers piecēlās. - Savā dzīvē pietiekami esmu izvizinājies policijas mašīnās.

Viņš atstāja telpu, un ierēdnis uniformā aizturēto pavadīja līdz ēkas izejai. Bodenšteins un Pia viņam sekoja. Pie nopratināšanas telpas durvīm gaidīja Dr. Nikola Engele.

- Kāpēc jūs viņu palaidāt? - viņa apjautājās. - Kas tur Falken-šteinā notika?

- Princlers mums visu izstāstīja, un viņam ir pastāvīga dzīvesvieta, - Bodenšteins atbildēja. Iekams viņš turpināja, Pia pārtrauca šefu. Viņai neizgāja no prāta Bēnkes stāstītais par Nikolas Engeles dalību Ērika Lesinga lietā, un Pia juta, ka pilnībā neuzticas priekšniecei. Ja toreizējai lietai tiešām ir kāds sakars ar pašreizējiem gadījumiem, bija labāk viņu pagaidām neinformēt par visām detaļām.

- Vispirms Rotemunds, tad Grasers? — Pia tāpēc pārjautāja.

- Jā, vispirms Rotemunds, - Bodenšteins piebalsoja.

Iezvanījās kriminālekspertes mobilais telefons, viņa pagāja pāris

metru tālāk, lai atbildētu. Pia lauzīja galvu, kā tikt vaļā no Engeles, lai tā aiz stikla sienas pa skaļruni nevarētu noklausīties sarunu ar Rotemundu. Nebija laika, lai gari izskaidrotu, viņai vajadzēja paļauties uz to, ka šefs neko nejautās.

- Es gribētu, lai mēs nopratinām Rotemundu tavā birojā, - viņa sacīja.

— Laba ideja, — Piai par atvieglojumu, Bodenšteins atbildēja.

— No neona gaismas man pēc pusstundas uznāk galvassāpes. Liec, lai viņu uzved augšā, es vēl ātri ieskriešu tualetē.

— Paklau, Oliver! - Pia pamanīja, ka Engele beigusi sarunu. - Es labprāt aprunātos ar Rotemundu zem sešām acīm - bez priekšnieces. Vai tu to nokārtosi?

Pia redzēja jautājumu šefa acīs, tomēr viņš pamāja ar galvu.

— Ģenerālprokurors Frejs ir ieradies, - Dr. Nikola Engele ziņoja.

- Kā tagad rīkosimies?

— Kirhofas kundze un es vispirms vieni runāsim ar Rotemundu un Graseru, - Bodenšteins atbildēja. - Frejs varēs pievienoties vēlāk.

Pia uzmeta viņam vērīgu skatienu, tad devās uz nopratināšanas telpu numur 3, lai uzdotu atvest Kilianu Rotemundu uz otro stāvu.

— Es arī labprāt piedalītos, - viņa dzirdēja Engeli sakām. Boden-šteina atbildi Pia nesaprata, bet cerēja, ka viņš ir ticis galā. Kad viņa atgriezās, krimināleksperte bija nozudusi, toties pa gaiteni pretī nāca ģenerālprokurors Frejs. Viņš bija ģērbies gaišpelēkā uzvalkā un baltā kreklā, ap kaklu kaklasaite, mati vēl mitri un rūpīgi sasukāti atpakaļ. Arēji viņš izskatījās tikpat savaldīgs un mierīgs kā vienmēr, taču parasti tik skaidrais skatiens bija nomākts un skumjš.

— Sveiki, Freja kungs! - Pia sveicināja. - Kā jūtaties?

— Sveicināta, Kirhofas kundze! - Viņš sniedza Piai roku, lūpās pavīdēja viegls smaids. - Nevarētu teikt, ka labi. Domāju, vēl īsti neesmu aptvēris, kas tur notika un kā kaut kas tāds vispār varēja atgadīties.

Ja Pia savām acīm nebūtu redzējusi, kādā stāvokli Frejs bija vēl pirms nepilnām divām stundām, viņa nebūtu uzskatījusi par iespējamu, ka viņš piedzīvojis kaut ko tik briesmīgu. Ģenerālprokurora profesionalitāte tiešām izraisīja respektu.

— Es vēlētos jums vēlreiz pateikties, - viņš teica. - Jūs tiešām izturējāties lieliski.

— Par to nav vērts runāt. - Pia sev jautāja, kāpēc Freju agrāk uzskatījusi par paštaisnu birokrātu un nav varējusi viņu ciest.

Bodenšteins iznāca no kungu tualetes. Tajā pašā brīdī atvērās nopratināšanas telpas durvis gaiteņa galā un kāds ierēdnis veda Kili-anu Rotemundu, kuram bija uzlikti roku dzelži, uz gala kāpnēm un tālāk uz otro stāvu. Frejs noskatījās viņiem pakaļ. Pia pamanīja, ka ģenerālprokurora sejas izteiksme uz sekundes daļu mainījās. Ķermenis iztaisnojās, viņš izslēja zodu.

- Bet tas nebija Helmūts Grasers, - viņš konstatēja.

- Nē, - Bodenšteins atbildēja. — Tas ir Kilians Rotemunds. Viņš šodien pieteicās policijā. Mana kolēģe un es vispirms runāsim ar viņu, pēc tam — ar Graseru.

Markuss Marija Frejs noskatījās pakaļ vīrietim, kurš kādreiz bija labs viņa draugs, bet kuru viņš tomēr uz gadiem bija iemetis cietumā, un pamāja ar galvu.

- Es gribētu piedalīties nopratināšanā, - viņš sacīja.

- Nē, Kirhofas kundze un es vispirms aprunāsimies ar kungu zem sešām acīm, - Bodenšteins noteiktā balsī paziņoja. — Jūs tikmēr varat pasēdēt uzgaidāmajā telpā.

Ģenerālprokurors Frejs nebija radis, ka viņam atsaka. Nevarēja nepamanīt Freja nepatiku par Bodenšteina atbildi. Viņš sarauca pieri un pavēra muti, lai iebilstu, taču pārdomāja un paraustīja plecus.

- Arī tā ir labi, - viņš sacīja, - lād es vispirms iešu iedzert kafiju. Redzēsimies vēlāk.

* * *

Emma un Florians sēdēja Bāzodenas slimnīcas ķirurģiskās nodaļas tukšajā uzgaidāmajā telpā, viņi bija sadevušies rokās un gaidīja. Luīza bija iemigusi Florianam klēpī. Jau vairāk nekā stundu Mihaela atradās operāciju zālē. Lode bija trāpījusi zem krūtīm, iegājusi slīpi ķermenī, skārusi zarnas un aknas un iestrēgusi iegurņa kaulā. Jo-zefs bija ar lidmašīnu aizvests uz Frankfurtes Universitātes klīniku, un Emma par to bija priecīga, jo tikai doma vien atrasties zem viena jumta ar šo pretīgo cūku, kurš bija seksuāli izmantojis viņas nevainīgo, mazo meitiņu, Emmai būtu bijusi neizturama. Viņa no sāniem uzmeta Florianam skatienu. Viņam taču vajadzēja justies vēl daudz nelāgāk!

Florianam aizvien bija bijušas sarežģītas attiecības ar tēvu, viņš jutās atstumts un nemīlēts. Varbūt tieši tāpēc viņš bija izvēlējies profesiju, kas aizveda tālu prom no mājām. Tikai aptvert vien to, ka miesīgs tēvs ir bērnu seksuāls izmantotājs, pedofils, kurš pielicis roku paša meitai, vajadzēja būt drausmīgi. Florians Emmai bija saraustīti pastāstījis par Miliaelu: par to, cik ļoti māsu apskaudis tēva mīlestības un ciešās draudzības ar Nikiju dēļ. Nikiju, kuru zēna gados bija mīlējis un ienīdis. Viņš astoņu gadu vecumā bija nonācis Finkbaineru ģimenē pēc tam, kad vairākas audžuģimenes no viņa bija atteikušās un nogādājušas zēnu atpakaļ bērnunamā. Jau kā bērns Nikijs bijis apdāvināts manipulators - ļoti gudrs, godkārīgs, ar narcistiskām tieksmēm. Florians bija priecājies, ka ticis pie sava vecuma rotaļbiedra, bet Nikijs devis priekšroku Mihaelai un meiteni pilnīgi piesaistījis sev.

Mihaela vienmēr fantazējusi, melojusi, bijusi agresīva, bet Florians savu tikai par desmit minūtēm jaunāko dvīņumāsu neprātīgi mīlējis. Tāpēc vēl jo vairāk viņam sāpējis tas, ka vienīgo savu sabiedroto ģimenē paspēlējis Nikijam. Vecāki Nikijam un Mihaelai visu piedevuši, viņi drīkstējuši visu atļauties, turpretim Florianu par tādiem pašiem nodarījumiem bāruši un sodījuši. Desmit gadu vecumā abi sākuši smēķēt, vienpadsmit gados Mihaela pirmoreiz aizbēgusi no mājām, trīspadsmit gadu vecumā pīpējusi zālīti, četrpadsmit gados injicējusi heroīnu. Un tad viņa pazudusi: vispirms pabijusi jauniešu cietumā, pēc tam - slēgta tipa psihiatriskajā klīnikā. Turpretim Nikijs bija spējis saņemties, kļuvis par izcilnieku un beidzis skolu kā labākais skolēns. Par Mihaelu viņš vairs nekad nav runājis, toties cieši sadraudzējies ar Korinnu, kura bija Floriana nākamā mīļākā māsa pēc Mihaelas.

Tās visas nebija laimīgas atmiņas par dvīņumāsu, un tagad, kad Emma zināja aizkulises, viņa varēja saprast, kāpēc vīrs nekad nebija pieminējis savu māsu. Arā gaitenī balsis kļuva skaļākas. Bija dzirdams vārds “Mihaela Princlere”, un Florians un Emma ieklausījās.

Uzgaidāmajā telpā ienāca vīrietis. Viņš bija tik liels, ka gandrīz pilnīgi aizpildīja durvju aiļu, viņa rokas bija notetovētas no vienas vietas; ienācējs izraisīja bailes.

- Vii tu esi Mihaelas brālis? - viņš savādi aizsmakušā balsī jautāja Florianam.

- Jā, tas esmu es, - Florians atbildēja. — Un kas esat jūs?

- Esmu viņas vīrs. Bernds Princlers.

Emma, kā valodu zaudējusi, raudzījās uz tetovēto milzi.

Princlers apsēdās uz viena no plastikāta krēsliem viņiem pretī un ar abām rokām berzēja seju. Tad atbalstīja elkoņus pret ceļiem un neatlaidīgi vēroja Florianu.

- Kas īsti atgadījās? - viņš gribēja zināt.

Florians noklepojās un pastāstīja svešiniekam par notikušo.

- Es domāju, ka mana māsa jau pirms daudziem gadiem ir mirusi, - viņš beidza stāstījumu. - Tā man teica vecāki.

- 'Tieši tā viņiem bija jādomā, - Princlers atbildēja. - Mēs toreiz inscenējām Mihaelas bēres, lai viņu vairs nevajātu tas monstrs.

- Kurš? — Florians satraukts jautāja.

- Tavs vecais un viņa pedofilu banda. Tā ir vesela mafija. Ja šie kādu dabū savos nagos, nekad vairs neizlaiž no acīm. Viņi zina par katru soli, ko sper kāda no meitenēm. Un viņi ir labāk organizēti par jebkuru slepeno dienestu.

- Ko... ko tas nozīmē? - Florians jautāja.

Emma to labprātāk nemaz nebūtu uzzinājusi, bet Bernds Princlers ar brutālu atklātību pastāstīja par šīs pedofilu organizācijas darbības struktūrām un līdzekļiem. Pretīgās detaļas bija neizturami klausīties.

Emma nodrebinājās. Vai viņa kādreiz atsvabināsies no šī briesmīgā murga, un vai Luīza kādu dienu aizmirsīs to, kas viņai nodarīts? Kāpēc Emma to visu nebija pamanījusi daudz agrāk? Vai viņa varēja to pamanīt, vai viņai tas bija jāpamana? Emma mēģināja atcerēties, kā vīratēvs bija izturējies pret Luīžu, gribēja atrast ieganstu, kādu pierādījumu tam, ka tas nav bijis viņš, kurš seksuāli izmantojis viņas meitu. Vīratēvs taču vienmēr bija tik laipns pret meiteni.

Uzgaidāmajā telpā ienāca ārsts zilā operāciju uzsvārcī. Princlers un Florians pielēca kājās.

- Kas ir ar manu sievu? - Princlers gribēja zināt.

- Kā klājas manai māsai? - vienlaikus jautāja Florians.

Ārsta skatiens klejoja no viena vīrieša pie otra.

- Paciente labi pārcieta operāciju, viņas stāvoklis ir stabils, - viņš beidzot atbildēja un, mēģinot ieskatīties Princleram sejā, gandrīz izmežģīja kaklu. - Mēs viņu ievietojām intensīvajā terapijā novērošanai, bet lode ir izņemta un savainotās zarnas salāpītas.

Pēkšņi Emmas vēdera lejasdaļu sagrāba spēcīgas sāpes. Viņa izbijusies kampa gaisu, tajā pašā brīdī plīsa augļa ūdenspūslis un augļa ūdens saslapināja biksītes.

- Florian, - viņa klusu sacīja, - man šķiet, ka mazulis nāk.

* * *

- Kas jums atgadījies? - Pia izbijusies jautāja, kad Kilians Rote-munds pagriezās pret viņu. Vīrieša seja, kas no fotogrāfijas viņas atmiņā bija saglabājusies kā izcili skaista, bija pamatīgi pietūkusi, sejas kreisā puse līdz pat acij bija viens vienīgs violets asinsizplūdums. Šķita, ka vīrietim ir lauzts deguns, labā roka izskatījās kā pabijusi gaļas maļamajā mašīnā. Kilians Rotemunds bija steidzami jānogādā slimnīcā.

- Kad aizvakar Amsterdamā gribēju kāpt vilcienā, mani jau gaidīja, - viņš atbildēja.

- Kurš? - Pia apsēdās viņam pretī pie sarunu galda Bodenšteina birojā. Bodenšteins deva Rotemundam zīmi nogaidīt ar atbildi. Viņš ieslēdza ieraksta ierīci, uzlika to uz galda un ierunāja dažus datus, kas attiecās uz lietu.

-Tie nebija holandiešu policisti, kas mani aizturēja, — kad ieraksta ierīce bija ieslēgta, sacīja Rotemunds un savieba seju. — Un arī tie nebija policisti, kuri pagājušajā naktī mani spīdzināja un šorīt izgrūda no braucoša auto. Tie bija pedofilu mafijas rokaspuiši, kuriem es biju kļuvis bīstams. Šie mani piespieda noskatīties videofilmu, kurā bija redzams, kā tiek izvarota Hanna Hercmane, un draudēja, ka tas pats notikšot ar manu meitu, ja es neatklāšot, kam nosūtīju informāciju, ko saņēmu no diviem labi informētiem cilvēkiem.

- Vai jūs viņiem to pateicāt? - Bodenšteins jautāja.

- Nē. - Rotemunds piesardzīgi paberzēja neskūto zodu. — Man vēl pietika attapības novērst to, ka materiāli nonāktu viņu nagos. Tā kā es zināju, ka Hanna guļ slimnīcā, apgalvoju, ka paciņu ar ierakstiem nosūtīju viņai.

- Tas bija gudri darīts, — sacīja Pia. - Uercmanes kundzes mājā tiešām kāds gaidīja pasta sūtījumu. Taču muļķīgā kārtā tieši tad, kad viņš ieradās, mājās bija viņas meita Maike.

- Ak Dievs! - Rotemunds izbijās.

- Maikei bija izdevies vīrieri sagūstīt un iespundēt pagrabā. Arī viņš tagad atrodas te.

Kilians Rotemunds atviegloti uzelpoja.

- Kurš tas bija? Helmūts Grasers? - viņš jautāja.

- Jā. Tieši tā. Kā jūs viņu pazīstat?

- Viņš ir Finkbainera cilvēks, kas dara melno darbu. Pats bijis viens no Sonnenkinder e. V audzēkņiem. Un viņš ir psihiski slims.

- Kur jūsu meita ir tagad? Vai viņa ir drošībā? - Pia apjautājās.

-Jā. Mana bijusī sieva viņai piezvanīja. Meita ieradās mājās tieši

tajā brīdī, kad man pakaļ atbrauca policija. - Rotemunds pamāja ar galvu. - Es paspēju ar viņu parunāt tikai pāris vārdu, un meitene apsolīja neatstāt māju.

- Mēs viņai nodrošināsim policijas aizsardzību, - Pia sacīja.

Bodenšteins ieklepojās.

- Tagad visu pēc kārtas, — viņš teica. - Mēs jau no Bernda Princ-lera šo to uzzinājām, esam lietas kursā par viņa sievas dzīvesstāstu. Viņa šodien ieradās Jozefa Finkbainera dzimšanas dienas svinībās, tur nošāva divus vīriešus un dzīvībai bīstami ievainoja savu tēvu.

- Ak debestiņ! - Rotemunds iztrūcies izgrūda. Šī ziņa viņu bija manāmi satraukusi, aizturētais mēģināja saņemties. - Ko viņa nošāva?

- Doktoru Hartmūtu Māternu un doktoru Rihardu Mēringu, bijušo Konstitucionālās tiesas virstiesnesi.

- Abi ir no ietekmīgākajiem pedofilu organizācijas vīriem, -Kilians Rotemunds apstiprināja. - Viņi un vēl trīs vīri ir faktiskie rīkotāji jau vairāk nekā četrdesmit gadus. Tik ilgi tie netraucēti piekopj savas netiklās izdarības. Man ir garš saraksts ar uzvārdiem un neskaitāmi pierādījumi tam, ka šis saraksts ir korekts. Mihaela Princlere man ir tēlaini aprakstījusi katru savu gadiem ilgo mocību minūti. Mēs ar Hercmanes kundzi pēdējo nedēju laikā spējām savākt ļoti daudz pierādījumu par toreizējiem upuriem un pāridarītājiem un izteikumus, kas apstiprināja Mihaelas sacīto. Kā varat iedomāties, pēdējos gados es ļoti intensīvi nodarbojos ar šo tematu.

Lai arī Rotemunda seja bija briesmīgi izkropļota, viņa neparasti gaišzilās acis pauda tik intensīvu vērīgumu, ka Piai grūti nācās tajās ieskatīties. Viņai gandrīz bija jāpiespiež sevi nenolaist skatienu.

- Kad Bernds Princlers pirms deviņiem gadiem vērsās pie manis ar lūgumu palīdzēt viņa sievai, šī tēma mani aizrāva, - pēc īsa brīža Rotemunds turpināja. - Es galīgi nebiju novērtējis šo cilvēku apņēmību un bīstamību. Viņi mani iznīcināja. Es zaudēju visu: savu ģimeni, autoritāti, darbu. Es sēdēju cietumā un biju sodīts par bērnu seksuālu izmantošanu un bērnu pornogrāfijas fotogrāfiju un filmu glabāšanu, kuras tika atrastas visos manos datoros. Tās bija veikli izliktas lamatas, kurās es akli iekritu.

- Kā tas varēja notikt? - Pia jautāja.

- Es biju īsts vientiesis. - Viņš mazliet pasmaidīja, taču smaids tūlīt izdzisa. - Uzticējos nepareizajiem cilvēkiem, jutos pārāk drošs. Manā dzērienā iepilināja kaut kādu psihotropo vielu. Pēc divdesmit četrām stundām es pamodos savā automašīnā, man bija pārtrūkusi filma. Kamēr biju nesamaņā, viņi bija mani izģērbuši, ielikuši gultā kopā ar kailiem bērniem un to nofotografējuši. Tas ir parasts līdzeklis, lai turētu paklausībā neērtus cilvēkus. Es zinu divus Jaunatnes lietu pārvaldes darbiniekus, ar kuriem notika tieši tāpat; vienu skolotāju, kurš gribēja darīt zināmas savas aizdomas par kāda skolnieka seksuālu izmantošanu, un vēl vismaz trīs citus vīriešus. Nav nekādu iespēju sevi aizstāvēt, jo šo cilvēku sakari iestiepjas ministrijās, uzņēmumos, politiskās partijās un arī policijā. Visi cits citu piesedz - ne tikai Vācijā. Tā ir starptautiska lieta, kurā uz spēles likts ļoti daudz naudas.

Viņš domīgi aplūkoja savu savainoto labo roku, nedaudz pagrozīja to uz vienu un otru pusi.

- Kad pirms pāris nedēļām upē atrada mirušo meiteni, Mihaela pieņēma galīgo lēmumu visu izklāstīt. Man piezvanīja Bernds, un es uzreiz piekritu sadarboties. Man vairs nebija, ko zaudēt, un tā varbūt varēja kļūt par nelielu iespēju reabilitēties, ja mēs to visu spētu pierādīt sabiedrībai. Ar Mihaelas terapeites Leonijas palīdzību tika nodibināti kontakti ar Hannu Hercmani. Viņa bija sajūsmā par iespēju dabūt savam raidījumam tik skandalozu tematu. Un, lai gan mēs viņu brīdinājām, arī Hercmanes kundze acīmredzot nebija pietiekami novērtējusi to, cik bīstami ir šie ļaudis. Tāpat kā es. Viņa to bija pastāstījusi savam jaunības draugam Volfgangam Māternam kā televīzijas kanāla programmu direktoram, kuram viņa producē savu raidījumu. - Rotemunds nopūtās. - Hannai nebija ne jausmas, ka Volfganga Māterna tēvs Hartmūts ir iejaukts šajā lietā. Es, protams, zināju, ka raidkanāls pieder Māternam, un apzināti neiekļāvu viņa vārdu sarakstā, lai Hannai nerastos lojalitātes konflikts. Turklāt sākumā nebiju drošs, vai viņai tiešām var uzticēties. To, ka Hanna draudzējas ar Volfgangu Māternu un viņu tik detalizēti informēs, es toreiz diemžēl nezināju.

- Jūs domājat, ka Hannai Hercmanei uzbruka Volfgangs Mā-terns? — Pia viņu pārtrauca.

- Nē, protams, viņš pats ne. Domāju, ka viņai to nodarīja Helmūts Grasers. Un ari nogalināja Leoniju. Galu galā sievieti nevar iebaidīt ar kompromitējošām fotogrāfijām vai filmiņām. Ar sievietēm tie noziedznieki izdarās citādi nekā ar vīriešiem.

Pia atcerējās par automašīnu ar numurzīmes sākuma burtiem HG, ko Leonijas Vergesas kaimiņš vairākkārt bija redzējis viņas mājas tuvumā. Kā īpašnieks bija reģistrēta biedrība Sonnenkinder e. V

- Sitie Saules bērni, - Bodenšteins sacīja, — vai viņi tiešām kaut ko dara mātes un bērna labā vai arī tā ir tikai maskēšanās organizācija?

- Ak nč, viņi dara ļoti daudz, - atbildēja Kilians Rotcmunds.

— Tas tiešām ir lielisks pasākums. Viņi atbalsta jauno māmiņu izglītošanos, pastāv stipendijas bērniem un jauniešiem. Bet tur ir arī bērni, kuru oficiāli nav. Jaunas māmiņas tūlīt pēc dzemdībām pazūd un atstāj savus bērnus, jo domā, ka viņi tur būs drošībā un labi aprūpēti. Finkbainers labprāt atved pie sevis arī bāreņus no Tālajiem Austrumiem vai Austrumeiropas. T ie šeit nekad netiek reģistrēti, viņi vienkārši nemaz neeksistē, un neviens viņus nemeklē. Tie ir pedofilu barība. Mihaela to visu zināja, viņa šos bērnus sauca par “neredzamajiem bērniem”. Tas, kas viņiem tiek nodarīts, vienkārši nav prātam aptverams. Ja bērni kļūst par vecu, tātad pedofiliem neatraktīvi, viņi tiek nodoti suteneriem vai vienkārši izmesti miskastē.

Piai ienāca prātā abas fotorobotu datorizdrukas, kuras tika izveidotas ar liecinieces no Hēhstes palīdzību. Viņa atvainojās, aizgāja uz savu biroju un pēc brīža atgriezās ar izdrukām.

- Vai pazīstat abus šos cilvēkus? - viņa jautāja Kilianam Rote-mundam.

Viņam pietika ar paviršu skatienu.

- Vīrietis ir Helmūts Grasers, - viņš sacīja. - Un sieviete ir Korinna Vīznere, arī Finkbaineru adoptēts bērns tāpat kā viņas vīrs Ralfs Vīzners, Finkbeiner Holding izpilddirektors. Korinna un viņš laikam gan ir Finkbaineru melnās armijas paklausīgākie zaldāti. Korinna oficiāli ir Sonnenkinder pārvaldniece, bet patiesībā - pedofilu organizācijas “slepenpolicijas” priekšniece. Šī sieviete par visu ir informēta, viņa ir ledusauksta un absolūti nežēlīga.

* * *

Helmūta Grasera runas plūdi ilga ceturtdaļstundu. Pateicīgs, ka beidzot atradis uzmanīgu publiku, viņš stāstīja par savu nelaimīgo, cietsirdīgo bērnību dažādās audžuģimenēs un bērnunamos, par psihiski slimo māti, kura viņu, nevēlamu izvarošanas produktu, nebija atzinusi un kurai bija tieši sešpadsmit gadu, kad viņš piedzimis. Jaunatnes lietu pārvalde viņu beidzot nosūtīja pie Finkbaineriem, un tur viņš pirmo reizi dzīvē iepazina kaut ko līdzīgu simpātijām un aizgādnībai, lai gan vienmēr palika zemākās klases bērns. Tā kā Helmūtam bija māte, Finkbaineri viņu netika adoptējuši vai pieņēmuši par audžubērnu; viņš uzauga biedrības Sonnenkinder e. V. patversmē un darīja visu, lai gūtu to cilvēku atzinību, pie kuru loka tik ļoti vēlējās piederēt. Ber Finkbaineru bērni, kas bija jaunāki par Helmūtu, skatījās uz viņu no augšas un nekaunīgi izmantoja zēna centienus iegūt viņu labvēlību, kā arī nemitīgi izzoboja. Grasers nebija precējies un kopā ar māti dzīvoja vienā no mājām Finkbaineru gruntsgabalā Falkenšteinā, tieši kaimiņos cilvēkiem, kurus trīsdesmit gadus pielūdza un kuri viņa pazemību tāpat kā agrāk izmantoja saviem personiskajiem plāniem.

- Okei, - Bodenšteins beidzot pārtrauca Graseru. - Kas tur bija ar Hannu Hercmani un Leoniju Vergesu?

- Hercmani man vajadzēja nedaudz iebaidīt, lai viņa beigtu okšķerēt, - Grasers atzinās. - Tā lieta mazliet izgāja no kontroles.

- Mazliet izgāja no kontroles? — Bodenšteins pacēla balsi. - Jūs sievieti zvēriski mocījāt un gandrīz nogalinājāt! Un pēc tam atstājāt bagāžniekā, rēķinoties ar viņas nāvi!

- Es darīju tikai to, ko man lika, - Grasers taisnojās, un viņa tumšajās acīs bija manāms žēlums pret sevi. Pēc Grasera loģikas, viņš bija nevis noziedznieks, bet gan upuris. — Man nebija izvēles!

- Izvēle ir vienmēr, — Bodenšteins iebilda. — Kurš ko tādu no jums pieprasa?

Grasers bija pietiekami gudrs, lai ienīstu savu atkarību un pastāvīgos pazemojumus, bet pārāk gļēvs, lai no tā visa atbrīvotos. Savu rīcību viņš attaisnoja ar to, ka tikai izpildīja citu pavēles un par savu dzīves garumā aizvainoto pašlepnumu nežēlīgi atriebās vājākajiem.

- Kurš ko tādu no jums pieprasa? - Bodenšteins atkārtoja jautājumu.

Grasers saprata, ka meli nelīdzēs, un izmantoja izdevību beidzot atmaksāt saviem pāridarītājiem.

- Korinna Vīznere. Viņa ir mana tiešā priekšniece. Es daru to, ko viņa liek, un neuzdodu jautājumus.

Iedūcās Pias telefons. Viņa uzmeta ašu skatienu displejam. Tas bija Hansa Georga, Līderbahas laukstrādnieka numurs, viņš vienmēr presēja Piai sienu. Droši vien gribēja paziņot, ka ir nopļāvis zāli. Tas varēja pagaidīt.

-Vai Korinna jums pavēlēja arī filmēt, kā izvarojāt Hannu Herc-mani? Un vai viņa jums uzdeva atstāt Leoniju Vergesu mirstam no slāpēm un arī to nofilmēt? — Bodenšteins asi jautāja.

— Ne tieši, - Grasers izvairīgi atbildēja. — Tik precīzi viņa nesaka, kas man jādara.

— Kā tad tā? - Bodenšteins paliecās uz priekšu. - Tikko jūs teicāt, ka darāt tikai to, ko jums saka!

— Nūjā. - Grasers paraustīja plecus. - Man pasaka, ka tas un tas jāizdara. Bet, kā to darīt, viņa atstāj manā ziņā.

— Ko konkrēti tas nozīmē?

— Ideja izlikties par policijas kontroli ir manējā. - Grasers izskatījās gandrīz vai lepns. — Internetā sagādāju visus nepieciešamos krāmus - kāda tur problēma! Un tas vienmēr darbojas. Dažreiz mēs to darām tāpat vien, prieka pēc, - iekasējam pāris naudaszīmju, un pietiek.

— Un kā ir ar filmām? - Pia jautāja.

— Ir lērums ļaužu, kuriem kaut kas tāds patīk.

— Kas tieši?

— Nu, skatīties, ka kāds mirst. Tātad pa īstam, nevis to tikai tēlo. — Grasers izskatījās pilnīgi vienaldzīgs. - Par tādu filmu kā to ar mauķeli no televīzijas mierīgi var dabūt divus tūkstošus.

Krēgers jau bija stāstījis par snufļ filmām. Pia pati nekad nevienu no tām nebija redzējusi, taču zināja, ka internetā, IRC čatos, Usenet forumos, slēgtās lietotāju grupās tiekot piedāvātas filmas, kurās parādītas slepkavības reālā laika režīmā, bieži vien kā vardarbīgu pornogrāfisku ainu perversa kulminācija, kā arī eksekūcijas, spīdzināšanas, zīdaiņu un bērnu slepkavības pornogrāfiskā kontekstā.

Grasers attēloja savus pretīgos varoņdarbus ar tādu baudu un tik detalizēti, ka Piai kļuva slikti. Viņš tai šķita kā nogribējies gorillu tēviņš, kas ar dūrēm sit sev pa krūškurvi.

- Mums pietiek faktu, - Pia pārtrauca Grasera stāstījumu par uzbrukumu Hannai Hercmanei. — Un kā ir ar meiteni? Kā viņa nokļuva upē?

- Mazliet lēnāk! Visu pēc kārtas, - Grasers atbildēja un izbaudīja to, ka vienreiz atradās uzmanības centrā, jo dzīve viņam bija paredzējusi tikai nenozīmīgas lomas.

Pia izlikās, ka viņai pienācis zvans, un atstāja nopratināšanas telpu. Pēc visa, ko šodien jau piedzīvojusi, viņa vairs nespēja izturēt veidu, kā tas tips blenza uz viņu un nekautrējoties ar acīm izģērba.

Izgājusi ārā, Pia atspiedās pret sienu, aizvēra acis un dziļi ieelpoja un izelpoja, lai novērstu hiperventilāciju. Cik gan pretīgi un slimi cilvēki dzīvo uz šīs pasaules!

- Ei, vai viss kārtībā? - Kristiāns Krēgers iznāca no mazās istabiņas, kas atradās starp abām nopratināšanas telpām. No turienes caur spoguļstikla rūtīm varēja sekot nopratināšanai. Pia atvēra acis un ieraudzīja kolēģa noraizējušos seju.

- Es to tipu vairs ne sekundi ilgāk nespēju paciest, - viņa izgrūda.

- Mani tur iekšā vairs neievilks pat ar desmit zirgiem.

- Ļauj man to pārņemt! — Kristiāns viņai līdzjūtīgi noglāstīja roku. - Pārējie atrodas noklausīšanās telpā. Ej pie viņiem un vienkārši paklausies!

Pia dziļi izelpoja.

- Paldies, - viņa sacīja.

- Vai šodien jau esi kaut ko ēdusi? - Kristiāns apjautājās.

- Nē. Gan jau vēlāk. - Pia izspieda smaidu. — Cerams, ka tas drīz būs galā.

Viņa iegāja starptelpā pie Kaija, Kema un Katrīnas un apsēdās uz krēsla. Helmūts Grasers pateica dažas jēlības, kad nopratināšanas telpā ienāca Kristiāns un nostājās aiz Grasera krēsla.

- Runā par lietu, tu slimais, sīkais dračītāj! - viņš sacīja. - Citādi tiksi vēlreiz apstrādāts ar elektrošoku.

Pašpārliecinātais smaids Grasera sejā nozuda.

- Vai jūs to dzirdējāt? Viņš man draud ar spīdzināšanu! - Grasers bija sašutis.

- Es neko nedzirdēju, - ne aci nepamirkšķinājis, atbildēja Boden-šreins. - Mēs palikām pie meitenes. Tātad, lūdzu!

Grasers uzmeta Krēgeram drūmu skatienu.

- Oksana, tā stulbā slampa, - viņš uzsāka, — viņa mūždien aizbēga. Man vienmēr jāveic tādi sūda darbi, un es dabūju pa kaklu, ja tās kazas sagādā nepatikšanas. Šī kaut kā bija nokļuvusi līdz iekšpilsētai, tāpēc mums vajadzēja izlikties par skuķa vecākiem.

- Kam - “mums”? — Bodenšteins viņu pārtrauca.

- Korinnai un man, - Grasers atbildēja.

- No kurienes meitene izbēga?

- No pils.

- Vai varētu mazliet konkrētāk?

Helmūts Grasers īgni savilka seju, bet tad sāka runāt. Finkbai-neru fondam piederošās Etringhauzenes pils katakombās Hēhstē bija pagrabi, kuros notika izvarošanas un tika uzņemtas filmas, kurām bija milzu noiets visā pasaulē. Bērni parasti tika izmitināti Falken-šteinā, bet daži vienmēr atradās arī Hēhstē, lai vajadzības gadījumā būtu “pa rokai”.

Tikai no šī izteiciena vien Piai uz muguras uzmetās zosāda.

- Oksana, - sacīja Grasers, - īstenībā jau bija kļuvusi par vecu pcdofilu vīriešu vajadzībām, bet boss neizdibināmu iemeslu dēļ bija kā uzburts uz viņu. Kādu vakaru Oksana tomēr bija sadusmojusi bosu, jo atteikusies darīt to, ko viņš licis.

- Kamēr skuķi ir mazi, tos var viegli iebaidīt, - Grasers teica tik vienaldzīgi, it kā runātu par dzīvniekiem. — Kad meitenes paaugas, viņas kļūst ļauni viltīgas un slīpētas, bestijas tādas! Tad tās reizēm jāpaņem stingrāk.

Pia aizgriezās un paslēpa seju plaukstās.

- Es to vairs nevaru izturēt, - viņa nomurmināja.

- Es arī ne, - Kems nomāktā balsī atbildēja. - Man ir divas meitas. Nemaz nedrīkstu domāt par viņām.

- Oksana bija ciets rieksts, krievu meitenes bieži ir tādas. Tas viņām laikam gēnos. — Skaļruņos bija dzirdama Helmūta Gra-sera balss. — Boss viņu noslānīja tā, ka šī knapi spēja paelpot, tad iegremdēja baseinā. Acīmredzot mazliet par ilgu. Tas bija negadījums.

Viņš paraustīja plecus.

- Un pēc tam? - Bodenšteina balsī nebija manāmas emocijas.

- Šad un tad gadās, ka kāds neizdzīvo. Man tajā pašā vakarā viņa bija jāaizgādā prom, — Grasers atbildēja. — Bet man īsti nebija laika, tāpēc es to skuķi iemetu upē.

Neaptverami! Tāpēc, ka nebija laika! — Katrīna nomurmināja.

- Par laimi, nebija, - Kems ciniski izlaboja. - Pretējā gadījumā neviens nebūtu uzzinājis, kas tur notiek.

- Fu, - Pia tikai noteica. Kemam bija taisnība. Mirušās meitenes atrašana izraisīja veselu virkni traģēdiju, kuras viņi nebija varējuši novērst. Ja lieciniece būtu pieteikusies agrāk, ja viņa toreiz būtu ieraudzījusi Oksanas fotogrāfiju avīzē, nevis tikai raidījumā Lieta XY, Hannai Hercmanei, iespējams, nekas slikts nebūtu atgadījies, Leonija Vergesa vēl būtu dzīva un Mihaela Princlere nebūtu nošāvusi divus cilvēkus.

Ja būtu, ja nebūtu...

- Atbildi taču reiz uz zvanu! - sacīja Katrīna, jo Pias telefons ik pa brīdim dūca un rūca.

- Vēlāk. Tas nav (ik svarīgi, - Pia atbildēja un paliecās uz priekšu, jo Bodenšteins bija piebīdījis Graseram kādu fotogrāfiju.

- Kas tas ir? - viņš jautāja. — To mēs atradām meitenes kuņģī.

- Hm. Izskatās pēc T krekla. Boss uzstāj, lai meitenes valkātu tos sārtos kreklus, it sevišķi tad, kad nedaudz paaugas. Tad viņas izskatās jaunākas.

- Mēs šo audumu atradām meitenes kuņģi, - Bodenšteins atkārtoja.

- Iespējams, viņa to apēdusi. Oksanu vienmēr vajadzēja nedaudz pabadināt, citādi viņa kļuva pārāk rupja.

Kems dziļi ievilka gaisu.

- Tas taču nevar būt taisnība, vai ne? - Pia bija pavisam apjukusi. - To taču neviens cilvēks nevarētu izdarīt.

- Var gan. - Kaijs pamāja ar galvu. - Diemžēl cilvēki to var. Padomā kaut vai par koncentrācijas nometņu uzraugiem. Pēc tam kad visu dienu bija dzinuši cilvēkus gāzes kamerās, viņi vakarā atgriezās mājās un bija pavisam normāli ģimenes tēvi.

— Cik labprāt es viņam nodarītu to pašu! - Kems norūca. - Taču šis droši vien nenonāks pat cietumā, bet tikai psihenē, jo viņam bijusi smaga bērnība! Esmu jau ko tādu dzirdējis!

Vēlreiz iezvanījās Pias mobilais telefons. Viņa to pārslēdza klusuma režīmā.

— Vai jūs to visu darījāt viens vai arī jums bija palīgs? — aiz spoguļsienas jautāja Kristiāns.

— Šad tad es paņēmu kādu līdzi, - Grasers atbildēja. - Televīzijas madāmas lietā pat bija klāt pats boss. Pie tās Leonijas paķēru līdzi Andiju, jo parasti viņam ļauj tikai pārvadāt bērnus.

— Pat bija klāt pats boss, - Kristiāns Krēgers atkārtoja. - Vai viņš nav nedaudz par vecu tādiem... izbraukuma pasākumiem?

— Izbraukuma pasākumiem, - Grasers uzjautrinājās. - Tas man patīk! Bet kāpēc par vecu? Viņš taču nav daudz vecāks par jums.

— Mēs tagad laikam nerunājam parJozefu Finkbaineru, vai ne? -Bodenšteins gribēja pārliecināties.

— Nu ko jūs, Jozefs jau vairs ne. - Grasers atmeta ar roku. - Tas tagad vairs apgrābsta, augstākais, kādu bērnu, ja tas nejauši gadās viņam pa kājām. Nē, Nikijs tagad ir boss.

— Nikijs? - Bodenšteins un Krēgers vienlaikus jautāja. - Kas viņš ir?

Grasers uzmeta abiem pārsteigtu skatienu, tad uzjautrināts pasmīnēja un atgāzās krēslā.

— Jūs taču viņu esat saņēmuši ciet, - viņš sacīja. - Es viņu pirmīt pamanīju ejam garām gaitenī.

— Kas ir Nikijs? — Bodenšteins, pamazām zaudējis pacietību, draudošā tonī jautāja un uzsita ar plaukstu pa galdu.

— Pārāk gudri jūs tiešām neesat. - Mazliet iebaidīts, Helmūts Grasers papurināja galvu. - Nikija īstais vārds ir Markuss Marija Frejs.

* * *

— Mums nekavējoties vajadzīgs apcietināšanas orderis Erejam un Korinnai Vīznerei, - sacīja Bodenšteins. - Es tūlīt gribu izsludināt steidzamu vispārēju meklēšanu. Viņš nevarētu būt pārāk tālu.

- Es par to parūpēšos. - Kaijs Ostcrmans pamāja ar galvu.

Kad tika konstatēts, ka ģenerālprokurors Frejs ir nozudis, Boden-

šteins sapulcināja 11. nodaļas komandu lielajā uzgaidāmajā istabā aiz sardzes telpas, ieradās ari daži kolēģi no citām struktūrdaļām, kuri vēl bija darbā, un policisti; tika zvanīts kolēģiem, kuri jau bija devušies mājās, un pavēlēts atgriezties darbā.

- Kurš pēdējais redzēja Freju? - Bodenšteins gribēja zināt.

- Viņš pameta ēku pulksten 16.36 - it kā lai paņemtu mobilo telefonu, ko bija atstājis automašīnā, - stāstīja kolēģe, kura tobrīd bija dežurējusi sardzes telpā.

- Okei. - Bodenšteins ieskatījās rokaspulkstenī. -Tagad ir 18.42. Tas nozīmē, ka viņam ir divu stundu handikaps.

Viņš sasita plaukstas.

- Aiziet, kolēģi, pie darba! - viņš iesaucās. - Mums nav laika. Frejs mēģinās likvidēt svarīgus pierādījumus. Man vajag kratīšanas orderi Etringhauzenes pilij un visām biedrības Sonnenkinder telpām, kā arī Grasera, Vīzneres un Freja privātmājām. Pārmeklēšanai Hēhstē vajadzēs ātrās reaģēšanas vienību, simt vīru vienību un, gadījumā ja Frejs mēģinās bēgt, - helikopteru. Turklāt jāinformē kolēģi no ūdens policijas.

Pia kā apmāta sēdēja uz krēsla pie sienas, balsis viņai visapkārt skanēja tikai kā tāla šalkoņa ausīs.

Kā viņa nebija pamanījusi, cik izveicīgi ģenerālprokurors Frejs bija manipulējis un viņu piemuļķojis? Kā gan viņa varēja tā iekrist? Pamazām Piai sāka ataust, ko bija ievārījusi. Viņa savā naivumā Frejam bija izstāstījusi, ka Rotemunds aizbraucis uz Amsterdamu, ziņojusi par katru izmeklēšanas soli - un tikai tāpēc, ka viņš tik draudzīgi bija izturējies pret Lilī!

I.ilī! Augstais Dievs! Pia sarāvās, it kā būtu aplieta ar verdošu ūdeni. Draudu īsziņu, ko viņa šorīt saņēma, varēja būt rakstījis arī Frejs! Viņš, protams, domāja, ka Lilī ir viņas meita, jo Pia sarunās nekad netika minējusi Kristofu.

- Vienība ar suņiem, pirmās palīdzības ārsti, — Pias apziņā ieskanējās Bodenšteina balss. — Pēc stundas tiekamies Hēhstē. Ēka no visām pusēm jāielenc un jānožogo. Kaij, informējiet ceļu policiju un kolēģus Frankfurtē!

- Pia? - Rldigers Dreiers, dežurējošais vakara maiņas krimināl-ierēdnis, pabāza galvu durvju spraugā.

Pia pacēla skatienu.

- Jā, kas ir?

- Mēs tikko saņēmām izsaukumu, — kolēģis pavēstīja un pienāca tuvāk. Viņa noraizējusies sejas izteiksme iezvanīja visus trauksmes zvanus Pias galvā. - Birkenhofā ir kaut kas atgadījies.

- Ak Dievs, nē! - Pia nočukstēja un aizklāja ar plaukstām seju. Tikai ne Lilī! Ja ar meiteni kaut kas noticis, vienīgi Pia pati būs pie tā vainīga. Lielajā telpā kļuva klusu kā kapā. Visi raudzījās uz Piu. Viņa izvilka mobilo telefonu. Divdesmit trīs neatbildēti zvani, piecas īsziņas - tas viss no Hansa Georga! Un viņa bija nodomājusi, ka zemnieks grib kaut ko paziņot par siena pļauju!

- Nāc! - Kristiāns apņēmīgi sacīja un papliķēja Piai pa plecu.

— Es tevi aizvedīšu.

Jā, paldies, Pia gribēja atviegloti sacīt, taču tad pamanīja kolēģu kritiskos skatienus. Viņa nedrīkstēja izrādīt vājumu - ne tādā situācijā kā šī —, kad bija nepieciešams katrs vīrietis. Pia bija vecākā kriminālinspektore, un bija jārīkojas profesionāli, viņa nedrīkstēja kā bez galvas jozt prom. Privātā dzīve nekādā ziņā nedrīkstēja būt svarīgāka par bīstama kriminālnoziedznieka sagūstīšanu, turklāt vēl tāda, kuru tieši viņa bija apgādājusi ar jaunāko informāciju.

- Paldies, es tikšu galā pati, - Pia tāpēc stingrā balsī teica un iztaisnoja plecus. - Redzēsimies vēlāk Hēhstē.

* * *

-Tu tagad nekādā gadījumā nebrauksi pati. - Kristiāns Krēgers panāca Piu stāvlaukumā un izņēma viņai no rokas automašīnas atslēgu. - Nerunā pretī! Es tevi aizvedīšu.

Pia mēmi pamāja ar galvu. No bailēm un raizēm viņa trīcēja pie visām miesām. Ja tagad tiks ierosināta disciplinārlieta par to, ka viņa prokuroram sniegusi pārāk daudz informācijas, tas būs taisnīgs sods par viņas dumjību. Bet nekad dzīvē viņa sev nepiedos, ja viņas vainas dēļ kaut kas būs noticis ar Lilī.

Krēgers atslēdza Pias automašīnu un atvēra pasažiera durvis, lai ļautu Piai iesēsties. Viņa pagriezās pret Kristiānu.

- Es esmu pie visa vainīga, - Pia čukstēja.

- Pie kā tu esi vainīga? - Viņš maigi iestūma kolēģi automašīnā, pārliecās viņai pāri un aizsprādzēja drošības jostu kā mazam bērnam.

- Es sniedzu Frejam pārāk daudz informācijas. Kāpēc gan es tā darīju?

- Tāpēc, ka viņš bija atbildīgais prokurors, - Krēgers atbildēja. -Ja tu viņam to nebūtu izstāstījusi, viņš nepieciešamo uzzinātu no lietas materiāliem.

- Nē, tā nav. — Pia papurināja galvu. — Es viņam pateicu, ka Kilians Rotemunds dodas uz Amsterdamu. Pēc tam Erejs noteikti tūlīt aktivizēja savus sakarus Holandē.

Krēgers iesēdās mašīnā, iedarbināja motoru un atmuguriski izbrauca no stāvlaukuma.

- Pia, - viņš sacīja. - Tu nepieļāvi kļūdu. Tu nevarēji nojaust, kādu spēlīti spēlē Frejs. Ja prokurors man lūdz informāciju, es viņam to sniedzu.

-To tu tagad tikai tā saki. - Pia nopūtās. — Kad Frejs uzradās, lai piedalītos Rotemunda treilera pārmeklēšanā, tu viņam nepasniedzi kā uz paplātes visu, ko zināji. Viņa interesei par šo gadījumu jau toreiz vajadzēja mani brīdināt.

Pia apklusa. Krēgers, pārsniedzot atļauto maksimālo ātrumu, joņoja pa “zemeņu jūdzi” uz autostrādes pusi.

Nogriezies pa kreisi un brauc pa zemesceļu! Tā būs ātrāk, -Pia sacīja, pirms viņš bija uzbraucis uz tilta. Krēgers nobremzēja, ieslēdza pagrieziena rādītāju un asi pagrieza automašīnu pa kreisi, šķērsojot pretējā virziena braukšanas joslu. Pretimbraucošās mašīnas vadītājs uzspīdināja lukturus un taurēja.

- Ja Ērikam Lesingam bija jāmirst tāpēc, ka viņš no Bernda Princlera bija uzzinājis par šo pedofilu organizāciju, - Krēgers pēc brīža teica, - tad rodas jautājums, ko toreiz zināja Engele. Un - ko viņa zina šodien. Iedomājies, ka viņai varētu būt ar to kaut kāds sakars!

- Par to es nemaz neiedomājos, - Pia drūmi noteica. - Katrā ziņā Bodenšteinam nav bijis ne jausmas, ap ko lieta patiesībā grozās. Un arī Franks neko nezināja. Ja mēs nenotversim visus iedvesmotājus un musinātājus, Kilianam Rotemundam visu turpmāko dzīvi būs jābaidās par savu un bērnu dzīvību.

Krēgers samazināja ātrumu, jo bija jāšķērso vietējais ceļš, kas veda no Cailsheimas uz B519 un tālāk uz Kelkheimu. Otrā pusē Kristiāns turpināja braukt pa asfaltēto ceļu, kas gāja paralēli A66. Jau sāka krēslot, tomēr uz ceļa vēl bija daudz skeitotāju un skrējēju, kuri autostrādes trokšņa dēļ nedzirdēja braucam automašīnu un tāpēc negrieza ceļu. Krēgers ar pirkstiem nervozi bungoja pa stūres ratu, un Pia manīja sasprindzinājumu viņa sejā. Kolēģis bija tikpat noraizējies, cik viņa pati. Pēc pāris minūtēm viņi sasniedza Birken-hofu. Vārtu priekšā stāvēja Hansa Georga zaļais traktors un divas operatīvās automašīnas ar ieslēgtām zilajām bākugunīm, pagalmā zem valriekstu koka bija novietotas pirmās palīdzības ārsta un neatliekamās palīdzības automašīnas. Piai, to ieraugot, asinis sastinga dzīslās. Līdz šim viņa bija noraizējusies Lilī dēļ un nemaz nebija padomājusi, ka arī ar Kristofu varētu būt kaut kas noticis!

Rietošās saules gaismā Pia ieraudzīja kaut ko tumšu guļam uz šķembām bruģētās piebrauktuves starp aplokiem un jāšanas laukumu. Arī Krēgers to pamanīja un tik spēcīgi nospieda bremzes pedāli, ka šķembas aizlidoja uz visām pusēm. Pia izlēca no automašīnas, pirms tā bija pilnībā apstājusies.

- Ak Dievs!

Viss spēks pameta Pias ķermeni, viņai kļuva slikti. Acīs sariesās asaras.

- Kas tas ir? - Krēgers jautāja, pienācis no mugurpuses, bet tad viņš saprata pats. Viņš apskāva Piu un vilka viņu projām, neļāva ilgāk skatīties. Lielā asins peļķē gulēja suns, viņš bija beigts; nepilnus piecus metrus tālāk atradās otra suņa līķis.

- Pia!

Liela auguma sirms vīrietis zaļā darba kombinezonā ātrā soli nāca viņu virzienā — tas bija Hanss Georgs; Pia viņu redzēja kā caur miglu. Ieraudzījusi abus nošautos suņus, viņa sāka baidīties no ļaunākā, bailes pārvērtās panikā un pārņēma visu ķermeni.

- Kur ir Kristofs? Kas šeit ir noticis? - viņa spalgi iesaucās un centās atbrīvoties no Krēgera rokām, bet viņš stingri turēja Piu un vilka uz zālienu, lai viņai nebūtu jākāpj pāri suņu līķiem.

- Es neskaitāmas reizes centos tevi sazvanīt, - zemnieks teica, bet Pia viņā neklausījās.

- Kur ir Kristofs un Lilī? Kur viņi ir? - viņa histēriski kliedza un ar rokām atspiedās pret Krēgera krūtīm. Viņš palaida Piu vaļā.

- Mājā, - Hanss Georgs sacīja, viņa balss skanēja lūdzoši. - Pagaidi, Pia!

Pia izvairījās, kad zemnieks nostājās ceļā un gribēja viņu satvert. Kā uz nāvi notiesātā ceļā uz ešafotu, bailēs par nākamajām sekundēm viņa stingu skatienu gāja uz mājas durvīm. Augšā kāpa it kā jau senaizmirstās bailes, un sirds sitās tik spēcīgi, ka sāpēja; viņa bija nosvīdusi slapja un vienlaikus sala.

- Kirhofas kundze? - No mājas iznāca ierēdnis uniformā. Pia nereaģēja, viņa stingi lūkojās asins peļķē uz kāpnēm, asinīs uz sienas un durvīm. Vai tagad viņai būs jāpiedzīvo visu policistu murgs -jāatrod savi piederīgie miruši?

- Nāciet! - kolēģis sacīja. Kristiāns Krēgers cieši sekoja Piai. Viņas mājā, viņas virtuvē - visur bija sveši cilvēki. Pia pamanīja sarkanīgi oranžās pirmās palīdzības ārsta un glābšanas asistentu vestes, atvērtus koferus, redzēja caurulītes, vadus, asinīm notraipītas drēbes; un vidū uz grīdas gulēja Kristofs, viņam kājās bija tikai apakšbikses, pie kailajām krūtīm bija piestiprināti elektrokardiogrāfa elektrodi.

- Ir atnākusi jūsu sieva, - Pia dzirdēja kādu sakām, viņai atbrīvoja vietu. Kristofs bija dzīvs! No atvieglojuma Piai saļodzījās kājas. Viņa metās pie Kristofa, notupās blakus un uzmanīgi pieskārās viņa plecam. Kristofam bija sista brūce galvā, ārsts to pašreiz apstrādāja.

- Kas notika? - Pia čukstēja. - Kur ir Lilī?

Kristofs atvēra acis, viņa skatiens bija miglains.

- Pia, — Kristofs apdullis murmināja. - Viņš paņēma Lilī līdzi. Viņš... viņš stāvēja pie vārtiem un... un māja ar roku. Lilī... viņa teica, ka pazīstot viņu... no zooloģiskā dārza un... un no ciemošanās pie Miriamas vecāsmātes. Es... es neko ļaunu nenojautu... un atvēru vārtus...

Pias sirds uz brīdi apstājās. Protams, Lilī pazina ģenerālprokuroru Freju! Viņa satvēra Kristofa roku.

- ...Lilī skrēja viņam pretī... pēkšņi viņam rokā parādījās pistole. Tas vīrietis iegrūda Lilī savā automašīnā, tad suņi viņam... viņš tos... - Kristofs aprāvās un uz mirkli aizvēra acis. Viņa krūtis spēcīgi cilājās augšup lejup.

- Es redzēju. - Pia cīnījās ar asarām. - Kas ir ar tevi?

- Es... es metos viņam virsū. Viņš gribēja izšaut, bet... bet magazīna laikam bija tukša. Un tad... tad pēkšņi uzradās Hanss Georgs.

- Galvaskausa smadzeņu trauma, - paziņoja pirmās palīdzības ārsts. - Viņš saņēmis vismaz trīs sitienus pa galvu. Mēs vedīsim viņu uz slimnīcu.

Pia dzirdēja, ka Krēgers pa telefonu pieklusinātā balsī stāsta par Lilī un Freju.

- Es labprāt brauktu kopā ar tevi uz slimnīcu, - Pia teica Kris-tofam un noglāstīja viņa vaigu. Viņš satvēra Pias roku.

- Nē, — Kristofs izmisis lūdza. — Tev jāatrod Lilī! Lūdzu, Pia, apsoli man, ka viņu atradīsi! Viņai nekas nedrīkst notikt.

Kristofs baiļojās par meiteni tikpat ļoti, cik viņa. Lai aizsargātu Lilī, viņš ar kailām rokām bija meties virsū bruņotam vīrietim, kurš bija nošāvis suņus, tādējādi demonstrēdams, ka šaus bez vilcināšanās. Ja magazīna nebūtu izrādījusies tukša, Frejs, iespējams, būtu nošāvis arī Kristofu.

Pia pārliecās pār viņu un noskūpstīja uz vaiga.

- Es ne tikai apsolu viņu atrast, - Pia skarbā balsī sacīja. - Es tev to zvēru.

- Es braukšu līdzi uz Hēhsti, - Pia apņēmīgi teica, kad neatliekamās palīdzības automašīna bija izbraukusi no pagalma. - Tikai žigli pārģērbšos.

Viņa vēl aizvien bija ģērbusies vasaras kleitiņā un kurpēs ar vaļēju papēdi, ko bija uzvilkusi šorīt, lai dotos uz dzimšanas dienas pieņemšanu. Piai šķita, ka tas noticis pirms vairākām dienām.

- Es paņemšu līdzi divus pārējos suņus, viņi jau sēž manā traktorā, - sacīja Hanss Georgs. - Un parūpēšos par zirgiem.

- Paldies! - Pia pamāja viņam ar galvu un uzskrēja pa kāpnēm. Guļamistabā viņa steigā norāva kleitu, ielīda T kreklā un džinsos un no seifa drēbju skapī izņēma dienesta ieroci. Trīcošiem pirkstiem viņa piesprādzēja plecā nēsājamo ieroču maksti un ielika tajā P30. īsās zeķītes, sporta kurpes, pelēks svīteris ar kapuci - nu atkal viņa jutās savā ādā.

Pēc piecām minūtēm Pia iesēdās Krēgera automašīnā.

- Vai ar tevi viss ir kārtībā? - viņš jautāja, kad viņi brauca cauri Unterlīderbahai.

-Jā, - Pia īsi atbildēja. Bailes bija pārtapušas nevaldāmās dusmās. Kad Kazino ielā bija jāapstājas pie barjeras, iezvanījās viņas telefons. Bija ieradušies daudzi ziņkārīgie un priecājās par tīkamo pārmaiņu vienmuļās dzīves ikdienā. Cilvēkiem nekad nevarēja iestāstīt, cik tas var būt bīstami, tāpēc nožogojošās policijas barjeras tika izvietotas tā, lai aptvertu pēc iespējas plašāku teritoriju.

- Mēs esam klāt, - Pia teica Bodenštcinam. - Kur tu esi?

Pia uzrādīja savu apliecību ierēdnim, kas stāvēja pie barjeras, viņš pabīdīja barjeru nedaudz sāņus un ielaida viņu un Krēgeru teritorijā.

- Uz ielas tieši pils priekšā, - šefs atbildēja. - Ātrās reaģēšanas vienība ieņēma ēku, un mēs aizturējām dažus Sortnenkinder cilvēkus tieši tad, kad viņi gribēja aizvest vairākus bērnus.

- Kas ir ar Lilī? - Pia gribēja zināt.

Krēgers jau bija informējis Bodenšteinu, ka Lilī atrodas Freja rokās.

- Mēs vēl meklējam pieeju katakombām. Frejs noteikti ir tur. Viņa automašīna stāv pagalmā.

Pia un Krēgers skriešus šķērsoja Bolongaro ielu, kas laternu gaismā izskatījās kā izmirusi. Iežogotajā zonā nedrīkstēja pārvietoties ne automašīnas, ne velosipēdisti, ne kājāmgājēji. Nedaudz tālāk aizgrabēja tramvajs, citādi valdīja klusums. Bodenšteins, Katrīna un Kems gaidīja Etringhauzenes pils pagalmā, kas atradās tieši blakus Bolongaro pilij. Turpat bija ātrās reaģēšanas vienības komandieris un policijas priekšniecība, pagalmā ņudzēja policisti. Visapkārt nopietnas, satriektas sejas. Neviens nedzina jokus. Prožektoru spilgtajā gaismā stāvēja tumšzils folksvāgena busiņš ar uzrakstu Sonnenkinder e. V

- Vai tur ir arī Korinna Vīznere? - Pia apjautājās.

- Nē. - Bodenšteins papurināja galvu. Arī viņa sejā bija manāma pēdējo stundu spriedze. Zem acīm bija tumši loki, zilgani bārdas rugāji klāja zodu un vaigus. - Viņai vēl jābūt lejā pagrabā. Mēs saņēmām ciet divas sievietes, kuras kopā ar sešiem bērniem gatavojās doties prom.

- Cik cilvēku vēl ir tur lejā? - Pia gribēja zināt.

- Pēc abu sieviešu teiktā - tikai Vīzneri un Frejs, - atbildēja Bodenšteins. - Un vēl četri bērni.

- Un Lilī, - Pia drūmā balsī papildināja. - Tas netīrais cūka piekāva Kristofu un nošāva manus suņus. Ja dabūšu viņu rokā, tad...

-Tu paliksi te augšā, Pia, - Bodenšteins viņu pārtrauca. - Atrās reaģēšanas vienība visu ir ņēmusi savās rokās.

- Nē! - Pia strauji iebilda. — Es tagad iešu lejā un dabūšu ārā Lilī. Un zvēru tev: gūstekņus neņemšu.

Bodenšteins savieba seju.

- Tu neko nedarīsi, - viņš sacīja. - Ne šādā noskaņojumā.

Pia klusēja. Nebija jēgas diskutēt ar Bodenšteinu. Bija jānogaida piemērots brīdis.

- Vai tas ir pagraba plāns? - Viņa pamāja ar galvu automašīnas virzienā; uz tās motora pārsega bija izklāts ēkas plāns, kurā bija iezīmētas stipri sazarotās pagraba ejas un telpas.

- Jā. Bet tu neiesi lejā, - Bodenšteins atkārtoja.

- Es sapratu. - Pia aplūkoja plānu, ko kāds kolēģis apgaismoja ar kabatas lukturīti. Viņa trīcēja no nepacietības. Kaut kur tur lejā viena nenormālā rokās atradās Lilī, bet viņi te augšā tikai pļāpāja.

- Visas izejas tiek kontrolētas, tur nepamanīta neizlīdīs cauri pat pele, - paskaidroja ātrās reaģēšanas vienības komandieris.

- Visa šī ēka pieder Finkbeiner Holding, — Bodenšteins pašreiz skaidroja. — Te ir viņu galvenā mītne. Turklāt šeit ir arī nodokļu konsultantu birojs, advokātu birojs un apakšstāvā — divas ārstu prakses un pilsētas palīdzības dienests jauniešiem. Perfekta maskēšanās!

Pagalmā ieripoja divas neatliekamās palīdzības automašīnas bez zilajām bākugunīm un sirēnām, lai bērnus, kuri vēl sēdēja zilajā busiņā, nogādātu slimnīcā.

- Tā pedofilu kungi pat visgaišākajā dienas laikā te varēja nākt un iet, un nevienam tas nelikās aizdomīgi, - sacīja Kems. Rācija, ko Bodenšteins turēja rokā, knakšķēja un šņāca. Policijas simt vīru vienība bija aplenkusi visu gruntsgabalu līdz pat Nidai.

Pia izmantoja momentu, kad Bodenšteins bija novērsis uzmanību; viņa ātri aizslīdēja pāri pagalmam un iegāja pilī pa galveno ieeju. Divi ātrās reaģēšanas vienības kolēģi gribēja Piu aizkavēt, bet pēc tam, kad viņa tos bija aizsūtījusi uz elli, negribīgi parādīja ceļu uz neuzkrītošām koka durvīm, kas atradās zem lokveida kāpnēm. No telpas, kurā glabājās tīrīšanas līdzekļi, tualetes papīrs un putekļsūcējs, citas durvis veda lejup uz katakombām.

- Es zināju, ka tu mani neklausīsi, - viņai aiz muguras atskanēja Bodenšteina balss. Viņš izklausījās aizelsies. - Tā bija pavēle, nevis lūgums!

- Nu tad piesien man disciplinārlietu. Man vienalga. - Pia izvilka ieroci. Kopā ar šefu bija atnākuši arī Kristiāns un Kems un sekoja viņai lejup pa izmītajām kāpnēm. Eja, kas sākās aiz tām, bija tik šaura, ka viņu pleci gandrīz skāra betona sienas. Ik pēc dažiem metriem neona dienasgaismas spuldze nedaudz apgaismoja ceļu. Pia nodrebinājās. Ko gan bija izjutuši bērni, kad viņus nogādāja šurp un veda pa šo eju? Vai viņi kliedza, pretojās vai fatāli padevās nežēlīgajam liktenim? Kā gan bērna dvēsele kaut ko tādu spēja izturēt?

Eja spēji pagriezās, tad gāja dažus pakāpienus uz leju, bet pēc tam kļuva platāka un augstāka. Oda pēc pelējuma un mitruma. Pia mēģināja nedomāt par to, ka virs viņas atrodas tonnām zemes.

- Palaid mani, es iešu pirmais! - Kristiāns aiz viņas čukstēja.

- Nē! — Pia apņēmīgi soļoja uz priekšu. Katra viņas ķermeņa šūna bija līdz malām pilna ar adrenalīnu, un viņa vairs nejuta neko -ne bailes, ne dusmas. Cik bieži te bija lavījušies kaut kādi vīrieši, savu pretīgo dziņu vadīti? Cik gan perversam, cik slimam jābūt pieaugušam vīrietim, kuram, iespējams, pašam ir bērni, lai darītu pāri mazam bērnam un turklāt vēl izjustu baudu?

Pēkšņi Pia izdzirda balsis un tik spēji apstājās, ka Bodenšteins uzskrēja viņai virsū.

- Viņi ir tur priekšā, - Pia čukstēja.

- Tu tagad paliksi te stāvam un ļausi mums to izdarīt! — Bodenšteins klusā balsī pavēlēja. - Ja tu nāksi līdzi, tam būs nopietnas sekas.

Pļāpā vien, Pia nodomāja un pamāja ar galvu. Viņa ļāva šefam, Kemam un Kristiānām paiet sev garām, nogaidīja trīsdesmit sekundes, tad sekoja viņiem izstieptā, zemā telpā, un tas, ko Pia tur ieraudzīja, aizsita elpu. Pirms daudziem gadiem Frankfurtē viņa bija piedalījusies operācijā kādā sadomazohistu klubā, un tur bija izskatījies līdzīgi, atšķirība tikai tā, ka kluba apmeklētāji bija pieaugušie, kas no brīva prāta nodevās savām dīvainajām iekārēm. Taču šī telpa bija iekārtota bērnu seksuālai izmantošanai. Šeit tika mocīta un spīdzināta Oksana - Nāra. Raugoties uz moku soliem, ķēdēm, roku dzelžiem, būriem un citiem šaušalīgajiem aksesuāriem, Pia juta šausmas un bailes, kas kā skābe bija ieēdušās betona mūros.

- Rokas augšā! - Pia dzirdēja Bodenšteinu iesaucamies un izbijusies sarāvās. — Ejiet tur pie tās sienas! Aiziet, aiziet!

Citos apstākļos Pia būtu paklausījusi šefa pavēlei, bet šoreiz viņa citādi nevarēja. Raizes par Lilī bija spēcīgākas par saprātu. Viņa iegāja pa durvīm un nonāca plašākā, lielākā telpā, kurā pa kreisi un pa labi atradās aizrestotas kameras. Pias skatienu piesaistīja četru bērnu grupa; bērni nebija vecāki par astoņiem deviņiem gadiem, tie letarģiski stāvēja kādas kameras priekšā un nekustējās. Kristiāns un Kems bija pavērsuši ieročus prer vīrieti un sievieti, un Pia atpazina tumšmati, kura šorīt mēģināja Renāti Finkbaineri atvilkt nost no viņas ievainotā vira. Tātad tā bija Korinna Vlznere - sieviete, kura uzdevās par Oksanas māti! Bet kur bija Frejs?

- Lill! - Pia iesaucās tik skaļi, cik vien spēja. - Kur tu esi?

* * *

Viņa bija baidījusies no satikšanās ar viņu. Viss viņā bija pretojies tam, lai viņš to bezpalīdzīgu un neglītu redzētu guļam slimnīcas gultā. Bet, kad Kilians pirmīt pavisam necerēti bija ienācis Hannas istabā un bez vilcināšanās apskāvis un uzmanīgi noskūpstījis viņu, visas tukšās šaubas pagaisa. Brīdi abi vienkārši skatījās viens uz otru. Tāpat kā pirmajā tikšanās reizē Leonijas virtuvē Hanna vispirms ievēroja tikai viņa acis - šīs īpašās gaišzilās acis, kuras viņu gandrīz magnētiski pievilka. Toreiz tās bija rūgtuma un izmisuma pilnas, šodien acis mirdzēja silti un paļāvīgi. Tikai tagad Hanna pamanīja Kiliana savainoto seju un to, ka viņa labā roka ir pārsieta.

- Kas tev atgadījies? — viņa klusu jautāja. Runāšana aizvien vēl sagādāja grūtības.

- Tas ir garš stāsts, - Kilians atbildēja un ar kreiso roku maigi paspieda viņas labo. - Iespējams, tieši šajā brīdī tas beidzas.

- Vai tu man pastāstīsi? - Hanna lūdza. - Es tik daudz ko nevaru atcerēties.

- Tam vēl pietiks laika. - Kiliana pirksti aptvēra viņējos. - Tev vispirms jāizveseļojas.

Hanna dziļi nopūtās. Līdz šim viņa bija baidījusies no dienas, kurā būs jāatstāj slimnīcas sargājošie mūri un atkal jāpagriežas ar seju pret dzīvi. N11 izzuda arī šīs bailes. Kilians bija te. Kilianam bija vienalga, kā viņa izskatās. Pat ja viņa nekad simtprocentīgi neatgūtu savu nevainojamo skaistumu, Kilians viņu neatstās.

- Vai tev vēl ir mūsu e-pasta vēstules? - Hanna jautāja.

-Jā. Pilnīgi visas. - Viņš pasmaidīja, lai gan asinsizplūdumu dēļ tas nebija viegli. - Es tās aizvien pārlasu.

Hanna atbildēja viņa smaidam.

Arī viņa iepriekšējās dienās bija izlasījusi katru Kiliana vēstuli savā jaunajā iPhone, pa šo laiku viņa tās bija iemācījusies gandrīz no galvas. Kilians bija piedzīvojis ļaunāko, kas ar cilvēku vispār var atgadīties. Šis vīrietis bija zaudējis visu, kas veidoja viņa iepriekšējo dzīvi, un nevainīgs bija sēdējis cietumā. Ne pazemojošā izstumšana no sabiedrības, ne statusa, īpašuma un ģimenes zaudējums nebija spējuši viņu salauzt. Gluži pretēji. Arī Hanna bija izrauta no savas paviršību pasaules - liktenis viņu nesaudzīgi bija iegrūdis visdziļākajos elles bezdibeņos. Taču viņi abi to pārcietis, atkal tiks virsotnē, tomēr to, ko dzīve dāvās, nekad vairs neuzskatīs par pašsaprotamu.

- Pirmīt pie manis bija Maike, - Hanna ķērcošā balsī teica.

- Viņa man atstāja aploksni. Es īsti nesapratu, ko viņa teica. Paskaties naktsskaplša atvilktnē!

Kilians palaida vaļā viņas roku un atvēra atvilktni.

- Te ir tā aploksne, - viņš sacīja.

- Lūdzu, atver tu to! - Hanna palūdza. Pretsāpju līdzekļi viņu tā apreibināja, ka acis jau atkal gandrīz krita ciet. Kiliana sejas izteiksme mainījās, aplūkojot papīra lapas, viņš sarauca pieri.

- Kas tur ir? - Hanna gribēja zināt.

- Tās ir... automašīnu fotogrāfijas. - Viņš gribēja, lai teiktais izskanētu nevērīgi, tomēr Hanna, par spīti neskaidrajam prātam, pamanīja Kiliana pēkšņo sasprindzinājumu.

- Vai drīkstu paskatīties? - Hanna lūdzot izstiepa roku, un Kilians pasniedza viņai fotogrāfijas, kas bija izprintētas ar krāsu printeri uz papīra.

- Automašīnas stāv Māternu Oberurseles villas priekšā, - Hanna pārsteigta konstatēja. - Ko... ko tas nozīmē? Kāpēc Maike iedeva man šīs fotogrāfijas?

- Es nezinu. — Kilians maigi izņēma papīra lapas Hannai no rokām, salocīja un iebāza atpakaļ aploksnē. - Diemžēl man tagad jāiet. Šonakt drīkstu pārnakšņot uz valsts rēķina.

- Tad man vismaz nebūs par tevi jāraizējas, - Hanna nomurmināja. Nogurums bija padarījis viņas plakstiņus smagus kā svins.

- Vai rīt tu mani atkal apciemosi?

- Protams. - Viņš pārliecās pār Hannu. Kiliana lūpas pieskārās viņas lūpām, viņš maigi noglāstīja Hannas vaigu. - Tiklīdz viņi anulēs aresta orderi un mani atbrīvos, es došos pie tevis.

* * *

Atstājusi slimnīcu, Maike pāris stundu bezmērķīgi braukāja pa apkārtni. Viņa jutās bezgala vientuļa. Pēc visa, kas noticis, viņa nekad vairs nespers soli Langenhainas mājā, tāpēc nolēma braukt uz Zaksenhauzeni, uz draudzenes dzīvokli. Hannai vēl aizvien nekļuva labāk, pretsāpju līdzekļi māti apdullināja, un nopietna saruna ar viņu nebija iespējama. Bet Maikei par tik daudz ko bija jāaprunājas ar māti. Cerams, viņa vismaz būs nodevusi poličiem aploksni ar fotogrāfijām.

Maike brauca pa Doičhernūferu un iegriezās Zēhofa ielā. Tā kā bija vasaras brīvdienas, viņa netālu no draudzenes mājas atrada vietu, kur novietot automašīnu. Viņa iemanevrēja MINI brīvajā spraugā, paķēra mugursomu un izkāpa. Nakts klusumā pārāk skaļi bija dzirdama kādas automašīnas durvju aizciršanās, un Maike atskatījās. Viss viņas ķermenis smeldza no sitieniem un spērieniem, viņa bija līdz nāvei pārgurusi, bet vienlaikus nervoza un modra. Tas, ko Maike bija pieredzējusi vakar, viņu vairs nekad nelaidīs vaļā, tas nu bija skaidrs. Jau piedzīvojums mežā ar cīņas suni bija gana briesmīgs, bet tas bija sīkums salīdzinājumā ar to, kas notika mātes mājā. Maike nodrebinājās. Tas tips viņu nevilcinoties būtu nogalinājis - Maike to bija saskatījusi viņa nežēlīgajās acīs. Neiedomājami, kas būtu noticis, ja viņai kabatā nebūtu atradusies elektrošoka ierīce!

Maike šķērsoja ielu un izņēma no mugursomas mājas ārdurvju atslēgu. Ar acs kaktiņu viņa pamanīja kustību starp stāvošajām automašīnām. Viņu pārņēma bailes. Pulss paātrinājās, izspiedās sviedri, un pēdējos metrus līdz namdurvīm Maike veica skriešus.

- Nolādēts! - viņa čukstēja. Pirksti tik ļoti trīcēja, ka viņa nevarēja trāpīt atslēgu slēdzenē. Beidzot tas izdevās. Maike atgrūda vaļā durvis un izbijusies sarāvās, kad kaut kas tumšs paspraucās viņai garām. Kaķis no pirmā stāva vecās tantiņas dzīvokļa!

Maike aizcirta aiz sevis durvis, atvieglota atspiedās pret tām un nogaidīja, līdz sirds kaut cik nomierinās. Priekšā vēl bija tikai mazais pagalms un durvis sētas mājā, kurā atradās draudzenes dzīvoklis, tad viņa pagaidām būs drošībā. Maike ilgojās pēc karstas dušas un divdesmit četru stundu miega. Rīt viņa izlems, vai tomēr nebūtu

labāk uz laiciņu no šejienes pazust un meklēt pajumti pie tēva un viņa sievas.

Maike atrāvās no durvīm. Kustību sensors noklakšķēja, ejā iedegās gaisma, vēl pēc brīža viņa bija iekšā mājā un vilkās augšup pa čīkstošajām kāpnēm. Darīts! Viņa atslēdza dzīvokļa durvis un pēkšņi aiz sevis izdzirda balsi.

- Beidzot tu esi klāt. Es jau visu vakaru tevi gaidu.

Asinis sastinga viņas dzīslās, smalkie matiņi uz skausta sacēlās stāvus. Lēnām, pavisam lēnām Maike pagriezās un ieskatījās tieši Volfganga Māterna apsarkušajās acīs.

★ * *

- Pia! Es esmu te! - Smalkā balstiņa bailēs skanēja griezīgi.

Sajā sekundē Piā pamodās lauvene. Viņa drīzāk mirtu nekā atstātu

bērnu šim briesmonim.

- Paliec, kur esi! - Bodenšteins uzkliedza, bet Pia neklausīja, viņa pagriezās un skrēja atpakaļ tajā virzienā, no kurienes bija atskanējusi Lilī balss. Vietā, kur eja sadalījās, viņa pagriezās pa labi un mēģināja atsaukt atmiņā ēkas plānu, taču veltīgi. Pagrabs bija labirints zem zemes ar ejām, notekūdeņu novadkanāliem, kādreizējiem gaisa trauksmes bunkuriem un neskaitāmām citām telpām. Tā pils daļa, kuru viņa bija redzējusi līdz šim, izskatījās tā, it kā pirms neilga laika būtu izbūvēta no jauna - grīda bija betonēta, ierīkoti moderni gaismas ķermeņi un slēdži, bet tagad Pia nokļuva zonā, kas varēja būt tikpat veca kā pati pils. Eja kļuva draudīgi zema un drūma, sienas un griesti bija izlikti ar ķieģeļiem, grīda nebija nostiprināta. Vienīgie gaismas avoti bija veclaicīgas, restotas lampas, kuras tikpat kā nepadarīja eju gaišāku. Jo dziļāk Pia tajā iegāja, jo spēcīgāk oda pēc mitruma un žurku mēsliem. Pēkšņi viņas priekšā pavērās melns caurums, tikai pēdējā mirklī Pia pamanīja pakāpienus, kas veda citā - šaurā, tumšā tunelī. No griestiem pilēja ūdens, un pakāpieni bija tik slideni, ka bija jāpieturas pie aprūsējušajām margām, lai nepakristu. Pia apstājās un klausījās tumsā.

- Lilī! - viņa atkal iesaucās, bet atbildes nebija. Vienīgais dzirdamais troksnis bija pašas saraustītā elpa. Vai viņa vēl joprojām gāja pa pareizo ceļu? Piu draudēja pārņemt bailes un izmisums, bija jāpiespiežas, lai nevis grieztos apkārt, bet turpinātu iet uz priekšu. Eja tagad bija pilnīgi taisna, tajā vairs nebija ari atzarojumu vai citu telpu, un Pia aptvēra, ka viņa varētu atrasties zem Etringhauzenes pils parka - slepenajā ejā, kas veda lejup uz Nidu. Vienlaikus viņa nojauta Freja plānu. Viņš gribēja aizbēgt ar Lill, iespējams, upē bija laiva, kas viņu gaidīja. Vijadzēja pasteigties! Aiz sevis Pia izdzirda soļus, viņa palūkojās pār plecu.

- Pagaidi mūs, Pia! - Kristiāns sauca. Taču viņa neapstājās, bet skrēja vēl ātrāk. Frejs bija ieguvis handikapu, ko vajadzēja likvidēt. Pēkšņi eja paplašinājās un beidzās pie masīviem, režģotiem vārtiem, to viena puse vēl bija atvērta. Pia izgāja pa tiem un pēkšņi stāvēja pretī cietsirdīgai bestijai cilvēka veidolā.

- Sveika, Kirhofas kundze! - Markuss Marija Frejs bija nedaudz aizelsies, tomēr smaidīja. Pilnmēness bālajā gaismā Pia varēja saskatīt viņa seju un acis. Tas bija ārprātīgā tukšais smaids, slims prāts, kas viņu, cerams, mocīs visu atlikušo dzīvi. Frejs gāja atmuguriski, neizlaizdams Piu no acīm. Ar vienu roku viņš bija cieši aptvēris Lilī augšdelmu, ar otru piespiedis meitenei pie pakauša pistoli. - Ieroci nost, tūlīt! Un palieciet stāvam tur augšā! Citādi būšu spiests mazo nošaut.

Tieši šajā vietā Helmūts Grasers būs iemetis upē Oksanu. Viņš ar mirušo meiteni uz rokām bija gājis pa eju un nogaidījis piemērotu brīdi, kad upes krastā uz pastaigu ceļa, kas veda dažus metrus uz leju, nebija manāms neviens nejaušs gājējs. Frejs bija sasniedzis ceļu - starp viņu un upi bija tikai šaura krasta nogāze.

- Padodieties! - Pia stingrā balsī teica. - Jums vairs nav izredžu. Te mudž no policistiem.

Tūkstošiem domu joņoja Pias galvā. Frejs no viņas atradās nepilnu desmit metru attālumā, un viņa bija laba šāvēja. Vajadzēja tikai nospiest gaili. Bet ko tad, ja arī viņš refleksīvi nospiedīs sava katrā ziņā pielādētā ieroča gaili?

- Esi mierīga, Lilī, - Pia sacīja un nolaida ieroci. - Ar tevi nekas nenotiks.

- Pia, tas vīrietis nemaz nebija jauks pret mani, - meitene sūdzējās. Viņas acis bija bailēs ieplestas, balstiņa trīcēja. - Viņš nošāva Robiju un Simbu un nodarīja pāri opim!

Aiz Pias parādījās Kristiāns un Bodenšteins, augšpusē pie parka mūra iedegās starmeši un ietina darbības laukumu spokaini gaišā gaismā. Pia dzirdēja, ka šefs pieklusinātā balsī runā pa telefonu un liek nosūtīt uz šejieni ūdens policijas kuģīti, kas gaidīja tālāk uz priekšu, kur Nida ietecēja Maiņā. No kreisās un labās puses tuvojās melnā ģērbušies stāvi - ātrās reaģēšanas vienības kolēģi, kas turējās ārpus gaismas loka.

- Prokuror Frej! - Bodenšteins iesaucās. - Laidiet meiteni vaļā!

- Kas viņam padomā? - Kristiāns čukstēja. - Frejs vairs netiek no šejienes prom, viņam taču tas jāsaprot!

Pia vairs nespēja skaidri domāt. Viņa redzēja tikai Lilī, meitēna blondie mati spožajā gaismā mirdzēja kā zelts. Kādas bailes bija jāpiedzīvo mazajai dvēselītei! Kā vīrietis, kuram pašam bija šāda vecuma bērni, spēja ko tādu nodarīt mazam bērnam?

Pēc tam kad Frejs gandrīz minūti kā sastindzis bija stāvējis uz krasta nogāzes, viņš pēkšņi sakustējās. Viss notika trakā ātrumā. Frejs satvēra Lilī aiz vidukļa un ielēca upes kā tinte melnajā ūdenī.

- Nē! Lilī! - Pia panikā iekliedzās un gribēja mesties uz priekšu, taču Bodenšteins satvēra viņu aiz rokas un rupji atgrūda atpakaļ. Pia redzēja, ka Kristiāns pāris soļos bija pie ūdens un arī ielēca upē. Dažās sekundēs krasta promenāde, kas līdz tam bija izskatījusies kā izmirusi, pārvērtās raganu katlā. No visām pusēm skrēja policisti, parādījās neatliekamās palīdzības automašīna, no Maiņas Nidā iegriezās spoži apgaismots ūdens policijas kuģītis. Bodenšteins stingri turēja Piu savās rokās.

- Re, tur viņa ir! - Bodenšteins iesaucās. - Krēgeram ir meitene!

No atvieglojuma Pias ceļgali kļuva mīksti kā vate. Ja šefs neturētu, viņa būtu noslīgusi zemē. Kolēģi palīdzēja Kristiānām izkāpt no ūdens, kāds paņēma uz rokām Lilī un ietina meiteni segā. Vēl pēc divām minūtēm Pia varēja ieskaut mazo savās rokās. Piu vairs neinteresēja, kas noticis ar Freju. Viņas pēc, prokurors mierīgi varēja noslīkt upē kā žurka.

Sestdiena, 2010. gada 3. jūlijs

OSTKRMANAM NENĀCĀS GRŪTI pēc numurzīmēm noteikt automašīnu īpašniekus, vismaz tos, kuru braucamrīki bija reģistrēti Vācijā. Viņš bija krietni pārsteigts, lasot vārdus, kuri pamazām tika pakārtoti fotogrāfijām. Pirms pusotras stundas bija ieradušies divi patruļdienesta vīri kopā ar Kilianu Rotemundu, un Rotemunds viņam bija nodevis aploksni ar fotogrāfijām, kurās bija redzamas noparkotās automašīnas. Tās ceturtdienas vakarā pie mediju magnāta Hartmūta Māterna mājas Oberurselē bija nofotografējusi Maike Hercmane. Arī Rotemundam nebija ne jausmas, kāpēc viņa to darījusi, bet viņš izvirzīja interesantu tēzi, ko nozīmē katra no automašīnām, un ar katru klāt nākušo vārdu tā aizvien vairāk apstiprinājās.

Finkbainera dzimšanas dienas svinību priekšvakarā Māternu villā bija sapulcējušies pedofilu organizācijas vadošie spēki - vieni vienīgi ietekmīgi, godājami vīrieši, kuri savā dzīvē daudz sasnieguši un piederēja pie sabiedrības augstākā slāņa. Divi no tiem bija miruši, sava kādreizējā upura sodīti ar nāvi, trešais vēl cīnījās par dzīvību. Rotemunds bija piezvanījis Princleram un lūdzis viņu pēc iespējas drīzāk atnest diktofonu un sarunu pierakstus, ko viņš no Holandes bija aizsūtījis uz Princlera abonēto pastkastīti.

Bodenšteins, Kems un Katrīna pulksten trijos naktī ieradās policijas pārvaldē; nogurušajās sejās varēja izlasīt to, ko viņi bija redzējuši un piedzīvojuši katakombās zem Etringhauzenes pils. Vienpadsmit no “neredzamajiem bērniem”, kā tos bija nosaukusi Mihaela

Princlere, viņiem Hēhstē bija izdevies atbrīvot un nodot Jaunatnes lietu pārvaldes rokās, vēl trīs mazas meitenes tika atrastas pagrabā Falkenšteinā. Neviena no viņām nezināja savu uzvārdu, nevienai nebija dzimšanas apliecības - meitenes oficiāli vispār neeksistēja. Abas Korinnas Vīzneres darbinieces jau sēdēja Proingeshaimā un, tāpat kā Helmūts Grasers, gaidīja, kad rīt tiks vestas uz tiesu.

Markuss Marija Frejs bija pazudis. Ūdens policija pārmeklēja upi, līdz ar ausmu gatavojās pievienoties arī nirēji, tomēr pastāvēja pamatotas aizdomas, ka tiks atrasts vienīgi ģenerālprokurora līķis.

- Nāc, iedzer vispirms kafiju! — Dr. Nikola Engele, kura bija uzturējusies savā birojā, tagad sēdēja Bodenšteinam pretī pie galda

11. nodaļas apspriežu telpā. - Vai, vēl labāk, brauc uz mājām un turpināsi rīt.

- Nē. - Bodenšteins papurināja galvu. Viņš bija runājis ar Ko-rinnu Vīzneri un bija pārsteigts par to, ka vēl aizvien atradās cilvēki, kuri spēja viņu šokēt. Pirmajā acu uzmetienā tik skaistā un laipnā sieviete, kura pati dzemdējusi četrus bērnus, patiesībā bija cietsirdīgs un nežēlīgs maniaks, kas visu kontrolēja. Sava svarīguma un varas pār citiem žilbinājums viņai bija kļuvis par apsēstību, taču Vīzneres dzinulis atšķirībā no Grasera nebija vara pār vājākajiem - nē, bērni viņai bija pilnīgi vienaldzīgi. Šai sievietei patika valdīt pār varenajiem vīriem, kuri nespēja kontrolēt savas perversās tieksmes. Izmantojot savu aso prātu un organizatores spējas, Korinna Vīznere perfekti un efektīvi vadīja šo pedofilu organizāciju, taču beigu beigās arī viņa un Frejs tomēr bija pieļāvuši kļūdas.

Pirmā liktenīgā kļūme bija tā, ka viņi izlaida no acīm Mihaelu Princleri. Tomēr, izmantojot labos sakarus, šantažējot un iebaidot, viņi vēl ilgus gadus bija spējuši saglabāt Mihaelas baiso noslēpumu. Otro kļūdu pieļāva Frejs, kad zaudēja savaldīšanos, pakļaujot Oksanu.

Korinna Vīznere neuzņēmās atbildību par pastrādātajiem briesmu darbiem, viņa neapzinājās, ka ar savu rīcību nodarījusi kaut ko sliktu, sieviete bija stingri pārliecināta par sevi un savas darbības pareizību. Stūrgalvīgi un bez emocijām viņa atrada attaisnojumu visiem Bodenšteina pārmetumiem.

Helmūts Grasers bija stāstījis, cik ļoti Korinna sadusmojusies, kad uzzināja, ka Frejs noslīcinājis Oksanu. Niknumā viņa bija draudējusi atteikties no dzimšanas dienas svinību rīkošanas. Un, kad no savas svaines Emmas bija padzirdējusi, ka Luīza acīmredzot ir seksuāli izmantota, viņa bija pārmetusi vecajam Finkbaineram, ka, šādi izturoties, viņš visus pakļaujot briesmām. Bija izcēlies pamatīgs strīds starp Finkbaineru, Freju un Korinnu, kas nonācis pat tiktāl, ka Frejs iesitis savai māsai.

- Es vēl neesmu pabeidzis, - Bodenšteins atbildēja priekšniecei.

- Kā izskatās, mums ir visi šīs pedofilu organizācijas galveno darboņu vārdi, un Korinna Vīznere to man tikko apstiprināja. Es vēl šonakt gribu pieprasīt aresta orderus.

Tas bija blefs, jo Korinna Vīznere bija klusējusi, kad viņai tika nosaukti konkrēti uzvārdi, un Bodenšteins šaubījās, vai izdosies no viņas kaut ko izdabūt. Ralfs Vīzners vispār nebija bildis ne vārda. Ja nepaveiksies, viņi nekad nespēs pierādīt, ka cilvēkiem, kuri ceturtdienas vakarā viesojās pie Māterniem, bija kāds sakars ar pedofilu organizāciju.

Krimināleksperte pacēla uzacis.

- Aresta orderus? Kam? - viņa jautāja.

Bodenšteins pabīdīja viņai tuvāk Ostermana sagatavoto sarakstu.

- Dažu vārdu no ārzemēm vēl trūkst, bet mēs jau esam saistījušies ar kolēģiem Holandē, Beļģijā, Austrijā, Francijā un Šveicē. Rīt mēs identificēsim visus tos, kuri ceturtdienas vakarā tikās Māternu villā.

- Aha. - Dr. Engele ar acīm pārskrēja sarakstam.

- Helmūts Grasers ir pilnībā atzinies, un Korinna Vīznere, Ralfs Vīzners un viņu darbinieki to mums tuvākajās dienās, cerams, apstiprinās. - Bodenšteins ar abām plaukstām paberzēja seju, tad pacēla skatienu. - Frejs nogalināja meiteni, un Grasers iemeta līķi upē. Viņš un Frejs uzbruka Hannai Hercmanei un viņu gandrīz nogalināja, un Grasera kontā ir arī Leonijas Vergesas slepkavība.

- Ļoti labi. Jūs esat atrisinājis visas trīs lietas. - Dr. Engele pamāja ar galvu. - Sirsnīgi apsveicu, vecākais kriminālinspektor!

- Paldies. Turklāt mēs varēsim pierādīt, ka Kilians Rotemunds tika nepatiesi apsūdzēts un apcietināts. Toreiz, 2001. gada vasarā, kad Rotemunds no Mihaelas Princleres bija uzzinājis bērnu seksuālo izmantotāju vārdus, viņš vērsās tieši pie Freja un lūdza viņa palīdzību. Frejs izlasīja vārdus un sacēla trauksmi. Viņam bija skaidrs, ka tas visai organizācijai draud kļūt sevišķi bīstami, tāpēc ievilināja savu seno draugu Kilianu lamatās. Tomēr viņš un Korinna Vīznere netika klāt Mihaelai. Princlers sargāja savu sievu, pat simulēja viņas nāvi. l ika sarīkotas bēres, bija paziņojumi par viņas nāvi, kapakmens — tā Princlers padarīja Mihaelu neredzamu. - Bodenšteins ieturēja īsu pauzi. - Markusam Frejam nebija laimīga bērnība, viņš dzīvoja vairākās ģimenēs, līdz beidzot nonāca pie Finkbaineriem. Viņš bija atkarīgs no vecā Finkbainera - gluži tāpat kā pārējie audžubērni. Domāju, ka arī Freju seksuāli izmantoja un kaut kad viņš mainīja taktiku. Iespējams, viņam patika izbaudīt varu pār vājākajiem.

- Viņa sieva Sāra, tā indiete, pati izskatās pēc bērna, - piebilda Katrīna Fahingere. - Kāpēc mēs daudz agrāk neaptvērām, ka Nikijs patiesībā ir Markuss Frejs? Mēs taču zinājām, ka viņam ir cieša saistība ar Finkbaineriem.

- Es arī nebūtu to iedomājies, - Bodenšteins atbildēja. - Patiesībā viņu sauc Dominiks, to man pateica Korinna Vīznere. Bet šis vārds nepatika Renātei Finkbainerei, tāpēc viņa zēnu pārdēvēja par Markusu, bet iesauka “Nikijs” palika. Otro vārdu — Marija - Frejs sev vēlāk izraudzījās pats, jo Markuss Frejs viņam šķita pārāk vienkāršs.

- Phhh, - nosprauslojās Kaijs Ostermans. - Turklāt vēl nopirka arī doktora titulu. Cik nožēlojami!

- Varaskāre un iedomība, - piebilda Nikola Engele.

- Lai nu kā, bet sistēma darbojās perfekti. Meitenes, kuras kļuva par vecu, tika pārdotas suteneriem, nonāca narkotiku atkarībā vai psihiatriskajā klīnikā. Korinna Vīznere par to visu parūpējās. Tikai Mihaela izspruka no viņas nagiem. - Bodenšteins apklusa, ielūkojās sejā sievietei, kuru pirms daudziem gadiem bija domājis mīlam un pazīstam. - Papildus tam, ka esam atrisinājuši savas lietas, mēs varam pierādīt arī kaut ko citu. Pateicoties Rotemundam un Princleram, es zinu, kāpēc toreiz bija jāmirst mūsu informatoram Ērikam Le-singam.

- Tiešām? — Šķita, ka Nikolu Engeli šī ziņa nesatrauc, un tas Bodenšteinā modināja nelielu cerību, ka varbūt arī viņa pati nebija zinājusi lietas būtību un tikai izpildījusi norādījumus no augšas. Tas gan neko nemainīja faktā, ka viņa noklusējusi noziegumu, bet tik godkārīgai sievietei kā Nikola tas vēl bija piedodami.

Kāds pieklauvēja pie vaļā atstātajām durvīm. Ienāca Pia un Kristiāns Krēgers, nomainījis savu slapjo apģērbu ar sausu.

- Kā jūtas meitene? — krimināleksperte Engele apjautājās.

- Puslīdz labi, - Pia atbildēja. - Viņa guļ tepat pretī manā birojā. Ar vinu ir Ostermans.

>

- Jā, tad... man neatliek nekas cits kā jūs apsveikt. - Dr. Engele smaidīja. - Tas bija tiešām labs darbs.

Viņa piecēlās.

- Vienu momentu, lūdzu! — Bodenšteins viņu aizturēja.

- Kas tad vēl? Esmu piekususi, šī bija gara diena, - krimināleksperte atteica. - Un arī jums pamazām jādodas uz māju pusi.

- Ēriks Lesings, kurš toreiz bija iefiltrēts pie Frankfurtes Road Kings kā mūsu informators, no Bernda Princlera, ar kuru bija sadraudzējies, uzzināja par pedofilu organizācijas eksistenci, pie kuras, starp citu, piederēja arī toreizējais Frankfurtes policijas prezidenta vietnieks. Tāpat kā Iekšlietu ministrijas valsts sekretārs, Augstākās tiesas tiesnesis, kā arī daudz prokuroru, tiesnešu, politiķu un augstāko saimniecisko darboņu. Lesings gribēja šīs ziņas publiskot, tāpēc viņam bija jāmirst.

- Tās taču ir muļķības! - iebilda Nikola Engele.

- Lesinga priekšnieks vienmēr zināja, kad viņš kur uzturas, -Bodenšteins turpināja, neņemot vērā viņas iebildumu. - Slepeni tika noorganizēta kratīšana. Nevis ar ātrās reaģēšanas vienību kā parasti, it īpaši, ja runa bija par Road Kings. Nē, tika meklēts perfekts pavēles saņēmējs, kurš turklāt bija teicams snaiperis, un arī godkārīga vecākā inspektore, par kuru bija zināms, ka viņai nav morālas dabas sirdsapziņas pārmetumu. Proti, jūs, doktore Engeles kundze.

Dr. Nikolas Engeles seja sastinga.

- Kontrolē, ko tu saki, Oliver! - vina brīdinoši teica, aizmirsdama

* •

uzrunāt Bodenšteinu ar “jūs”, kā to parasti darīja, kad klāt bija citi. Arī Bodenšteins pārgāja uz “tu”.

- Tu ar Bēnki aizgāji uz to bordeli un pirms tam viņam vēl iegrūdi citu ieroci, kas nebija reģistrēts un ko vēlāk atrada Princlera automašīnā, lai izskatītos, it kā būtu notikusi šaudīšanās pašu starpā. Tu pavēlēji Bēnkem veikt trīskāršu slepkavību.

Bodenšteins nebūtu brīnījies, ja Nikola Engele pēc tik milzīgiem apvainojumiem zaudētu savaldīšanos, bet viņa palika pilnīgi nesatricināma līdzīgi kā pirms tam Korinna Vīznere.

-Tas tiešām ir aizraujošs stāsts. - Viņa papurināja galvu. - Kurš to izdomāja? Bēnke? Šis nodzēries, atriebīgais plānprātiņš?

- Viņš mums to pastāstīja, — apstiprināja Kristiāns Krēgers. - Un man neradās iespaids, ka viņš melotu.

Dr. Nikola Engele vērtējoši paskatījās uz viņu, tad kriminālek-spertes skatiens pārceļoja pie Pias un pēc tam pie Bodenšteina.

- Šīs nepamatotās aizdomas jums visiem trim maksās darbu, to es jums apsolu, - viņa mierīgā balsī paziņoja. Brīdi valdīja tāds klusums, ka varētu dzirdēt pat adatu nokrītam.

- Nav taisnība. — Bodenšteins piecēlās no krēsla. - Jūs esat vienīgā šajā telpā, kura zaudēs darbu, Engeles kundze. Es jūs apcietinu sakarā ar aizdomām par kūdīšanu uz trīskāršu slepkavību. Diemžēl nevaru jums to aiztaupīt, jo baidos, ka pretējā gadījumā mēģināsiet dzēst pēdas.

* * *

Aiz logiem jau ausa rīts, kad Volfgangs Māterus apklusa. Viņš bija runājis gandrīz pusotru stundu, vispirms stostīdamies, tad aizvien tekošāk, gandrīz kā piespiedu kārtā. Maike bija viņā klausījusies apmulsusi un satriekta. Volfgangs atzinās, ka viņš bijis tas, kurš nodevis Hannu. Pieši viņam, Hannas senākajam un labākajam draugam, kuram māte nešaubīgi uzticējās, bija jāpateicas par smagāko

laiku viņas dzīvē.

i

- Es nevarēju citādi, — uz jautājumu, kāpēc viņš to darījis, Volfgangs īsi atbildēja. — Kad Hanna man iedeva izlasīt konspektu un es ieraudzīju tos vārdus, sapratu, ka tā būs katastrofa.

- Bet ne jau tev! - Maike sēdēja viņam pretī uz ķeblīša, ar rokām aptvērusi ceļgalus. — Tev taču ar tām draņķībām nav nekāda sakara! Gluži pretēji! Tu beidzot būtu varējis atsvabināties no sava tēva un tiem... tiem mēsliem!

- Jā. - Viņš nopūtās un berzēja nogurušās acis. - Jā, es to būtu varējis. Bet es arī nedomāju, ka notiks kaut kas tāds. Es... es domāju, ka Hannu atrunāšu, bet, pirms paguvu ar viņu aprunāties, mans tēvs jau bija sacēlis trauksmi pie Finkbaineriem, un tie uzrīdīja Mannai savus asinssunus.

j

Volfgangs izvairījās skatīties viņai acīs.

- Vakarā es biju aizgājis uz slimnīcu pie Hannas. Tas bija tik briesmīgi - redzēt viņu tādu, — viņš aizsmakušā balsī čukstēja.

- Maike, tu nespēj iedomāties, kā mani nomoka tas, ka tieši es esmu pie tā vainīgs. Esmu jau apsvēris domu izdarīt pašnāvību, bet pat tai esmu par gļēvu.

Maikes priekšā sēdēja nevis vīrietis, bet tikai ēna.

- Kopš kura laika tu zini, ka tavs tēvs nodarbojas ar kaut ko tādu? - viņa gribēja zināt.

- Vienmēr esmu zinājis, - Volfgangs atzinās. - Respektīvi, no sešpadsmit septiņpadsmit gadu vecuma. Sākumā es īsti neaptvēru, domāju, ka viņi tiekas ar jaunām meitenēm, ar prostitūtām. Mana māte izlikās to nemanām. Viņai gan vajadzēja zināt, ar ko nodarbojas mans tēvs.

- Varbūt tāpēc viņa izdarīja pašnāvību. - Pamazām Maike saprata likumsakarības un aptvēra, kāda drāma norisinājusies aiz skaistās Oberurseles villas sienām.

- Pilnīgi droši, ka tāpēc, - Volfgangs apstiprināja. Viņš sakņupis sēdēja uz dīvāna un izskatījās slims. - Māte bija atstājusi atvadu vēstuli. Es to toreiz atradu un... nočiepu. Neviens, izņemot mani, to nav lasījis.

- Un tu vēl tēvu aizsargāji, to perverso cūku, kas iedzina nāvē tavu māti! - Maike bija sašutusi. - Kāpēc? Kāpēc tu to darīji?

Pirmo reizi stundas laikā Volfgangs viņu uzlūkoja. Viņa skatiens bija tukšs, sejas izteiksme tik apmulsusi un bezcerīga, ka Maike izbijās. «

- Tāpēc... tāpēc, ka viņš taču bija mans tēvs, — viņš čukstēja.

- Es gribēju viņu apbrīnot, nevēlējos redzēt slikto viņā. Viņš bija... viņš bija tieši tāds, kāds es vienmēr gribēju būt, - tik stiprs, tik pašapzinīgs. Es vienmēr tiecos pēc tēva atzinības, cerēju, ka kādu dienu viņam iepatikšos un viņš mani respektēs. Bet... bet tas nekad nenotika. Un tagad... tagad tēvs ir miris un es vairs nevaru viņam pateikt, ka viņu... ienīstu!

Volfgangs paslēpa seju plaukstās un sāka raudāt.

- Es to visu vairs nevaru vērst par labu, - viņš šņukstēja kā mazs zēns. Pēc tā, ko Volfgangs, būdams gļēvs un vājš, bija pieļāvis un nodarījis, Maike nespēja just viņam līdzi.

- Nē, vari gan, - viņa sacīja.

- Kā gan? Kā? — Viņš izmisis pacēla galvu, asaras plūda pār neskūto seju. - Kā lai es to vēršu par labu?

- Tu tagad vari kopā ar mani braukt uz policiju un viņiem visu izstāstīt, lai policisti varētu tos tipus notvert, - Maike atbildēja.

— Tas ir mazākais, ko vari darīt.

- Un kas tad notiks ar mani? Vai es nebūšu līdzvainīgs? - Tas skanēja raudulīgi un kā sevi žēlojot. Maike savieba seju un ar riebumu uzlūkoja šo nožēlojamo nīkuli, šo gļēvuli. Ko gan viņa tajā kādreiz bija mīlējusi un apbrīnojusi?

- Vajadzēs vien riskēt, - viņa atbildēja. - Pretējā gadījumā tev dzīves nebūs.

* * *

Kristiāns Krēgers uzmanīgi iekārtoja aizmigušo bērnu uz aizmugures sēdekļa Pias automašīnā. Lilī gulēja kā murkšķis, nogurusi no lielākā piedzīvojuma savā vēl tik īsajā dzīvē. Pa starpu viņa uz brīdi bija pamodusies un apmiegojusies jautājusi Piai, vai Robijs un Simba tagad ir suņu debesīs un kas noticis ar bērniem pagrabā. Iekams Pia paspēja atbildēt, meitene atkal bija iemigusi un tagad gulēja, ietīta mīkstā flīsa segā, kā mazs, šņākuļojošs eņģelītis.

- Cerams, tā viņai nebūs trauma uz visu dzīvi, - Pia sacīja. Kristiāns aizvēra automašīnas durvis tik klusu, cik vien iespējams.

- Nedomāju, - viņš atbildēja. — Viņa ir sīksta mazulīte.

Pia nopūtās un ieskatījās Kristiānām acīs.

- Paldies, Kristiān! Tu viņai izglābi dzīvību.

- Mjā. - Viņš samulsis paraustīja plecus un viegli pasmaidīja.

- Arī es nebūtu domājis, ka kādreiz no brīva prāta lēkšu upē, turklāt vēl naktī.

- Lilī dēļ es būtu ielēkusi Lielajā kanjona, - Pia atbildēja. - Es jūtos tā, it kā viņa būtu manis pašas bērns.

- Katrai sievietei ir mātes instinkts, - apgalvoja Kristiāns Krē-gers. - Tāpēc man nav saprotams, kā Korinna Vīznere varēja ko tādu darīt un pieļaut.

- Viņa ir slima. Tāpat kā Helmūts Grasers un visi tie pedofili.

Pia atspiedās pret automašīnas dubļusargu un aizsmēķēja cigareti. Tās bija cauri. Viņi bija atrisinājuši visus trīs gadījumus un arī dažus senākus, tomēr viņa nejuta atvieglojumu, nemaz nerunājot par lepnumu. Kilianu Rotemundu reabilitēs, un Hanna Hercmane varbūt kādu dienu atkal būs vesela. Mihaela Princlere bija pārcietusi operāciju, un Emma - laidusi pasaulē zēnu. Pia domāja par Luīžu. Viņai bija mīļi vecāki, un meitēns bija pietiekami mazs, lai spētu aizmirst piedzīvoto. Daudziem citiem bērniem šādas laimes nebija; viņiem būs jādzīvo ar atmiņām par pārciestajām šausmām, iespējams, viņi psihiski salūzīs, un visu pieauguša cilvēka dzīvi tas viņus pavadīs kā ēna.

- Brauc uz mājām un mēģini mazliet pagulēt! - Kristiāns sacīja.

- Jā, tā es darīšu. - Pia ievilka dūmu. - Man vajadzētu priecāties, ka spējām likvidēt patiešām lielu pedofilu organizāciju. Bet es nevaru. Bērnu seksuāla izmantošana nekad nebeigsies.

- Diemžēl ne. — Kristiāns pamāja ar galvu. - Mēs arī nekad nevarēsim novērst to, ka cilvēki cits citu nogalina.

Austrumos sārtojās debesis, drīz uzlēks saule, kā tas notiek ik rītu jau miljardiem gadu par spīti traģēdijām, kas norisinās uz Zemes.

- Es ceru, ka tas draņķis guļ Nidas dibenā un par to, ko pastrādājis, viņu apēdīs zivis. - Pia nometa cigareti un izberzēja ar kurpi.

— Man vēl jāaizbrauc uz slimnīcu pie Kristofa, jāaizved viņam dažas lietas.

Krēgers un Pia saskatījās, tad viņa spontāni apkampa kolēģi.

- Paldies par visu, - Pia čukstēja.

- Nav par ko, - Kristiāns atbildēja.

Pia jau gribēja sēsties mašīnā, kad stāvvietā iegriezās sarkans MINI. Maike Hercmane un Volfgangs Māterns!

- Ko šie te grib?

- Tu tagad brauksi uz mājām. - Krēgers iestūma viņu automašīnā. - Es par to parūpēšos. Līdz pirmdienai!

Pia bija pārāk nogurusi, lai iebilstu. Viņa piesprādzējās, iedarbināja motoru un aizbrauca. Svētdienas rīta agrajā stundā ielas bija tukšas, nepilnās desmit minūtēs viņa sasniedza Birkenhofu. Vārtu priekšā stāvēja taksometrs ar ieslēgtu motoru. Pia iedarbināja rokas bremzi un izkāpa. Sirds apmeta kūleni, taču šoreiz nevis no bailēm, bet no prieka un atvieglojuma. Blakus taksometra vadītājam sēdēja Kristofs. Viņš bija nedaudz bāls, galva apsaitēta, tomēr izskatījās kā vienmēr. Kad Kristofs pamanīja Piu, viņš izkāpa. Abi apskāvās.

- Lilī jūtas labi, - viņa klusu sacīja. - Viņa ir automašīnā un guļ.

- Paldies Dievam, - Kristofs nomurmināja. Viņš saņēma Pias seju ar abām rokām un ieskatījās viņai acīs. - Un kā klājas tev?

- Tas man drīzāk būtu jājautā tev, - Pia atbildēja. - Vai tad slimnīcā tev ļāva tā vienkārši iet prom?

- Gulta bija tik neērta. - Kristofs šķībi pasmaidīja. - Un smadzeņu satricinājuma dēļ diezin vai man būtu jāvārtās slimnīcā.

Taksometra šoferis nolaida logu pasažiera pusē.

- Jauki, ka jūs visi esat satikušies, - viņš neapmierināts norūca.

- Bet vai kāds man beidzot varētu samaksāt?

Pia izvilka no mugursomas maku un pasniedza viņam divdesmit eiro naudaszīmi.

- Ir kārtībā, — viņa sacīja, tad atslēdza vārtus un atkal iesēdās savā automašīnā. Kristofs novietojās viņai blakus, un Pia iedarbināja motoru. Suņu līķi un asins traipi no piebrauktuves bija pazuduši tas noteikti bija Hansa Georga darbs.

Aizmugures sēdeklī sakustējās mazs stāvs.

- Vai mēs jau esam mājās? - Lilī apmiegojusies jautāja.

- Ko nozīmē “jau”? — Pia nobremzēja mājas priekšā. — Ir puspieci no rīta.

- Šausmīgi agrs, — sacīja Lilī, tad ieraudzīja Kristofu un iepleta acis.

- Opis ar turbānu! Tas tik ir jautri! - viņa ķiķināja.

Pia paskatījās uz Kristofu. Tas tiešām izskatījās jocīgi.

Pēdējo stundu sasprindzinājums atkāpās, un viņa iesmējās.

- Redzēsim, kurš te smiesies pēdējais, - Kristofs skopi komentēja. - Ārā no auto, nešķīstie sievieši! Man tagad vispirms ir nepieciešama kafija.

- Man arī. - Lilī dziļi nopūtās. — Es mammītei un tētim neko par to neteikšu.

- Par ko? — Pia un Kristofs reizē pagriezās pret meiteni.

- Par to, ka drīkstu dzert kafiju, protams, - Lilī smaidot atbildēja.

Epilogs

- VĀLKOMF.N TIL SVERIGE, Mr de la Rosa. — Gados jaunā ierēdne pie muitas kontroles laipni pasmaidīja un pasniedza viņa Argentīnas diplomāta pasi. - Jag hoppas att ni hade en trevlig flygning.

- Yes, thank you. - Markuss Marija Frejs pamāja ar galvu, arī pasmaidīja un atstāja Stokholmas lidostas klientu apkalpošanas zāli. Viņa gaidīja ārā pie izejas; Markuss viņu uzreiz pazina, lai gan nebija redzējis pāris gadu. Gadi viņai bija nākuši par labu, viņa izskatījās skaistāka, nekā bija palikusi Markusa atmiņās.

- Nikij! - Viņa staroja un noskūpstīja to uz kreisā un labā vaiga.

- Cik jauki tevi redzēt! Esi sveicināts Zviedrijā!

- Sveika, Linda! Patīkami, ka tu mani sagaidi, — viņš atbildēja.

- Kā klājas Magnusam?

- Viņš gaida ārā automašīnā. - Viņa ieķērās Markusam elkonī.

- Labi, ka esi šeit. Visi tie notikumi Vācijā mūsu draugus ir padarījuši ļoti nemierīgus.

- Vētra ūdens glāzē. - Markuss Marija Frejs, kura vārds tagad pēc pases bija Hektors de la Rosa, atmeta ar roku. - Gan jau visi atkal nomierināsies.

Viņiem priekšā uz slīdošajām kāpnēm stāvēja ģimene. Tēvs cīnījās ar pārāk piekrautajiem bagāžas ratiņiem, māte izskatījās nervoza. Zēns bija savilcis sejā spītīgu grimasi. Meitene, ne vecāka par pieciem sešiem gadiem, lēkāja viņiem apkārt un nepamanīja, ka kāpnes beigušās. Frejs viņu aši satvēra un nostādīja uz kājām, pirms meitenīte paspēja nokrist un sasisties.

- Kami du inte titta pa? - māte nobāra meitu.

- Nekas taču nav noticis. - Frejs pasmaidīja, noglāstīja bērnam galvu un gāja tālāk. Cik jauka, maza meitenīte, lai gan tagad raudāja! Tikai bērni dzīvei piešķir īsto jēgu.

Pateicības

Kad strādāju pie romāna “Dusmīgais vilks”, manās rokās nonāca Ullas Frēlingas grāmata “Tēvreize ellē”, ko izdevis apgāds Bastei Lūbbe (Vater unser in der Holle von Ulla Frdhling, Bastei Lūbbe Verlaģ). Mani šokēja, satrauca un dziļi aizkustināja galvenās varones briesmīgais liktenis, un es jutu, ka stāsts, kādu sākumā biju gribējusi rakstīt, skar tikai pašu virsējo slāni tematam, ko sevī slēpj jēdziens “bērnu seksuāla izmantošana”. Es izlasīju un savācu ļoti daudz materiālu par šo tematu.

Kā Frankfurtes meiteņu mājas projekta “Meklējam 101 sargeņģeli” patronese es runāju ar šīs iestādes terapeitēm, kuras rūpējas par seksuāli izmantotām meitenēm. Uzzināju, ka tādi gadījumi, kādu savā grāmatā apraksta Ulla Frēlinga, diemžēl nav retums. Bērnu un sieviešu ciešanas ik dienu atkārtojas aiz slēgtām durvīm ģimenēs, kā arī draugu un paziņu lokā. Es aptvēru, cik aktuāls ir šis temats par bērnu seksuālu izmantošanu un cik liels ir šo meiteņu posts.

Sirsnīgi pateicos Ullai Frēlingai par viņas drosmīgo un svarīgo grāmatu. Ceru, ka arī es no savas puses varbūt būšu devusi mazu ieguldījumu, lai šis tabu temats netiktu nodots aizmirstībai.

Sīs grāmatas tapšanas laikā mani pavadīja un atbalstīja daudzi laipni cilvēki, viņi iedrošināja un ievirzīja manas domas pareizā gultnē, kad darbs draudēja apstāties. Šajā sakarā pirmām kārtām jāpiemin Zuzanne Hekere un mana mīļā kolēģe Štefija fon Volfa.

Es pateicos saviem vecākiem Dr. Bernvardam un Karolai Lēven-bergiem un savām brīnišķīgajām māsām Klaudijai Koenai un Kamil-lai Altfāterei un māsasmeitai Karolīnei Koenai par atbalstu un pacietīgu manuskripta lasīšanu, kā arī noderīgajām piezīmēm. Jūs esat labākā ģimene, kādu vien var vēlēties.

Liels paldies Margritai Ostervoldai un vēlreiz Štefijai. Jūs padarījāt Hamburgu par manu otro dzimteni.

Sirsnīgs paldies Katrīnai Rungei, Gābijai Polai, Simonei Šraibe-rei, Ēvaldam Jakobi, Vanesai Millerei-Raidtai, Iskai Pellerei, Frankam Vāgneram, Zuzannei Trouetai, Andreai Vildgrūberei, Ankei Demingai, Annei Pfeningerei, Beātei Kaglarai, Klaudijai Gnasai un Klaudijai Hermanei. Amicus certus in re incerta cernitur. Paldies par jūsu draudzību!

īpaša pateicība vecākajai kriminālinspektorei Andreai Rupai par nopietno manuskripta lasīšanu un noderīgajām piezīmēm, kas attiecās uz kriminālpolicijas darbu.

Liels paldies brīnišķīgajiem Ullstein izdevniecības darbiniekiem par uzticēšanos un atbalstu. īpaši vēlos pateikties manām lieliskajām redaktorēm Marionai Vaskesai un Kristīnei Kresai, kuras, mani smalkjūtīgi iedvesmojot, sākotnējo ideju noveda līdz grāmatai.

Hs pateicos visām lasītājām un lasītājiem par to, ka jums patīk manas grāmatas. Tas mani dara laimīgu.

Un, visbeidzot, mana visdziļākā pateicība kādam pavisam īpašam cilvēkam. Be/ļS esmu nonākusi galā! Tā tam jābūt, tā tas paliks.

Nele Noihausa, 2012. gada augustā

1

Bezdarbnieku pabalsts Vācijā. (Šeit un turpmāk — tulkotājas piezīmes.)

2

Šeit.: izmanto manu garlaicīgo dzīvi (angļu vai).

3

Saules bērni. (Vācu vai.)

4

Greizais īkšķis. (Latiņu vai.)

5

Frankfurtes pie Maiņas pilsētas daļa.

6

Jauno pavāru konkurss. (Franču vai.)

7

Gājēju iela Frankfurtē pie Maiņas.

8

Vācu jurists un publicists, viens no pazīstamākajiem Vācijas advokātiem.

9

Galda spēle.

10

Birkenbof- Bērzu mājas, Bērzu sēta. (Vācu vai.)

11

Domāts laikraksts BILD, vispopulārākais Vācijas bulvārpreses izdevums.

12

IC (Intercity) - starppilsētu vilciens.

ICE (Intercityexpress) - starppilsētu ekspresis.

13

Kas ir kas. (Angļu vai)

14

Sīki, detalizēti. (Franču vai)

15

Ievērojamā beļģu komiksu mākslinieka l’jēra Kilifora radīts tēls.

16

Pazīstams amerikāņu cīkstonis, aktieris, TV šovu dalībnieks un mūziķis.

17

M I K - Main-Taunus-Kreis - Mainas-Taunusas apgabals.

18

1963. gadā ASV uzņemta kinokomēdija.

19

“Kurš kuru pazīst” - populārs sociālais tīkls Vācijā.

20

Club Mediterrane S. A. - 1950. gadā dibināts franču tūrisma uzņēmums.

21

Rudi Carrell (1934-2006) — nīderlandiešu un vācu šovmenis.

22

Animācijas filmas “Glābējpeles” varoņi.

23

Rindiņa no pazīstamā austriešu dziedātāja Fredija Kvinna (1931) dziesmas Puisi, drīz nāc atkal, nāc atkal atpakaļ.

24

Cik skaisti, ka tu esi piedzimis. (Vācu vai)

Content

Noihausa Nele Dusmīgais vilks

atsauksmes

Prologs

Ceturtdiena, 2010. gada 10. jūnijs

Piektdiena, 2010. gada 11. jūnijs

Pirmdiena, 2010. gada 14. jūnijs

Ceturtdiena, 2010. gada 24. jūnijs

Piektdiena, 2010. gada 25. jūnijs

Sestdiena, 2010. gada 26. jūnijs

Svetdiena, 2010. gada 27. jūnijs

Pirmdiena, 2010. gada 28. jūnijs

Otrdiena, 2010. gada 29. jūnijs

Trešdiena, 2010. gada 30. jūnijs

Ceturtdiena, 2010. gada 1. jūlijs

Piektdiena, 2010. gada 2. jūlijs

Sestdiena, 2010. gada 3. jūlijs

Epilogs

Pateicības

1