Kalns Jānis

Dvēsele

Jānis Kalns. Dvēsele.

Man katru brīdi gribas rakstīt dzeju

Un vērst pret sabiedrību savu seju,

Lai ierauga, ka nav tā mana maska,

Bet lielu zināšanu nasta

Ko esmu vārdos šajos tekstos licis

Lai katrs redz cik tālu esmu ticis.

Pats kā ceļa rādītājs, šeit

Jūsu dzīves ceļā stāvu

Vai ceļu pareizo es rādu,

Tas katram pašam jāizlemj.

J. Kalns

Saturs

Ievads……………………………………………………………………………………… 6

Ievads iniciētajiem…………………………………………………………………… 17

Dvēseles apzīmējumi………………………………………………………………… 19

Dvēseles sastāvdaļas

Vistrons…………………………………………………………………………. 25

Megastons 26

Spirāles…………………………………………………………………………. 39

Smadzeņu sistēma 40

Svars…………………………………………………………………………….. 43

Forma…………………………………………………………………………… 43

Līdzība………………………………………………………………………….. 43

Radīšanas process

Kūniņa …………………………………………………………………………. 44

Ārietes ………………………………………………………………………….. 47

Cilvēks dvēseles radītājs 60

Astronoīdi ārieši, visspēcīgāko velnu radītāji 62

Radīšana elles apstākļos 64

Mēs esam tik dažādi ………………………………………………………………… 65

Bērns astronoīds……………………………………………………………………… 78

Pasaka par Kristiņu…………………………………………………………………. 84

Attīstības ceļš………………………………………………………………………….. 90

Vārda rašanās 95

Edoni …………………………………………………………………………… 96

Laija…………………………………………………………………………… 187

Lazeira………………………………………………………………………… 189

Nobeigums……………………………………………………………………………. 191

Lasītāj!

Tavas dzīves ceļš būs sarežģīts, to noteikti es zinu,

Tāpēc ceļvedis Tev vajadzīgs ir uzticams.

Kā ceļvedi grāmatu Tev, lasītāj, es savu dāvinu,

Lai ceļu krustojumos ceļš pareizais Tev vieglāk atrodams.

Es pamodos naktī pie stūres kravas autovilcienā, kurš traucās ar ātrumu 90km/h pa šauru, līkumotu Baltkrievijas ceļu. Pamodos brīdī, kad automašīna precīzi pa savu joslu brauca ārā no strauja, apmēram 80° līkuma. Pirmais jautājums, kas manī radās, kāpēc automašīna līkumā nenobrauca no ceļa, ieturot taisnvirziena kustību? Otrkārt, kurš vadīja automašīnu, kamēr es, tās vienīgais vadītājs, no milzīga pārguruma biju aizmidzis? Turklāt konstatēju, ka no brīža, kad apziņa bija atslēgusies, automobilis bija nobraucis apmēram 10 kilometrus. Protams, es apzinājos, kas varēja notikt, ja autovilciens ar 50 tonnu kopsvaru, būtu avarējis. Bet tajā brīdi, vairāk par manu iespējamo nāvi, mani satrauca jautājums: “Kurš grozīja automašīnas stūri un uzturēja ātruma režīmu, braucot pa līkumoto ceļu, lai tā neciestu avāriju?” Tagad es zinu, ka automašīnā nebiju viens tur atradās vēl kāds, tikai šis otrs bija neredzams. Tajā brīdī bija desmitiem jautājumu, bet nevienas atbildes. Bet man bija svarīgas šīs atbildes, un es tās meklēju. Meklēju arī tāpēc, ka šī nebija vienīgā reize, kad ar mani bija noticis kaut kas mistisks. Meklēju ilgi, daudzus gadus, jo neviens man nespēja izskaidrot notikušo. Tie, kuri sabiedrībā tiek uzskatīti par ļoti gudriem cilvēkiem, un, uz kuru zināšanām balstoties, es ļoti cerēju tikt skaidrībā par šiem mīklainajiem notikumiem, neko sakarīgu paskaidrot nevarēja. Vēl sliktāk viņiem likās, ka ar manu prātu nav viss kārtībā, sajucis. Tad sāku meklēt atbildes uz saviem jautājumiem grāmatās. Ļoti daudz kas noskaidrojās, bet pavisam konkrētas atbildes neieguvu, turklāt grāmatās bija daudz pretrunu.

Mēģināju rast skaidrību dažādu reliģiju svētajos rakstos. Tos analizējot, es sapratu, ka visu reliģiju pamatus veidojuši cilvēki mediji, Dievišķās hierarhijas pārstāvji, kurus vēl var saukt par Dieva bērniem. Radās pilnīga skaidrība arī par to, ka reliģijas ir identiskas, tikai tumsas spēki cenšas pierādīt, ka tās ir dažādas, tāpēc arī savas reliģijas piederīgajiem aizliedz ieskatīties citu reliģiju svētajos rakstos, sakot, ka citas ir no velna. Skumji bija konstatēt faktu, ka mūsdienās tumsas spēki izkropļojuši gandrīz visas pasaules tautu reliģijas, un pamatā tās izmanto cilvēku krāpšanai. Tātad, arī no tām Dievišķo patiesību drumslām neko nopietnu iegūt nevarēju. Bija jāpiekļūst nopietniem dievišķās informācijas avotiem, jo skaidri apzinājos, ka aiz daudzajām un dažādajām “patiesībām” slēpjas īstā vienīgā Dievišķā. Tā pamazām biju kļuvis par paranormālo parādību pētnieku, un šie pētījumi tagad kļuvuši par manu ikdienas darbu. Grāmata ir šī darba rezultāts.

Bet, iesākot savu apzinīgo dzīvi, vēl agrā bērnībā, mans vienīgais sapnis bija automašīnu vadīšana. Uz šī sapņa realizāciju es arī mērķtiecīgi gāju. Toreiz vēl neapzinājos, ka tieku virzīts šim darbam, lai vēlāk dzīvē kļūtu par pavisam ko citu. Automašīnas man bija vajadzīgas, lai pārvietotos pa dažādām valstīm, iepazītos ar dažādām tautām un tur atrastu Dievišķās hierarhijas pārstāvjus savus skolotājus. Viņi bija tie, kuri ielika manī garīgos pamatus, norādīja pareizo ceļu dzīvē, un tā padarīja mani par kvalitatīvi citu cilvēku. Man pamazām kļuva ļoti saistoši jautājumi un atbildes par cilvēku un dabu. Ļoti vēlējos izzināt Visuma noslēpumus. Man pat skaistākajos sapņos nerādījās, ka pienāks laiks, kad es uzzināšu gandrīz visu, ko gribēšu, un ar laiku ne tikai pats kļūšu par mediju, bet arī citiem mācīšu, cik vienkārši ir sarunāties ar augstākām būtnēm Dieva pārstāvjiem.

Es zinu, ka šeit izlasītais pacels to cilvēku zināšanu līmeni, kuri ir meklējuši jēgu savai eksistencei uz Zemes un Visumā. Tā sniegs lielu atklāsmes prieku tiem, kuri intuitīvi ir nojautuši to, kas aprakstīts grāmatā. Apziņa, kura ir paplašināta un daudzpusīgu zinību pilna, ir viens no noteikumiem, lai šādam cilvēkam pietuvotos neredzams skolotājs. Tikai nepieciešams ņemt vērā, ka apziņas kvalitāte ir svarīgs noteikums informācijas ieguvei no neredzamā skolotāja. Dzīvi uz Zemes var uzlabot tikai tad, ja pastāv cilvēku saikne ar augstāk attīstītām būtnēm, ko mūsu senči sauca par Dievu. Pretējā gadījumā dzīves apstākļi uz planētas kļūs arvien sarežģītāki, kas beigās novedīs pie katastrofas, jo balstoties tikai uz cilvēka, pašreiz vēl aprobežoto apziņu, mēs nespējam izprast savu vietu un lomu Visumā.

Par medijiem ir lasāms daudz negatīvas informācijas, kura, jāatzīst, nav bez pamata. Tomēr, nevar noliegt, ka visas Dievišķās zināšanas cilvēcei ir nesuši cilvēki ar medija spējām

-     tie, kuriem ir savs debesu skolotājs. Šodien pat oficiālā zinātne atzīst, ka senās, augstvērtīgās zināšanas nākušas uz Zemi ar dažādu cilvēku mediju palīdzību. Ir svarīgi šobrīd šīs zināšanas atšifrēt, lai tās būtu uztveramas arī mūsdienu cilvēkam. Svarīgi ir ne tikai atšifrēt vecās, bet nest arī jaunās, šodienai atbilstošās zināšanas. Tas, ka man Dievs izvirzīja uzdevumu uzrakstīt grāmatu 2000. gadā, mani nepārsteidza, jo pēdējā laikā manī pašā bieži radās šī doma. Tagad es zinu, ka man būs jāuzraksta vēl daudz grāmatu. Un ne tikai jāuzraksta, bet arī darbos jāpierāda, ka viss uzrakstītais nav manas fantāzijas auglis. Tāpēc, tiklīdz būs atbilstošs finansējums, es varēšu radīt lietas, kādas Zemes iedzīvotāji vēl nav redzējuši. Un šīs lietas būs tiešs pierādījums Dieva eksistencei un visam, kas ar Viņu saistīts. Zinu, ka tumsas spēki darīs visu, lai man neļautu šos pierādījumus radīt, bet labais vienmēr uzvar un uzvarēs arī šoreiz.

Grāmatā esmu centies atklāt pēc iespējas precīzāk to, kā jebkurš no lasītājiem, ja vien tam ir vēlēšanās, var piekļūt Dievišķās informācijas bagātībām, jo informācija ir lielākā bagātība Visumā. Ar tās palīdzību cilvēks var apmierināt visas savas vajadzības.

Viss, ko esmu šajā grāmatā uzrakstījis, ir tikai maza daļa no tā, kas man atklāts. Pārējo aprakstīšu nākošajās grāmatās. Lasot grāmatu, mani var apsūdzēt ne visai diplomātiskā pieejā. Diemžēl, cilvēki nevar vienlaicīgi būt diplomāti un jaunu zināšanu nesēji. Tas traucē virzību uz priekšu. Pietiekoši daudz ir runāts un rakstīts nekonkrētā, vispārīgā, neko neizskaidrojošā veidā. Cilvēki gaida konkrētu informāciju, tā ne vienmēr ir patīkama, toties nes skaidrību un palīdz sakārtot sevi, ģimeni, valsti, pasauli, Visumu. Apzinos, ka mans tiešums būs par iemeslu daudziem uzbrukumiem, bet neredzu citu iespēju kā ātrāk, ar manā rīcībā esošo informāciju, palīdzēt cilvēkiem ieraudzīt to, ko vairākums pašreiz neredz. Ja neizturēšu uzbrukumus, tad esmu uzņēmies nest nastu, kas man nav pa spēkam. Dieva likumi nosaka, ka izdzīvo stiprākais, bet vājākie iznīkst. Arī Viņam vārguļi nav vajadzīgi. Vājie tagad dzīvo pēc cilvēku izgudrotām un vispārpieņemtām dzīves normām, kas bieži ir pretrunā ar Dieva likumiem. Tie, kuri izpratuši Dieva likumus un tos ievēro, saņem daudz triecienu no tumsas spēku puses.

Dvēsele. Cik daudz un dažādos veidos aprakstīta šī vārda nozīme! Sarakstīts neskaitāmi daudz grāmatu, kas visai nopietni cenšas cilvēkiem skaidrot, kā izprast šī vārda dziļāko būtību. Tagad es zinu, ka vieni no patiesības meklētājiem, kas savos centienos ir bijuši patiesi un godprātīgi, daļēji ir to atraduši, bet otri nav sapratuši neko, un, izlikdamies par dižiem mācītājiem, sarakstījuši grāmatas, kas ir paraugs demagoģijai un klajiem meliem.

Es daudzus gadus meklēju, kamēr atradu iespēju piekļūt gandrīz, visai mani interesējošai informācijai, kas nāk no dažādiem kosmiskās informācijas avotiem, un tagad gribu dalīties ar Jums iegūtajā.

Daudzus vārdus, kas apzīmēs dažādus procesus, šajā grāmatā jūs sastapsiet pirmo reizi. Šos vārdus es neizgudroju pats, bet man tos nodiktēja, vienlaicīgi paskaidrojot vārdu nozīmi. Es zinu, ka grāmatu tulkos daudzās valodās, tāpēc lūdzu tulkus pamatā nemainīt jaunvārdu skanējumu, bet tikai pielietot atbilstošās valodas pareizrakstību. Šie, Jums jaunie vārdi Visumā ir vispārpieņemti konkrētu procesu apzīmēšanai. Es zinu to, ka Dieva plānos ir visu cilvēku sazināšanās vienā valodā, tāpēc turpmāk grāmatā šos jaunos vārdus saukšu par Dieva valodas vārdiem. Viss jaunais, kas uzrakstīts šajā grāmatā, lai kalpo kā cilvēku dažādās izpratnes apvienojošs spēks, jo mūs savstarpēji naidojošā jau tā ir pārlieku daudz. Vēl man jums jāsaka, ka nav Dieva izredzētu tautu vai atsevišķu cilvēku dievišķo zināšanu ieguvei un to nešanai cilvēkos…

“Jo ikviens, kas lūdz, dabū, un kas meklē, atrod, un tam, kas klauvē, tiks atvērts. ”

(Mateja 7. 8.)

Ar pilnu atbildības sajūtu varu apgalvot, ka ikvienam cilvēkam ir pieejami šie informācijas avoti. Cik nopietnu informāciju Jūs iegūsiet, atkarīgs no tā, kādiem mērķiem gribēsiet to izmantot. Ja vispārējā progresa vārdā, tad Jums tiks dotas dāvanas, lielākas par tām, ko lūgsiet. Ja savtīgu mērķu sasniegšanai, tad ar Jums kontaktēsies tikai velnišķās hierarhijas pārstāvji.

“Nav garu valsts Tev slēgta ciet, Tavs prāts ir slēgts, Tev mēma sirds. Ej droši, skolniek!”

(Gētes “Fausts” J. Raiņa tulkojums).

Jums visiem, kas lasa krievu valodā, neatkarīgi no tautības, apliecinu savu cieņu un mīlestību. Savā dzīves ceļā man nācies pabūt dažādos bijušās Padomju Savienības reģionos, un es zinu, ka nav labu vai sliktu tautu, bet visās tautās ir dažādi cilvēki. Tiem, kuri lasījuši V. Megrē grāmatu “Skanošais ciedrs”, es lūdzu: “Sargājiet savu Dievieti Anastasiju!” Viņa palīdzēs mums visiem apvienoties. Tas notiks balstoties uz dievišķiem likumiem. Kāpēc es Anastasiju saucu par Dievieti, sapratīsiet, izlasījuši manu grāmatu.

Esmu centies grāmatā sniegt informāciju izprotamā veidā lasītājiem ar dažādu zināšanu apjomu okultajās zinātnēs. Tomēr ir pietiekoši sarežģītas lietas, kuras nav iespējams vienkāršot, tāpēc ne visiem būs izprotams grāmatā aprakstītais, tāpat kā pirmklasnieks, kurš apgūst Ābeci, nevar izprast to, ko māca studentam. Tāpēc arī tādi cilvēces skolotāji kā Kristus un viņa mācekļi daudz ir runājuši līdzībās (salīdzinājumos). Lai nevajadzētu izgudrot jaunus salīdzinājumus, grāmatā bieži izmantoju citu cilvēku lietotos. To daru ne tāpēc, ka pašam trūktu izdomas, bet tāpēc, lai šādā formā akcentētu, ka tas par ko rakstīts manā grāmatā, cilvēkiem ar augstu zināšanu līmeni, bijis zināms jau kopš cilvēces sākuma. Grāmatā būs daudzas norādes uz vērtīgām kinofilmām, kurās patiesi attēlota okultās zinātnes sniegtā informācija, lai rosinātu cilvēkus skatīties šīs filmas un tādā veidā paceltu viņu izpratnes līmeni. Būs arī daudzas atsauksmes uz vērtīgām grāmatām, lai, izlasot šīs grāmatas, gūtu objektīvāku skatījumu par to, ko rakstu es.

Neskatoties uz to, ka pilnīgi jaunas cilvēcei vēl līdz šim nezināmas informācijas procentuāli manā grāmatā būs maz, lasītāju reakcija uz šeit rakstīto būs ļoti dažāda. Apmēram puse lasītāju grāmatu uztvers pozitīvi ar 100% ticību. Kā teicis Henrijs Deivids Taro:

“Lai pateiktu patiesību, vajadzīgi divi viens, kas saka, otrs, kas klausās”.

Jums, kuri “klausās” un tic, es, Jānis Kalns, saku:

“Kā pirmie pavasara putni, kas priecē katru cilvēku, kā ziņneši par tuvojošos vasaru, tā Jūs radāt prieku Dievam par savu augsto garīgās attīstības līmeni viņa veidotajā Valstībā”.

Par tādiem kā jūs, Džordžs Bērklijs teicis:

“Pēc patiesības brēc visi, bet to dabū tikai daži ”.

Es saku:

“Jūs iegūstat patiesību tāpēc, ka spējat izšķirt, kur tā ir, un uzņemat sevī tikai graudus, jo spējat atšķirt tos no pelavām. Jums nav viegli redzēt patiesību un dzīvot tajā, bet, jums dota iespēja saglabāt savu dvēseļu tīrību. Jūs vairāk vai mazāk apzināti pieturaties Dievišķajai mācībai a priori zināšanas pirms pieredzes. Jūs, kuri ticībā iegūstat augstākas zināšanas, kļūstat stipri un neuzvarami. Jūs vairāk par citiem apzināties, cik nepilnīga un vienpusīga ir mūsu izglītības sistēma. To, ko nedod izglītības sistēma, jūs meklējat citur un arī atrodat. Sie atradumi jums nodrošinās vienu uzvaru pēc otras, bet uzvaras nodrošinās pastāvīgas harmonijas un laimes izjūtu. Jūsu zināšanas būs kā gaisma, no kuras bēgs tumsa.

Jūs esat kļuvuši garīgi pilngadīgi. ”

“Bet pilngadīgiem pienākas cieta barība, tiem, kam ir piedzīvojumi un kam prāti vingrināti izšķirt labu un ļaunu. ”

(Vēst. ebr. 5. 14.)

Būs lasītāji, kuri informāciju grāmatā uztvers noraidoši, uzskatīdami, ka te rakstītais neatbilst patiesībai. Dažiem pat liksies, ka tie ir slima cilvēka murgi.

Vācu filozofs, Arturs Šopenhauers, teica:

“Uzskati ir kā mīlestība, tos nevar uzspiest. ”

Un es pilnībā viņam pievienojos, piebilzdams, ka to nemaz nedrīkst darīt. Katrs cilvēks savu viedokli ir veidojis atšķirīgi, bet ne vienmēr pareizi. Bieži vien līdz mums nonāk pilnīgi izkropļota informācija. Skumji, ka šī kroplā informācija tiek pasniegta mūsu oficiālajās mācību iestādēs kā zinātnisku pētījumu rezultāts. Šādas mācību iestādes beigušie ir tik lielā mērā ieprogrammēti ar nepatiesu informāciju, ka viņu apziņa patiesību vairs nav spējīga pieņemt. Parapsiholoģijā to sauc par psiholoģisko blokādi. Minēšu piemēru. Ja Latvijas teritorijā izveidotu Ventspils autonomo apgabalu ar savu izglītības sistēmu un tur bērniem sāktu mācīt, ka melnā krāsa saucama par baltu, un otrādi, tad Latvijā nākotnē izveidotos reģions, kurš būtu intelektuāli nesavienojams ar pārējo teritoriju. Ja es šādā situācijā no Rīgas pa telefonu Ventspils firmai pasūtītu baltu “Mersedes”, es, protams, Rīgā saņemtu melnu. Šis ir vienkāršs piemērs. Dzīvē viss ir daudz sarežģītāk, un tēma, par kuru rakstīts šajā grāmatā, cilvēku apziņā ir ieprogrammēta tik daudzpusīgi melīgā veidā, ka cilvēkiem grūti izšķirt, kur patiesība, kur meli. Grāmatnīcās par šeit aprakstīto tēmu vairumā ir grāmatas ar dezinformāciju. Tumsas spēki, kuru darbība sīkāk šeit būs aprakstīta, dara visu, lai cilvēki neuzzinātu patiesību. Tāpēc, mīļie, noraidošie, nesaprotošie lasītāji, es nevainoju Jūs, ka nepieņemsiet manu grāmatu. Vainīgi ir tie, kuri vada mūsu izglītības sistēmu un intelektuāli kropļo gandrīz visas tautas uz šīs planētas. Viņi ir lielāki noziedznieki par tiem, kuri cilvēkus iznīcina fiziski. Visi mēs, vairāk vai mazāk, esam viņu noziedzīgās darbības upuri. Bet nesodīsim viņus, viņi paši sevi soda. Kā šis sods izpaudīsies, izlasīsiet grāmatā.

Bija laiks, kad arī es nepieņēmu visu to, ko jums šeit rakstu. Es neticēju saviem skolotājiem. Bet tad notika brīnums, un es ieraudzīju to, ko agrāk neredzēju. Tikai tad es sapratu, ka esmu bijis tikai daļēji redzīgs un ka tādi ir vairums cilvēku. Tad es uzzināju, ka Dieva plānā nav šādi puskropli cilvēki. Cilvēkus daļēji garīgi aprobežotus padarījuši tumsas spēki ar programmēšanas palīdzību. Kā izlasīsiet grāmatas nodaļās.

Cik tas būs manos spēkos, tik jūsu neticību centīšos kliedēt, balstoties uz tādu vairumam cilvēku slēptu zinātni kā okultisms. Esmu specializējies vienā no šīs zinātnes virzieniem parapsiholoģijā. Mans uzdevums ir ar šīs grāmatas palīdzību ne tikai pamatot manu zināšanu pareizību, bet arī palīdzēt saprast, kā var izmainīties jūsu dzīve, ja šīs zināšanas cilvēki iegūtu jau skolā. Šobrīd vairākumam ir iestāstīts, ka okultisms ir velnišķa maģija, kurā piekopj spiritiskus seansus, veic noziedzīgas darbības ar bērniem un nodara dažādus citādus kaitējumus cilvēkiem.

Tik pat labi mums skolā varētu mācīt, ka elektrību izmanto tikai elektrisko krēslu darbināšanai un cilvēku nogalināšanai. Šādā situācijā mums katrreiz, dzirdot vārdu “elektrība”, šermuļi skrietu pār kauliem. Faktiski, mācība par elektrību ir vispusīga un tur norāda, kad tā var nodarīt cilvēkam kaitējumu.

Tas pats jāsaka par okultismu. Faktiski, okultisms ir visu zinātņu zinātne, uz kuru balstoties, cilvēki dzīvotu nesalīdzināmi labāk kā līdz šim. Apgūstot šo zinātni, protams, būtu

arī jānorāda, ka šīs zināšanas, nepareizi tās lietojot, var nodarīt kaitējumu.

Viennozīmīgi nomelnot okultismu izdevīgi ir tiem, kuri baidās zaudēt varu. Okultisms palīdz cilvēkiem ieraudzīt to, ko šobrīd vairākums neredz. Bija laiks, kad nostāties uz okultisma ceļa bija ļoti bīstami. Arī tagad apstākļi nav nemaz tik labvēlīgi daudzi baidās no patiesības. Tiem, kuri baidās, citēšu Stīvena Dzeja Gūlda teikto:

“Zinātne ir viss, kas apstiprinājies līdz tādai pakāpei, ka nebūtu saprātīgi vismaz pagaidām tam nepiekrist. ”

Bet tā ir oficiāli atzītā zinātne. Vai tāpēc neatzītā nav zinātne? Kā jau iepriekš minēju, okultisms ir visa sākums. Visas mūsdienu zinātnes sakņojas okultismā. No šīm saknēm veidojas arī jaunas nozares, par kurām, vairums cilvēku netiek informēti, jo tās kontrolē tumsas spēki.

Daudz no šajā grāmatā aprakstītā lasītāji un kritiķi apzīmē ar vārdiem nav pierādīts. Es saku, ka ir pierādīts jau sen, tiem, kuri gribējuši iegūt pierādījumus. Šī grāmata nav pierādījumu apraksts, bet konkrētas sistēmas sastāvdaļu un funkciju atspoguļojums. Pierādījumus iegūst tie, kuri grib tos saņemt, un kam šos pierādījumus drīkst sniegt. Drīz pierādījumi lielā daudzumā būs pieejami visiem, bet daudziem šodienas zinātniekiem tas būs smags trieciens! Runājot Austrālijas ķīmiķa, Džona Varkapa Karnfarta, vārdiem:

“Zinātniekam patiesība reti kad ir tā pēkšņā gaisma, kas atklāj jaunu kārtību un skaistumu, visbiežāk patiesība ir kartē neatzīmēta klints, kas tumsā nogremdē viņa kuģi. ”

Ne velti mūsu senči tos, kas izlikušies sevišķi mācīti, nosaukuši par zinātniekiemzināt; nieki. Tātad par cilvēkiem, kas zina tikai niekus, bet atļaujas radīt mācību programmas un mācīt cilvēkiem bieži vien visādas blēņas. Tas pats attiecas uz dažādiem rakstniekiem, pētniekiem, dziedniekiem u.t.t. Es negribu noliegt visus mūsdienu zinātnes sasniegumus, bet akcentēt zinātnieku nepamatoto, reizēm slimīgo augstprātību. Atsevišķās zināšanu jomās mūsdienu zinātne daudzās valstīs tērē miljoniem dolāru un daudzu cilvēku gadiem ilgu darbu tur, kur ar okultajām zināšanām problēmu varētu atrisināt viens cilvēks dažu minūšu laikā. Pats lielākais mūsdienu zinātnes klupšanas akmens ir lietu izgudrošana, kas sen jau izgudrotas, bet aizmirstas. Tādēļ, vajadzīgo informāciju vairumā gadījumu, ja tas nepieciešams, var iegūt no kosmiskās informatīvās bāzes, kur ir viss par vajadzīgo objektu. Tātad, primārais ir zināšanas, kuras pirms cilvēkiem ir radījis Dievs. Tikai mācieties tās paņemt, jeb, kā Dieva pārstāvis teica mūsu mācību programmas apmeklētājai Modrītei:

“Jums, cilvēki, ir neaptverami daudz iedots, bet jūs to nevarat izmantot, jo Jums nav tās atslēgas, lai tiktu visam klāt. ”

Zinātnisko pētniecību parasti finansē valdība, bet, tā kā valdībā nebūt nav tie gaišākie cilvēki, tad arī Dievišķās zinātnes attīstībai tie naudu nedod. Rezultātā tas negatīvi ietekmē kā mūsu valsts, tā arī citu valstu garīgo bagātību ieguvi un uzkrāšanu. Tas ir kā apburtais loks, kurš būtu jāpārrauj. Kamēr mācību iestādēs nebūs Dievišķā izpratnē progresīvas mācību programmas, tikmēr vairums cilvēku nesapratīs un nepieņems šajā un līdzīgās grāmatās rakstīto. Bet, ja nepieņems, tad tas ir taisns ceļš uz bezdibeni. Pašreiz dažādu indivīdu priekšstati par reālo pasauli ir ļoti atšķirīgi, bet lielākais vairums cilvēku balstās uz nepilnīgu, nedrošu vai pat apzināti melīgu informāciju, kas veido atbilstošu, haosa pilnu sabiedrību.

“Būtiski uzlabot cilvēku likteni būs iespējams tikai tad, kad pašos pamatos būs mainījies viņu domāšanas veids. ”

(Džons Stjuarts Mills)

Mēs bieži vien ļoti tālu meklējam to, kas ir blakus. Meklējam Dievišķās patiesības svešās, dažreiz vardarbīgi uzspiestās reliģijās, piesārņojam sevi ar svešvārdiem, nesaprotot to nozīmi, bet nemākam ieraudzīt savas tautas garīgās bagātības, kas atspoguļojas latvju dainās. Bet, ja jau mums tik ļoti patīk svešas reliģijas, tad var arī tur atrast mums noderīgus vārdus par mūsu pašreizējo izpratnes līmeni.

“Par to mums būtu daudz ko runāt, bet ir grūti darīt to saprotamu, tāpēc, ka jūs esat kūtri palikuši dzirdēt.

Jo, lai gan laika ziņā jums pašiem pienākas būt tiem, kas māca, jums atkal vajadzīgs kāds, kas jums māca Dieva vārdu pirmsākumus, un esat tapuši par tādiem, kam vajaga piena, ne cietas barības.

Jo katrs, kas bauda pienu, ir taisnības vārda nepratējs, jo tas ir bērns. ”

(Vēst. ebr. 5. 11-13.)

Daudzo reliģisko sektu piekritējos šī grāmata izraisīs psiholoģisku šoku, tāpēc labāk nelasiet, ja jūtat, ka šeit paustā informācija jums rada iekšēju, nepatīkamu satraukumu. Tas jums var beigties bēdīgi.

“Jo Dieva vārds ir dzīvs un spēcīgs, un asāks par katru abās pusēs griezīgu zobenu, un spiežas dziļi iekšā, līdz kamēr pāršķir dvēseli un garu, locekļus un smadzenes, un ir domu un sirds prāta tiesnesis. ”

(Vēst. ebr. 4. 12.)

“Neviens jaunu vīnu nelej vecos ādas traukos; citādi vīns traukus pārplēš, un vīns un trauki iet bojā. Jauns vīns jālej jaunos traukos. ”

(Marka ev. 2. 22.)

Šī grāmata nav domāta pašreizējo reliģisko sektu pārstāvjiem, kuru bagāžā ir vecas, izkropļotas zināšanas par Dieva radīto Visumu un tā kārtību. Jaunā informācija vecos uzskatus sagraus gan intelektā, gan dvēselē, kas var beigties pat ar sajukšanu prātā, kā tautā saka. Bet Marks teica: “Jaunais vīns traukus pārplēš.” Labākajā gadījumā jūs sāks mocīt pretrunīgas domas izpaudīsies personības dalīšanās vieglās formās šizofrēnija. “Jauns vīns jālej jaunos traukos.” Šeit nav domāti gados jauni cilvēki, bet gan informatīvi nepiesārņoti. Tātad grāmata orientēta uz cilvēkiem, kas sper pirmos soļus Visuma un cilvēka izzināšanā.

“Nāciet, kā bērni pie manis, jo bērniem vieglāk ieiet debesu valstībā ”: teica Kristus.

(Marka ev. 10. 15.)

Ar to viņš bija domājis tīrus no dezinformācijas cilvēkus, kas vēl nav nepareizi ieprogrammēti. Normāls mūsdienu cilvēks grib zināt visu lietu cēloņus no zinātniskā viedokļa, un okultā zinātne spēj apmierināt katra indivīda zinātkāri. Ar tukšu reliģisko mierinājumu un kādas ticības dogmām nedrīkst samierināties.

Es negribu aizvainot ticīgos, bet aicināt nopietni padomāt par to, kur jūs ir aizveduši jūsu dvēseļu gani. Aptuveni pirms 2000 gadiem, Kristus mācekļi aicināja:

“Atstājiet Kristus mācības sākumu, dodieties pretī pilnībai, nelieciet atkal un atkal pamatus ar atgriešanos pie nedzīviem darbiem un nedzīvas ticības Dievam.

Ar mācību par kristībām, roku uzlikšanu, miroņu augšāmcelšanos un mūžīgo tiesu. ”

(Vēst. ebr. 6. 1.2.)

Vai 2000 gadu garumā ir ievēroti augstākminētie norādījumi? Cik tālu garīgajā izaugsmē jūs aizveduši jūsu dvēseļu gani. Tieši otrādi, viņi ir apturējuši jūsu garīgo attīstību. Tāpat, kā Kristus laikā, arī šodien rakstu mācītāji ir jūsu dvēseļu kapi. Katru, kas cilvēci mēģināja vest pa progresa ceļu, baznīca iznīcināja. Šīs baznīcas iedibinātās tradīcijas ir noziedzīgas un valsts interesēs tās būtu aizliedzamas.

“Vai tāds šeit paradums? Jā, diemžēl tāds.

Un, lai gan es šeit piedzimis, ar to sen apradis,

Man šķiet, ka lielāks gods To būtu atmest, nevis ievērot. ”

(Viljama Šekspīra “Hamlets”)

Ja jūs paši uzmanīgi lasītu Bībeli un paši mēģinātu saprast, ko Dievs caur to gribējis pateikt, tad daudzu dvēseles vēl būtu glābjamas. Bet kamēr jūs klausīsieties, kā no kanceles mācītāji interpretē Bībeli, nekas labs jūs negaida. Mana grāmata ir kā turpinājums Kristus mācībai, bet, kā to uzņemsiet, tas ir jūsu ziņā.

“Novirzieniem arī jābūt, lai taptu redzami jūsu starpā ticībā rūdītie. Kad jūs sanākat kopā, tad nav iespējams turēt tā Kunga mielastu. Jo, mielastam notiekot, katrs steidz paņemt savu paša ēdienu, un tā cits paliek neēdis, cits piedzeras. ”

(Pāvila 1. Vēst. korint. 11. 19-21.)

Ir jāmeklē iespēja objektīvāk apskatīt visu, kas saistīts ar Dievišķo mācību. Šajos meklējumos, kā teica Pāvils, tad arī izkristalizējas ticībā rūdītie. Ticībā rūdītie cilvēki ir gatavi paskatīties uz Dieva radīto valstību arī no cita skatu punkta un nekad nesamierinās ar sasniegto. Dieva radītajā ir tik daudz jaunu, pasakainu lietu, ka tās dvēseles, kas dzīvos mūžīgi, nekad neapgūs visu, ko Dievs radījis, bet katram no mums ir nepārtraukti jāmācās, apgūstot pēc iespējas vairāk. Ar pašreizējo izglītību, ko Dieva lietās dod baznīca, vieniem nepietiek, bet citi dzīvo velnišķā, baznīcās ieprogrammētā eiforijā cits paliek neēdis, cits piedzeras.

“Jo nepilnīga ir Jūsu atziņa un nepilnīga Jūsu mācība. Ar jums, brāļi, es nevarēju runāt kā ar garīgiem, bet kā ar miesīgiem cilvēkiem, kā ar bērniem Kristus lietā. Es jums devu pienu un ne smagu barību. To jūs nevarējāt panest, arī vēl tagad nevarat. Jo jūs vēl esat miesīgi. Kamēr jūsu starpā naids un ķildas, vai tad neesat miesīgi, un vai nedzīvojat kā šīs pasaules cilvēki?”

(Pāvila 1. vēs. korint. 3. 1-3.)

Skumji apzināties, ka to, ko Pāvils teica pirms 2000 gadiem, var attiecināt uz baznīcas mācību arī šodien. Tikai es teikšu vēl skarbāk. Tā ir apzināti nepilnīgi veidota un uzturēta, lai jūs, kurus ir izdevies piesaistīt baznīcai, turētu garīgā aprobežotībā. Ne velti baznīckungi tiek dēvēti par dvēseļu ganiem, bet jūsu dvēselītes par aitiņām, kuras jānotur mazā aplociņā. Jānotur tāpēc, ka velns baidās no jūsu gudrības, kuru iegūsiet, ja izkļūsiet no garīgā aploka un ieraudzīsiet, cik varen plaša ir Dieva gudrība, kurā viņš grib dalīties ar jums, bet baznīcas kalpotāji to kavē. Ne velti Kristus mācīja, ka ar Dievu jāsarunājas vienatnē savā kambarī. Tāpēc arī šobrīd šo grāmatu daudzi uztvers kā miesīgi, nevis garīgi cilvēki. Pat “pienu” to zināšanu minimumu, ko dod baznīca, jūs nespējat pilnībā izprast, kur nu vēl “cietāku barību” sagremot nopietnākas zināšanas izprast. Tāpēc arī jūsos nav dievišķas laimes un harmonijas visās lietās, bet to vietā naids un ķildas, kur viena sekta otrai cenšas pierādīt, cik tie otrie aprobežoti, tādējādi faktiski demonstrēdami savu aprobežotību. Jo gandrīz neviens no “gudrajiem”, saukdams citus par sektantiem, pat nezin šī vārda “sekta” nozīmi.

“Vēl daudz kas man jums sakāms, bet jūs to tagad vēl nespējat nest. ”

(Jāņa ev. 16. 12.)

“Lai gan es liecinu pats par sevi, tomēr mana liecība ir patiesa, jo es zinu, no kurienes es esmu nācis un kurp eimu. Bet jūs nezināt no kurienes es nāku un kurp eimu. ”

(Jāņa ev. 8. 14.)

Būs vēl viena lasītāju kategorija, kas grāmatu lasīs slepus un informāciju pieņems, bet publiski to noliegs. Rīkosies kā viens no mācekļiem, par kuru Kristus teica:

“Gaiļi vēl nebūs dziedājuši, kad tu jau trīs reizes mani būsi noliedzis. ”

(Lūkas ev. 22.34.)

Sabiedrībā ir cilvēki, kas savu tēvu un māti gatavi nodot, pašu labumu meklējot. Vispusīgi un dziļi, kā paši to uzskata, izstudējuši mūsu senču attiecības ar Dievu un sarakstījuši par to grāmatas, viņi tā arī nav sapratuši to milzīgo atšķirību Dieva pielūgsmē, kāda tā bija senlatviešiem un tiem, kas mūsdienās uzdodas par kristiešiem. Ja būtu sapratuši, tad neklanītos tik pazemīgi, apmeklējot kristīgo baznīcu, tās vadītāju priekšā. Patiesi gudrs cilvēks redz, ka tie, kas uzdodas par kristiešu līderiem, šobrīd ved cilvēkus uz elli, nevis paradīzi. Bet, ja to saprot un pazemīgi klanās viņu priekšā, tad tā viennozīmīgi ir kalpošana tumsas spēkiem. Un tādi, diemžēl, ir mūsu valsts līderi, kas tapuši par kritušajiem enģeļiem. Ceru, ka šī grāmata liks spēcīgāk darboties viņu sirdsapziņai.

Kritušo eņģeļu mūsu sabiedrībā ir ļoti daudz, bet plašāk par to grāmatas nodaļās. Turpinājumā jūs uzzināsiet, kas veicina eņģeļu krišanu, un kāpēc tā notiek. Jūs uzzināsiet arī to, kāpēc liela daļa sabiedrības ar interesi lasīs grāmatu, dzīvē izmantos šeit dotās zināšanas, bet, kad jūs jautāsiet viņiem, ko viņi domā par grāmatu, atbilde pamatā būs noliedzoša pilnīgi murgi. Viņi to darīs apzināti, lai mazinātu cilvēku ticību šeit uzrakstītajam. Bet es jums ieteiktu tieši pajautāt katram kādas ir viņa domas par manis uzrakstīto, un lai viņa viedoklis par šo grāmatu ir kā viņa apziņas mērs.

Daudzu gadu pētījumu rezultātā esmu nonācis pie zināšanām, kuras daudziem, protams, nav jaunas un nedzirdētas, bet no manis piekļūšana tām prasījusi garu, ciešanu pilnu ceļu, jo neko neesmu akli pieņēmis, to nepārbaudot praktiski. Ja manis uzrakstītais Jums liksies saistošs, tad būšu pateicīgs, ja radīsiet iespēju paust savu viedokli arī citiem, lai veicinātu cilvēces izglītošanu.

Katrs manis uzrakstītais vārds pamatā ir kā simbols, aiz kura slēpjas milzīgs informācijas apjoms. Tāpēc, ja manis uzrakstītajā kādam ir kaut kas nepieņemams vai nesaprotams, neizdariet pārsteidzīgus secinājumus. Laiks rādīs, kuram taisnība. Visiem, kas iepazīsies ar šo grāmatu, tiek uzlikta lielāka atbildība par savām domām, vārdiem un darbiem. Vēlreiz atgādinu:

“Nezināšana neatbrīvo no atbildības, bet zināšana atbildību daudzkārt palielina”.

Cienījamie lasītāji! Man nav īpaši jāvērš jūsu uzmanība tam, ka es rakstu neprofesionāli. To jau paši esat pamanījuši un es pats pilnībā atzīstu, ka rakstīšana nav mana stiprā puse. Veikt pētījumus un rakstiski tos atspoguļot grāmatā, ir divas dažādas lietas. Bet es iemācīšos rakstīt un ceru, ka katra mana nākošā grāmata būs arvien vieglāk lasāma. Man tāpat kā jums daudziem, bieži ir sajūta, ka iekšā ir, bet ārā nenāk. Manā dvēselītē ir daudz bagātību, bet nepareizi programmētais fiziskā ķermeņa intelekts traucē izlauzties šīm bagātībām. Tāpēc, lūdzu, nespriediet par mani pēc manām ārējām izpausmēm tās vēl ir tālu no pilnības. Mēģiniet ieskatīties manā dvēselītē, tur jūs saskatīsiet daudz interesanta.

“Manas valodas robežas ir arī manas pasaules robežas. ”

(Ludvigs Vitgenšteins (1889-1951), austriešu filozofs)

Cik ļoti kļūdās šeit paustajā uzskatā šis izcilais austriešu filozofs, jūs atklāsiet iepazinušies ar grāmatu “Dvēsele”. Rakstīšanas jomā man šīs robežas tiešām ir šauras, bet tās nav manas pasaules robežas.

Grāmatas “Dvēsele” radīšanā piedalījušies daudzi cilvēki, un par to esmu visiem pateicīgs. Grāmatas galvenā vērtība, protams, ir tajā esošā informācija, bet, lai tā taptu iespiesta rakstiski, bija vajadzīga nauda. Un šeit jāsaka, ka materiālo pusi palīdzēja risināt nebūt ne sabiedrības naudīgākie cilvēki, bet garīgi bagātie. Rakstot par garīgām bagātībām, man jāatzīst, ka tikai ar manā rīcībā esošo informatīvo bāzi tik plašs tēmas izklāsts nebūtu iespējams, tāpēc par vērtīgu informāciju paldies Dievietēm, Medesa pasaules pārstāvei, Laijai un viņas radītājai, Mentālās pasaules pārstāvei Lazeirai. īpašu pateicību es veltu savai sievai Laurai, kura, bieži riskējot ar savu dzīvību, atļāva izmantot savu fizisko ķermeni, lai transformētu informāciju no paralēlajām pasaulēm uz mūsu fizisko. Tāpēc mana grāmata veltīta Laurai.

Šīs grāmatas nebūtu, ja sākotnēji man pareizo ceļu dzīvē nebūtu parādījusi Elejas Veronika. Vēlāk dziedniece Katja, kura, faktiski, ir ļoti augsta līmeņa adepts uz mūsu planētas un kuras mācekļi cilvēkiem demonstrē dievišķus brīnumus, manī ieguldīja visnopietnāko informāciju. Paldies Tev, Katja, no Aizkarpatu pilsētas Užgorodas! Paldies visiem, kas tā vai citādi man palīdzējuši augt.

Bet vislielākais paldies Tev, Dievs, jo Tu ar saviem darbarūķiem Dievišķās hierarhijas pārstāvjiem, veidoji mani un turpini to darīt.

Paldies Jums visiem.

Jānis Kalns

IEVADS INICIĒTAJIEM.

Mans ceļš.

Vairs precīzi neatceros, kad sāku apzināti virzīties pa šo ceļu. Zinu tikai to, ka ejot jutos ļoti vientuļš. Apkārt bija daudz dzīvu būtņu, bet vai nu tās gāja citā virzienā, vai arī viņu iešanas ātrums neatbilda manējam. Citas gāja ātrāk, citas atpalika, bet es, jo tālāk gāju, jo vientuļāks kļuvu. Brīžiem man likās, ka pa ceļam esmu saticis ceļinieku, ar kuru ceļu varēšu turpināt kopā, bet ceļš veda kalnup, un mans ceļa biedrs atpalika. Es mēģināju padot roku, lai būtu vieglāk, bet strauji samazinājās mana gaita. Es paguru, jo diviem mani spēki bija par vājiem. Ceļš kļuva arvien grūtāks, bet vienlaicīgi arī interesantāks. Brīžiem pametu savu ceļa biedru, lai aizsteigtos uz priekšu, apmierinātu savu zinātkāri un tad atgrieztos, lai otram pastāstītu par tiem brīnumiem, kurus esmu redzējis. Darīju to cerībā, ka manam ceļa biedram radīsies interese, un tā dos jaunu enerģiju ceļa turpināšanai. Bet vienmēr jutos vīlies, kad sapratu, ka ceļa biedrs iet tikai tāpēc, ka visiem ir jāiet, nevis tādēļ, lai sasniegtu mērķi. Un tad negaidīti aiz kāda līkuma ceļš izbeidzās. Sākās kāpnes. Ļoti stāvas, bez gala, bez malas. Un ļoti daudz kāpēju. Cits atsēdies, lai atpūstos un kāptu tālāk. Kāds gluži naski spriņģo augšā, laikam domā, ka tūlīt būs galā. Cits, spēkus taupīdams, lēnām un apdomīgi kāpj. Bet ir arī tādi, kas galvas nokāruši lēnām kāpj lejup spēki par vājiem un mērķis par tālu. Kāds paklupis un veļas lejup jau bez dzīvības pazīmēm, cits pārdomājis, jo viņa mērķis esot pretējā virzienā.

Es eju augšup, jo jau pirms kāpnēm esmu sapratis mērķis ir tur augšā bezgalīgi tāls un grūti sasniedzams, bet noteikti augšā. Daudz nākas pārdomāt, jo liekas, ka kuru katru brīdi arī man var beigties spēki, paklupšu un kritīšu lejup. Un galu galā, kāpt lejā ir vieglāk! Ja tik daudzi tā dara, tad varbūt viņi ir bijuši tur augšā un zina, ka nav vērts. Cenšos pajautāt, bet neviens neko skaidri nevar pateikt. Saprotu, ka nav tur bijuši. Bet vai man to vajag? “Jā, vajag”, saka kāda balss. Apskatos apkārt, neviena nav, laikam no pārguruma murgoju. Zinu vienu atgriezties negribu. Jā, tur lejā bija vieglāk, bet arī pelēcīgāk. Jo augstāk kāpju, jo tālāk redzu, vairāk redzu un daudzkrāsaināku saskatu šo pasauli. Tātad, tikai uz augšu!

Cenšos pieaicināt jaunus ceļa biedrus pulciņā tomēr vieglāk. Viens otram palīdzību var sniegt grūtā brīdī, kaut vai vienkārši uzmundrinot. Daži pievienojas kāpšot kopā. Jā, mans temps atkal samazinās, bet nekas, kopā tiešām vieglāk. Izzudusi briesmīgā vientulības sajūta. Kāpjot augšup, arvien labāk saprotu, cik nozīmīgi cilvēkiem ir apvienoties. Šī vienotība piedod spēku. Jo augstāk ejam, jo retākas kļūst kāpēju rindas. Tāds mundrāks skats ir tikai tur, kur vienotība valda, un tam, kas paklupis, tūlīt tiek pasniegta roka palīdzībai.

Vienubrīd manai grupai pievienojas dīvaina būtne. Te augšup skrien, te lejup joņo. It kā no augšas nokāpusi, it kā no lejas nākusi. Saku: “Netērē veltīgi spēkus, ej vienā virzienā augšup”. “Es jau eju”,saka un metas lejā. Tveru aiz rokas un saku: “Augša ir tur, uz pretējo pusi.” Bet viņa: “Nē!” un rāda uz leju. Laikam nogurusi domāju atgūs spēkus un sapratīs, ka maldījusies. “Ja tev augšā, nāc līdzi, es parādīšu ceļu, es to zinu.” Nāk, bet visu laiku atskatās, brīžiem izraujas un metas lejā. Nevaru noturēt, lai iet. Nevaru taču pamest pārējos vienas nomaldījušās avs dēļ. Un pašam tāpat jau grūti. “Tev ir jāvar”, saka neredzamas būtnes balss, “palīdzēt šai avij, citādi viņa nomaldīsies vēl vairāk!” Labi, eju meklēt. Sameklēju,

saku: “Ejam!” Nē, neiešot, neesot pa ceļam. Ņemu aiz ragiem badās. Esmu spēcīgāks velku ar varu. Piekususi pretoties, negribīgi nāk. Tikmēr esmu pazaudējis pārējos. Dzirdu ziņu, ka arī viņiem neesot bijis pa ceļam iešot citā virzienā. Skumji, bet lai. Kopā bija jautrāk. Ejam divatā. Kāpt ļoti grūti, balasts smags. Bet pamazām ceļa biedrene kļūst naskāka un brīžiem jau skrien pa priekšu tā, ka tikko tieku līdzi. Laikam atguvusies un sapratusi, kurp iet. Atlaižu pavadu vaļīgāk, lai jūtas brīvāk, laikam viss būs kārtībā. Kļūst runīgāka stāsta par to, kas augšā un apakšā. “Kā zini?” prasu. Esot bijusi. “Kāpēc atgriezies?” Nezinot. Dīvaini. Kopš pirmo reizi ieraudzīju šo būtni, izjutu dīvainu saikni starp viņu un sevi. Šī sajūta mani nepamet ne mirkli. Domājot, ka atkopusies, pilnībā atbrīvoju no pavadas beidzot varēsim turpināt ceļu kā līdzvērtīgi ceļa biedri. Ar viņu ir interesanti. Cik labi, ka satiku! Ja neradīsies kādi šķēršļi, ar viņu ceļš augšup būs krietni vieglāks. Bet kas tev deva! Es tomēr esot slikts ceļa biedrs. Varbūt. Cik skumji! Atkal viens. Apzinos, ka grūti būs atrast tik interesantu ceļa biedru kā šis un nebūs viegli pārcirst šo saikni, bet badies Tu ļoti sāpīgi. Tas pārsniedz manu iespēju robežas. Meklēšu citu ceļa biedru, jo vientulība ir vēl smagāka tik garā ceļā augšup. Ja būšu pelnījis, tad Dievs gādās, lai nepaliktu viens. Uz brīdi apsēžos, lai atpūstos un pārdomātu notikušo. Man visu laiku likās dīvaini, ka avs ar ragiem. Biju kļūdījies uzskatīdams, ka ragi radušies tikai uz laiku un tad pazudīs. Tagad zinu, ka tie noteikti augs vēl garāki un mūsu ceļi vedīs pilnīgi pretējos virzienos. Kaut likās, ka kļuvis redzīgs, es nepamanīju, ka dzīves ceļā augšup man piesūtīts augsta ranga tumsas spēku pārstāvis, kas ārēji izskatās kā Dieva eņģelis un iekšēji izliekas par noklīdušu avi. Viņa uzdevums bija mani apturēt un pagriezt pretējā virzienā. Arī balss, kas norādīja, ka šī avs man jāglābj, izrādījās, nav Dieva balss. Esmu guvis labu mācību būšu vēl modrāks. Skumji, ka gudrības ieguve šoreiz man tik dārgi maksājusi pazaudēju daudz laika un enerģijas. Bet vienlaicīgi, ejot šo grūto, sāpju pilno ceļu, esmu sekmīgi pabeidzis kārtējo Dieva skolas mācību klasi. Esmu lepns par to, ka izlauzos no garīgās aprobežotības un izprotu tik daudz vairumam cilvēku nezināmā. Es nekautrējos par to, ka nezinu visu, jo visu nezina neviens. Bet es varu uzzināt visu, ja vien to vēlos, un mērķtiecīgi eju šo izziņas ceļu. Ko nepaspēšu šajā zemes dzīvē, to iemācīšos nākošajās, un neviens nekad mani vairs neapturēs šinī ceļā augšup! Ja apturēs, tad tikai uz īsu brītiņu. Ja mēģinās apturēt pavisam, tad labāk cīņa līdz nāvei. Es negribu un nevaru vairs piederēt pelēkajai masai tumsas spēku pakalpiņiem. Savu izvēli esmu izdarījis uz mūžu, lai cik garš tas arī nebūtu.

Paldies Tev, Dieviņ, par apgaismību un uzticību. Ceru, ka es spēju to novērtēt. Cik daudz Tevis iesētu domu graudu manī nesen atpakaļ tagad veiksmīgi pārvērtušies nobriedušu vārpu druvā! Šo bagāto ražu savācu, bet manām vajadzībām tās par daudz. Saprotu, ka man ar to jādalās, lai citi to lieto paši un sēj tālāk. Kad būšu Tavas gara sēklas nodevis citiem, tad atkal strauji virzīšos uz augšu. Dots devējam simtkārt atdots. Par to esmu pārliecinājies daudzkārt. Tāpēc, cilvēki, kas spējat atšķirt īstu Dievišķu sēklu no pelavām, ņemiet to un sējiet tālāk. Bet es celšos un iešu. Man vēl tāls ceļš ejams uz augšu. Ja jums ar mani būs pa ceļam, tad tiksimies nākošajās grāmatās.

Edoni.

DVĒSELES APZĪMĒJUMI

Medess viena no divām galvenajām cilvēka sastāvdaļām, energoinformatīva dzīvības izpausme. Otra cilvēka galvenā sastāvdaļa ir mums zināmais fiziskais ķermenis

Dažādās tautās Medesu apzīmē ar citiem vārdiem, bet visvairāk dzirdētie ir: dvēsele, psihe, astrālais ķermenis, sirdsapziņa, smalkais ķermenis, gars, zemapziņa, virsapziņa, bezapziņa, mans iekšējais “es”, sirdsbalss, superego, velis, dilinka, Ātma, monāde, energoinformatīvā matrica, reaktīvais prāts u.t.t. Vienu un to pašu energoinformatīvo dzīvības izpausmi dažādu tautu senči ir apzīmējuši ar šodien tik daudz dzirdētiem, bet dažādi izprastiem vārdiem. Viskļūdaināk izprastais vārds šobrīd ir “psihe”. Mūsdienu psiholoģijā to definē kā smadzeņu šūnu aktivitātes izpausmi, bet, faktiski, smadzeņu šūnas aktivizējas tikai pēc tam, kad psihe ir devusi tām impulsus. Tātad, primāri ir psihes impulsi, bet sekundāras smadzeņu šūnu aktivitātes izpausmes. Grieķi, kas šo vārdu ieviesa sarunvalodā, zināja, ka psihe ir no fiziskā ķermeņa neatkarīga dzīvības izpausme, kas var dzīvot fiziskajā ķermenī un arī bez tā. Laika gaitā grieķu zināšanas daļēji tika pazaudētas vai apzināti izkropļotas.

Mācība par dvēseli daudzu gadsimtu garumā attīstījās kā filozofijas sastāvdaļa. No sirmas senatnes līdz pat mūsdienām šajā mācībā dominējuši divi uzskati, kas nereti noveduši pat līdz fiziska rakstura cīņai par to, vai dvēsele ir fiziskā ķermeņa sastāvdaļa, vai arī substance, kas spēj dzīvot pilnīgi patstāvīgi, būdama neatkarīga no fiziskā ķermeņa. Tikai 19. gadsimta 70. gados psiholoģija izveidojās par atsevišķu zinātni.

Vienlaicīgi ar filozofiju attīstījās bioloģija un fizioloģija, kurām vajadzēja palīdzēt atklāt noslēpumus par dvēseli. Diemžēl, tikai šobrīd esam pie sliekšņa, kuru pārkāpjot, uzzināsim visu mūs interesējošo par dvēseli. Līdzšinējās psiholoģijas teorijas tiks sagrautas pašos pamatos, jo tā ir tipiska maldu mācība, kurai ar patiesību ir maz kopīga.

Austrumu leģendās parādās informācija, ka cilvēks ir gars, kas tērpies ugunīgajā, smalkajā un blīvajā apvalkā. Par to, kas šeit ir domāts kā ugunīgais apvalks, es rakstīšu turpmāk, jo, zināmā mērā, uz cilvēku tas ir attiecināms, bet šobrīd apstiprināšu, ka cilvēks sastāv no smalkās daļas un blīvā apvalka. Smalkā daļa šeit jāsaprot kā dvēsele, bet blīvais apvalks fiziskais ķermenis.

Sirdsapziņa. Vai tā varētu būt, ka šim asins sūknim sirdij ir apziņa? Sīkāk apskatot sirds uzbūvi, to varētu apstiprināt, bet, faktiski, tie, kuri pirmie sākuši teikt “ar sirdi jūtu”, “man sirds priekšā saka”, “mana sirdsbalss uz mani runā”, nav zinājuši, ka informācija nenāk no sirds, bet gan no dvēseles smadzeņu centra, kas atrodas blakus sirdij. Tāpēc cilvēku apziņā tādi jēdzieni kā sirsnība un dvēseliskums ir cieši saistīti, lai gan, faktiski, dvēseles izpausmēm ar sirdsdarbību ir maz sakara.

Zemapziņa, Virsapziņa divi pilnīgi pretēji zinātnieku uzskati par vienas un tās pašas sistēmas darbību. Lai gan katram, pētot dvēseli, bijusi sava daļa patiesības. To, kāpēc dvēsele reizēm izpaužas kā kaut kas zemāks par apziņu, bet citreiz augstāks, uzzināsiet turpmākajās nodaļās.

Vācu matemātiķis un fiziķis, Gotfrīds Vilhelms Leibnics (1646 1716), bija saistīts arī ar metafiziku. Savā darbā “Monadoloģija” Leibnics pauž viedokli par to, ka viss sastāv no monādēm, kuras, lai gan savstarpēji neatkarīgas, tomēr rīkojas iepriekš paredzamā veidā, un tāpēc nav iemesla kristīgajai ticībai konfliktēt ar zinātni. Ja vien šis visnotaļ cienījamais zinātnieks būtu zinājis, ka ar vārdu “monāde” apzīmē tikai noteiktas īpašības dvēselē, tad, protams, viņš neapgalvotu, ka nav iemesla konfliktam ar kristīgo pieeju. Iemesls ir un pat ļoti nopietns! Tāpēc arī Voltērs bija tiesīgs romānā “Kandids” izsmiet Leibnica teoriju un tajā pausto optimismu. Iepriecina tas, ka Leibnics, būdams ļoti nopietns zinātnieks, ir piekļuvis tik tuvu patiesībai, no kuras tik tālu mūs aizveduši tie, kuri izliekas par kristiešiem.

Cilvēce savas attīstības sākuma stadijā bija informēta par dvēseli un tās darbības pamatprincipiem daudz vairāk un pilnīgāk nekā šobrīd. Toreiz visu ticību pamatos bija ieliktas šīs zināšanas. Agrīnie cilvēki neiedalīja dabu dzīvajā un nedzīvajā, jo viņi zināja, ka viss ir dzīvs, tikai to, ko šobrīd mēs uztveram kā nedzīvu, senči izprata kā savādāku dzīvības izpausmi. Cilvēces pirmsākumā nejauca arī divas tik atšķirīgas lietas kā dvēsele un gars, jo cilvēku rīcībā bija zināšanas, kuru nav tiem, kas šobrīd pilda “dvēseļu ganu” funkcijas.

Tikai nesen 1990. gada Jaungada uzrunā Romas pāvests atzina, ka dvēsele ir arī dzīvniekiem, par ko Romas katoļu baznīca joprojām diskutē. Cik tālu gan baznīca vēl ir no atziņas, ka dvēsele ir arī augiem un minerāliem, un, protams, arī katram mikroorganismam! Tātad, visas šīs dzīvības formas ir apveltītas ar dažāda līmeņa saprātu.

Ideālisma piekritēji filozofijā pauž uzskatu, ka bez visiem redzamās pasaules ir vairākumam neredzama, nemateriāla pasaule, kur dzīvo dvēseles. Un man ir prieks, ka arī es esmu guvis tam pierādījumus un varu šo pozīciju pilnībā atbalstīt un paziņot, ka to sauc par Medesa pasauli vai mums vairāk dzirdētos vārdos par astrālo pasauli, bet tīri latviski par viņsauli jeb aizsauli. Tā ir Saules sistēmai paralēli esoša Visuma sistēma dvēseļu dzīvošanai. Tas nenozīmē, ka šī pasaule ir kaut kur tālu prom un eksistē atsevišķi no mums redzamās fiziskās pasaules. Tā eksistē paralēli fiziskai pasaulei un ir cieši ar to saistīta, un caurauž to.

Dvēsele ir cilvēka nemateriālā daļa tā saka daudzu reliģiju pārstāvji, bet pareizāk būtu teikt tā ir dažādu enerģijas un informācijas vienību, Dieva vadītas sintēzes rezultāts.

Ja dvēsele ir dzīva būtne, tad kāpēc to nevar redzēt? Tāpēc, ka cilvēka fiziskā ķermeņa redzes diapazons ir ierobežots un tik smalkas struktūras parasti neredz. Ieraudzīt dvēseli kā energoinformatīvu dzīvības formu ar fiziskā ķermeņa redzi var tikai īpašos apstākļos, kad smalkā struktūra ir vairāk koncentrēta. Dvēseli var redzēt arī ar trialbu. Šis ir Visumā pieņemts apzīmējums, bet zemieši trialbu sauc par dvēseles redzi, trešo aci jeb astrālo redzi. Pārslēgties uz trialbu apmācīts cilvēks var vienmēr, kad tas ir nepieciešams.

Mūsdienu psiholoģijā dvēseles izpausmes apzīmē kā superego (ētiski apzinīgs elements) stimulējošu rīcību. Neprincipiāla dažādu uzskatu un teoriju savienošana psiholoģiju novedusi pie nopietnām kļūdām tās teorētiskajā un praktiskajā darbībā.

Kā atšķirīga pieeja mūsdienu psiholoģijas maldiem pastāv parapsiholoģija, kas ir nedaudz tuvāka patiesībai. Šeit gan jābrīdina, ka ne katrs, kurš uzdodas par parapsihologu, tāds patiesībā ir. Tāpat kā gandrīz katrs psihologa un psihiatra diploma nēsātājs ir pats piemānīts, un tagad “profesionāli” māna citus. Ļoti labi tas ir atklāts ASV uzņemtajā filmā “Sestais prāts”. Psihiatri un psihologi, izmetiet savus diplomus atkritumu tvertnē! Strauji tuvojas laiks, kad šis dokuments kļūs par jūsu apsmiekla iemeslu. Jūsu pašreizējai izglītībai nav gandrīz nekādas vērtības, jo ar lietu faktisko stāvokli tai maz kopīga.

Dekarta radīto teoriju par gara un miesas duālismu britu filozofs, Rails Gilberts, izsmēja, apgalvodams, ka nevar būt nekāds iedalījums cilvēka iekšējā un ārējā pasaulē. Ar šo savu apgalvojumu Rails Gilberts ir pierādījis, ka nav bijis pat tuvu patiesībai un ar saviem darbiem šajā jomā bremzējis cilvēces attīstību.

Nobela prēmijas saņēmējs, Austrālijas psihologs, Eklss Džons Karū (1903-1997), savos pēdējos darbos vairākkārt uzsvēra, ka psihe (dvēsele) eksistē neatkarīgi no fiziskā ķermeņa smadzenēm. Uzskatu, ka pie šādiem secinājumiem, agrāk vai vēlāk, jānonāk katram šajā jomā nopietni strādājošam cilvēkam.

Medess tā skan vārds, kas apzīmē Dvēseli tajā mentālās pasaules līmenī, no kura saņemu informāciju. Dažādos Dieva valstības līmeņos, šo vārdu izrunā dažādi Medeks, Medoks, Medoss u.tml., bet vārda sakne saglabājas. Dvēseles nosaukums ir atvasināts no vārda Megastons un precizēts līdz zemiešu izpratnes līmenim. Mēs turpināsim Medess vietā lietot vārdu Dvēsele, bet Dieva valodas dvēseles apzīmējums lai top zināms medijiem, zinātniekiem, paranormālo parādību pētniekiem un tiem cilvēkiem, kuri rūpējas par kopējas terminoloģijas radīšanu uz Zemes ne tikai Zemes apdzīvotājiem, bet arī saistībā ar visu Dieva valstību.

Megastons

Kā bērniņš sākas olšūnā,

Tā dvēselīte megastonā.

Tikai vairojas tie dažādi,

Un dzīves ilgums dažāds tiem.

Ķermenis var dzīvot īsu laiku,

Dvēselīte mūžīgi,

Ja nezaudē tā saikni Ar Dieva valstību.

Megastons dvēseles sastāvdaļa.

Dvēselītes augšanas procesā iespējamais megastonu skaits, pārmiesojoties dažādos matērijas līmeņos. Norādīti vidējie skaitļi, ņemot vērā minerālu, augu un dzīvnieku daudzveidību.

Kūniņā ~ 0 50 megastonu Minerālā ~ 50 megastonu Augā ~ 100 megastonu Dzīvniekā ~ 40000 megastonu Cilvēkā ~ 500 10 000 000 megastonu Pitonā ~ 12 000 000 megastonu Delfīnā ~ 20 000 000 megastonu

Megastonu skaists nosaka dvēseles attīstības līmeni. Kā redzams, par visaugstāk attīstītajām cilvēkā esošajām dvēselēm, vēl augstākā līmenī uz Zemes ir pitonu un delfīnu dvēseles.

Cilvēks nav radības kronis.

.

Dvēseles sastāvdaļas

..

Vistrons

Vistrons vide, kurā tiek nodrošināti visi nepieciešamie procesi jaunas Zemes dvēseles radīšanai. Tas sastāv no stālijiem un pērijiem.

Stāliji vistrona kodoli, kuri uzņem sevi pirmos radītāja megastonus un, vēlāk apvienojoties, kļūst par dvēseles smadzeņu centru gēliju. Humanoīdu vistrona stālijiem krāsa ārpusē ir tumši zila, bet uz vidu pāriet gaiši zilā, līdz pat bezkrāsainai.

Pēriji vistrona sastāvdaļas, kuru iekšienē notiek jaunu megastonu veidošana, programmēšana un sakārtošana.

Perstāte pērija ārējais apvalks, kurš pasargā to no apkārtējās vides kaitīgās ietekmes un filtrē caur sevi visu nepieciešamo informāciju dvēseles izveidei. Informācija pienāk gan no paralēlajām, gan no fiziskās pasaules. Perstāte nodrošina arī vistronam nepieciešamo enerģijas, minerālu un citu vielu caurplūdi, bet nav tieši atbildīga par piegādi.

Ilāri perstātes sastāvdaļas dzīvas apzinīgas būtnes mikroorganismi, kuru uzdevums ir nodrošināt pietiekošu apvalka izturību.

Ventri atbildīgie par pērijiem nepieciešamo energoapgādi. Tie piesaista enerģiju no Zemes un paralēlajām pasaulēm. Ventri izvietoti uz perstātes iekšējā apvalka precīzos intervālos sietveidīgi, nepārklājot visu tās virsmu, bet tikai atsevišķas zonas. Tie izskatās kā nelieli izaugumi uz perstātes iekšējās sieniņas.

Mikrolodijs atbildīgais par megastonu spirāļu izveidi un sakārtošanu

Tinejas dzīvi mikroorganismi, mikrolodija sastāvdaļas, kas līdzinās apaļām bumbiņām ar spuriņām.

Netārs magnētiskais lauks, kurš satur kopā vistrona sastāvdaļas. Tas veidojas valtru darbības rezultātā.

Valtri daļiņas, kuras ražo valtru enerģiju un, piesaistot saules enerģiju, veido netāru.

Vistrona krāsa atkarīga no vides, kurā tas tiek radīts. Tā, piemēram, manas dvēseles Edoni, vistrons, kurš tika radīts ūdenī, bija zilganzaļā nokrāsā. Ja vistrons savu attīstību uz Zemes sāk smilšainā vidē, tad visas tās sastāvdaļas ir brūnos toņos no ārpuses piesātināti tumši brūni, bet dziļāk pāriet uz ļoti gaiši brūniem. Ja tas sāk attīstību augu valstī, piemēram, zālē, tad tā ir zaļganbrūna u.tml.

Vistrona sastāvdaļu sīkās vienībās varētu uzrādīt līdz bezgalībai, jo katrs mikroorganisms sastāv no ļoti daudzām, vēl sīkākām dzīvības formām. Bet šīs sīkās dzīvības formas apgūsim un pētīsim, kad mūsu dvēseles būs pacēlušās paralēlo pasauļu augstākajos līmeņos un mācīsies Dieva skolās, kā radīt dažādus mikroorganismus.

Megastons

Ja pastāv dvēsele, tad tā, protams, arī no kaut kā sastāv. Fiziskā ķermeņa pamatsastāvdaļa ir šūna, bet dvēseles megastons. Atkarībā no tā, cik attīstīta ir dvēsele, tik liels daudzums viņā ir megastonu. Sis skaits nepārtraukti mainās.

Megastona apvalks nodrošina vajadzīgo vidi visu procesu norisei megastonā. Tas tiek izmantots arī kā ekrāns, uz kura vizuāli var parādīt megastonā esošo informāciju par notikumiem pagātnē, tagadnē vai nākotnē, kā arī transformē informāciju no paralēlajām pasaulēm. Megastona izmēri var mainīties no 0,0000000001 mm līdz 5 cm diametrā. To lielums atkarīgs no fiziskā ķermeņa masas un pašu megastonu skaita. Piemēram, tikko apaugļotā olšūnā, kura visām sievietēm ir apmēram vienāda lieluma, megastonu lielums ir minimāli norādītais. Pieaugušam cilvēkam tas atkarīgs no ķermeņa masas, jo nepieciešams, lai megastoni aizpildītu visu ķermeni. Piemēram, manam ķermenim, kura garums ir 180 cm, svars

-     79 kg, dvēseles megastonu skaits 1 milj. 8 gab., megastonu izmērs ir 5 mm. Minimāli norādītais megastonu lielums dvēselēm ir uz Zemes, bet smalkākās paralēlajās pasaulēs megastonu izmēri var būt daudzreiz mazāki par minimāli norādītajiem. Āriešiem humanoīdiem megastona apvalka krāsas pārsvarā ir mainīgas visos zilajos toņos, bet var būt arī vienādi zila. Āriešu humanoīdu megastoni var mainīt krāsu, pēc izvēles nokrāsojoties visās varavīksnes krāsās.

Augstākā un zemākā līmeņa zemiešiem megastoni pārsvarā ir zaļos, dzeltenos, gaiši brūnos vai oranžos toņos pārsvarā siltajos zemes toņos, bet nekad tie nav zilā krāsā.

Astronoīdiem megastoni ir melni violetās krāsās.

Nevoni saspiesta gāze, kura aizdegas un sprāgstot iznīcina megastonu, kad nevona kodoliņš saņem atbilstošu informāciju no otanīta. Sāk darboties situācijās, kad otanītā ieprogrammēta ļoti bīstama astronoīdiska informācija. Tie var iznīcināt tikai vienu megastonu, bet var arī izraisīt ķēdes reakciju visos megastonos vai daļā no tiem. Ja ļoti nopietna astronoīdiska informācija ieprogrammējas arī fiziskā ķermeņa smadzenēs, nevoni ir atbildīgi arī par fiziskā ķermeņa sadedzināšanu. Ar to arī izskaidrojami daudzi mistiski fizisko ķermeņu daļējas vai pilnīgas sadegšanas gadījumi, kad ķermenis sadeg, bet apģērbs paliek uguns neskarts. Ar to arī ir izskaidrojami vārdi Bībelē, ka “sadegsiet elles ugunīs” vai “iemantosiet mūžīgo nāvi”. Fiziskā ķermeņa dematerializēšana nepieciešama, lai astronoīdiskā informācija caur mikroorganismiem netiktu nodota citos matērijas savienojumos.

Visiem humanoīdiem nevoni ir vienādā krāsā caurspīdīgi ar zaļganzilu kodoliņu

centrā.

Astronoīdiem nevoni ir gaiši pelēkos vai gaiši violetos toņos.

Mikrolons papildus aizsargekrāns, kurš pasargā otānu un tā daļiņas, ja kaut kādu iemeslu dēļ megastona apvalks tiek bojāts. Mikrolons izstrādā katram megastonam nepieciešamo vai iekšējai informācijai atbilstošu krāsvielu. Dvēselēm ārietēm mikrolons nodrošina ne tikai atsevišķu megastonu, bet arī visas dvēseles megastonu kopuma krāsu izmaiņu atbilstoši vajadzībai. Viens megastons var būt vienlaicīgi ļoti daudzās krāsās, tāpat arī

Megastons ar atvertiem skanteriem

dvēsele kopumā.

Dvēselēm zemietēm megastonu krāsa ir pastāvīga un nemainīga, jo mikrolonā ievadītas programmas, kas nepieļauj krāsu maiņu atbilstoši dvēseles vēlmēm. Taču sasniedzot noteiktu attīstības līmeni, arī dvēselēm zemietēm šī programma tiek mainīta un rodas spēja mainīt krāsu.

Mikrolonā ir ievadītas programmas, kas pašas maina megastona krāsu uz melnu vai violetu, ja megastons sāk uzņemt sevī astronoīdisku informāciju. Sīs krāsas arī raksturīgas astronoīdiem.

Mikrolonu izstrādātās krāsas kopumā veido to, ko sauc par auras krāsām. Visiem humanoīdiem mikrolons ir aveņu krāsā un toņi ir visdažādākie no tumša līdz gaišam.

Astronoīdiem mikrolona krāsa ir atkarīga no astronoīda līmeņa.

3. līmeņa astronoīdam melna

2. līmeņa astronoīdam violeta

1. līmeņa astronoīdam violeti melnie toņi

Hustori akumulē enerģiju, ko saražo skanteri, lai to izmantotu dvēseles un ķermeņa vajadzībām gadījumos, kad energopadeve no kopējā enerģētiskā lauka tiek pārtraukta. Visbiežāk tā tiek likta lietā, kad notiek uzbrukumi astrālajā plānā, lai dotu prettriecienu ar lielāku jaudu, kad iekšējās rezerves tiek summētas ar pienākošo enerģiju. Humanoīdiem āriešiem hustori ir zilā krāsā, zemiešiem zaļā, bet astronoīdiem lillā.

Skanteri ģenerē enerģiju, kurai ierosmi ņem no Visuma kopējā enerģētiskā lauka. Ģenerētā enerģija ir vidēji 1,5 reižu lielāka par saņemto, un tiek novadīta uz hustoriem. Vienlaicīgi skanteri saražo arī skanteriozi. Skanteri sastāv no iekšējā un ārējā skanteru pāriem, kuri griežas pretējos virzienos un tā nodrošina megastonu un tālāk aprakstīto spirāļu balansu. Skanteru vidējais griešanās ātrums pielīdzināms gaismas ātrumam (300 000 km/s).

Skanteri pilda arī informācijas caurplūdes ventiļa funkcijas. Sī procesa realizācijai skanteri ir spējīgi mainīt savu formu. Lai informācija nevarētu izkļūt no otanīta, iekšējie skanteri pieņem otāna formu un cieši sakļaujas ap to, bet ārējie pieņem mikrolona formu un cieši tam pieguļ. Lai vieglāk būtu saprast, tad paskaidrošu, ka skanteri ir sfērveidīgi un, j a tie būtu j ūsu priekšā uz galda, tad ar neapbruņotu aci pat nevarētu redzēt, ka abas skanteru lodes iekšējā un ārējā sastāv no divām daļām. Spraudziņa starp šīm daļām, kad skanteri sakļāvušies, ir 0,00001 mm. Skanteru sakļaušanās laikā hustori sajaucas ar skanteriozi.

Kad megastoniem jānodod informācija gēlijam, skanteri atvirzās no otanīta un mikrolona. Sprauga iekšējo un ārējo skanteru saskares vietā daudzas reizes palielinās. Hustori un skanterioze sadalās un ieņem atbilstošas vietas, kā parādīts attēlos. Rīkojumu par informācijas noraidīšanu no otanīta uz gēliju un skanteru atvirzīšanos dod otanīts pēc atbilstoša rīkojuma saņemšanas no gēlija.

Humanoīdiem -āriešiem skanteri ir tumši zilā krāsā. Astronoīdiem violetā.

Skanterioze skanteru sastāvdaļas atsevišķi atdalītas daļiņas, kuras skanteru bojāejas gadījumā (iemeslu var būt ļoti daudz) savienojas un veido jaunus skanterus.

Augstākā līmeņa humanoīdiem skanterioze ir viegli zilganā nokrāsā. Abu līmeņu zemiešiem gaiši zaļos toņos. Astronoīdiem skanterioze ir violetos toņos.

Otāns informatīvā centra aizsargekrāns, kurš sastāv no otanolām.

Otanolas otāna sastāvdaļas. Otanolas, situācijā, kad otanīts ir pilns ar informāciju, izņemot aizsargfunkcijas, pilda arī rezerves informācijas uzkrāšanas bāzes funkcijas līdz brīdim, kad izveidojas jauns megastons informācijas uzkrāūanai.

Visiem humanoīdiem megastonu otāns ir dzeltenā krāsā, bet astronoīdu melnā.

Otanīts informācijas uzkrāšanas bāze, kura sastāv no 18 tūkstošiem informatīvo vienību, kuras, savukārt, iedalās vēl sīkāk un tās sauc par mastiliem, mitroniem, alferiem, almenoviem, infēziem, inekēziem, fēzijiem, antāliem, siliem, kastāliem u.t.t. Simtiem dažādu nosaukumu. Mitroni ir izkaisīti pa visu otanītu, bet pārējās, iepriekš uzskaitītās sastāvdaļas, aizņem tikai noteiktu otanīta teritoriju un atrodas vienkopus. Atkarībā no to daudzuma atkarīgs aizņemtās teritorijas lielums. Humanoīdiemāriešiem otanīts ir zilā krāsā, bet zemiešiem zaļā. Astronoīdiem tas ir violets.

Mastili atbild par spirāļu pareizu izvietojumu dvēselē, kā arī piedalās spirāļu sakārtošanā, ja radušās novirzes no normas.

Otanītā ir 9 mastili, bet zīmējumā tie izskatās kā viens punkts. 10. mastils deleģēts uz matonu, kur pārstāv savu megastonu. Viens mastils šķērsgriezumā ir kā lode, kas sadalīta uz pusēm ar spirāli, no kuras vidū atzarojas vēl divas spirāles. Mastili ir otanīta krāsā, tikai citā tonī.

Mitroni sakaru seansu nodrošinātāji starp Mentālās un Medesa sistēmu pārstāvjiem, kā arī ar jebkuru galaktiku fiziskajā plānā. Tie atrodas tikai humonoīdu āriešu otanītos un ir “izkaisīti” pa visu otanītu.

Mitroni atrodas visas dvēseles megastonos un nodrošina sakarus ar augstākām pasaulēm katram atsevišķam megastonam arī gadījumos, kad dvēsele ir sadalījusies. Visu megastonu mitroni var apvienoties vienas informācijas raidīšanā, tā palielinot raidījuma jaudu. Tie var nodibināt saikni arī katrs atsevišķi vai nelielā grupā, atbilstoši informācijas raksturam un raidījumam nepieciešamajai jaudai. Dvēseles sadalīšanās gadījumā, mitroni var nodrošināt arī atsevišķu megastonu savstarpējos sakarus. Mitroni ir spilgti dzeltenā krāsā.

Alfēri 600 informatīvās vienības otanītā. Tie veido katra megastona redzes sistēmu. Visu dvēseles megastonu alfēru kopumu sauc par trialbu dvēseles redzi. Tie ir otanīta krāsā, bet atšķirīgā tonī.

Dieva valodā tri trīs, alba acis. Seit domātas divas fiziskā ķermeņa acis un viena dvēseles acs.

Almenovi 960 informatīvās vienības otanītā, kuras veido katra megastona dzirdes sistēmu. Visu megastonu almenovu kopumu sauc par apsitonu dvēseles dzirdi. Almenovi ir otanīta krāsā, bet atšķirīgā tonī.

Hārtiji atrodas tikai astronoīdu āriešu otanītos un nodrošina sakarus augstākā līmeņa astronoīdiem dažādās izplatījuma vietās, arī starp dažādu galaktiku astronoīdiem, kā arī ar medesa pasaules viszemākajiem līmeņiem elli. Hārtiju darbības pamatprincipi ir tādi paši kā mitronu, tikai ar vienu būtisku atšķirību hārtiji nespēj nodrošināt sakarus ar Dievišķās hierarhijas sistēmām. Arī mūsu galaktikā ir astronoīdu okupētas planētas, ar kurām tie uztur sakarus ar hārtiju palīdzību. Hārtiji ir melnā krāsā.

Jebkura dvēseli veidojoša vienība sastāv no vēl sīkākām un to aprakstīšanas process varētu būt bezgalīgs, tāpēc pašreiz tālāk neiesim. Ar šo informāciju būs pietiekoši, lai saprastu, no kā sastāv un kā dzīvo dvēsele Medess.

Spirales.

50% humanoida megastonu spirāle

Megastoni milzīgā ātrumā, kas apmēram vienāds ar gaismas ātrumu, riņķo spirālveidīgi, lai ātrāk un precīzāk pārvietotos un momentā sniegtu informāciju gēlijam dvēseles smadzeņu centram. Lai gan skolās māca, ka īsākais ceļš starp diviem punktiem ir taisne, izrādās, ka tas nemaz nenozīmē, ka tāds ceļš ir ātrākais. Skolā mācītais šajā sakarā ir pieņemams tikai daļēji, jo attiecināms pamatā uz cietiem ķermeņiem. Arī fiziskajā pasaulē novērojami procesi ar neapbruņotu aci, kad matērija sāk veidot vērpes jeb, vēl var teikt, torsionos laukus. Piemēram, ūdens no vannas netek caurulē taisni, bet veido vērpes lauku. Tāpat pavērojiet ūdenī notiekošo, lejot to no krūzes, bļodas vai kāda cita trauka. Spirālveidīgi pārvietojas arī elektrība vados, gaisma, tvaiki, gaiss u.c. Arī paralēlajās pasaulēs enerģija un informācija plūst pa spirāli. Tādā veidā informācija, piemēram, sakārtojas noteiktā secībā, jo arī informācijas vienības ir dzīvas, saprātīgas būtnes. Gudrākās vienības novietojas priekšgalā, lai vadītu šo procesu tas nozīmē, ka atsevišķās informatīvajās vienībās ir iestrādāta informācija, kas atbild par pārvietošanos. Pārējās informatīvās vienības sakārtojas noteiktā secībā, tā sasniedzot daudz lielāku ātrumu, nekā virzoties pa taisni. Dvēselei šī megastonu spirālveida riņķošana nodrošina pārvietošanos Visumā ar milzīgu ātrumu un, spēju momentāni nodot fiziskajam ķermenim nepieciešamo informāciju pat miljoniem gaismas gadu attālumā.

Spirāļu daudzums dvēselē atkarīgs no megastonu daudzuma. Tā piemēram, ja dvēselē ir cilvēkam nepieciešamais minimālais megastonu skaits, tad megastoni veido 250 spirāles. Kā redzams

-    katru spirāli veido tikai divi megastoni. Tālāk arī citi dati par lielāku megastonu skaitu:

5 tūkstoši megastonu ~ 2,5 tūkstoši spirāļu;

1 miljoni megastonu ~ 500 tūkstoši spirāļu;

2  miljoni megastonu ~ 1 miljons spirāļu;

10 miljoni megastonu ~ 5 miljoni spirāļu u.t.t.

Tie ir vidējie rādītāji, kādiem tiem vajadzētu būt “pēc standarta”, bet megastonu izvietojumā var būt visdažādākās nianses. Katrs megastonu pāris, kas riņķo pa savu spirāli, pa šo pašu ceļu riņķo kopā ar daudziem citiem megastonu pāriem, veidojot lielāku spirāli ar ļoti lielu megastonu skaitu. Sīs lielās spirāles, savukārt, veido dvēseles formu, atbilstoši konkrēta ķermeņa vajadzībām.

Megastoni spirālēs tiek sagrupēti. So kārtību organizē gēlijs pēc noteiktām pazīmēm:

a)    megastonu spirāles, kuras atbildīgas par visu dzīvības procesu uzturēšanu fiziskajā ķermenī;

b)   spirāles, kurās ieprogrammēta augsta līmeņa informācija konkrētu uzdevumu izpildei, kas jau izpaužas kā talanti vai arī kādu iemeslu dēļ šī informācija vēl netiek izmantota;

c)  spirāles, kuras atbildīgas par cilvēka emocijām;

d)  spirāles, kurās ir visa informācija par to, kā aizsargāt dvēseli un fizisko ķermeni no dažāda rakstura uzbrukumiem;

e)  spirāles, kurās ir informācija par dvēseles iepriekšējām dzīvēm (inkarnācijām);

f)  spirāles, kurās ir un turpina uzkrāties visa informācija par pašreizējo dzīvi, darbu, runātajiem vārdiem un domātajām domām. Visa informācija bez izņēmumiem gan labie, gan sliktie darbi, runas un domas;

g)  u.c. rakstura informācija. Tā varētu minēt bezgalīgi daudz piemēru.

Spirāļu pārraušanas gadījumā rodas informācijas raidīšanas problēmas, kuras izpaužas kā dažāda veida slimības. Par to lasiet nodaļā “Slimības un to ārstēšana”.

Smadzeņu sistēma

Gēlijs dvēseles smadzeņu sistēma. Sastāv no megastonu spirāles un matona.

Gēlija megastonu spirāle vissvarīgākā spirāle, kura veic matona aizsargfunkcijas. Sīs spirāles megastonos koncentrētā veidā ir visu dvēseles megastonu svarīgākā informācija. Tātad, gēlija megastonu spirāle ir viena no vairākām dvēseles datu bāzēm, kur koncentrētā veidā dublējas svarīgākā informācija. Tā nepieciešama gadījumiem, ja kāda no informatīvajām bāzēm tiek bojāta un informācija tiek izdzēsta. Sādā situācijā dvēseles rezerves informatīvās bāzes var atjaunot bojātās sistēmas darbību un ierakstīt atpakaļ izdzēsto informāciju. Lai gan gēlija spirālei ir divi gali, tie ļauj megastoniem pārvietoties pa spirāli. Kustība notiek no viena spirāles gala uz otru. Megastoni ar mazāk vajadzīgo informāciju atrodas spirāles galos un pieņem pēc iespējas mazākus izmērus. Ja šī megastona informācija kļūst vajadzīga, tas momentā pārvietojas pa spirāli uz vidu, pieņem lielākus izmērus un sāk transformēt caur sevi uz matonu informāciju, kuru saņem no atbilstoša dvēseles megastona. Tā gēlija megastoni nepārtraukti pārvietojas šurpu turpu. Gēlija spirāle visu laiku maina arī formu, lokoties visos virzienos tā, ka reizēm tās gali var sakļauties gandrīz kopā. Gēlijs precīzi darbojas, ja tajā nav pārprogrammētu megastonu. Gēlija spirāles megastoni humonoīdiem ir zeltaini ar sūnu zaļu nokrāsu, astronoīdiem violeti, lillā un melni.

Matons dvēseles smadzeņu sistēmas kodols. Tas sastāv no mastiliem. Matonā ir tik pat mastilu, cik megastonu ir gēlijā. Mastili ir katra megastona pārstāvji matonā, kurus deleģē otanīts. Mastili ir atbildīgi par informācijas noraidīšanu uz megastonu un arī saņemšanu no tā. Katrs mastils viens pats ir darboties nespējīgs. Tikai visi kopā tie veido darboties spējīgu sistēmu matonu, kura uzdevumi ir :

1)   filtrēt visu ienākošo un izejošo informāciju;

2)   uzturēt visus dzīvības procesus dvēselē;

3)   organizēt visas funkcijas ;

4)   raidīt un saņemt informāciju neierobežotā attālumā. Tomēr šī sistēma nav izmantojama tiešai saiknei ar mentālo līmeni bez mitroniem.

Matons precīzi funkcionē tikai tādā gadījumā, ja viņā nav neviena pārprogrammēta mastila. Pretējā gadījumā var teikt, ka matons ir slims.

Humanoīdiem matons ir bezkrāsains caurspīdīgs, bet astronoīdiem tas ir violeti melnos toņos, plankumains un ar pakāpenisku pāreju no viena toņa otrā.

Asimode dvēseles magnētiskais lauks, kuru veido imodi un fromi. Sī lauka uzdevums ir saturēt kopā megastonus.

Imodi un fromi dvēseles magnētiskā lauka veidotāji. Magnētisko lauku rada, veidojot abpusējus grupējumus pa desmit vienībām katrā, un savstarpēji mijiedarbojoties. Tie atrodas dažādās dvēseles vietās un pakļaujas megastonu vadībai. Pēc megastonu rīkojuma imodi un fromi var pārvietoties, lai ļautu iziet no kopējās sistēmas vienai vai vairākām spirālēm.

Dvesele

.

Svars

Lasītājus, protams, interesē, vai dvēseli var nosvērt. Jā, var! Tikai ne tādā veidā, kā to pašlaik dara zinātnieki. Sverot cilvēku miršanas brīdī, viņi konstatējuši, ka cilvēka svars samazinās par 3-7 gramiem. Uzskats, ka tāds ir dvēseles svars, ir maldīgs. So svara starpību rada miršanas brīdī izelpotais gaiss un kosmiskās enerģijas daļiņu aizplūšana no ķermeņa. Maldīgs ir arī uzskats, ka dvēsele pamet ķermeni tieši miršanas brīdī. Dažādās situācijās tas notiek atšķirīgi, bet sīkāk par to nodaļā “Ceļš pēc fiziskā ķermeņa nāves”. Latvijas Energoinformācijas apmaiņas asociācijas prezidents Valērijs Paramonovs intervijā avīzei “Zintnieks” (Nr.7, 2000.g.) apgalvo:

“Jo dvēsele vieglāka, jo tai mazāk grēku (sārņu) un tā ir garīgāka.”

Sis apgalvojums ir pilnīgi aplams. Dvēseles svaru nosaka megastonu skaits, tāpat kā fiziskā ķermeņa svaru šūnu skaits; bet dvēsele garīgi attīstītāka ir tieši tad, kad to ir vairāk, neatkarīgi no grēcīgās informācijas daudzuma. Lai daļēji apmierinātu lasītāju zinātkāri, minēšu dažus skaitļus, atgādinot, ka megastons, mainoties tā lielumam, maina arī svaru:

~ 500 megastonu 0,5-1 g;

~ 5000 megastonu 2-8 g;

~ 1 milj. megastonu 7-15 g;

~ 2 milj. megastonu 14-25 g.

Vēl jāpiebilst, ka atsevišķos gadījumos tāpat kā fiziskais ķermenis spēj levitēt (lidot), tāpat arī dvēsele var iegūt bezsvara stāvokli.

Forma

Ja dvēsele atrodas ārpus fiziskā ķermeņa, tad tās megastonu spirāles izvietojas lodveida formā. Ja dvēsele iemiesojas, tad tā transformējas atbilstoši attiecīgā ķermeņa formai, kurā iemiesojusies. Dvēsele sastāv no tik smalkām energoinformatīvām struktūrām, ka spēj bez sarežģījumiem tikt cauri betonam, metālam, kokam u.c. Ārpus fiziskās pasaules, protams, arī dvēselei ir nepārvaramas barjeras Dieva valstībā, ko reliģijās sauc par “debesu vārtiem”, bet zinātniskajā terminoloģijā par invāzu. Tas sastāv no dzīvām būtnēm, kuras kontrolē, kuru dvēseli, kur drīkst vai nedrīkst ielaist. Invāzi ir pārejas vietas no vienas pasaules citās paralēlajās pasaulēs. Tas nozīmē, ka nevar pāriet no vienas pasaules otrā citur, kā tikai caur invāzu.

Līdzība

Iepazinušies ar dvēseles uzbūvi un tās sistēmu darbības paņēmieniem, jūs droši vien esat pamanījuši līdzību ar mūsu valsts pārvaldes sistēmu. Dvēselē gēlija megastonu spirāli var salīdzināt ar mūsu valdību, bet matonu ar ministru prezidentu. Dvēseles matonam Dievs devis neierobežotu varu un prasa no tā milzīgu atbildību. Dvēsele būvēta pēc Dievišķās hierarhijas pamatprincipa bezierunu pakļaušanās augstākajam vadītājam. Tāpat, kā mūsu valdībā, ir cilvēki ar dvēselēm astronoīdiem, arī gēlija spirālē var būt astronoīdiski megastoni. Mūsu valsts pārvaldes sistēma imitē Dievišķo pārvaldi, bet, faktiski, ar šīs sistēmas palīdzību tiek realizēta astronoīdu pārvalde (velna vadība). Tā rezultātā pamazām tiek pārprogrammētas par astronoīdiem visu Latvijā dzīvojošo cilvēku dvēseles.

No atbildības par notiekošo neizbēgs neviens.

RADISANAS PROCESS kūniņa

Pirmo dvēseļu radītājs un viņu attīstības procesu noteicējs, protams, bija Dievs. Ar laiku pirmās dvēseles sasniedza tādu izglītības līmeni, ka viņas varēja patstāvīgi radīt jaunas dvēseles. Jauno dvēseļu radīšanas procesi ir dažādi un par tiem pastāstīšu plašāk.

Lai dvēselīti varētu radīt, vispirms ir jārada vide, kurā dzims jaunā dzīvībiņa.

Zemes dvēseles piedzimst kūniņā, kuru Dieva valodā sauc par vistronu. Vistronu simboliski var salīdzināt ar ligzdiņu, kuru vij putns, lai tur iedētu oliņas. Vistrons, faktiski, ir nepārtraukts process dažādu energoinformatīvu daļiņu nepārtraukta kustība, kuras rezultātā veidojas vide un apstākļi jaunas dvēseles radīšanai. Dvēseles radītājs izlemj, kur izvietot vistronu.

Sāds jaunas dvēseles radīšanas process ir kā praktiskais darbs skolniekam, kur tiek pārbaudīts, vai skolnieks apgūto teoriju spēj pielietot atbilstošu procesu radīšanā. Dvēseles netiek iedalītas dzimumos, tāpēc pieņemts dvēseles vārdu, kas inkarnējas sievietēs, rakstīt un izrunāt sieviešu dzimtē, bet tās, kas vīriešos, vīriešu dzimtē. Tāpat ir ar šo dvēseļu radītājiem, kurus var apzīmēt vīriešu dzimtē, ja viņa dvēsele inkarnējusies vīrietī un sieviešu dzimtē, ja tā inkarnējusies sievietē. Radītājus var apzīmēt arī ar vārdiem “tēvs” vai “māte”. Austrumos dvēseļu radītāju apzīmētu ar vārdiem “Ugunīgais tēvs”. Tas tāpēc, ka radītāja dabīgais izskats, kad tas ierodas uz Zemes, ir zeltaina, ugunīga lode. Lodveida zibens ir dabīgais mentālā ķermeņa Dievības izskats. Austrumos radītājs kļūdaini vēl tiek apzīmēts ar vārdiem “dvēseles vecākā dvīņu māsa”. Ar šiem vārdiem var apzīmēt tikai divas vienlaicīgi radītas dvēseles, ko reizēm praktizē radītāji, bet ne pašu radītāju. Turklāt jāatmet ir vārds “vecākā”, jo šis apzīmējums ir neprecīzs arī attiecībā uz kādu no vienlaicīgi radītajām dvēselēm.

Dvēseļu radītāji, kas rada jaunu dvēseli vistrona līmenī, parasti spiesti inkarnēties blīvākā matērijā arī paši, lai turpinātu praktiskās nodarbības cilvēku vai citu fizisko ķermeņu pilnveidošanā. Radītāji nezaudē saikni ar bērniem pat būdami aizņemti ar citiem darbiem.

Tā, piemēram, manas dvēseles radītājs, Atijs, Edoni kūniņu sāka veidot 1002. gadā, kad viņam tika izvirzīts šāds uzdevums radīt jaunu dvēselīti. Atija megastonos bija visa informācija, kā radīt jaunu dvēselīti. Jāpiebilst, ka dvēselītes radīšanas procesā Atijs nodarbojās tikai ar bērna radīšanu, pilnībā pametot visus citus darbus. Sākotnēji Atijs caurskatīja visus savus megastonus. Tad nosprieda, kāda rakstura informācija sīkumos viņam turpmākajā dzīvē pašam nebūs vajadzīga un koncentrētā veidā šo informāciju ierakstīja jaunizveidotajos megastonos, lai saglabātu sevī. Bet no informatīvi liekajiem megastoniem izveidoja ~ 50 megastonu spirāles.

Atijs izvēlējās vidi, kurā jaunā dvēselīte tiks radīta un sāks savas dzīves pirmos patstāvīgos soļus. Parasti kūniņas dvēseļu radīšanai tiek būvētas ūdenī, minerālos un daudzgadīgajos augos, kokos, krūmos, puķēs. Soreiz Atijs izvēlējās ūdens pasauli, lai pirmā inkarnācija būtu ūdens augā. Jaunu kūniņu Atijs sāka veidot akmens spraugā, lai zivis to neaplipina ar savām gļotām un neizjauc ūdens straumes. Kūniņas ārējā apvalka perstātes radīšanai tika izmantota informācija un enerģija, kas nāk no paralēlajām pasaulēm. Sī enerģijas un informācijas sintēze nodrošināja visu tālāko kūniņas sastāvdaļu rašanos.

Konkrēti Edoni kūniņas radīšanai, Atijs piesaistīja tādas informatīvās vienības kā aikiri, brevili, alti, maiki u.c. Bet arī kūniņai ūdens pasaulē, atbilstoši dvēselītes pirmajam uzdevumam, informatīvo vienību salikums katru reizi var būt savādāks.

Bija vajadzīga, protams, arī enerģija, kas virza šīs informatīvās vienības un tāpēc tika piesaistītas enerģijas vienības, kuras apzīmē ar vārdiem matrīni, korti, antripoli, kā arī Saules enerģija.

Sākumā, manipulējot ar šo enerģiju un informāciju, Atijs veidoja vistrona smadzeņu centru, kas sākotnēji izskatījās kā divi pusmēneši. Viens veidots no informācijas, otrs no enerģijas. Sos divus puslokus sauc par veiriem. Lai kūniņa tiktu uzbūvēta, tika piesaistītas arī mums zināmas sastāvdaļas: ūdens molekulas, skābeklis, kālijs, slāpeklis, no tās vides, kurā kūniņa veidojās.

Citās kūniņas izvietošanas vietās, bez jau uzrādītajām sastāvdaļām, var būt kalcijs, ogleklis, sudrabs, fosfors, bet nekad vienā kūniņā nebūs kopā visas šīs sastāvdaļas. Veiri sākotnēji veidoja smadzeņu centra, divu kodolu stāliju, ārējos apvalkus, kuri viens no otra atrodas noteiktā attālumā.

Stāliju radīšanas procesā veiri kļuva par stāliju sastāvdaļu. Vienlaicīgi tika radīti divi stāliji tāpēc, lai viens no tiem kalpotu kā rezerves smadzeņu centrs, ja gadījumā ar otru rodas kādas problēmas, jo radīt jaunu dvēseli uz Zemes, ir diezgan sarežģīti. Katrā stālijā tika ielikti 50 megastoni. Sis daudzums citās situācijās var būt robežās no 15-50. Atkarībā no tā, kādi uzdevumi būs jāpilda pirmajā inkarnācijā, tik daudz informācijas dvēseles radītājs plāno ielikt jaunradītajā bērnā. Pirmajos megastonos bija visa informācija tālāko procesu organizēšanai.

Vispirms megastoni tika izvietoti kodolā, kas atrodas dziļāk vistronā. Kad dziļāk esošais stālijs piepildījās ar megastoniem, tas organizēja megastonu izvietošanu otrā stālijā. Kad abi kodoli bija pilni ar megastoniem, tie vēlāk apvienojās un veidoja dvēseles smadzeņu centru geliju. Kādu laiku, kamēr pastāvēja kūniņa, gēlijs vadīja visus procesus kūniņā. Gēlijs jau bija spējīgs organizēt tālāko megastonu veidošanos un kūniņas turpmāku attīstību. Dzimstošai dvēselītei megastonus noteiktā kārtībā perijos sagrupēja mikrolodijs pērija iekšējais apvalks, bet vēlāk, kad dvēselīte kļuva patstāvīga, šīs funkcijas pārņēma gēlijs.

Turpmāk tika veidoti jauni pusloki ar jau minētajām sastāvdaļām, kuri veidoja vistrona sastāvdaļas pērijus.

Katrs veiru pāris, kas tika radīts, tālāk veidoja vispirms perstāti, tad piesaistīja ūdens molekulas, skābekli, kāliju, slāpekli un norobežoja to visu ar iekšējo apvalku mikrolodiju. Tā radās kūniņas fiziskais ķermenis, kuram jāsargā kūniņa no mehāniskās iedarbības. Interesants ir fakts, ka zinātnieki ir atklājuši nenosakāmas izcelsmes minerālu savienojumus augsnē, kurus rūpīgi pēta. Pašreiz šie savienojumi tiek apzīmēti ar vārdiem “nenosakāmas izcelsmes veidojumi”. Zinātnieki nespēj saprast, kāpēc ir veidojušās tik interesantas minerālu kombinācijas. Drīz viņi sapratīs, ka tās ir tās kūniņas, par kurām es šeit rakstu.

Pēriji veidojās, apņemot viens otru, vispirms ap stālijiem un tad tālāk līdz pat ārējam apvalkam, kamēr kūniņa bija izveidota. Retāk kūniņa var būt veidota vispirms no vienas

malas, tikai tad no otras. Zināmā mērā Atija gatavoto kūniņu var salīdzināt ar kāpostgalvu. Arī starp pērijiem ir spraugas, lai pa tām varētu nodrošināt visa nepieciešamā piegādi jaunu megastonu radīšanai.

Katrā pērijā esošajos megastonos tiek ieguldīta tāda rakstura informācija, kas atbildīs darbībai vienā spirālē, bet vienā pērijā var būt arī megastonu grupējumi, kas veidos divas vai vairākas spirāles.

Tad, kad pirmajai inkarnācijai konkrētā augā nepieciešamais megastonu skaits bija radīts, visiem pērijiem noārdījās mikrolodiji, un dvēseles megastoni varēja apvienoties vienā sistēmā.

Lai vienas dvēseles visi megastoni turētos kopā un pildītu savas funkcijas, to sadalīšanos novērš asimode ēteriska viela, kas mijiedarbībā ar skanteriem satur kopā megastonus, veidojot magnētisko lauku. Edoni kūniņā veidojās apmēram trīs Zemes gadus, bet pēc tam Atijs to paņēma pie sevis uz paralēlo pasauli. Kopējais Edoni megastonu skaits kūniņas atstāšanas brīdī bija ~ 4 tūkst. Citās situācijās jaunā dvēselīte kūniņā var veidoties 1,5 līdz 7 gadus. Lai gan arī kūniņā stāliji paši veido visus procesus, visu šo laiku dvēselītes radītājs kūniņā notiekošo pieskata un, ja nepieciešams, veic arī noteiktas korekcijas.

Edoni ir Atija septītais bērns, bet pavisam viņam to ir astoņi. Pašreiz Atijs nopietni strādā pie devītā bērna radīšanas. Kā redzat, Edoni ir no daudzbērnu ģimenes. Divi Atija bērni dzīvo Latvijā. Edoni brāli es noteikti satikšu, jo tas ir inkarnējies Latvijā, Kurzemes pusē. Sobrīd, kad rakstu šīs rindas, zinu, ka viņu sauc par Edrani un inkarnējies viņš ir Ventspilī dzīvojošā cilvēkā, kurš šobrīd ir 40 gadus vecs, vārdā Artūrs Ozols. Artūrs šobrīd ir būvfirmas īpašnieks, bet, lai ar viņu satiktos, man vēl jāpaciešas. Manā rīcībā ir pietiekoši datu, lai es atrastu šo cilvēku, bet viņš pašreiz tam nav gatavs. Iedomājieties sevi viņa vietā. Pie jums pēkšņi ierodos es, Jānis Kalns, un paziņoju, ka jūsos dzīvo manas dvēseles brālis Edrani. Ko jūs domāsiet par mani un kāda būs jūsu reakcija? Man ļoti gribas satikt Artūru jau šobrīd, bet domāju, ka tas būs iespējams tikai tad, kad Artūrs būs izlasījis manu grāmatu un tā viņam palīdzēs saprast šīs tikšanās nozīmi. Interesanti, kāda būs šī tikšanās. Par to uzrakstīšu, kad būšu viņu atradis. Ceru, ka tas būs interesanti arī jums.

Ir vēl cits jaunu dvēseļu radīšanas variants, kuru prot Zemes dvēseles, kas pārsniegušas 1 milj. 900 tūkst. megastonu robežu. Sis radīšanas process ir tāds pats kā dvēselēm ārietēm, par kuru rakstīšu tālāk. Augstākā līmeņa Zemes dvēseles ir tiesīgas pašas izlemt, vai jauno dvēselīti radīt kūniņā vai sevī. Ja viņas grib nodemonstrēt augstāko pilotāžu, tad viņas dvēselīti rada savā iekšienē, turklāt bērniņš būs ar ļoti lielu megastonu skaitu.

Tās Zemes dvēseles mātes, kas rada bērnus uzreiz ar lielu megastonu skaitu augstākā līmeņa dvēseles, pašas parasti neinkarnējas, bet, atrodoties Medesa pasaulē, turpina savu garīgo izaugsmi un noteiktu uzdevumu izpildi. Tikai izņēmuma gadījumos viņas iemiesojas. Tās var būt vēlmes jaunu zināšanu ieguvei, ko atsevišķos gadījumos var izdarīt tikai iemiesojoties. Sāda inkarnācija var būt saistīta ar augstāko vadītāju rīkojumu, lai dvēselei sarīkotu pārbaudījumus. Vēl ir situācijas, kad šādas dvēseles inkarnējas pirms sava bērna, lai arī fiziskajā plānā iemiesojoties, kļūtu par māti fiziskajam bērnam un apsargātu to abos līmeņos fiziskajā un Medesa. Tas saistīts ar situācijām, kad bērnam jāpilda ļoti augsta līmeņa uzdevumi.

Ārietes

Uz planētas Zeme inkarnējas arī dvēseles ārietes. Par viņām Kristus teica: “Kas no augšas nācis, stāv pāri visiem.” Sīs dvēseles inkarnējas, kā minimums ar ~ 2 milj. megastonu, bet maksimums ~ 10 milj. megastonu.

Dvēseļu āriešu radītāji ir mentālās pasaules pārstāvji Dievišķās hierarhijas augstāko līmeņu būtnes. Viņi savus bērnus rada sevī līdzīgi, kā tas notiek ar fiziskā ķermeņa radīšanu.

Pastāstīšu, kā Lazeira radīja Laiju. Kad Lazeira bija sasniegusi tādu attīstības līmeni, ka tika dota atļauja pa dievišķās hierarhijas trepēm pacelties uz augstāku attīstības līmeni, radās nepieciešamība tās zināšanas, kas nebūs vajadzīgas augstākos līmeņos, nodot tālāk. Sādā situācijā katra augsta līmeņa Dievība rada sev bērnus, ieliekot viņos savas zināšanas.

Tieši dvēseles ārietes rašanās un atdalīšanās procesu aprakstīt nav viegli, tāpēc to izdarīšu tikai aptuveni.

Jaunais bērniņš dvēselīte Laija, savu attīstību sāka Lazeiras iekšienē, pie smadzeņu centra. Tika radīts viens megastons pēc otra, kuros programmēja informāciju, iepriekš to filtrējot un sistematizējot. Megastoni tika sakārtoti spirālēs. Kā pēdējo māte iedarbināja bērna smadzeņu sistēmu. No pirmo dvēseles radīšanas operāciju sākuma līdz bērniņa patstāvīgai dzīvei ārpus mātes pagāja 230 dienas pēc Zemes laika, bet 7 gadi pēc paralēlās pasaules laika. Pēc tam, kad Lazeira bija iedarbinājusi Laijas smadzeņu sistēmu, pēdējās 80 dienas pēc Zemes laika vai 2,8 gadi pēc viņu laika, māte novēroja, vai jaunā dvēselīte spējīga darboties patstāvīgā režīmā.

Visi procesi noritēja normāli un pienāca brīdis, kad bērniņš varēja iznākt no radītājas. Sajā brīdī bērniņam bija 2 milj. 600 tūkst. megastonu. Savu dzimšanu Laija ir attēlojusi gleznā “Lazeiras diena”. Dzimšanas brīdī Lazeira sakārtoja savus megastonus spirālēs tā, lai tie var atvērties, un šis skats atgādināja zieda formas ar garām lapām. Tā jaunā dvēselīte tika atbrīvota no sava šūpuļa. Māte sakļāva savas spirāles, bet dvēselīte palika pie tās vēl tik ilgi, kamēr tika sameklēta piemērota vieta, ģimene un ķermenis, kur inkarnēties.

Parasti vienlaicīgi rada tikai vienu bērnu, bet ir situācijas, kad top arī dvēselītes dvīnītes. Atkarībā no tā, cik un kāda rakstura zināšanas jānodod, tik daudz bērnus arī rada uz doto brīdi. Katrā bērnā tiek ielikta atšķirīga informācija, bet ir arī daļēji kopīga informācija visiem bērniem. Kopīga informācija paredzēta, lai bērni satiekoties būtu spējīgi kopā strādāt, lai starp viņiem valdītu, kā saka psihologi, psiholoģiskā saderība. Taču kopdarbība nav obligāta. Bērni vienmēr var izvēlēties savu darbības jomu.

Četri Dievietes Lazeiras bērni pašreiz inkarnēti uz planētas Zeme un atrodas šeit pirmo reizi. Bet šie četri nav vienīgie Lazeiras bērni. Pavisam Lazeirai ir simtiem bērnu, kuri atrodas Visumā dažādās vietās. Un, protams, Lazeira nav vienīgā Dieviete, kas uz Zemes ir inkarnējusi savus bērnus. Arī dievību, kas sūta šurp savus bērnus, ir ļoti daudz. Dievību bērni uz zemeslodes ir inkarnējušies visās tautās lielā daudzumā un pilda dažādus uzdevumus.

Atgriežoties pie Lazeiras, vēl jāatklāj, ka bez pašreiz esošajiem četriem bērniem, arī agrāk uz Zemes dzīvojuši viņas bērni. Aptuveni 15. gs. beigās Francijas teritorijā dzīvoja Marija Stīvensa gleznotāja, kurā inkarnējās Lazeiras radīta dvēselīte Jastina.

Lazeiras diena

Gleznas centrā Lazeira, it kā zieda formā ar vairākiem pumpuriem bērniem, jaunradītām dvēselītēm.

Kāpēc Lazeiras diena? Lazeira būs viena no tām dievišķās hierarhijas būtnēm, kas ietekmēs daudzus procesus uz Zemes un piedalīsies jaunu kontinentu veidošanā.

Gleznas lejasdaļā simbolisks planētas Zeme okeāns.

Simboli virs tā vieta, kur nākotnē veidosies jauna Zeme. Klusajā okeānā, netālu no  Āfrikas ziemeļu daļas. Sajos simbolos ietverti jauno zemju, pilsētu nosaukumi un to izskats.

Gandrīz centrā simbols kausa formā ar lodi virs tā jaunradīto visu zemju centrs.

Simbolos, kas atainoti blakus Lazeirai uz dzeltenā fona, aprakstīts process, kā notiks šīs pārmaiņas. Bet uz šo brīdi nav atļaujas tos atšifrēt jums saprotamā valodā.

Alsīda

Paralēlās pasaules dzīvības forma, kas nedaudz atgādina Zemes augu ziedu formu.

Sieviete Laijas simbols.

Trīs alsīdas šādas dzīvības formas ir spējīga veidot Laija.

Pie mums ar šādām dzīvības formām ir veseli dārzi, lai vide būtu krāšņāka, skaistāka. Bet alsīdas ne tikai ir kā krāšņi augi, tās pilda arī savas funkcijas. Tās var transformēties jebkurā vietā, lai atvairītu ienaidnieka uzbrukumus. Tas nozīmē, ka tās arī sajūt briesmas un ir spējīgas transformēties kādā neitrālā vidē, lai aizvilinātu ienaidnieku. Vēl alsīdas varētu pielīdzināt Zemes mitoloģijas tēliem sirēnām, kas pievilina savu ienaidnieku.

Ceturtā alsīda tapšanas stadijā.

Zīmējuma lejā līnija, simboliska robeža starp matēriju, Zemi un paralēlajām pasaulēm.

16.gs. sākumā Krievijas dienvidu daļā dzīvoja rotkalis, vēstures skolotājs Aleksijs Modrans ar dvēselīti vārdā Nēvijs. Diemžēl no daudziem simtiem Dievietes Lazeiras bērniem 10 dvēseles uz šo brīdi ir kritušie eņģeļi velni jeb astronoīdi. Viens no smagākajiem brīžiem dvēseļu mātēm ir tas, ka viņu bērni ir pārvērtušies par astronoīdiem un ar tiem jāpārtrauc jebkuras attiecības. Māte apzinās, ka nākotnē gaidāms vēl smagāks brīdis, kad viņai pašai varbūt vajadzēs iznīcināt šo par velnu kļuvušo bērnu, bet sīkāk par to nodaļā “Ceļš pēc ķermeņa nāves”.

Bērnu vārdus Lazeira atvasina no sava vārda, bet laika gaitā tie var mainīties. Visas zināšanas, kuras Lazeira ieliek savos bērnos saīsinātā un koncentrētā veidā, viņa atstāj arī savos megastonos. Tas nepieciešams gadījumiem, kad bērns pārprogrammējas par astronoīdu un no viņa informāciju vairs nevar iegūt. Sādā situācijā Lazeira, balstoties uz informatīvo koncentrātu, atjauno informāciju sevī pilnā apjomā, radot dublējošos megastonus arhīvu. Arhīvā informācija glabāsies līdz brīdim, kad to varēs ielikt jaunradītā bērnā. Bet situācijās, kad ar bērnu viss ir kārtībā, Lazeira viņam palūdz vajadzīgo informāciju līdz vissīkākajām detaļām. Tā daudzās sarunās ar mani Lazeira ir norādījusi, ka viņā man vajadzīgās informācijas nav jāprasa Laijai. Ja kādu iemeslu dēļ Laijai informācija pazūd, tad Lazeira atjauno savu informatīvo bāzi konkrētā megastonā un no jauna ieprogrammē Laijā.

Pastāstīšu, kā radās Dieviete Lazeira.

Lazeiras radīšanas process cilvēka smadzeņu sistēmai nav saprotams, jo tā precīza atstāstīšana sastāvētu no vieniem svešvārdiem. Tāpēc to varu aprakstīt tikai aptuveniem vārdiem.

Sākotnēji Lazeira bija radīta kā dvēsele. Kad tā sasniedza ~ 6 milj. megastonu, tad Lazeiras radītājs, balstoties uz pašas Lazeiras informatīvi enerģētisko bāzi, sāka viņā veidot smalkāku struktūru, ko pieņemts saukt par mentālo ķermeni. Sī smalkā struktūra spēja pamest lielāko megastonu struktūru un iekļūt smalkākās pasaulēs. Nenotika tā, ka jaunizveidotā sistēma mentālais ķermenis pilnībā pameta dvēseles pārējās sastāvdaļas. Ar laiku arī tās pieņēma daudz smalkākus izmērus un sāka pildīt pamatā divus galvenos uzdevumus pārvietošanās un aizsargfunkcijas. Cita rakstura informācija bijušās dvēseles megastonos vairs neatradās.

Citiem vārdiem sakot, Lazeiras dvēsele, kurā radās mentālais ķermenis, tagad pilda kaut ko līdzīgu cilvēka fiziskā ķermeņa funkcijām, kurā dzīvo dvēsele.

Tas ir kā apvalks mentālajam ķermenim, kuram jāpilda visi mentālā ķermeņa norādījumi saistībā ar viņam izvirzītajiem uzdevumiem. Sāds pats process notiks ar Laiju, kad viņa būs sasniegusi 6 milj. megastonu robežu. Protams, ja Laija neļausies sevi pārprogrammēt par astronoīdu. Vēl tiks ņemti vērā Laijas monādes rādītāji. Visiem trijiem rādītājiem pēc 100% skalas jābūt 100% vienādiem. Monādē nedrīkst būt neviena velnišķa izpausmju procenta. Lēmumu par mentālā ķermeņa radīšanu Laijā pieņems viņas māte Lazeira. Sīkāk par to, kas ir Monāde, uzzināsiet nodaļā “Attīstības ceļš”.

Iespējams, ka lasītājus interesē, cik veca ir Dieviete Lazeira. Arī mani tas interesēja, tāpēc lūdzu sniegt atbildi uz šo jautājumu. Pirmā atbilde bija tāda, ka Lazeira esot tikpat veca kā šī pasaule. Lūdzu precizēt un atbilde bija jau konkrētāka. Dažādās paralēlās pasaulēs ir atšķirīgas laika mērvienības, tāpat kā Saules sistēmā katrai planētai ir atšķirīgs gada garums. Sajā gadījumā mūs, protams, interesē tās sistēmas vienības, kurā dzīvo Lazeira, attiecībā pret mūsu planētas gadiem.

Mentālās pasaules zonā, kur dzīvo Lazeira, laiku mēra bovilos. 1 stunda Zemes laika atbilst 10 boviliem. Taču, atrodoties 10 bovilu laika posmā, paralēlajā pasaulē notiekošo procesu apjoms un ātrums līdzvērtīgs laikposmam, kas uz Zemes būtu iespējams 18 gadu garumā. Tāpat kā stundā ir minūtes, kas iegūtas, lielākas mērvienības dalot sīkākās daļās, tā paralēlajā pasaulē ir bovili, kurus nevar precīzi pārrēķināt Zemes mērvienībās, bet tie ir pielīdzināmi mūsu gadiem.

Tātad, Lazeira, kā pati to paziņoja, esot ~ 300200900 bovilu veca, kas atbilst apmēram 300 milj. Zemes gadu. Lūk, ko nozīmē Kristus vārdi: “Jūs varat iemantot mūžīgo dzīvi”. Lazeirai tas ir izdevies. To novēlu arī jūsu dvēselītēm, lasītāji humanoīdi! Jā, veca mūsu izpratnē, māmiņa Laijai. Salīdzinoši Laija ir tikai tāds zīdainītis autiņos, jo viņa dzimusi pavisam nesen 510 g. p.m.ē. pēc Zemes laika. Bet nodzīvotie 87,600 bovili paralēlajā pasaulē pielīdzināmi tikai 1,576,800 Zemes gadiem. Tātad, māte Lazeira ir 298,5 milj. gadu vecāka nekā meita Laija jeb, vēl var teikt, ka Laija ir 200 reižu jaunāka par savu māti. Toties Laijas zināšanu daudzumu apliecina 3 milj. megastonu.

Neparastas situācijas saistās ar Laijas māsām un brāļiem. Kāds cilvēks atnāca pie manis, lai uzzinātu, kāda dvēsele ir Latvijā populārā mācītājā, kuru apzīmēšu ar burtiem J.R. Informācija bija ļoti apbēdinoša, jo izrādījās, ka mācītājā inkarnējusies ļoti augsta līmeņa dvēsele āriete humanoīds (3 milj.73 5 tūkst. megastonu) ar uzdevumu būt par cilvēku garīgo skolotāju. Diemžēl šī dvēsele, nonākot astronoīdu organizētā mācību iestādē, tika pilnībā pārprogrammēta, un pašreiz kalpo astronoīdiem, to stingrā uzraudzībā. Fiziskā ķermeņa līmenī šis cilvēks pats to neapzinās. Sarūgtinājums bija vēl lielāks, kad uzzināju, ka J.R. ir inkarnējies Laijas brālis Jazeirs. Protams, pati Laija bija vēl vairāk sarūgtināta. Viņa teica, ka ir bijusi informēta, ka uz Zemes bez viņas ir vēl trīs Lazeiras bērni, bet kuros cilvēkos, tas dvēselēm līdz noteiktam brīdim netiekot atklāts. Tāpēc tikai tagad Laija, iegūstot informāciju par J.R., uzzināja, ka viņa dvēsele ir Laijas brālis. Bet tie nebija vienīgie sarūgtinājumi. Laija apgalvoja, ka Jazeiram par kalpošanu astronoīdiem piespriests nāves sods, un laikā, kad kristīgā ticība pilnībā zaudēs jebkādu ietekmi Latvijā, un tas notiks drīz, Jazeirs mirs iemantos mūžīgo nāvi. Protams, tajā pašā brīdī mirs arī Jazeira fiziskais ķermenis J.R. Nekādu Jazeira glābšanas iespēju vairs neesot.

Cik skumja informācija par Laijas atrasto brāli, bet mūs mierināja doma, ka Laijai Latvijā ir vēl viena māsa un varbūt ar to viss būs kārtībā.

Tikšanās ar Laijas māsu notika avīzes “Zintnieks” redakcijā, kur konsultēju cilvēkus kopā ar savu asistenti Lauru Laijas fizisko ķermeni.

Ienāca pusmūža sieviete. Sagurusi, izmocīta, sagrautu veselību. Tūlīt pēc viņas ienākšanas saņēmu informāciju, ka sievietes dvēsele ir Laijas māsa Elaza. Tam bija grūti noticēt, tāpēc lūdzu Laijai apstiprinājumu, ka neesmu kļūdījies. Laija apstiprināja, ka sievietē ir Laijas māsa, bet, diemžēl, pilnībā pārprogrammēta par astronoīdu. Sieviete stāstīja, ka jaunībā bijusi laba gaišreģe, ļoti labi saņēmusi informāciju. Viņas neparasto spēju dēļ daudz

pētīta, pakļauta eksperimentiem, kurus veikuši gan dakteri, gan ekstrasensi. Medija spējas šobrīd ir pilnībā zudušas, un vienlaicīgi zudusi arī veselība. Bēdīgajam finālam par iemeslu ir bijusi sadarbība ar astronoīdiem, dodot viņiem neparedzētu dievišķu informāciju, kā rezultātā, kalpojot velnam, pati par tādu kļuvusi, neglābjami. Interesants ir fakts, ka šī sieviete dzīvoja Bauskā, netālu no manas un Lauras dzīves vietas, un savu meitu bija nosaukusi par Lauru. Tāpat, kā sauc Laijas fizisko ķermeni. Toreiz “Zintnieka” redakcijā bija pārāk maz laika parunāties par šīs dvēseles traģisko likteni, tāpēc lūdzu, lai piezvana un atnāk pie manis uz kabinetu citreiz. Viņa paziņoja, ka nevarot piezvanīt, jo neesot naudas. Laura atdeva savu telekarti, nezinot, ka par to nāksies dārgi maksāt, jo astronoīdam, pat, ja tā ir tava māsa, nekāda palīdzība nav paredzēta. Kad Laura abas ar Laiju saņēma sodu par šo palīdzību, es neizpratnē jautāju Lazeirai: “Kāpēc?” Viņa atbildēja: “Ja es kā māte esmu atteikusies no sava grēcīgā bērna, tad Laijai kā māsai nav nekādu tiesību palīdzēt astronoīdam.” Lūk, tik bargi ir Dieva likumi. Sī sieviete man piezvanīja, bet tikšanās vairs nenotika, jo bija skaidrs, ka viņa ne tikai pati ir astronoīds, bet ir arī stingrā astronoīdu uzraudzībā, tādēļ turpmākās sarunas būtu veltīga laika zaudēšana. Viņai palīdzēt, kā velnišķās hierarhijas pārstāvei, es nedrīkstu, bet tikšanās viņai vajadzīga, lai palīdzētu. Dievišķie pārstāvji bija noorganizējuši šo mūsu tikšanos, lai Edoni ar Laiju redz, cik zemu var krist dvēsele āriete, kas ļaujas velnišķajam diktātam.

Pēc šī notikuma lūdzu Lazeirai, lai atklāj, kur atrodas vēl viens viņas bērns. Viņa pastāstīja, ka viņas bērns vārdā Laimstrs, kura fizisko ķermeni sauc par Singu Tako Otanata, dzīvo Indijā, tiešā Ķīnas tuvumā un, tāpat kā Laija, uzticīgi kalpo Dievam, nesdams cilvēkiem augstākā līmeņa zināšanas. Ja būs lemts, tad Laija satiksies ar Laimstru.

Tā beidzas šis skumjais stāsts par četriem Lazeiras bērniem, no kuriem divi pārdevušies velnam un par uzticīgu kalpošanu viņa hierarhijā, saņēmuši ģenerāļa pakāpes un atbilstošu algu. Dieva tiesas diena un sprieduma izpilde viņiem ilgi vairs nav jāgaida. Nesen saņēmām ziņu, ka Lazeira radījusi jaunu bērnu vārdā Lianeja. Viņa gaida iespēju inkarnēties uz planētas Zeme. Lianejai tā būs pirmā inkarnācija, bet sīkāk par to nodaļā “Iemiesošanās”.

Cits gadījums. Latvijā daudziem pazīstams, jo bieži televīzijā redzēts, TV režisors Silvestrs Sīlis. Apmeklējot manis organizētās parapsiholoģijas mācības, viņš uzzina, ka viņa dvēsele ir āriete, vārdā Sansena no planētas Sakora. īsā laika sprīdī atklājas, ka starp mūsu apmeklētājiem, divās sievietēs ir dvēseles ārietes, kuras inkarnējušās ne tikai no tās pašas planētas Sakora, bet ir vēl arī Sansenas māsas. Silvestrs, kā šajā jomā vairāk zinošs, saprata, ka šīs divas sievietes un viņš nav atnākuši pie manis nejauši. Pilnīgi skaidrs, ka šo tikšanos ir organizējis kāds vairāk zinošs un augstāks spēks. Viena no sievietēm, uzzinājusi par šo situāciju, bija patīkami pārsteigta, bet vienlaicīgi arī sarūgtināta. Viņas dvēsele pieskaitāma kritušajiem eņģeļiem, jo pārprogrammējusies par astronoīdu un šobrīd pieder pie velnišķās hierarhijas. Sī iemesla dēļ arī mācības pie manis viņai tika atteiktas. Otra sieviete uz interesanto informāciju reaģēja ar jautājumu: “Kāds man no tā labums, ka Silvestrā ir manas dvēseles māsa?” Skumji, bet šīs sievietes izpratnes līmenis ir kļuvis tik zems, ka viņa pat neapzinās, cik nopietna ir šī tikšanās. Tas izskaidrojams ar viņas dvēseles degradāciju, kas nokritusies līdz ~ 890 tūkst. megastonu. Sī dvēsele jau sen ir aizmirsusi, ka ir āriete, jo jau pirmajā inkarnācijā uz Zemes ir kritusi grēcībā un tā piesaistījusies šai planētai, ka turpmākajās inkarnācijās ir nevis attīstījusies, bet gan degradējusies, zaudējot arvien vairāk Dievišķās informācijas megastonu. Labi, ka nav pārprogrammēta par astronoīdu, bet tikai iestigusi garīgā purvā. No tā viņu vēl var izvilkt, ja vien pati gribēs. Diemžēl viņa aizceļojusi uz pastāvīgu dzīvi Anglijā, tāpēc sakari pārtrūkuši. Vai tur viņa atradīs kādu, kas izvilks viņas dvēseli no garīgā staignāja nezinu. Ja nu vienīgi Laijas glezna, ko viņa paņēma līdzi, var palīdzēt šai dvēselei atcerēties, no kurienes nākusi un kur nokļuvusi.

No šīs dvēseļu trijotnes Silvestra dvēsele Sansena vēl cenšas turēties “virs ūdens”, lai gan arī viņas situācija nav viegla no ~ 2milj. 670 tūkst. megastonu apmēram 670 tūkst. ir pārprogrammēti. Dzīvojot tumsas valstībā, jābrīnās, ka Sansenai tik ilgi izdevies saglabāt vismaz savu piederību humanoīdu hierarhijai, jo spēja demonstrēt Dievišķus brīnumus ar tādu pārprogrammēto megastonu skaitu, sen zudusi.

Manu diskusiju klubu “Kosmiskā apziņa” apmeklē Dzintra, kuras dvēseli ārieti sauc par Tristu. Arī viņai divas māsas ir inkarnējušās uz Zemes, bet, diemžēl, dažādās valstīs. Konkrētas adreses neesam mēģinājuši noskaidrot, bet zinām, ka viena jau atgriezusies Medesa valstībā, jo viņas pēdējais ķermenis ir miris. Ja Dzintra ļoti gribēs, tad atradīs savas dvēseles māsu. Tiesa, pašai Tristai neklājas viegli, jo ir daudz pārprogrammētu megastonu, kas nabaga dvēselīti noveduši maldu ceļos. Dvēselīte cenšas no šīs situācijas izkļūt, bet, lai to izdarītu, viņai jāatjauno informācijas krājumi. Informācijas ieguves dēļ, dvēsele stimulē Dzintru apmeklēt dažādas lekcijas, kursus, kur var iegūt nepieciešamās zināšanas, bet, vairāk vai mazāk, tās visas ir maldu mācības. To, vai tas, ko mācu es, ir vērtīgs, Dzintra vairs nespēj kopā ar Tristu noteikt, tik liels ir apjukums, tāpēc grūti prognozēt, vai izdosies glābt Dzintras dvēseli, jo viņas liktenis ir lielā mērā atkarīgs no Dzintras.

Tāds īsumā šis stāsts par 3 dvēselēm māsām ārietēm.

Dvēseles māsas var iemiesoties fiziskajos ķermeņos, kas ir vienas mātes fiziskā līmeņa bērni, bet tā notiek visai reti. Man ir nācies saskarties ar dažiem interesantiem gadījumiem, un šie cilvēki pat nenojauš, ka bez ķermeņu radniecības pastāv vēl augstāka līmeņa radniecība.

Cēsīs bija jāizmeklē gadījums, kad noslīkušā brāļa bēru dienā otrs brālis iemiga daudzu diennakšu ilgā letarģiskā miegā. Mediķi nespēja tikt skaidrībā par iemesliem un domāja, ka tās ir smagu pārdzīvojumu sekas. Informācija, kādu ieguvu par faktiskajiem iemesliem, bija pārsteidzoša. Abos miesīgajos brāļos bija iemiesojušās dvēseles māsas, turklāt ārietes humanoīdi. Bēru dienā mirušā brāļa dvēsele paņēma līdzi uz Medesa valstību dzīvā brāļa dvēseli, lai pārrakstītu informāciju (nodotu zināšanas) no savas dvēseles megastoniem uz Zemes palikušā dzīvā brāļa dvēseles megastoniem. Pēc tam, kad informācijas pārrakstīšana bija notikusi, dvēsele tika atgriezta dzīvā brāļa ķermenī ar krietni bagātāku informācijas daudzumu. Letarģiskajā miegā gulošais pamodās, it kā nekas nebūtu noticis, un fiziskā ķermeņa apziņas līmenī pat nenojauta, cik daudz garīgi bagātāks kļuvis guļot.

Dzīve Sakorā

Planētu Zeme Tu izvēlējies Pēc dzīves Sakorā.

Ar talantiem daudziem Tu iemiesojies Ķermenī kādā vakarā.

Tumsas spēki ir cīnījusies,

Lai Tevi maldu ceļos vestu.

Daudzi ir brīnījusies,

Ka neesi kritis tik tālu, lai Tevi testu Par grēku nastu,

Ko plecos kraut Tev mudina

Tie, kas sodien Dieva vārdu sludina,

Lai Tu ellē dziļāk vietu rastu,

Jo nepatīc Tu tāds,

kas cilvēci pie Dieva vestu.

Zīmējuma augšdaļā Sakoras apvalka mala, līdzīgi Zemes enerģētiskajam apvalkam. Vidusdaļā planēta Sakora ar tās pilsētām. Lejasdaļā simboliska Zeme.

Trīsvienības iemiesošanās.

Jūs bijāt trīs,

Kas Zemes ceļu staigājāt.

Nu esat palikušas tikai divas,

Jo trešā atgriezusies Dieva valstībā,

Un viņas Zemes ceļš ir zudis.

Jūs bijāt trīs bērni vienai mātei,

Kas Zemes dzīvē nesatikāties,

Bet palikušas esat divas,

Lai Dievs

Jums kādreiz satikties vēl ļauj!

Trīsvienības piedzimšana iemiesošanās. Vienas mātes (mentālā ķermeņa) trīs bērni (dvēseles) iemiesojušies uz planētas Zeme.

Zaļā un rozā josla simbolizē šo cilvēku dzīves ceļus.

Viens no šiem cilvēkiem miris, tāpēc nav trešā ceļa, ir tikai dvēseles simbols lode.

Cilvēks dvēseles radītājs

Arī cilvēka fiziskais ķermenis var piedalīties dvēseles radīšanas procesā. Latvijā ir cilvēki, kas ar to nodarbojas. Tiesa, viņi pilnībā neapzinās, ka piedalās jaunas dvēseles radīšanā. Ārzemēs ir cilvēki, kas šos procesus pārzina apziņas līmenī un manipulē ar šīm zināšanām. Pamatā ar to nodarbojas astronoīdi ārieši, kas inkarnējušies ar augstvērtīgām ģenētiskām programmām piesātinātos ķermeņos. Viņi meklē iespējas savas hierarhijas dvēseļu inkarnācijai, atrodot mātes ar augstvērtīgiem gēniem, lai ar šo sieviešu palīdzību, apaugļojot viņas, radītu iespēju velnišķu dvēseļu inkarnācijai uz planētas Zeme. Daļēji šis process atspoguļots amerikāņu filmā “Astronauta sieva”. Tur parādīts, kā astronautu dvēseles humanoīdus orbītā apēd astronoīdi un inkarnējas astronautu ķermeņos. Uz Zemes atgriežas tie paši ķermeņi, bet ar citām dvēselēm. Viņi apaugļo savas sievas un inkarnē abās četrus astronoīdus āriešus. Viena no sievām, sapratusi, kas noticis, nogalina sevi kopā ar dvīņiem viņas ķermenī, lai nepieļautu divu velnu piedzimšanu. Arī otra sieva mēģina izdarīt to pašu, bet astronauta velnišķā dvēsele apēd sievas dvēseli, inkarnējas sievas ķermenī un saglabā dvīņus. Filmas noslēgumā parāda, kā skolas autobusā iesēžas un brauc divi velnēni. Sī filma ir patiess stāsts par reāliem notikumiem, kas risinās mums visapkārt.

Pastāstīšu, kā astronoīdu vadīti, fiziskie ķermeņi piedalās velnišķu dvēseļu radīšanā pie mums Latvijā. Man ir zināmi konkrēti cilvēki, bet šeit nesaukšu viņus vārdos, jo negribu, lai mani pēc tam vazā pa tiesām, kur sēž “akli” tiesneši, un soda mani par cilvēku “apmelošanu”, bet pašu aizsūta uz psihiatrisko slimnīcu “ārstēties”. Psihiatriskās slimnīcas šobrīd aizstāj krustā sišanas sodu un sārtā dedzināšanas procesu, kur astronoīdi iznīcināja katru, kurš redzēja un zināja vairāk.

Tātad, lai dvēseli varētu radīt, viņai vajadzīga mājvieta fiziskā plāna veidojums, kas nodrošinās vajadzīgos procesus. Sāda mājvieta var būt arī akmens. Latvijā ir cilvēki, kas ap savām mājām veido akmeņu krāvumus (es šeit nedomāju sētu, baseinu un citu dekoratīvu elementu veidošanu) un pie šiem akmeņiem piesaista cilvēkus ar apgalvojumiem, ka šie akmeņi ir īpaši: ar tiem varot sarunāties vai arī, ka šie akmeņi esot apveltīti ar dziednieciskām īpašībām. Latvijā ir kāds vīrietis astronoīds, kurš pats, nespēdams sarunāties ar akmenī iesprostotu, velnišķu dvēseli, piesaista ekstrasensus, kas spējīgi dzirdēt informācijas raidījumus astrālajā plānā. Sie ekstrasensi nodod akmenī iesprostotās dvēseles sniegto informāciju šim vīrietim, bet viņš raksta par to grāmatas. Pilnīgi skaidrs, ka astronoīds, kas ir akmenī, pamatā melo, jo tikai ar meliem viņš var piesaistīt sev vajadzīgo enerģiju.

Kā rodas šīs dvēseles akmeņos? Atsevišķos gadījumos tas ir Dieva sods astronoīdam par viņa velnišķajiem darbiem. Tas ir kā cietums, no kura nevar izkļūt, bet var sarunāties ar citām dvēselēm. Latvijā vairākumā man zināmajos gadījumos, akmeņi ir kā jaunradīto astronoīdu dvēseļu pagaidu mājvietas, no kurām astronoīdi izkļūst ārā vienmēr, kad vien viņiem to pavēl radītājs velns, kas inkarnējies cilvēka fiziskajā ķermenī.

Iedomāsimies situāciju, ka esat ciemos kādā privātmājā, ap kuru ir daudz laukakmeņu krāvumu. Jūs ielūdzis ciemos šīs mājas saimnieks. Brīžiem jums ir dažāda rakstura nepatīkamas sajūtas, bet šo sajūtu iemesli ir neizprotami. Jūs pat nenojaušat, ka šajā brīdī šī mājas saimnieka dvēsele velns, uzbrūk jūsu dvēselei. Astrālajā plānā notiek kauja. Parasti astronoīdi, kas māk radīt jaunas dvēseles, ir ar lielām kaujas spējām. Viņu uzdevums, šajā situācijā, nav nogalināt jūsu dvēseli, bet iegūt noteiktu daudzumu megastonu no jūsu dvēseles, lai, tos ievietojot akmenī, veidotu jaunas velnišķās dvēseles. Viens šāds vīrietis, kuru personīgi pazīstu, dzīvo Cēsu pusē. Viņa akmens krāvumos ir daudz šādu jaunradītu dvēseļu astronoīdu, kuras viņš izmanto velnišķu uzdevumu realizācijai. Viņa uzdevums ir, ne tikai radīt jaunas dvēseles, bet radīt arī cilvēkbērnus, kur šīs dvēseles inkarnēt. Tāpēc šis vīrietis atrod atbilstošu sievieti un apaugļo viņu. Pēdējai sievai nācās dzemdēt trīs bērnus. Apaugļošanas procesa brīdī, kad spermatozoīds iekļūst olšūnā, astronoīds dvēseli, kas līdz šim dzīvojusi akmenī, inkarnē “topošajā” bērnā. Un tā visos trīs cilvēkbērnos viņš inkarnēja paša bērnus velnus. Māti, kura savas funkcijas bija izpildījusi, nācās aizvest uz psihiatrisko slimnīcu, jo, ārstu skatījumā, viņa sajuka prātā, bet es zinu, ka, faktiski, astronoīds apēda šīs sievietes dvēseli, bet ķermenis bez dvēseles neko sakarīgu veikt nav spējīgs. Sis vīrietis apziņas līmenī nesaprot, kas notiek, jo dvēsele viņam liek no visām malām vest akmeņus, pamatojot to ar šo akmeņu dabisko skaistumu, kas uzlabo skatu ap māju.

Latvijā ir vēl kāds vīrietis, kurš neved akmeņus uz savu māju, bet gan cilvēkus ved pie akmens krāvumiem dažādās vietās. Tajā skaitā arī uz Pokaiņu akmens krāvumiem, kur tiek atsegti atsevišķi akmeņi. Katram akmenim tiek izdomāts nosaukums un melīgs stāsts par šo akmeņu brīnumainajām spējām. Laikā, kamēr cilvēki atrodas šo akmeņu tuvumā un šis vīrietis

-     astronoīds stāsta savus izdomātos stāstus, viņa dvēsele tikmēr vampirē no klātesošajiem enerģiju un vienlaicīgi zog megastonus, kurus piesaista konkrētiem akmeņiem, veidojot jaunu velnu grupējumu. Cilvēki ir apmānīti vairākkārt: pirmkārt, stāstījums par to, ka Pokaiņi ir svētvieta, ir meli, un tādi paši meli ir tas, ka tur esošajiem akmeņiem piemīt dziednieciskas spējas. Ja kāds tur tiešām izārstējas, tad pavisam citu iemeslu dēļ (par to sīkāk nodaļā “Slimības un to ārstēšana”). Turklāt, par visiem šiem meliem cilvēki krāpniekam, bez tā, ka ir devuši tam enerģiju, maksā vēl naudu par pasākumu organizēšanu. Arī šis vīrietis apziņas līmenī domā, ka veic Dievišķu darbu, izglītodams cilvēkus, un pat nenojauš, ka ir tikai vadāma lelle, kuru vada viņa velnišķā dvēsele.

Sos fiziskos ķermeņus, kurus vada astronoīdi, mēs nedrīkstam ne sodīt, ne nosodīt, jo viņi nezina, ko dara, lai gan ārzemēs ir augsta līmeņa cilvēki astronoīdi, kuri pilnībā apzinās, kas viņi ir un ko dara. Viņu darbība mūsu prātam grūti aptverama un pieņemama.

Katru, kurš mēģinās kaut vai daļēji organizēt, tālāk aprakstītos procesus, gaida smags sods, tāpēc tikai izlasiet un pieņemiet zināšanai. Protams, visus sīkumus es arī nedrīkstu izpaust.

Procesa organizēšanā cilvēks palūdz velnam (protams, ne augstākajam hierarhijā) informāciju, kā precīzi veikt visas darbības. Tālāk, veicot atbilstošas manipulācijas fiziskā plāna līmenī, tiek sagatavota vide astronoīda inkarnācijai. Sī vide var būt kā pagaidu dzīvesvieta akmenī, kokā, lellē vai j ebkurā citā priekšmetā. Sī dzīvesvieta var būt arī j aunradītā bērnā un tad tam īpaši tiek sagatavota sieviete, ko viņa pati parasti nenojauš. Sis process parādīts ASV uzņemtā filmā “Pasaules gals”. Astronoīds vīrietis piesaista citu astronoīdu un sākumā divi velni dzīvo vienā vīrietī. Kad viņi atrod sievieti, viņa tiek apaugļota, un tā dvēsele, kurai caur šo sievieti bija jāinkarnējas saskaņā ar Dieva plānu, tiek padzīta vai vēl ļaunāk apēsta. Jaunajā auglītī iemiesojas velns, kas kādu laiku dzīvoja vienā ķermenī ar otru velnu.

Ja astronoīds ir sieviete, tad parasti šīm sievietēm patīk nodarboties ar orālo seksu. Kāpēc? Tāpēc, ka arī spermatozoīdiem ir dvēseles, kurām katrai ir ~ 10 megastonu ±5 gab. Tad, kad šāda sieviete norij spermu, viņas dvēsele savā pārziņā pārņem spermatozoīdu dvēseles. Zinot, kāds spermatozoīdu daudzums izdalās vidēji vienā reizē, jūs varat noteikt, cik miljonus megastonu vienā reizē iegūst šis velns. Tiesa, spermatozoīdu megastonos informācijas daudzums ir minimāls, jo šai dvēselītei jānodrošina tikai minimāla uzdevuma izpilde ģenētisko kodu nogādāšana līdz olšūnai. Bet arī šī informācija ir noderīga sievietei astronoīdam. Plus caur megastonos uzkrāto enerģiju viņa sev iegūst milzīgus energoresursus. Daļu megastonu astronoīds izmanto savu datu bāžu palielināšanai un enerģijas ieguvei, bet daļu sāk pārprogrammēt un veidot no šiem megastoniem bērnu astronoīdu. Kad šāda sieviete atradusi ģenētiski atbilstošu vīrieti, to viņai palīdz izdarīt dvēsele, tad viņa ļauj sevi apaugļot un šajā bērnā tiek inkarnēts šīs sievietes velnišķās dvēseles radītais bērns velns.

Par mīlestību un seksa attiecībām starp humanoīdu un astronoīdu daudz šausminoša vēl plašāk izlasīsiet nodaļās “Sekss” un “Mīlestība”. Seit vēl piebildīšu, ka spermatozoīdos esošās dvēseles rada atbilstoša vīrieša dvēsele. Savukārt olšūnas dvēselīti ar ~ 50±5 megastonu rada sievietes dvēsele. Sajās lielajās dvēselēs ir visa informācija, kas vajadzīga spermatozoīda un olšūnas dvēselītēm. Tāpēc tiek radīts atbilstošs megastonu skaits ar vajadzīgo informāciju.

Astronoīdi ārieši, visspēcīgāko velnu radītāji

Astronoīdu āriešu zināšanu līmenis ir nesalīdzināmi augstāks par Zemes velnu līmeni un teorētiski tie spēj radīt jaunas, velnišķas dvēseles sevī, kā to dara humanoīdi ārieši. Bet, kā jau minēju, tad tikai teorētiski, jo praktiski viens astronoīds to nevar izdarīt vairāku iemeslu dēļ. Pirmkārt, astronoīdi nevar ciest, ka kādam citam astronoīdam kaut kas ir izdevies, tāpēc viņi saplosītu gabalos jebkuru jaunradītu dvēseli.

Tā kā savas rindas viņiem tomēr jāpapildina, tad jaunu astronoīdu radīšanai apvienojas kā minimums trīs vai vairāk velnu. To viņi dara tāpēc, lai vieglāk varētu nosargāt jauno velnēnu, kamēr tas pieņemsies spēkā.

Velni bērnus rada, lai tie viņiem kalpotu, veicot viņiem pašiem nepatīkamākos uzdevumus. Tikai sadarbībā vairāki augsta līmeņa velni vadoņi var radīt bērnu, kas pildīs viņiem vajadzīgos uzdevumus.

Bērna radīšanas laikā šie astronoīdi saplūst vienā sistēmā, apvienojot visus savus megastonus un gēlijus. Iznāk viens milzīgs velns monstrs, kuram zemākā līmeņa velni baidās traucēt jauna velna radīšanas darbā.

Tā kā astronoīdi nemāk radīt jaunus megastonus, tad viņi izmanto savējos, tos pārprogrammējot atbilstoši vajadzībai. Visi radīšanas procesā saplūdušie velni jaunajā radījumā ieliek katrs apmēram vienādu savu megastonu skaitu, tikai ar atšķirīgu informāciju.

Pēc “piedzimšanas” šāds velnēns ir ļoti nepilnīgs, jo viņa radītāji nenodod visu, viņa patstāvīgai dzīvei nepieciešamo informāciju. To viņi nedara tāpēc, lai viņu radījums nespētu bez viņiem dzīvot un

būtu vienmēr no tiem atkarīgs. Viņi savā bērnā, piemēram, neieprogrammē informāciju, kā iegūt izdzīvošanai nepieciešamo enerģiju, un šīs informācijas trūkums ir kā saite, kas bērnu notur pie radītājiem.

Humanoīdam to ir grūti saprast, jo viņš sava bērna labā ir gatavs atdot pat savu dzīvību, nerunāj ot nemaz par visu iespējamo izglītības sniegšanu.

Te vēlreiz atgādinu, ka astronoīdi rada sev kalpojošos un ļoti baidās, ka viņu radītais vergs var kļūt pārāk gudrs. Tur nepastāv draudzīgas attiecības, nerunājot nemaz par mīlestību. Ja paša bērna radītāji slēpj no viņa, kā, piemēram, nozagt enerģiju humanoīdam, tad protams nav ko cerēt, ka viņam to iemācīs citi velni, bet humanoīdi to nav tiesīgi darīt.

Sāds jaunradīts velns ir nepilnīgs arī tādā ziņā, ka viņam 100% nedarbojas hārtiji un viņš no attāluma pat saviem radītājiem nespēj raidīt informāciju, kur nu vēl sazināties ar velnišķās hierarhijas pārstāvjiem citās Visuma vietās. Kā iedarbināt hārtijus, nezin vairums velnu āriešu, jo augstākā līmeņa velni, baidoties no konkurences, pārējiem šo informāciju slēpj. Sī iemesla dēļ, radītāji sūta savus bērnus, lai tie šo informāciju nozog humanoīdiem un atnes arī viņiem. Tā šie velni vergi dažādā veidā cenšas pietuvoties humanoīdiem āriešiem un nozagt ne tikai informāciju, bet arī enerģiju un sūtīt saviem radītājiem.

Lai veiktu šādu noziedzīgu darbību, vecāki ir spiesti atklāt daļu noslēpumu par to, kā nolasīto informāciju no humanoīda datu bāzes un nozagto enerģiju nogādāt viņiem. Bērns velns ar laiku aptver šo sistēmu darbību un, negribēdams vairs kalpot saviem radītājiem, vēršas pret viņiem un kļūst par to lielāko ienaidnieku.

Sādus jaunradītus velnus astronoīdi ārieši lielā daudzumā izvieto uz Zemes, augstāk minēto uzdevumu veikšanai, tiešā cilvēku humanoīdu tuvumā, arī dabā Ar to izskaidrojams fakts, ka noteiktās vietās dabā cilvēki ne vienmēr jūtas labi, bet dažreiz pat sliktāk. Tas, protams, nenozīmē, ka visur, kur dabā cilvēks jūtas sliktāk, ir astronoīdi. Slikta pašsajūta var būt saistīta arī ar citām dabā sastopamām anomālām parādībām. Sādi astronoīdi bieži tiek savu radītāju ieslodzīti milzīgos akmeņos, kurus cilvēki nāk aplūkot. Un, kamēr cilvēki ir tā tuvumā, velns zog viņiem enerģiju. Sie vampīri var atrasties arī milzīgos, vecos, atmirušos kokos, kuros daudzkārt iespēris zibens u.c. Ja šādu akmeņu vai koku tuvumā pasliktinās jūsu pašsajūta, tad tā ir zīme, ka objektā varbūt atrodas jūsu redzes diapazonam neuztverams astronoīds.

Ne velti mūsu senči šādus lielus akmeņus bieži nosaukuši par velna akmeņiem, jo senčiem nesalīdzināmi lielākā skaitā bija attīstīta astrālā redze.

Atrodoties fiziskajā plānā un labi pabarojies, šāds astronoīds atgriežas paralēlajā pasaulē un atdod enerģiju saviem vecākiem, bet, ja viņš kļuvis pietiekoši gudrs, tad ar akumulēto enerģiju spēj dzīvot patstāvīgi ilgu laiku un gaidīt savu iespēju inkarnēties.

Viņa radītāji kādu laiku cīnās par ietekmes uzturēšanu pār savu bērnu vergu, bet saņēmuši bieži vien pat nāvējošus triecienus no sava bērna, liek to mierā, ļaujot tam dzīvot patstāvīgi.

Par astronoīdu āriešu radīšanu Lazeira man varēja pastāstīt tikai 70% apmērā, jo pārējo nevarot pārtulkot latviski, atbilstošu latviešu valodas vārdu un jēdzienu trūkuma dēļ.

So procesu atspoguļojums sastāvēšot gandrīz no vieniem jaunvārdiem, kuru atšifrējumu cilvēki vēl tāpat nespēšot saprast, tāpēc svarīgi esot šos procesus izprast vismaz pašos pamatos.

Radīšana elles apstākļos

Astronoīdu radīšanas process Medesa pasaules zemākajos līmeņos ellē ir nežēlīgs un šausmu pilns. Astronoīdi nemāk radīt kūniņu, un viņiem liekas rūpes arī nav vajadzīgas, ja ir ātrāks ceļš, kas apmierina viņu velnišķās vajadzības. Pamatā tas notiek elles zemākajos slāņos, apēdot dvēseles humanoīdus, kurām piespriests nāvessods. Sis process ir grūti aprakstāms, bet mēģināšu to izdarīt. Tiek paņemtas divas atsevišķas dvēseles un saplosītas gabalos. Velnišķie megastoni no abām dvēselēm tiek sagrupēti vienā sistēmā un pēc atbilstošas apstrādes 100% astronoīds gatavs. Vēl nepārprogrammētie dievišķie megastoni savukārt arī tiek salikti kopā un veido gandrīz 100% humanoīdu ar to piebildi, ka šajā dvēselē ir ielikti informatīvie vīrusi, kas ļoti ātri savairosies un pārprogrammēs visus megastonus. Tas būs viegli izdarāms, jo šī jaunradītā “aitiņa” atrazdamies “vilku barā” būs arī pati spiesta pārtapt vilkā, ja ne, tad tiks plosīta vēl un vēl. To var salīdzināt ar situāciju, kad dzīvam cilvēkam kāds vispirms nogrieztu roku, lai to piešūtu citam. Tad varbūt kādam ievajadzēsies kāju, kuru viņam nogriezīs, lai atkal piešūtu citam, un tā līdz brīdim, kad izņems kādu iekšējo orgānu, bez kura vairs cilvēks kā sistēma, dzīvot nevarēs. To izdarīs tikai tāpēc, ka vairākums būs nolēmis upurēt tieši šo cilvēku, j o viņš, kaut kādu iemeslu dēļ, neiederas citu vidū. Viņam var būt izvirzīti noteikumi, ka aprobežosies tikai ar rokas amputāciju un saglabās dzīvību, ja pieņems tās sabiedrības dzīves normas, kurā pašreiz atrodas. Tātad arī humanoīdam, kas nosūtīts uz elli, daudzās situācijās jākļūst par astronoīdu vai arī viņš tiks saplosīts. Reti kurai dvēselei

-    humanoīdam izdodas saglābāt dzīvību un izkļūt no elles dziļākajiem slāņiem.

Dvēseles sadalīšanas procedūra ir ļoti vienkārša. Pārprogrammētie megastoni, kas arī ir dzīvas būtnes, protams, grib dzīvot un viņiem vienalga, kādā dvēselē dzīvot, lai tikai eksistence turpinās. Pārprogrammētie, kas šādās situācijās ir vairākumā, sāk karu ar nepārprogrammētajiem un gandrīz vienmēr uzvar. Jau iepriekš rakstīju, ka šim procesam tiek vienlaicīgi paņemtas divas dvēseles un abās notiek identiska cīņa. Automātiski abās dvēselēs pozitīvās megastonu daļas apvienojas, atbrīvojoties no negatīvās daļas. Jeb, precīzāk sakot, tie paši pamet pozitīvo daļu, iepriekš ielaižot pozitīvajā daļā informatīvos vīrusus, kuru uzdevums jau iepriekš aprakstīts.

Līdzīgs process notiek abu dvēseļu gēliju spirālēs. Tā kā nāvei tiek pamatā nolemtas dvēseles ar 60 70% un vairāk pārprogrammētu megastonu, tad arī gēlijā vairāk kā 50% jau ir pārprogrammēti. Arī šajās spirālēs notiek dalīšanās pozitīvajās un negatīvajās daļās. Pēc tam tās atbilstoši komplektējas kopā. Sākotnēji jaunradītās dvēseles ir kroplas, bet dzīvojot ellē viņām noteikto laiku, tās pilnveidojas. Ar laiku visu sistēmu, arī gēlija, darbība tiek normalizēta.

Astronoīdi savus bērnus nerada mīlestībā, bet tikai un vienīgi savas armijas vajadzībām, lai vairotu tās rindas. Lai visās situācijās ar vairākuma spēku gūtu uzvaras un pārņemtu varu. Caur varu viņi var pilnveidoties paši un, pārkārtojot izglītības sistēmas, pārprogrammēt humanoīdus, kas kļūst par viņu pakalpiņiem. Viņu galvenais mērķis kļūt nepārspējamiem visās jomās.

Daudz un dažādos veidos tiek radītas Medesa dzīvības formas, kas pēc tam pašas rada citas dzīvības formas, arī fiziskajā plānā, un viena no tām ir cilvēks. Bet mums vienmēr jāatceras, ka cilvēks ir fiziskais ķermenis, kuru vada dvēsele. Bet pats svarīgākais mums jāapzinās, kas viņa ir un kur viņa mūs ved.

MĒS ESAM TIK DAŽĀDI

Cilvēku dažādība izpaužas ne tikai pēc to iedalījuma rasēs, tautās, šķirās, vīriešos un sievietēs, katra indivīda rakstura un ārējā izskata, bet arī pēc to dvēseļu stāvokļa. Galējā polarizācija ir humanoīdi Dieva hierarhijai piederošie, un astronoīdi velna hierarhijai piederošie. Ir vēl ļoti daudz starpstadiju, kuras rodas humanoīdiem grimstot velnišķos darbos. Retajam vēl izdodas izkļūt no velnišķā muklāja, bet ļoti daudzi lēnām grimst, kamēr kļūst par 100% astronoīdiem. Sādā situācijā viņiem jāgaida tiesas diena, kas agrāk vai vēlāk, pienāk.

Tāds jēdziens, kā “radniecīgas dvēseles”, savstarpēji attiecināms gan uz astronoīdiem, gan arī uz humanoīdiem. Bet astronoīda dvēsele nekad nevar būt radniecīga humanoīda dvēselei, pat tādā gadījumā, ja viena dvēsele inkarnējusies mātē, bet otra viņas bērnā. Sādā situācijā, kas praksē gadās diezgan bieži, fiziskie ķermeņi tiecas viens pēc otra, bet dvēseles karo savā starpā. Psiholoģijā to sauc par psiholoģisko nesaderību, bet tas vēl ir pārāk maigi teikts, jo šī psiholoģiskā kara rezultāti, agrāk vai vēlāk, vienai no divām karojošām pusēm beidzas traģiski. Tas, kura uzvarēs, ir atkarīgs no dvēseles gudrības pakāpes un enerģētiskās jaudas.

Mūsu dažādība ir atkarīga ne tikai no piederības humanoīdiem vai astronoīdiem, bet arī no katras dvēseles attīstības līmeņa. Ja cilvēka dvēselē iespējamais megastonu skaits ir no 500 līdz 10 miljoniem, tad arī fiziskā ķermeņa līmenī šī milzīgā starpība izpaužas neatkarīgi no tā vai fiziskais ķermenis ir 5 vai 50 gadu vecs. Cilvēkam, kura dvēselei mazs megastonu skaits, ir ļoti grūti apgūt lietas, kas cilvēkam ar lielu megastonu skaitu liekas vienkāršas. Seit arī slēpjas atbilde uz mūžseno jautājumu, kāpēc intelekta testos indivīdiem, kuri auguši un mācījušies vienādos apstākļos, ir tik atšķirīgi rādītāji.

Tāpat, kā dzīvojot sabiedrībā, mums katram ir sava vieta kādā hierarhijā, kuru veido valsts vai privātstruktūras, arī dvēselēm pastāv noteikts hierarhiskais iedalījums. Visvieglāk to ir salīdzināt ar armijas hierarhiju, kur pašā piramīdas augšā ir virspavēlnieks, zem viņa ģenerāļi, tad virsnieki un visbeidzot kareivji. Starp šiem pamatlīmeņiem ir daudz starplīmeņu, kuros ir ģenerāļi, virsnieki un kareivji ar dažādu gradāciju.

Dievišķajā hierarhijā dvēseles atrašanos noteiktā līmenī viennozīmīgi nosaka faktiskais izglītības līmenis un attieksme pret noteiktu dievišķu uzdevumu izpildi. Tātad bez zināšanām ir jābūt arī spējai tās realizēt saskaņā ar Dieva noteikto kārtību. Ja spējas kaut kādu iemeslu dēļ ir tikai daļējas vai vispār zudušas, tad šādu dvēseli apzīmē ar simboliskiem vārdiem krītošais eņģelis vai kritušais eņģelis. Sāda dvēsele parasti ir velnišķās hierarhijas pārstāvju upuris un, agrāk vai vēlāk, tā tiek pilnībā pakļauta velna vajadzībām. Izteikumi par tā saukto kalpošanu diviem kungiem pamatā attiecas uz daļēji kritušajām dvēselēm, kuras vēl cenšas palikt dievišķajā hierarhijā, bet vienlaicīgi jau tik lielā mērā kalpo velnam, ka neapturami tuvojas brīdis, kad dievišķās hierarhijas pārstāvji pilnībā atteiksies no mēģinājumiem glābt šo dvēseli.

Sākotnēji velnišķā hierarhija veidojās no kritušajām dvēselēm tādām, kuras nepildīja dievišķos pienākumus. Vēlāk velnišķie spēki iemācījās radīt 100% velnišķas dvēseles, jo dievišķās pārmānīt pie sevis bija ļoti grūti. Jāsaka, ka grūti tas bija līdz brīdim, kad pasaulē sāka parādīties masu informācijas līdzekļi. Bet to, kā notiek pārvilināšana, uzzināsiet

nākošajās nodaļās. Kā jau iepriekš minēju, zinātniskajā terminoloģijā dievišķās dvēseles sauc par humanoīdiem augsta līmeņa būtnēm, bet velnišķās par astronoīdiem zema līmeņa būtnēm. Būtiskākā atšķirība ir tāda, ka humanoīdi kalpo citiem, ievērojot Dieva likumus, bet astronoīdi jebkuriem līdzekļiem visu cenšas pakārtot savām vajadzībām.

Kā vienas, tā otras hierarhijas dvēseles var būt vietējās zemietes vai arī ārietes, kuras nākušas no augstākiem paralēlo pasauļu līmeņiem.

“Viņš (Jēzus) tiem sacīja: ”Jūs esat no zemes, es esmu no augšienes, jūs piederat šai pasaulei, es nepiederu šai pasaulei. ”

(Jāņa 8:23)

Paralēlajās pasaulēs dvēseles nekarājas vienkārši gaisā, bet dzīvo uz Medesa pasaules planētām. No tā secinām, ka dvēseles ārietes var saukt arī par citplanētietēm. Savukārt no tā saprotam, ka citplanētieši mūsu vidū (tikai ne gluži tādā veidā, kā mēs to gaidām) ir kopš civilizācijas uz planētas Zeme pastāvēšanas sākuma, turklāt skaitliski ļoti lielā daudzumā un visās tautās. 35% no Zemes dvēselēm ir citplanētietes. Arī es personīgi pazīstu daudzus citplanētiešus un ar viņu palīdzību rakstu šo grāmatu, jo, kā jau rakstīju ievadā, man, zemietim, ir nepietiekoša pieeja informatīvajām bāzēm, lai pēc iespējas precīzāk uzrakstītu man uzdoto. Tāpēc informāciju lūdzu citplanētiešiem, lai viņi man detalizēti izskaidro visu par dvēseles uzbūvi, Visuma uzbūvi un arī citu mani interesējošo, lai es to varu tālāk darīt zināmu jums. Visi citplanētieši, kas pārstāv dievišķo hierarhiju, ir nesalīdzināmi gudrāki par Zemes iedzīvotājiem, kā jau agrāk uz to norādīja arī Kristus:

“Kas nāk no augšienes, tas ir pār visiem; kas ir no zemes, ir no zemes, un viņa runa ir no zemes. Kas nāk no debesīm, tas ir pār visiem. ”

(Jāņa 3:31)

Ārieši humanoīdi uz Zemes ir 18%, kas ir nedaudz vairāk par 1 miljardu cilvēku. Seit vēlreiz norādīšu, ka augstāks attīstības līmenis par Zemes iedzīvotājiem ir arī velnišķās hierarhijas pārstāvjiem āriešiem, kuru uz planētas Zeme ir ļoti daudz 17%.

Atgādināšu, ka runa ir par dvēselēm Medesa pasaules pārstāvēm. Tādi citplanētieši, kā mēs parasti tos saprotam (fiziskajā plānā savādākus), arī ierodas uz Zemes, bet viņu salīdzinoši šeit ir maz. Fiziskā plāna citplanētieši arī iedalās Dieva un velna pārstāvjos. Pirmie pēta Zemi un visu, kas ir uz tās, nenodarot planētai un tās pārstāvjiem nekādu ļaunumu, otrie eksperimentē ar cilvēku genofondiem un dvēselēm, lai iegūtu tikpat vērtīgus un skaistus ķermeņus kā cilvēkam. Velnišķās hierarhijas pārstāvji imitē savu lidaparātu avārijas, lai varētu kontaktēties ar Zemes pārstāvjiem un izliktos par humanoīdiem. Ne viņu ārējais izskats, ne iekšējais saturs par to neliecina. Bet cilvēki, kuriem ir maz zināšanu šajā jomā, akli tic astronoīdu meliem, uzskatot tos par humanoīdiem, un pat nenojauš, ka viņu priekšā stāv viena no velnišķās hierarhijas izpausmes formām. Spilgtākais piemērs tam ir publicētie citplanētiešu attēli. Viņu augstais zināšanu līmenis ir nenoliedzams un ir pierādīts ar viņu lidaparātu tehnisko līmeni un cita rakstura spējām, tāpēc ir saprotama līdervalstu ieinteresētība kontaktos ar citplanētiešiem. Diemžēl, apmaiņā pret augstām tehnoloģijām, šo valstu vadītāji pārdod ne tikai savas dvēseles velnam, bet arī visu planētu, paši kļūdami par velna pakalpiņiem. Rūpīgi slēpjot no cilvēces informāciju par šo divu spēku faktisko raksturu un darbības formām, valstu vadītāji, agrāk vai vēlāk, par to dārgi samaksās.

Ja fiziskā plāna astronoīdus mēs varam atklāt bez problēmām, tad Medesa plāna astronoīdus var ieraudzīt tikai mūsu dvēseles ar trialbu un vizualizēt šo tēlu mūsu fiziskā ķermeņa smadzenēs. Tāpēc cilvēki, kas redz dažādus mistiskus briesmoņus, ir nevis slimi un ārstējami, bet ir pilnīgi veseli, jo redz velnus paralēlo pasauļu pārstāvjus. Un viņi tiešām ir dažādi briesmoņi! Ar dažādām programmēšanas metodēm mums ir nobloķēta spēja redzēt paralēlās pasaules un, ja ar programmēšanu vien viņiem vēl ir par maz, tad palīgā tiek ņemti arī medikamenti, lai pilnībā iznīcinātu noteiktu daļu smadzeņu sistēmas tiem cilvēkiem, kuri šo spēju vēl nav zaudējuši.

So grāmatu rakstu tādēļ, lai Jūs, cilvēki, atkal kļūtu redzīgāki un ieraudzītu, ka pasaule ir pilna ar mošķiem. Ja mēs viņus spēsim ieraudzīt, tad noslaucīt tos no Zemes virsas būs jau daudz vienkāršāk. Tiem, kuri vēl neredz sniegšu informāciju, ar kuras palīdzību sākumā varēsiet aptuveni noteikt, kas dzīvo katrā cilvēkā Dieva vai velna pārstāvis. Ar laiku Jūs to pratīsiet noteikt ļoti precīzi.

Daudzi cilvēki ar grāmatu un runu palīdzību ir mēģinājuši cilvēcei atklāt patiesību, jo gandrīz nevienā Zemes skolā nopietni nemāca to, kas un kādi ir tumsas un gaismas spēki.

Arī Vladimirs Megrē grāmatā “Anastasija” raksta, ka Anastasija iebilda, kad viņš gribēja skanošā ciedra ārstnieciskos gabaliņus izdalīt cilvēkiem. Uz viņa jautājumu, kāpēc nedrīkst, Anastasija atbildēja:

“Sie gabaliņi nokļūs kā pie labiem tā pie sliktiem cilvēkiem, bet visticamāk, ka tiks sagrābti tieši no negatīvo indivīdu puses. Un rezultātā atnesīs vairāk nelaimes, kā labuma. Galvenais ir palīdzēt labajiem cilvēkiem, kas ved uz gaismu nevis sliktajiem, kas ved strupceļā. Palīdzot visiem, labā un ļaunā balanss saglabāsies vai arī pasliktināsies. ”

Citā reizē viņa saka :

“Bite ņem no zieda medu, bet zirneklis indi. Viņiem katram savi uzdevumi un pretēji tiem nekad nerīkosies neviena bite un neviens zirneklis. Un tikai cilvēks vienlaicīgi ir gatavs būt gan bite gan zirneklis. ”

Ar to Anastasija nepārprotami norāda, ka sākotnēji iecerētais dievišķais cilvēks humanoīds ir tik tālu kritis, ka gatavs rīkoties kā pats velns.

Viens no būtiskākajiem trūkumiem mūsu izglītības sistēmā ir tas, ka cilvēkam neiemāca pat atšķirt labu rīcību no sliktas, bet bieži vien notiek tieši otrādi labu ieprogrammē kā sliktu un sliktu kā labu.

Franču filozofa Helvēcija apgalvojums, ka nekāda absolūta labuma vai ļaunuma nav, ir nepareizs. Tikpat cilvēkus maldinošs ir viņa teiktais, ka cilvēku priekšstats par labo un ļauno mainās atkarībā no laika un vietas.

Cik ilgi uz šīs planētas ir pastāvējusi cilvēce, tik ilgi arī nemainīgs palicis priekšstats par labo un ļauno tiem cilvēkiem, kas to redz. Mainās tikai astronoīdu iespējas manipulēt ar “neredzīgo” cilvēku daļu atbilstoši jaunāko tehnoloģiju attīstībai.

Es varu piekrist Helvēcija teiktajam tikai par to, ka vairumam cilvēku izpratne par labo un ļauno mainās atbilstoši viņu audzināšanai. Šeit atgādināšu, ka vārds audzināšana pamatā jāsaprot ar informatīvās bāzes paplašināšanu, nevis cilvēka barošanu, lai augtu fiziskais ķermenis. Pilnīgi neapstrīdama ir Helvēcija nostāja, ka interešu identitāte ir mākslīgi uzturēta, valdībām veikli manipulējot ar cilvēku apziņu. Viens no šādiem manipulatoriem, kas strādā astronoīdu interesēs 2000 gadu garumā, ir Kristīgā baznīca, kas izliekas par Kristus mācības nesēju. Helvēcijs jau savā laikā sāka atmaskot šo noziedzīgo darbību, tāpēc baznīca nosodīja, bet varas iestādes publiski sadedzināja viņa grāmatu “Par prātu”. Šāda rakstura grāmatas laika gaitā ir nepārtraukti iznīcinātas, un es ļoti ceru, ka manu grāmatu šāds liktenis nepiemeklēs. Atgādināšu, kas nesen Latvijā tika izdarīts ar Hitlera grāmatu “Mein Kampf’, kura ir vēl mazāk bīstama cilvēku apziņai salīdzinājumā ar citām grāmatām, kuras pašreiz guļ veikalu plauktos. Ne jau tā “gaišākā” varas struktūras daļa aizliedza šīs grāmatas izplatīšanu.

Mēģināšu vēl aprakstīt pazīmes, pēc kurām noteiksiet, kurš ir humanoīds, kurš astronoīds.

Humanoīds cilvēka dvēsele dievišķās hierarhijas pārstāve Dieviete. Uz humanoīdiem pamatā var attiecināt gandrīz visu, kas saistās ar vārdu humāns. 100% humanoīds kalpo citiem, jo zina, ka dots devējam simtkārt tiek atdots. Kā algu par darbu citu labā, visu uzdevumu veikšanai viņš saņem 100% energoapgādi un visaugstākā līmeņa informāciju. Protams, arī apsardzi, kas, dzīvojot uz Zemes starp velniem, ir ļoti nepieciešama.

Humanoīds rūpējas par citu cilvēku materiālo labklājību, jo tā ir svarīga, dzīvojot materiālajā pasaulē. Lai cilvēks kļūtu augstvērtīgāks, viņam ir daudz jāmācās, bet lai mācītos, viņa ikdiena nedrīkst būt izmantota tikai cīņai par vēdera tiesu. 100% humanoīds ir pastāvīgā kara stāvoklī ar astronoīdiem, bet ne tāpēc, ka grib karot. Viņš atmasko astronoīdus un to noziedzīgo darbību, tāpēc astronoīdi dara visu, lai viņu iznīcinātu. Humanoīdi savu uzskatu sistēmu uz Zemes ir nesuši visos laikos, bet vēsturiski plašāk nofiksēts tas tika renesanses laikmetā, kad humanoīdi vērsās pret feodālo aristokrātiju un kristīgās baznīcas velnišķo ideoloģiju. Viņi centās orientēt cilvēci uz Kosmosu un tā harmoniju. Vieni no pazīstamākajiem cilvēkiem pasaulē ar dvēselēm humanoīdiem, bija Leonardo da Vinči, Džordano Bruno, Mikelandželo, Viljams Šekspīrs u.c. Katrs no viņiem savā veidā mēģināja atspoguļot Dieva radīto kārtību Kosmosu. Protams, arī viņu rindās iefiltrējās astronoīdi, kas humānisma teorijās ienesa daudz velnišķas informācijas.

Cilvēks, kuru vada dvēsele humanoīds, vienmēr un visās situācijās rīkojas godīgi. Bet, kā ir godīgi, to viņam priekšā pasaka sirdsapziņa dvēsele. Humanoīdam nedrīkst būt savtīgu interešu, bet vienmēr jārīkojas saskaņā ar Dievišķās hierarhijas interesēm, jo viņš apzinās, ka savtīga rīcība nevienā situācijā nav viņam izdevīga un, agrāk vai vēlāk, atspēlēsies ar daudzkārt lielāku negatīvu spēku. Humanoīds izprot, ka mūsu apziņā ir ieprogrammēta velnišķa rīcība, kas tikusi pasniegta kā dievišķa, tāpēc nezaudē paškontroli un palīdz citiem atšķirt šīs lietas!

Cita labā, protams, ja tas ir dievišķās hierarhijas pārstāvis, humanoīds izcieš jebkuru pāridarījumu, lai tikai otram būtu labi. Nekad un nekādos apstākļos humanoīds nedrīkst sniegt palīdzību astronoīdam, ja viņš šo noteikumu neievēro, tad saņem sodu. Humanoīds rūpējas ne tikai par savu tuvāko pacelšanu augstākā materiālā un garīgā līmenī, bet arī par visas valsts augšupeju. Cilvēks ar šādu dvēseli māca citiem, ka primārās ir garīgās vērtības un orientē cilvēkus uzkrāt šo bagātību, bet nekad nenoliedz arī materiālās labklājības vajadzību. Humanoīds vienmēr zina, kā sabalansēt materiālo un garīgo bagātību ieguvi. Humanoīds nekad neatbild pret ļaunu ar ļaunu un nav ļaunatminīgs. Humanoīds vienmēr upurējas citu labā. Tikai vārds upuris mūsu izpratnē ir nepareizi ieprogrammēts un, vairāk vai mazāk, saistās ar nogalināšanu vai ļaušanu kādam parazitēt uz citu rēķina. Augstvērtīgs humanoīds upuri izprot kā mīlestības pilnu kalpošanu, ar maksimālu atdevi, citiem humanoīdiem un pilnīgu norobežošanos visās lietās un vietās no astronoīdiem. Humanoīds neļaujas bailēm, jo zina, ka tās ir viņa lielākais ienaidnieks un noved pie rīcībnespējas un enerģētiskā izsīkuma. Tumsonība ir kā purvs, kurā baidās iestigt humanoīds, tāpēc viņš neielaižas garās bezjēdzīgās diskusijās ar neizglītotiem cilvēkiem, jo apzinās sava laika vērtību. Viņš kontaktējas tikai ar tiem, kas tiecas uz gaismu un prot to atšķirt no tumsas. Humanoīds nezaudē laiku cīņai ar melu radītājiem, bet tikai konstatē to esamību un brīdina citus, ka šiem meliem ticēt nevar. Humanoīds zina, ka katrs melis noteikti saņems savu algu.

Dieva pārstāvji nav varaskāri, bet apzinīgi pilda viņiem uzticēto, ja viņiem lūdz pārvaldīt kādu sistēmu. Godkārība nekad neatspoguļojas humanoīda izpausmēs, jo viņam nav vajadzības, lai kāds apstiprinātu viņa godīgumu. Viņam pietiek ar to, ka pats zina es esmu godīgs.

Humanoīds māk strikti nodalīt slimīgu ziņkārību no zinātkāres, kas ved augšup. Humanoīda skatījumā alkatība ir nožēlojama laika un enerģijas izšķiešana.

Ātrsirdība ātrākais veids, kā jebkuras attiecības novest strupceļā un vienlaicīgi atdot lielu enerģijas daudzumu tam, kurš izprovocējis šo ātrsirdību. Bet sev nepieciešamās enerģijas nelietderīga izmantošana ir ātrākais ceļš uz dažādu slimību sākšanos paša organismā. Smalkjūtība tiek “ieslēgta” un “izslēgta”, lai smalki nofiksētu notiekošos procesus, bet nevis bezjēdzīgi darbināta, kamēr sagrauj pašu humanoīdu. Nespēja pareizi pielietot smalkjūtību, raksturīga tikai daļēji pārprogrammētiem humanoīdiem.

Pacietība raksturo augsta līmeņa humanoīdu, bet tikai attiecībās ar citu humanoīdu. Ja pretī ir astronoīds, tad humanoīds neizmanto pacietību, bet momentā dievišķām metodēm neitralizē astronoīda darbību. Vēl daži piemēri, kas raksturo humanoīdu attiecībās ar citu humanoīdu.

Kad paūam nav ko ēst, bet neprātīgi gribas, atdot nejauši atrastu kumosu otram, kas ir tikpat izsalcis.

Atdod pēdējo ūdens malku, no savas blašķes, slāpēs mirstošajam, tuksneša vidū.

Nolemj sevi nosalšanai, atdodot savu kažoku citam salstošajam -30°C salā.

Pats, esot stresa pārpilns, spēj mobilizēties, lai harmonizētu savu tuvāko.

Esot savu problēmu apkrautam, palīdz risināt citu problēmas.

Atdod pēdējo, maizes kukulītim pietaupīto naudiņu, lūdzējam ubagam.

Strādājot 24 stundas diennaktī, atrod laiku, kas vajadzīgs, lai palīdzētu citam cilvēkam.

Lai cik pats apliets ar samazgām, nekad neaptraipa citus.

Pats, iekšēji būdams dažreiz bailīgs, ne tikai spēj iedrošināt citus, bet izšķirošā brīdī kļūst par varoni.

Kad pašam bēdu pilns pūrs un vajag kādu, kas uzklausa, spēj uzklausīt cita bēdu.

Kad pašam vajadzīgs padoms, atrod spēku un informāciju, lai dotu padomu citam, kas

to lūdz.

Kad ļoti nepieciešams, lai kāds par viņu rūpējas, spēj rūpēties par citiem.

Bet visu to varētu pateikt arī vienā teikumā, kas raksturo humanoīdu šajos elles apstākļos:

Kad humanoīdu egoisms pārņem,

Tas vienmēr atrod spēku kalpot citiem.

Astronoīds cilvēka dvēsele velnišķās hierarhijas pārstāvis, tātad velns. Viņi tiek iedalīti, kā iepriekš minēju, trīs pamatgrupās kareivjos, virsniekos un ģenerāļos. Katrai no šīm grupām ir nedaudz atšķirīgas pazīmes un to izpausmes formas. Visus viņus vieno viens mērķis: dzīvo tikai sev, kas saistās ar cīņu par energoresursu nodrošinājumu un informāciju par to, kā šo nodrošinājumu labāk realizēt. Tipiskas egoisma izpausmes arī ir viena no galvenajām pazīmēm, kas raksturo astronoīdu vai arī ļoti lielā mērā pārprogrammētu humanoīdu, kuru darbina velnišķas programmas.

Trešā līmeņa astronoīdu karavīru raksturo pastāvīgs īgnums, kašķīgums, kompleksainība, neapmierinātība ar dzīvi. Viņš draudzējas ar kādu tikai tik ilgi, kamēr šis cilvēks apmierina viņa vajadzības. Mājās viņš var stundām ilgi nīkuļot vai arī bezmērķīgi klaiņot. Uz aizrādījumu, ka vajadzētu kaut ko nopietnu darīt, atbild ar īgnu skatienu un burkšķēšanu. Protams, viņš tā neuzvedas katru dienu, bet procentuāli tik daudz, cik šāda rīcība ir nepieciešama, lai apmierinātu vajadzību pēc enerģijas, tādējādi radot nemieru apkārtējos ar savu bezjēdzīgo dzīvesveidu. Šīs astronoīda negatīvās izpausmes pamatā redz tuvākie, jo sabiedrībā viņš spēj tēlot Dieva eņģeli.

Otrā un pirmā līmeņa astronoīdi virsnieki un ģenerāļi ir daudz gudrāki. Tātad arī viņu velnišķie gājieni ir viltīgāk organizēti, un tiem piemīt lielāka slepenības pakāpe. Ārējās izpausmēs šie astronoīdi ir grūtāk pamanāmi.

Pirmais, kas nodod astronoīdu, ir viņa acis ilgāk tajās skatoties, humanoīdam sāk reibt galva un pasliktinās pašsajūta. Tāpēc Kristus teica, ka acis ir dvēseles spogulis. Astronoīda acis vairumā gadījumu izskatās viltīgas vai ļaunas.

Protams, astronoīdiem virsniekiem un ģenerāļiem piemīt arī tādas pašas īpašības kā karavīriem, bet augstākā līmeņa astronoīdi tā rīkoties atļaujas tikai gadījumos, kad tiem trūkst liels daudzums enerģijas. Pamatā viņi iegūst enerģiju, apgrozoties sabiedrībā un piesaistot sev uzmanību, izpelnoties komplimentus, kuri izteikti liekulīgā formā. Šie astronoīdi enerģiju vienlaicīgi māk piesaistīt ne tikai no atsevišķiem cilvēkiem, bet pat no veselām, lielām tautas masām. Piemēram, paziņojot, ka “Gaismas pili” cels no papildus maksas par elektrību. Visi, kurus šis paziņojums ir satraucis, laikā, kad viņi ir sašutuši, sūta enerģiju paziņojuma autoram.

Ar šādu paņēmienu 1. līmeņa astronoīds spēj iegūt un akumulēt enerģiju līdz 6 mēnešu darbībai, 2. līmeņa astronoīds līdz 4 mēnešiem, bet 3. līmeņa līdz 4 dienām, tāpēc pēdējie sarūgtina cilvēkus visbiežāk.

Astronoīda tuvumā, lai arī viņš jums ārēji nedara neko sliktu, pasliktinās pašsajūta. Tā ir pirmā pazīme, ka astronoīds zog enerģiju vampirē. Ja blakus astronoīdam nav enerģijas donora, viņš ātri zaudē darba spējas. Sie cilvēki, būdami ārēji ļoti drosmīgi, iekšēji ir zaķpastalas un ātri sabrūk jebkurā viņiem kritiskā situācijā. Astronoīdi ir ļoti nervozi un, ja sabiedrībā tie spēj neizrādīt šādu savu stāvokli, tad saviem tuvākajiem to demonstrē bez aizķeršanās.

Astronoīdam ir raksturīgs haotisms, gan apzināts, gan neapzināts. Augstākā līmeņa astronoīdi ģenerāļi vārdos spēj sevi raksturot kā kārtības pārstāvjus, bet darbos viņi sagrauj jebkuru kārtību cilvēkā, ģimenē, valstī. Sākotnēji, protams, izglītības sistēmu, jo dievišķa, sakārtota izglītības sistēma viņiem ir bīstama. Viens no viņu darbiem ir arī mēģinājums atcelt precīzu skolēnu zināšanu novērtējumu, nomainot to pret ieskaišu sistēmu. Tauta jātur tumsībā

-    viņu galvenais lozungs. Ja fakti par viņu velnišķo darbību nonāk sabiedrības uzmanības lokā, tad viņu uzdevums ir izgāzt pār cilvēkiem “faktu” lavīnu, kas ir viens otram pretrunīgi, lai cilvēki vairs nesaprastu, kur ir patiesība, kur meli. Jā, meli ir viena no raksturīgākajām astronoīda pazīmēm, jo tie ir viens no haosa radīšanas spēcīgākajiem līdzekļiem. Kamēr humanoīdi cenšas atspēkot vienus melus, astronoīdi jau ir radījuši daudzus citus. Kamēr Dieva pārstāvji zaudēs laiku, rakdamies astronoīdu radītajos mēslos, tikmēr viņi nevarēs virzīties uz priekšu, uz attīstību. Jānotur vismaz uz vietas, ja nevar vilkt atpakaļ.

Varaskāre astronoīdam raksturīga divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, vara labāk nodrošina energoresursu vajadzības, otrkārt, varas sviras raustot, vieglāk var slēpt savus velnišķos darbus.

Godkārība ir vēlme saņemt enerģiju, jo katrreiz, kad astronoīdam izrāda godu, no goda izrādītāja viņš saņem noteiktu daudzumu energoresursu. Tāpēc augstākā līmeņa astronoīdi organizē pat masu pasākumus, kuros dažādās formās liek tautai demonstrēt goda atdošanas procedūras. Vārds godkārība nozīmē, ka šis cilvēks ir kārs uz to, lai visi viņu uzskata par godīgu, lai gan faktiski viņš tāds nemaz nav. Ja viņam izdodas apmānīt cilvēkus, un tie demonstrē godkārīgajam ticību viņa godīgumam, tad, kamēr viņi to demonstrē, tikmēr arī plūst enerģija šim velnam. Tā Dievs šo procesu veidojis.

Slimīga ziņkārība astronoīdiem piemīt tāpēc, ka, iegūstot jebkuru informāciju un ar to manipulējot, viņi kādam var nodarīt kaitējumu un saņemt algu enerģiju.

Alkatība ir viņu izpausme ne tikai fiziskajā plānā. Viņi domā, ka jebkuriem līdzekļiem saraušot materiālo bagātību, nodrošināsies ar enerģijas rezervēm arī dvēselei. Un gudrākajiem tiešām izdodas transformēt materiālās bagātības smalkākā enerģijā.

Ātrsirdība, no vienas puses, ir īpašība, kas atmasko astronoīdu, bet no otras puses, ir viņu psihotronais ierocis, kuru pielietojot un ievainojot humanoīdu ar vārdiem, viņi saņem no humanoīda negatīvās enerģijas lādiņu. Tad, kad citiem ir slikti, astronoīdam kļūst labi. Kādu brīdi viņš var tēlot Dieva eņģeli, lūgdams piedošanu un apgalvodams, ka “nervi netur”, jo būs jau paspējis sevī akumulēt enerģiju kādam laikam. Sī īpašība vairāk raksturīga karavīra līmeņa astronoīdiem. Ja viņš tā nerīkosies, tad astronoīda jau tā sliktais veselības stāvoklis kļūs vēl sliktāks.

Juteklības demonstrējumi un atgriešanās vēl un vēl pie sen pārdzīvotām un izrunātām situācijām, lai iesaistītu nekur nevedošā diskusijā sarunas partnerus. Citiem vārdiem sakot, tas ir variants, kā nozagt laiku un enerģiju. Sādās sarunās astronoīds neskaitāmas reizes uzsver, cik ļoti, iekšēji emocionāli sagraujot, viņu ievainojis tas vai cits cilvēks. Sādā situācijā parasti atklājas, ka no astronoīda veiksmīgi ir atbrīvojies humanoīds enerģijas avots, tādēļ dabīgi, ka astronoīds, energoresursu izsīkuma dēļ, jūtas sagrauts.

Slimīga nepacietība, tās iekšējās un ārējās izpausmēs, arī norāda uz astronoīdisku programmu darbību.

Ja iepriekš minēto īpašību komplekss sastopams vienā cilvēkā, tad ir pamats domāt, ka viņš ir astronoīds.

Visgrūtāk atmaskot ir astronoīdus āriešus, jo viņi spēj vislabāk tēlot Dieva eņģeļus. Tas saistīts ar to, ka viņi bieži vien apēduši vairākus humanoīdus un viltīgi manipulē ar dievišķajām programmām. Viņu darbības līmenis ir tik augsts, ka pat paralēlo pasauļu zemākajos līmeņos tos ir grūti atpazīt, jo īslaicīgi spēj mainīt savu ārējo izskatu. Pasakās tas ir aprakstīts situācijās, kad ļaunā burve pārvēršas par skaistu feju. So izskatu astronoīds nespēj uzturēt ilgi, jo tiek patērēts liels daudzums enerģijas, tāpēc viņam ātri jāatgriežas pie viņa parastā, dabīgā izskata, kas ir šausminošs.

Iemiesojies astronoīds ārietis ir ļoti gudrs. Gandrīz vienmēr viņi māk iemiesoties ļoti skaistos fiziskos ķermeņos, ko izmanto kā ieroci pret tiem, kam šis skaistums ir ļoti būtisks.

Astronoīdus āriešus var atpazīt arī pēc viņu plašās sabiedriskās darbības un vēlmes būt līderim. Āriešiem, lai ko tas maksātu, ir jākļūst par līderiem, lai ar varas sviru palīdzību pārvērstu šo planētu par 100% velna zemi. Astronoīdi ārieši ir ļoti apķērīgi un ātri spēj apgūt jebkuru darbu. Prasme piesaistīt milzīgus energoresursus, dod iespēju viņiem darboties ļoti enerģiski. Par viņu draugiem kļūst tikai ļoti vajadzīgi cilvēki. Pārējos viņi ar ļoti smalkām metodēm pazemo un noniecina, lai tie kļūtu par viņiem vajadzīgās enerģijas donoriem. Sabiedrībā tie spēj rādīt sevi kā pozitīvu tēlu, bet mājās, savā ģimenē šie astronoīdi var būt mīkstpēdiņi, kas cenšas citos izsaukt žēlumu un lutināšanu. Ja astronoīdam trūkst enerģijas, tad viņš var psiholoģiski sagraut visu ģimeni dažu sekunžu laikā. Vienlaicīgi viņiem piemīt milzīgs pievilkšanas spēks. Tas saistīts ar viņa hipnotiskajām spējām. Cilvēks, kas kļuvis par astronoīda upuri, grib bēgt prom, bet to nespēj. Saistošais spēks ir stiprāks, upuris, kā tautā saka, ir kā noburts. Vairums astronoīdu āriešu fiziskie ķermeņi apzinās, kas viņus vada, un nepretojas velna vadībai, bet atbalsta to. Sādā situācijā fiziskajā ķermenī veidojas velnišķas programmas jau gēnu līmenī, kas cilvēcei ir vēl bīstamākas pat par velnišķo dvēseļu klātbūtni.

Visaugstākie āriešu ģenerāļi sabiedrībā ārēji ne ar ko neizceļas, un vairums viņus pieskaita pie “pelēkās masas”, bet tikai daži zina, ka aiz šis maskas slēpjas visu ģenerāļu ģenerāļi. Viņi, it kā atrodoties frontes aizmugurējās līnijās, ļoti klusi veic vislielāko, graujošo darbību. Viņi nodibinājuši Zemes astronoīdu valdību un dara visu, lai pakļautu šai valdībai visas valstis uz mūsu planētas.

Cilvēki esiet modri!!!

Astronoīdu kontrolē ir arī ap planētu Zeme esošā kosmiskā telpa. To kontrolē gan iemiesojušies, gan neiemiesojušies astronoīdi. Lai cilvēce neuzzinātu patiesību par daudzām lietām, tad astronoīdi kontrolē arī kosmiskos lidojumus. Kosmosā bez riska var doties tikai astronauti astronoīdi vai arī humanoīdi, kas strikti pieturas pie astronoīdu izvirzītajiem noteikumiem. Ja kosmosā dotos humanoīds, kurš pēc tam cilvēcei gribētu pavēstīt visu tur faktiski redzēto, viņš tiktu iznīcināts vai arī, humanoīdu apēdot, šajā astronautā inkarnētos dvēsele astronoīds, kā tas ir parādīts filmā “Astronauta sieva”. Sos noziedzīgos procesus organizē valdībās esošie astronoīdi, kuru kontrolē ir militārās struktūras.

Cilvēki savos izteikumos dažreiz lieto interesantus vārdu salikumus, bet tad, kad viņiem pajautā, kāpēc ir lietots tieši tāds vārdu salikums, paši paskaidrot to nespēj. Tipisks piemērs ir akadēmiķa V. Vernadska izteikums par astrologu Sergeju Vronski: “Lai gan esat cēlies no slāvu muižnieku dzimtas, Jums ir īsts ārieša gars! ”

S.Vronskim dvēsele tiešām bija āriete humanoīds ar atbilstošu garu. Ar to arī izskaidrojamas viņa fantastiskās spējas. Bet vai akadēmiķis V.Vernadskis to zināja, ja tā runāja? Teikšu tā, ka akadēmiķis nezināja, bet viņā esošā dvēsele gan to zināja. Un tā kā V.Vernadskis šajā situācijā runāja, kā pieņemts teikt, no sirds, tad sirdsbalss (dvēsele) viņam arī lika pateikt šādus vārdus. Tajā pašā laikā, šī izteikuma pirmā daļa norāda it kā uz neloģisku atklājumu slāvu muižnieks un ārietis. It kā tas nebūtu savienojams! Skumji, ka akadēmiķis V.Vernadskis nav apzinājies, ka āriešu inkarnācija nav saistīta ne ar tautību, ne tituliem. Jā, Sergejs Aleksejevičs Vronskis nenoliedzami uz šīs Zemes bija viens no spilgtākajiem dievišķās hierarhijas pārstāvjiem. Par viņu vēl rakstīšu nodaļā “Astroloģija”. Bet tagad atļaušos apgalvot, ka pat tāds izcils cilvēks kā Sergejs Aleksejevičs Vronskis, uzskatīdams, ka jautājums par labo un ļauno ir nosacīts, kļūdījās. Strīdīgs ir tikai jautājums par mūsu zināšanu līmeni šajā jomā un tam atbilstošu izšķirtspēju. Sī izšķirtspēja, kas ir labs, kas ļauns, ir ielikta mūsu dvēselēs visām dzīves situācijām. Tikai mēs negribam klausīt tam, ko dvēsele mums pasaka priekšā.

Uzdevums: Nosaukšu cilvēkus un, izlasījuši viņu vārdus, bet nelasot tālāk, Jūs paši mēģiniet noteikt, vai šajos cilvēkos dvēseles ir humanoīdi vai astronoīdi. Vienkārši ļaujieties savai intuīcijai un pierakstiet, bet tā, atbilstoši programmām, kas jūsos ievadītas, sniegs informāciju. Jautājums tikai, vai tā informācija, kas jūsos ieprogrammēta, ir pareiza. Tas atkarīgs no tā, kas ir programmētāji humanoīdi vai astronoīdi. Bet es jums uzrakstīšu, kādu informāciju par minētajiem cilvēkiem man iedevusi Lazeira. Izvēlējos uz mūsu Zemes vairākus plaši pazīstamus cilvēkus: Hitleru, Ļeņinu, pašreizējo Romas pāvestu Jāni Pāvilu II un dziedātāju Madonnu. Kā izlasījāt šos vārdus, tā sapratāt, cik vienkārši ir atrisināt šo uzdevumu, un jums jau atbilde ir zināma. Bet es atļaušos apgalvot, ka viss ir pilnīgi pretēji. Pret jums visiem ļoti augstā profesionālā līmenī pielietots psihotronais ierocis programmēšana. Jums visiem taču ieraugot šos vārdus, momentā kļūst saprotams, kas mājo nosauktajos cilvēkos. Ja jūs vēl šaubītos un mēģinātu viņus pieskaitīt te vienai, te otrai hierarhijai, tad vēl nebūtu tik slikti. Tas liecinātu par to, ka jums pietrūkst atbilstošas informācijas par katru no šīm personībām. Bet, ja jums viss ir 100% skaidrs, tā ir liecība, ka kāds ir īpaši parūpējies, lai jums nebūtu nekādu šaubu par to, ko pārstāvējuši šie cilvēki.

Ļeņins humanoīds, ārietis, kura uzdevums bija dzīvē realizēt uz Zemes dievišķas valsts iekārtu. Sobrīd viņa dvēsele atrodas Medesa pasaules zemākajos slāņos ellē. Pēc Zemes laika viņai tur vēl jābūt ~ 5 gadus. Sāds sods viņam ir par to, ka ļāva izkropļot dievišķās patiesības un apzināti veda tūkstošiem cilvēku “drošā nāvē”. Tas, ka viņu uz to virzīja astronoīdi, nav attaisnojums. Vai daudzi no jums, kuri šobrīd lasa šo grāmatu, ir lasījuši viņa oriģināldarbus? Vai spriežat par viņu tikai pēc citu dzirdētā, redzētā un lasītā interpretācijas? Kad jautāju Lazeirai, kura no šobrīd pastāvošajām valsts iekārtām vai teorētiski paredzētajām ir vistuvāk dievišķai kārtībai, atbilde bija viennozīmīga komunisms, bet ne astronoīdu izpildījumā. Ļeņins bija spēcīgs teorētiķis, bet praksē bija akls un neredzēja, ka ap viņu pulcējas arvien vairāk astronoīdu, kuri laužas pie varas ar jebkurām metodēm, lai atņemtu varu citam astronoīdu grupējumam. Ļeņina dievišķās teorijas praksē tika izkropļotas līdz nepazīšanai, jo astronoīdiem, bez varas svirām, bija nepieciešams vairākās paaudzēs ieprogrammēt naidīgu attieksmi pret jēdzienu “komunisms”. Un dzīvē savu uzdevumu viņi realizēja ļoti pārliecinoši. Vairumam cilvēku, kas dzīvoja šajā iekārtā, pateicoties viņu “aklumam”, ir alerģija pret bijušo Padomju Savienību un visu, kas tajā pastāvēja. Un šī alerģija ir pamatota, jo tas, kas teorētiski tika apzīmēts ar vārdiem sociālisms, praksē bija elle Zemes virsū. Jo visos augstākajos posteņos darbojās astronoīdi un viņu pakalpiņi, kuri deklarēja, ka viss viņu darbs orientēts uz tautu labklājību, bet, faktiski, darīja visu, lai nekādas labas dzīves cilvēkiem nebūtu. Dievišķie spēki šajā kaujā bija zaudējuši. Kad pie varas nāca Gorbačovs, viņš, saprazdams, ka nevarēs pārvaldes sistēmu iztīrīt no tautas krāpniekiem tikai ar saviem spēkiem, aicināja palīgā visas Padomju Savienības tautas paātrinātā tempā veikt pārkārtošanās darbus, jo tā kā mēs dzīvojām, tā turpināt nedrīkstēja. Jūs droši vien atceraties tādus saukļus kā “perestroika”, “uskoreņije”. Astronoīdi, apzinādamies, ka tauta ir liels spēks, pieņēma lēmumu, tautu uzvarēt ar ekonomiskām metodēm, sagraujot milzīgo valsti līdz ar visām tās ekonomiskajām struktūrām. Tādēļ tautām bija jāsāk cīnīties par savu vēdera tiesu. Politikai gandrīz nemaz neatlika laika. Bet tiem, kuriem laiks bija, tika pamesti kā suņiem kauli atbilstoši amati un atalgojums, lai nerūc tik dusmīgi un izliekas, ka kalpo savai neapmierinātajai tautai. Astronoīdi, redzēdami, ka varu Padomju Savienībā kopumā noturēt neizdosies, pieņēma lēmumu vadīties pēc parastajām astronoīdu metodēm “skaldi un valdi”. Saskaldīta tika ne tikai Savienība, bet vēl joprojām skaldīta tiek arī katra atsevišķa valsts. Tai skaitā, protams, arī Latvija. Skaldīts tiek arī katrs cilvēks, programmējot viņā šizofrēniju personības dalīšanos. Tas vajadzīgs, lai neveidotos monolīts, harmonisks spēks atsevišķos indivīdos, vai arī vairākiem cilvēkiem apvienojoties. Astronoīdi rada haosu visā, kur vien iespējams, jo viņi ir haosa (nekārtības) hierarhijas pārstāvji. “Aklie” humanoīdi, kas pārstāv kosmosu (kārtību), tik vien paspēj, kā daļēji konstatēt notikušā faktus. Astronoīdi humanoīdus ir iedzinuši labirintā, kurā tie visu laiku maldās. Jeb kā gudri latvieši dzied: “Kā pa miglu mūsu dzīve iet!” Ja neieraudzīsim, kas notiek, tad redzēsim, kā visas lietas mums uz beigām iet.

Hitlers humanoīds, ārietis. Sobrīd Hitlera dvēsele nepastāv iznīcināta par velnišķiem darbiem, kurus viņš pieļāva. Hitlera darbus mums Latvijā neļauj lasīt, lai mēs nezinātu viņa viedokli par daudziem jautājumiem. Ir cilvēki, kuriem svarīgi, lai mēs par Hitleru domājam tā, kā viņiem tas ir izdevīgi. Diezgan lielā mērā pārzinādams okultās

zinātnes, Hitlers pats spēju redzēt dvēseles nesasniedza un tāpēc paļāvās uz cilvēkiem, kas tās redzēja. Viņš pārzināja dievišķās pārvaldes sistēmu un tāpēc gribēja to realizēt uz Zemes. Diemžēl, nespēja ieslēgt trialbu (trešo aci), noveda pie tā, ka tuvākie palīgi okultisti izrādījās astronoīdi, kuri pilnīgi loģiski Hitleram rekomendēja veidot augstāko hierarhiju no āriešiem. Un tiktāl viss būtu pareizi, ja vien šie rekomendētie ārieši nebūtu astronoīdi. Hitleru apsēda vesela kompānija velnu, kas viņu pilnībā pārņēma savā varā, ietekmējot ne tikai viņa runas, bet arī darbību. Hitlers zināja, cik milzīga nozīme ir kādas sistēmas simbolam un par šo simbolu kļūdaini pieņēma viņam ieteikto kāškrustu. Viņš zināja, ka ugunskrusts daudzām tautām ir veiksmes simbols, bet nezināja, ka tā lauztie zari pretējā virzienā nes neveiksmi. Arī šī maģiskā simbola izvēle bija astronoīdu ietekmēta. Hitlers zināja, ka viņa dvēsele ir āriete, kas ir augstākas varas sūtīta ar īpašu uzdevumu, un viņš to atklāti deklarēja savās runās un rakstos. Viņš brīnišķīgi apzinājās, ka ir jābūt varonim, lai uzsāktu cīņu pret astronoīdiem, par ko liecināja viņa vārdi: “Tikai varoņa veidolā var kalpot Dievam!”

Hitlers brīnišķīgi pārzināja Dievišķās hierarhijas pārvaldes pamatprincipus, norādīdams, ka “izcili ģēniji nerēķinās ar vidusmēra cilvēka viedokli”, bet realizē dzīvē visu, kas vajadzīgs vidusmēra cilvēkam Dieva izpratnē.

Cik žēl, ka šis ģeniālais cilvēks, runājot un rakstot šos vārdus, neapzinājās, ka ir jau nopietni garīgi slims ar šizofrēniju personības dalīšanos. Velni, kas viņu bija apsēduši, bija viņu pilnībā pakļāvuši, izmantojot viņa dievišķās spējas velnišķu darbu veikšanai. Astronoīdi Hitleram bija ieprogrammējuši, ka viss, ko viņš dara tiek veikts Dieva vārdā, lai gan jau sen Hitlers bija sācis darbu astronoīdu labā, organizējot savstarpēju karu ar citiem astronoīdu grupējumiem.

Daudzas Hitlera vēlmes viņi pildīja astronoīdiskā variantā. Viņam apkārt esošie ārieši

-     astronoīdi par galveno uzdevumu uzskatīja pakļaut citus astronoīdu grupējumus uz Zemes. Sim mērķim arī viss tika pakārtots. Un, protams, visvairāk tika iznīcināti nepakļāvīgākie astronoīdi. Rodas jautājums, kā tad ir ar humanoīdu pakļaušanu. Humanoīdus visās valstīs jau tūkstošiem gadu vada astronoīdi. Hitlera dvēsele, apkārt esošo astronoīdu ietekmē, tika pilnībā pārprogrammēta un vēlāk Dieva tiesa tai piesprieda un izpildīja nāvessodu.

Madonna humanoīds, āriete. Uz šo brīdi liels pārprogrammēto megastonu skaits. Krītošais eņģelis, kas nepilda viņai paredzētos uzdevumus, bet pamatā nodarbojas ar astronoīdisko programmu realizāciju. Zog cilvēkiem laiku un ved viņus kārdināšanā, dziedot skaistas dziesmas un demonstrējot savu skaisto, puskailo ķermeni. Skaista balss un ķermenis viņai bija paredzēts dievišķas misijas izpildei. Madonna, atjēdzies, arī tev jau nākas un vēl nāksies par visu dārgi maksāt!

Romas pāvests Jānis Pāvils II pārstāv…. Padomājiet paši! Man pēc grāmatas izdošanas problēmu tāpat būs pietiekoši. Lūk, kādi cilvēki un cik nepareizi mēs par viņiem domājam!

Maldīgi tiek uzskatīts, ka vienas tautas cilvēkiem ir kopīgas psiholoģiskās īpatnības. Pareizi būtu teikt kopīgas ir fiziskā ķermeņa īpatnības, bet nevis psiholoģiskās. Visās tautās inkarnējas dažāda līmeņa humanoīdi un astronoīdi, bet tikai dažiem cilvēkiem ļoti spēcīgi izpaužas dievišķās vai velnišķās īpašības. Tas jau atkarīgs gan no konkrētā cilvēka genofonda, gan audzināšanas apstākļiem, bet nekāda cita sakara psiholoģiskajām īpatnībām ar tautību nav.

Faktiski, fiziskais ķermenis ar tā smadzeņu programmām ļauj vai neļauj izpausties konkrētas dvēseles īpašībām. Un, protams, ja kāda tauta ir ar apmēram vienādu informatīvo bāzi smadzenēs, tad šī smadzenēs esošā informācija visā tautā apmēram vienādi ļauj vai neļauj izpausties katra atsevišķa indivīda dvēselei, neatkarīgi no dvēseļu dažādības. To var salīdzināt ar modes izpausmēm. Ja visi vīrieši un sievietes, atbilstoši modes līderu diktātam, sāktu valkāt džinsus un kovboju zābakus, tad, neskatoties uz ārējo līdzību, noteikti nevar uzskatīt, ka šādi ietērpti ķermeņi ir arī līdzīgi pēc izglītības, rakstura, dzimuma u.c. Mēs varam teikt tikai to, ka sieviete šādā tērpā ir līdzīga vīrietim, bet savā dziļākajā būtībā taču viņa paliek nemainīga. Tiesa, ka tautai kopumā uzspiestais dzīves režīms piesaista noteiktas orientācijas dvēseles. Raugoties no šī viedokļa, kādā tautā procentuāli var būt vairāk vienas vai otras hierarhijas pārstāvju. Dzīvojot tipiski astronoīdiskā režīmā, diemžēl arī dvēseles humanoīdi pārprogrammējas par astronoīdiem. “Dzīvojot starp vilkiem, nevar palikt par jēru”, teikuši gudri cilvēki, un tas ir gandrīz neapstrīdami. Tātad kopīgas psiholoģiskās īpatnības vienā tautā, ņemot vidējos rādītājus, var pastāvēt. Bet, ja apskatām katru indivīdu atsevišķi, tad redzam, ka ir indivīdi, kuri pat tipiski astronoīdiskā tautā spējuši saglabāt humanoīda īpašības un neļaujas pārprogrammēties. Sāds spilgts piemērs ir Kristus. Pilnīgi pamatoti viņš, uzrunājot tautu, apgalvoja:

“Jūsu tēvs ir velns, tāpēc jūs nesaprotat manus vārdus un meklējat mani nokaut. ”

(Jāņa 8:40)

Kristus gribēja palikt kā jērs (dievišķs) vilku barā, un pilnīgi loģisks bija rezultāts velnu skatījumā. Bet vai tāpēc mēs varam uzskatīt, ka visa jūdu cilts ir astronoīdi? Nē, nedrīkstam! Un atkal tas pats Kristus un viņa mācekļi tam ir spilgts piemērs. Tātad tomēr neatliek nekas cits, kā kļūt redzīgākiem un saskatīt, kurā cilvēkā inkarnējies astronoīds, kurā humanoīds.

Psihologi, izdarot saprātīguma testēšanu, spēj noteikt katra cilvēka spēju līmeni, darbojoties negaidītā un nepazīstamā situācijā, un citus parametrus, bet ne ar kādiem testiem nekad nenoteiks, kāda dvēsele mīt cilvēkā. Tāpēc, ka uz visiem testa jautājumiem dvēsele atbildēs tā, ka rezultatīvā daļa būs viņai vajadzīgā, bet ne patiesā. Esmu pie šī jautājuma strādājis. Ir tikai viena iespēja, kā precīzi noteikt, kāda dvēsele ir otrā cilvēkā ieraudzīt. Protams, iepriekš attīstot astrālo redzi. Ir vēl otra iespēja pajautāt tam, kurš redz, ja, protams, viņš ir humanoīds un mēs viņam ticam.

Aptuvenus datus var iegūt cilvēku piedzirdot. Kad alkohols apreibina smadzenes un tās nespēj precīzi funkcionēt, tad fiziskā ķermeņa tiešo vadību pārņem dvēsele.

Ja piedzēries cilvēks kļūst kašķīgāks, ļaunprātīgāks, naidīgāks, agresīvāks, nekā nedzēris, tad 95% gadījumu varam būt pārliecināti, ka šādā cilvēkā mājo astronoīds. Bet atlikušie 5% var būt humanoīdi ar spēcīgām astronoīdi skām programmām. Skaidrā prātā cilvēks ar apziņu kontrolē savu rīcību, lai iekļautos sabiedrībā, bet kad šī kontrole alkohola ietekmē zūd, sāk darboties dvēseles. Ja notiek pretējs process, piedzēries cilvēks kļūst labsirdīgāks, maigāks, mīļāks, tad tā ir liecība, ka viņā ir dievišķa dvēsele, bet fiziskā ķermeņa smadzenēs ieprogrammētas velnišķas lietas.

Bez iedalījuma astronoīdos un humanoīdos, katrā no šīm hierarhijām pastāv iedalījums pēc attīstības līmeņa, ko nosaka megastonu skaits dvēselē.

Karavīri 3. līmenis līdz 1 milj. megastonu;

Virsnieki 2. līmenis līdz 2 milj. megastonu;

Ģenerāļi 1. līmenis virs 2 milj. megastonu.

Zemes vietējās dvēseles pamatā iedalās karavīros un virsniekos. Tā, piemēram, Bībelē pieminētajam Jānim Kristītājam bija dvēsele augstākā līmeņa zemiete virsniece. Tāpēc Jānis, saņēmis informāciju, ka ieradīsies ārietis ģenerālis, domāts Kristus, teica:

“Kāds spēcīgāks nekā es nāk pēc manis, kam es neesmu cienīgs, noliecies, atraisīt viņa kurpju siksnas. ”

(Marka 1:7)

Bet, protams, arī Jāņa Kristītāja dvēsele bija Dieva sūtīta, kas cilvēkiem varēja sniegt pamatizglītību Dieva lietās.

“Nāca cilvēks, Dieva sūtīts, vārdā Jānis. Viņš nāca liecības dēļ, lai liecinātu par gaismu, lai visi nāktu pie ticības caur viņu. Viņš pats nebija gaisma, bet nāca, lai liecinātu par gaismu. Tas bija patiesais gaišums, kas nāca pasaulē un apgaismo ikvienu cilvēku. ”

(Jāņa 1:6-9)

Es, protams, neesmu ne pirmais, ne pēdējais cilvēks, kas pārējiem cenšas atklāt, ka katrs no mums pārstāv vienu vai otru spēku, un Dievišķās hierarhijas pārstāvjiem nevar būt nekā kopīga ar velnišķās hierarhijas pārstāvjiem. Gan tiešā, gan pārnestā nozīmē arī daudzi citi mums ir centušies atklāt, ka eksistē tumsas spēki un gaismas spēki. Tas ir zināms visām Zemes tautām. Arī Kristus cilvēkiem to mācīja.

“Vai jums šķiet, ka esmu nācis mieru nest virs zemes? Nebūt, nē, es jums saku, bet šķelšanos!”

(Lūkas 12:51)

Ne jau karus un naidu Kristus gribēja izraisīt, bet tieši humanoīdu norobežošanos no astronoīdiem, jo pēdējiem tas 100% garantē nāvi. Kāpēc nāvi? Par to nodaļā “Energoapgāde un tās traucējumi”.

Melīgas un astronoīdu radītas ir tās mācības, kurās norādīts, ka tumsas spēki vajadzīgi kā pretstats gaismas spēkiem, lai nodrošinātu progresu. Progresam pietiek ar nesakārtoto matēriju. Nav vajadzīgs neviens, kas jau radīto Dieva kārtību grauj. Raksturot situāciju var kaut vai ar vienkāršu piemēru. Uzdāvinām savam bērnam “Lego” komplektu, lai attīstās konstruktīvā domāšana. Bērns lēnām, rūpīgi saliek pirmo konstrukciju un konstatē, ka to var radīt vēl interesantāku, pārliekot dažas detaļas. Pēkšņi ieskrien kaimiņu bērns, atņem jūsējam

radīto konstrukciju, un, izjaucot to detaļās, izmētā pa visu istabu. Dažas detaļas aizkrīt pat aiz skapja. Tā vietā, lai jūsu bērns no jau sasniegtā varianta īsā laikā izveidotu uzlabotu konstrukciju, viņš, pirmkārt, ir psiholoģiski sagrauts un, otrkārt, šī psiholoģiskā trauma viņā saglabāsies tik ilgi, kamēr viņš meklēs izmētātās detaļas un atjaunos iepriekšējo konstrukciju. Protams, ja atradīs aiz skapja aizmestās detaļas. Labākajā gadījumā, atgriezties pie sasniegtā, viņš varēs pēc stundas, sliktākajā detaļu trūkuma dēļ, šis ceļš konkrētas konstrukcijas radīšanai ir neatjaunojams. Ja nebūtu kaimiņu bērna astronoīda, graujošās darbības, kas radīja haosu gan jūsu bērna apziņā, gan viņa mantās, tad jūsu bērns savā konstruktīvajā domāšanā pa šo laiku būtu manāmi progresējis. Bet šajā variantā, ja psiholoģiskā trauma ir nopietna, viņš tika noturēts uz vietas vai pat atvilkts atpakaļ.

Tāpat ir arī skolā, ja klasē ir astronoīdi, tad viņu uzdevums ir nepārtraukti traucēt stundas norisi, lai, pirmkārt, neļautu skolotājam sistemātiski sakārtot bērnu apziņu, un, otrkārt, lai jaunās informācijas uztveršanas laikā bērnu apziņā iepludinātu informatīvos vīrusus. Rezultātā, arī humanoīdos tiek iepludināta haotiska informācija. No tā secinām, ka pie psihotropajiem ieročiem, kas kropļo dvēseli, pieder arī informācijas uzņemšanas laikā iepludināta papildus informācija, kas neattiecas uz apgūstamo tēmu. Tātad skolās būtu pilnībā jāizskauž jebkuras darbības, kas no skolēnu puses varētu traucēt skolotāju darbu.

Bērns astronoīds

Astronoīdi skās dvēseles, kas pārstāv pirmo un otro līmeni, savas programmas caur fizisko ķermeni sāk atklāt, bērnam esot apmēram 4 gadu vecumā, bet trešā līmeņa astronoīds savus velnišķos niķus un stiķus demonstrē jau no piedzimšanas brīža.

Bērni, kuros inkarnējušās augstākā līmeņa dvēseles astronoīdi, ir ļoti viltīgi. Viņi regulāri izdomā dažādus veidus, kā tikt pie kārotās mantas. Viņu “izspiešanas” varianti var būt ļoti daudzveidīgi un reizēm pat draudu līmenī. Sādā bērnā agri pamanāma kāre pēc naudas. Līdzekļus tās ieguvei viņi īpaši nešķiro. Regulāri ņirgājas par vienaudžiem. Pret tiem, kuri nepretojas, izvērš teroru. Citus pazemojot, astronoīdi paši sevi izvirza līderos.

Sāds bērns apzināti melos pat tajās situācijās, kad meli ir pierādīti, lai vēl vairāk sāpinātu vecākus.

Viņš krāpj vienaudžus ar visām iespējamām metodēm, bet paša izdarītās neģēlības meistarīgi noveļ uz citiem. Visas šīs īpašības, vairāk vai mazāk, var būt arī bērnam humanoīdam, ja kāds “parūpējies” par viņa pārprogrammēšanu.

3. līmeņa astronoīds jau no dzimšanas demonstrē savas velnišķās īpašības tāpēc, ka viņš nespēj akumulēt enerģiju ilgākam laika periodam un tāpēc pēc iespējas vairāk un biežāk jāgrauj apkārtējie, lai piesaistītu negatīvu enerģiju. Sādiem bērniem raksturīga bieža un ilgstoša raudāšana, kašķīgums un nepaklausība, kamēr tie vēl nemāk runāt un staigāt. Sāds apmēram gadu vecs bērns vienmēr ir nīgrs, vienmēr lauž un plēš savas un citu mantas. Tas nenotiek tāpēc, lai izzinātu šo mantu uzbūvi. Savā rīcībā viņš vienkārši ir haotisks un nespējīgs ilgi izrādīt interesi par vienu priekšmetu. Viņš ķer un grābj vairākas lietas vienlaicīgi, ne ar vienu no tām sakarīgi nespēlējoties. 3. līmeņa astronoīdiem raksturīgi otram cilvēkam nodarīt fiziskas sāpes, iekožot vai raujot aiz matiem pat pieaugušus cilvēkus. Vēl ļoti daudz citu negatīvu iezīmju jau no piedzimšanas konstatējamas 3. līmeņa astronoīdiem. Protams, arī 1. un 2. līmeņa astronoīdiem reizēm var izpausties šīs pašas īpašības, bet ļoti reti. Tas saistīts ar to, ka augstākam līmenim vajadzīgs cits enerģijas veids, kuru var iegūt tikai ar smalkākām metodēm, kuras var realizēt vienīgi tad, kad fiziskā bērna apziņa ir pietiekami attīstīta. Pirms tam caur šādu bērnu dvēseli vēl nevar realizēt zagšanu, melošanu. Turklāt 1. un 2. līmenis enerģiju akumulē ilgākam laikam, tāpēc savus velnišķos darbus viņi var veikt retāk un smalkāk, tos iepriekš pārdomājot.

Augstākā līmeņa astronoīdi neiegūst enerģiju ar tik primitīvām metodēm, kā iekožot. Jo māte, kaut izjutusi sāpes, iekliedzas, savā mīlestības aklumā mīļi sarāj mazuli. Rezultātā, primitīvais paņēmiens šiem astronoīdiem enerģiju nav devis, bet mātes dabiskā mīlestība viņiem ir radījusi grūtības. Tāpēc viņu uzdevums ir sagraut vecākus pēc iespējas smagāk un uz ilgāku laiku.

Ja bērnā šādas īpašības sākotnēji nav bijušas, bet ar laiku parādās, tad ir nopietns pamats domāt, ka notiek jūsu bērna dievišķās dvēseles pārprogrammēšana. Sādā situācijā ir svarīgi noskaidrot, kas pie tā ir vainīgs un mainīt radušos situāciju par labu bērnam. Dzīvē nevar būt nekas svarīgāks par dvēseles tīrības saglabāšanu, neļaujot viņā ievadīt velnišķu informāciju, kura pēc tam pati sāk vairoties.

Kristus savās runās vairākkārt norāda, ka uzrunā astronoīdus:

“Jēzus viņiem sacīja: “Ja Dievs būtu jūsu tēvs, jūs mani mīlētu, jo es esmu izgājis un nāku no Dieva. Jo ne sevis dēļ esmu nācis, bet viņš mani sūtījis. Kādēļ jūs manu runu nesaprotat? Tāpēc, ka jūs neesat spējīgi klausīties manos vārdos. Jūs esat no sava tēva velna, un jums gribas piepildīt savas kārības. Viņš no paša sākuma ir bijis slepkava un nestāv patiesībā, jo patiesības nav viņā. Melus runādams, viņš runā pēc savas dabas, jo viņš ir melis un melu tēvs. Kas no Dieva ir, dzird Dieva vārdus. Tāpēc jūs nedzirdat, ka neesat no Dieva.”

(Jāņa 8:42-44,47)

“Ja jūs būtu no Dieva, Dievs mīlētu tos, kas viņam pieder. Bet tā kā jūs neesat no Dieva, tad visa pasaule jūs ienīst. ”

(Jāņa 15:19)

Jūdi, kas visos laikos mēģinājuši sagrozīt patiesības un kultivēt melus, Kristu mēģina nomelnot un citiem iestāstīt, ka Kristū mājo astronoīds:

“Vai mēs pareizi nesakām, ka tu esi samarietis un ka tevī ir velns? ” Uz ko Jēzus viņiem atbildēja: “Mani nav velna, jo es godāju savu tevu, bet jus turpretī mēģināt laupīt manu godu.”

(Jāna 8:48-49)

“Tas, kas mani ceļ godā, ir mans Tēvs, bet jUs to uzdodat par savu Dievu. ”

(Jāna 8:54)

Ar šo iepriekš minēto citātu tiek apstiprināts, ka Kristus krasi centies norobežot savu tēvu Dievu no jūdiem, jo uzskatījis, ka vini ir liekuļi un meļi un tikai izliekas, ka pielūdz Dievu, faktiski, kalpodami velnam.

“Tavus vārdus es tiem esmu devis, un pasaule viņus ir ienīdusi, tāpēc ka viņi nav no pasaules, tāpat, kā es neesmu no pasaules. ”

(Jāna 17:14)

Seit jāpaskaidro, ka ar vārdu pasaule latvieši apzīmē Saules sistēmu viss, kas griežas pa saulei, ap sauli. Tātad, augstāk izteiktajos vārdos Kristus norāda, ka manipulācija ar Dieva vārdiem nenorāda, ka jūdi ir Dieva pārstāvji un tāpēc vinu dvēseles visā Saules sistēmā ir ienīstas, jo vini ielauzušies šajā sistēmā atšķirībā no Kristus, kurš sūtīts no Dieva valstības. Tātad, te ir atklāts, ka jūdu vidū ir ļoti daudz astronoīdu āriešu, kuri, tāpat kā Kristus, ir ienākuši Saules sistēmā no paralēlajām pasaulēm, tikai ar būtisku atšķirību, ka vini ir velna sūtni, bet vinš Dieva sūtnis, kura uzdevums ir palīdzēt glābt ne tikai Zemi, bet arī visu Saules sistēmu, kuru pamazām cenšas pārņemt astronoīdi.

Astronoīdu radīto haosu visās mūsu dzīves sfērās labi ir atspoguļojis režisors Jānis Streičs savā filmā “Vecās pagastmājas mistērijas”. Un acīm redzams ir fakts, ka par šo filmu negatīvi izsakās “pelēkā masa”, kas nav spējīga ieraudzīt patiesību un, protams, arī astronoīdi, kas redz šo patiesību un baidās no tās. Tāpēc vini arī programmē cilvēkus, ka filma ir “pilnīgs murgs”, lai tie, kas ir pamanījuši šīs filmas dziļo jēgu, sāktu domāt, ka ir kļūdījušies un nevis ieteiktu to noskatīties citiem, bet turētu mutes ciet. Ne velti filmas nosaukumā ietverts vārds mistērija (misterius), kas tiešā tulkojumā no sanskrita valodas nozīmē muti ciet.

Pēc 2000. gada 30. augusta datiem, šobrīd uz planētas Zeme ir ~45% humanoīdu un ~55% astronoīdu. Latvijā —40% humanoīdu un ~60% astronoīdu. Rīgā 9% humanoīdu, ~91% astronoīdu. Astronoīdiem ir svarīgi pulcēties vietās, kur vini var piekļūt varas svirām un naudai. Tāpēc vini pulcējas valstu valdības un biznesu centros.

No 100% astronoīdu, uz Zemes 10% ir ģenerāļi, 57% virsnieki un 33% karavīri. Ar cilvēku piederību kādai tautībai šeit nav nekāda sakara. Astronoīdi, kā jau iepriekš rakstīju, ir visās tautās, tāpat kā visās partijās, parlamentos un valdībās, policijās un prokuratūrās, ārstniecības iestādēs un izglītības sistēmā, kā arī citur. Viniem pastāv arī sava astronoīdu Zemes valdība, kura uztur sakarus ar astronoīdiem citās Visuma vietās, lai kopīgi plānotu Zemes pārnemšanu savā varā. Arī daudzi humanoīdi nodevēji ir iestājušies vinu organizācijā.

Pateicoties astronoīdu gudrībai, vini panākuši planetāro mutāciju, kad Dieva radītie

fiziskie ķermeņi ir pieņēmuši sevī velnus, kas sākotnēji nebija iespējams. Astronoīdu fiziskie ķermeņi sākotnēji bija atbaidoši, bet daudzu ģenētisku eksperimentu rezultātā, tagad viņiem izdodas inkarnēties visskaistākajos ķermeņos. Eksperimenti ģenētikā turpinās un nākotnē mūs gaida vēl lielāki, nepatīkami pārsteigumi šajā jomā.

Arī nacionālisma negatīvās izpausmes ir astronoīdu darba rezultāts, lai katras nācijas pozitīvajai daļai humanoīdiem neļautu apvienoties savā starpā ar pārējo cilvēces humanoīdu daļu. Tāpēc arī nacionālās intereses bieži vien tiek liktas augstāk par visas Zemes humanoīdu interesēm kopā. Atkal tiek pielietota sen zināmā metode skaldi un valdi.

Astronoīdu pašpārliecinātībai par Zemes iekarošanu ir bezkaunīgs un atklāts raksturs, ko viņi nebaidās demonstrēt. Un pamatoti, jo visas spēka struktūras ir viņu rokās. To, ko astronoīdi nevar iegūt ar demokrātiskām (velnišķām) metodēm, to bez problēmām izdara ar spēka paņēmieniem. Cik daudz cilvēku viņi jau ir fiziski iznīcinājuši visas cilvēces pastāvēšanas laikā un cik daudz vēl tiks iznīcināti tikai par to, ka šie cilvēki ir atklājuši viņus un viņu darbību. Piederību velnišķajai hierarhijai viņi nekautrējas demonstrēt, pat nēsājot atbilstošu simboliku. Seit mazliet sīkāk pastāstīšu par pārvaldes sistēmām, salīdzinot dvēseļu hierarhiju ar armijas struktūrām. Pats augstākais vadītājs dievišķajā hierarhijā ir Dievs, kura norādījumus tālāk realizē ģenerāļu pakāpes dvēseles. Tām savukārt pakļaujas virsnieki, bet virsniekiem karavīri. Dievišķās hierarhijas likumi paredz bezierunu pakļaušanos augstākajam vadītājam, bet par nepaklausību dvēsele momentā tiek pazemināta amatā un tā, kamēr nokļūst līdz ellei. Velnišķajā hierarhijā arī pastāv bezierunu pakļaušanās augstākajam vadītājam tikai ar to atšķirību, ka par nepakļaušanos nepaklausīgais var tikt iznīcināts, ko nekad nedara dievišķajā hierarhijā ar tās pārstāvjiem. Protams, līdz brīdim, kamēr šīs dvēseles ir piederīgas Dieva hierarhijai. Astronoīdu hierarhijā velns deklarē, ka demokrātisku vēlēšanu rezultātā karavīri viņu ir iecēluši par augstāko vadītāju. Bet to, kāpēc karavīri ir izraudzījušies tieši viņu, velns rūpīgi slēpj. Karavīri balso par kādu tāpēc, ka viņiem to kāds ir ieprogrammējis (iestāstījis, iedvesmojis, pārliecinājis), pat nenojaušot, cik varena programmēšanas tehnika pret viņiem tikusi pielietota. Armija (var lasīt: tauta) kļuvusi par marioneti (vadāmu lelli), kurai liekas, ka pati izdomājusi par kuru balsot, nesaprot, ka arī domāt vajadzīgajā virzienā var likt “kāds no malas”.

Dievišķajā hierarhijā demokrātija nepastāv, jo tur neviens ar cilvēku krāpšanu nenodarbojas un visi apzinās, ka jebkuru sistēmu jāvada gudrākajiem. Bet katra gudrības pakāpi atbilstoša uzdevuma veikšanai var noteikt tas, kurš ir vēl gudrāks. Tāpēc šajā hierarhijā visas amatpersonas tiek ieceltas amatos vai atceltas no tiem, tikai un vienīgi ar rīkojumiem no hierarhijas augstākajiem pakāpieniem. Tas nodrošina sistēmas monolītismu un spēju veiksmīgi darboties. Sāda sistēmas pārvalde drīkst būt tikai tad, ja piramīdas virsotnē ir humanoīds, kas spējīgs visā pārvaldes piramīdā nodrošināt tikai un vienīgi humanoīdu esamību. Tad jebkura sistēma zels un plauks, un tauta būs pārtikusi un laimīga. Sādu modeli Latvijā savā laikā daļēji realizēja Kārlis Ulmanis, jo arī viņa izveidotajā pārvaldē bija astronoīdi. Mūsdienās tikām veiksmīgi piekrāpti ar vienādiem uzvārdiem, lai jau tauta dzīvo cerībās, ka būs tikpat labi, kā bijušā Ulmaņa laikā un vēl labāk! Bet, kamēr cerības bija aizmiglojušas mūsu acis, astronoīdi nostiprinājās savās pozīcijās.

Tagad, kad astronoīdi slēptā veidā “samiksējot” kopā dievišķo un velnišķo pārvaldes

sistemu, telo, ka strada tautas laba, jūs varat būt parliecinati, ka tautai būs tikai tik labi, lai ta nesaceltos pret pastavošo iekartu. Tauta visu laiku tiks tureta uz šīs robežas. Bet apsargata šī robeža tiks ekonomiskam metodem. Tautai pensijas ir par mazam, var sakties nemieri, labi, paaugstinasim piemetīsim klat esošajai vel 19 santīmus menesī, lai viens suņa kauls būtu vairak noperkams! Skolotajiem arī nav labi. Ja, tie ir gudraki, var sacelt kajas lielakas tautas masas, tur ar santīmiem būs par maz, vajadzīgs vismaz “piecītis”, bet labak tomer 10Ls, lai nomierinas uz kadu brīdi!

Viss tiek pamatots ar naudas trūkumu budžeta. Pasakas muļķiem ir šie pamatojumi. Mūsu valsts ir bagataka neka vairums no mums to vispar spej iedomaties. Vai tad mes visi neredzam, kadas majas tiek būvetas prestižakajas vietas, un ar kadam mašīnam brauc kungi? Tas esot godīgi nopelnīts! Viņi ir aizmirsuši, kas ir gods! Sī viņu iegūta nauda 99% gadījumu ar vardu “godīgi” nekadi nav saistama. Viņiem šī peļņa ir pateicoties spejai piekrapt tautu. Macieties, cilveki, ekonomiku un jūs to visu paši sapratīsiet!

Tagad, lai labak būtu saprotams, kas notiek, grafiski attelošu divu hierarhiju simboliku un to, kadai vajadzetu būt frontes līnijai starp abiem ienaidniekiem.

Sobrīd mūsu valsts un būtība arī citu ekonomiski attīstīto valstu “samikseta” parvaldes sistema simboliski diemžel var tikt attelota šadi:

Ka jau iepriekš rakstīju, tad astronoīdi bezkaunīgi atklati demonstre savu simboliku, dzīvodami parliecība, ka neviens neatklas, ko tas īstenība nozīme, bet, ja tomer atklas, tad šim cilvekam vai cilveku grupai atri vien aizbazīs muti un novaks no “skatuves”.

Mums pareizi tiek skaidrots, ka piramīda ar augšup vērsto smaili simbolizē dievišķo hierarhiju, bet absolūti meli ir tie, ka piramīda ar lejup vērsto smaili, simbolizē dievišķās informācijas plūsmu uz cilvēkiem un apliecina saikni ar Dievu. Pilnīgi viennozīmīgi ir tas, ka piramīda ar smaili uz leju simbolizē velnišķo hierarhiju! Sie divi simboli ir savstarpēji savienoti, lai demonstrētu pašreizējo astronoīdu varenību. Ne velti velnišķā piramīda (ar smaili uz leju) izvirzīta priekšplānā, kā to varat redzēt arī uz viņu nozīmītēm. Sī velnišķā piramīda, kas pārklāj dievišķo, simbolizē to, ka velni spēj izmantot arī humanoīdus un to Dievišķās pārvaldes sistēmas savu uzdevumu veikšanai. Bet to, protams, zina tikai astronoīdu augstākie vadītāji. “Nezinīšiem” tiek ieprogrammēti iepriekš izklāstītie meli. Tā kā šo simbolu plaši lieto masoni, tad uzreiz top skaidri arī viņu mērķi un uzdevumi. Masoniem šis simbols ir veidots arī kā talismans, kuru viņi masveidā pielūdz. Lai cik tas dīvaini arī neizskatās, bet savas muļķības dēļ, palīdzību viņi lūdz gan Dievam, gan velnam, jo vairumam masonu ir iestāstīts, ka arī velns ir Dieva plānā paredzēts. Tikai masonu augstākie vadītāji astronoīdi zina, ka palīdzību šiem piekrāptajiem pakalpiņiem sniedz tikai velns, bet Dievs no viņiem jau sen ir atteicies. Arī Kristus taču savā laikā norādīja: “Jums nebūs kalpot diviem kungiem”.

Sevišķi bagātie šo simboliku izgatavo un nēsā no tīra zelta. Ja ieraugāt cilvēkus, kas lepojas ar šo simboliku, tad ziniet, ka labākajā gadījumā, šis cilvēks ir piekrāpts, bet sliktākajā

-     viņš ir astronoīds, kas ar to lepojas apzināti. Kā vienā, tā arī otrā gadījumā šie cilvēki ir bīstami katram indivīdam atsevišķi un visai cilvēcei kopā. Masonos ir okultās sektas (astronoīdu), kas veic dažādus rituālus, izmantojot šo talismanu, jo tam ir spēcīga enerģētiskā iedarbība. Sajos rituālos, lai piesaistītu talismanam velnišķo enerģiju, tiek upurēti ne tikai ziedi un augļi, bet pat dzīvi bērni humanoīdi. Ar to arī izskaidrojams lielais bez vēsts pazudušo bērnu skaits. Piemēram, Anglijā šādos rituālos aiziet bojā 2% no visiem bez vēsts pazudušajiem bērniem. Tas jūsos izsauc izbrīnu un pat šausmas? Jā, briesmīgi, ka tas notiek mūsdienās un vēl pie tam civilizētās valstīs. Tāpēc humanoīdiem ātrāk pašiem jāierauga patiesība un mazāk jātic tam, ko raksta avīzēs un rāda televīzijā. Arī Latvijā ir cilvēki, kas pamazām ievieš šos velnišķos upurēšanas rituālus, pagaidām gan upurējot vēl tikai ziedus un augļus. Sobrīd par šo tēmu tas ir viss. Ja būs tāda izdevība un būšu vēl dzīvs, tad uzrakstīšu detalizētāk par to, cik mēs esam dažādi.

Veltījums dvēselēm ārietēm sakarā ar piedzimšanu uz planētas Zeme

Pasaka par Kristiņu

Visumā dzīvo divi vareni valdnieki Dievs un velns. Viens ir iecelts par valdnieku gaismas valstībā, bet otrs vardarbīgi ieguvis varu un pārvalda tumsas valstību. Abiem valdniekiem ir ļoti daudz pavalstnieku, kuri apzinīgi tiem kalpo. Daudz ir arī tādu, kas abām pusēm kalpo neapzināti. Visu laiku kopš pastāv šīs valstības, to pavalstnieki ir apmetušies uz dzīvi arī uz planētas Zeme, kur bija lemts piedzimt Kristinai. Sī mazā meitenīte vēl nesaprot, kas vinu radījis, bet par to arī ir šī pasaka.

Visuma augstākais valdnieks Dievs, nebūdams apmierināts ar visu lietu stāvokli uz Zemes, sūtīja tur savus uzticamākos mācekļus pildīt vina gribu. Sie mācekļi centās sakārtot visas Zemes lietas tā, kā bija mācīti. Vini bija ļoti spilgtas personības, kuras cilvēki vēl tagad piemin pat pēc daudziem gadu tūkstošiem. Daudzi no viniem ir starp mums arī šodien. Vinu uzdevums bija un ir mācīt cilvēkiem veidot savstarpējās attiecības tā, lai visi cilvēki dzīvotu saskanā ar sevi un apkārtējiem cilvēkiem, veidojot pilnīgu harmoniju sevī un citos, tā sasniedzot laimes izjūtu. Sie Visuma Augstākā Valdnieka mācekļi centās izgaismot katra cilvēka ceļu, pa kuru vinam jāiet, lai spētu atrast laimi. Taču tumsas spēkiem tas nebija pa prātam, jo vini necieta gaismu un visus, kas to nesa. Tumšie uzsāka nežēlīgu un viltus pilnu cīnu ar gaismas nesējiem, lai neļautu pildīt viniem uzticēto uzdevumu. Sajā nežēlīgajā cīnā uz Zemes gaisma neskaitāmas reizes mijās ar tumsu un tāpēc cilvēku dzīvē bija ļoti daudz pelēku, apjukuma pilnu brīžu, kas padarīja pelēkus vairumu mūsu planētas iedzīvotāju. Pelēkie pārnēma varu un tumšie priecājās par savu uzvaru. Visuma Augstākais Valdnieks dusmojās, ka cilvēki ļāvuši aptumšot savu apzinu, bet par dusmām lielāka bija mīlestība pret grēkā kritušo cilvēci, un Vinš atrada dažādus panēmienus, kā cilvēkiem izgaismot tumsas apnemto apzinu un kļūt par gaismas nesējiem. Ja vienkāršākiem līdzekļiem nebija iespējams izmainīt cilvēka tumšo dabu, neapzinīgākajiem vinš lika ciest daudz garīgu un fizisku sāpju.

Un nu jau esam nonākuši tuvāk tam brīdim, kas saistās ar mazās Kristinas piedzimšanu. Tā,

kādā no šīm kosmiskajām kaujām satikās divas spēcīgas dvēseles, kas viena otru atpazina no iepriekšējiem ķīviņiem. Soreiz viņām vēl vienu reizi tika dota iespēja izšķirošajai cīņai, kurš kuru uzvarēs un pa kuru ceļu aizvedīs. Bet gadījās tā, ka viena no dvēselēm dievišķā, iemīlēja savu pretinieku. Saskaņā ar Visuma likumiem, mīlestība ir stiprāka par naidu, tāpēc mīlestības pārņemtais darīja visu, lai pārliecinātu pretinieku kļūt par savu sabiedroto. Pretinieks, sakarā ar šo jaunizveidojušos situāciju, brīžiem šaubījās, vai ir vērts kalpot tumsai un satuvinājās ar gaismas nesēju.

Tomēr izšķirošajos Visuma kaujas brīžos, tumšo ietekme bija tik spēcīga, ka tumsai kalpojošā dvēsele izturējās nodevīgi un klaji ņirgājās par gaismas nesēju. Mīlestība ir akla un pusaklu bija padarījusi arī gaismas nesēju, jo viņš nebija pamanījis, ka tumšais ir kļuvis gaišāks tikai no ārpuses, bet iekšējā būtība bija palikusi nemainīga. Pagaisa gaismas nesēja cerība, ka tumšais kļūs gaišs un viņi abi turpmāk, mīlas apmirdzēti, varēs nest gaismu citiem. Gaišais izmisumā griezās pie Augstākā Valdnieka Dieva pēc padoma, kā rīkoties.

Augstākais Valdnieks pieņēma lēmumu iesēt tumšajā mazu saulīti, lai tā tumsu kliedē no iekšpuses un uzdeva to izdarīt gaišajam. Augstākā griba tika īstenota, tumšais tika sakrustots ar gaišo un atbilstoši Visuma likumiem, radās gaišajam pretēja dzimuma bērniņš, kuru par godu šīm kristībām nosauca par Kristiņu. Mazā Kristiņa ar savu neatvairāmo mirdzumu, sākumā no iekšpuses, bet pēc tam no ārpuses, tik stipri apmirdzēja tumsas pārņemto, ka notika brīnums, un tumsa izgaisa.

Un tā, pateicoties Kristiņai un Visuma Valdnieka gudrībai, viena no Visuma kaujām beidzās ar gaismas nesēju uzvaru. Un visi trīs šīs kaujas galvenie varoņi kļuva par gaismas nesējiem un visu atlikušo dzīvi uz Zemes dzīvoja mīlestībā un saticībā.

Sajā pasakā ir aprakstīts viens manas dzīves posms, bet par pasaku to nosaucu tādēļ, ka pēdējās rindkopās aprakstītais, dzīvē realizējās pavisam savādāk. Kā tieši, to izlasīsiet nodaļā “Mīlestība”.

Labirints

Dzīve ir kā labirints,

Kur jāpiedzīvo jums ir maldi Un ikdiena jums ir kā sprints,

Jo apziņa dus saldi.

Daudz ir runu jums par atmodu,

Kaut arvien dziļāk miegā slīgstat. Atmostieties, cilvēki!

JUs ellē dziļāk slīkstat!

Paskatieties zvaigznēs ļoti vērīgi!

Dievs noraugās uz jums tik sērīgi,

Par to, ka ilgi jau jUs runājat par atmodu, Bet nav nekādu pazīmju par jUsu nomodu. LUdziet Dievam, lai izvedjUs no strupceļa Un parāda ceļu uz valstību Dievišķo,

Jo šobrīd vairums maldās pa velnišķo.

Ja netiksiet uz ceļa pareizā,

Tad nāve mUžīgā jUs gaida labirintā.

Šūpulis

Dievs tevi, dvēselīte, Zeme lika Ne tadēļ,

Lai Tu ka miesa pīšļos pārvērstos,

Bet gan lai augtu Tu un stipra kļūtu,

Un iekļautos Tu Dieva valstība.

Audz dvēselīte, stiprinies,

Drīz šūpulis tev jaatstaj.

Daudz grūtību tev ceļa būs.

Ja izturēsi,

Dzīvi mūžīgo tu gūsi,

Ja nē,

Tad tu vairs nebūsi.

Planēta Zeme ir viens no dvēseļu šūpuļiem, kurš agrāk vai vēlāk jāpamet. Izejot visus attīstības un pārbaudījumu

ciklus, dvēsele var dzīvot bezgalīgi, bet

var kādā no posmiem aiziet bojā iemantot mūžīgo nāvi.

ATTĪSTĪBAS CEĻŠ

Viens no pirmajiem un galvenajiem humanoīda uzdevumiem ir nodrošināt savu un apkārtējo cilvēku garīgo izaugsmi. Katrā humanoīdā ir pietiekoši daudz informācijas, lai varētu realizēt šo uzdevumu un ar visu nepieciešamo nodrošināt cilvēka fizisko ķermeni, un paralēli turpinātu jaunu zināšanu apguvi. Tikai fiziskais ķermenis to nezina un tāpēc neļaujas dvēseles vadībai. Viens no svarīgākajiem dvēseles izaugsmi ietekmējošiem faktoriem ir fiziskā ķermeņa ģimene un dzīves apstākļi tajā. Tie var veicināt gan izaugsmi, gan degradāciju.

Vairumā gadījumu humanoīdiem, inkarnējoties uz Zemes fiziskajos ķermeņos, sākas viņu degradācija, kas izpaužas kā daļēja megastonu pārprogrammēšana. Tas saistīts ar astronoīdisko izglītības sistēmu, kuras iedarbības rezultātā tiek pilnībā nobloķēti daudzi megastoni ar augsta līmeņa Dievišķu informāciju. Ilgstošas blokādes rezultātā šie megastoni nespēj brīdināt cilvēku par lietu faktisko stāvokli, turklāt cilvēka dvēsele, daudzo astronoīdu uzbrukumu laikā, zaudē lielu megastonu skaitu. Ja izglītības sistēma cilvēkiem mācītu, ka pastāv šāds iedalījums astronoīdos un humanoīdos, un kā funkcionē šīs sistēmas, tad cilvēks arī fiziskā ķermeņa līmenī spētu palīdzēt dvēselei aizsargāties no uzbrucējiem un vairot tās informatīvo bāzi. Kamēr Zemes izglītības sistēmas vadīs astronoīdi, tikmēr notiks masveida humanoīdu degradācija. Visbīstamākais ir laiks, kad bērna smadzeņu sistēma vēl nav gatava transformēt dvēseles doto informāciju runājot, rakstot u.c. Bērnam kategoriskā formā tiek uzspiesta informācija, kas, faktiski, viņam ir bīstama. Caur fiziskā ķermeņa smadzenēm tiek pārprogrammēta dvēsele, un laikā, kad bērns iemācās paust savu viedokli, tad tas jau balstās uz astronoīdi skām programmām. Lai nenotiktu šāda bērna garīgā kropļošana, tad par 90% jāmaina patreizējā izglītības sistēma, ko praktiski nebūs tik viegli izdarīt, jo astronoīdi tam intensīvi pretosies. Valdorfa izstrādātā izglītības sistēma ir tuvāka Dievišķai sistēmai, bet tikai šīs sistēmas bērnu dārza līmeņos. Tālāk arī Valdorfa skolās ienāk astronoīdiski elementi.

Diezgan smags ir daudzu augsti attīstītu dvēseļu liktenis, kuras ir inkarnējušās ģenētiski augstvērtīgos ķermeņos ar augstiem intelekta rādītājiem. Tas ir gadījumos, kad intelektuālās programmas ir pretrunīgas dvēseles programmām. Sī iemesla dēļ intelekts nelaidīs caur sevi dvēselei tik nepieciešamās zināšanas un nepieņems dvēseles nodoto informāciju ķermenim. Tādēļ dvēsele ar lielām grūtībām vairos megastonu skaitu augs.

Sāda nākotne gaida šobrīd vēl mazu, 1995.gada 15.oktobrī, dzimušu zēnu M.Z., kurā inkarnējusies augsta līmeņa dvēsele, bet spēcīgais intelekts, kas papildus tiks programmēts skolā, nerēķināsies ar dvēseles vajadzībām. Tāpēc, lai kā dvēselīte censtos augt, šajā dzīvē tai neizdosies pārsniegt 3 miljoni 200 tūkstoši megastonu skaitu. Dvēselei būs daudzi astronoīdu uzbrukumi, jo astronoīdi cenšas iznīcināt augstāka līmeņa humanoīdus un viņiem nepatīk pārāk gudri ķermeņi, ja tajos dzīvo humanoīdi. Tā vietā, lai šīs divas sistēmas ķermenis un dvēsele aizsargātos, M.Z. intelekts asi, bet ne Dievišķi reaģēs uz astronoīdu uzbrukumiem. So cīņu rezultātā, kur dvēsele nesaņems ķermeņa atbalstu, tā zaudēs daudz megastonu. Lai gan M.Z. dvēseles izaugsme varētu būt liela, vienā dzīvē, tā nepārsniegs iepriekš minētos rādītājus. Attīstība būs, bet neatbilstoši iespējām.

Dvēsele, neskatoties ne uz kādiem neciešamiem apstākļiem, viennozīmīgi, nedrīkst ļauties spiedienam, ko izdara astronoīdi. Ir stabili jāiztur visi pārbaudījumi, visās situācijās jāsaglabā savas Dievišķās spējas. Uzbrukumu laikā ir svarīgi, lai blakus atrastos savējie humanoīdi, un gandrīz vienmēr mēs šo psiholoģisko atbalstu gribētu saņemt arī savā ģimenē. Bet praksē atklājas, ka ģimenē kādreiz ir vislielākais ienaidnieks astronoīds. Šādās situācijās mēs meklējam draugus radniecīgas dvēseles ārpus ģimenes loka. Lai gan arī ar draugiem jābūt uzmanīgiem tie var gan celt, gan gremdēt. Šis meklējumu ceļš ir grūts, bet rezultātā tas var kalpot izaugsmei, ja mūsu meklējumi ir nopietni.

Lai noteiktu dvēseles attīstības līmeni, franču psihologs Alfrēds Binē (1857 1911) sadarbībā ar Teodoru Limanu jau 1905.gadā izstrādāja un publicēja saprātīguma testus bērniem. Tos sarindoja pēc grūtības pakāpēm un par standartu pieņēma bērnu vidējās spējas. Ja, piemēram, vairākums 10 gadus vecu bērnu spēja atbildēt uz konkrētiem jautājumiem, bet daži ne, tad tika pieņemts, ka šie daži neatbilst 10 gadu psihiskajam vecumam. Arī, ja 20 gadīgs cilvēks nespēja atbildēt uz 10 gadīga testiem, tad tika pieņemts, ka viņš nav sasniedzis 10 gadus veca bērna psihisko vecumu. Lai gan 1911.gadā šos datus pilnībā pārstrādāja tādā formā, kā tie bija sagatavoti, arī vēlāk tajos pilnībā neparādījās katra cilvēka dvēseles attīstības līmenis. Arī mūsdienās izstrādāties psiholoģiskie testi neparāda patieso ainu. Cilvēki dvēseles attīstības līmeni nevar noteikt ar testu palīdzību, ja vien dvēsele pati negribēs piedalīties šajā procesā. Var noteikt tikai smadzeņu sistēmas attīstības līmeni. Tikai augsti attīstīta dvēsele var noteikt otras dvēseles attīstības līmeni, pieslēdzoties tās datu bāzei un nododot šo informāciju cilvēkam uz smadzeņu sistēmu. Pilnīgi absurda ir situācija, kad zemāka līmeņa radījums, kāds ir cilvēks, mēģina precīzi testēt augstāka līmeņa dzīvības formu, par kuru praktiski neko nezina.

Vārds "astro" Dieva valodā nozīmē "zems". Visu vārdu kombinācijas, kas sākas ar šo vārdu, norāda uz zema līmeņa izpausmēm. Piemēram, "astronauts" zemu kuģojošs, t.i., lidotājs, kura lidojuma tālums ir ierobežots. Viņš, saskaņā ar savām vēlmēm, nespēj doties uz jebkuru vietu izplatījumā.

Oponentiem: lūdzu nejaukt vārdu "astro" ar "astron" zvaigzne.

Jūs jau sapratāt, ka astronoīds ir zema attīstības līmeņa būtne, jo, neskatoties uz milzīgo megastonu skaitu, kas norāda uz viņā esošo informācijas daudzumu, savu zemo izpratnes līmeni demonstrē ar vienu faktu kalpošana velnišķai hierarhijai. Astronoīdi nesaprot to nesalīdzināmo, lielo iespēju daudzumu, ko dod Dievišķā hierarhija. Astronoīds ir ļoti ierobežots savās iespējās, kamēr humanoīdam nav šādu robežu vajag tikai gribēt un viņš varēs visu, ko vien vēlēsies, pat momentā nokļūt uz citas planētas. Izklausās neticami, bet ja uzmanīgi izlasīsiet šo grāmatu, tad sapratīsiet, cik tas ir vienkārši.

Pretstats vārdam "astro" ir "ulozo" augsts, augsti attīstīts. Arī humanoīds ne vienmēr var būt apzīmēts ar šo vārdu. To, kad humanoīdu drīkst apzīmēt ar šādu vārdu, norāda Monādes rādītāji, kurus sanskritā apzīmē ar vārdiem Ātma, Budhi un Manass. Šie rādītāji nedrīkst būt zemāki par 90%. Te man detalizētāk jāpaskaidro, ka kļūdaini tiek lietots viens no dvēseli apzīmējošiem vārdiem Monāde. Tas ir grieķu vārds, kurš latviski burtiski būtu jātulko kā "viens", "vienots". Okultismā šis vārds simbolizē dvēseli, kurā apvienotas visas trīs Dievišķās īpašības.

Pirmkārt, griba (Ātma) uzticīgi kalpot Dievišķajā hierarhijā.

Ātma personificē gribasspēku, kas balstīts uz zināšanām, izpratni par gaidāmajiem pārbaudījumiem, gatavību un spēju tos izturēt.

Otrkārt, mīlestība (Budhi), kas apzīmē Dievišķās mīlestības izpausmes pret visām Dieva radītajām dzīvības formām, neatkarīgi no to radniecības cilvēkam, un balstās uz zināšanām par mīlestību. Bet kā augstākais sasniegums tiek uzskatīta spēja mīlēt pat savu ienaidnieku, apzinoties, cik tas ir iznīcinošs spēks cīnā ar astronoīdiem.

Treškārt, Augstākais Saprāts (Manass), spēja uzturēt sakarus ar Dievišķo hierarhiju, kas nodrošina pareizu lēmumu pienemšanu.

Manass burtiskā tulkojumā saprāts, kuru iedala divos līmenos cilvēka un Dieva. Attiecībā uz vārdu "Monāde", Manass jāsaprot viennozīmīgi kā Dievišķs prāts, kuru cilvēks ieguvis attīstot Ātma un Budhi. Kristietībā šo Dievišķās gudrības ienākšanu cilvēkā apzīmē ar vārdiem "Svētā gara izliešanās".

Piemēram, mani Monādes rādītāji 2000.gada 16.novembrī bija sekojoši:

•          Dievišķā griba 88%;

•          Dievišķā izglītība 89%;

•          Dievišķā mīlestība 76%.

Kā redzat, tad neviens no šiem rādītājiem nesniedzas pāri vajadzīgā minimuma robežai

-     90%. Lai es varētu sevi saukt par augsti attīstītu būtni, tad man ir ne tikai jāgrib Dievišķi rīkoties, bet arī jāmāk savu gribu praktiski realizēt vismaz 90% robežās. Tātad man ir jānovērš visi apstākļi, kas man traucē to darīt. Lai es to varētu novērst ir vajadzīgas zināšanas, kas palīdz šos apstākļus konstatēt.

Bet zināšanas, kā redzat, vēl ir nepilnīgas. No vajadzīgā zināšanu minimuma pietrūkst 1%. Lai mana dvēsele Edoni starp sava līmena dvēselēm būtu visaugstākajā līmenī ir nepieciešamas 100% zināšanas. To var salīdzināt ar skolu, kur no 100% zināšanu, ko dod konkrētā mācību iestāde, katrs skolnieks ir apguvis procentuāli tikai daļu. Tikai retais no skolniekiem ir apguvis 100% visu, ko skolotāji vinam mācījuši.

Tāpat ir arī manā gadījumā. Esmu apguvis tikai 89% okultās izglītības, no tiem 100%, ko vajadzēja, beidzot atbilstošu mācību iestādi. Kā jebkurā skolā, atzīme ir zināšanu līmena rādītājs, tā arī šeit, tikai pēc 100 baļļu sistēmas.

Iztrūkstošā izglītība ir iemesls arī spējai realizēt Dievišķu mīlestību, jo atsevišķās situācijās trūkst informācijas, kas palīdz orientēties un atbilstoši rīkoties. Arī paškontrole ir nepietiekama. Ļoti grūti ir mīlēt savu ienaidnieku. Varu to ārēji kontrolēt, bet tas nenāk no sirds. Edoni vēl nespēj pārvarēt šo barjeru. Labi, ka pret ienaidnieku, lai kā vinš arī provocētu uz naidu, vismaz spēju būt pilnīgi vienaldzīgs.

Ar mīlestību pret dabu un dzīvniekiem viss ir kārtībā. Esmu ieraudzījis Dievišķu dvēseli katrā augā, un Dievišķas mīlestības pārnemts noraugos uz to dzīvi. Nespēju pat krūmam mazu zarinu nolauzt, lai manī pašā neienāktu sāpes par pāridarījumu citam.

Lai paaugstinātu šos mīlestības rādītājus, nepietiek ar to, ka pats nedaru pāri nevienai dzīvai radībai. Ir jāatrod spēks to aizrādīt katram, kurš rīkojas nepareizi, bet, ja es tā darīšu, tad sabiedrības vairākums uzskatīs mani par jukušu.

Cilvēki! Jums liekas, ka tas ir sīkums noplūkt pļavā vienu puķīti, bet arī to taču kāds ir radījis, un šis radītājs nevēlas, lai kāds vinam dara pāri. Atcerieties un mācieties mīlēt jebkuru dabā esošu ziedinu! To noplūcot, jūs noraujat roku Dievam. Skaļi vārdi? Nē! Īstenība, kad jūs to ieraudzīsiet, ir vēl traģiskāka.

Un jūs ziedu tirgotāji rūpīgāk ieskatieties, ko pārdodat. Jūs masveidā tirgojat mironus! Teiksiet "skaistus mironus". Jā, arī jūs, tirgotāji, esat pietiekoši skaisti. Iedomājieties situāciju, ka jūs visus kāds savāktu, nogalinātu un pārdotu, kamēr vēl skaisti nesatrūdējuši.

Mēs gandrīz visi esam iemācījušies atšķirt dzīvu cilvēku no mirona, bet gandrīz neviens neatšķir dzīvu ziedu no miruša. Arī es šajā dzīvē ilgi to nespēju. Tagad varu, bet tik un tā esmu šajā jomā nepilnīgs kā saka mani skolotāji. Bet es centīšos un drīz spēšu mīlēt arī Jūs mani ienaidnieki! Tikai ziniet, ka jūsu velnišķajām dvēselēm tas būs daudz nepatīkamāk nekā tās manas negācijas, kas vērstas pret jums, kuras veiksmīgi izprovocējat.

No iepriekš uzrakstītā jāsaprot, ka pilnvērtīgas dvēseles Dievišķajā hierarhijā ir tās, kurās ir šī svētā trīsvienība Dievišķā griba, mīlestība un zināšanas, kuras kopā dod spēju realizēt Dievišķus darbus augstā līmenī.

Diemžēl jāatzīst, ka tieši šī Dievišķā prāta, mūsu izpratnē, zemāk attīstītās dzīvības formās izrādās ir vairāk nekā cilvēkā, kurš zaudējis šo saikni ar augstāko apzinu. Minerālu, augu un dzīvnieku valsts pārstāvji šo saikni ar Dievu pierāda nepārtraukti, bet mēs cilvēki nepārtraukti pierādām pretējo.

Interesanti fakti atklājas par dvēseļu attīstības līmeniem, kad lūdzu Laijai iedot datus par dvēseļu stāvokli suniem.

Vispirms ar šādu lūgumu pie manis griezās viena Tukuma pilsētas iedzīvotāja. Vinas audzināmais bija vācu aitas sugas suns. Pārsteidz ne tas, ka dvēseles kopējais megastonu skaits bija 72 tūkstoši, bet gan fakts, ka sunim nebija neviena velnišķa megastona. Manā praksē tas bija pirmais gadījums, kad atklāju 100% tīru humanoīdu, turklāt sunī. Tātad, šis suns nebija pieļāvis nevienu darbību, kas neiekļaujas Dieva likumos.

Liepājniece Olita arī gribēja uzzināt dobermana Kellijas dvēseles stāvokli. Sunim no 5 tūkstošiem megastonu, 2 tūkstoši bija astronoīdiski. Kellijas dvēseles vārds bija Renas. Kad Olita to uzzināja un sāka savu suni tā uzrunāt, vina reakcija bija ļoti interesanta. Suns izrādīja izbrīnu.

Tātad, dvēseļu megastonu skaits suniem var būt ļoti atšķirīgs. No tā arī ir atkarīgs suna gudrības līmenis, neatkarīgi no suna piederības kādai sugai. Pārprogrammētie megastoni liecina, ka arī suni var būt ar pretrunīgām programmām. Sunu dvēseļu stāvoklis lielā mērā ir atkarīgs no tā, kas ir suna saimnieks un kā vinš audzina suni. Ja saimnieks ir astronoīds, tad sunim humanoīdam būs ļoti grūti noturēties pretī velnišķai audzināšanai, un suna dvēsele var kļūt par 100% astronoīdu. Arī sunīšos esošo dvēseļu ceļš augšup, kā redzat, nav viegls un ir pilns ar dažādiem šķēršļiem. Ne vienmēr suna saimniekam jābūt astronīdam, lai izkropļotu suna dvēseli. Ņemot informāciju par 2000.gada 29.jūlijā dzimušu kucīti ar dvēseli Teiru, konstatēju, ka šajā inkarnācijā divu mēnešu laikā no 7 tūkstošiem 314 megastonu 1 megastons jau pārprogrammēts. Dvēselītei inkarnējoties nebija astronīdiskas programmas, bet cilvēki, savas nezināšanas dēļ, jau paguvuši ievadīt velnišķu informāciju. Atliek vien vēlēties, lai Teiras saimniekam rodas izpratne par faktisko stāvokli un viņš kļūst ne tikai par Teiras fiziskā ķermeņa audzinātāju, bet arī par dvēseles attīstības veicinātāju, atbilstoši Dieva likumiem.

Tikko no kūniņas iznākušu dvēseli apzīmē ar vārdu vistore, kas sastāv no diviem vārdiem. Vis visstiprākā un tore turēt. Sis vārds simbolizē ceļu un grūtības, kuras pārvarot un izprotot dvēsele kļūst par visstiprāko, attiecībā pret tām, kas radušās savādāk.

Zemes dvēseles dzimst ļoti skarbos apstākļos, kur atrodas daudz astronoīdu, tāpēc šeit viņu dzīves apstākļi ir ļoti smagi. Lai neļautu sevi pārprogrammēt, nākas daudz izciest. Tās, kuras saprot, ka šīs ciešanas ir norūdīšanās, sāk uz problēmām skatīties savādāk un rezultātā kļūst par neuzvaramām. Tās dvēseles, kuras problēmas cenšas apiet, parasti to darot ar metodēm, kas neatbilst Dievišķai kārtībai, tiek smagi sodītas un šajā cīņā zaudē Dieva atbalstu. Zemes dvēseles tiek sauktas par vistorēm tāpēc, ka attiecībā pret ārietēm ir izturīgākas. Ārietes ir nesalīdzināmi gudrākas par zemietēm, ja ņem vidējos rādītājus, bet, atrodoties Dieva valstības paradīzes daļā, nav norūdījušās pret velnu uzbrukumiem, tāpēc ienākot Dieva valstības elles zonā, ne vienmēr ir spējīgas izdzīvot tik ekstremālos apstākļos. Dvēseles ārietes ir kā ziedi, kas dzīvojuši tikai siltumnīcā un pārcelti ārpus tās, kur klimatiskie apstākļi ir nesalīdzināmi bargāki, aiziet bojā, ja nepielāgojas. Tikai reti kurai no šīm dvēselēm izdodas izdzīvot, saglabājot savu Dievišķo tīrību. Protams, šīs dvēseles nevar demonstrēt savas spējas, jo viņu vadīto ķermeni cilvēku iznīcinās astronoīdi. Tāpēc viņas darbojas apstākļos, kas nav cieši saistīti ar atrašanos sabiedrībā un savu Dievišķo mācību nes cilvēcei ar starpnieku palīdzību. Viņas nav bailīgas, bet pietiekoši prātīgas, jo apzinās, ka tiks ievilktas cīņā, kur zaudēs daudz spēka un laika, kuru var izmantot daudz lietderīgāk. Tāpēc par starpnieku pamatā tiek izmantoti vairāk norūdīti zemieši vistores.

Vai tas varētu nozīmēt, ka Dievs savus pārstāvjus sūta drošā nāvē? Nebūt ne. Pirms inkarnācijas Medesa sistēmas zemākajos slāņos ellē, šīs dvēseles tiek rūpīgi sagatavotas. Bet teorija ir teorija un prakse ir pavisam kas cits, tāpēc šo praktisko pusi vairums āriešu arī neiztur.

VĀRDA RAŠANĀS

Saistoša ir informācija par dvēseles vārda rašanos. Dvēseles, kas radītas mātē, sākumā sanem vārdu, kas atvasināts no mātes vārda. Laija atvasināta no Lazeiras. Jazeirs, Laijas brālis, tāpat. Pilnībā šis vārds tiek apstiprināts pēc dvēseles pirmās inkarnācijas un, ja nepieciešams, tad tiek koriģēts.

Dvēselēm zemietēm sākotnēji vārds netiek dots. Sīs dvēseles sanem vārdu tikai pēc pirmās dzīves. Katrs burts dvēseles vārdā sastāv no liela daudzuma informatīvo vienību dzīvo būtnu, kas katrā burtā ļoti koncentrētā veidā iekļāvušas informāciju par visu dvēseles dzīvi. Turklāt šīs būtnes spēj izdot skanas, kādas veido, mūsu izpratnē, vesels simfoniskais orķestris. Visu dvēseles dzīvi vinas spēj atskanot mūzikā, ko dzird Medesa līmena būtnes dvēseles. Cilvēks šo sfēru mūziku spēj dzirdēt un pierakstīt tikai tad, ja vina dvēsele šo mūziku transformē uz dzirdes sistēmu. Cilvēkam parastā uztveres diapazonā, piemēram, manas dvēseles vārds Edoni ir tikai piecu burtu skanas, bet dvēselēm katrā no šiem burtiem ir dzirdama skanu gammas amplitūda, kas mūsu prātam grūti aptverama vairāk nekā 100 dažādas notis. Vienā burtā ir vesela simfonija, bet visās kopā ir informācija par visām dvēseles inkarnācijām, talantiem, specializāciju, mērķiem, izpildītajiem un neizpildītajiem uzdevumiem, dvēseles dzimšanas vietu, atzinībām un nopēlumiem, kuri sanemti no dvēseles mātes, lielākie grēki utt.

Visām dvēselēm pēc katras inkarnācijas vārds tiek koriģēts, jo nāk klāt jauna informācija. Sīs korekcijas izdara pati dvēsele.

Izsekosim, kā mainījies Edoni vārda skanējums inkarnāciju laikā.

Pēc pirmās inkarnācijas Edoni apzīmēja tikai ar vienu burtu E, mūsu uztveres diapazonā, bet Medesa pasaules līmenī šajā burtā bija ietverta visa uz to brīdi nepieciešamā informācija. Pēc otrās inkarnācijas manas dvēseles vārds jau bija ieguvis plašāku skanējumu Eija.

Pēc trešās Eidoja.

Pēc ceturtās Edoja.

Pēc piektās Edoja.

Pēc sestās Edonsa.

Pēc septītās Edarina.

Pēc astotās Edorika.

Pēc devītās Edoni.

Pēc šīs inkarnācijas, vadoties no patreiz vārdā ietvertās informācijas, vārds skanēs Edonias, bet pilnībā tas tiks precizēts, kad dvēsele atgriezīsies Medesa pasaulē. Ja vienu dvēseles vārda burtu var veidot vairāk nekā simts dažādas informatīvas vienības, tad, protams, katrai no tām ir savs nosaukums. Sobrīd mums tas nav būtiski, tāpēc informēšu jūs tikai par to, ka manas dvēseles vārds sastāv no informatīvajām vienībām, kuras savukārt sastāv no maisitām un vektāliem. Tas ir apmēram tas pats kā, piemēram, vārdu "skanas" var atšifrēt ar dažādu nošu palīdzību un katrai būs savs nosaukums.

Sie divi manis nosauktie informatīvo vienību grupu nosaukumi citām dvēselēm var vispār nebūt pielietoti, un vinu vārdi var būt veidoti no pavisam citām informatīvo vienību grupām.

EDONI

Pirms sāku rakstīt šo nodaļu, man jāpaskaidro, ka, lasot manu grāmatu, bet visvairāk lasot nodaļu "Edoni", lasītājiem radīsies jautājums, kas raksta grāmatu, jo brīžiem liekas, ka tas ir Jānis, citur Edoni, bet vietām kāda trešā persona.

Tas saistīts ar medija darba specifiku. Pamatā rakstītājs uz papīra, protams, viennozīmīgi, esmu es Jānis. Tikai tie, kas liek man to darīt ir dažādas būtnes. Reizēm teksts top, balstoties uz manu smadzeņu atmiņu, reizēm pārslēdzas uz Edoni doto informāciju un stāstītājs ir viņš, bet es tikai pierakstu viņa doto informāciju. Atsevišķās situācijās manām smadzenēm pa tiešo pieslēdzas Atijs, Laija vai Lazeira un tad viss manis uzrakstītais jau ir kā trešo personu stāstījums. Es, protams, visu tekstu varēju pasniegt vienpersonīgi, bet tad šī grāmata vairs nebūtu patiesa, tāpēc mēģiniet visu tekstu uztvert kā vairāku personu vienlaicīgu stāstījumu par vienu un to pašu notikumu gaitu.

Kā notika Edoni radīšana no 1002. 1005.gadam, jūs jau zināt, bet tagad īsumā aprakstīšu Edoni attīstības procesu līdz mūsdienām.

Atgādināšu, ka Edoni veidošana kūniņā sākās no viņa radītāja Atija atdalītiem 100 megastoniem un kūniņā sasniedza 4 tūkstošus megastonu. Kad kūniņā veicamais bija padarīts, Atijs 1005.gadā paņēma pie sevis Edoni un sāka papildus apmācības procesu, lai Edoni sagatavotu pirmajai inkarnācijai ar uzdevumu veidot jūras aļģi un uzturēt tajā dzīvības procesus.

Vispirms, protams, bija jāiepazīstas ar Medesa pasaules dzīves apstākļiem un tās noteikumiem, tāpat kā piedzimstot mazam bērnam, viņš vispirms pamazām iepazīstas ar apkārtējo vidi un tikai pēc tam sākas viņa apmācība. Kad Edoni bija apzinājies, kur nonācis un kas tālāk jādara, viņš sāka pilnveidoties gan informatīvi, gan enerģētiski.

Sajā periodā Edoni iemācījās, kā sintezēt vielas un enerģijas dažādu augu radīšanai ūdens pasaulē, bet kā praktiskais darbs viņam bija uzticēts tieši jūras aļģes veidošanas process.

1011.gadā, kad Edoni sasniedza 4800 megastonu skaitu, Atijs viņu inkarnē aļģē. Dzīvnieku pasaulē dvēsele tiek piesaistīta brīdī, kad olšūna savienojas ar spermatozoīdu, bet augu valstī tas notiek katrai sugai atšķirīgi.

Jūras aļģē šis process notika sekojoši.

Uz aļģes mātes saknes veidojas jauna saknīte un kāta aizmetnis. Tur tad arī tika inkarnēts Edoni, kurš tālāk visus augšanas procesus jau regulēja pats. Aļģe māte savu laiku nodzīvoja, novecoja un atdalījās nomira. Tālāk jau mēs Edoni audzēto aļģi varam uzskatīt par māti, kas izaugs pati un audzēs tālāk saknes, uz kurām attīstīsies un atzarosies jauni bērni.

Dzīvības formu daudzveidība ūdens pasaulē sajūsmināja un savaldzināja Edoni. Viņš nespēja vien brīnīties par Dieva radīto dzīvības formu daudzveidību. Sī jūras aļģu suga ir ilgdzīvotāja, tāpēc Edoni bija noskaņots ilgstošam jūras izpētes darbam. Viņam nebija laika pat aizdomāties, ka daudzi jūras iemītnieki var izmantot viņa miesu kā pārtikas produktu. No tā arī izdariet secinājumus… Edoni aļģē izdevās nodzīvot tikai apmēram 2 gadus, kad viņa radīto un audzēto aļģi zivis vienkārši apēda.

Edoni šo faktu nekavējoties darīja zināmu paralēlās pasaules būtnēm, kuras ir atbildīgas par mirušo reģistrāciju. Kad mirušo grāmatā notikums bija fiksēts, Edoni nekas, iznemot zināšanas, vairs nesaistīja ar ūdens pasauli. Vinš šajā zemes dzīvē bija sasniedzis 4922 megastonus, un 1013.gadā devās uz Medesa pasauli pie sava radītāja tēva Atija. Edoni vajadzēja izkristalizēt vecās un apgūt jaunas zināšanas, lai pēc kāda laika tās praktiski pielietotu. Pirmais, ko izdarīja Edoni pēc pirmās inkarnācijas, tika skaidrībā par to, kā vinu sauc. Edoni pirmais vārds, lai vinu uzrunātu bija ļoti vienkāršs E. Kā jau iepriekš rakstīju, dvēseles vārds pēc katras inkarnācijas mainās, bet, lai teksts būtu vieglāk uztverams, visās inkarnācijās uzrādīšu savas dvēseles patreizējo vārdu, un tikai katras inkarnācijas beigās norādīšu, kā izrunājas Edoni vārds katrā nākošajā inkarnācijā.

Soreiz pie tēva Atija Edoni mācījās sešus Zemes gadus. Vinš radīja sev jaunus megastonus, kur sāka programmēt jaunu informāciju. Jaunajos megastonos nokļuva papildus informācija par ūdens pasauli, kas tika balstīta uz iepriekšējo informāciju, kuru pamatā Edoni jau agrāk bija apguvis. Visinteresantākā Edoni likās jaunā informācija par dzīvi uz sauszemes un cilvēkiem, kas uz tās dzīvo.

Nākošajā inkarnācijā Edoni jau tika plānota saskarsme ar cilvēkiem, tāpēc vinam bija ļoti svarīgi izprast, kas ir cilvēks. Radītājs vinam pacietīgi raksturoja jauno dzīves situāciju un izvirzīja uzdevumus, kas jārealizē otrajā inkarnācijā. Sī inkarnācija bija plānota kokā, tāpēc Edoni visos sīkumos bija jāapgūst dzīves apstākļi no sēklas līdz procesu norisei lielā kokā. Vinam precīzi bija jāzina, kā regulēt šos procesus, lai koks augtu ne tikai pilnvērtīgs, bet lai arī uzlabotu tā esošās īpašības. Edoni bija jābūt gatavam novērst jebkuru kokam uzbrūkošu slimību, novērst jebkādu mutāciju iespējas. Jau atrodoties paralēlajā pasaulē, Edoni bija praktiskās nodarbības ar inkarnēšanos, kurās vinš lieliski pierādīja, ka ir gatavs uzdevuma izpildei. Diemžēl, daudzām dvēselēm praktiskās nodarbības beidzas ar to, ka vinas atsakās inkarnēties, tiklīdz praksē piedzīvo tos skarbos apstākļus kokā, kādos kādu brīdi jādzīvo dvēselei. Sādi pārbaudījumi ir pa spēkam tikai drosmīgākajām dvēselēm, un man prieks, ka Edoni tam bija gatavs. Dievišķās hierarhijas pārstāvji, protams, to novērtē un palīdz šīm drosminiecēm ātrāk inkarnēties augstākās dzīvības formās, bet bailīgākās pašas kavē savu attīstību.

Tuvojās inkarnācijas brīdis, tāpēc Edoni, balstoties uz jauniegūtajām zināšanām, sāka nolūkot tam atbilstošu koku, kurā būtu nobrieduši visi inkarnācijai nepieciešamie apstākļi. Jāinkarnējas bija sēklinā, kura bija nobriedusi un gatava atdalīties no sava radītāja koka. Atijs šo inkarnēšanās procesu Edoni bija jau vairākkārt inscenējis, tāpēc nevajadzēja rasties īpašām problēmām.

1019.gadā ar 4997 megastoniem Edoni inkarnējās papeles sēklā.

Cilvēku izpratnē šis koks nav no dižajiem, bet Edoni visas šīs dzīves garumā tas būs daudzu jauku izjūtu un izzinas avots.

Iekļuvis sēklā, Edoni iejutās jaunajos apstākļos un gatavojās izdevīgam brīdim, lai atdalītos no sēklas mātes papeles un sāktu patstāvīgu dzīvi. Sādai dzīvei ir vajadzīgi atbilstoši apstākļi, tāpēc Edoni pilnībā apmierināja apkārt esošā augsne. "Tikai," vinš domāja, "ja varētu nokļūt mazliet tālāk klajumā, kur plašāks skats uz apkārtni!" Edoni spēkos,

protams, nebija pašam pārvietot sēklu, tāpēc viņam vajadzēja palīgus. Sagaidījis atbilstošu vēju un izvēlējies vajadzīgo virzienu, Edoni atbrīvojās no papeles un ar jauno ķermenīti devās lidojumā uz jaunu dzīvesvietu. Tur viņš apmetīsies uz daudzu gadu garumā ilgstošu, patstāvīgu dzīvi.

Piezemēšanās bija mīksta un patīkama uz čaukstošām, zemē sabirušām lapām. Bet, ak vai, cik tālu vēl līdz zemei! Edoni satraucās, jo viņa jaunajam ķermenim vajag tiešu kontaktu ar zemi. Mazliet pakustināt sēkliņu bija Edoni spēkos, tāpēc viņš mēģināja noripot no lapas, uz kuras bija uzkritis. Diemžēl nesekmīgi, jo bija iekritis tādā kā lapas bedrītē. Edoni lūdza palīdzību Dievam, jo, pretējā gadījumā, viņa jaunais ķermenis varēja aiziet bojā. Dievs sūtīja vēju, bet tas apgāza lapas un aizpūta tās pa gaisu. Edoni laimīgi piezemējās, nu jau šī vārda tiešā nozīmē, tikai atkal maza ķibele ar kājām gaisā. Piecelties stāvus šajā situācijā Edoni sēkliņai varēja palīdzēt. Lēnītēm, uzmanīgi viņš palīdzēja ieņemt tādu stāvokli, lai tā vieta sēklā, kur izšķilsies pumpuriņš, būtu saskarē ar zemi. Tie, kuri skatās zinātniski populārās filmas noteikti ir redzējuši, kā kustas sēkliņa, kamēr ieņem vajadzīgo stāvokli.

Palīdzējis ērti iekārtoties sēkliņai un iekārtojies pats, Edoni atviegloti konstatēja, ka grūtākais ir aiz muguras, un šī vieta ir ļoti laba, lai šeit iesakņotos uz visu šo sava ķermeņa mūžu.

Kad kāta pumpuriņš bija no sēkliņas apvalka izlauzies, sākās tā augšanas un iesakņošanās posms. Siem darbiem gan sēklai, gan Edoni enerģijas bija pietiekoši. Tālākie procesi bija ne tikai daudz vieglāki, bet arī patīkamāki. Edoni vadīja augšanas procesus sēkliņā kā arī saknīšu un stumbra veidošanos.

Edoni, augot sēklai un vēlāk mazajam kociņam, jutās kā cilvēks, kuram no rīta pamostoties gribas izstaipīties. Edoni bija ļoti patīkama šī sajūta, ka var sakārtot savus megastonus spirālēs jau daudz brīvāk. Vēl šīs sajūtas viņš salīdzina ar notirpušu roku, kurā atkal brīvi sāk plūst asinis un pamazām pazūd traucējošās izjūtas.

Un tā Edoni dzīvoja, apzinīgi pildīdams savus pienākumus, ilgi un laimīgi, līdz 1069.gadā notika traģēdija.

Edoni šai dzīvei bija izvēlējies klaju vietu, lai redzes loks būtu plašāks, bet nebija padomājis par to, ka bariņā dzīve var būt drošāka. Stipra vēja brāzma nolauza papeli tā mira. Daudz sāpju, laužot zarus, vējš Edoni bija nodarījis arī agrāk, bet brūces izdevās aizdziedēt un dzīve turpinājās. Soreiz nekas vairs nebija glābjams.

Ar tādām rūpēm Edoni bija veidojis šo ķermeni! Bet līdz tam, cik problēmu nebija jāatrisina, lai sēkliņu nogādātu labvēlīgā augsnē un pasargātu to no putnu knābieniem. Sis koks viņam bija kā bērns, kura audzināšana viņam tikusi uzticēta un viņš to nav nosargājis. Jā, bariņā, protams, būtu viens otru pabalstījuši un vējam nebūtu izdevies paveikt šo nāvīgo darbu. "Bet vai es būtu dzīvē tik daudz redzējis, čupodamies ar citiem?" Tā sevi mierināja Edoni. Tagad neviens neierobežoja manu skatu uz dzīvi un nenomāca mani ar savas miesas kuplumu. Jā, vienam zināmā mērā bija grūtāk, bet arī rūdījumu esmu guvis daudz lielāku. Manis radītie bērni vienmēr bija saules apspīdēti, un cik paaudzēs paši jau rada bērnus! Sī dzīve ilga tikai pusgadsimtu uz planētas Zeme, bet tā bija pilnvērtīga dzīve! Ne brīdi es nezaudēju saikni ar Dievu un ne brīdi es neesmu kalpojis velnam. Gribējās jau vēl mazliet būt kopā ar saviem bērniem un mazbērniem mazajām papelēm, bet varbūt, ka tā arī ir labāk tā vienā momentā, nevis gadiem ilgi un lēni mirt. Jā, viegli nebija sāpes briesmīgas, tas ir ne mazāk sāpīgi kā cilvēkam, kuram pārlauž mugurkaulu. Tas ir tik pēkšni un negaidīti, ka nespēj pat nobīties.

Kad Edoni atguvās, visa vina sistēmas darbība bija pilnībā atslēgta no ķermena un sāpju vairs nebija. Bija tikai pārdomas par nodzīvoto dzīvi un gandarījums, ka viss pamatā ir izdevies kā iecerēts. Uzdevums izpildīts un arī pats izaudzis. Jau 6629 megastoni zināšanu.

Edoni atgriežas paralēlajā pasaulē pie tēva Atija, tur vinš piereģistrē ķermena nāvi un noskaidro, ka tagad vina vārds ir Eija.

Tālākais Edoni uzdevums ir atskaitīties par iepriekšējo inkarnāciju. Vinam jāzino, cik lielā mērā ir izdevies uzlabot koksni, lapotni, ziedus utt. Tāpat jāatskaitās, cik sekmīga bijusi cīna ar dažādām slimībām un mutācijām. Pēc vispusīgas atskaites sniegšanas Edoni tiek uzdots apmācīt jaunās dvēseles, kas gatavojas inkarnēties augu valstī. Apmācību laikā vinš jau ir skolotājs arī dažām dvēselēm, kas kopā ar vinu mācījās pirms inkarnēšanās papelē, bet kuras toreiz vēl nebija gatavas to darīt. Edoni vinām ir ticis tālu priekšā. Mācot citus, Edoni turpināja izglītoties arī pats, jo nākošā inkarnācija būs vēl sarežģītākā dzīvības formā. Vinam jāizprot jaunā ķermena galvenās priekšrocības, jo tas, atšķirībā no iepriekšējā, spēs arī pārvietoties.

Un tā, intensīvas mācīšanās rezultātā, ir sasniegts vajadzīgais zināšanu apjoms, kas ieguldīts 7849 megastonos, un no2.gadā Edoni inkarnējas sunī.

Vinš nonāk kucītē, kuras olšūna tikko izvēlējusies vienu no daudzajiem brūtgāniem spermatozoīdiem un ielaidusi to sevī, lai kopā veidotu jaunu dzīvībinu. Edoni ar saviem megastoniem no visām pusēm apnem olšūnu un sāk savu pienākumu pildīšanu. Soreiz uzdevums interesantāks, lai gan arī sarežģītāks. Arī situācija ir īpatnējāka, jo vinš nav viens, kā tas bija iepriekšējā reizē. Bez vina tur darbojas vēl vairākas dvēseles, kuru uzdevums ir audzināt citus bērninus, kas radušies tajā pašā laikā. Turklāt vini visi dzīvo kucītes iekšienē, kurai, protams, arī ir dvēsele. Laime, ka kucītes kavalieri visi bijuši humanoīdi, tāpēc nav ienemtas pārprogrammētas dvēseles. Pavisam ir seši bērnini un pie katra veidošanas rūpīgi strādā sava dvēsele. Ja kādai pietrūkst zināšanu, tad pārējās ir tiesīgas palīdzēt, bet katra dvēsele ir atbildīga tikai par savu sunīti. Arī sunīšu mātes dvēsele var sniegt padomus sunīšu radīšanā, bet citāda veida iejaukšanās vinai ir liegta. Ja sunīšu mātei rodas fiziska rakstura problēmas ar citiem suniem, tad visas dvēseles, kas tobrīd ir vinā, apvienojas šai cīnai un dod uzbrucējam izšķirošu triecienu. Cilvēkiem gan tas nav redzams, jo galvenā cīna notiek astrālajā plānā.

Lai gan Edoni zināja, kā audzēt sunīti, jo apmācību bija veicis paralēlajā pasaulē, tomēr to darīt patstāvīgi, bez citu uzraudzības, ir daudz savādāk. Izjūtama lielāka atbildība un vajadzīga lielāka paškontrole.

Sākotnēji Edoni bija mazliet dīvaina izjūta, ka ķermenis neaug dabā, bet cita ķermena iekšienē, bet vēlāk vinš pie tā pierada un apzinājās, ka kucītes iekšienē ir lielākā drošībā. Bet to, kas notiek ārpusē, tāpat varēja redzēt un dzirdēt. Vienīgais trūkums bija tas, ka neizjuta saules staru tiešu iedarbību un vēja pieskārienus. To kompensēja septinu dvēseļu vienotības sajūta. Lai gan katrai sava atbildība, radušos šaubu gadījumā bija kam lūgt padomu. Uzdevums

Edoni radīja koku

Gleznā simbolu valodā atainots, kā Zemes dvēselē rada savu ķermeni.

Gleznā redzamā zieda forma ietver sevī dvēseles simbolu (Edoni), bet lapas simbolizē koka augšanas procesu, kas ir veiksmīgs.

Koka stumbru simbolizē baltais tornis, tā ir dvēsele, kas pieņēmusi koka formu.

Baltās liesmiņas simbolizē megastonus, kas vairojas un nav neviena pārprogrammēta.

Augstāk (pa stumbru) redzams cilvēka tēls ar saulīti rokā, kas simbolizē pilnbrieda, jaunības gadus.

Vēl augstāk veidojas zaļš atzars, ar zaļu dvēseles simbolu, ko pāršķeļ zobens, tas nozīmē, ka koku nolauž vējš.

Gleznas labajā augšējā stūrī nolauzts koka stumbrs, no kura paceļas dvēselīte.

Edoni cels

3

Gleznas lejasdaļā simboliska jūra, kurā piedzima Edoni.

Rozā, dzeltenais un zaļais veidojums dvēseles simboli. Tie visi simbolizē Edoni monādes rādītājus.

Rozā zemāk par pārējām tā ir dievišķa mīlestība, kura visās situācijās neizpaužas. Dzeltenā dievišķa griba, tā ir jau augstākā līmenī.

Zaļā strauja attīstība izaugsme.

Pamatā visām šīm krāsām ir jābūt vienā līmenī, tad dvēsele ir loti harmoniskā stāvoklī.

Zaļā, izaugsmes, līmena labajā pusē simboliski ietvertas visas dzīves līdz cilvēkam. Ar zaļo krāsu zīmētais simbols vārti uz daudz augstāka līmena dzīvības formu cilvēku. E burts Edoni pirmais burts.

Pa kreisi jau attēlotas inkarnācijas cilvēkā.

Augstāk zaļais simbols Edoni vārds simbolu valodā, tāds tas izskatās paralēlajās pasaulēs.

Virs simbola Edoni simbols jau zaļā krāsā, jo ir jau gandrīz pieskaitāms pie augstākā līmena zemiešiem. Augstāk paralēlās pasaules.

grūts jāveido ļoti sarežģītas sistēmas mugurkauls, sirds un iekšējie orgāni. Visam jābūt veidotam ļoti precīzi, lai ķermenis nebūtu kropls. Olšūnā un spermatozoīdā esošās ģenētiskās programmas nodrošina tikai daļu no visu procesu norises, bet pārējais ir jāveido Edoni. Ja viņš kļūdīsies, tad sunītis nevarēs būt pilnvērtīgs cilvēka palīgs. Edoni vēl nezina, kādi pienākumi būs jāpilda viņa radītajam sunītim, bet tas, protams, atkarīgs no viņa nākamā saimnieka vēlmēm. Ja vajadzēs sargāt māju, tad sargās. Ja būs jāgana lopi, tad tas būs vēl interesantāk. Protams, nonākt tik tuvu cilvēkam ir liela atbildība. Edoni maksimāli jānodrošina ne tikai sunīša uzticība saimniekam, bet arī daudz jāmācās. Atijs Edoni mācīja, ka, cilvēka izpratnē, suns ir cilvēka uzticamākais draugs, tāpēc Edoni ļoti gaidīja šos pirmos tiešos kontaktus ar cilvēku. Viņš gribēja iemācīties nolasīt katru saimnieka domu un nekļūdīgi to izpildīt. Atijs gan Edoni bija brīdinājis, ka vairums cilvēku savās domās ir ļoti nesakārtoti haotiski un bieži vien paši nezina, ko grib. Sī iemesla dēļ nolasīt kādas sakarīgas viņu domas varot tikai retos gadījumos. Pats bīstamākais esot tas, ka cilvēks var ieprogrammēt haosu arī viņa megastonos, un viņš Edoni kļūs tikpat informatīvi nesakārtots kādi ir vairums cilvēku. Tāpēc ir drošāk neizmantot šo telepātiskās sazināšanās metodi, bet gaidīt, kad cilvēks tiks galā ar savu iekšējo informatīvo haosu un dos mutisku rīkojumu. Sākotnēji Edoni būs grūti izprast cilvēku valodu, bet ar laiku viņš to iemācīsies un sapratīs, ko cilvēks no viņa grib. Ja ar saimnieku paveiksies, tad viņš tiks iemācīts veikt noteiktu uzdevumu pēc konkrētas, skaidri izteiktas vārdu kombinācijas, un saprasties nebūs nekādu problēmu.

Visas šīs pārdomas par gaidāmo dzīvi pavadīja Edoni, veidojot jaunu dzīvības formu sunīti. Drīz mazais bērniņš jau būs tādā attīstības stadijā, ka Edoni varēs iedarbināt tā smadzeņu sistēmu un novērot, kā mazā sunīša dzīvības procesus nodrošinās sistēmas, kuras darbojas patstāvīgā režīmā.

Tad vēl tikai nedaudz pacietības un viņi abi ar sunīti, izkļuvuši no māmiņas, spers pirmos patstāvīgos soļus. Vispirms līdz māmiņas krūtīm, kur to gaidīs sunīša attīstībai nepieciešamie būvmateriāli enerģijas un informācijas deva, silta, balta pieniņa veidā. Nākamie soļi, stingrā māmiņas uzraudzībā, vedīs pagalma izpētes virzienā, bet kad paaugsies, tad uz pļavu trenkāt tauriņus vai iepazīt tuvējo mežu.

Edoni zina, ka cilvēki maziem sunīšiem neuzliek lielus pienākumus, tāpēc viņš varēs baudīt šo bērnību kopā ar brālīšiem un māsiņām, un, protams, ar viņu mīlošo māmiņu. Viņi visi kopā varēs izbaudīt arī saules staru siltuma un vēja bužināto spalvu radīto labsajūtu. Edoni iztēlē mēģina salīdzināt iepriekšējo dzīvi ar šobrīd sākto un apzinās, cik daudz priekšrocību būs šajā dzīvē. Viņa vadītais ķermenis varēs pārvietoties un sarunāties ar citiem suņiem. Lai gan iepriekšējā dzīvē skats apkārt bija nepārtraukti mainīgs, šajā dzīvē viņš jaunus iespaidus gūs daudz vairāk un ātrāk, jo viņam būs kājas, kas to nesīs visur, kur vien vēlēsies.

Klāt ir šis tik atbildīgais process izkļūšana no mātes. Cilvēki to sauc par dzemdībām. Edoni kopā ar pārējo sunīšu dvēselēm gatavo sunīšus patstāvīgai dzīvei, bet mātes dvēsele samazina sunīšu dzīvības procesus uzturošās funkcijas dzemdē. Visi sunīši jānovieto visērtākajās pozās tā, lai galviņas izkļūtu pirmās. Dzemdību laikā jāievēro arī secība, kādā bērniņi izkļūs no mātes. Dieva noteiktā kārtība paredz, ka vispirms māmiņas ķermeni pamet tie sunīši, kurus radījušas visgudrākās dvēseles. Tas nepieciešams tādēļ, lai paspētu, pirmkārt, piedzimt gan fiziski, gan psihiski pilnvērtīgākie kucēni situācijā, ja rodas kādi sarežģījumi dzemdību laikā un visi kucēni nespēj tikt ārā.

Edoni ar savu kucēnu šajā rindā ir trešais. Kad pirmajiem diviem kucēniem veiksmīgi izdevies izkļūt ārā, Edoni, sadarbībā ar kucēna māminu, virza mazo bērninu pa dzemdes kaklu uz izeju. Edoni galvenais uzdevums šajā situācijā ir pieskatīt kucēnu, lai viss noritētu normāli.

Dzemdības noritēja ļoti viegli un ātri, cik jau vispār viegls var būt šāds process mātei un bērniem.

Pēc dzemdībām pirmās Edoni un kucēna izjūtas nebija tik patīkamas kā vinš to bija iztēlojies. Abiem ļoti sala. Lai gan ārā laiks bija ļoti silts, drebuļi kratīja ļoti pamatīgi. Edoni saprata, ka ārā temperatūra ir zemāka nekā mātes miesās, tāpēc pārslēdza kucēna termoregulācijas sistēmu atbilstošā režīmā. Pamazām kļuva silti un drebuļi pārgāja. Vēl drebuļu laikā Edoni izkustināja kājeles, pagrozīja galvu un priecājās, cik labi viss darbojas. Izjūtas ir grūti aprakstāmas, salīdzinoši ar iepriekšējo dzīvi papelē, kur ķermenim nebija paredzēta nekāda patstāvīga kustēšanās. Cik fantastiska ir sajūta, kad bez brālīšiem un māsinām blakus ir māmina, kas par tevi rūpējas, cik patīkami izjust mātes balsi un atsaukties uz to!

Edoni, lai gan tam sagatavots, nespēja uzreiz pierast pie tā, ka kucēns spēj domāt un rīkoties bez vina palīdzības. Edoni pārsteidza tas, cik enerģiski kucēns mātes krūšu rajonā meklēja pupu, lai remdētu izsalkumu. Kucēns pats vēl neredzēja, tāpēc Edoni palīdzēja atrast pupu ar kāroto pienu. Edoni tāds process kā ēšana bija svešs, vinam negribējās ēst, jo vinš sanem enerģiju no Dieva radītā Visuma enerģētiskā lauka. Edoni kucēnam nebija mācījis ēst, jo to kucēna gēnos bija ielikušas dvēseles, kas radīja pirmos sunus. Sīs ģenētiskās programmas darbojās automātiskā režīmā. Edoni uzdevums bija nodrošināt esošo programmu normālu darbību un radīt jaunas, lai nākotnē suni būtu vēl attīstītākas dzīvības formas.

Edoni nepatika, ka kucēni uzvedās ne visai labi, grūzdami nost viens otru, lai piekļūtu barībai, un vinš sadarbībā ar citām dvēselēm mēģināja kucēnus saukt pie kārtības. Izrādījās, ka tas, ko cilvēki sauc par instinktiem, ir gēnos esošo programmu darbība, kas ir ar stiprāku ietekmi nekā Edoni un citu dvēseļu raidītie signāli kucēniem. Mazie sunīši nepakļāvās un turpināja cīnīties. Nu ko, arī tas ir Dieva plānā izdzīvo stiprākais. Un nav jau tik traki mammai pietiks barības visiem bērniem. Beigās paēduši būs visi.

Edoni jāpierod pie jaunās situācijas, kad ķermenis ne vienmēr pakļausies. Nav, protams, viegli būt par skolotāju un sargenģeli kucēnam, kura radīšanā esi piedalījies un kurš sāk patstāvīgu dzīvi. Nav viegli tāpēc, ka ne viss ģenētiski pareizi ticis nodots no vecvecākiem, tādēļ šīs programmas ir jākoriģē un jāuzlabo.

Edoni ir pārliecināts, ka ar uzdevumu tiks galā. Vina pārliecība balstās uz zināšanām, ko vinā ielicis tēvs Atijs un citi Dieva valstības skolotāji.

Edoni apzinās, ka gadījumā, ja kucēns būs grūti pārprogrammējams, būs diezgan intensīvi un smagi jāstrādā. Sapratis, ka daudz labāk, nesalīdzināmi labāk ir atrasties kustīgā ķermenī, Edoni nekad vairs negrib atgriezties augu valsts ķermenī. Tāpēc vinš sekmīgi pabeigs šo kārtējo Dieva skolas klasi, lai vinu varētu pārcelt nākošajā, nevis atstāt šajā pašā jeb atgriezt zemākā līmenī. Sī Edoni apzināšanās ir stingra un tāpēc ar vislielāko atbildības sajūtu, noraugoties uz mazo kucēnu, kuram vēl pat ačeles nav atvērušās, vinš nolemj: "Es tevi izaudzināšu par ļoti labu suni, lai cilvēki priecājas par tavu gudrību, labsirdību un vēlmi viniem palīdzēt."

Un te jau vini nāk cilvēki. Pirmie kucēnu piedzimšanu pamanījuši bērni. Vini aiz sajūsmas spiedz un grib mazos sunukus nemt rokās. Lai jau nem, domā Edoni. Tikai uzmanīgi, nenodariet pāri, vinš tiem raida domas. Bērni ir diezgan nesaudzīgi, un Edoni, kas ir cieši saistīts ar visām kucēna izjūtām, izjūt sāpes, kad viens no cilvēkbērniem to nem rokās. Bet nekas, tas ir paciešams, galvenais, lai cilvēki priecājas, lai viniem ir vairāk laimes izjūtas par Dieva radīto, kurā dalību esmu nēmis arī es Edoni.

Kādu brīdi, jūsmojuši par kucēnu skaistumu, bērni tos visus atdod mātei. Jauki ir cilvēkbērni, bet cik reizēm nesaudzīgi! Edoni kucēnam sāp labās priekškājas locītava, kas ir gandrīz izmežģīta, neuzmanīgi staipot kucēnu. Mūsu māminai nav tik veiklu roku kā cilvēkam, bet vina, mūs pārvietojot, nekad tādas sāpes nenodara. Jā, ir zināmas problēmas attiecībās ar cilvēkiem, bet gan jau pārvarēšu, domā Edoni.

Tikmēr bērni aizskrien pie tēva, kas mājas tuvumā darbojas saknu dārzā. Vini tam sajūsmas pilni stāsta par kucēnu piedzimšanu, un tūlīt traucās uz tuvējo upīti peldēties.

Tēvs, pametis dārzā darbu, lēnām nāk pie kuplā sunu bērnu pulcina. Sī cilvēka izskats nebūt neliecina par laimes izjūtu, ieraugot tik mazas, pūkainas radībinas. Norūpējies vinš ieiet mājā un pēc brīža iznāk ar mazu maišeli.

Edoni ir sliktas priekšnojautas, un vinš ātri apspriežas ar pārējo sunīšu dvēselēm. Tika pienemts lēmums ātri noskaidrot šī cilvēka nodomus. Viena no sunīšu dvēselēm uzsāk sarunu ar šī cilvēka dvēseli. Tā zino, ka vinas ķermenis pienēmis lēmumu kucēnus noslīcināt, un vina visu laiku mēģina runāt ar savu ķermeni, ka tā nedrīkst, bet tas nepakļaujas. Sī arī nav pirmā reize, kad vinš gatavojas kārtējām slepkavībām.

Sis cilvēks arvien biežāk nenem vērā savas dvēseles norādījumus, daļēji vai pilnīgi tos ignorējot. Vinš neapzinās, kas ir sirdsapzina, tāpēc arvien vairāk attālinās no Dieva radītās kārtības.

Jā, sanemtā informācija nebija nomierinoša. Edoni pats mēģināja sarunāties ar šo cilvēku, izmantojot Dieva radīto sakaru sistēmu, ko cilvēki sauc par telepātisko sazinas metodi. Vinš sūtīja vīrietim informāciju, ka neviens vinam nav devis tādas tiesības nogalināt. Ja vinš to izdarīs, tad tiks smagi sodīts. Edoni pacietīgi mēģināja skaidrot, ka Dievs sunīšiem ir atļāvis radīt tik daudz bērnu, cik tie vēlas un ka sunīši, atšķirībā no vina cilvēka, nenodarbojas ar seksu baudas gūšanai, bet tikai un vienīgi bērnu radīšanai. Edoni stāstīja, ka kucīte, kas dzemdējusi kucēnus, ir daudz apzinīgāka par vina sievu, jo kucīte, ja būtu slima, nekad neradītu bērnus. Bet vina slimā sieva to ir atļāvusies darīt, un tāpēc ir piedzimuši nepilnvērtīgi bērni.

Galu galā Edoni lūdza, lai palaiž kucīti ar visiem bērniem brīvībā, jo vina spēs, atšķirībā no tevis, Cilvēk, izaudzināt pilnvērtīgus bērnus līdz tie kļūs patstāvīgi.

Edoni vēl un vēl mēģina glābt situāciju, līdz vinu apturēja šī cilvēka dvēsele, teikdama: "Viss velti. Sis cilvēks iedomājies, ka ir radības kronis un visa noteicējs. Vinš savā garīgajā aprobežotībā nedzird pat mani savu dvēseli, kur nu vēl citas. Es vairākkārt esmu mēģinājusi skaidrot viņam viņa tiesības un pienākumus. Jau pirms viņš gribēja iegādāties kucīti, es viņam teicu, lai ņem suni. Viņš neklausīja, jo kucītei, redz, bija skaists balts plankumiņš uz pieres. Es vairs nespēju viņu vadīt. Man žēl, bet šajā cilvēkā es esmu nonākusi kā cietumā. Apzinos, cik smagi par to nāksies maksāt man pašai. Viņš ir kļuvis ļoti rupjš, tāpēc skaidrot tik smalkas lietas ir bezjēdzīgi. Vēl kamēr viņš nebija tik sabojāts, es mēģināju viņam skaidrot, ka ne viņš, ne kāds cits, nav tiesīgs manipulēt ar dzīvo radību vairošanās procesu. Tas ir tikai un vienīgi Dieva pārziņā. Cilvēku rīcība, kastrējot suņus vai sterilizējot kucītes, ir velnišķa. Dzīvnieks paliek kropls un agresīvs, tiek traucēta viņa apziņas darbība. Pats galvenais, šāda suņa dvēsele nespēj pilnvērtīgi pildīt viņai paredzētos uzdevumus. Piedod, Edoni, piedodiet man pārējo kucēnu dvēselītes, ka nespēju jums palīdzēt. Varat uzskatīt, ka šis cilvēks ir bezdvēselisks monstrs, ar kuru sarunas dvēseļu līmenī nav iespējamas. Ardievu! Lai jums citā dzīvē klājas labāk!"

Edoni pārņēma panika. Tik daudz nopietna darba, lai radītu cilvēkam labu palīgu, bet rezultātā viss tik bezjēdzīgi beigsies. Panika pārņēma arī citas sunīšu dvēselītes, bet visgrūtāk bija sunīšu māmiņai. No vienas puses viņa bija pietiekoši liela un spēcīga, lai pasargātu savus bērnus no šī cilvēkveidīgā monstra, bet no otras puses, Dieva likumi viņai neļāva tā rīkoties. Dievs bija viņu licis radīt, lai viņa sargātu šo cilvēku un visu viņa ģimeni, bet nevis lai uzbruktu. Kucīte zināja, ka arī cilvēkiem ir likums, kas nosaka, ka jāmīl pat savs ienaidnieks. Sajā situācijā saimnieks bija kļuvis par viņas vislielāko ienaidnieku, bet kucīte, lai gan ar grūtībām, samierinājās. Kucīte zināja, ka saimnieks saņems algu pēc nopelniem, un ne viņai spriest tiesu.

Tas brīdis bija klāt. Saimnieks noliecās, paņēma pirmo kucēnu un ielika maisā. Ja kucēna dvēselei bija skaidrs, kas tālāk notiks, tad pats kucēns jutās ļoti apmulsis, jo nesaprata, kāpēc atrauts no mātes, kur nupat gulēja saldā miegā, bet nu ielikts tumšā maisā. Izbijies, viņš sāka smilkstēt. Te pēkšņi sajuta blakus tikpat uztrauktu brāļuku.

Kucīte izmisusi pielēca kājās un, skraidīdama ap vēl zemē gulošiem kucēniem, uz atvadām tos apostīja un maigi nolaizīja ar mēli. Savstarpēji atvadījās arī dvēseles.

Sajā dzīvē skaitlis trīs Edoni bija liktenīgs. Viņš piedzima kā trešais un arī maisā nokļuva kā trešais. Tūlīt blakus iemesti tika arī atlikušie trīs kucēni un viņi visi, soli pa solim, sāka attālināties no savas mātes, ko cilvēks bija piesējis pie suņubūdas.

Uz brīdi cilvēks apstājās, atvēra maisa galu un pa to iemeta lielu akmeni. Tas uzkrita virsū vienam no kucēniem, pārsitot tam vēl ne tik stipro galvaskausu, salaužot mugurkaulu un ribas. Nabadziņš nespēja pat iekliegties. Vēl dažas sekundes un ķermenis mirst, bet viņa dvēsele atjēgusies pamet to. Izkļuvusi no maisa, tā vēro pārējo kucēnu drausmīgo galu. Noplūduši nogalinātā kucēna asinīm, un piespiesti ar smago akmeni, tie šausmu un panikas pārņemti skaļi sauc pēc palīdzības. Viņi nesaprot, kāpēc viņus neglābj pašu māte.

Edoni šobrīd labprāt būtu gribējis būt tajā pirmajā kucēnā, jo viņam viss ir beidzies un arī dvēsele ir atbrīvojusies no ķermeņa. Edoni apzinās, ka nekas nav glābjams un varētu pamest kucēnu, lai ātrāk varētu beigties šīs šausmas, bet Dieva likumi to nepieļauj. Dvēsele ķermeni drīkst pamest tikai tad, kad tiešām nekas vairs nav labojams. Un viņi abi paliek kopā, lai cīnītos līdz pēdējam elpas vilcienam.

Cilvēks ievicina maisu, un tas lido… Edoni šajā brīdī nožēlo, ka nav vēl tik tālu izaudzis, lai spētu veikt brīnumus un neļautu maisam nokrist tur, kur to iecerējis cilvēks. Bet maiss iekrīt ūdenī un mazos sunukus momentāni apnem tā dzestrums.

Edoni uzplaiksnīja doma, ka kļūst tikpat auksti, kā toreiz pēc dzemdībām, un jāpalīdz sunītim asimilēties vidē, lai nenosalst, bet sunuks tajā brīdī jau sāk cīnīties ar elpas trūkumu.

Sunuks mēģina ķepuroties, jo zina: "Ja nebūtu šie iemesli, kas ierobežo kustības, vinš spētu izpeldēt, jo māk to." Kucēns nesaprot, ka šis nežēlīgais cilvēks ir atnesis vinu šurp, lai nogalinātu. Tās ir beigas. Izejas nav. Kucēniem smadzenēs dominē neizsakāmas ilgas pēc mātes un neizpratne, kāpēc viniem, tikko piedzimušiem, jāizcieš tik briesmīgas mokas. Bailes mijās ar šausmīgām sāpēm ķermenī un beidzas ar nosmakšanu ūdenī. Apzina liek cīnīties par izdzīvošanu līdz pēdējam brīdim, tad fiksē, ka neizdzīvos, un mirst.

Edoni, atjēdzies no šoka, kuru izraisīja šī slepkavība, atvadās no mirušajiem kucēniem, to dvēselēm, un pateicis dažus mierinošus vārdus kucītei, dodas uz tēva mājām.

Atskaitījies par savu neveiksmīgajā inkarnācijā paveikto darbu, Edoni konstatē, ka megastonu skaits ir sasniedzis 7900, bet vina vārds tagad tiek izrunāts Eidoja.

Pēc slepkavības mazliet atguvies Edoni gatavojas jaunai inkarnācijai, bet pirms tās Edoni parādīja, kādu sodu sanēma kucēnu slepkava.

Tēvs Atijs pastāstīja, ka, neatkarīgi no tā, vai cilvēks ir humanoīds vai astronoīds, sodu par slepkavību vinš sanems vienmēr. Neatkarīgi no tā, vai nogalinājis cilvēku, dzīvnieku, koku vai puķi. Sodu var likt izciest cilvēka dvēselei pēc ķermena nāves, bet var arī dzīves laikā, kā tas bija šajā gadījumā.

Kucēnu slepkava ikdienas iztiku pelnīja cirzdams kokus. Tas bija vienīgais vina iztikas avots. Tā kā vinš bija atnēmis dzīvību daudziem dzīvniekiem, liekot tiem izciest šausmīgas mokas, sods bija smags. Ciršanas laikā milzīgs koks negāzās tā, kā bija iecerēts, bet ar zariem ieķēries citos kokos, ar nocirsto galu triecās virsū cirtējam. Vinš mēģināja pabēgt malā, bet koks ietriecās ar galu celmā, sadragājot cirtēja labo roku. Tuvumā bija citi meža cirtēji, kuri palīdzēja izglābt dzīvību, bet ne roku. Skats bija šaušalīgs. Edoni atcerējās savus nesenos piedzīvojumus, un secināja, ka cilvēku lietotā paruna ko sēsi, to pļausi realizējas dzīvē un katrs sanem, ko pelnījis.

Starpinkarnāciju periodā Edoni, kā vienmēr, apguva jaunas zināšanas un inkarnācijas brīdī no3.gadā tās jau bija ietvertas 8005 megastonos.

Soreiz atkārtoti bija jāinkarnējas sunī, bet, nemot vērā iepriekšējo inkarnāciju un tās traģiskās beigas, Edoni ļoti rūpīgi kopā ar tēvu Atiju izvēlējās iemiesošanās apstākļus.

Inkarnācijas apstākļi bija līdzīgi kā iepriekšējā reizē, bet jaunā ķermena radīšanas apstākļi izrādījās sarežģītāki. Zināmā mērā Edoni to pats izvēlējās, lai labāk saprastu, kā veidojas dvēseļu savstarpējās attiecības, ja ne visas dvēseles ir ideāli tīras. Tas nozīmē to, ka šoreiz kucītes bērninos inkarnējušās dvēseles bija arī tādas, kurām bija diezgan liels pārprogrammēto megastonu skaits. Viena pat agrāk bija inkarnējusies cilvēkā, bet tik tālu degradējusies, ka atgriezta zemākos līmenos. Tieši ar šo dvēseli Edoni attiecības bija vissarežģītākās, jo vina nepārtraukti citām demonstrēja savu velnišķo augstprātību, lielīdamās ar savām zināšanām 560 tūkstošu megastonu apjomā. Edoni apzinājās, ka vinš ir daudz

Dievišķāks un augšupejošs, atšķirībā no šīs kritušās dvēseles, kura demonstrēja savu slimīgo augstprātību un nepārtraukti traucēja darbu ar saviem stāstiem par inkarnāciju cilvēkā. Edoni apzinājās, ka pienākas laiks un arī viņš saņems piedāvājumu inkarnēties cilvēkā, bet viņš nekad negribētu būt tāds cilvēks, kādu bija veidojusi šī kritusī dvēsele. Arī tagad viņa klaji demonstrēja savu pienākuma apziņas trūkumu un nestrādāja ar maksimālu atdevi, lai viņai uzticētais sunītis tiktu normāli veidots. Edoni, redzot šo attieksmi jau sākumā, bija skaidrs, ka šis sunītis nebūs dzīvotājs. Arī citi kaimiņi, ar kuriem Edoni šoreiz kopā strādāja, bija ar dažādām novirzēm no normas, tāpēc Edoni vajadzēja pildīt tādas kā darbaudzinātāja funkcijas. Iepriekšējā inkarnācijā viņš sunīšu radīšanas procesu bija ļoti labi apguvis, tāpēc šoreiz tas īpašas raizes nesagādāja. Sī iemesla dēļ viņš varēja veltīt vairāk laika citām dvēselēm, kuru informatīvajās bāzēs bija daudz izkropļotas informācijas un tāpēc tās kļūdaini pildīja viņām uzdoto.

Edoni ar prieku raudzījās sevis veidotajā kucēnā, bet ar skumjām pārējo dvēseļu radītajos, iepriekš zinot katra sunīša likteni.

Edoni ļoti centās palīdzēt ar padomu pārējām dvēselēm, bet nebija tiesīgs tieši iejaukties katra sunīša radīšanas procesā.

Arī kucītes dvēsele sava saimnieka astronoīda ietekmē, bija lielā mērā kļuvusi velnišķa un par savu bērnu radīšanu īpaši nerūpējās.

Kucēnu radīšanas laikā starp daļēji velnišķajām dvēselēm bija daudz konfliktu, kas, protams, nepalika bez sekām. So konfliktu izraisītāji bija velnišķie megastoni, kas atradās kritušajās dvēselēs, jo tie spēj izdzīvot tikai organizējot uzbrukumus citiem un tā iegūstot enerģiju. Sie kari slikti iespaidoja ne tikai dvēseles, bet arī viņu radītos, jau tā nepilnīgos, ķermeņus. Sīs kašķīgās dvēseles uzbruka arī kucēnu mātes dvēselei un ķermenim, nodarot tai lielas sāpes. Paši varat iedomātos, kādos apstākļos Edoni vajadzēja veikt tik nopietnu darbu. Labi, ka šajā kompānijā vēl nebija nevienas 100% pārprogrammētas dvēseles, jo tad apstākļi būtu vēl ellīgāki. Sādā situācijā Edoni būtu pilnībā jānorobežojas no jebkādas palīdzības sniegšanas astronoīdam, jo to aizliedz Dieva noteiktā kārtība.

Ja kucītē vairākums ienāktu dvēseles astronoīdi, tad Edoni liktenis būtu neapskaužams.

Sādā situācijā, ja pati kucīte ir humanoīds, viņa cenšas visus savus bērnus izmest no ķermeņa, jau sākuma stadijā pēc apaugļošanās. Cilvēki šādu procesu sauc par spontāno abortu.

Ja neizdodas atbrīvoties no šiem velniem, kas inkarnējušies viņas bērnos, tad kucītes dvēseles liktenis ir smags, un tāds pats ir arī viņas bērnam, ja vismaz vienā ir dvēsele humanoīds, jo velnišķo dvēseļu kompānija pilnībā pakļauj Dievišķās dvēseles, nepārtraukti terorizējot tās. Rezultātā šie humanoīdi kļūst par kritušajiem eņģeļiem astronoīdiem (detalizētāk par šo procesu izlasīsiet nodaļā "Pārprogrammēšana").

Ja vairums jaunradīto kucēnu dvēseļu ir astronoīdi, tad daudzo uzbrukumu rezultātā tieši humanoīda kucēns kļūs visvārgākais vai arī tiks nonāvēts.

Atgriezīsimies pie konkrētās situācijas ar Edoni.

Lai gan viņš zināja, cik nepatīkamas kucītei un arī viņam pašam būs šīs dzemdības, Edoni tur mainīt neko nespēja. Zinot aptuveni dzemdību norisi, viņš saprata, cik svarīgi arī šoreiz ievērot Dieva noteikto kārtību un ļaut no mātes pirmajiem izkļūt tiem kucēniem, kurus radījušas visaugstāk attīstītās dvēseles. Lai gan Edoni megastonu skaits bija mazāks kā pārējām dvēselēm šajā grupā, vinš skaitījās visaugstāk attīstīts, jo vina megastonos nebija fiksēts neviens velnišķs darbs. Vinš līdz šim brīdim bija spējis saglabāt 100% Dievišķu informāciju, tāpēc visas sistēmas darbojās ļoti augstvērtīgā līmenī.

Ko dod citām dvēselēm fakts, ka vinu informatīvo krātuvju skaitliski ir daudzkārt vairāk, bet tās ir pilnas ar informatīvajiem vīrusiem slimas. Tātad, dvēseles attīstības līmeni nosaka ne tikai kopējais informācijas daudzums, ko tā spējusi uzkrāt vairākās inkarnācijās, bet arī tās sakārtotība. Ja tur ir 100% Dievišķa kārtība, tad šāda dvēsele skaitās augstvērtīgāka par to, kurās ir informatīvais haoss.

Tātad, Edoni šoreiz būs pirmais, kas ar savu kucēnu izkļūs ārā no mātes ķermena. Vinam šoreiz ir daudz brāļu un māsu pavisam septini, tāpēc kucītei šis process būs garš un nepatīkams.

Tā diena ir klāt, kad notiks dzemdības, un Edoni šo brīdi ir gaidījis ar nepacietību, lai ātrāk iegūtu neatkarību no ne visai patīkamās kompānijas. Pārējās dvēseles ir daļēji pārnēmusi panika, jo vinās esošais informatīvais haoss neļauj tām pilnībā koncentrēties uzdevuma izpildei, bet slimīgi augstprātīgajai dvēselei tā arī nav izdevies iedarbināt sava kucēna smadzenu sistēmu. Tas patstāvīgu dzīvi nebūs sācis pat minūtes garumā. Arī citiem kucēniem ir ļoti nopietnas problēmas ar ķermena uzbūvi un vispārējo veselības stāvokli, bet par to vēlāk. Tagad, galvenais, visiem pēc iespējas ātrāk jātiek ārā, lai pašai kucītei tās nebūtu pēdējās dzemdības. Vispārējais informatīvais haoss katrā dvēselē rada haosu arī savstarpējās attiecībās, tāpēc starp dvēselēm sākas konflikts par to, kādā secībā, kura izvadīs ārā savu kucēnu. Vienīgi pret Edoni attieksme ir viennozīmīga, jo vinš ir spējis iekarot autoritāti un ir visu atzīts līderis. Edoni tiek atbrīvots ceļš, lai vinš ar savu kucēnu izkļūtu ārā pirmais. Edoni cenšas sakārtot attiecības starp dvēselēm un noteikt kārtību, kādā kucēni izkļūs ārā, bet pārējo apzinas līmenis ir tik zems, ka nesaprot, kādas problēmas radīsies, neievērojot zināmu kārtību. Tas brīdis ir klāt un Edoni visu uzmanību koncentrē uz dzemdībām, saistībā ar paša radīto kucēnu. Vini abi izkļūst ārā ātri, bez sarežģījumiem, ciešā sadarbībā ar kucītes ķermeni un dvēseli, tādējādi nenodarot kucītei sāpes. Visa šī procesa izjūtas Edoni ir jau pazīstamas, un vinš zina, ka ar vina kucēnu viss būs kārtībā, tāpēc tūlīt pēc tam, kad vina kucēns izkļuvis ārā, vinš dodas palīgā kucītei organizēt dzemdību procesu, jo šie dvēseļu konflikti patreiz visvairāk būs sāpīgi jāizjūt tieši kucītei. Ja kādu iemeslu dēļ pārējie kucēni netiks ārā, tad kucīte mirs. Edoni vinas ir žēl, lai gan vinš apzinās, ka šie daļēji kritušie enģeļi vinas bērnos inkarnēti tāpēc, ka arī vinas dvēsele ir grēcīga, un šie sarežģījumi vinai ir kā sods par Dieva likumu neievērošanu.

Panika nav mazinājusies, un haosa dēļ radusies aizkavēšanās ar nākamā kucēna izkļūšanu, jo vienlaicīgi uz izeju raujas visas dvēseles, tāpēc divi kucēni iesprūduši dzemdes kaklā. Kucīte cieš lielas sāpes. Edoni rīkojas nesaudzīgi, bet noteikti dievišķi un atbilstoši situācijai. Dodams triecienus haosa radītājām, vinš ātri panāk bezierunu pakļaušanos un kopīgiem spēkiem visas dvēseles iesprūdušos kucēnus ievelk atpakaļ dzemdē. Pēc tam Edoni dod norādījumus, kādā secībā kucēni tiks virzīti ārā. Kā pēdējo vinš palīdz izdabūt ārā kucēnu, kurš tā arī nebija sācis dzīvi. Pats galvenais ir izdarīts, un arī kucītes dzīvība ir glābta, bet vai

arī viņas dvēsele tiks glābta no tālākas degradācijas, tas tagad ir atkarīgs no pašas.

Kucītes mūžā šīs bija smagākās dzemdības, bet ne jau tāpēc, ka bērniņu daudz, bet gan tāpēc, ka pati vainīga. Viņa bija ļāvusies saimnieka astronoīda velnišķai ietekmei, un nebija rūpīgi izvēlējusies bērnu tēvus.

Saskaņā ar Dieva likumiem, par savu velnišķo darbību viņai arī bērni tādi pusvelnišķi, bet par labajiem darbiem Dievs dāvājis vienu tīru dvēseli Edoni. Viņš arī glāba kucītes dzīvību. Kucītes dvēselei vēl joprojām tiek dota iespēja izvēlēties savu turpmāko ceļu: ļauties degradācijai vai cīnīties ar savām velnišķajām programmām, pamazām attīroties un kļūstot atkal par 100% humanoīdu. Ja necīnīsies, tad nākamajās dzemdībās viņa var nomirt. Cilvēkiem šķiet, ka viņiem ir vieglāk, jo tie ir iemācījušies apiet Dieva likumus, bet kurš palīdzēs kucītei dzemdību laikā?

Sādas un līdzīgas pārdomas bija kucītes dvēselei pirmajos pēcdzemdību brīžos. Mazliet atguvusies, viņa sāka domāt, kā izpildīt vienu no grūtākajiem Dieva likumiem.

Apskatījusi dzemdēto bērnu pulciņu, viņa maigi ar mēli tos visus noglāstīja, nomazgāja un mīlestības pārņemta, uzmanīgi paņēma vienu no bērniņiem zobos, tad ātri un cieši saspieda žokļus. Mazulis nepaguva pat iepīkstēties, kad bija jau miris. Edoni nespēja uz to mierīgi noskatīties, lai gan brīnišķīgi saprata, ka kucītes dvēselei tas ir vienīgais ceļš, kā izpirkt savus grēkus Dieva priekšā nonāvējot savus kroplos, nepilnvērtīgos bērnus. Viņa pati ar savu rīcību izsauca šo kroplo bērnu rašanos, un viņai pašai tie bija jāiznīcina. Ja viņa to nedarīs, tad dvēselei būs jācieš vēl smagāk sods kā līdz šim.

Par sava kucēna likteni Edoni nesatraucās. Viņš redzēja, ar kādām grūtībām, bet cik apzinīgi kucīte cenšas izpildīt savus pienākumus. Edoni zināja, ka viņa kucēns un divi viņa brāļi tiks atstāti dzīvi. Edoni kucēna brāļi gan bija ļoti vārgi, bet kucīte zināja, ka ar laiku viņos normalizēsies visu sistēmu darbība un tie būs pilnvērtīgi suņi. Lai lieki nesāpinātu mājiniekus, kucīte visus savus mirušos bērniņus saudzīgi aiznesa uz tuvāko krūmāju. Tur izraka bedrīti, uzmanīgi saguldīja tajā bērniņus un aprušināja ar zemi. Brītiņu pastāvējusi pie kapiņa, viņa steigšus devās uz māju.

Tikmēr Edoni palīdzēja savam kucēnam un viņa brāļiem iejusties jaunajā situācijā. Kucēni bija mazliet satraukti par mātes prombūtni, bet Edoni zināja, ka nu jau satraukumam nav iemesla. Viss būs labi. Pats Edoni visvairāk bija satraucies par to, vai kucīte spēs izdarīt to, kas bija jāizdara. Bet ja viņa spēja, tad tas ir pierādījums, ka īpaši kritiskos brīžos viņas dvēsele vēl spēj mobilizēt savu gribu Dievišķo uzdevumu izpildei. Tā ir liecība tam, ka viņa vēl var kļūt par ļoti augsta līmeņa Dievišķās hierarhijas pārstāvi.

Edoni redz, kā bēdu sagrauta, nokārtu galvu, tuvojas viņa kucēna māmiņa, un jo vairāk viņa tuvojas, jo vairāk mobilizējas turpmāko uzdevumu izpildei, dzēsdama no atmiņas tikko notikušo traģēdiju lai netraucē nākotnes darbā, jo viņai ir trīs brīnišķīgi bērni, kas jāizaudzina par cilvēka cienīgiem draugiem.

Māmiņas klātbūtni sajutuši, visi trīs kucēni nomierinās un viņu dvēselītes virza viņus meklēt pirmos, mātes tik garšīgā piena malkus. Kucēni, ātri šmaukstinādami, ēd.

Tikmēr Edoni un abu dzīvo kucēnu dvēseles atvadās no dzīvot nesākušo un nonāvēto kucēnu dvēselēm. Lai cik grūti viņiem kopā gāja, tomēr radniecīgas dvēseles. Viņas visas jau ir paguvušas reģistrēt bēdīgos faktus kosmiskajā datu bāzē, un atvadījušās dodas katra uz savu vinpasaules sfēru, kur sanems, ko pelnījušas. Edoni apzinās, ka vinas pašas pie visa vainīgas. Vinām tika dota iespēja kārtējās inkarnācijas laikā labot daudzas savas iepriekš pieļautās kļūdas, bet vinas pret to izturējās nenopietni, un tagad nāksies kādu brīdi dzīvot daudz smagākos apstākļos. Kad aizgājējas bija prom, Edoni zināmā mērā jutās atvieglots. Pārāk daudz nelietderīgi bija izmantojis savu laiku un enerģiju. Labi vismaz, ka tas tika kompensēts ar jaunu zināšanu ieguvi.

Pirmā kucēnus ieraudzīja mājas saimniece, kuras dvēsele bija humanoīds, un tāpēc vinai ar kucīti bija sirsnīgas attiecības. Kucītes dvēselīte, neko neslēpjot, pastāstīja saimnieces dvēselei, kas noticis, bet saimnieces apzina bija tā nobloķēta, ka no visas vinas dvēseles dotās informācijas spēja sanemt tikai atsevišķus fragmentus.

Saimniece sākotnēji bija izbrīnījusies, kāpēc tik maz kucēnu, jo vina, pārdodot kucēnus, vienmēr bija guvusi labu peļnu. Vina domāja, vai tikai kucīte nav slima.

Vina pat nenojauta, ka šo domu vinai deva pašas dvēsele un ka doma pamatā pareiza, tikai slima ir kucītes dvēsele, nevis miesa.

Saimniecei nebija nekādas izpratnes par dvēseles eksistenci, tāpēc vina uzskatīja, ka domas par kucītes slimību ir vinas intuīcijas darbība. Bet līdz tam, ka intuīcija ir dvēseles informācijas raidījums fiziskajam ķermenim, vinai savā attīstībā bija jāiet vēl ļoti tālu.

Edoni ar skumjām raudzījās uz saimnieci, domādams, cik tie cilvēki vēl neattīstīti. Daudzās jomās savā gudrībā pat suni vinus apsteiguši.

Savas dienas Edoni vadīja rūpēdamies par kucēnu un uzmanīgi vēroja katru cilvēku, kas nāca raudzībās un gribēja nemt pie sevis kādu no kucēniem.

Cilvēki bija visdažādākie, bet Edoni uzdevums bija piemeklēt kucēnam vislabāko saimnieku, kuram kalpot.

Vienu dienu atnāca velns vīrietis ar astronoīdisku dvēseli, un vislielāko uzmanību veltīja Edoni un vina kucēnam. Velns zināja, ka gadījumā, ja vina vadītajam cilvēkam izdosies iegūt Edoni kucēnu, tad vinš, agrāk vai vēlāk, savā kalpībā pārnems arī Edoni. Velns bija ļoti briesmīgs, un Edoni bija pārbijies, jo apzinājās, ka var aiziet bojā, ja nonāks pie šī velna, jo vina spēki bija par maziem, lai stātos tam pretim. Sis briesmonis jau bija panēmis uz savām rokām kucēnu, un neatlika nekas cits kā pārvarēt bailes, mobilizēties un lūgt palīdzību Dievam. Kā pirmais ieradās tēvs Atijs, kas velnišķajam monstram deva pirmo triecienu, bet tūlīt klāt bija arī citas dvēseles Atija draugi un sabiedrotie. Tikai visi kopā, izdarot pamatīgus triecienus astronoīdam, vini spēja piespiest to atkāpties un pārliecināt par to, ka Edoni un vina kucēns jāliek mierā.

Velns deva rīkojumu savam cilvēkam nolikt kucēnu. Sis zaudējums vinam bija ļoti nepatīkams, bet cita ceļa, kā glābt savu dzīvību, nebija. Vinš atkāpās.

Edoni šī bija pirmā nopietnā cīna ar astronoīdu, un vinš saprata, ka varēja tikt nonāvēts, ja nebūtu bijusi šī steidzamā palīdzība. Arī agrāk astronoīdi vinam bija mēģinājuši nodarīt pāri, bet to uzbrukumus vinš ātri atvairīja, jo to pārmācīšanai vina enerģētiskās jaudas bija pietiekošas. Tāds monstrs kā šis ceļā gadījās pirmo reizi, un bija acīmredzams, ka ne viena vien Dievišķa dvēsele kļuvusi par šī velna upuri. Cerams, ka vairāk ar vinu nevajadzēs tikties.

Edoni bija skaista terjera sugas suna dvēsele, tāpēc daudzi cilvēki, kas dzīvoja tuvākajā apkārtnē, gribēja iegūt šo sunīti. Kucītes saimniece bija rēķinājusies ar lielāku kucēnu skaitu, tāpēc apsolījusi daudziem kucēnus, bet tagad šo solījumu nevarēja izpildīt. Edoni kucēns pārējo vidū izcēlās ar žiperīgumu, spožo spalvu un tās skaisto krāsojumu. Sī iemesla dēļ visi, kas nāca raudzībās gribēja iegūt, pirmkārt, tieši vinu.

Lai nenonāktu konfliktā ar kaiminiem, tika pienemts lēmums lozēt, kurš kucēns kuram tiks un kurš no gribētājiem vispār paliks bez sunīša.

Edoni bija pietiekoši gudrs, lai neļautos šādai neprātīgai laimes spēlei. Pietiekoši drūmi piedzīvojumi vinam bija jau iepriekšējā inkarnācijā. Edoni pats gribēja izvēlēties sev saimnieku un tā arī rīkojās.

Uzmanīgi izvērtējis visus sunu gribētājus, Edoni pienēma lēmumu, kuram no cilvēkiem vinš gribētu kalpot, bet tālāk jau viss bija vienkārši. Izvēlētā cilvēka dvēsele bija augsta līmena humanoīds un jau pirmā bija izvēlējusies Edoni, jo vina, protams, arī gribēja, lai vinai un vinas radītajam cilvēkam blakus ir radniecīga dvēsele. Tā kā abu dvēseļu vēlmes sakrita, tad vajadzēja tikai panemt īsto lozi, kurā bija norādīts Edoni kucēns. Dvēseles spēj izlasīt tekstus, kas ir pat salocītā papīrā, tāpēc vinam bija zināms, kurš papīrs ir īstais. Sajā situācijā svarīgi bija, lai šo lapinu ātrāk nepanem kādas citas dvēseles vadītais cilvēks.

Visi sunu gribētāji, iznemot vienu, bija dažāda līmena humanoīdi, tāpēc pakļāvās Dieva likumiem, ļaujot pirmajam nemt biļeti cilvēkam, kurā ir visaugstāk attīstītā dvēsele. Bet astronoīdu, kurš arī spēja noteikt īsto biļeti un lauzās garām pārējiem to ātrāk panemt, vienkārši nobloķēja.

Cilvēki savas apzinas līmenī pat nenojauta, cik prasmīgi dvēseles veido situāciju, un vini brīnījās, cik veiksmīgi visskaistāko kucēnu izlozējis tieši tas cilvēks, kas biļeti nēma pirmais. Brīnījās arī pats laimīgākās biļetes īpašnieks par šo, vina skatījumā, interesanto sagadīšanos, ka ieguvis tieši to kucēnu, kuru gribējis.

Vinš nebija tik zinošs un pat nenojauta, ka lieli "debesu spēki" bija iesaistīti, lai vinš sanemtu to, ko pelnījis, tik Dievišķs bija vina dzīvesveids un prasme iekļauties Dieva likumos. Vinš nenojauta, ka visa vina dzīve ir tik harmoniska un laimes pārpilna tikai tāpēc, ka ļaujas savai augsti attīstītās dvēseles vadībai, ko ikdienā uztver kā savu sirdsapzinu. Sī ļaušanās arī bija iemesls daudzām, kā vinš uzskata, laimīgām sakritībām, bet, faktiski, tās bija balvas par Dievišķu dzīvesveidu, kuras organizēja vina dvēsele un citi Dievišķās hierarhijas pārstāvji.

Edoni bija laimīgs, ka visu izdevās tik veiksmīgi noorganizēt, un ar nepacietību gaidīja to brīdi, kad varēs ceļot uz jauno dzīves vietu. Laimīgs vinš bija arī tāpēc, ka neviens kucēns nenokļuva pie cilvēka ar velnišķo dvēseli. Visi kucēni tika nodoti labās rokās, un Edoni cerēja, ka viniem apstākļi būs pietiekami labi, lai vinu grēcīgās dvēseles izpirktu savus grēkus šajā dzīvē un attīrītos no sārniem, kas vinās uzkrājušies.

Gaidot atvadu brīdi no brāļu un kucītes dvēselēm, Edoni vēlreiz pārdomāja kopā pavadīto laiku. Tas nebija laimes un prieka brīžu pārpilns, bet grūtību pilns ceļš no tās ellišķās situācijas, kurās nokļuvušas šīs dvēseles. Arī Edoni nebija viegli uz to noraudzīties, bet vinš šīs misijas galveno un grūtāko uzdevumu bija izpildījis, un tagad varēs nodoties tikai savu galveno uzdevumu veikšanai un garīgai izaugsmei.

Kopš dzemdībām, pavisam nemanot, bija pagājis jau pusotrs mēnesis, un Edoni pilnībā bija iejuties jaunajā ķermenī un baudīja tā priekšrocības. Viņš rotaļājās ar brāļiem un māti un nevarēja vien beigt sajūsmināties par katru pietiekoši veiklu sava ķermeņa kustību. Mazajam suņukam vēl daudz bija jāiemāca, un, bez kustību koordinācijas programmēšanas, bija nepieciešams arī noteikts izpratnes līmenis nākošo uzdevumu izpildei. Kādi būs šie uzdevumi, Eodni pilnībā vēl nezināja, bet, lai varētu mācīties pats un mācīt sunīti, alka ātrāk to uzzināt. Tāpēc, kad bija pienākusi viņa suņu ģimenes šķiršanās diena, Edoni dominējošais bija prieks par gaidāmo nākotni un šķiršanās skumjas bija minimālas. Nebija jau arī nemaz tik viegli saprasties ar abiem kašķīgajiem, daļēji pārprogrammētajiem brāļiem un sunīša mātes dvēseli. Velnišķā informācija, ko astronoīdiem bija izdevies viņos ieprogrammēt, spēlēja diezgan postošu lomu viņu attiecībās. Edoni saprata viņu stāvokli un mierīgi uztvēra jebkurus brāļu provokatīvos izlēcienus.

Tagad, kad šķiršanās brīdis bija klāt, Edoni, zināmā mērā, jutās atvieglots, ka nevajadzēs dzīvot tādā spriedzē un paaugstinātā paškontrolē. Tajā pašā laikā viņš mīlēja savus nepilnīgos brāļus un māti kā radniecīgas dvēseles, kuras nav izturējušas pārbaudījumus un daļēji kritušas. Edoni šajā kopdzīves laikā viņu labā bija izlicis visu savu garīgo potenciālu un enerģiju, lai tiem palīdzētu, un redzēja, ka nav to darījis veltīgi, jo gan kucītes, gan abu kucēnu dvēseles bija izdarījušas ļoti nopietnus secinājumus no piedzīvotā. Lai gan grūti, ļoti grūti būs, viņi turpmāk lēnām virzīsies uz augšu savā attīstībā un dzēsīs velnišķo informatīvo bāzi savās dvēselēs, kas kā ļaundabīgs audzējs tur ieperinājies un ved viņu dvēseles uz iznīcību.

Jā, pūles nav bijušas veltīgas, to atzīst visas dvēseles atvadu brīdī.

Sunīši un kucīte šo šķiršanos uztver vissmagāk. Viņiem ir ļoti grūti, kad tiek atrauti viens no otra. Kucīte apzinās, ka tas ir neizbēgami, un tomēr ir ļoti norūpējusies par to, kā cilvēki izturēsies pret viņas bērniem. Galvenais, vai pareizi tos audzinās, vai nekropļos viņas bērnu dvēseles, kas tāpat kā viņas dvēsele jau tā pietiekoši cietušas.

Vienīgi par Edoni kucēnu viņa bija mierīga, jo apzinājās, cik augsta līmeņa sargeņģelis Edoni personā viņu sargās. Viņa redzēja, cik veikli Edoni izvēlējās savam kucēnam saimnieku, un tas vēl vairāk viesa viņā pārliecību, ka ar šo bērnu viss būs vislabākajā kārtībā. Cik ļoti viņa gribēja, lai Edoni vēl kādu laiku paliek pie viņas. Tik daudz viņa bija iemācījusies un sapratusi, kā labot savas kļūdas, tieši pateicoties visam tam, ko bija mācījis Edoni. Tajā pašā laikā Edoni tālāk bija ejams savs ceļš, un viņa nebija tiesīga pat vēlēties viņu aizkavēt.

Viņa cīnījās ar šīm pretrunīgajām jūtām arī vēl tad, kad Edoni soli pa solim attālinājās, ērti iekārtojis savu kucēnu jaunā saimnieka azotē.

Edoni noraudzījās uz trīs, ar skatienu viņu pavadošajām dvēselēm, kas lēnām attālinājās, un kurām viņš kādu laiku bija tik tuvs. Viņš cenšas vairs nedomāt par bijušo un mierina mazo kucēnu, kurš smagi pārdzīvo šķiršanos, ar domām, ka viss labais vēl priekšā, bet ne tik labais jau aiz muguras. Edoni šajā situācijā jūtās fantastiski labi, jo saplūdis vienā sistēmā ar cilvēka augsti attīstīto dvēseli. Viņš uzmanīgi pēta šīs dvēseles milzīgos informācijas krājumus un priecājas par to, ka varēs būt uzticīgs palīgs un labs skolnieks šai dvēselei. Informatīvi tik bagāta, dievišķa dvēsele noteikti dalīsies savās garīgajās bagātībās arī ar viņu Edoni, bet mācīšanās tas ir galvenais pēc kā viņš tiecās. Viņš zina, ka arī daudzi cilvēki apzinās informācijas daudzuma nozīmi, jo ne velti daudzi mācās līdz savas dzīves pēdējai stundai.

Cilvēks, kurš maigi pieglaudis sev azotē ielikto kucēnu, jūtas laimīgs un nesaprot, vai laimes izjūta saistīta ar veiksmīgo izlozi jeb citiem apstākļiem. Vinš neizprot, ka tā ir divu harmonisku dvēseļu saplūšanas izpausme, kas ir neizsakāmi laimīgas, ka atradušas viena otru tik nesabojātas. Tīra, dievišķā dvēsele uz šīs grēcīgās planētas Zeme ir tāds retums! Sī cilvēka dvēsele priecājas par šo mazo, tīro, dievišķo dvēselīti, kuru sauc tik interesantā vārdā Edoni. Vina apzinās, ka vinai šis dvēseļu bērninš būs jāaudzina šeit uz Zemes, un vina to darīs ļoti apzinīgi. Edoni šī būs kārtējā Dieva skolas klase, bet vina būs Edoni Zemes skolotāja. Vina ir pārliecināta, ka Edoni sekmīgi beigs šo klasi, un vinai kā skolotājai nebūs kauns Edoni tēva, Atija, priekšā.

Tā lēni, katrs ar savām pārdomām, visi četri sunītis, cilvēks un divas dvēseles ir nonākuši pie galamērķa Edoni un vina vadītā sunīša jaunās mājvietas. Seit vini abi laimīgi nodzīvos visu šim sunabērnam atvēlēto mūžu. Seit vini abi garīgi augs, lai šīs bagātības izmantotu Visuma attīstības mērķu īstenošanai.

Edoni visu šo informatīvo bagātību nesīs caur daudzām inkarnācijām, dalot citiem un uzkrājot arvien vairāk jaunu zināšanu. Vinš kāps pa Dieva radītās hierarhijas bezgalīgajām kāpnēm uz augšu cauri mūžībai, kamēr pietuvosies Dievam un pats kļūs par tā sastāvdaļu.

Bet šobrīd vēl mazais kucēns izaugs par skaistu, gudru suni un arī izpildīs savu Dievišķo misiju. Sadarbībā ar Edoni, vinš nodos augstvērtīgas ģenētiskās programmas nākamajām paaudzēm, lai nākotnes suni būtu vēl gudrāki par šodienas cilvēkiem. Vinš nedzīvos mūžīgi un pēc kāda laika vina dzīve būs galā, bet vinš dzīvos to nākotnes sunu gēnu informatīvajās bāzēs, kurām būs ielicis augstvērtīgus pamatus. Tas, savukārt, priecēs tās dvēseļu armādas, kas inkarnēsies šajos sunos, jo vinām būs tik maz ko atlicis darīt sunu izveidei. Ģenētiskās programmas gandrīz 100% bez dvēseles palīdzības būs spējīgas veidot jauno paaudzi. Sīs dvēseles noteikti atcerēties vinu un Edoni, kuri šobrīd tik skarbos Zemes apstākļos ir spējuši izdzīvot un veikt viniem uzticēto uzdevumu.

Tas viss būs tālā nākotnē, bet šobrīd mazais sunuks un Edoni ar interesi vēro jauno mājvietu. Seit ir tik liela dzīvo radību daudzveidība, ka uzreiz grūti aptvert, kā ar viniem varēs sadzīvot. Seit ir gan četrkājainas, gan divkājainas dzīvības formas un katrs runā savā valodā. Visvairāk pārstāvētas ir vienkāju dzīvības formas, jo šīs mājas saimnieks, izrādās, ir specializējies augļu koku audzēšanā. Seit bija daudz arī augļu krūmu plantāciju. Edoni par šo augu valsti bija sajūsmā, jo šajā jomā vinš bija specializējies pirms inkarnācijas sunī. Tas nozīmē, ka vinš negarlaikosies. Vinš kopā ar suni varēs ne tikai to visu apsargāt, bet arī palīdzēt audzēt kokus. Protams, saimnieka dvēseles specializācija bija augstā līmenī, bet pamatā citās jomās, un koku audzēšanu šajā inkarnācijā vina praktizēja pirmo reizi. Turklāt šī dvēsele nekad agrāk pati praktiski nebija audzējusi koku, tajā dzīvojot. Un tas jau Edoni darīja lepnu paša acīs. Vinš lepojās ar to, ka nebūs tikai zināšanu nēmējs, bet spēs arī dot šī cilvēka dvēselei tās zināšanas, kas nav vinas megastonos.

Jā, šajā mājā bija sapulcināta interesanta kompānija. Pamazām bija jāveido attiecības ar visiem, kuri šeit dzīvoja, un Edoni to ar interesi arī darīja.

Viņam sevišķi patika novērot, kā kucēns veido attiecības ar kaķi. Edoni redzēja un saprata, ka problēmu nebūs, jo šis bija tas retais gadījums, kad kaķī bija inkarnējusies dvēsele

-    humanoīds. Taču Edoni rīcībā esošā informācija bija pretrunā ar kucēna gēnos ierakstītajām programmām, kur bija norāde, ka kaķis ir ienaidnieks. Sī programma bija tāda veidojusies tāpēc, ka šī suņa ģimenei vairākās paaudzēs bija kontakts tikai ar kaķiem, kuriem bija velnišķas dvēseles. Mazais kucēns, ieraugot kaķa tuvošanos, vienmēr bija ļoti izbijies, lai gan Edoni viņam skaidroja, ka šis kaķis ir draugs un grib nodibināt labas attiecības. Ar laiku viss nokārtojās un šis kaķis kļuva par labāko suņa draugu, jo par to parūpējās Edoni sadarbībā ar kaķa dvēseli. Viņi draudzīgi ēda no viena trauka un pat bieži gulēja kopā, kad nebija jāveic pienākumi.

Edoni izdevās izveidot labas attiecības ar visiem mājiniekiem, jo vistās, pīlēs, aitās, kazās, govīs un citos mājdzīvniekos bija inkarnējušās dvēseles humanoīdi. Tikai tītarus saimnieks bija nopircis neveiksmīgi astronoīdus. Tie savā uzpūtībā un augstprātībā terorizēja pārējos mājas iemītniekus. Saimnieks savu kļūdu ātri saprata, tāpēc arī vēl mazajam sunītim drīz vien tika iespēja apskrubināt tītaru kauliņus, kas pirms tam bija mesti saimes katlā.

Nu visi mājas iemītnieki dzīvoja mierā un saticībā.

Vislabākās un nopietnākās attiecības Edoni bija ar mājas saimnieku. Viņi bija gandrīz nešķirami draugi. Edoni saimnieku pameta tikai tajās situācijās, kad tas devās tālākā ceļā kārtot darījumus vai kad pašam Edoni vajadzēja aizskriet kopā ar suni uz saimniecības tālākajiem nostūriem ievest kārtību. Visādi nelūgti viesi centās apciemot dārzus, un viņu izdzenāšana bija viens no galvenajiem Edoni pienākumiem.

Visi šīs mājas dzīvnieki bija ar tik augstu apziņas līmeni, ka viņu uzraudzībai nekādas pūles nevajadzēja veltīt. Mājinieki nekad nekašājās pa dārziem. Arī govis saimniece laida brīvi ganīties, un tās pašas nāca mājās uz slaukšanas reizēm un nakšņošanu.

Pirms inkarnācijas Edoni tika rūpīgi apmācīts, kā ar suni ganīt mājdzīvniekus, bet te tādas vajadzības nebija. Saimnieks bija mācējis visas saimes attiecības noregulēt ļoti augstā līmenī. Te katrs precīzi pildīja savus pienākumus un netraucēja to izpildē citus. Tāpēc konfliktu nebija ne starp mājdzīvniekiem, ne cilvēkiem.

Edoni, to visu vērodams, bieži domāja, kāds juceklis te sāktos, ja saimnieks būtu paņēmis kādu citu suni, kur lielā mērā būtu pārprogrammēta dvēsele.

Sāds suns trenkātu vistas, viņam nekad nebūtu pa prātam tas, kur ganās govis. Sis miermīlīgais kaķis droši varētu justies tikai kokā. Droši vien nokostu arī trušus, kuri brīvi dzīvo piemājas zālienā. Un, protams, bezjēdzīgi rietu, lai visi domā, ka viņš pilda savus pienākumus.

Seit Edoni saprata, cik labi, ka šajā cilvēkā ir tik augsta līmeņa dvēsele, kas ne tikai sevī māk uzturēt kārtību, bet arī palīdzēt cilvēkam ap sevi visu sakārtot Dievišķā kārtībā.

Salīdzinot šo saimniecību ar iepriekšējām, kur viņš kādu laiku bija dzīvojis, šeit Edoni jutās kā paradīzē Zemes virsū, bet iepriekšējās vietās kā ellē.

Seit starp visām dzīvības formām valdīja ļoti draudzīgas attiecības tāpat kā Edoni tēva Atija mājā paralēlajā pasaulē. Reti kur uz Zemes starp dažādām dzīvības formām ir tik Dievišķas, mīlestības pilnas attiecības!

Sajā inkarnācijā Edoni iemācījās ne tikai uzturēt kārtību sevī, bet arī to, kā sistematizēt daudzu atšķirīgu dzīvības procesu norisi kopā.

Ātri, viens pēc otra, aiztraucās 20 suna dzīves gadi, un šai inkarnācijai atvēlētais laiks bija galā. Edoni gatavojās pamest šo suna ķermeni. Lai netraumētu mājiniekus, Edoni kopā ar saimnieka dvēseli sarunāja, ka Edoni aizvedīs suni nomirt tālu projām no mājām.

Pēdējo reizi apstaigājis saimniecību un atvadījies no visām, sev tik tuvām dvēselēm, vislielāko paldies teikdams savai skolotājai saimnieka dvēselei, Edoni, nu jau sunim cienījamos gados, lika pamest māju un doties dziļi mežā. Tā šoreiz ir nolemts īstenot Dieva radīto kārtību, un nekas tam netraucēs.

Iegājuši dziļi mežā un nogriezušies no visām takām, Edoni ar suni apstājās un nogūlās. Vēl īsu brīdi abi apmainījās ar informāciju par kopā nodzīvoto dzīvi, pakavējās atminās par labi padarītiem darbiem un apsprieda, ko būtu varējuši izdarīt labāk.

Edoni pateicās sunim par uzticīgu kalpošanu un paklausību, kas nodrošināja arī vina izaugsmi un uzdotā precīzu realizāciju. Paldies arī par to, ka spēja apslāpēt savas brīžiem ne visai prātīgās vēlmes, tā pasargājot savu dvēseli no piesārnošanas ar grēku sarakstu.

Pēc īsa brīža Edoni varēs atgriezties pie tēva Atija, lai turpinātu savu mūžīgo dzīvi, bet vina padevīgais suns izbeigs savu eksistenci uz visiem laikiem.

Abi to ļoti labi saprata un klusējot atvadījās. Edoni iemidzināja savu draugu, tad izslēdza smadzenu sistēmas darbību tāpat kā pirms 20 gadiem bija to ieslēdzis.

Par to, ka vina ķermenis nav vairs starp dzīvajiem, informēja atbilstošu reģistru un devās uz tēva mājām.

Uzreiz pēc atgriešanās Edoni, kā vienmēr, tiek skaidrībā ar megastonu skaitu. Soreiz, pateicoties ļoti veiksmīgai inkarnācijai, vinš ir kļuvis garīgi ļoti bagāts. Pametot savu ķermeni 1123.gadā, vinš ir sasniedzis 16820 megastonu robežu un ieguvis vārdu Edoja.

Tālāk parastā procedūra atskaite par paveikto, zināšanu nodošana mazāk attīstītām dvēselēm un gatavošanās jaunai inkarnācijai, atrodot laiku arī atpūtai pēc labi padarīta darba.

1126.gadā ar 16997 megastoniem Edoni piekto reizi, nu jau pēc savas brīvas izvēles, inkarnējās lūsī. Var rasties jautājums, kāpēc šāda izvēle, pēc tam, kad dzīvots starp cilvēkiem ar augsti attīstītām dvēselēm, kur var ātrāk attīstīties un apgūt jaunas zināšanas. Edoni, lai cik veiksmīga bija iepriekšējā inkarnācija, bija noguris no dzīves pie cilvēkiem. Vinam bija palaimējies ar saimnieku, bet pie vina bieži brauca cilvēki slēgt darījumus, kuriem bija astronoīdiskas dvēseles, un tie Edoni bija ļoti pretīgi. Ja vinš būtu šīs mājas saimnieks, vinš savai teritorijai tādus pat tuvumā nelaistu! Diemžēl, saimnieka izpratnes līmenis šajā jomā bija ļoti zems un šajā jautājumā kategoriski nepakļāvās savas dvēseles ietekmei.

Edoni uzdevums bija kalpot saimniekam, un vinš nebija tiesīgs šos velna kalpus izdzīt no vina apsardzībai nodotās teritorijas. Kamēr saimnieks neredzēja, vinš mēģināja draudīgi riedams, atnirgtiem zobiem, aizturēt šos pretekļus un norobežot saimi no to negatīvās ietekmes. Tiklīdz saimnieks vinu par to norāja, Edoni bija spiests pakļauties. To visu piedzīvojot, Edoni mocījās, tāpēc, sanemot atļauju izvēlēties nākamo inkarnācijai paredzēto ķermeni, vinš pienēma lēmumu dzīvot pēc iespējas tālāk no cilvēkiem.

Jā, daudzās jomās cilvēku dvēseles ir attīstītākas, gudrākas, tikai liela daļa šo gudrību ir velnišķas, un tādas mācīties Edoni nav nekādas vajadzības. Viņš šajā inkarnācijā grib būt pilnīgi patstāvīgs un pēc iespējas mazāk ietekmēties no citiem. Ļoti gribas izbaudīt pilnīgu brīvību, cik vien uz Zemes, mežā tas ir iespējams. Jaunais, kaķveidīgo dzimtai piederošais ķermenis būs vēl veiklāks par iepriekšējo, kas ievērojami paplašinās pārvietošanās amplitūdu. Pats galvenais, Edoni būs kontaktā ar dabu, kur 100% tiek ievēroti Dieva likumi.

Edoni lūsis piedzima ziemā, taigā, diezgan skarbos klimatiskos apstākļos. Bija ļoti auksta ziema un dziļš sniegs, kas mazajam lūsēnam bija ļoti nopietns pārbaudījums, jo ne vienmēr varēja paēst tik, cik gribējās. Lūšu tēvs, nesaskaņu dēļ ar māti, bija pametis ģimeni, un mātei nācās cīnīties par iztiku visai ģimenei vienai pašai. Patstāvīgā badā bija arī Edoni lūša brāļi un māsas. Bads bija iemesls savstarpējiem ķīviņiem par katru sīkāko barības vienību. Māte alā uzturējās īslaicīgi, tikai, lai ātri pabarotu bērnus un atkal dotos barības meklējumos, tāpēc lūsēni, palikuši vieni, pēc savstarpējas karošanas par barību bija spiesti kļūt draudzīgāki, un, mīļi saspiedušies, lai sildītu viens otru, gulšņāja. Ja aukstums sāka traucēt, tad uzsāka savstarpējus cīniņus, lai sasildītos, bet šie cīniņi tika ieturēti draudzīgā gaisotnē.

Laiks pagāja ātri, un pienāca diena, kad māte lūsēnus veda ārā no alas, lai iepazīstinātu ar apkārtējiem apstākļiem. Neko daudz jau redzēt nevarēja tikai koku galotnes un stumbrus. Sniegs bija tik dziļš, ka tikai pie pašas alas ieejas, kur māte to bija pieminusi, varēja pārvietoties. Kājeles arī vēl nebija tik spēcīgas lai iecērtot nagus stumbrā, uzrāptos kokā un aplūkotu visu no augšas. Taču mēģinājumus to izdarīt visi bērni veica katru dienu, un jo dienas, jo augstāk uzkāpa.

Sešus mēnešu pēc piedzimšanas bērni bija pilnībā sagatavoti patstāvīgai dzīvei, un bija pienācis laiks viņus sūtīt plašajā pasaulē meklēt savu dzīvesvietu. Esošā teritorija piederēja mātei, kas nespēja nodrošināt ar pārtiku lielu ģimeni.

Lūšu bērni, atvadījušies no mātes, devās savas teritorijas meklējumos. Sākumā viss bariņš devās kopā vienā virzienā. Nācās šķērsot daudzas, jau citu lūšu aizņemtas teritorijas, tāpēc, lai vieglāk caur tām izkļūtu, viņi turējās kopā. Nogājuši lielu attālumu un šķērsojuši daudzas lūšu iezīmētas robežas, jaunie lūši saprata, ka atrast brīvu dzīves vietu nebūs tik viegli, un, iespējams, to nāksies izcīnīt ar spēku. Protams, gribējās arī ēst un tāpēc nācās medīt citiem piederošā teritorijā. Vienā situācijā tas noveda pie nopietna konflikta ar teritorijas saimnieku, un viņam tas beidzās ar nāvi. Viņš nebija tik stiprs, lai stātos pretī lielai lūšu grupai.

Edoni šī slepkavība bija nepatīkama. Viņš apzinājās, ka ir plēsoņa, un, tikai dzīvojot šādām metodēm, lūši var izdzīvot šajos skarbajos apstākļos. Nogalinātais lūsis bija jau vecs, bet viņa dvēsele šajā dzīvē visu pamatā sasniegusi un varēja doties gatavoties nākošajai inkarnācijai. Sādas pārdomas tikai mazliet nomierināja Edoni, tik ļoti viņam negribējās nogalināt.

Kamēr Edoni pārdomāja notikušo, bija sācies konflikts starp brāļiem. Tā iemesls bija nogalinātā lūša teritorija, kas tagad bija kļuvusi brīva. Edoni sākumā neizpratnē raudzījās uz notiekošo ar domām, ka viņu tik zemiska rīcība nekādi neskars. Viņš bija kļūdījies. Edoni lūsis, ģenētisko programmu vadīts, lai gan pagaidām neiesaistījās savstarpējā cīņā, tai nopietni gatavojās. Viņš vienkārši bija viltīgāks. Kamēr citi izšķieda spēkus, viņš tos taupīja, lai cīnītos

ar uzvarētāju, kurš nebūs atguvies no iepriekšējās cīnas.

Edoni ātri izvērtēja situāciju. Vai tas nav nodevīgi, cīnīties ar savu brāli uz dzīvību un nāvi, turklāt izmantojot vina spēku izsīkumu?

No otras puses Edoni apzinājās, ka tāds ir likums izdzīvo stiprākais, ne tikai fiziski stiprākais, bet arī garīgi gudrākais. Sajā situācijā vina vadītais lūsis demonstrēja savu gudrību, un, ja Edoni atbalstīs šo cīnu, tad uzvara ir garantēta. Nākas ātri izšķirties: tūlītēja cīna un uzvara, tā iegūstot savu teritoriju vai piekāpšanās, ilgi meklējumi un gala rezultātā tik un tā cīna ar svešu lūsi.

Tikmēr viens no brāļiem pārējiem lūšiem licis atkāpties un vēršas pret Edoni lūsi. Edoni pienem lēmumu cīnīsies tūlīt un līdz uzvarai. Uzbrucējs bija rēķinājies, ka vienmēr tik miermīlīgais Edoni, redzēdams vina uzvaras vienu pēc otras, nobīsies un nestāsies vinam ceļā, bet kļūdījās.

Edoni neuzbruka, vinš vienā mierā gaidīja, kad uzbruks vinam. Edoni negribēja šo kauju, bet citas izejas nebija. Uzbrucējs cieši raudzījās acīs, mēģinādams iedvest bailes un paralizēt Edoni kaujas spējas, bet Edoni spēja saglabāt iekšējo mieru sevī un palīdzēja to izdarīta arī savam lūsim.

Uzbrucējs juta, ka kauja ir neizbēgama, un sāka zaudēt pārliecību par uzvaru, balstoties tikai uz psiholoģisko spiedienu. Fiziskie spēki bija izsīkuši, bet necīnīties nedrīkstēja. Tikai vēl viens jāuzvar un teritorija vinam būtu nodrošināta. Ja vinš to neizdarīs, tad zaudēs ne tikai teritoriju, bet arī autoritāti brāļu acīs. Un vinš izdara lēcienu Edoni virzienā. Edoni lūsis veikli izvairās un sagrābj brāli pie rīkles. Tas mēģina izrauties, bet Edoni lūsis saspiež žokļus vēl stiprāk. Varētu brāli nogalināt momentāni, bet labāk vienoties. Apmainījušās ar informāciju, abu lūšu dvēseles vienojas, ka Edoni tiek atzīts par uzvarētāju un iekarotā teritorija tiek atstāta vina pārzinā. Edoni lūsis palaiž brāli, kurš nokārtu galvu atkāpjas, pagriežas un aiziet, lai nekad šajā dzīvē vairs nesatiktu Edoni. Aiziet arī pārējie lūši, kas novērtējuši Edoni pārākumu. Arī vini Edoni redz pēdējo reizi. Nogājuši dažādus ceļus, šie lūši izcīnīs daudz cīnu un beigās atradīs savu dzīves vietu. Tikai vienam brālim to nekad nebūs lemts izdarīt, jo vinu nogalinās cilvēks nedēļu pēc šķiršanās no mātes.

Edoni noraugās aizgājējos: "Lai gan vienas mātes bērni, cik tomēr mēs esam dažādi savā dvēseļu attīstībā. Cik labi, ka man ar viniem nebūs jādzīvo kopā! Tagad man ir sava apdzīvojamā teritorija. Esmu pilnībā brīvs un neatkarīgs. Neviens netraucēs manām pārdomām un kontaktiem ar dabu. Cik ļoti es gribēju būt viens un nu mana vēlēšanās ir piepildījusies!" Edoni apstaigā savu teritoriju, salīdzina robežzīmes un visur atstāj savējās, lai neviens neuzdrošinās medīt vina teritorijā.

Sākās Edoni patstāvīgās dzīves pirmās dienas.

Lūsis ziemas apstākļos pārtiek no sīkiem grauzējiem, reizēm mēdz pamieloties arī ar maziem putniniem, bet vasarā brīnišķīgi iztiek ar augu valsts produktiem.

Edoni nebija viegli noskatīties, kā vina ķermenis nogalina šīs dzīvās radības, bet vinš nespēja to ierobežot. Neēst nozīmē nedzīvot, bet Edoni bija jādzīvo kopā ar lūsi un jāsamierinās ar šādu uzturu. Vasarā Edoni lūsim lika vairāk pārtikt no augiem, lai gan ģenētiskās programmas tam diezgan lielā mērā pretojās.

Diezgan bieži Edoni kopā ar lūsi nācās cīnīties par teritoriju, kad tajā ienāca jaunās lūšu paaudzes pārstāvji. Tagad vinam to izdarīt bija vieglāk, jo lūsis jau bija pieaudzis, spēcīgs un ar savu izskatu vien pārliecināja, ka ar vinu labāk necīnīties. Vairumā gadījumu šie cīnini beidzās psiholoģiskajā līmenī.

Bija arī nopietnas kaujas, kad, pārkāpjot robežu, teritorijā ienāca kaiminu lūši, kas nespēja nodrošināt sevi ar pārtiku savā teritorijā. Sīs kaujas reizēm bija asinainas, bet nekad nāvējošas. Pierādījis savu fizisko pārspēku, Edoni robežpārkāpēju palaida, to nenogalinot. Edoni teritorija, tāpat kā citiem lūšiem, bija apmēram vienu kvadrātkilometru liela, kas bija pietiekami, lai tur normāli iztiktu. Ne visiem lūšiem vinu piederošajā teritorijā pietika pārtikas, tāpēc, ka tas bija atkarīgs no augu valsts, putniem un sīkajiem dzīvnieciniem, kas tajā dzīvoja. Ja lūša iecirknī taiga bija bagātīgi saaugusi, tad pārtikas bija pietiekoši ne tikai pašam, bet arī ģimenei, kuru Edoni bija jau nodibinājis.

Interesanti ir tas, ka vienā teritorijā var dzīvot tikai lūšu tēvs, māte un vinu bērni līdz

6   mēnešu vecumam, kuriem tad jāpamet vecākiem piederošā zona. Tur nekad nedrīkst dzīvot un arī nedzīvo kopā brāļi un māsas. Lūši nekad nedzīvo lielos baros, jo barā jāievēro noteikta kārtība un pienākumi, bet tas šim dzīvniekam ir nepatīkami. Lūša vēlme būt patstāvīgam barā nav realizējama. Protams, dzīvot vienam nenozīmē būt 100% neatkarīgam. Visapkārt ir un paliek tūkstošiem citu faktoru, kas lūsi padara no tiem atkarīgu, bet šobrīd ne lūsis, ne Edoni to vēl nespēj līdz galam izprast.

Sī atkarība izpaužas tā, ka lai cik tālu no cilvēkiem Edoni mēģināja inkarnēties, vismaz vienreiz mēnesī, bet dažreiz arī biežāk, vinš tos satiek. Un šeit taigā cilvēks ir kļuvis par Edoni bīstamāko ienaidnieku, jo nāk šurp, lai nogalinātu Edoni lūsi un citus meža iemītniekus. Seit Edoni iepazīst cilvēkus slepkavas, kuri to dara ne tikai tāpēc, lai iegūtu sev pārtiku, bet, lai, iznīcinot dzīvniekus, panemtu no tiem tikai to vērtīgās ādas. Sīs ādas tiek izmantotas pilnīgi bezjēdzīgi, lai, kā uzskata cilvēki, padarītu skaistāku un vērtīgāku savu apģērbu. Nepietiek ar to, ka cilvēks pazaudējis sava ķermena termoregulācijas spēju un bijis spiests sākt ģērbties, vinš savā zemapzinā ieprogrammējis, ka novilkt otram ādu un uzvilkt to sev ir skaisti. Žēl, ka jūs, cilvēki, neapzināties, ka atbildēt par šo ādas ieguvi nāksies ne tikai slepkavai, kas to ieguvis, bet arī šīs ādas nēsātājam. Jūs pilnībā esat izjaukuši Dieva radīto kārtību un tikpat pilnīga būs atmaksa jums par jūsu velnišķajiem darbiem!

Ar šādām un līdzīgām pārdomām Edoni pavadīja ar skatienu cilvēkus slepkavas, ko paši cilvēki sauc par medniekiem.

Sie slepkavas meklēja arī vinu Edoni. Edoni vairākkārt bija uzmanīgi vērojis, kā slepkavas izliek cilpas vinam piederošā teritorijā, kur vinš bija ieminis savas takas. Līdz šim Edoni uzmanīgi pārvietojās un vienmēr atcerējās cilpu un lamatu vietas.

Trīs gadu laikā, ko Edoni dzīvoja lūša ķermenī, četras reizes uz vinu tika šauts. Pirmo reizi Edoni tā īsti nesaprata, kāpēc cilvēks, nonēmis no pleca garu ierīci, to paceļ vina virzienā, bet, kad blakus Edoni lūsim koka mizu caururba bulta, atcerējās.

Pirms inkarnācijas vinš bija iepazīstināts ar visām iespējamām dzīves situācijām lūša ķermenī, tai skaitā arī ar dažādām cilvēku izgudrotām dzīvnieku iznīcināšanas ierīcēm. Ikdienas darbos iegrimis, vinš bija par to piemirsis.

Labi, ka atgādinājums par pastāvošajām briesmām viņam nebija maksājis dzīvību. Turpmāk Edoni, konstatējis cilvēku tuvošanos, vadīja lūsi prom no cilvēka drošā attālumā. Visiem iespējamiem līdzekļiem viņš centās pasargāt no cilvēka arī savu sievu un bērnus.

Ja Edoni redzēja, ka cilvēks tuvojas viņa alai, tad viņš apzināti nostājās cilvēka ceļā un, riskēdams ar savu dzīvību, vedināja slepkavas prom no alas, kurā bija paslēpušies sieva un bērni. Sāda apzināta cilvēka apmānīšana bija mazāk bīstama nekā situācijas, kad cilvēks pirmais pamana dzīvnieku, jo tad var būt nokavēts tas īsais laika sprīdis, kas nepieciešams dzīvības glābšanai.

Apzinātu, maldu manevru laikā Edoni pārliecinājās, ka viņa un lūša smadzeņu sistēmas strādā daudz intensīvākā, perfekti noregulētā režīmā nekā cilvēkam, un, ka cilvēks, kā garīgs kroplis, nespēj viņu pārspēt ne domāšanā, ne ķermeņa kustību ātrumā. Vienīgais, kas cilvēkam dod priekšrocības, ir ieroči. Ja to nebūtu, Edoni ir pārliecināts, ka fizisko ķermeņu līmenī, ja vajadzētu cīnīties, viņš cilvēku uzvarētu, lai gan svara kategorijas, protams, ir nesalīdzināmas.

Edoni zināja, ka cilvēki, kurus arvien vairāk pārņem garīga un fiziska degradācija, mēģina to kompensēt ar dažādiem palīglīdzekļiem, bet rezultāts tam visam būs tāds, ka cilvēki pārvērtīsies vēl lielākos, fiziski garīgos kropļos, kas beigās novedīs pie nepieciešamības tos masveidā fiziski iznīcināt, bet viņi neko praktiski nedara, lai apturētu degradāciju. Dieva izdoto likumu nezināšana nevienu neatbrīvos no atbildības.

Dievs radījis visu nepieciešamo cilvēku normālai dzīvei, bet šie garīgie kropļi jauc Dieva radīto kārtību, un kur nav kārtības, tur sākas haoss un pilnīgs sabrukums. Edoni vēl ir mazattīstīta dvēsele un tik daudz jau izprot, bet kad izaugs līdz cilvēkam nepieciešamajam līmenim, tad kā cilvēks noteikti mēģinās situāciju mainīt.

Edoni zina, ka jau šobrīd starp cilvēkiem ir tādi, kas mēģina visu vērst par labu, bet viņus nežēlīgi iznīcina tie, kas izliekas par Dieva pārstāvjiem Zemes virsū.

Cik akli ir cilvēki un neredz, ka velns un tā kalpi uzdodas par Dieva pārstāvjiem un iznīcina tos, kurus tiešām Dievs sūtījis, turklāt melīgi tos nosaucot par velna pārstāvjiem.

Viss sagriezts ar kājām gaisā!

Kamēr lūsis guļ, Edoni bieži apmeklē cilvēku apmetnes un vērtē viņu dzīvesveidu. Vērtē tāpēc, lai saprastu šo cilvēcisko muļķību iemeslus. Jo vairāk vērtē, jo mazāk viņam gribas atrasties cilvēkā. Edoni apzinās, cik bīstami tas ir viņam kā dvēselei un cik traģiski tas var beigties. Bet kādā no attīstības posmiem tēvs Atijs viņam noteikti liks inkarnēties cilvēkā un pildīt noteiktus uzdevumus. Vai Edoni tiks ar to galā, rādīs nākotne, bet tagad viņš grib baudīt neatkarību, pēc iespējas lielākās devās.

Patreiz galvenais ir izdzīvot, radīt pēcnācējus, lai jaunajām dvēselēm būtu kur inkarnēties, un sagatavot tās patstāvīgai dzīvei, lai augtu pilnvērtīgi humanoīdi.

Edoni arī šeit taigā sastop daudzas kritušās dvēseles, kas par sodu inkarnētas zemāka līmeņa dzīvības formās. Neskaitāmas no tām ieslodzītas uz daudziem gadu desmitiem kokos. Viņām pilnībā saglabāta atmiņa par to, kas bijušas, un kur nokritušas, bet sajūta kā cilvēkam, kurš zaudējis brīvību un ir ieslodzīts cietumā. Sīs dvēseles atceras visu to labo, kas viņām bijis pieejams un šobrīd liegts. Atrašanās kokā nav vienkāršs ieslodzījums kamerā, kur var pastaigāt vai pagulēt. To var salīdzināt ar telpu, kas cieši apņem cilvēka ķermeni un nav nekādu iespēju, atrodoties vertikālā stāvoklī, pakustēties. Inkvizīcija to pielietoja kā spīdzināšanas metodi, bet šeit tā ir kā alga grēcīgai dvēselei par vinas velnišķajiem darbiem.

Tās dvēseles, kas ir kokos un iet normālu attīstības ceļu, atšķirībā no sodītajām, ir tiesīgas īslaicīgi pamest koku, lai plašākā apjomā apmierinātu savu tieksmi pēc garīgās izaugsmes. Sodītās ir kā stingrā režīma cietumā, un vinām nav tiesību pamest koku ne uz brīdi, līdz pat tā nāvei.

No visa tā Edoni izdara secinājumus, ka tādas 100% neatkarības nemaz nevar būt. Katram ir jāpilda savi pienākumi, un neatkarīgi, no kaut kā ļoti nepatīkama, mēs varam būt tikai strikti nostājoties noteiktās pozīcijās. Edoni līdz šim ir uzticīgi kalpojis Dievam, un tāpēc Vinš palīdz Edoni pārvarēt ļoti sarežģītas situācijas un pēc katras inkarnācijas nodrošina atgriešanos tēva mājās. Turklāt, ļauj kāpt, kā cilvēki saka, pa karjeras kāpnēm. Sajā inkarnācijā Edoni ļāva brīvi izvēlēties, kur inkarnēties un patstāvīgi nodrošina ar energoapgādi un iespēju iegūt jaunas zināšanas.

Par to visu, protams, ir jāmaksā ar apzinīgu savu pienākumu izpildi. Tātad šeit, taigā, Edoni neatkarība jāsaprot kā apstākļi, kuros vinš ir gandrīz neatkarīgs no pienākumus pildīšanai traucējošiem faktoriem. Un no kā tad galu galā Edoni ir gribējis būt neatkarīgs? No Dieva radītās kārtības vai velna radītā haosa? Gan viena, gan otra pozīcija, lai kurā vinš arī nostātos, padara Edoni atkarīgu no vienas vai otras hierarhijas pārstāvjiem.

Sajā inkarnācijā Edoni galveno akcentu licis uz to, lai būtu neatkarīgs no cilvēka ietekmes. Bet vai tas ir izdevies? Pat šeit, dziļi taigā, vinam nav izdevies noslēpties no cilvēces pagrimušās daļas, un katru dienu vina un ģimenes pārstāvju dzīvība ir atkarīga no Edoni spējas gudrībā pārspēt šos cilvēkus slepkavas. Ja tā nopietni padomā, tad Edoni ir nepārtraukti atkarīgs, kaut vai no Dieva labvēlības, bet vina lūsis, savukārt, no tiem apstākļiem, kuros dzīvo. Edoni domā, ka vinš kļūs gudrāks un atradīs atbildi uz jautājumu, kā kļūt pilnīgi neatkarīgam no visiem un visa. Pētot cilvēku dzīvi, Edoni zina, ka ir taču pat valstis, kas deklarē, ka grib būt neatkarīgas, bet Edoni laikam ir vēl pārāk aprobežots, lai saprastu, no kā to iedzīvotāji grib būt neatkarīgi.

Sis vina kā dvēseles neatkarības jautājums ļoti nomoka Edoni. Vinš atgriežas pie tā vēl un vēl, pārliecībā, ka tuvākajā laikā noteikti atradīs visas vinam vajadzīgās atbildes par neatkarības jautājumiem.

So izzinas procesu zināmā mērā veicina un vienlaicīgi arī traucē ģimenes dzīve, kurai Edoni, tāpat kā citi lūši, ir nodevies. Jo vairāk ģimenē bērnu, jo vairāk laika jāvelta to aprūpei, un mazāk tā paliek paša interešu apmierināšanai. Protams, gan Edoni, gan lūsim bērni nenozīmē tikai un vienīgi rūpes, bet arī prieku un laimes izjūtu.

Edoni gadījumā pat ne bērni sagādāja tās nopietnākās raizes, bet vina sieva, kuras dvēsele savās iepriekšējās inkarnācijās nebija vēl uzkrājusi tik lielu zināšanu daudzumu. Sī iemesla dēļ šī dvēsele vēl nenodevās tik lielā mērā filosofiskām pārdomām par Dieva radīto Visumu un savu vietu tajā kā Edoni. Vina nodevās pamatā baudai, ko sniedza atrašanās fiziskajā ķermenī, tajos brīnišķīgajos dabas apstākļos, kuros dzīvoja. Vinai dominējošā bija tieksme pēc seksa, kas sniedza dvēselei izjūtas, kādas nebija iespējamas iegūt bez ķermena. So vinas tieksmi Edoni labprāt apmierināja, jo arī vinam tas bija patīkami un šajā jomā ģimenē

nebija problēmu. Te jāpiebilst, ka lūšu ģimenes šķirās, ja viena no pusēm ir seksuāli neaktīva.

Edoni ar sievu regulāri dzima arī brīnišķīgi bērni, par ko abi bija arī bezgala priecīgi. Arī lūšiem, tāpat kā cilvēkiem, tēviņš vai mātīte var būt neauglīgi, un arī šāda ģimene ilgi nepastāvēs tāpēc, ka viena no dvēselēm nepildīs vienu no galvenajiem uzdevumiem pēcnācēju radīšanu. Sī dvēseles apziņa arī liek pamest iepriekšējo dzīvesbiedru un meklēt jaunu. Lūšiem, tāpat kā cilvēkiem, arī ikdienas attiecības veidojas dažādi, un mēdz būt, ka māte ar bērniem pamet tēvu tāpēc, ka viņš kļuvis pārāk agresīvs. Lūša agresivitātes palielināšanos izsauc dažādi faktori, tai skaitā arī dvēseles megastonu iespējamā pārprogrammēšanās. Sādā situācijā lūšu mātīte, lai glābtos pati un glābtu savu bērnu dvēseles no pārprogrammēšanas, aiziet no dzīvesbiedra.

Vēl daudz citu faktoru var būt par iemeslu, lai šķirtos lūšu ģimenes tēvs un māte. Edoni gadījumā visu iepriekš minēto apstākļu dēļ nebija nesaskaņas, izņemto vienu psiholoģisko nesaderību dvēseļu attīstības dēļ. Edoni nevarēja apspriesties ar sievas dvēseli kā līdzīgs ar līdzīgu. Sievas dvēsele tajā paša laikā nespēja pietiekoši paškritiski sevi izvērtēt un gandrīz vienmēr visos jautājumos strikti stāvēja savās pozīcijās. Edoni šīs domstarpības bija apnikušas, un tāpēc viņš arvien vairāk kopā ar savu lūsi klīda pa taigu un kopējā alā uzturējās arvien mazāk. Vienatnē viņš varēja vērot dažādus apkārt notiekošos procesus, izdarīt secinājumus, un tā garīgi bagātināties, bet alā, kopā ar sievu tika nelietderīgi izšķiests laiks.

Attiecības bija kļuvušas tik bezjēdzīgas, ka Edoni pieņēma lēmumu pamest sievu, atstājot viņai kādreiz iekaroto teritoriju.

Kad kārtējo bērnu paaudze bija izvadīta pasaulē, Edoni par savu lēmumu paziņoja sievas dvēselei un devās projām. Viņš zināja, ka sievai nebūs ilgi jāgarlaikojas. Apkārt klīst pietiekoši daudz jaunu tēviņu, kuriem nav savas teritorijas. Viņiem tikai vajag iekarot bijušās sievas simpātijas un bez kādas cīņas viņa vietnieks iegūs brīnišķīgu, izdzīvošanai labi piemērotu teritoriju. Bet tālāk bijušās sievas dzīve būs atkarīga no tā, vai viņa spēs izdarīt atbilstošus secinājumus un mainīties uz augšu. Edoni vēl bija jauns, viņam viss vēl priekšā. Izdarījis secinājumus no pirmās laulības, viņš un lūsis tēviņš labākajos gados spēs atrast sev ne tikai jaunu un labāku sievu, bet izcīnīt arī savai dzīvei nepieciešamo teritoriju. Edoni apzinājās arī to, ka viņa nākamie bērni noteikti būs pilnvērtīgāki par iepriekšējiem, jo nākamās ģimenes dzīve būs harmoniskāka, tātad, bērnus mazāk traumējoša.

Sādu pārdomu vadīts viņš bija nonācis līdz šim viņa pārvaldījumā esošajām robežām. Sī būs pirmā reize, kad Edoni nenostiprinās robežas ar lūšiem pieņemto zīmi. Lai par to kādu laiku rūpējas viņa bijusī sieva, kamēr savaldzinās sev jaunu vīru.

Edoni šķērsoja robežu un nonāca lūšu likumu pārkāpēja statusā. Kādu laiku viņam būs jāzog pārtika citiem piederošā teritorijā, jāizcīna kaujas ar teritoriju īpašniekiem un galvenais

-    jāpaliek dzīvam, atrodoties šādos ekstremālos apstākļos.

Edoni dodas arvien tālāk un tālāk no savas tik ierastās dzīvesvietas, kas saistās ar tik daudzām, interesantām atmiņām un saprot, ka šis ceļojums, kaut arī bīstams, dod jaunu atklāsmju prieku. Pagaidām ir izdevies izvairīties arī no nevajadzīgām sadursmēm, vienīgi ķermenis jūt vieglu izsalkumu un sāk lūkoties pēc medījuma. Ir vasara, tāpēc barības ir pietiekoši. Lai gan vasarā Edoni orientējis lūsi uz augu valsts barību, ceļā pagadās mazs pelēns un mednieka instinkti ir nepārvarami. Lūsis izveicīgo pelēnu nolēmis noķert un dzenās tam pakaļ. Tad pēkšni ass rāviens un lūsis, sajutis sāpes kreisajā pakaļkājā, nokrīt. Edoni ir ļoti satraukts, jo arī vinš nebija pamanījis mednieka izliktās lamatas. Savā teritorijā vinš no galvas zināja, kur mednieki tās izliek, un tāpēc spēja no tām izvairīties. Bet šeit, uz svešās takas, sekodams lūša azartiskajām medībām, nebija pamanījis draudošās briesmas.

Lūsis izmisīgi raustīja kāju, cenzdamies tādā veidā to atbrīvot, bet tas bija bezcerīgi. Edoni mēģināja nomierināt lūsi, jo saprata, ka spēks te nelīdzēs, var mēģināt atbrīvoties, saglabājot mieru. Nežēlīgas sāpes mocīja Edoni abus ar lūsi, tomēr vinam izdevās apturēt bezjēdzīgo lūša trakošanu un likt tam ar zobiem mēģināt atbrīvoties no lamatām. Jā, šajā gadījumā Edoni atkal pārliecinājās par cilvēku prāta un roku pārākumu. Edoni ķermenis nespēja ne attaisīt, ne pārkost cilvēka darinājumu. Neizpratne par turpmāko likteni pārauga satraukumā, bet tas bailēs. Dzīve vēl tikai sākas. Tik daudz izprasts, kā veidot jaunu ģimeni, kā saturīgi dzīvot. Vai tiešām tik bezjēdzīgas beigas? Beigas tagad, kad Edoni gatavojas jaunai dzīvei un spēris pirmos izšķirīgos soļus tās realizācijai. Un arī ar pilnīgas neatkarības jautājumiem, vinš vēl nav paguvis tikt skaidrībā, kā iecerējis. Abiem bija skaidrs, ka pašu spēkiem neatbrīvosies. Edoni cerēja, ka vēl var notikt brīnums. Jācīnās! Vinš mēģināja realizēt dažādas variācijas, lai atbrīvotos, kad pēkšni sanēma asu sitienu pa galvu. Uz brīdi Edoni sajuta asas sāpes galvā, tad lūsis ātri mira. Bija sadragāta lūša galvas smadzenu sistēma..

Pēc brītina atjēdzies un atbrīvojies no ķermena, Edoni noraudzījās, cik bezkaislīgi cilvēks velk nost ādu mirušajam ķermenim. Āda bija vienīgais iemesls, lai nogalinātu Edoni tikai trīs gadus dzīvot paspējušo lūsi. Edoni ar šausmām skatījās un domāja, kādu briesmīgu sodu šis cilvēks sev izpelnās. Vinš pat iedomāties nespēj, ka drīz ādu kāds cits novilks vinam pašam.

Ir 1129.gads, kad nežēlīgi nogalināts kārtējais Edoni ķermenis. Vinš, atgriezies pie Atija, pārskata savu megastonu bāzi, kas palielinājusies līdz 17890, un dodas atpūtā. Edoni vārds pēc šī inkarnācijas ir Edoja.

Pēc īsas atpūtas un kārtējo pienākumu izpildīšanas, Edoni nosūta inkarnēties, šoreiz bez izvēles tiesībām, jaguārā. Inkarnācija notiek 1130.gadā ar kopējo megastonu skaitu apmēram 18 tūkstoši.

Var rasties jautājums: kāpēc šoreiz Edoni tika atnemtas inkarnācijas brīvas izvēles tiesības. Atbilde ir ļoti vienkārša. Iepriekšējā dzīve bija pārāk īsa, lai Edoni izprastu kaķveidīgo dzimtas īpatnības, tāpēc bija jāturpina attīstība līdzīgos apstākļos. Sajā inkarnācijā vinam atkal tika dota iespēja dzīvot dabā, kas Edoni tik ļoti patika, un vienlaicīgi arī turpināt savas pārdomas par neatkarību.

Dažreiz ir situācijas, kad jāatgriežas vēl un vēl tajā pašā vai līdzīgā dzīvības formā vairākkārt, kamēr ir sasniegts vajadzīgais attīstības līmenis, lai inkarnētos augstākos līmenos.

Iepriekšējā dzīvē Edoni nepaguva izdzīvot visu, kas bija paredzēts piedzimšanu, mīlestību, bērnus, medību procesu un laimīgas vecumdienas. Tātad, vinš nespēja arī gūt vajadzīgo izpratni par šiem procesiem.

Bet pats galvenais, ko nepaspēja iemācīties Edoni savaldīt sava ķermena ģenētiskās programmas instinktus, kas bieži vien izpaužas nevietā. Dzīvnieks drīkst nogalināt tikai, lai paēstu, nevis pašas nogalināšanas dēļ. Tāpēc dzīvniekos esošajām dvēselēm šis ir viens no galvenajiem uzdevumiem ieprogrammēt to dzīvnieku gēnos, lai katra nākamā dzīvnieku paaudze kļūtu augstvērtīgāka.

Mēs zinām, ka ir dzīvnieki, kuri bezjēdzīgi uzbrūk un nogalina, tādus pieņemts saukt par trakiem, jo pastāvīgā režīmā ir ieslēgusies šī iznīcinošā programma, kuru dvēsele nespēj apturēt. Sādus dzīvniekus cilvēki parasti mēģina pēc iespējas ātrāk atrast un nogalināt. Un jāsaka, šobrīd tā ir vienīgā pareizā izeja no situācijas.

Jaunais jaguārs, kurā bija inkarnējies Edoni, piedzima krūmājā, ērti iekārtotā migā. Attiecības starp māti un bērniem būtiski neatšķīrās no jau iepriekš aprakstītajām un dzīvē redzētajām, kad jums mājās, piemēram, kaķenei piedzimst kaķēni.

Jaguāriem arī ir ģimenes, bet atšķirībā no lūšiem, tie dzīvo baros vairāku ģimeņu savienībā. Jaguāri pārsvarā pārtiek no gaļas, kuru tie iegūst medībās. Jaguārs ir ļoti veikls un ātrs mednieks, tāpēc, ja viņš ir nolūkojis kārtējo upuri, tad reti kuram izdodas izsprukt neskartam. Sī nogalināšanas procedūra Edoni bija tikpat nepatīkama kā iepriekšējā inkarnācijā. So nepatiku viņš centās slāpēt ar apziņu, ka tā ir paredzēts arī tāpēc, lai uzlabotu to dzīvības formu ģenētisko kvalitāti, kuras viņa jaguārs apēd.

Lai izvairītos no nāves, šiem dzīvniekiem jābūt pietiekami modriem, gudriem un ātriem, bet šie centieni arī ir tie, kas paaugstina ģenētisko programmu rādītājus.

Vēl viens iemesls, ar kuru Edoni sevi mierināja, bija tas, ka viņa vadītais jaguārs apēda vissliktākās kvalitātes dzīvniekus. Dzenoties pakaļ baram, no tā vienmēr atpalika slimie un mazattīstītie dzīvnieki, kas tad arī tika izmantoti barībai, bet veiklākie un gudrākie, kamēr viņi tādi bija, palika neskarti. Viņiem tad, savukārt, arī bija iespēja vairoties un nodot savas augstvērtīgākās programmas nākamajām paaudzēm.

Slimu dzīvnieku apēšana ne vienmēr palika bez sekām, un jaguārs saslima. Sādās situācijās Edoni pienākums bija viņu izārstēt. Edoni 100% pārņēma jaguāra vadību, un tas arī ļāvās, tik slikta bija viņa pašsajūta. Tad Edoni jaguāram lika ēst dažādus ārstniecības augus, kas bija paredzēti konkrētu slimību ārstēšanai. Edoni megastonos bija ieprogrammēta visa nepieciešamā informācija slimību ārstēšanai, tāpēc viņš bija ļoti augsta līmeņa dakteris. Edoni jaguārs vairākkārt smagi saslima, bet tas vienmēr beidzās ar sekmīgu izārstēšanos. Arī jaguārs saprata, cik labs palīgs viņam ir Edoni, un labprāt ļāvās viņa ietekmei ne tikai slimību gadījumos.

Edoni ikdienā novēroja, ka arī jaguāru vidū ir dažādas dvēseles. Visvairāk viņš nosodīja slinkās dvēseles, jo slinkums ir viens no degradācijas priekšnoteikumiem. Viņu slinkums bija tik liels, ka pat gatavojoties dzemdēt bērniņus, mātītes neveidoja ērtu migu zem kāda koka krūmājā, bet izdzina no alām citus dzīvniekus, lai ieņemtu to vietu. Jaguāri paši nekad neraka alas, bet slinkie tās labprāt izmantoja. Bērneļiem dzīve alās, protams, bija drūmāka nekā zem klajas debess. Arī bērnu drošībai alas nebija nepieciešamas, jo neviens ienaidnieks jaguāru baram tuvoties neuzdrošinājās.

Sis bērnu radīšanas un audzināšanas process Edoni šajā inkarnācijā nodarbināja visvairāk. Viņš atcerējās, ar kādiem nodomiem bija šķīries no sievas iepriekšējā inkarnācijā,

un tāpēc šoreiz ģimenes veidošanā un bērnu audzināšanā Edoni bija daudz nopietnāka pieeja.

Pašam jaguāram šī attieksme pret bērniem nebija tāda, kā to vēlējās Edoni. Vairošanās instinkti jaguāram bija vieni no spēcīgākajiem, bet ar to pamatā vina interese par sievu un bērniem arī beidzās.

Edoni šoreiz bija izvēlējies sievu, kuras attīstības līmenis visās jomās bija tuvs vina līmenim, tāpēc īpašu problēmu viniem nebija ne fizisko ķermenu attiecībās, ne arī dvēseļu saskarsmē. Vinu ģimenē vienmēr valdīja saskana un tas būtiski ietekmēja jauno jaguāru dzīvi. Bērni auga draudzīgi, mierīgi un tikai saskarsmē ar citiem jaguāriem, tika ienestas dažādas kroplas, nevajadzīgas programmas, ar kurām nācās cīnīties.

Edoni sieva patika arī citiem tēviniem un tie savas simpātijas demonstrēja diezgan agresīvā veidā. Edoni jaguāram vajadzēja izcīnīt daudzas kaujas, lai pierādītu citiem tēviniem, ka tikai un vienīgi vinš ir tiesīgs apaugļot savu sievu. Vinš saprata, ka tā nav tikai egoistiska mīlestība, kas vinam lika tā rīkoties, bet arī vina apzina, ka vinš ir pietiekoši gudrs, veselīgs un spēcīgs, lai būtu spējīgs radīt augstvērtīgus bērnus.

Lai neviens jaguārs sevi nepārvērtētu, bija paredzētas šādas rituālas cīnas, kurās tika noskaidrots, kurš ir faktiskais līderis. Sīs cīnas vadīja dvēseles un tām pastāvēja diezgan strikti noteikumi, kurus jaguāri pamatā ievēroja.

Tikt pie sievas un to apaugļot bija tiesības tikai pašiem labākajiem jaguāriem. Ja visiem sievu nepietika, tad vājākie palika bez ģimenes un bērniem. Jaunie jaguāri savukārt gaidīja savu fizisko spēku pilnbriedu, lai cīnītos ar bara spēcīgākajiem tēviniem un tos uzvarētu.

Sīs cīnas Dievs ir paredzējis ne tikai jaguāriem, bet visai dzīvai radībai. Tikai katrai dzīvības formai tās izpaužas atšķirīgi. Pat cilvēku vidū pastāv šīs cīnas.

Jaguārs, kā par cilvēku zemāk attīstīta dzīvības forma, savu vīrišķo pārākumu var demonstrēt tikai ar spēku un veiklību, kad cilvēka rīcībā ir krietni plašāks iespēju arsenāls. Jāatzīmē, ka vīrieši savās cīnās par sievieti reizēm ir zvērīgāki par dzīvniekiem, bet sievietes savā iedzimtajā viltībā, cīnā par kādu vīrieti, gatavas nelietībā pārspēt pašu velnu.

Jaguāru cīnās, kā jau norādīju, valdīja likumi, kas pieļāva nopietnu cīnu tikai līdz zināmai robežai, bet sāncensi nekad nedrīkstēja nogalināt.

Edoni ar savu jaguāru šajās cīnās bija nepārspējams, jo vina izskats vien bija pietiekošs arguments uzvarai. Tie, kas vienreiz bija cīnījušies, otrreiz vairs to neatļāvās. Visvairāk piedzīvojumus alka meklēt jaunā jaguāru paaudze, kas gribēja kļūt ne tikai par līderiem, bet bija arī savas sievas meklējumos.

Tā, kādu dienu, Edoni atkal izaicinājumu meta kārtējā jaunuļa dvēsele. Dvēseļu līmenī vinas bija līdzvērtīgas partneres, bet ķermenu līmenī Edoni jaguārs bija nesalīdzināmi pārāks gan fiziskā spēka zinā, gan cīnu pieredzes jomā. Sī iemesla dēļ Edoni šo tuvojošos cīnu uztvēra kā rotaļu, kurā cīnas apmācību iegūs jaunais jaguārs ar savu dvēseli.

Gan jau pienāks laiks un arī šis jaguārs būs nobriedis nopietnai cīnai, bet tad gan Edoni tai būs nopietni jāgatavojas.

Edoni ienem pozīcijas un gaida uzbrukumu. Neizskatītos īpaši labi, ja vinš, kā fiziski spēcīgākais, uzbruktu pirmais, un arī noteikumi to nepieļauj. Seko uzbrukums un Edoni to veikli atvaira. Brīžiem notiek ciešāka saķeršanās, bet Edoni demonstrē spēju izgrozīties no

visām situācijām un reizēm saudzīgi satver uzbrucēja kaklu ar saviem spēcīgajiem žokļiem.

Dvēseles ātri apmainās ar informāciju un uzbrucējs atzīst Edoni jaguāra pārākumu. Edoni palaiž uzbrucēja kaklu, jo kārtējā raundā ir vinnējis. Līdzšinējās cīņas izvērtējumā Edoni ir uzvarētājs, bet cīņa vēl jāturpina, jo jāizvērtē arī spēku izlietojuma pakāpe un jaunajam jaguāram jāiemācās pareizi tvērieni ar žokļiem, tāpēc Edoni reizēm ļauj satvert arī sevi it kā iznīcinošam kodienam. Galvenais, lai iegūto punktu kopskaits būtu Edoni jaguāram par labu.

Edoni tā ir spēle, bet jaunā jaguāra dvēsele ir mazliet iekarsusi. Tā negrib atzīt sevis vadītā jaguāra zaudējumu, tāpēc dara pilnā nopietnībā visu, lai uzvarētu. Reizēm pretinieka tvērieni ir pārāk spēcīgi un neuzmanīgi, kas rada Edoni neapmierinātību un viņš aizrāda pretinieka dvēselei. Pretinieku šāds aizrādījums izsit no garīgā līdzsvara un tas uzbrūk jau pilnā nopietnībā. Ar spēcīgu kampienu uzbrucējs iekožas Edoni jaguāra galvā. Edoni jūt briesmīgas sāpes galvā un konstatē, ka zaudējis redzi ar labo aci. Viņu pārņem uz mirkli apmulsums, tad dusmas un viņš grib izdarīt uzbrucējam izšķirošo cirtienu ar ķepu, bet tas, izmantodams Edoni acumirkļa apjukumu, vēl spēcīgāk ieķeras kaklā. Edoni redz, kā no viņa jaguāra kakla ar spēcīgu strūklu sāk šļākties asinis. Uzbrucējs sapratis, ka zaudējis paškontroli, atlaiž Edoni jaguāru un apmulsis atkāpjas.

Edoni dara visu, lai glābtu savu ķermeni, bet situācija ir pārāk sarežģīta, pārkosta labā auss un acs, saplosīta kakla artērija. Auss un acs būtu sīkums, bet no ķermeņa strauji aizplūda asinis.

Edoni jaguāru pārņēma dusmas un atriebības alkas. Edoni, nevarēdams vairs vadīt fizisko ķermeni, bija gatavs dot spēcīgu astrālo triecienu uzbrucēja dvēselei. Tā, apzinājusies savu kļūdu, aizstāvēties nemaz nemēģināja. Taču Edoni ātri atgūst paškontroli un mēģina vēlreiz izvērtēt situāciju. Viņš gandrīz pieļāvis atriebību. Edoni apvalda arī jaguāra dusmu izvirdumu.

Viņš pārdzīvo, ka tik muļķīgi zaudē ķermeni. Viņš saprot, ka tas ir vienkārši nelaimes gadījums viņa ķermeni negribēja nogalināt, bet no tā vieglāk nekļūst. Viņš nav mācējis to novadīt līdz dabīgai nāvei un atkal nav izpildījis uzdevumu līdz galam.

Jā, Edoni ir sapratis, ka nevar būt pilnīgi neatkarīgs nevienā dzīvības formā, turklāt vēl plēsoņas ķermenī, kuras gēni ir pārpildīti ar programmām, kas vada šo zvēru un bieži vien nepakļaujas viņa rīkojumiem. Jau esot lūsī, Edoni izdarīja secinājumus, cik atkarīgu no sevis padara šis fiziskais ķermenis ar brīžiem tik neprātīgām un neloģiskām tieksmēm. Turklāt, cik ļoti šis ķermenis pats ir atkarīgs no apkārt esošajiem apstākļiem, kas savukārt atkal ir atkarīgi no neskaitāma daudzuma citu iemeslu.

Edoni apzinās, ka šī otrreizējā piespiedu inkarnācija plēsoņā ir palīdzējusi viņam līdz galam izprast to, ko agrāk saprata tikai daļēji. Teorētiski viņam to visu bija mācījis tēvs Atijs, bet toreiz Edoni likās, ka viss ir daudz vienkāršāk un viņa radītājs nevajadzīgi visu sarežģī. Tagad Edoni saprata, ka ar teoriju un dzīvi paralēlajā pasaulē vien nepietiek, jo noteikti ir vajadzīga arī prakse uz pašas Zemes, lai izprastu visus Dieva radītos dzīvības procesus un nodomus uz Zemes, lai kļūtu par pilnvērtīgu Dievišķās hierarhijas pārstāvi.

Tikmēr jaguārs ir miris. Edoni atvadās no citām bara dvēselēm, kas arī pārdzīvo notikušo, jo visi zaudējuši ļoti labu līderi bara vadītāju, bet sevišķi pārdzīvo šīs traģēdijas vaininieks. Edoni vēršas pie vainīgā dvēseles un mierina: "Es neturu uz Tevi ļaunu prātu, jo sapratu, ka Tu tā negribēji. Centies tikt veiksmīgi galā ar savu nepaklausīgo ķermeni, lai turpmāk nesāpinātu sevi par Dieva likumu pārkāpumiem. Lai Tev veicas!"

Tālāk seko ceļš uz vinpasauli jeb, citiem vārdiem sakot, paralēlo pasauli.

Atgriezies pie tēva, Edoni atskaitās par nodzīvoto posmu, kurš beidzies 1140.gadā ar 30 tūkstošiem megastonu. Edoni tagad sauc Edonsa.

Edoni tomēr ir palikuši daži neskaidri jautājumi par neatkarību un vinš jautā: "Vai pats augstākais Dieva radītās hierahijas pārstāvis spēj būt neatkarīgs no visiem un visa?" Un vinš sanem atbildi: "Jā, augstākajās sfērās ir iespēja norobežoties no visa un visiem, bet šāda neatkarība nemaz nav tik patīkama, jo vienkārši kļūst neinteresanti. Dzīvot šādu dzīvi nav nekādas jēgas, kad tu esi pilnīgi viens, jo tā tiek atnemta spēja attīstīties."

Tagad Edoni zina, ka teorētiski un praktiski tas ir iespējams būt neatkarīgam, bet vinš to vairāk negrib, ja nu vienīgi uz īsu brītinu, lai kādreiz atpūstos savā grūtajā ceļā augšup.

Edoni spējas un tieksmes garīgi augt tiek augsti novērtētas un septītajā inkarnācijā vinam piedāvā iemiesoties cilvēkā. Par augsto novērtējumu Edoni ir iepriecināts, bet gaidāmais uzdevums sevišķu sajūsmu neizsauc. Pietiekoši daudz vinš zina par cilvēkiem un to dzīvesveidu. Vinam vēl jāmācās, lai šādos apstākļos nekļūtu tāds pats kā vairums cilvēku. Edoni kā dzīvnieks bija sasniedzis ļoti augstu izglītības līmeni, bet lai inkarnējoties cilvēkā vinš neuzvestos kā divkājains zvērs, vēl ļoti daudz bija jāmācās. Edoni sāka intensīvu mācīšanos. 8 Zemes gadus vinš papildina zināšanas. Bet kā jau iepriekš lasījāt, tad Medesa pasaulē šajos Zemes 8 gados notiekošo procesu ātrums pielīdzināms apmēram 1261440 Zemes gadiem. Tik ilgi Edoni būtu mācījies uz Zemes, lai apgūtu to pašu zināšanu daudzumu.

Notika ļoti augstvērtīgs Edoni sagatavošanas process. Atbilstoši Edoni līmenim tika piedāvāti dažādi uzdevumi, kas būtu jāveic uz Zemes. Edoni brīvi izvēlējās dažus no tiem. Vinš augstā līmenī apguva visas zināšanas, kas saistās ar kokapstrādi, kā arī visu, kas nepieciešams lauksaimniecībā, īpaši specializējoties atsevišķu kultūru audzēšanā.

Sava zināšanu līmena paaugstināšanai vinš mācījās prasmi kontaktēties ar cilvēkiem, izpētīja visu cilvēces vēsturi. Edoni mācījās arī ģeogrāfiju un ģeoloģiju.

Savu mācību procesu vinš orientēja arī uz to, lai būtu spējīgs kļūt par rakstnieku.

Soreiz ļoti ilgstoša mācību procesa laikā Edoni ieprogrammēja 570 tūkstošus megastonus. 1148.gadā vinš inkarnējās, lai veidotu cilvēku vīrieti, ko pieaugušu sauks vārdā Cao-Cun-Mintavi. Edoni inkarnējās Ķīnā valstī ar ļoti augstu garīgās izglītības līmeni, tāpēc dzīve solījās būt ļoti interesanta.

Edoni puisīša tēvs un māte bija samērā turīgi lauksaimnieki, kuri nodarbojās ar zemkopību un lopkopību. Sī nodarbošanās bija vinu iztikas avots, kas apmierināja visas vajadzības.

Drīz pēc Edoni puisīša piedzimšanas, vecāki radīja vēl vienu bērninu, un ātri vien piedzima meitenīte. Diemžēl māsina nodzīvoja tikai 6 mēnešus un smagas slimības nomocīta nomira.

Edoni jau bija paspējis iemīlēt mazo māšeli, tāpēc kopā ar vecākiem smagi pārdzīvoja vinas nāvi, bet ikdienas pienākumi palīdzēja ātri aizmirst šo traģēdiju un dzīve atkal ievirzījās normālas sliedēs.

Cao-Cun-Mintavi daudzas zināšanas ieguva pašmācības ceļā, jo mājās bija daudz vērtīgu grāmatu. Vecāki, redzēdami dēla lielo tieksmi pēc zināšanām, nežēloja līdzekļus un sūtīja vinu pie dažādiem skolotājiem. Tas, protams, paaugstināja dēla izglītības līmeni. Mintavi visvairāk saistīja dabas zinātnes, jo šī interese bija ģenētiski pārmantota no tēva. Otra joma, kurā Mintavi guva labus panākumus, bija ģeogrāfija, jo uz to vinu pamudināja Edoni, kas savukārt to bija izvēlējies kā vienu no saviem uzdevumiem.

Kad Mintavi bija pieaudzis, kāds neizprotams iekšējs spēks vinu mudināja doties pasaulē. Tas, protams, bija Edoni, kurš ātrāk gribēja izkļūt no pelēkās ikdienas.

Edoni Mintavi dzēsa arī jebkādu interesi par ģimenes dzīvi, jo no iepriekšējām dzīvēm apzinājās, kādus pienākumus tā uzliek. Sajā dzīvē Edoni bija izvirzījies sev mērķi iepazīt pēc iespējas vairāk zemju uz šīs planētas. Ceļot, ceļot un vēlreiz ceļot tāds bija Edoni pamatmērķis un vinš uz to orientēja arī Mintavi. Tas nepretojās, un pienāca diena, kad vienotu interešu vadīti, abi pameta Mintavi vecākus un devās plašajā pasaulē.

Ļoti īsā laikā Mintavi organizēja ap sevi cilvēku grupu ar līdzīgām interesēm, un vini visi devās ceļojumos un kļuva par jaunu zemju apguvējiem.

Edoni šie ceļojumi nesa neizsakāmi daudz informācijas, un vini abi ar Mintavi bija apmierināti ar šādu dzīvesveidu. Visur, kur vien vini gāja un stāstīja par saviem piedzīvojumiem, atradās cilvēki, kas gribēja ceļot kopā ar viniem. Tā šo interešu mudināto cilvēku pulks bija izaudzis ļoti liels.

Sis lielais ceļotāju pulks daudzu valstu robežvīros radīja šaubas par ceļotāju miermīlīgajiem nodomiem un tie liedza šķērsot savu teritoriju robežas. Sādas domstarpības ne vienmēr beidzās mierīgi un nācās ķerties pie ieročiem. Tas noveda pie tā, ka Edoni kopā ar Mintavi kļuva par karavadoniem jau samērā lielai armijai. Tā kā Mintavi bija visa pasākuma organizators un vadītājs, tad negaidīti izveidotajai armijai vinš tika iecelts par ģenerāli.

No tā brīža, kad Mintavi pulki svešās zemēs lauzās ar varu, par Dievišķu uzdevumu izpildi ģeogrāfijas jomā runāt vairs neklājās. Edoni saprata, ka situācija vinam kļuvusi ļoti nelabvēlīga, bet labot to bija ļoti grūti. Vini tik tālu bija iegājuši svešās zemēs, un vina karapulki sastāvēja no tik daudzu zemju vīriem, ka paši vairs īsti nesaprata, kurai valstij piederīgi. Vienlaicīgi arī visas valstis bija noskanotas pret Mintavi kā iekarotāju. Sākotnējais uzdevums ģeogrāfiskā izpēte un karšu radīšana bija pārvērtusies jaunu zemju iekarošanā. Edoni vēl un vēl meklēja iespēju izkļūt no situācijas, bet veltīgi. Izformēt karaspēku nozīmēja ļaut turpat uz vietas nogalināt visus savus sekotājus. Atgriezties izejas punktā nebija iespējams, visapkārt ienaidnieks un vēstures ratu atpakaļ vairs nepagriezt. Turpināt karus bija bezjēdzīgākais, ar ko jebkad Edoni nodarbojies. Vinš deva rīkojumu Mintavi turpināt lauzties uz priekšu, cerībā atrast teritoriju, kur varēs pārtraukt karadarbību un uzsākt mierīgu dzīvi.

Dažādu zemju karaspēki apvienojās pret Mintavi, un virzīšanās uz priekšu prasīja arvien vairāk upurus. No pamatiedzīvotājiem brīvu zemju nebija, bet, kur bija pamatiedzīvotāji, tur pret svešiniekiem sākās cīna. Mierīgā ceļā karu apturēt nebija iespējams.

Edoni jau likās, ka vinš ar Mintavi nokļuvis apburtajā lokā, no kura nekad neizkļūs, bet

tā nebija.

Vienā no 1188.gada kaujām Mintavi krūtis caururba zobens. 40 dzīves gadi bija galā. Cik daudz nejēdzību sastrādāts vēl paspēja nodomāt Mintavi un mira. Pēc viņa nāves neviens vairs nespēja vadīt armiju tādā līmenī, lai tā turpinātu pastāvēt. īsā laikā tā tika sakauta. Dzīvību zaudēja daudzi tūkstoši Mintavi sekotāji.

Edoni saprata, ka lielā mērā bijis vainīgs pie Mintavi un viņam uzticīgo cilvēku nāves. Viņš zināja, ka palīdzējis Mintavi ieiet vēstures aprakstos gan ar labiem, gan sliktiem darbiem. Mintavi visus savus jaunatklājumus bija aprakstījis daudzās grāmatās, kas saglabājušās līdz mūsdienām, un tagad vēsturnieki tās pēta. Tās visas viņš parakstīja ar pseidonīmu Cutavi.

Daudzos vēstures materiālos līdz mūsdienām atrodami apraksti par ģeogrāfa jaunu zemju iekarotāja, Cao-Cun-Mintavi, dzīvi un nāvi.

Edoni bija nožēla, ka inkarnācija tik īsa, kad uzkrāta tik liela zināšanu bagāža, bet tajā pašā laikā bija zināms gandarījums par pirmo dzīvi cilvēkā. Sasniegti 928 tūkstoši megastonu. Edoni ziņo par sava ķermeņa nāvi un mometāni atrodas ellē.

Pirmajā brīdī ir neizpratne, bet Edoni ļoti ātri aptver, kāpēc! Lepodamies ar savu milzīgo megastonu skaitu, viņš nepadomāja, ka 260 tūkstošos ir ierakstījusies informācija par viņa rīcību, kas neatbilst Dieva radītajai kārtībai. Viņa megastonos bija fiksēts milzīgs daudzums informācijas par viņa pieļauto velnišķo rīcību.

Pirmo reizi, inkarnēdamies cilvēkā, viņš bija pārkāpis ļoti daudz Dieva likumu, kad visās iepriekšējās inkarnācijās nebija pieļāvis nevienu likuma pārkāpumu.

Atmaksa būs smaga, bet kāpēc viņš jau laikus nebija pamanījis savu grimšanas procesu? Edoni atcerējās, cik ļoti bija aizrāvies ar jaunas, interesantas informācijas pārstrādi, un zaudēja modrību par savu rīcību, bet vēlāk daudz kas pilnīgi nepieļaujams jau likās kā norma.

Edoni jau sen bija iepazīstināts ar elli un zināja, ko drīkst un ko ne, lai tur nenokļūtu, bet domu, ka viņš tur nokļūs tik smagos apstākļos, pat nebija pieļāvis.

Redzēdams, cik sarežģītā situācijā nonācis pēdējā inkarnācijā, viņš zināja, ka šādus tādus grēciņus vajadzēs izpirkt, bet nebija aizdomājies, ka sastrādājis tik daudz neģēlību.

Vispirms Edoni tika iesprostots grāla kausā. Lai cilvēki labāk saprastu, kas tas ir, salīdzināšu elli ar cietumu, bet grāla kausu ar svētās inkvizīcijas moku kambari, kur cilvēks tiek nežēlīgi spīdzināts. Tikai grāla kausā tiek spīdzināta dvēsele, precīzāk sakot, dvēsele pati, ar savu nepareizo dzīvesveidu, ir radījusi visus apstākļus, sevis spīdzināšanai grāla kausā. Tieši šeit Edoni vēl dziļāk saprata jau agrāk pieminēto vārdu jēgu: "Ko sēsi, to pļausi."

Grāla kausā bija jāizpērk vissmagākie Edoni noziegumi slepkavības. Vispirms viņš izdzīvoja visu pēdējo inkarnāciju uz Zemes, kamēr nonāca līdz pirmajām slepkavībām. Viņš ļoti negribēja vairs slepkavot, bet kāds neredzams un nepārvarams spēks viņam to lika darīt. Paralēli slepkavošanai šausminoša apziņa, ka to nedrīkst darīt. Un tā neskaitāms daudzums šādu slepkavību un šaušalīgu moku par izdarīto.

Arī pašu Edoni slepkavoja neskaitāmas reizes, kāds cits karavadonis. Sāpes, kad zobens caurdūra viņa krūtis, bija daudzkārt lielākas par tām, ko viņš izcieta, kad nodūra Mintavi.

Sis process bija kā filma, kura nepārtraukti tiek patīta atpakaļ un sākas no jauna, tikai šeit bija plaša improvizācija par doto tēmu.

Nekādas uzvaras iespējas Edoni šeit nepastāvēja. Vinš tika caurdurts neskaitāmas reizes, visdažādākajās variācijās, un katru reizi pavadīja šausmīgas sāpes. To tā īsti spēj saprast tikai tas, kas pats kādreiz ir caurdurts.

Kad par karagājienos pieļautajām slepkavībām Edoni sodu bija izcietis, vinu izlaida no grāla kausa un lika dzīvot Medesa pasaules zemākajos līmenos ellē. Kā jau iepriekš rakstīju, to var salīdzināt ar cietumu. Seit Edoni vajadzēja izpirkt zemāka līmena grēkus, kas bija fiksēti iepriekšējā inkarnācijā. Vinš bija atļāvies melot, laupīt, izmantot velnišķu viltību, palīdzējis cilvēkiem ar velnišķām dvēselēm, bijis neiecietīgs, ļaunatminīgs, dusmīgs. Nodarījis cilvēkiem arī citas, šeit neuzskaitītas, pārestības.

Katru situāciju vinam vajadzēja izdzīvot no jauna, kamēr saprata savas kļūdas. 38 Zemes gadus Edoni pavadīja ellē, tikai tur, sakarā ar būtisku laika atšķirību, vinam nācās pavadīt laiku un izciest mokas, kas uz Zemes ilgtu 5991840 garus gadus.

Edoni ellē nācās pavadīt visu laiku līdz pat nākamajai inkarnācijai. Sajā laikā bija arī pilnīgas vientulības apstākļi daudzu gadu garumā.

Bieži nācās sastapties ar 100% astronoīdiem jeb, kā saka cilvēki, velniem, kas mēģināja Edoni saplosīt. Taču tas viniem neizdevās. Edoni, neskatoties uz smagajiem apstākļiem, cīnas sparu nebija zaudējis un mācēja sevi pasargāt no nāves.

Velni Edoni pazemoja, likdami vinam veikt visādas nelietības melot, zagt, spīdzināt citas dvēseles, tātad, visu to, ko Edoni bija pieļāvis, dzīvojot ķermenī. Vinam ne tikai pašam lika veikt nelietības, bet tās organizēja arī pret pašu Edoni. Vinš regulāri tika piekrāpts, apzagts, piekauts un spīdzināts.

Atšķirībā no grāla kausa, šeit Edoni varēja atteikties veikt velnišķas darbības, par ko savukārt vinš izpelnījās spīdzināšanu. Ja dvēsele atrod spēku nepakļauties astronoīdu ietekmei un cīnīties pret tiem, tad ir izredzes tikt laukā no elles, bet vispirms Edoni nācās izcīnīt milzīgu cīnu pašam ar sevi. Nebija viegli turēties pretī milzīgam pārspēkam un tikt nepārtraukti pazemotam. Visu laiku gribējās nostāties šī pārspēka pusē, lai mokas beidzas jeb, pareizāk sakot, lai tās kļūst ciešamākas. Vienlaicīgi Edoni saprata, ka jebkura piekāpšanās ir solis vēl dziļākas grimšanas virzienā.

Jau no pirmajiem brīžiem, kad Edoni nokļuva ellē, nekādām dziļām pārdomām laika nebija. Triecieni sekoja viens otram. Visas negācijas pār Edoni galvu nobira kā lavīna, kas izsauca nepārtrauktu nepieciešamību ar tām cīnīties. Bez visām citām nepatikšanām, visu laiku pavadīja briesmīga aukstuma izjūta.

Dziļāku iemeslu meklējumi, tik smagām sekām, bija iespējami tikai tad, kad Edoni uz kādu laiku norobežoja pilnīgi vienu un lika mierā.

Uz jautājumiem, kas radušies, Edoni sanēma arī atbildes un bija tāda sajūta, ka blakus ir kāds neredzams soģis, kas visu komentē, ar laiku Edoni saprata, ka balss nāk no vina paša megastoniem, kuros iestrādāts viss Dieva likumu kodekss un kuri tagad komentē, kāds sods ir par katru pārkāpumu. Tad vēlreiz apzina, ka pats, ar savu darbību, sevi sodījis un tagad spriež tiesu sev.

Kad pārdomām ir vairāk laika, tad ļoti gribās mainīt uz labo pusi visu to, ko esi darījis nepareizi, bet, diemžēl, tas ir neiespējami.

Dzīve ellē ir kā smaga nasta, kas jānes, lai kā brīžiem gribētos to nomest. Edoni bieži pārņem pilnīgs dzīves apnikums, bet arī ar to ir jācīnās, jo ne mirkli nedrīkst ļauties straumei. Ja padosies, tad tevi gaidīs ātra nāve.

Edoni cīnās un skaita, cik megastonu ar grēku sarakstu vēl jādzēš, lai viņš tiktu no šejienes laukā, ja vien, protams, izturēs.

Edoni izturēja, un, kad visa informācija ar pieļautajiem grēkiem bija dzēsta, viņu izlaida no elles uz trīs mēnešiem, pēc Zemes laika, atpūsties, lai tūlīt pēc tam varētu inkarnēties.

Edoni bija neizsakāms prieks, jo viņš atkal bija tīrs no velnišķajiem megastoniem jeb šķīsts no grēkiem, kā saka kristieši.

Prieks un Dievišķa mīlestība mijās ar neizsakāmu vēlmi pēc iespējas ātrāk veikt kaut ko labu. Tagad viņš ļoti spilgti izjuta brīvības vērtību un tos prieka un laimes mirkļus, ko bija izdzīvojis uz Zemes. Viņš ļoti rūpīgi izdomāja, kā pareizi veidos nākamo dzīvi, lai sevi pilnveidotu un nenonāktu vairs tik katastrofālā situācijā.

Pilnus 3 Zemes mēnešus Edoni bija nopelnījis, lai baudītu Dieva valstībā savu labo darbu augļus, kurus bija radījis uz Zemes. So paralēlo pasauļu sfēru cilvēki sauca par paradīzi, bet reti kurš zina, kādi ir šejienes apstākļi.

Pirmkārt, šeit nav ienaidnieku, bet tikai savējie, kas nekad viens otram nenodara pāri. Seit valda tāda harmonija, labestība un savstarpēja mīlestība, ka cilvēka fiziskā ķermeņa apziņai pagaidām to ir grūti izprast.

Līdz šim, starp inkarnācijām, Edoni vienmēr bija atgriezies tikai šeit un viņam likās, ka dzīve uz Zemes ir kā elle, bet tagad viņš ne tikai teorētiski zina, ka pastāv vēl briesmīgāki dzīves apstākļi, kuros neko nevar mainīt. Uz Zemes cilvēki paši radījuši elles apstākļus un paši tajos dzīvo, lai gan Dieva plānā tas neietilpst un neietilpa.

Edoni darīs visu, lai uz Zemes, pēc iespējas ātrāk, būtu tāpat kā šeit.

Nākošajā inkarnācijā viņš nesīs cilvēkiem daudz jaunu Dievišķu zināšanu, un tad viņi noteikti sapratīs, ka kļūdījušies sava dzīvesveida izvēlē. Cilvēki noteikti gribēs pārvērst Zemi Dieva likumiem atbilstošā zonā. Tas, protams, nebūs viegli, jo astronoīdu ietekme ir milzīga, bet, ja vien labi gribēs, tad spēs.

Edoni megastonu skaits, noslēdzot iepriekšējo inkarnāciju, bija 928 tūkstoši, no kuriem 260 tūkstoši bija astronoīdiski. Ellē šie velnišķie tika dzēsti un iznīcināti, tāpēc pēc izkļūšanas no turienes, Edoni sastāvēja vairs tikai no 668 tūkstošiem megastonu. Tas nozīmē, ka iepriekšējā dzīve nav bijusi veltīga un nesusi pūrā daudz informācijas. Pirms astotās inkarnācijas, Edoni papildina zināšanas līdz 670 tūkstošiem megastonu. Soreiz viņš sevī ieprogrammē citus uzdevumus un tiem atbilstošu specializāciju.

Pats galvenais, ar ko vajadzēs veiksmīgi tikt galā, ir audzināt ķermeni tā, lai pats nenokļūtu ellē. Edoni ķermenim ir jāiemāca, ka dzīvē ir ne tikai materiālas vērtīgas, bet arī citas, kas ir nesalīdzināmi vērtīgākas, un ko cilvēki sauc par garīgajām vērtībām. Nākamajam ķermenim Edoni bija jāiemāca arī konstruktīvā domāšana, lai šis cilvēks varētu atrast izeju jebkurā situācijā, kas citiem liksies kā bezizejas. Sāda spēja nodrošina cilvēka izdzīvošanu un attīstību jebkuros apstākļos.

Soreiz inkarnēšanās apstākļus noteica Atijs. Vinš apzināti izvēlējās vidi, kurā Edoni būs ļoti daudz pārbaudījumu. Ja visus pārvarēs, tas dos iespēju strauji virzīties uz augšu.

1226.gadā Edoni tiek inkarnēts Etiopijā, Baua ģimenē. Tā sauc virsaiti valdnieku. Lai gan šajā laikā Āfrikā sāka veidoties karaļvalsts, 1226.gadā to vēl tā nesauca, taču eksistēja jau visu cilšu vadonu savienība, kurai bija augstākais valdnieks. Edoni ķermena tēvs bija kādas cilts vadonis un visu cilšu apvienības augstākā valdnieka padomnieks. Edoni jaunā ķermena vārds bija Go Itra.

Ģimene piederēja valdnieku līmenim un bija materiāli ļoti labi situēta. Tieši šī materiālā labklājība bija lielākais pārbaudījums. Tā varēja nodrošināt visu, kas nepieciešams Go Itras un Edoni straujai garīgai augšupejai, bet varēja arī abus pazudināt.

Edoni jau no pirmajiem iemiesošanās brīžiem juta, cik ļoti sarežģītā situācijā nonācis. Pie visiem sarežģījumiem vainīgi bija abi Go Itras vecāki, kas, ienemdami tik augstu stāvokli, dzīvoja diezgan bezrūpīgi. Ja tēvam vēl bija pietiekoši daudz pildāmo pienākumu, tad māte nedarīja neko nopietnu un pastāvīgi nodevās dažādām baudām un izpriecām. Go Itram nebija ne brāļu, ne māsu, tāpēc vina attiecības veidojās ar vienaudžiem, kas bija nākuši no tādas pašas "augstākās sabiedrības" aprindām kā vinš pats. Sajās aprindās bija daudz tādu dzīves normu, kas ir lielā pretrunā ar Dieva likumiem, un tas nepalika bez sekām.

Go Itras gēnos bija ieprogramēta tik daudz astronoīdiskas informācijas, ka Edoni jau pirmajās inkarnācijas dienās, nācās pret to sīvi cīnīties. Vinš saprata, ja šo velnišķo informāciju no gēniem nedzēsīs, tad būs ļoti apdraudēta visu Dievišķo mērķu īstenošana. Ķermenis vienkārši nepakļausies Edoni ieteikumiem.

Pirmajos dzīvības gados Edoni izdevās procentuāli lielā mērā noteikt Go Itras izvēli, tāpēc vinš ieguva tam atbilstošu un samērā labu izglītību daudzās dzīves jomās. Vinš nopietni gatavojās ienemt tēva vietu, lai pildītu atbilstošus uzdevumus.

No mācībām brīvajā laikā Go Itra parasti devās medībās vai piedalījās dažādos sabiedriskos saietos. Sīs Go Itras izklaides Edoni bija pilnīgi nepienemamas, jo neiekļāvās nekādos Dieva likumu rāmjos. Edoni mēģināja iebilst, bet savu spēku nodemonstrēja fiziskā ķermena ģenētiskās programmas, kuras pilnībā dzēst tomēr neizdevās. Ķermenis daudzās situācijās kļuva nevadāms. Tā nepilnvērtīgā smadzenu sistēma maldīgi uzskatīja ķermenim daudzas patīkamas nodarbes par labām, kad faktiski, tās nesa lielu ļaunumu.

Edoni tīrā Dievišķā dvēsele sāka papildināties ar megastoniem, kuros tika fiksēts Edoni vadītā cilvēka grēku saraksts.

Ar pašu galveno uzdevumu nodrošināt Go Itras 100% vadāmību Edoni pilnībā nebija ticis galā. Ar katru jaunizveidoto astronoīdisko megastonu, Edoni šī uzdevuma izpilde kļuva arvien sarežģītāka. Megastonos informācija ne tikai fiksējās, bet arī intensīvi darbojās pret Edoni Dievišķo daļu. Sie megastoni bija kā ļaundabīgā audzēja šūnas, kas pamazām vairojas, kamēr noved dvēseli līdz nāvei. So procesu vajadzēja apturēt, bet situācija veidojās arvien dramatiskāka.

Pāragri nomira tēvs, atstādams dēlam lielāko daļu mantojuma un savu amatu. Māte apprecēja citu vīrieti un zaudēja saikni ar dēlu, ko Go Itra ļoti pārdzīvoja. Sāpi par zaudētajiem vecākiem viņš mēģināja remdēt, nebūt ne Dievišķām metodēm, kas vēl vairāk sarežģīja jau tā grūto situāciju.

Go Itra nebija pietiekoši nobriedis, lai prasmīgi un ar augstu atbildības sajūtu pildītu viņam uzticēto, bet Edoni dotajos padomos viņš ieklausījās arvien mazāk.

Tituls un bagātība deva daudz iespēju, bet Go no visām iespējām vairumā gadījumu izvēlējās tās nepareizās. Jauneklis sāka piekopt izlaidīgu dzīvesveidu un bezjēdzīgi tērēt tēva atstāto mantojumu. Apkārtējie cilvēki, redzēdami Go Itras straujo grimšanu, mēģināja viņu glābt, sniegdami dažāda veida pamācības, bet viņš tās visas ignorēja. Tas viss beidzās ar to, ka Go Itram atņēma titulus un izdzina no cilšu augstākās padomes. Tēva atstātais mantojums uz to brīdi jau bija nodzīvots dzeršanās un izdāvināts sievietēm, kas izklaidēja Go Itru.

Kopš tā brīža viņš nebija vajadzīgs ne sievietēm, ne savai ciltij kopumā viņu padzina. Sākās klaiņošana, ubagošana un turpinājās dzeršana. Daudzo domstarpību dēļ, Go Itra ķildojās ar cilvēkiem, un tas izsauca astrālos uzbrukumus Edoni. So uzbrukumu rezultātā Edoni zaudēja lielu megastonu skaitu. Viņš sastāvēja vairs tikai no 221 tūkstoša Dievišķu megastonu, bet otra puse 200 tūkstoši bija velnišķi. Edoni bija ne tikai nopietni degradējies, bet pa pusei kļuvis par velnu. Ceļš uz elli bija nobruģēts. Varēja, protams, visu vainu par notikušo novelt uz ķermeni, kurš sava vājā rakstura (sliktu ģenētisko programmu) dēļ nerīkojās pareizi. Bet tā dara tikai cilvēki. Edoni zināja, ka tāpēc jau dvēseles inkarnējas, lai uzlabotu cilvēku genofondu. Sajā situācijā vainīgs viņš pats Edoni. Viņam pietrūka prasmes dzēst nepareizās programmas. Jā, viņš lika Go Itram iet pie gudrākiem cilvēkiem, lai tie viņu programmē, bet arī tas ne vienmēr izdevās veiksmīgi. Edoni izmēģināja dažādus cīņas veidus ar šīm programmām, bet zaudēja šo cīņu, jo gēnos esošajām velnišķajām programmām palīdzēja gandrīz visa apkārtējā vide, kurā dzīvoja viņa ķermenis. Tik ļoti šīs sabiedrības normas neatbilda Dievišķajām.

Edoni nevainoja arī tēvu Atiju, kurš bija sūtījis viņu pildīt šo grūto uzdevumu. Edoni saprata, ka sevi pārvērtējis, domādams, ka tiks galā ar jebkuru cilvēku un situāciju, vadoties no iepriekšējās dzīves pieredzes. Tēva lēmums sūtīt viņu inkarnēties šādā ķermenī ir bijis pareizs.

Edoni tagad vēl labāk apzinās, ka negatīvs rezultāts ir ne tāpēc, ka Edoni būtu bijis slinks vai slikti apmācīts, bet gan tā iemesla dēļ, ka ne visas situācijas viņš laicīgi un pareizi izskaitļoja. Tāpēc tas novedis pie tāda iznākuma. Edoni jāmācās vēl labāk ieskatīties nākotnē, lai jau tagadnē novērstu iemeslus sliktām beigām.

Jā, ķermenis bija mazvērtīgs, bet vai viņš kaut mazliet pacēla tā ģenētiskos radītājus? Nē! Tieši otrādi viņš pieļāva tā pilnīgu degradāciju. Elles vārti Edoni jau ir atvērti un viņu tur gaida. Priekšā smaga cīņa par izdzīvošanu, bet tajā pašā laikā iegūta vērtīga skola visām turpmākajām dzīvēm. Edoni izturēs elles mokas un izdzīvos, lai atgrieztos un dotos jaunās kaujās.

Edoni šī iemiesošanās no paša sākuma līdz beigām bija vienas vienīgas mokas. Visgrūtāk bija dzīves noslēgumā, kad sāka mocīt mēris un lēnām tuvojās ķermeņa nāve. Ļoti nepatīkami bija atstāt savu ķermeni uz ceļa, bet kaut kur nolīst vairs nebija spēka.

Go Itra kā nevienam nevajadzīgs, degradējies klaidonis un ubags 1256. gadā mira ceļa vidū no mēra. Savās pēdējās gaitās, sev līdzvērtīgajiem, vinš stāstīja, ka ir viens no Etiopijas valdniekiem. Klaidoni labprāt klausījās vina stāstus par dzīvi valdnieku aprindās, bet, ka tas īstenībā būtu noticis ar Go Itru, neviens, protams, neticēja. Go Itru uzskatīja par veiklu meli.

Edoni, atbrīvojies no mirušā ķermena, atbrīvojās arī no visām sāpēm, kas vinu mocīja, kamēr bija saistīts ar miesu. Tagad vina vienīgā problēma bija vina velnišķā daba, no kuras būs jāatbrīvojas. Noraudzīdamies uz mirušo Go, Edoni rūgti nožēloja, ka nav spējis virzīt šo cilvēku uz augšu, bet pieļāvis tā priekšlaicīgu nāvi. Paies kāds laiks un viss vina ķermenis nonāks kosmiskajā apritē. Katra šī ķermena šūna veidos jaunus savienojumus, bet tie jaunas dzīvības formas. Sīs dzīvības formas, savukārt, vadīs citas dvēseles, kurām būs jāizcīna smaga cīna ar tām velnišķajām programmām gēnos, kuras Edoni neizdevās dzēst. Kāda cita dvēsele pabeigs to darbu, ar kuru netika galā Edoni. Kas zina, ja nākošā inkarnācija būs kaut kur tuvumā, varbūt kāda no vina bijušā ķermena sastāvdaļām atkal nokļūs vina jaunajā ķermenī kā barības viela, kas vēlāk kļūs par tā sastāvdaļu. Lai Dievs dod, ka ģenētiski šī barība ir tāda, kā Dievs to iecerējis. Lai neviena šīs smagās slimības programma netiku nodota uz augu valsti, bet caur to atpakaļ cilvēkiem.

Edoni atgriežas pie Atija, atskaitās par inkarnāciju un uzzina, ka tagad vinu sauc Edarina, un pirms nosūtīšanas uz elli atvadās no tēva: "Tēvs, es apzinos, ka Tu man esi vislabākais audzinātājs, kādu vien var vēlēties dvēsele, kas grib būt Dievišķās hierarhijas pārstāve.

Tava stingrība un prasīgums man nodrošina izaugsmes iespējas. Piedod, ka ne visu vēl spēju izdarīt tā, kā Tu mani esi mācījis. Es ļoti centīšos, tikai nepamet mani! Es pacietīšu jebkuru sodu, ko esmu pelnījis, un atgriezīšos pie Tevis, lai Tu man dotu jaunus, grūtākus uzdevumus.

Es Tevi ļoti mīlu, Tēvs! Ar Dievu!"

"Es ļoti gribu, dēls, lai Tev pietiek gribasspēka izturēt visus pārbaudījumus, un, kad Tu tos izturēsi, es būšu ar Tevi. Ar Dievu, dēls!"

Ceļš uz elli bija ļoti ātrs un Edoni, tāpat kā iepriekšējā reizē, nācās izpirkt katru pārkāpumu, atbilstoši tā smaguma pakāpei.

Soreiz Edoni nenokļuva moku kambarī Grāla kausā, jo šajā dzīvē nebija pieļāvis tik smagus noziegumus kā iepriekšējā.

Bet tomēr bija kāda cita liela problēma.

Puse no Edoni megastoniem bija velnišķi, kuri noteikti visi kopā gribēja atdalīties. Edoni nekādā gadījumā nedrīkstēja pieļaut šo megastonu atdalīšanos, jo tad vinš palīdzētu radīt jaunu, 100% pārprogrammētu dvēseli. Vina uzdevums bija tos iznīcināt, bet tas nozīmēja izpirkt katru pārkāpumu, kas fiksējies atbilstošos megastonos. Tos vieglāk būtu nodalīt, bet tas novestu pie atlikušās daļas pārprogrammēšanas ellē, un Edoni no vienas dvēseles būtu pārtapis divos astronoīdos. Vinš labprātīgi būtu vairojis velnišķās hierarhijas rindas, tāpēc nekad vairs nevarētu atgriezties pie Dieva, un pēc kāda laika tiktu sodīts ar nāvi.

Edoni saprata, ka labāk kādu laiku cietīs briesmīgas mokas, nekā ļausies īsākai un velnišķai dzīvei ellē. Edoni cīnīsies, lai iemantotu iespēju dzīvot bezgalīgi ilgi un nepārtrauktu

garīgo attīstību. Vinš to bija apsolījis savam tēvam un solījumu arī izpildīs.

Arī šoreiz sods sākās ar visbriesmīgāko pārkāpumu izpirkšanu. Pirmkārt, tā bija nepārtraukta alkohola lietošana un atrašanās dzērāju kompānijās. Soreiz Edoni nevarēja dzert, cik daudz pats gribēja, bet gan tik, cik lika. Lai labāk būt izprast šo situāciju, iedomājieties sevi dzērāju kompānijā, kurā pilnīgi degradējušies elementi runā nesakarīgas lietas un ar varu lej jums iekšā šnabi, alu, vīnu un citus surogātus. Organisms to visu sāk atgrūst, jūs vemjat. Esat novēmies pats un novēmis citus. Arī citi vemj jums virsū. Bez visa tā, šie sajēgu zaudējušie cilvēki vēl nelabi ož arī pēc citām smakām, kas nāk no dažādiem ķermena izdalījumiem. Pamēģiniet spilgti iztēloties šo situāciju kaut 5 minūtes, un jums kļūs nelabi, bet Edoni šajos apstākļos vajadzēja dzīvot vairākus gadus. Bez alkohola lietošanas šajās kompānijās vēl vajadzēja nodarboties ar seksu. Tikai sievietes šeit nebija skaistas un tīras kā uz Zemes. Seit vinas bija aplipušas ar pretīgiem netīrumiem un arī izskats bija briesmīgs. Tas tāpēc, ka šeit bija šo sieviešu netīrās dvēseles, kas nebija noslēpjams aiz fiziskā ķermena skaistās maskas. Vinu ārējais izskats bija kropls jeb pilnīgi velnišķs, kas atspoguļoja visu vinu garīgo būtību. Sekss ellē nav bauda, bet neaprakstāmas mocības. Apmēram tāda bija Edoni alga par vina izvirtīgo Zemes dzīvi. Vēlāk sekoja mazāk nepatīkami soda veidi.

Pēc katra velnišķa darba izpirkšanas, megastoni kuros bija fiksēta atbilstoša informācija, tika dzēsti un iznīcināti.

Jums var rasties jautājums, kāpēc jāiznīcina megastoni, ja pastāv iespēja dzēst tikai informāciju, saglabājot tās krātuvi, kuru vēlāk varētu izmantot dievišķas informācijas uzkrāšanai. Izrādās, ka tie kļuvuši tik netīri, ka nav nozīmes tos atjaunot. Tas nozīmē, ka šādā netīrā megastonā, kaut arī tajā vairs nav informācijas, visas sistēmas (skanteri, skanterioze, nevoni utt.) ir ar dažādām novirzēm no normas, tātad traumēti. Ja tajos ieprogrammēs tikai dievišķu informāciju, tie vairs nevarēs darboties bez traucējumiem. Bet ja tie nevarēs darboties tik pareizi un precīzi kā jaunie megastoni, tad tajos nākotnē vēl vieglāk ienāks astronoīdiska informācija. Pat, ja megastonā bojājumi nav lieli, tajā var būt noslēpušies kādi sīki informatīvie vīrusi, kas atjaunotajā megastonā sāk vairoties un rezultātā ātri pārprogrammē megastonu atkārtoti. So iemeslu dēļ ātrāk un vieglāk ir iznīcināt pilnībā pārprogrammētus un radīt jaunus megastonus.

Ir megastoni, kuri vēl 100% nav pārprogrammēti, bet, piemēram, tikai par 50%. Sādā situācijā notiek informācijas filtrēšana. Tas nozīmē, ka šajā megastonā esošā dievišķā informācija apmēram 50% apmērā tiek nodalīta un izvietota megastonos, kuros ir brīva vieta. Gadījumos, ja brīvu vietu nav, tiek radīti jauni megastoni. Otri 50% velnišķās informācijas ir jāizpērk ellē kā sods, bet kad tas ir izpildīts, tad arī šis daļēji pārprogrammētais megastons tiek iznīcināts. Vēl jāpiebilst, ka dievišķa informācija, kas tiek pārvietota uz jauniem megastoniem, tiek īpaši apstrādāta, ko mūsu izpratnē varētu saukt par informācijas dezinfekciju. Kā jau iepriekš rakstīju, arī informācija sastāv no mazām dzīvām būtnēm, kas, savukārt, sastāv no vēl mazākām utt. Starp šiem supermazajiem mikroorganismiem var būt kāda maza astronoīdiska būtnīte, kas noteikti jāiznīcina.

So dvēseles informatīvo vīrusu attīrīšanas (dezinficēšanas) un informācijas sakārtošanas procesus kopumā zinātniskajā terminoloģijā sauc par fisēšanu. Visu šo darbu ellē veic dažādas atbildīgās par to būtnes fiseši, bet izņēmuma gadījumā to var darīt arī dvēseles radītājs. So dažādo būtņu profesija ir fisēšana. Dvēseles radītājs ar fisēšanu nodarbojas tikai gadījumos, kad pats vēlas iegūt zināšanas par šo procesu.

Elle ir Dieva radīts cietums, bet daudzi astronoīdi tur pilda cietuma uzraugu un soda izpildītāju funkcijas. Savukārt, fiseši uzrauga astronoīdus, lai tie nepārkāpj savas pilnvaras un moka katru dvēseli tikai tā, kā nosaka Dieva likumi. Fisešos ir ieprogrammēts viss Dieva likumu krājums un viņi uzmanīgi raugās, lai šie likumi tiktu ievēroti. Paši, kā likumu izpildītāji, fiseši darbojas tikai gadījumos, kad astronoīdi sāk nepakļauties viņu norādījumiem. Velni ļoti baidās no saviem uzraugiem, bet ir situācijas, kad tie nespēj iekļauties likumu rāmjos un tad saņem enerģētisko triecienu. Fisešiem ir īpaši energolādiņi, kuri tieši piemēroti elles apstākļiem un ar kuriem var nodarīt lielas sāpes. Tas ir līdzīgi kā nokaitētu dzelzi, kad uzliek uz cilvēka miesas. Ja kāds no velniem izdomā fisešiem pretoties, tad viņš saņem tādu triecienu, ka sasprāgst gabalos. Fiseši ir energoinformatīvas būtnes, kas sastāv no aklāmijām un tās nevar ienākt fiziskajā plānā. Sīs būtnes atrodas tikai ellē, jo tāds ir viņu darbs. Viņas neizjūt ne skumjas, ne prieku, ne laimi, ne mīlestību kā cilvēks. Tās ir absolūti dievišķas, kurām piemīt iepriekš minētās sajūtas, bet savādākās izpausmēs kā cilvēkam. Sīs izjūtas fisešos ieprogrammētas, lai viņas pilnvērtīgi varētu veikt viņām uzdoto. Tā kā fisešos ir viss Dieva likumu kodekss, tad īpaši attīstīties šīm būtnēm arī nav paredzēts. Fiseši nekad nerīkojas velnišķi, pat pret astronoīdiem, un to sastāvdaļas nepakļaujas pārprogrammēšanai. Viņus var tikai papildināt ar informāciju.

Visgrūtāk ellē ir pašiem velniem, jo no vienas puses viņiem ir jāpārmāca grēkā kritušās dievišķās dvēseles, bet to drīkst darīt tikai Dieva likumu ietvaros, kurus viņi nezin, un katrreiz, kad pārkāpj kādu Dieva likumu, saņem ļoti sāpīgu triecienu no fisešiem. Turklāt pamatīgi pretojas arī pašas dievišķās dvēseles. So iemeslu dēļ astronoīdi ellē atrodas it kā starp diviem dzirnakmeņiem un ir nepārtrauktā karastāvoklī ar apkārtējiem, neatkarīgi no tā, kādu posteni ellē ieņem.

Tā arī Edoni lika kārtīgi trūkties katram velnam, kas mēģināja viņu pazemot.

Bija situācijas, kuras Edoni bija neizbēgami jāizdzīvo, bet bija arī tādas, kuras varēja apiet, iepriekš izcīnot smagu kauju ar astronoīdiem. Kaujas bija ne tikai nežēlīgas, bet, protams, arī ļoti sāpīgas, tā ka jebkurā gadījumā Edoni smagi cieta. Kā jau ellē! Daudzus astronoīdus Edoni izdevās iznīcināt, bet arī pats regulāri bija vienās brūcēs.

Tā, nepārtrauktos kautiņos ar velniem un pastāvīgā spriedzē dzīvodams, Edoni lēnām tuvojās tam brīdim, kad viņu izlaidīs no šīs briesmīgās vietas. Soreiz Edoni izlaidīs vēl pirms viņš būs izpircis visus savus grēkus. Bet atbrīvots no to izpirkšanas viņš, protams, netiks. Izpirkšana turpināsies nākošajā inkarnācijā. Tagad par Edoni nevarēs teikt, ka no debesu šķīstītavas viņš iznācis šķīsts (tīrs), jo viņā būs palikuši 5 tūkstoši velnišķu megastonu. Austrumu mācībās šo Edoni stāvokli apzīmētu ar vārdiem karmiskie parādi (neizpirktie grēki). Cilvēku izpratnē Edoni ir kā cietumnieks, kurš par labu uzvedību pirms spriedumā noteiktā termiņa izlaists no cietuma, neizcietis sodu līdz galam.

Jā atbrīvots no elles Edoni tiks pirms termiņa, bet sodu izciest nāksies tik un tā, tikai vieglākos apstākļos. Dievs nevienam nekādas atlaides nedod. Esi pelnījis saņem visu, ko

pelnījis, pat vismazāko sīkumu.

Bet jau pati zina, ka drīz iestāsies vina dzīvē vieglāks periods ir iepriecinoša un tas Edoni stimulē ar vēl lielāku sparu cīnīties pret astronoīdiem.

Seit jāpiebilst, ka ne vienmēr sodu izciešana inkarnācijas apstākļos ir vieglāka. Daudzās situācijās dzīve uz Zemes var būt smagāka kā ellē. Arī šeit var būt sagādāti dažādi sodu izciešanas apstākļi, smagu slimību vai dzīvošanai neciešamu apstākļu veidā.

Smags laika posms bija pavadīts, un atkal elles vārti ir vaļā, šoreiz, lai izlaistu Edoni no turienes. Vinš nekavējoties dodas pie Atija un ir bezgala laimīgs vinu atkal redzēt. Priecīgs redzēt savu dēlu Edoni ir arī tēvs. Vini, satiekoties, neapkampās, kā tas ir pienemts cilvēkiem, bet saplūda vienā veselā un tā baudīja svētlaimes pilnus brīžus.

Ellē pavadītais laiks lika Edoni vēl un vēl izdarīt smalku Dieva likumu analīzi, tomēr ne visu vinš spēja vēl saprast. Tēvs bija tas, kas atkal rūpīgi strādāja ar Edoni, lai skaidrotu nesaprotamo. Atijs atkal pacietīgi mācīja Edoni, kā jāvada ķermenis, lai reizēm tik kroplās ģenētiskās programmas nenem virsroku un kārtējo reizi nenoved Edoni ellē. Atijs atkārtoja jau iepriekš sniegto mācību un ielika Edoni arī jaunas zināšanas. Soreiz Edoni bija jāapgūst jauna informācija par to, kā sadzīvot ar vinā esošajiem velnišķajiem megastoniem. Laikā, kad Edoni atradās paralēlajā pasaulē, vina velnišķie megastoni bija nobloķēti un nespēja tur ietekmēt Edoni dievišķo daļu. So megastonu bloķēšanu izdarīja tās pašas būtnes, kas nodarbojās ar fisēšanu. Sie megastoni paralēlajā pasaulē, no brīža, kad Edoni izlaida no elles, bija neaktīvā stāvoklī. Fiseši uz šiem megastoniem iedarbojas enerģētiski un ievada vinos kodus, kas notur šos megastonus sastingušā stāvoklī līdz nākošās inkarnācijas brīdim. Vēl var teikt, ka šie karmisko sodu izpirkšanai paredzētie megastoni ir ar atslēgtu uztveri un raidītāj spēju. Fisēšanas laikā fiseši bija izstrādājuši Edoni dzīves turpmāko gaitu un megastonos ievadījuši kodus, kas sāk darboties inkarnācijas sākumā un tās laikā. Sis pārprogrammēto megastonu izpirkšanas periods ir tas laiks, ko var apzīmēt ar vārdu liktenis neizbēgamu procesu norise. Kad karmiskie parādi izpirkti, var teikt, ka liktenis savu darbību beidzis un cilvēks kļūst par savas laimes kalēju. Protams, pie nosacījuma, ja vinš to māk darīt.

Bet tur, paralēlajā pasaulē, Edoni lika izspēlēt dažādas situācijas par to, kā šie pārprogrammētie megastoni uz vinu iedarbosies un kas jādara, lai nepieļautu to izpausmes un iepriekšējās kļūdas.

Visi megastoni, kur bija ierakstīta informācija par iepriekšējā dzīvē pieļautajām visbriesmīgākajām kļūdām, bija izpirkti un iznīcināti jau ellē. Bet bija saglabāti megastoni ar mazāku pārkāpumu sarakstu. Sī arī parasti ir tā informācija, kas pavada dvēseli, kā karmiski parādi inkarnācijas laikā. Bet, ja dvēsele zina, kā šo velnišķo megastonu izpausmes nobloķēt, tad vinus var ātri iznīcināt un nav vairāk cilvēkā spēka, kas pamudina vinu uz velnišķu rīcību. Zinošs cilvēks var palīdzēt atbrīvoties savai dvēselei no šīs velnišķās daļas, aktīvi bloķējot velnišķo megastonu ietekmi uz sevi. Arī šī paškontrole ir ellīga cīna pašam ar sevi, bet, ja to izcīna, tad dzīve pārvēršas paradīzē.

Tā Atijs mācīja Edoni un modelēja simtiem situāciju ar dažādām improvizācijām par katru tēmu. Katrai situācijai bija savi risinājumi un Edoni tie bija jāatrod.

Kad teorētiskā apmācība bija galā, Atijs izvēlējās Edoni inkarnācijas apstākļus un, nobloķējis megastonus ar informāciju par iepriekšējām dzīvēm, nosūtīja dēlu iemiesoties. Atmiņa tiek nobloķēta, lai dvēsele katru jauno dzīvi uztver kā vienīgo un necenšas modelēt iepriekšējās dzīvēs pieredzēto, tā liedzot sev attīstību. Katrai dzīvei jābūt kā ceļam pilnam pārbaudījumu, pa kuru dvēsele pārvar radušos šķēršļus, viņu virza pa attīstības kāpnēm uz augšu vai leju.

Ja dvēsele ir pietiekoši attīstījusies un ir to pelnījusi, tad megastoni ar informāciju par iepriekšējām dzīvēm netiek nobloķēti, un šādā situācijā dvēsele var pastāstīt kārtējam fiziskajam ķermenim, kādos ķermeņos un kā dzīvojusi iepriekš.

1670. gadā Edoni inkarnējās Itālijā tikko apaugļotā olšūnā, kura ar laiku izaugs par sievieti. Kā viens no karmiskajiem sodiem, bija inkarnēšanās ķermenī, kura materiālais stāvoklis daudzu gadu garumā būs ļoti smags. Tas par to, ka iepriekšējā dzīvē bagātību sevis attīstībai izmantot nemācēja.

Neskatoties uz to, ka Edoni jau no pirmajiem brīžiem konstatēja, ka viņa vadītajam cilvēkam dzīves apstākļi būs smagi, viņš bija optimisma pilns. Viņa optimisms balstījās uz zināšanām, un pirmais un galvenais uzdevums, ko viņš sev izvirzīja nepieļaut dominēt nepareizām ģenētiskām programmām. Tā kā vecāki šoreiz bija ļoti nabadzīgi, tad iespēju velnišķām izklaidēm bija mazāk. Bet dažādi materiāla rakstura nevajadzīgi kārdinājumi bija bīstami. Tāpēc, pirmkārt, fiziskajam ķermenim bija jāiemāca, ka materiālā labklājība vien nenes cilvēkam laimes izjūtu.

Edoni no sava tēva Atija mācības bija sapratis, ka vislabākais audzinātājs ir tas, kurš ir visstingākais un prasīgākais un tāds viņš centīsies būt arī pret savu ķermeni, lai viņam atkal kā sliktam cilvēka skolotājam nav jācieš pašam.

Inkarnācijas brīdī Edoni bija 570 tūkstoši megastonu, kas ir nopietns zināšanu līmenis. Kad meitenīte, kurā viņš bija inkarnējies, piedzima, viņu nosauca par Arianu Butē. Ariana bija nabadzīgas veļas mazgātājas pirmais bērns. Dzīvoja Ariana ar māti pie bagāta saimnieka, kur jau no 12 gadu vecuma bija spiesta strādāt par istabeni. Darbs saimnieka mājā viņai nodrošināja ne tikai iztiku un jumtu virs galvas, bet arī iespēju mācīties. Edoni mudināta, Ariana slepus klausījās mājskolotājas pasniegtās stundas saimnieka bērniem un bieži vien ātrāk par tiem apguva visu dzirdēto. Bērnība Arianai bija ļoti smaga un pārbaudījumu pilna, bet apmēram 20 gadu vecumā Ariana nodemonstrēja saimniekam savas zināšanas un tas, patīkami pārsteigts, iecēla Arianu saimniecības vadītājas postenī.

Tā kā Edoni bija labas zināšanas matemātikā, fizikā, dabaszinātnēs un mūzikā, viņš stimulēja Arianu apgūt šīs zinības, lai vieglāk caur viņu tās varētu nodot cilvēkiem.

Saimnieks bija labs cilvēks humanoīds un tāpēc labprāt ļāva Arianai mācīties. Ar laiku viņa kļuva ne tikai laba saimniecības vadītāja, bet arī skolotāja saimnieka mazbērniem. Viņa spēja tiem sniegt tam laikam atbilstošas augsta līmeņa zināšanas arī mūzikas jomā. Ariana prata arī skaisti dziedāt un viņas dziedāšana valdzināja visus, kas viņu klausījās. Ārējais skaistums, čaklums, gudrība un daudzi talanti Arianai nodrošināja arī lielu pielūdzēju skaitu no tuvākas un tālākas apkārtnes, un, protams, viņa nebija pret tiem vienaldzīga.

Pienāca brīdis, kad kāds no savaldzinātajiem spēja piesaistīt arī Arianu un viņa iemīlējās. Abpusēja mīlestība noveda pie tā, ka ļoti drīz Ariana gaidīja savu pirmo bērniņu.

Piedzima puisītis, par ko abi vecāki ļoti priecājās. Nepagāja ilgs laiks, kad piedzima arī otrs dēls.

Diemžēl, drīz pēc otrā bērna piedzimšanas, vīrs Arianu pameta un aizgāja dzīvot pie citas sievietes. Vai Ariana bija slikta sieva? Nē! Tāda vina bija kļuvusi tikai sava vīra izpratnē. Vīram likās, ka vinam Ariana nevelta gandrīz nekādu uzmanību. Patiesībā tā nebija. Ariana ļoti mīlēja savu vīru, taču daudzie pienākumi, kurus vina apzinīgi pildīja un tieksme izglītoties, vinai nedeva iespēju būt ar vīru kopā tik daudz, cik vinš to vēlējās. Vīra ceļā pagadījās sieviete, kas nepārtraukti jūsmoja par vinu un izdabāja visām vina iegribām, un vinš uzķērās uz šīs ēsmas. Sī sieviete bija ar velnišķu dvēseli un vinai vajadzēja par katru cenu izjaukt šo dievišķo ģimeni. Vina veiksmīgi to izdarīja. Arianas vīrs savā dzīvē vairs nekad nejutās tik laimīgs kā kopā ar Arianu, bet atpakaļceļa, diemžēl, vairs nebija. Visu atlikušo dzīvi vinš klīda no vienas sievietes pie otras, bet ilgstoši ne ar vienu dzīvot vairs nespēja.

Arianai ar bērniem vīra aiziešana, protams, izsauca smagus pārdzīvojumus, bet vina ātri tika galā ar šo problēmu. Pārvarēt krīzi vinai palīdzēja Edoni, kurš jau sākotnēji zināja, ka šīs attiecības nebūs ilgstošas. Edoni ietekmēta, Ariana savu kopdzīvi ar šo vīrieti nebija arī formāli apstiprinājusi baznīcas laulību ceremonijā. Sodienas vārdiem runājot, tā bija civillaulība.

Arianas pielūdzēju pulks nebija mazinājies, bet vina pienēma lēmumu savu turpmāko dzīvi veltīt garīgai izaugsmei, bērnu audzināšanai un savu pienākumu pildīšanai.

Diezgan agri Arianas saimnieks kļuva par atraitni un, protams, arī vinš gribēja Arianu par sievu, bet tam nebija lemts piepildīties, jo Ariana to noteikti negribēja. Vina bija gatava līdz mūža beigām uzticīgi kalpot šim vīrietim, bet par sievu kļūt nebija ar mieru.

Saimnieks bija goda vīrs un neuzspieda Arianai šīs attiecības. Vinš saprata, ka neatradīs labāku un uzticamāku saimniecības pārzini par Arianu, tāpēc turpināja klusībā to mīlēt, neuzbāžoties ar savām jūtām Arianai. Pret vinas bērniem saimnieks izturējās kā pret savējiem un tas nodrošināja bērniem labas izaugsmes iespējas. Abi dēli ļoti labi mācījās, tika no apkārtējiem cienīti un ienēma sabiedrībā augstu stāvokli. Ja mazi tie kādreiz sastrādāja blēnas, tad pieauguši nekādas problēmas mātei neradīja. Arī Edoni tas priecēja, jo vinš bija nēmis vistiešāko dalību to audzināšanā.

Edoni un Arianas dzīvē viss bija tik labi sakārtojies, ka labāku neko nevarēja vēlēties. Pēc saimnieka nāves Ariana sanēma pieklājīgu mantojuma daļu un nodzīvoja pārticībā līdz 1758. gadam.

Vinai paredzētais laiks bija beidzies. Edoni mūžā tā bija garākā iemiesošanās 88 gadu garumā un pamatā ar šo periodu savā dzīvē vinš bija apmierināts. Vinam bija izdevies par 98% neļaut ķermenim vadīties no kroplām ģenētiskajām programmām un tāpēc vinš bija sanēmis ne tikai jaunas zināšanas, bet arī labu materiālo nodrošinājumu.

Sākumā, kamēr izpirka iepriekšējā dzīvē sastrādātos grēkus, Edoni ar Arianu bija daudz un dažāda rakstura grūtību, bet pamazām, ejot caur dzīvi ar labsirdību un gudrību, Edoni no šīs ellīgās situācijas izkļuva pats un palīdzēja Arianai. Soreiz Edoni izdevās praktiski izdzīvot to, ko teorētiski zināja jau iepriekšējās inkarnācijās, bet toreiz nespēja savu dievišķo gribu realizēt.

Edoni bija ļoti pateicīgs Arianai Butē par pakļāvību un spēju ieklausīties viņā, kas abiem nodrošināja augšupeju. Viņš bija pateicīgs viņai arī par to, ka izaudzinājusi divus brašus dēlus un nodrošinājusi arī viņu dvēseļu tīrību. Viņiem visiem kopā bija ļoti labi.

Edoni šoreiz nolēma neatvadīties no Arianas viņai zinot. Viņš bija sapratis, cik smagi cilvēki pārdzīvo, uzzinot, ka viņiem dzīve beigusies. Edoni izmantoja Arianas saldo miegu un apturēja viņas smadzeņu darbību. Tūlīt pārstāja pukstēt Arianas sirds un lēnām apstājās arī citu sistēmu darbība. Ariana nejuta, kā nomira, bet viņas tuvinieki, no rīta pamodušies, konstatēja viņas nāvi. Viņi bija izbrīnīti par to, ka Ariana mirusi, jo nebija ne ar ko būtiski slimojusi, un vakarā gulēt aizgāja žiperīga un dzīvesprieka pilna. Tuvinieki nezināja, ka katram cilvēkam ir noteikts dzīves laiks, kā arī to, ka Edoni visus uzdevumus bija izpildījis un nebija tiesīgs ilgāk vairs uzturēties šajā ķermenī, ko sauca par Arianu Butē.

Cilvēki nepareizi iedomājušies, ka viņiem jāmirst slimību nomocītiem vai citos traģiskos apstākļos.

Ja cilvēks iekļāvies Dieva likumu rāmjos, tad viņam nav jādzimst sāpīgās mātei un bērnam dzemdībās, nav jāslimo un nav jāmirst briesmīgās mokās, jo tas viss paredzēts tiem, kas viņa likumus neievēro.

Mirušās Arianas seju kā dzīvu padarīja viņas smaids, ko caur dzīvi jau no mazotnes bija nesusi un dāvājusi visiem, lai cik grūti arī pašai nebūtu. So smaidu Arianas sejā miršanas brīdī bija iemūžinājis Edoni, lai, arī atvadoties no viņas, cilvēki vienmēr viņu atcerētos kā labestības un dievišķas mīlestības pārņemtu cilvēku, un lai visi gribētu viņai līdzināties. Pat mirusi, viņa palika skolotāja, pat mirusi viņa turpināja mācīt, kādam jābūt cilvēkam līdz pat pēdējam dzīves brīdim. Nevienu mirkli viņa nebija par apgrūtinājumu saviem tuvākajiem, bet bija kā stabils balsts, uz kuru varēja paļauties.

Edoni, kurš bija izgājis no ķermeņa, bet atradās tuvumā, klausījās klātesošo runās, lasīja viņu domas un priecājās, cik daudz patiesi atzinīgu, dievišķu, neliekuļotu vārdu un domu tiek adresēts Arianai. Jā, neviens vārds nebija domāts viņam Edoni, bet ko darīt. Cilvēki vēl ir tik neizglītoti un pusakli. Edoni saprata, ka visas šīs pozitīvās emocijas, ko Ariana ir radījusi dzīva esot apkārtējos, ir arī viņa nopelns. Lai gan cilvēki skuma un Edoni viņus pilnībā saprata, viņam pašam bija dalītas jūtas. No vienas puses neizsakāms prieks par labi veikto uzdevumu, no otras skumji, ka jāšķiras no radniecīgajām dvēselēm, kas bija tik mīļas. Edoni palika Arianas tuvumā līdz brīdim, kamēr Zeme pārklāja tās ķermeni, tad atvadījās no Arianas dēlu un mazbērnu dvēselēm un devās uz Akumu. Tā ir planēta, kur dzīvo Atijs un kur pēc katras inkarnācijas atgriežas Edoni. Sī planēta ietilpst saules sistēmā, tikai atrodas paralēlajā pasaulē.

Edoni saskaitīja savus megastonus un bija gandarīts, ka to skaits pieaudzis līdz 828 000. Jā, diemžēl ir arī velnišķie, bet šoreiz tikai 17 000. Edoni vārds pēc šīs inkarnācijas bija ieguvis to skanējumu, kāds pamatā tiek izmantots šajā grāmatā.

Tikai īsu brīdi Edoni bija lemts pabūt uz Akumas. Sajā laikā tika caurskatīta un izanalizēta Edoni pēdējā inkarnācija un nolasīts spriedums, par ko Edoni atkal jādodas uz ieslodzījuma vietu elli. Soreiz jau tie bija daudz sīkāki grēki un apsūdzības galvenie punkti bija sekojoši:

a)   apzināti un neapzināti meli;

b)   palīdzība astronoīdiem;

c)   reizēm bērnu fiziska ietekmēšana, kad tie izveda no pacietības;

d)   neiecietība pret apkārtējiem atsevišķās situācijās;

e)   dabas postīšana, kas izpaudās kā bezjēdzīga ziedu plūkšana utt.

Vēl daudz šeit neuzskaitītu sīkumu, kas cilvēka skatījumā nebūtu pieskaitāmi grēkiem, tika uzrādīti spriedumā. Tūlīt pēc sprieduma nolasīšanas, Edoni tika nosūtīts uz tā izpildes vietu elli. Par tur esošajiem apstākļiem jums pamatā jau viss zināms, tāpēc uzrakstīšu tikai par konkrētu procesu norisi pēdējo sodu sakarā.

Par meliem dzīvē, ellē atkal vajadzēja nepārtraukti melot un apmelot visus, ko vien varēja. Tāpat citas dvēseles meļi meloja Edoni un meloja par vinu citiem.

Par palīdzību astronoīdiem, arī ellē tiem vajadzēja palīdzēt, tikai šeit tie nebija noslēpušies aiz skaista, smaidoša cilvēka maskas, bet bija šaušalīgi pretīgi monstri, kādi vini ir arī inkarnējušies cilvēkos. Te bija jāliek lietā visas zināšanas, lai šo palīdzību pārtrauktu un atbrīvotos no to ietekmes.

Par bērnu iekaustīšanu, šeit to vajadzēja darīt ilgi un nežēlīgi. Tikai katrs sitiens, kas tika izdarīts bērnam, nezin kāpēc trāpīja pašam, bet apstāties to darīt nebija iespējams, kamēr fiseši neapturēja konkrētu programmu darbību. Edoni arī pats tika pārvērsts bērnā un tad vinu nežēlīgi sita vina bērni, kas, savukārt, bija transformēti pieaugušu cilvēku lielumā.

Par dzīvē pieļauto neiecietību, šeit vajadzēja dažādās formās to ilgstoši paust pret apkārtējiem, bet tie, savukārt, visi kopā pauda pret Edoni.

Dabas postīšana bija šoreiz vissāpīgākais soda veids. Edoni neskaitāmas reizes inkarnēja dažādos ziedos, kurus, savukārt, kāds plūca, lauza, grieza, nurcīja vai plūkāja ziedlapinas. Seit jāiztēlojas cilvēks, kuru rokās panēmis milzis un tīksminās par cilvēka skaistumu. Tad milzim pēkšni ienāk prātā doma šim skaistajam cilvēkam noraut vienu kāju un ar interesi vērot kā sarkana sula tek no pārrāvuma vietas. Kad vinam iepatīkas matu krāsa, vinš tos ar vieglu plūcienu, kā skalpu, norauj no cilvēka galvas. Ja patīk visa galva kopumā, norauj galvu, tīksminādamies, kā šis radījums cilvēks lokās un kādu brīdi norautā galva vēl vārsta muti.

Jā, būtībā griezt ziedus vai plūkāt to ziedlapinas ir tas pats, kas augstāk aprakstīts par milzi un cilvēku. Tas, ka cilvēki neizprot, ka ziedi un viss cits dabā arī ir dzīvs un ar savām izjūtām, cilvēku neattaisno un neatbrīvo no atbildības.

Par to, ka Arianai ļoti patika ziedi un vina nespēja par tiem jūsmot tikai augošiem dobēs, bet klēpjiem tos grieza un lika mājā daudzās vāzēs, atbildēt nācās Edoni, jo vinš nebija mācējis savu ķermeni atturēt no šīs noziedzīgās darbības.

Neaizkavēšu jūsu uzmanību ar vēl daudz un dažādiem sīkākiem sodiem, ko nācās sanemt Edoni. Kad paši būsiet ellē, tad arī visu ieraudzīsiet un izdzīvosiet. Galvenais, lai jūs no turienes būtu spējīgi un pelnījuši tikt laukā.

Pēc 2,5 gadu pēc Zemes laika turēšanas ellē, Edoni izlaida no turienes, atstājot vinā 7000 pārprogrammētu megastonu soda izciešanai nākošā inkarnācijā.

Atgriezies pie Atija uz planētas Akuma, Edoni tiecās ātrāk iegūt jaunas zināšanas un doties jaunā inkarnācijā. Akumas dvēseļu pamatnodarbošanās ir dažādu pētījumu izdarīšana un sistēmu izstrādāšana jaunu dvēseļu radīšanas jomā. Uz šīs planētas daudz strādā arī pie jaunu mākslas veidu ieviešanas uz planētas Zeme. Liels izpētes darbs tiek veikts pie augu, dzīvnieku valsts papildināšanas ar jauniem genofondiem.

Edoni bija iespēja apgūt zināšanas jebkurā no šim jomām.

Par pēdējo veiksmīgo inkarnāciju un augsto attīstības līmeni, Edoni tika dota atļauja dzīvot uz Akumas veselus 200 gadus pēc Zemes laika. 200 gadus bez velnu klātbūtnes, vidē, kuru kristieši sauc par paradīzi, bija labākā alga, kādu Edoni bija pelnījis par saviem centieniem. Tas nozīmē, ka vinš varēs ļoti daudz iemācīties un nest šīs zināšanas Zemes iedzīvotājiem. Dzīvojot paralēlajā pasaulē, Edoni jau daudzas nākamās inkarnācijas situācijas modelēja pats, bez Atija palīdzības. Tāpat kā iepriekšējās reizēs, vinš ne tikai mācījās pats, bet mācīja arī mazāk attīstītas dvēseles.

Ir ļoti grūti raksturot uz Akumas notiekošos procesus, izmantojot cilvēku nabadzīgos izteiksmes līdzekļus, bet aptuvenu priekšstatu mēģināšu radīt.

Pati Akuma ir liela mainīgas formas lode, kas sastāv no šūnveida struktūras. Ja par cilvēkiem ir jāsaka, ka tie ir Zemes apdzīvotāji, jo dzīvo planētas ārpusē, tad uz Akumas ir iedzīvotāji, jo dzīvo planētas iekšienē. Zināmā mērā Akumas uzbūvi var salīdzināt ar medus šūnām. Tikai šeit šīs šūnas ir grandioza izmēra un katrā no tām dzīvo apmēram 100 miljonu dvēseļu. Katrā šūnā dvēseles veido savu pilsētu ar savām pārvaldes sistēmām, kur katrs ir nodarbināts ar kādu konkrētu uzdevumu. Visas attiecības uz Akumas ir veidotas pēc brīvprātības principiem, bet, ja ko uznemies, tad jāpilda godprātīgi. Visi dzīvo savstarpējā harmonijā. Katras šādas šūnas dzīves ilgums ir atkarīgs no uzdevumu daudzveidības un sarežģītības pakāpes. Tiklīdz uzdevumi ir veikti, tā pilsēta šūna tiek nodota citām būtnēm lietošanai. Jaunienācējas dvēseles nemāk radīt to, ko radījušas iepriekšējās, bet vinām ir nepieciešams radīto izmantot pētījumu veikšanai.

Sāda darba dalīšana un specializācija ir visās dzīves jomās, līdzīgi kā uz Zemes, kur no katra tiek prasīts atbilstoši vina spējām. Dvēselēm nav atsevišķu mītnes telpu, bet tās uzturas kopā lielās grupās. Mūsu izpratnē tās varētu saukt par kopmītnēm. Tikai dvēselēm tās ir darba telpas. Ja Edoni vēlējās "baudīt dzīvi", tad vinam bija visas tiesības modelēt sev visgreznāko pili, pienemt cilvēka izskatu un dzīvot šādā pilī. Tikai tur, atšķirībā no Zemes, "baudīt dzīvi" nozīmē mācīties, nevis nodoties baudām, kas nenes izaugsmi. Uz Akumas būvēt pili nozīmē ne tikai mācīties to modelēt, bet arī spēt manipulēt ar energoinformatīvām vienībām, no kurām pils materializēsies. Visas šīs vienības pakļausies Edoni rīkojumam un veidos vina modelētās formas un krāsas tikai tajā gadījumā, ja Edoni pietiks atbilstošu zināšanu. Tur spēju uzbūvēt krāšnu pili nenosaka konkrētas būtnes naudas maka biezums, bet zināšanu daudzums. Kā jau iepriekš norādīju, enerģijas un informācijas vienības ir dzīvas būtnes, tāpēc ar vinu palīdzību veidotā pils vienlaicīgi būs gan grezni apartamenti, gan informācijas devējs noteiktu uzdevumu veikšanai. Ja nav atbilstošu zināšanu, tad jādzīvo kopmītnēs un jāveic savām spējām atbilstoši uzdevumi.

Paralēlās pasaules paradīzes zonas kopmītnes, protams, nevar salīdzināt ar Zemes kopmītnēm, kuras vairumā gadījumu ir kā mazas ellītes. Tur dzīvojošo dvēseļu kopmītnu komforta līmenis ir daudz augstāks par visaugstāk iespējamo pils līmeni uz Zemes. Pirmkārt, tāpēc, ka tur nav astronoīdu, bet, otrkārt, tur kopmītņu iemītniekiem tiek apmierinātas visas viņu vajadzības visaugstākajā viņām paredzētajā līmenī.

Kā jau rakstīju, katra dvēsele pilda šajās pilsētās viņai paredzētos uzdevumus.

Arī Edoni bija gan uzdevumi, gan tituls. Ja šo posteni, kuru ieņēma Edoni, pielīdzina Zemes apdzīvotājiem saprotamiem apzīmējumiem, tad pilsētā, kurā strādāja Edoni, viņš bija skolas sekretāra amatā. Tie bija pienākumi, kas saistījās ar dažādu organizatorisku jautājumu risināšanu un palīdzību skolas administrācijai.

Interesanti, ka rakstot šīs rindas par Edoni uzdevumiem uz Akumas, man pienāca papildus informācija, ka pēc šīs inkarnācijas, ja Edoni attīstība saglabāsies pašreizējā tempā, viņš jau varēs ieņemt skolas direktora posteni vai pat iekļauties Akumas ministru kabinetā. Tur gan šīs sistēmas un titulus apzīmē citiem vārdiem un arī to darbības pamatprincipi ir atšķirīgi.

Lai gan arī 200 Zemes gadi ir garš laiks, Edoni tas pagāja nemanot. Bija pienācis laiks jaunai inkarnācijai uz Zemes. Soreiz par inkarnācijas vietu tika izvēlēta Latvija. Pirms inkarnācijas Edoni tika iepazīstināts ar ļoti daudziem iespējamiem savas dzīves ceļiem. Daudzi viņi bija tāpēc, ka Edoni, jebkurā dzīves ceļa krustojumā, bija tiesīgs izvēlēties tālāko virzienu un atbilstoši mainītos visa turpmākā dzīve. Tāpēc arī tiek izstrādāts liels daudzums scenāriju ar daudzām variācijām par katru. Kā šahā, lai uzvarētu, jāmāk izstrādāt daudzi gājieni uz priekšu teorētiski, bet pēc tam jāvar tos realizēt arī praktiski.

Kā viens no Edoni ceļiem, kurš tika izstrādāts, bija tas, kuram bija jānoved pie tikšanās ar Laiju. Tāpēc jau tur paralēlajā pasaulē tika sameklēta Lazeira Laijas māte. Viņa tika iepazīstināta ar Edoni un rūpīgi izskatīja Edoni toreizējo attīstības līmeni. Pārbaudīja, kā Edoni nodzīvojis iepriekšējās dzīves, kā izturējis pārbaudījumus ellē un tikai tad deva savu piekrišanu izstrādāt scenāriju, kurā paredzēta tikšanās ar viņas meitu Laiju.

Sī tikšanās bija tikai viens no paredzētajiem daudziem tūkstošiem variantu. Bez Lazeiras, arī daudzas citas paralēlo pasauļu būtnes tikās ar Edoni un viņa tēvu Atiju, lai izstrādātu iespējamos sadarbības variantus. Un tā tas notiek ar katru dvēseli, kas gatavojas iemiesoties.

Kāpēc inkarnācijai tika izvēlēta tieši Latvija? To noteica daudzu apstākļu summa. Bet pats galvenais bija tas, ka jau agrāk bija pieņemts lēmums par Laijas inkarnāciju šajā teritorijā, tā kā viņai arī tika plānota šī tikšanās ar Edoni, tad lai atvieglotu šīs tikšanās norisi, tika pieņemts lēmums, ka arī Edoni inkarnēsies tajā pašā zonā.

Lielā mērā inkarnēšanos Latvijā noteica arī Edoni zināšanu līmenis, kuras bija jārealizē uz Zemes, un ne katrā valstī viņš to būtu varējis izdarīt. Edoni gribēja inkarnēties vīrieša ķermenī, jo uzskatīja, ka tā varēs vieglāk realizēt uzdoto. Visi iespējamie dzīves scenāriji Edoni pilnībā apmierināja un viņš jau ar nepacietību gaidīja kārtējo inkarnāciju. Gribēdams šo procesu paātrināt, Edoni izlūdzās Atijam, lai ļauj viņam inkarnēties ātrāk, kā paredzēts, un tēvs atļāva. Paredzēto 200 gadu vietā Edoni uz Akumas nodzīvoj a 198 gadus, sasniedzot 1 milj. 345 tūkst. megastonu. Ar šādu izglītības līmeni viņš skaitījās jau kā dvēsele, kura starp Zemes dvēselēm ir ar augstāko izglītības līmeni un noteiktu specializāciju atsevišķās zināšanu jomās. Edoni bija augsts zināšanu līmenis datordizainā, arhitektūrā, dzejā, mūzikā, elektronikā, mehānikā, augu un mālu terapijā, nuklezono karšu izgatavošanā. Visam kā papildinājums bija

Edoni labi attīstītā konstruktīvā domāšana, lai vinš varētu radīt un vadīt dažādu sistēmu darbību.

Ja pielīdzinām Edoni vietu Dievišķajā hierarhijā armijas gradācijai, tad varam uzskatīt, ka Edoni bija virsnieka pakāpe, kura tiek piešķirta sasniedzot 1 milj. Megastonu, bet kad sasniegs 2 milj. robežu, tad tiks ieskaitīts ģenerāļu kārtā.

Jau pirms inkarnācijas Edoni zināja, ka vina nākošajam ķermenim būs atvēlēts dzīvot tieši 65 gadus. Sajā laikā, ja viss noritēs normāli, vinš būs izpildījis visus uzdevumus un būs jāatgriežas. Ja kaut kas noies greizi, tad nāve var iestāties ātrāk, bet Edoni ir pārliecināts, ka vinam izdosies nosargāt savu ķermeni. Ja kaut ko nepaspēs izdarīt noteiktajā laikā, tad, protams, vinš var pagarināt dzīves garumu.

1956. gada 20. janvārī plkst. 21.55 Edoni inkarnējās Latvijā, Rīgas rajona Kāksciemā tikko apaugļotā Bronislavas Stoknes olšūnā, kuru apaugļot bija palīdzējis Elmārs Stoknis. Bronislava ar Elmāru nebija titulēti cilvēki, dzīvoja barakā un bija vienkārši strādnieki. Edoni bija ļoti svarīgi inkarnēties ne īpaši turīgā ģimenē, jo vinš brīnišķīgi apzinājās, kā bagātība sabojā cilvēkus un vinu dvēseles. Edoni zināja, ka viss, kas nepieciešams vina uzdevumu izpildei un jaunai izaugsmei, vinam būs. Vinš pats pietiekoši prasmīgi spēs veidot apstākļus.

Tāpat kā iepriekšējās reizēs, arī šoreiz Edoni tika nobloķēti megastoni ar informāciju par iepriekšējām dzīvēm, bet pilnīgi pieejamas bija pārējās informācijas krātuves un, kā parasti, Edoni ar maksimālu atdevi ķērās pie savu uzdevumu veikšanas.

Abu topošā bērnina vecāku apvienotais genofonds bija ļoti labs, lai, sadarbībā ar tā programmām, veidotu mazo bērninu puisīti. Abos vecākos bija dvēseles humanoīdi. Tēvā āriete, mātē zemiete, tikai diemžēl ar diezgan lielu pārprogrammēto megastonu skaitu abiem. Turklāt tēva astronoīdiskie megastoni bija ar bīstamām 2. līmena programmām.

Jau pats fakts, ka vīrietis ārietis apprecējis sievieti zemieti, bija šo cilvēku neizglītotības rezultāts. Sādi veidots pāris nevar ģimenē saskanīgi dzīvot, tāpēc jau no pirmajām inkarnācijas dienām Edoni klājās diezgan smagi. Abi topošā bērnina vecāki bieži strīdējās un tēvs atļāvās māti pat iekaustīt. Sie konflikti nepalika bez sekām un negatīvi sāka iespaidot gan topošo bērninu, gan arī Edoni.

Bronislava bija skaista sieviete un tāpēc Elmārs to bija iemīlējis un apprecējis, bet skaistums un seksualitāte vīrietim ārietim ir nepietiekoša, ko Elmārs nebija nēmis vērā. Savas garīgās vajadzības vinš bija spiests apmierināt ārpus mājas, bet tas nepatika Bronislavai un vina vienmēr pārmeta vīram, ka vinš blandoties apkārt. Bronislava nemācēja uzturēt mājās atmosfēru, kas piesaistītu vinu pie mājas, bet pamatā apbēra vinu ar pārmetumu lavīnu. Tas vairumā gadījumu bija visu konfliktu iemesls.

Edoni redzēja, kā vecāku savstarpējie konflikti grauj topošā bērna smadzenu sistēmu un arī vinu pašu. Vinš darīja visu, kas bija vina spēkos, lai uzturētu kārtību visu bērna sistēmu attīstībā, bet viegli tas nebija.

Arī Edoni pārrunas ar abu vecāku dvēselēm nedeva vēlamo rezultātu. Ja mātes dvēsele vēl centās ievērot Edoni norādījumus, tad tēva dvēseles velnišķā daļa organizēja uzbrukumus Edoni visiem iespējamiem līdzekļiem. Par bērna mātes dvēseli Edoni bija stiprāks un varēja to iespaidot labā nozīmē katrreiz kad vajadzēja, bet tēva dvēseles ārietes velnišķā daļa bija nesalīdzināmi stiprāka par Edoni, tāpēc kautiņi ar ārieti noveda pie ļoti sāpīgiem daudzu megastonu zaudējumiem.

Edoni, protams, negribēja šos konfliktus, bet tie bija neizbēgami to iemeslu dēļ, ka Edoni bija jārada pilnvērtīgs cilvēkbērns, pret ko abi bērna vecāki izturējās pilnīgi bezatbildīgi. Jau bez ģimenes problēmām, apkārtējie apstākļi bija pietiekoši sarežģīti, jo kaimiņos dzīvoja daudz astronoīdu, ar kuriem bija jāizcīna nopietnas kaujas. Tāpēc Edoni sevišķi sarūgtināja savējo humanoīdu konflikti.

Darbs pie mazā bērniņa radīšanas šādā pastāvīgi nospiedošā atmosfērā bija ļoti smags. Edoni redzēja, ka no tēva puses pret topošo bērniņu un viņa māti jūtams pastāvīgas mīlestības trūkums, kas, protams, arī nelabvēlīgi iespaidoja bērniņa radīšanas procesu.

1956. gada 18. septembrī jaunradītajam bērniņam bija jāsāk jauns posms savā dzīvē, un viņš ar Edoni palīdzību sāka virzīties no mātes ķermeņa ārā, lai, kā cilvēki saka piedzimtu. Cilvēki gan kļūdaini uzskata par cilvēka piedzimšanu dzemdību brīdi, jo faktiski cilvēks piedzimst brīdī, kad olšūna apvienojas ar spermatozoīdu un šo savienību savā pārziņā pārņem inkarnējusies dvēsele.

Jaundzimušajam bērniņam vecāki izvēlējās vārdu Jānis. Pirmie Jānīša piedzimšanas brīži radīja daudz jaunu emociju abos vecākos, bet tikai Edoni zināja, ka mazo bērniņu nākotnē vēl gaida daudz smagu triecienu tieši no vecāku puses. Lai cik grūti Edoni bija strādāt pie Jānīša radīšanas, pamatā ar uzdevumu viņš bija ticis galā veiksmīgi.

Vecāku nesaskaņu rezultātā mazliet negatīvi bija iespaidota Jānīša smadzeņu sistēma, kas noveda pie citu bērna ķermeņa sistēmu neprecīzas darbības. Bērniņš mocījās, daudz raudāja, kas savukārt izsauca Jānīša tēva uzbrukumus bērnam. Tēvs ne tikai kliedza uz mazo bērniņu, lai tas pārstāj raudāt, bet reizēm sāka sist pat Jānīša māti par to, ka tā nespējot bērnu apklusināt. Mazais Jānītis no sāpēm, kas pastāvīgi mocīja viņa ķermenīti ne tikai raudāja, bet arī daudz spirinājās ar roķelēm un kājelēm, lai tā vērstu vecāku uzmanību tam, cik viņam ir grūti. Tā vietā, lai viņa stāvokli atvieglotu, mazais bērniņš saņēma jaunus triecienus. Tēvs, paņēmis kartona gabalu, ietina tajā mazo Jānīti un cieši to nosaitēja, lai nespārdās.

Edoni šajās situācijās palīdzēt bērniņam bija bezspēcīgs. Jau laikā, kamēr bērniņš atradās mātes ķermenī, līdz izkļūšanai no tā, savstarpējo konfliktu rezultātā Edoni bija zaudējis 335.000 megastonus un iedzīvojies 500 jaunos pārprogrammētos. 9 mēnešos, kamēr Edoni cīnījās par jauna cilvēka radīšanu, šī topošā cilvēka vecāki bija izdarījuši visu, lai izkropļotu sava bērna dvēselīti. Edoni jau tāpat bija grūti, jo viņa darbu nepārtraukti centās dezorganizēt, sākotnēji šajā inkarnācijā līdzi nākošie 7000 velnišķie megastoni, bet tagad, tā vietā, lai velnišķos samazinātu, īsā laikā to skaits bija palielinājies.

Edoni inkarnējās kā garīgi ļoti bagāta, daudziem talantiem apveltīta dvēsele, bet nu bija izkropļota.

Pēc pirmajiem deviņiem inkarnēšanās mēnešiem palikuši 1 milj. 10 tūkst. megastonu. Tas nozīmēja, ka Edoni zināšanās bija iecirsti pamatīgi robi. Labi, ka viņam bija izdevies pasargāt megastonus, kuros bija visa informācija, kā radīt cilvēkbērnu, tāpēc bērns vismaz nebija kropls. Tās sīkās problēmas ar veselību, kas Jānītim pastāvēja, bija viegli novēršamas,

ja vien māte spētu aiziet no šī nenormālā tēvina, kas nepārtraukti grāva bērnina veselību.

Attiecībā uz robiem zināšanās, man jums jāatgādina, ka megastonos ir ļoti sīka informācija par katru tēmu, bet dvēseles smadzenu centrā gēlijā tā pati informācija ir koncentrētākā veidā. Tā kā dvēseles smadzenu centrs ir dvēseles vidū, tad kaujas apstākļos ar citām dvēselēm, tas pamatā paliek neskarts un cieš tikai ārpusē esošie megastoni.

Tātad Edoni, ar laiku izveidojot jaunus megastonus, varēs tajos atjaunot visu informāciju, kāda vinā ir bijusi inkarnēšanās brīdī. Jautājums tikai, cik gadus no vina tas prasīs un kurā Jānīša dzīves posmā vinš šīs zināšanas varēs izmantot.

Ja ne šie Edoni postošie apstākļi ģimenē, kurā vinš inkarnējās, tad mazais Jānītis jau no pirmajiem savas dzīves gadiem cilvēkiem demonstrētu Dievišķus brīnumus, bet tagad, kas zina, kā veidosies tālākā dzīve un kad jau izaugušais Jānis, sadarbībā ar Edoni, pilnvērtīgi varēs sākt pildīt uzdevumus, ar kādiem inkarnējies Edoni.

Pašreiz šajos apstākļos Edoni saprata, ka, lai glābtos pats un izglābtu Jānīti no fiziskas un garīgas kroplības, mazais bērninš ar māti ir jānošķir no tēva. Sajā jomā Edoni, sadarbībā ar Jānīša mātes dvēseli, arī intensīvi strādāja. Diemžēl Bronislavai lēmumu par šķiršanos pienemt nebija viegli. Kaut arī vīrs vinu nepārtraukti terorizēja un bieži sita, vina saprata, ka pilnīgi patstāvīgi ar mazu bērninu dzīvot nespēs, jo nav tam nepieciešamo apstākļu.

Vairāku gadu garumā Edoni ar mazo Jānīti vajadzēja noskatīties uz skandāliem, kautiniem un pastāvīgi zilumos staigājošo Bronislavu.

Kad Jānītis bija iemācījies staigāt, vinš bieži kopā ar Edoni steidzās aizstāvēt savu mīļo māminu no tēva sitieniem, bet šādās reizēs kāvienu dabūja arī pats. Vienlaicīgi astrālā plānā sakāvās arī Edoni ar Elmāra dvēseli un vairumā gadījumu Edoni palika zaudētājos. Taču šīs sāpes, ko cieta mazais Jānītis un Edoni, vinus abus nenobiedēja, lai jaunā situācijā atkal drosmīgi mestos pa vidu starp sisto māti un sitēju tēvu. Jānītis, ieķēries tēva kājā, skaļi raudādams, lūdzās, lai tas nesit vina mīļo māminu. Sādās reizēs bieži izdevās paglābt māti no tālākiem sitieniem, jo tēvs dusmās pievērsās bērnam, kas aizstāv māti. Jānītis izpelnījās vai nu tēva kājas spērienu, vai sišanu ar siksnu. Bet Jānītim un Edoni vieglāk bija paciest, kad sita vinus, nekā noskatīties, kā tēvs savā ārprātā iekausta māti. Tēva dvēsele jau bija tik lielā mērā velnišķa, ka atrada iemeslus konfliktam jebkurā situācijā. Vina dvēseles megastoni bija pārprogrammēti 2. līmenī, kas nozīmē, ka šis cilvēks ģimenes dzīvei ir pilnīgi nederīgs un apkārtējiem bīstams.

Es jau rakstīju, ka arī ārpus ģimenes bija nopietni ienaidnieki Jānītim un Edoni, un viens no lielākajiem ienaidniekiem bija Jānīša mātes draudzene. Pareizāk sakot, draudzenes lomu vina veikli tēloja, lai būtu pēc iespējas vairāk Elmāra tuvumā, jo bija vinā iemīlējusies. Lielākā nelaime bija tā, ka šajā sievietē bija dvēsele astronoīds, turklāt 1. līmena. Sis ģenerāļa līmena velns brunčos, Jānītim un Edoni kādu laiku nodarīja vairāk ļaunuma nekā visi citi negatīvie apstākļi kopā. Cilvēku aklums, kas neļauj viniem ieraudzīt dvēseles, noved pie tā, ka vini nolemj nāvei vai izkropļošanai sevi vai savus bērnus. Katrreiz, kad šī sieviete atnāca ciemos, Edoni bija gatavs visļaunākajam savai un Jānīša nāvei. Vinš, protams, nedomāja padoties bez cīnas, bet skaidri apzinājās, ka to var zaudēt, ja laicīgi nepiesteigsies palīgi. Uzlikusi cilvēkbērna mīlestības pilnu masku savam fiziskajam ķermenim, šī velnišķā būtne nēma uz rokām mazo Jānīti un programmēja bērninā dažādas slimības, paralēli zogot tam enerģiju. Sis velns bija tik spēcīgs, ka Edoni pat ar izsauktajiem palīgiem nevarēja panākt ātru Jānīša atbrīvošanu no šī velna ietekmes. Pēc katras šīs sievietes vizītes, Edoni ilgi nācās cīnīties, lai neitralizētu Jānītī ieprogrammētās slimības. Tautā šādu astronoīda negatīvu ietekmi uz cilvēkiem apzīmē ar vārdiem "cilvēks ar ļaunu aci". Sis vārdu salikums, ko veidojuši mūsu senči, nav bez pamata, jo ar acu palīdzību, otrā cilvēkā tiešām var ievadīt veselību graujošu informāciju.

Vecāki! Jums jāzina, ka savus bērnus jāsargā no citu cilvēku ietekmes, ja jūs nespējat noteikt, kāda dvēsele mājo šajā cilvēkā. Astronoīdu negatīvā ietekme uz jūsu bērniem var izpausties jau no apaugļošanās pirmajiem brīžiem un būt ar smagām sekām. Neļaujiet svešiem cilvēkiem pat uzlūkot savus bērnus, nerunājot nemaz par nemšanu rokās. Par to, kādas sekas var atstāt uz bērnu astronoīdu ietekme, sīkāk rakstīšu nodaļā "Slimības un to ārstēšana".

Atgriežoties pie Jānīša un Edoni, jāsaka, ka šī bīstamā astronoīda ietekme uz viniem abiem notika laikā, kad Jānītis bija 12 mēnešus vecs. Vēlāk, mainot dzīvesvietu, astronoīda ietekme samazinājās.

Sī, tā saucamā draudzene, ļoti ienīda gan savu "draudzeni" Bronislavu, gan mazo Jānīti, kas ienemts no vinas mīlētā vīrieša. Sis naids nepalika bez sekām arī Jānīša mātei, jo astronoīdam bija svarīgi sagraut savu galveno konkurenti. Broni slavai strauji pasliktinājās veselības stāvoklis un dabīgi arī piena kvalitāte, ar kuru tika barots bērns. Tas, protams, arī pasliktināja bērna veselību un izsauca biežu raudāšanu. Bez jau veiktajiem terora pasākumiem pret mazo Jānīti, tēvs bieži teica : "Kaut velns tevi parautu!" Un astronoīdi momentā bija klāt un uzbruka Edoni. Astrālajā plānā tas tieši tā arī notiek, kā teikts tautas parunā : "Kā velnu piemin, tā velns klāt!" Cilvēki diemžēl pret to izturas nenopietni.

Situācijās, kad Elmārs, kaut arī neapzināti, izsauca velnus, Edoni ātri aicināja palīgā tēvu Atiju. Bet, kaut arī tas ar citiem palīgiem ieradās momentāni, astronoīdi jau bija paspējuši izdarīt pirmos triecienus Edoni. Bieži vien, smagi ievainotu, Edoni pie sevis panēma Atijs, lai izārstētu. Sādās situācijās pieskatīt un vadīt mazo Jānīti, Atijs uz laiku nozīmēja kādu citu dvēseli, bet, kad Edoni bija atveseļojies, tas atkal ienēma savu vietu mazā Jānīša ķermenī.

Reizēm Edoni bija sajūta, ka vinš atrodas ellē, kur jāizcieš sods par grēkiem, un zināmā mērā tas tā arī bija, jo, kā jau rakstīju iepriekš, daļa izpērkamu grēku saraksta Edoni nāca līdzi. Edoni saprata, ka vinam tās mocības pelnītas, bet mazā Jānīša problēmās daļēji vainojams vinš -    Edoni.

Lielas problēmas, bez jau uzskaitītajām, Edoni radīja arī Jānīša ēdināšana. Kamēr bērns atradās mātes miesās, vinš sanēma pamatā to barību, kas atbilda bērna vajadzībām. Arī pirmos trīs mēnešus, kamēr Jānītis tika barots ar krūti, problēmas bija minimālas, iznemot tās reizes, kad māte bija fiziski un psiholoģiski sagrauta un naida pārpilna pret savu vīru. Sādās situācijās mātes pienā iestrādājās bērna veselībai kaitīgas vielas, kuras Edoni vajadzēja neitralizēt.

Lielākās problēmas ar Jānīša ēdināšanu sākās brīdī, kad bez piena vinam bija jādod vēl citas pārtikas piedevas. Dievs dabā ir radījis visu, kas mazam bērnam būtu jāēd, bet Jānīša vecāku neizglītotība šajā jautājumā noveda pie tā, ka bērnam spieda ēst vina ķermenim nepieņemamus un pretīgus pārtikas produktus. Bērns, kaut maziņš, tomēr jau saprot, kas viņam der kā pārtikas produkts un kas nē, jo šīs zināšanas Jānītim smadzenēs ieprogrammēja Edoni. Sī vardarbība ar ēdināšanu bija vēl viens no bērna apziņu un dvēseli graujošajiem procesiem.

Tā vietā, lai bērns saņemtu pilnvērtīgu uzturu, kas satur milzīgu daudzumu enerģētiskās un informatīvās vienības, Jānītim tika dots par apmēram 70% neatbilstošs mākslīgi radīts ēdiens, ko sauc par bērnu pārtiku. Arī šī pretīgā pārtika, pret kuru protestēja Jānītis Edoni iespaidā, bija iemesls daudziem konfliktiem ģimenē.

Pagāja pirmie septiņi Edoni inkarnācijas gadi Jānītī. Sajā laikā Jānīša māte vairākkārt kopā ar bērnu aizbēga no vīra, lai dzīvotu atsevišķi. Taču Elmārs viņu vienmēr atrada un izlūdzās, lai sieva ar bērnu atgriežas. Broņislava, naivi ticēdama, ka vīrs labosies, atgriezās, bet vienmēr drīz vien viss atkal sākās no gala. Edoni saprata, ka kopā dzīvot nedrīkst, bet mazais Jānītis, lai kāds briesmonis arī bija viņa tēvs, mīlēja to un tāpēc smagi pārdzīvoja katru šķiršanās reizi no tēva. Tiesa, katrreiz, kad ilgāku laiku viņi ar māti bija prom no tēva, Jānītis vienkārši aizmirsa par tēva eksistenci.

Bija pienācis laiks, kad Jānītim vajadzēja sākt apmeklēt pirmo klasi. Toreiz viņi dzīvoja Ērgļos un pirmo reizi skolas solā Jānītim iesēsties Edoni palīdzēja skolā, kuras šobrīd Ērgļos vairs nav. Tās vietā palicis klajums. Pirms apmeklēt skolu ar Jānīti, Edoni pārskaitīja savus atlikušos megastonus ar savu zināšanu krātuvēm un konstatēja, ka to atlicis vairs tikai 579.000, no kuriem 9.000 ir astronoīdi ski. Abi Jānīša vecāki un viņu veidotie apstākļi bija sagrāvuši sava bērna dvēseli Edoni tādā mērā, ka pilnībā bija iznīcināti 766.000 megastonu ar vērtīgām zināšanām. Tas, ko Edoni bija mācījies un apguvis gandrīz 1000 gadu garumā, viņam

7  gadu laikā tika vardarbīgi atņemts no viņam tuvāko cilvēku puses. Viņa zināšanu apjoms bija samazinājies 2,3 reizes. Ak, vecāki, kaut Jūs apzinātos, kādu milzīgu ļaunumu bieži vien nodarāt saviem bērniem!

Sī Edoni dzīvē bija pirmā reize, kad megastonus viņš zaudēja ne paša degradācijas rezultātā, bet daudzo uzbrukumu rezultātā, pie kuriem vainīgi viņu kopā radītā bērna vecāki. Soreiz vecāki bija bērna lielākie ienaidnieki. Tēvs, kā galvenais konfliktu veidotājs, bet māte, kā savu bērnu pasargāt nespējīga būtne, kas nespēja tikt vaļā no nenormāla cilvēkveidīga tēviņa.

Ja Edoni Jānīša 7 gadu vecumā bija zaudējis pusi savas gudrības, tad, protams, arī cilvēkbērns sāka skolas gaitas divreiz garīgi mazspējīgāks. No Jānīša tēva jātiek vaļā uz visiem laikiem. Ja to neizdosies izdarīt, tad gan Jānītis, gan Edoni kļūs par garīgi atpalikušām būtnēm.

Edoni lūdz palīdzību Dievam risināt šo situāciju un tas, savukārt, dod spēku Broņislavai uz visiem laikiem aiziet no sava vīra. Tas notiek laikā, kad Elmārs ir darbā. Broņislava, paņēmusi mazo Jānīti pie rokas, dodas kājām no Ērgļiem līdz Ķeipenei, bet tālāk caur Madlienu uz Zādzeni. Viņi ir paņēmuši tikai to, kas mugurā un divās somās aiznesams. Seit Zādzenē viņi abi apmetas pie radiem, kur sāk dzīvi burtiski no sākuma. Mazais Jānītis turpina izglītību Zādzenes pamatskolā, bet viņa māte sāk cīņu par abu izdzīvošanu, strādādama lopkopībā.

Arī Edoni sāk šajā inkarnācijā dzīvi no sākuma, jo izkļuvis no elles apstākļiem Zemes virsū, un vina dzīvē sākas jauns posms. Vinam tagad daudz un rūpīgi jāstrādā, lai atjaunotu Jānīša sagrauto veselību un arī pats sevi lēnām savestu kārtībā.

Bronislava ir ļoti strādīga un kārtīga sieviete, un pamazām vina spēj arvien labāk nodrošināt savas un bērnina vajadzības pēc pārtikas un apģērba. Vinas darbu atzinīgi novērtē arī saimniecības vadītājs Jūlijs Beļavnieks un piešķir viniem abiem savu apdzīvojamo platību "Purvgaiļos".

Visu savu enerģiju Bronislava iegulda smagā darbā, tāpēc bērna audzināšanai laika neatliek. Bērnam ir ko paēst, vilkt mugurā, bet tas arī ir viss.

Edoni, savukārt, šis apstāklis priecē, jo Jānīša mātei nav nekādas izpratnes par to, kā pareizi jāaudzina bērns. Vinš Edoni būs labākais audzinātājs, kāds vien Jānītim šajos apstākļos var būt. Tieši vinš bērnam iemācīs to, ko reti kurš cilvēks var iemācīt. Edoni ir daudz zināšanu, kas vēlāk jau pieaugušajam Jānim dzīvē noderēs.

Lai gan Bronislava domā, ka Elmārs vinu vairs neatradīs, pēc kāda laika vinš tomēr uzrodas. Kā parasti, daudz asaru, lūgumu piedot, solījumu, ka nekas slikts neatkārtosies. Elmāra dvēseles dievišķā daļa nespēj dzīvot bez sievas un bērna, bet velnišķā ir pieklususi, lai palīdzētu abus nelaimīgos atgūt un tad atkal sāktu terorizēt. Bronislava šoreiz ir nepielūdzama un Elmārs aizbrauc. Atbraukdams, vinš kā dāvanu mazajam dēlēnam, atvedis mazu akordeonu. Tas ļoti priecē Edoni, jo vinam ir muzikālā izglītība un vinš visu, ko prot, noteikti iemācīs arī mazajam Jānītim. Akordeons pamatā arī kļūst par Jānīša galveno rotaļlietu, jo citu vienkārši nav. Edoni liek bērnam pamazām spaidīt taustinus un ieklausīties skanās. Vēlāk šīs skanas savirknēt melodijās, kuras Jānītis dzirdējis pieaugušos dziedam. Ļoti īsā laikā Edoni iemāca Jānītim spēlēt ar labo roku vairākas melodijas un tas izdodas varen labi. Tālāk seko grūtāks uzdevums iemācīt bērnam spēlēt arī ar kreiso roku. Jānītis pats akordeona taustinus kreisajā pusē nevar redzēt, tāpēc uz tiem skatās Edoni un programmē Jānītim, kurā brīdī un kur liekami pirkstini atbilstoši labās rokas spēlei. Bija vajadzīgi apmēram tikai trīs mēneši, lai Edoni iemācītu bērnu spēlēt maksimāli labi, cik jau nu to pieļāva mazais bērnu akordeoninš. Māte, redzēdama sava bērna talantu mūzikas jomā, pat nenojauta, ka bērna dotības attīstās pateicoties Edoni. Mazais Jānis, izsmēlis sava instrumenta iespējas, lūdza mammai, lai nopērk lielāku akordeonu. Kaut ar naudu bija ļoti grūti, tā tika sakrāta un Jānis tika pie akordeona, kurš pēc izmēriem bija tik liels, ka aiz tā augšējās daļas varēja redzēt vairs tikai bērna acis un pieri. Instruments bija par lielu un smagu, bet pamazām Jānis ar Edoni palīdzību iemācījās pārvarēt šīs problēmas. Par jaunā akordeona iespējām bija priecīgs gan Jānis, gan Edoni. Iepriekšējā inkarnācijā, kad Edoni ar sava ķermena palīdzību Itālijā citiem mācīja mūziku, cilvēki vēl nebija radījuši tik augsta līmena mūzikas instrumentus, tāpēc Edoni nevarēja tik plaši izpaust savas spējas un iemācīt to cilvēkiem. Tagad viniem abiem ar mazo Jāni bija īsti svētki. Edoni priecājās, ka var bērnam iemācīt labi spēlēt un dziedāt, bet Jānis, savukārt, jūsmoja par tām skanām un to salikumiem, kurus varēja izvilināt no akordeona. Jānis iemācījās ne tikai veikli improvizēt par konkrētām tēmām, bet pamazām arī pats komponēt mūziku un vārdus. Par paša kompozīcijām vinš gan kautrējās citiem atklāties, tāpēc publiski spēlēja tikai citiem pazīstamas melodijas.

Mācīdamies Zādzenes pamatskolas otrā klasē, Jaungada koncerta laikā Jānis ar savu akordeonu sniedza priekšnesumus. Skolā daudziem tas bija pārsteigums, kā šis mazais puišelis, kuram nav nekādas muzikālās izglītības un arī ģimenē nav muzikantu, iemācījies tik labi spēlēt. Neviens no tiem, kuriem radās šāds jautājums, pat nenojauta, ka šim mazajam muzikantam ir ļoti labs mūzikas pasniedzējs Edoni. Arī pats Jānis nenojauta, ka viņu kāds vada. Bērns domāja, ka tā ir viņa dabīgā interese un gribasspēks, kas novedis pie šāda rezultāta. Vēlāk Edoni iemācīja Jānim spēlēt trompeti un daļēji arī klavieres, kuras bija pieejamas tikai retos gadījumos.

Mazais Jānis sapņoja par iespēju mācīties mūzikas skolā, bet smagie materiālie apstākļi un dzīves vieta šādu iespēju nedeva.

Edoni zināja, ja vien bērns tiktu pie savām klavierēm, viņš Jānim palīdzētu apgūt arī tās augstā līmenī, un nākotnē no šī bērna iznāktu ne tikai augsta līmeņa muzikants, bet arī ļoti labs komponists. Vai mazais Jānītis bija brīnumbērns? Nē, tāds pats kā pārējie. Tikai viņa dvēselei bija muzikālā izglītība, kuru tā varēja nodot savam ķermenim. Ja Jānīša pirmie septiņi dzīves gadi ar tēvu nebūtu bērna veselību un apziņu graujoši, ja pats Edoni nebūtu tik lielā mērā cietis, tad mazais bērns cilvēkiem mūzikas jomā demonstrētu patiesi dievišķus brīnumus, kas neatstātu vienaldzīgu nevienu. Bet šajā situācijā Edoni priecājās arī par pašreiz sasniegto. Izaudzis, Jānis tā arī nekļuva par profesionālu muzikantu, bet spēlēja tikai savam un draugu priekam, reizēm sakomponējot pa kādai dziesmai. Tagad, kad rakstu šīs rindas, nevienu instrumentu neesmu spēlējis jau vairāk kā gadu, bet šodien to noteikti izdarīšu.

Kamēr Jānis mācījās pamatskolā, Edoni bez muzicēšanas bērnam iemācīja vēl daudzas dzīvē noderīgas lietas. Tā kā Jānis bija vienīgais vīrietis ģimenē, tad jau no mazotnes vajadzēja mācīties un darīt vīriešu darbus. Vajadzēja saskaldīt malku, kuru iepriekš ar mammu bija sazāģējuši, reizēm saremontēt kādu sadzīves priekšmetu vai kūtiņā lopiņiem sataisīt novietnes.

Ja Jānim būtu bijis tēvs, tad bērnam, protams, šie pieaugušo darbi nebūtu jāveic. Bet Edoni tas priecēja, jo, pirmkārt, darbi nebija sarežģīti, bet, otrkārt, bērns jau savas dzīves pirmajos gados iemācīsies darīt to, ko citi vīrieši sāks mācīties tikai pēc gadiem divdesmit.

Edoni bija ļoti labi attīstīta konstruktīvā domāšana, tāpēc viņš ar lielāko prieku to programmēja Jānīša smadzenēs, lai tas sākotnēji spētu radīt vienkāršākas konstrukcijas, bet vēlāk arvien sarežģītākas. Pamazām bērns sāka patstāvīgi risināt ne tikai saimnieciska rakstura problēmas, bet arī konstruēt sev dažādas rotaļlietas un ierīces, kuru detaļas atrada lūžņu kaudzēs vai izgāztuvēs. Atbilstoša instrumentārija un apstākļu trūkums, Jānītim nedeva iespēju šīs konstrukcijas radīt augstā līmenī, taču tas vairs nebija būtiski, jo bērns savās smadzenēs šīs konstrukcijas bija iemācījies vizualizēt tādā līmenī, kā viņš to varētu radīt dabā, ja būtu tam visi nepieciešamie apstākļi.

Tas arī bija viens no galvenajiem Edoni uzdevumiem, ieprogrammēt bērna smadzenēs konstruktīvas domāšanas pamatprogrammas, lai nākotnē šis cilvēks varētu radīt ne tikai sev dzīvē nepieciešamo, bet arī citiem cilvēkiem noderīgo.

Sī Edoni manī ieliktā spēja konstruktīvi domāt, pavada mani caur dzīvi un palīdz atrast vairākas izejas situācijās, kas citiem liekas, kā bezizejas. Radīt dažādas nebijušas ierīces ir mans hobijs, kuram ir maz laika, bet paši galvenie uzdevumi šajā jomā man vēl priekšā. Ar saviem izgudrojumiem esmu piedalījies arī konkursos un guvis augstākās godalgas. Kad pabeigšu šo grāmatu, tad līdz nākošās rakstīšanai atkal noteikti uzkonstruēšu kaut ko tādu, kas cilvēkiem atvieglotu dzīvi.

Mazā Jānīša audzināšanā Edoni gadījās arī kuriozi. Kā jau rakstīju, bērns bija paēdināts, apģērbts, bet ne vienmēr apkopts tādā līmenī kā citi bērni. Tas nebija mātes nolaidības dēļ, bet gan tāpēc, ka strādāja vina no agra rīta līdz vēlam vakaram un tad bezspēkā gāja gulēt, lai no rīta atkal agri celtos. Mātei vienkārši visam nepietika ne laika, ne spēka. Edoni visādi stimulēja Jāni pēc iespējas vairāk rūpju uznemties uz sevi. Un tā vienu dienu, laikā, kad Jānis mācījās 3. klasē, Edoni mudināts, vinš nolēma izgludināt skolas bikses, jo bija kauns pa skolu staigāt negludinātām. Sis darbs abiem bija darāms pirmo reizi, jo arī Edoni iepriekšējās inkarnācijās ar šāda piegriezuma bikšu gludināšanu nebija nodarbojies. Iepriekšējā inkarnācijā Itālijā vinš bija gludinājis drēbes ar ogļu gludekļiem, bet nebija buktējis bikses, kā tas bija pienemts 60. gados. Abi divi bija redzējuši, kā to aptuveni dara Jāna mamma, tāpēc likās, ka nekā sarežģīta tur nebūs. Ar lielu atbildības sajūtu abi ķērās pie darba un buktes rezultātā iznāca kā "naži". Vakarā, kad no darba pārnāca māte, Jānītim ļoti gribējās iepriecināt māti un vinš tūlīt pazinoja, ka pats izgludinājis savas bikses un darīs to arī turpmāk. Mamma izskatījās iepriecināta, tāpēc mazais Jānis nesa mammai bikses rādīt, lai redz, cik labi vinam tas izdevies. Mammas sejā smaids nez kāpēc izdzisa un parādījās neizsakāma noguruma pazīmes. Jānītis un Edoni sākumā bija neizpratnē par šādu mātes reakciju, bet tūlīt jau viss arī noskaidrojās. Vini abi bija nevis atvieglojuši mammai ikdienu, bet sagādājuši papildus problēmas, jo buktes nebija iegludinātas bikšu starās, kā pienemts, priekšā un aizmugurē, bet gan abos sānos un iekšpusē. Edoni jutās visvairāk sarūgtināts, jo, pirmkārt, vinš bija atbildīgs par šo kļūmīgo darbu, uz kuru vinš pamudināja mazo bērnu. Arī Jānītis bija galīgi sašļucis, redzot, kā māte, noguruma pārnemta, mēģina no biksēm dabūt ārā nevietā iegludinātos "nažus". Jānīti mocīja sirdsapzina un vinš tobrīd neapzinājās, ka šīs sirdsapzinas mokas, faktiski, ir Edoni mokas.

No šīs liktenīgās reizes savas skolas bikses Jānītis vienmēr gludināja pats, bet nu jau to darīja pareizi.

Edoni bija sevī ieprogrammējis arī labas tehniskās zināšanas, kuras, tāpat kā visu pārējo, nesavtīgi programmēja cilvēkbērnā, tāpēc Jānim jau no mazotnes bija ļoti liela interese par traktoriem un automašīnām. Vēl pavisam mazinš, sācis spēlēties ar pirmajām mašīnītēm, mazais Jānītis sev nosprauda mērķi kad izaugšu, būšu šoferis. So mērķi vinš dzīvē realizēja augstākajā līmenī, iegūstot visu iespējamo transporta līdzekļu vadīšanas tiesības un beidzot savu autovadītāja karjeru kā starptautisko pārvadājumu šoferis. Bet bērnībā, mācoties vēl tikai 4. klasē, Jānis jau lieliski vadīja traktoru DT-20, ar kuru ganībās, ļoti sarežģītos apstākļos ap mietiniem pļāva zāli. To vinam iemācīja kaiminos dzīvojošais traktorists, kuram bija apnicis caurām dienām kratīties pa ganībām uz traktora. Augumā Jānis tolaik nebija sevišķi padevies, tāpēc aizsniegt pedāļus vēl varēja tikai ar grūtībām, bet šim traktoram bija tā priekšrocība, ka pat sajūga ieslēgšana bija vadāma ar roku, tāpēc kāju palīdzība bija vajadzīga minimāla. Edoni Jāni ātrāk centās pieradināt pie dažādu transporta līdzekļu vadīšanas, jo jau tad zināja, ka šī cilvēka dzīvē braukšanai būs liela nozīme, tāpēc tā jāieprogrammē smadzenēs tik perfekti, lai tad, kad tas tiks darīts ikdienā, tas notiktu nekļūdīgi.

Māte nolēma mainīt dzīvesvietu un abi ar dēlu pārcēlās dzīvot uz Bauskas rajona Pilsrundāli. Tas notika vasaras brīvlaikā, kad Jānis gatavojās mācīties jau 7. klasē.

Tajā laikā vēl pastāvēja kolhozs "Dzirnupe", kur māte iekārtojās darbā par lopkopēju. Kopš aizgāja no vīra, Broņislava savu dzīvi pilnībā upurēja dēlam, lai nodrošinātu visu dēlam nepieciešamo. Tikai dēla garīgajai audzināšanai mātei tā arī nekad neatlika laika. Jānis dzīvoja, kā uzskatīja par vajadzīgu, un pilnībā piederēja pats sev. Māte visos jautājumos dēlam deva pilnīgu izvēles brīvību. Un tas laikam arī bija labākais, ko viņa dēla labā varēja izdarīt. Viņa pilnībā paļāvās uz dēlu, it kā intuitīvi juzdama, ka ar viņu viss būs kārtībā. Un pamatā tā arī bija, jo dēlam bija ļoti labs sargeņģelis viņa dvēsele Edoni. Ārēji gan neizskatījās, ka ar Jāni viss ir kārtībā, jo ar sekmēm ne viss bija kā gribētos. Gadījās uz liecības arī pa kādam divniekam. Tikai pašu Jāni tas ne visai satrauca un mātei brīžiem likās, ka mācības dēlam kļuvušas vienaldzīgas. Nevar teikt, ka Jānis nebūtu varējis sekmīgi mācīties, drīzāk viņam to neļāva kaut kāds iekšējs neizprotams protests. Toreiz vēl Jānis nesaprata, ka tas ir Edoni, kas protestē viņā pret daudzām lietām, kas notiek skolā. Apkārtējiem likās, ka Jānis ir vienkārši slinks, kad izsaukts atbildēt, vienkārši un tieši skolotājam paziņoja, ka es neesmu mācījies, tāpēc nevaru uzdoto atbildēt. Tas notika visai bieži un skolotāji lika divniekus, sūtīja pie direktora, bet Jānis arvien biežāk stundās attiecās atbildēt uzdoto un nepildīja mājasdarbus. Brīnumainā kārtā skolotāji Jāni pie eksāmeniem pielaida un viņš ar Edoni palīdzību tos nokārtoja. Saņēmis dokumentu par Pilsrundāles astoņgadīgās skolas beigšanu, Jānis sekmīgi nokārtoja iestājeksāmenus Saulaines sovhoztehnikumā un uzsāka mācīties par automehāniķi. Daudzi paziņas un Pilsrundāles skolas skolotāji brīnījās, kā šis nesekmīgais sliņķis ir veiksmīgi nokārtojis iestājeksāmenus tehnikumā, kurā tajā laikā bija ļoti augstas prasības. Neviens pat nenojauta, ka Jānim ļoti patika mācīties un viņš to labprāt darīja. Viņā bija zināšanas, bet viņš atteicās atbildēt tāpēc, ka neapmierināja tā laika izglītības sistēma, un tā izpaudās viņa un Edoni protests pret to.

Jānis ne vienmēr izprata to vai citu savu rīcību, jo nezināja, ka brīžiem viņa vadību 100% pārņem Edoni, nepaskaidrojot, kāpēc jārīkojas tieši tā un ne citādi.

Edoni paskaidrojumus nesniedza tāpēc, ka viņa audzinātais un apsargātais cilvēks tajā laikā vēl ne visu bija spējīgs saprast, bet viņš ļoti gaidīja to brīdi, kad Jānis būs gatavs arī sarežģītākām lietām, un tad viņš izstāstīs visu.

Vienā no kursiem mācījās jauns puisis uzvārdā Laurinovičs. Sī puiša lielākā nelaime bija viņā mītošā velnišķā dvēsele, kurai nepārtraukti apkārtējos cilvēkos bija jārada negatīvas emocijas, lai varētu tādā veidā baroties un izdzīvot. Laurinovičs mācījās pirmajā kursā un pamatā terorizēja jauniņos, kas no viņa baidījās un no konfliktiem centās izvairīties.

Apstākļi tā iekārtojās, ka arī Jāņa ceļi krustojās ar Laurinoviču, un tas momentāni izmantoja situāciju, lai Jāni pazemotu viņa un savas grupas priekšā. Taču Jānis vēl nekad un nevienam jau no agras bērnības nebija ļāvis sevi pazemot un neļāva arī šoreiz.

Laurinovičs kļuva nikns un sauca Jāni ārā no kabineta uz pagrabstāvu, lai tur, kā bija iecerējis, viņu piekautu. Jānim nepatika šādi incidenti, taču viņš sekoja. Viņiem abiem sekoja arī abas mācību grupas, lai noskatītos, kā Laurinovičs piekauj Jāni un tā nostiprina tehnikumā savu autoritāti citu acīs.

Kad visi bija nogājuši lejā, Laurinovičs nostājās pret Jāni un jautāja: "Nu, ko lecies? Sen neesi sists?" Jautājumam sekoja momentāns sitiens pa Jāna seju tā, ka tam zvaigznītes nošķīlās gar acīm.

Tālāko Jānis neatceras, jo iekrita tādā kā bezsamanā un atjēdzās no tās, kad izdzirdēja, kā Laurinovičs guļot zemē lūdzās Jāni, lai laiž vaļā, ka vinš tā nekad vairāk nedarīs. Jānis palaida Laurinoviču un, neizpratnē par notikušo, klausījās apkārt esošo puišu uzslavās: "Nu, pamatīgi tu vinam sadevi, malacis!" No puišu stāstītā Jānis saprata, ka pēc sanemtā sitiena no Laurinoviča, vinš meties tam virsū un sācis nežēlīgi sist. No dažiem sitieniem ienaidnieks nokritis, bet arī gulošu Jānis to sitis, kamēr tas sācis lūgties. Vienā kautinā Jānis bija ieguvis lielu autoritāti tehnikuma puišu acīs, bet bijusī autoritāte Laurinovičs bija pilnībā fiziski un psiholoģiski sagrauta.

Jānis neizprata notiekošo, jo tā nebija pirmā reize, kad vinš kautinā uzvarēja fiziski spēcīgāku pretinieku. Ja Laurinovičs bija tikai fiziski spēcīgāks, bet vecuma zinā vini bija vienaudži, tad agrāk Jānis, mācīdamies 5. klasē, bija divreiz piekāvis vienu 8. klases skolnieku, kas augumā bija vismaz vienu ceturtdaļu garāks par Jāni, nerunājot nemaz par fizisko pārspēku.

Jānis pats nekad nemeklēja iemeslus konfliktiem un neaiztika mazākus, bet, kā jau tas skolās notiek, vecāko klašu skolēni bieži terorizē mazos. Tā arī šajā situācijā, 8. klases skolnieks vārdā Tālis, starpbrīdī iesita Jānim pa seju. Vienkārši tā, lai pabarotu savu velnišķo dvēseli. Sitiens bija pļaukas veidā it kā par to, ka Jānis nepareizi uzvedoties.

Liels bija apkārtējo un paša Jāna izbrīns, kad Jānis metās Tālim virsū un sāka to zvetēt. Laikam jau no malas tas izskatījās visai komiski, ka mazais skolnieks sit lielo, jo neviens šos kaušļus pat necentās izšķirt. Kaut Tālis mēģināja nopietni aizstāvēties, mazā Jāna sitieni bija tik zibenīgi un krita kā krusa pār vina galvu, ka Tālis metās bēgt. Jāna sitieni nebija ļoti spēcīgi, nemot vērā vina mazo ķermeni, bet pietiekoši, lai pārsistu Tālim degunu un uzdauzītu acis. Arī Tālis bija viens no skolas vecāko klašu neformālajiem līderiem un šis gadījums neatgriezeniski bija sagrāvis vina autoritāti un atnēmis līderpozīcijas.

Jānis, protams, saprata, ka no atriebības neizbēgt un šis apstāklis vinā radīja zināmu stresu. Dīvainākais bija tas, ka Jānis baidījās nevis par sāpēm, kad tiks piekauts, bet par to, ka var tikt saplēstas vina vienīgās skolas drēbes, kuras māte bija nopelnījusi ļoti smagā darbā.

Tāļa vēlme atriebties nebija ilgi jāgaida. Sagaidījis Jāni autobusa pieturā, vinš tam uzbruka. Jānis, redzēdams, kas tuvojas, sākotnēji mazliet izbijās, bet bailes tūlīt pagaisa kā nebijušas un vinš bija gatavs aizstāvēties.

Kā līdzīgi šādās situācijās, Jānis it kā zaudēja samanu un atjēdzās, kad kautinš faktiski bija beidzies un dīvainā kārtā 5. klases skolnieks atkal bija uzvarējis 8. klases agresoru. Bija dubļains pavasaris un mazais Jānis bija iemīcījis Tāļa galvu pie pieturas esošā grāvja dubļos un pats sēdēja virsū. Tālis dubļos gārdza, lai laiž vaļā. Jānis palaida un tikai tad konstatēja, cik abiem šaušalīgs skats. Abi kaušļi bija novārtījušies dubļos galīgi netīri. Jānis neatcerējās kautina gaitu, bet to vinam pastāstīja vina klasesbiedri.

Tālis pienācis klāt, spēris ar kāju Jānim pa vēderu, bet tas veikli izvairījies no spēriena, saķēris Tāļa gaisā esošo kāju un parāvis to tā, ka Tālis zaudējis līdzsvaru un iegāzies grāvī.

Jānis momentāni meties virsū Tālim un sācis ar tādu ātrumu zvetēt, ka rokas vien ņirbējušas. Taču sitieni acīmredzami bijuši vāji, jo Tālis sācis atgaiņāties un nogrūdis Jāni no sevis, meties tam atkal virsū. Vienu brīdi Jānis bijis grāvja dibenā, Tāļa auguma piespiests, un Tālis izdarījis pirmos sitienus Jānim ar kulakiem. Klases biedri domājuši, ka nu Jāni smagi piekaus, bet dīvainā kārtā Jānis kā čūskulēns ātri izlocījies no Tāļa apakšas un tālāk noticis neaptveramais. Jānis paķēris plaukstā dubļus un iemīcījis tos Tālim sejā. Tālis zaudējis spēju redzēt un normāli elpot, zaudējis orientāciju. To izmantojis Jānis un tik ķepējis Tālim uz galvas jaunas dubļu pikas. Paralēli tam sitis Tālim un vēl sācis visos iespējamos veidos plēst Tālim drēbes. Tālis neizturējis, nogāzies grāvī guļus, bet Jānis momentāni uzlēcis sēdus uz Tāļa galvas, spiedis to dubļos. Klases biedri jau izbijušies, ka Jānis piebeigs Tāli, bet tiklīdz Tālis lūdzis, lai laiž vaļā, Jānis piecēlies un pagājis malā.

Pēc šī gadījuma Tāļa mamma gājusi uz skolu sūdzēties par huligāniem, kas nežēlīgi piekāvuši viņas dēlu un saplēsuši tā drēbes. Skolotāji noskaidrojuši visus apstākļus, mātei paziņoja, ka viņas dēls pats vainīgs un neviens sodīts netiks. Tālis, protams, bija mātei samelojis un notikumu gaitu raksturojis savādāk, tāpēc māte teica, ka sūdzēšoties par skolas vadību, kas necīnoties ar skolā esošajiem huligāniem.

Jānis šajā kautiņā bija ticis cauri ar vienu izrautu pogu un ļoti sasmērētām drēbēm, kā arī paskaidrojumu skolas vadībai. Tālis turpmāk gāja Jānim ar līkumu, bet Jānis baudīja skolas biedru vispārēju cieņu.

Kāpēc es rakstu tik plaši par šiem kautiņiem? Tāpēc, ka tikai pārkāpjot 40 gadu slieksni, es uzzināju, kāpēc es esmu uzvarējis situācijās, kur it kā nebija iespēju uzvarēt. Bet šīs nebija tās nopietnākās. Vēlāk dzīvē ir bijušas vairākas līdzīgas situācijas un ir nācies cīnīties arī vienam pret septiņiem un cīņas laikā domāt par šiem septiņiem: "Kādi gan jūs esat vārguļi!" Siem septiņiem es beigās padevos un ļāvu sevi piekaut līdz nesamaņai tāpēc, lai viņi mani nenošauj, jo pirmais brīdinājums šāviens gaisā tika izdarīts. Sie septiņi bija Latvijas policijas darbinieki, kuri bija nolēmuši mani fiziski iespaidot par to, ka nedevu viņiem kukuli, kā sākotnēji to bija gribējis viens no viņiem.

No kurienes manī tāds spēks un ātrums, jo nekad dzīvē neesmu mācījies kauties un arī negribu to darīt.

Tikai tagad es to zinu, ka tas bija Edoni, kas atslēdza manu apziņu, lai tās lēnā darbība netraucētu viņam rīkoties, un, pārņēmis 100% mana fiziskā ķermeņa vadību, iepludināja tajā lielus energoresursus, lai palielinātu fiziskā ķermeņa spēku. Tagad es zinu, ka kautiņu laikā it kā zaudētā samaņa faktiski bija daļēja fiziskā ķermeņa smadzeņu sistēmas atslēgšana, lai Edoni ar milzīgu ātrumu varētu vadīt manu ķermeni un dot ienaidniekam tādus triecienus, lai tam zustu vēlme jebkad dzīvē vēl mani aiztikt. Arī tā dvēsele var palīdzēt fiziskajam ķermenim, to fiziskajā plānā aizsargājot.

Paldies tev Edoni, par to, ka tu tā rūpējies par mani! Tagad es saprotu, kāpēc austrumu cīņu skolās tik daudz māca, cik svarīgi cīņas laikā saskaņoti darboties fiziskajam ķermenim un dvēselei. Sī sadarbība cilvēku kvalitatīvi paceļ daudz augstākos līmeņos par tiem, kas neizprot šīs sadarbības nozīmi un to nepraktizē.

Tagad es zinu arī to, kāpēc cilvēka spēkos ir pat apturēt uz viņu raidītu lodi, ja viņš tam

ir attiecīgi sagatavots, nerunājot nemaz par citām spējām, ko cilvēki nemāk izmantot.

Protams, iegūt šīs spējas un tās izmantot var tikai cilvēki, kas iekļaujas Dieva radītajā kārtībā. Jo vairāk mēs no tā sākam attālināties, jo vairāk dievišķu spēju zaudējam, līdz pienāk brīdis, kad kļūstam par "pelēkās masas" pārstāvjiem, bet daudzi iet vēl tālāk, kļūdami par astronoīdiem. Protams, gandrīz neviens cilvēks apzināti negrib kļūt par velna hierarhijas pārstāvi, bet dažādu velnišķu lamatu, kurās cilvēki iekrīt, ir tik daudz, ka rezultātā pienāk brīdis, kad tie nonāk pilnīgā velna ietekmē.

1974.gadā Jānis ir ieguvis autovadītāja tiesības un nolēmis sākt patstāvīgu dzīvi iestājas darbā Bauskas 10. Ceļu būves rajonā (CBR 10).

Jānis ir vēl tikai 17,5 gadus jauns, tāpēc braukt vinš uzreiz pirmajās dienās nesāk. Taču arī braukšanai atļauto vecumu vinam nav jāgaida, jo kāds cits uznemas atbildību Jāna vietā, ja gadījumā līdz 18 gadu sasniegšanai Jānis nokļūtu avārijā. Atkal sākas jauns posms Jāna dzīvē, jo, strādājot uz automašīnām, vinš sāks braukt arvien tālāk un tā iepazīs pasauli, ko tik neveiksmīgi sāka darīt pirmo reizi inkarnējoties cilvēkā.

Vienlaicīgi arī Edoni dzīvē sākas jauns posms, tāpēc vinš atskatās uz Zemes skolās pavadītajiem gadiem, lai izdarītu secinājumus, kā tie ietekmējuši vinu.

Kopējo megastonu skaitu ir izdevies palielināt līdz 790000.

Diemžēl ļoti pieaudzis ir arī velnišķo megastonu skaits, sasniedzot 126000.

Tā ir liecība, ka skolas laikā vinā ievadīta ne tikai Dieva kārtībai atbilstoša informācija, bet arī tai neatbilstošā velnišķa.

Turklāt velnišķā daudz lielākā mērā nekā dievišķā, uz ko pilnīgi nepārprotami norādīja atbilstošas informācijas megastonu skaits. Skolas laikā dievišķā informācija bija ieprogrammēta 94000 megastonu, bet velnišķā 117000. Ar to arī izskaidrojama Edoni pretestība un nevēlēšanās apgūt konkrētas mācību sistēmas programmas. Edoni likteni šajā gadījumā noteica tie, kas noteica obligātu šīs mācību programmas apguvi, nedodot alternatīvas mācību iespējas. Ja tādas būtu, tad Edoni nebūtu pieļāvis Jānim mācīties padomju skolu programmu, bet virzījis vinu pa 100% dievišķu izglītības ceļu. Ja nebūtu šādas 100% pareizas izglītības sistēmas, tad vismaz daudz labāk būtu, ka izglītība skolā nebūtu obligāta, ja tādā mērā izkropļo dvēseli.

Zināmā mērā Edoni ir pateicīgs šim padomju laikam, jo tas, protams, bija nesalīdzināmi labāks par to ārprātu, kas Latvijā sāka valdīt 90-to gadu sākumā, kad tā, kā daudzi uzskata, atguva neatkarību.

Tas, kas šodien tiek mācīts Latvijas skolās, ir nesalīdzināmi bīstamāk par to, kas notika padomju laikā. Visi Latvijas skolu bērni daudz intensīvāk tiek programmēti (mācīti) dzīvot Dieva kārtībai neatbilstošu dzīvi. Tas ļoti strauji noved pie šo bērnu dvēseļu degradācijas. Ja šis ārprāts netiks apturēts, sekas būs smagas.

Pamatā varēja uzskatīt, ka izglītības sistēma Edoni bija vairāk sakropļojusi nekā devusi kādu labumu. Turpmākajā dzīvē Edoni mēģinās būt uzmanīgāks un nepieļaus nepareizu ietekmi uz sevi un Jāni.

Lielas izaugsmes iespējas un cerības Edoni saistīja ar jauno darba vietu Bauskas

CBR 10.

Sākotnēji Jāna un Edoni dzīvē tiešām bija daudz jauna, agrāk nepiedzīvota, bet pamazām Edoni juta, ka arī šeit nav īstā vieta, kur Jānim būtu jāstrādā, un vinš sāka virzīt Jāna domas uz to, ka jāmeklē darbs citur. Pats Jānis sākotnēji tā nedomāja, tāpēc brīžiem starp viniem abiem valdīja nesaskanas.

Jānis strādāja par šoferi sagādes daļā un tiem, kas padomju laikā nodarbojās ar sagādi, uzreiz ir skaidrs, ka šis darbs saistījās ar kukuļdošanām, iedzeršanām un citām negācijām. Jānis kā šoferis pats gan ar to visu nenodarbojās, bet to darīja vina vadātie sagādnieki. Jānis to visu redzēja un vinam riebās gan tas, ka tiek doti kukuļi, gan sagādnieku nodzertie, pastāvīgi piepampušie mūļi.

Tas Jānim lika daudz domāt par padomju sistēmas divkosību, kur aiz skaistām dievišķām teorijām slēpās velnišķi darbi un to darītāji.

Jānis savus šofera pienākumus centās pildīt godprātīgi un tas tika atbilstoši novērtēts ar fotogrāfijas ievietošanu Goda plāksnē un citiem apbalvojumiem. Acīmredzot, tas bija par iemeslu piedāvājumam stāties kompartijā.

Jānis ikdienā bija ciešā saskarsmē ar daudziem komunistiem un tie ar savu darbību izsauca pretīguma sajūtu. Tie paši kukuļdevēji un dzērāji bija komunisti.

Lai gan Jānis tikko bija sācis dzīvot savu trešo desmitgadi un no tā visa maz ko saprata, vienīgi vinam bija pilnīgi skaidrs, ka kompartijas biedrs vinš nebūs tikai tāpēc, ka partija ir pilna ar absolūti tās teorijām neatbilstošiem cilvēkiem.

Vēl pirms tam, izdarot uz vinu spiedienu, Jānis bija ievilināts komjaunatnē, kurā skolas laikā kategoriski atteicās stāties.

Būdams ierindas komjaunietis, bet vēlāk ievēlēts par Bauskas CBR 10 komjaunatnes pirmorganizācijas sekretāru, Jānis saprata daudz vairāk, nekā būdams šīs organizācijas biedrs. Ja sākumā Jānim likās, ka komjaunatnes pagrimums saistīts ar tās līderu pagrimumu, tad pats, kļūstot par līderi, ieraudzīja, ka komjaunatne ir slima, sākot no ierindas biedra līdz PSRS komjaunatnes augstākajiem vadītājiem.

So organizāciju veidoja garīgi slimi cilvēki bioroboti, kuri nespēja patstāvīgi domāt, rīkoties, un sevi, nezin kāpēc, uzskatīja par šīs valsts jaunatnes garīgajiem līderiem, faktiski būdami marionetes.

Daudz šīs Jāna izpratnes veidošanā, protams, piedalījās Edoni, jo vinam bija svarīgi, lai Jānis iziet caur šīm sistēmām un labāk izprot, kas tās veido un kāpēc tieši tā veido. Edoni bija jāpaaugstina Jāna smadzenu gudrība, lai tās patstāvīgā režīmā spētu apstrādāt arvien sarežģītāku informāciju.

Kaut ko pārveidot šajā kroplajā komjaunatnē, atbilstoši tās teorijām, bija pilnīgi neiespējami.

Jebkurš garīgi vesels cilvēks, kas ienāca komjaunatnē tika ātri pārprogrammēts, vai arī izslēgts no tās rindām par neatbilstību. Interesanti bija tas, ka visvērtīgākie skaitījās tieši tie biedri, kas bija visvairāk degradējušies.

So iemeslu dēļ, kad Jānim piedāvāja stāties partijā, vinš pats un Edoni tam bija kategoriski pret, jo saprata, ka partijā šīs negācijas ir vēl augstākā līmenī.

Jau esot komjaunatnes rindās, Jānis ar Edoni strauji degradējās, jo nedzīvoja saskaņā ar tās statūtiem, bet dzīvot atbilstoši tiem nevarēja pat pie labākās gribas. Vajadzēja izstāties no komjaunatnes kā velnišķas organizācijas, bet arī tas bija bīstami Jāņa nākotnei.

Edoni zināja, ka saskaņā ar Dieva likumiem viņa megastonos nepārtraukti fiksējas velnišķa rīcība, jo viņš pieļāva kompromisus ar pašu velnu, kas bija pārņēmis komjaunatni. Cilvēkiem šis vārdu salikums liksies dīvains komjaunatne velna pārņemta, bet patiesība bija tieši tāda. So organizāciju bija pilnībā pārņēmuši astronoīdi un tāpēc darbos kropļoja daudzas dievišķas teorijas, kas bija ietvertas komjaunatnes statūtos.

To gan redzēja, gan saprata tajā laikā Edoni, bet Jānis par to uzzinās daudz vēlāk, pārkāpjot savas dzīves 40 gadu slieksni.

CBR 10 nomainījās partijas sekretāri un Jānim atkārtoti tika izteikts priekšlikums stāties partijā. Jānis atteicās, atklāti pasakot, ka negrib atrasties vienā organizācijā ar dzērājiem un noziedzniekiem. Soreiz jaunais partijas sekretārs nelikās mierā un izteica spēcīgus argumentus: "Jāni, es tev pilnībā piekrītu. Tieši tāpēc tu un tev līdzīgi ir vajadzīgi, lai iztīrītu partijas rindas no drazām, bet to var izdarīt tikai kārtīgu cilvēku vairākums. Patreiz vairākums ir tādu, kas neatbilst partijas biedra statusam, bet viņi taču paši sevi nemetīs ārā no partijas."

Sī un cita Jānī ievadītā informācija lika viņam daudz domāt par to, vai viņš ir tiesīgs palikt ārpus šīs cīņas lauka.

Ilgu pārdomu vadīts, Jānis pieņēma lēmumu stāties komunistiskajā partijā, lai, būdams tās biedrs, palīdzētu to attīrīt no iekšienes.

Edoni šis Jāņa lēmums likās kā neprāta izpausme. Vēl nesen viņš Jānim bija palīdzējis saprast, kas notiek komjaunatnē, un arī to, ka partijā noziedzības līmenis ir vēl augstāks, bet Jānis naivi iedomājas, ka partijā viņš spēs darboties sekmīgāk. Cik daudz nāksies par šo Jāņa kļūmīgo soli ciest Edoni, to tajā situācijā vēl pilnībā paredzēt bija grūti, bet, lai kā arī nebūtu, Edoni pienākums ir turpināt Jānim palīdzēt, cik vien ilgi tas būs iespējams.

Vispirms Edoni ar steigu plānoja panākt Jāņa pāreju strādāt uz citu darba vietu, jo redzēja, ka strādājot CBR 10 attīstījušās Jāņa smadzenes, bet viņš Edoni degradējas arvien vairāk. Darba uzdevumi Jānim arvien biežāk atkārtojās, tāpēc jauna informācija Jānī gandrīz vairs neienāca. Arī Edoni talanti šajā darbā varēja izpausties tikai retās situācijās.

Darba kolektīvā bija arī daudz astronoīdu, kas ļoti nelabvēlīgi ietekmēja Edoni. So konfliktu rezultātā viņam megastonu skaits 5 gadu laikā bija samazinājies līdz 639000. Tātad atkal iznīcināti 151000 megastonu vērtīgas informācijas. Turklāt velnišķo megastonu skaits bija audzis līdz 210000. Piecu gadu laikā Edoni bija papildus iedzīvojies grēku sarakstā, kas tika fiksēti 84000 megastonos.

īsā laikā Edoni panāca to, ka Jānis pārgāja darbā uz Bauskas 28.Autotransporta uzņēmuma (ATU 28) starppilsētu pārvadājumu kolonnu.

Seit kā tālbraucējs Jānis sāka ceļojumus pa plašo Padomju Savienību. Strādāja viens pats un saskarē ar citiem cilvēkiem nonāca tikai kravas saņemšanas vai nodošanas laikā un tajās reizēs, kad atgriezās garāžā, lai saņemtu jaunu darba uzdevumu.

Ceļojumi pa PSRS deva iespēju saskarsmei ar dažādu tautību cilvēkiem un viņu dzīvesveidu. Tas deva ļoti daudz jaunu zināšanu gan Jānim, gan Edoni. Viņi abi strauji garīgi

auga, bet auga arī vinu pārkāpumu skaits.

Lai brauktu tālos reisos, bija jādod kukuļi dispečerei, lai kvalitatīvi saremontētu automašīnu, bija jāpiekukuļo atslēdznieki.

Protams, Jānis varēja nedot kukuļus, bet tad vinam tālos reisus neredzēt kā savas ausis un arī mašīnas pienācīgu tehnisko stāvokli vinš bez tā nevarētu nodrošināt. Sādas darbības bija grēcīgas, bet pašus briesmīgākos pārkāpumus Jānis pieļāva, vedot kravas uz citiem PSRS reģioniem.

Vienīgie tālie reisi Bauskas ATU 28 saistījās ar ābolu vīna transportēšanu no Bauskas SKF uz Krieviju, Tatāriju, Cuvašiju un citām republikām. Jānis pats alkoholu nelietoja, bet tajā pašā laikā neapzinājās, ka to nedrīkst dot arī citam. Pat 50 gramu alkohola glāzes pasniegšana otram cilvēkam, Dieva acīs ir liels grēks, jo neviens nav tiesīgs veicināt otra cilvēka degradāciju. Bet Jānis transportēja alkoholu uz citām republikām, citu tautu nodzirdīšanai, veselām kravām. Tas, ka Jānis nesaprata, cik noziedzīgu darbību vinš veic, pārvadājot alkoholu, Dieva skatījumā neatbrīvoja no atbildības Edoni. Vina megastonos tika fiksēta ne tikai katra alkohola krava, bet pat katra pudele, ko pārveda Jānis.

Redzot, ka cita rakstura kravu tāliem reisiem šajā uznēmumā nebūs, bet pats darbs braukšana ir interesants, Edoni lika Jānim meklēt darbu citur.

Pārskatot savus megastonus, Edoni konstatēja, ka darbs Bauskas ATU 28 trijos gados paaugstinājis vina informatīvo bāzi līdz 800000 megastonu, dodot klāt agrākajiem 161000 megastonus. Tātad šis laiks bijis auglīgs.

Tajā pašā laikā pārkāpumu skaits mazinājies līdz 170000. Trīs gadu garumā bija izdevies dzēst ~ 40000 velnišķo megastonu.

Ja nebūtu fiksējušies jauni pārkāpumi, saistībā ar iepriekš minēto, tad Edoni būtu izdevies attīrīties no velnišķajiem megastoniem, samazinot to skaitu zem 100000.

Visu rādītāju uzlabošanās izskaidrojama ar to, ka iepriekšējā darbavietā Jānis ar Edoni katru dienu atradās velnišķā vidē un ietekmējās no tās, bet ATU 28 saskarsme ar šo vidi notika reti. Tāpēc Edoni varēja vieglāk vadīt Jāni ikdienas dzīvē, atbilstoši Dieva likumiem un uzlabot ne tikai Jāna informatīvo bāzi, bet arī pats savējo.

Cerībā strādāt vietā, kur ir vēl plašāka maršrutu un kravu izvēle, Jānis iekārtojās darbā Rīgas AK 4.

Drīz vien abi ar Edoni vini konstatēja, ka, no vilka bēgdami, ir nokļuvuši pie lāča.

Ja Bauskas ATU 28 kukuļdošana bija epizodiska un no tās varēja izvairīties, tiesa, nopietni sev sarežģot dzīvi, tad Rīgas AK 4 darbs bez kukuļdošanas nebija iedomājams. Tur bija izveidota labi atstrādāta un noregulēta naudas izspiešanas sistēma.

Jau iestājoties darbā, Jānim uzradās "darbaudzinātāji", kas norādīja: "Ja gribi normālu automašīnu, maksā kolonnas priekšniekam, tāpat arī par piekabi. Par automašīnas remontu jāmaksā atslēdzniekam, bet, lai vinu dabūtu meistaram." Tāpat tika norādīts kam un apmēram cik jāmaksā, lai iegūtu vajadzīgās rezerves daļas.

Lai to visu apmaksātu, vajadzīga laba alga, bet, lai pie tās tiktu, jābrauc labi apmaksātos reisos, par kuriem savukārt jāmaksā dispečerei.

Kā vēlāk izrādījās, lai cik arī laba nebūtu alga, ar to nevar nomaksāt visu, kas no šofera

tiek prasīts.

Tā tālo reisu šoferi tika piespiesti nodarboties ar papildus mahinācijām, lai iegūtu iztrūkstošo naudu un vēl nodrošinātu sev iztiku.

Pamatā tālo reisu šoferi piepelnījās ar "kreiso" kravu pārvadājumiem un kā tajā laikā sauca spekulāciju. Dažādas preces, kas bija deficīts citos reģionos, tika vestas uz turieni, bet no citiem reģioniem uz Latviju, pārdodot tās, protams, par paaugstinātu cenu.

Arī Jānis iesaistījās šādos nelikumīgos darījumos un kur tas veda, jūs saprotat paši.

Edoni ļoti pretojās Jāņa darbībai šajā velna radītajā sistēmā, bet bija bezspēcīgs, jo Jānis ļoti vēlējās šo darbu un tāpēc arī pieņēma šos astronoīdu radītos papildnoteikumus. Jānis gribēja pierādīt sev un citiem, ka viņš var sasniegt virsotni savā profesijā, un viņš to pierādīja, neskatoties uz to, ka šī virsotne bija velnu pilna.

Jānim, protams, bija pretīgi šie papildus noteikumi, kas bija jāpilda, lai strādātu viņa izvēlēto darbu, bet tos neievērot viņš nevarēja. Tad bija jāiet prom no AK 4.

Velnu noteikumus Jānis pildīja tādā līmenī, ka tie viņa fotogrāfiju ielika Goda plāksnē, bet darba grāmatiņā ierakstīja pateicību par labu darbu. Turklāt Jānis bija arī savas auto kolonnas partijas grupas vadītājs.

Tas viss, kā redzat, pilnībā atbilda tā laika sistēmas prasībām visā Padomju Savienībā. Kā labākie, kā piemērs citiem tika izvirzīti visnegodīgākie cilvēki.

Vai tas bija normāli, ka Jānis spekulants un cilvēks, kas valsts mašīnu izmanto nelegālu kravu pārvadāšanai, regulāri piekukuļo ne tikai AK 4 darbiniekus, bet arī ceļu policiju un citu dienestu pārstāvjus, AK 4 tiek pasniegts kā paraugs citiem.

Ja kāds domā, ka AK 4 augstākā administrācija nezināja par šo Jāņa nelegālo darbību, tad maldās. Viņi, atsevišķas mantas, kuras Jānis piegādāja kā spekulatīvo preci, ņēma tieši no viņa. Visvairāk "Žiguļu" detaļas.

Arī naudiņa, ko šoferi deva kolonnu priekšniekiem, dispečeriem, remontdienestiem, protams, nepalika 100% viņu rīcībā, jo daļa bija jāatdod uz augšu tiešajiem priekšniekiem un tā līdz direktoram. Bet, protams, arī direktoram nepalika visa nauda, jo virs viņa bija "Autotransporta un Soseju ministrija" ar tās korumpētajiem ierēdņiem un ministru.

Laikā, kamēr Jānis strādāja AK 4, Edoni neatlaidīgi mudināts, viņš paralēli izpētīja darba organizāciju Rīgas autobusu parkā un Rīgas taksometru parkā, kā arī citos autokombinātos, kas nodarbojās ar kravu pārvadājumiem.

Jānim visos šajos autotransporta uzņēmumos izdevās atrast sabiedrotos, kas palīdzēja iegūt informāciju par visur izveidotu nelegālas naudas ieguves sistēmu.

Iegūtā informācija bija šokējoša. Mafijas naudas mašīna, kuras mehānisms bija labi noregulēts, deva šai noziedzīgajai organizācijai naudas summas, kas sniedzās miljonos rubļu. Un Jānis šajā noziedzīgajā grupējumā bija kļuvis par vienu no maziem naudas pumpīšiem, kas to pārsūknēja uz augšu.

Jānis saprata, ka bija vērts tik zemu krist, lai iegūtu augstvērtīgu informāciju par kompartijas vadītāju izveidoto noziedzīgo mafijas struktūru. Visaugstākā līmeņa partijas funkcionāri bija pie tā vainīgi.

Jānis saprata, ka cīnīties ar to ir gandrīz neiespējami un pašnāvnieciski, bet jācīnās ar to bija. Kad Jānis savas apzinas līmenī bija ļoti dziļi izpratis to, kas notiek Latvijā un visā Padomju Savienībā, Edoni arvien intensīvāk vinu mudināja pieteikt karu noziedzniekiem. No vienas puses šī cīna izskatītos kā neprāta izpausme un tāpēc to nevajadzētu sākt, bet no otras puses Jānis par to domāja arvien vairāk, tikai nezināja, kā to realizēt.

Palīdzēja tas, ka pie varas PSRS nāca Gorbačovs, kurš aicināja visus paātrināti pārkārtoties. Jānis saprata, ka augstākais līderis aicina palīgā visas PSRS tautas sakārtot valsti, jo tā kā tas ir bijis līdz šim turpināties nedrīkst, bet bez tautas atbalsta vinš nespēj iztīrīt partiju no noziedzniekiem.

Jānim likās, ka vina stunda ir situsi un jādodas cīnā.

Sākotnēji vinš nolēma uzstāties partijas sapulcē, kurā AK 4 direktors Locavs lielījās par uznēmuma plānu izpildi, ko iepriekš bija darījis zināmu laikrakstā "Rīgas Balss" ar žurnālista Jāna Rimšāna palīdzību.

Partijas sapulcē Jānis atklāti pateica, ka patreizējo mēneša plānu tālbraucēji pie pareizas darba organizācijas var izpildīt divās nedēļās un ka plāni ir apzināti samazināti, lai atlikušās divas nedēļas automašīnas varētu vadāt nelegālās kravas. Jānis skāra arī citus apzināti nepareizi veidotus darba organizācijas jautājumus, kas saistījās ar mafijas interesēm.

Visi klausījās kā sastinguši, bet iekšēji daļa Jāna teikto uztvēra ar lielu atbalstu, daļa ar nicinājumu. Sī Jāni nicinošā daļa pamatā pārstāvēja AK 4 administrāciju.

Nākošajā dienā pēc sapulces Jāna fotogrāfija tika iznemta no Goda plāksnes un saplēsta, bet Jānis nepilna mēneša laikā sanēma trīs rājienus, tika izmests no darba un izslēgts no partijas. Pirmajās dienās pēc sapulces Jānim atnēma arī furgonu un sagrieza to metāllūžnos, pazinojot, ka tas savu laiku nokalpojis. Furgons, kurš tika sagriezts, faktiski bija labākais, kas tolaik bija AK 4 rīcībā, bet pēc papīriem tas savu laiku bija nokalpojis un formāli to varēja iznīcināt.

Jānis, protams, bija rēķinājies ar uzbrukumiem un darba zaudējumu, bet tas, ka vinu izslēgs no partijas vinu nošokēja. Vinš bija atsaucies aicinājumam pārkārtoties un spēra pirmos soļus, lai mainītu savu un citu attieksmi pret darbu.

Formāli Jāni varēja izslēgt, jo vinš ar savu darbību neatbilda partijas biedra statusam, bet vinu izslēdza tie, kas šo noziedzīgo darbību faktiski organizēja. Un ne jau par Jāna faktiskajiem pārkāpumiem.

Jānim nepatika spekulēt un nodarboties ar citām nelikumīgām lietām, jo tas bija ne tikai bīstami, bet aiznēma arī ļoti daudz laika. Jānis bieži brauca neatpūties, neizgulējies pa 1000 un vairāk km, jo bija jāatgūst laiks, kas tika zaudēts, organizējot papildus mahinācijas.

Sī nelikumīgā darbība nedeva arī iespēju nopelnīt, bet tikai palīdzēja saglabāt daļu algas. Viss papildus nopelnītais un vēl algas daļa bija jāatdod šiem izspiedējiem.

Ļoti gribējās strādāt par tālbraucēju, godīgi pārvadājot kravas, bez blakus lietām, bet sistēma to neļāva.

Kad mainīt sistēmu aicināja līderis no augšas un cilvēki no apakšas atsaucās, sistēma šos cilvēkus samala.

Jānis saprata, ka ar vinu notiek tik strauja un demonstratīva izrēķināšanās tāpēc, lai citi neuzdrošinātos darīt ko līdzīgu. Un vairums AK 4 šoferu arī nobijās un liedza savu atbalstu,

lai gan sākumā to bija snieguši.

Jānis nolēma nepadoties un griezās tiesā, lai atjauno darbā un Rīgas pilsētas partijas komitejā ar lūgumu atjaunot partijā.

Paralēli Jānis uzrakstīja iesniegumu Rīgas pilsētas Maskavas rajona prokuratūrai, atklājot Rīgas AK 4 organizētās noziedzības sistēmu.

Sākās organizēts terors pret Jāni un Edoni. Fiziskajā plānā pret Jāni mēģināja safabricēt dažāda rakstura krimināllietas. Bija mēģinājumi iedabūt viņu psihiatriskajā slimnīcā un iespaidot fiziski. Vairākkārt Jāni bez kāda iemesla aizturēja milicijas darbinieki un ievietoja izolatorā.

Smalkajā plānā astronoīdi intensīvi uzbruka Edoni un tas ar grūtībām glāba savu un Jāņa dzīvību.

Jāni neskaitāmas reizes sauca uz prokuratūru, miliciju un citām iestādēm. Nācās iziet daudz pārbaudījumu un nesabrukt, bet turpināt cīņu.

Kārtējās nopratināšanas laikā Jānis juta, ka viņa prāts darbojas savādāk nekā parasti. Savādāk tas darbojās visās ekstremālās situācijās, kurās Jānis šajā laikā nokļuva. Tas darbojās tik perfekti, ka ienaidniekam neizdevās Jāni ievilināt nevienās lamatās, bet, ja bija paredzēta Jāņa fiziska iespaidošana, tad ienaidnieks vienmēr palika zaudētājos, lai kāds skaitliskais pārspēks arī nebūtu viņu pusē.

Toreiz Jānis vēl nesaprata, ka kritiskās situācijās Edoni nepaļaujas uz Jāņa paša apziņu un 100% pārņem tā vadību. Tur arī visu uzvaru noslēpums Edoni spēja un drosme vadīt Jāni. Edoni bija pieredzējis karotājs, gan iemiesojoties, gan arī elles apstākļos, kur velnu ka mudž, tāpēc uz Zemes velnu un to pakalpiņu uzbrukumi viņu nebiedēja un viņš veiksmīgi tos sakāva vienu pēc otra. Protams, bez ievainojumiem kaujas nebeidzās.

Tā kā Rīgas pilsētas Maskavas rajona prokuratūra nekādus pārkāpumus AK 4 administrācijas darbā neatklāja, Jānis uzrakstīja iesniegumu Rīgas pilsētas prokuratūrai. Arī tā nesaskatīja noziedzīgas darbības. Vēlāk arī Latvijas prokuratūra neko noziedzīgu neatrada, lai gan tai materiāli tika doti plašāki, par visas ministrijas sistēmu kopumā un liecības deva dažādu autouzņēmumu darbinieki.

Noziegumu atklāšanas vietā liecību devēji prokuratūrās izpelnījās draudus par to, ka apmelojot godīgus cilvēkus un tāpēc varot tikt saukti pie atbildības.

Tā Jānim atklājās, kam īsti kalpo prokuratūra un Iekšlietu ministrijas struktūras. Tas jau bija pārāk nopietni. Arī tiesās par atjaunošanu darbā uzvarēja meli nevis patiesība. Arī ar tiesām viss kļuva skaidrs.

Atlika vienīgā cerība Rīgas pilsētas partijas komiteja, kuras pirmais sekretārs bija Klaucēns.

Sākotnēji manu personīgo lietu izskatīja un slēdzienu deva Kuņicins, kuru bija nozīmējusi attiecīgā komisija. Viņš bija ebrejs pēc tautības un tas Jānim likās aizdomīgi.

Pirms šiem sarežģījumiem Jānis nešķiroja cilvēkus pēc tautībām, bet tagad, kad sākās šī cīņa, aizdomīgi likās tas, ka AK 4 administrācija ar direktoru Locovu priekšgalā sastāv no ebrejiem. Prokurori, pie kuriem sauca Jāni, vairumā bija ebreji.

Autotransporta un šoseju ministrijas vadošie ierēdņi ebreji, bet ministrs viņu rokās tikai tāda marionete. Citu uznēmumu vadītāji šajā ministrijā arī ebreji vai to pakalpini. Arī žurnālists Jānis Rimšāns, kas publicēja melīgu informāciju par AK 4, ir ebrejs. Vini visi veidoja šo mafiju un sargāja tās pozīcijas, tāpēc pret šo Rīgas pilsētas partijas komisijas pārstāvi Kunicinu Jānim bija pamatotas aizdomas un tās drīz apstiprinājās.

Kunicins partijas komisijai pazinoja, ka pret Jāni vērstās apsūdzības atbilst patiesībai, lai gan faktiski tās bija safabricētas.

Jānis noprotestēja Kunicina darba rezultātus un lietu vēlreiz izmeklēja pensionēts krievu cilvēks, kura uzvārdu diemžēl šobrīd neatceros.

No šī brīža lietas iegāja normālās sliedēs un partijas komisijas sanēma patiesu un pilnīgu notikumu atspoguļojumu. Balstoties uz šo patiesību, komisija pienēma lēmumu rekomendēt Rīgas pilsētas partijas birojam atjaunot Jāni partijā.

Pienāca biroja sēdes diena un Jānis gaidīja savu rindu.

Izšķirošais brīdis bija klāt un Jāni aicināja iekšā.

Lietas izskatīšanas laikā vairums biroja pārstāvju bija pret Jāna atgriešanos partijā un tikai divi iestājās par to, lai Jānis tiktu reabilitēts. Sie divi bija Klaucēns un Rubiks. Birojā Jānis redzēja daudz savu ienaidnieku. Tur bija Maskavas rajona pirmais sekretārs, Rīgas pilsētas prokurors un citi mafijas pārstāvji, kas bija personīgi ieinteresēti neļaut Jānim uzvarēt, un par to liecināja vinu teiktais. Pieļaut Jāna atgriešanu partijā nozīmēja atzīt pret mafiju vērstās Jāna apsūdzības.

Visaktīvāk par Jāna aizstāvību iestājās Alfrēds Rubiks. Jānis šo cilvēku nepazina un tāpēc ar apbrīnu vinā klausījās. Jānis saprata, ar ko riskē šis cilvēks, neskatoties uz to, cik augstu amatu vinš ienem. Jānis zināja, ka mafijas vīri ienem krietni augstākus postenus par Rubiku un vini neatstās to nesodītu.

Tajā biroja sēdē Jānis vēl nesaprata, ka būtībā šī Rubika un Klaucēna cīna pret nospiedošo vairākumu nav tik daudz cīna par Jāni, cik cīna pret mafiju, izmantojot šo konkrēto gadījumu ar Jāni.

Tikai Edoni saprata, ka šie divi vīri ir ienēmuši pozīcijas, uz kurām aicināja Gorbačovs, un šīs pozīcijas vinus vienoja ar Jāni. Tikai Jānis cīnījās savā izpratnes līmenī, bet šie divi vīri, protams, saprata daudz vairāk, tāpēc vinu drosme bija apbrīnas vērta.

Sēžot un klausoties visā, kas tika runāts, Jānis bija pārliecināts, ka partijā atjaunots

netiks.

Balsojums bija šokējošs. Ar dažu balsu pārsvaru tika nobalsots, ka Jānis partijā atjaunojams.

Tajā brīdī no smagajiem pārdzīvojumiem Jānis vairs nebija spējīgs loģiski domāt un izprast, kāpēc runās nospiedošais vairākums bija pret Jāni, bet nobalsoja vinam par labu.

Tikai vēlāk Jānis saprata, ka šāds balsojums bija pateicoties Rubikam un Klaucēnam. Lai gan daudzi mafijas pārstāvji šos abus cilvēkus mēģināja pārliecināt, cik Jānis ir slikts, Rubiks ar Klaucēnu pārāk labi zināja, kas ir šie cilvēki paši un tāpēc neticēja viniem un stabili stāvēja savās pozīcijās.

Bet Jāna ienaidnieki, redzēdami, ka Rīgas divi galvenie cilvēki aizstāv Jāni, baidījās balsot pret Jāni, jo tā vai citādi atradās Klaucēna vai Rubika pakļautībā un balsojums pret Jāni

faktiski būtu balsojums pret abiem līderiem.

Pēc ilgas, smagas cīnas Jānis bija guvis pirmo nopietno uzvaru vinš atkal bija kļuvis par komunistiskās partijas biedru un sāka apmeklēt partijas sapulces AK 4. Interesanti, ka cīnoties par atjaunošanu darbā, Jānis bija zaudējis 14 tiesas sēdēs, bet uzreiz pēc atjaunošanas partijā arī tiesa atjaunoja Jāni darbā. Tā bija liecība par partijas tiešu ietekmi uz tiesas spriedumiem.

Sis cīnas posms bija noslēdzies, bet pati cīna turpinājās, pārcēlusies uz augstākiem varas ešaloniem, vairs tik tieši neskarot pašu Jāni.

Jau pirmajā partijas sapulcē, kuru apmeklēja Jānis pēc atjaunošanas partijā, tika nolasīta Pugo parakstīta vēstule, kurā bija teikts, ka Jānis partijā atjaunots nepamatoti un Latvijas KP CK liks Rīgas pilsētas partijas birojam lietu pārskatīt. Tā bija liecība par mafijas ietekmi pat uz tādiem vīriem kā LKP CK pirmo sekretāru Borisu Pugo. Ja tāda līmena cilvēks nolaižas līdz maza cinīša līmenim Jāna personā, tad tā ir nopietna liecība tam, cik precīzi Jānis trāpījis mērķī.

Jānim pienāca zina, ka jāierodas pie Rīgas pilsētas partijas komisijas vadītāja. Radās doma, ka viss var notikt tā, kā bija rakstīts Pugo vēstulē, bet izsaukumam faktiski bija citi iemesli. Cilvēks, ar kuru runāja Jānis, interesējās, vai Jāni liek mierā un vai pēdējā laikā nav bijuši kādi ārkārtēji notikumi saistībā ar šo lietu. Jānis atbildēja, ka viss esot kārtībā. Jāni informēja, ka CK ir devusi rīkojumu vina lietu pārskatīt un izslēgt Jāni no partijas, un, ja to nedarīs Rīgas pilsētas partijas komiteja, tad to liks izdarīt Rīgas pilsētas Maskavas rajona partijas komitejai. Uz to Centrālkomitejai ir atbildēts, ka Jāna lieta pārskatīta netiks, bet, ja to mēģinās darīt zemāka līmena partijas komiteja, tad tas izsauks nepieciešamību nopietnāk vērsties pret CK nelikumīgo darbību.

Jāna dēļ veidojās karš starp divām kompartijas institūcijām LKP CK un Rīgas pilsētas PK. Cilvēks, kurš runāja ar Jāni, prasīja, vai pietiks drosmes un spēka cīnīties līdz galam, uz ko Jānis atbildēja jā.

Redzēdams, ka lietas kļūst arvien nopietnākas un Latvijā taisnību meklēt ir bezcerīgi, Jānis sēžas vilcienā un dodas uz Maskavu. Tur vinš griežas PSRS prokuratūrā un PSRS KP CK, bet konstatē, ka šīs struktūras ir tā paša mafiozā grupējuma galvgalis. Te Jānis saprot, cik neapskaužamā situācijā ir Gorbačovs un cik lielā mērā ir apdraudēts vinš pats un PSRS drošība. Te kļūst vēl skaidrāks, kāpēc Gorbačovs lūdz palīgā visas PSRS tautas īstenot pārkārtošanos. Tas kļūst skaidrs tāpēc, ka gan PSRS KP CK, gan PSRS prokuratūrā ar vinu runā ebreji.

Jānim ir skaidrs, kas veido šo noziedzīgo astronoīdu sistēmu un tā nebūt nav krievu tauta, kā uzskata vairums latviešu.

Jānis pienem lēmumu iet Maskavā uz VDK un jāatzīst, ka tā ir tikai otrā vieta pēc Rīgas pilsētas PK, kur vinu nopietni uzklausa. Līdz šim vinš ar savu informāciju vairumā gadījumu ticis izsmiets un iebiedēts. Tur apstiprina, ka pamatā situācija ir zināma, bet detalizētāk ar to strādā Rīgas kolēģi. Jānim tiek vaicāts, vai vinš neiebilst, ka šo lietu vini nodos Latvijas VDK. Jānis neiebilda, jo tā bija vienīgā institūcija Latvijā, kur Jānis nebija griezies pēc palīdzības. Maskavieši teica, lai Jānis brauc mājās un gaida, jo rīdzinieki paši vinu

sameklēs. Bet, ja kaut kas notiks ne tā kā vajadzētu, lai zvana uz Maskavu.

Tā arī notika. Jau nākošajā dienā pēc atgriešanās no Maskavas Jāni sameklēja un lūdza izstāstīt visu, kas zināms. Jānis saaicināja kopā visu savu grupu, kas strādāja dažādos uzņēmumos un cilvēki VDK darbiniekiem izstāstīja visu, ko zināja. Viss stāstītais daudzu stundu garumā tika arī ierakstīts audiokasetēs. Sis VDK darbinieks bija pirmais cilvēks Latvijā, kas sīkumos interesējās par mafiozo sistēmu, atšķirībā no prokuratūras un Iekšlietu ministrijas darbiniekiem, kuri tikai izlikās, ka mēģina kaut ko darīt.

Nākošajā dienā pēc šīs tikšanās AK -4 uzradās CK pārstāvis, kas tikās ar Jāni, lai atkal izdarītu uz to spiedienu un liktu izbeigt iesākto cīņu. Arī šis cilvēks bija ebrejs.

Cīņa turpinājās, jo Jānis jau bija izcīnījis tikai sevis atjaunošanu darbā un partijā, bet nebija panācis nevienu mafiozās sistēmas pārstāvja sodīšanu.

Pēc dažām dienām no pirmās tikšanās brīža, Jāni uz sarunu uzaicināja tas pats VDK darbinieks, kas tikās pirmajā reizē. Viņš ļoti godīgi izstāstīja, ka palīdzēt man nevarēs, jo tiklīdz sācis strādāt ar manis doto informāciju uz viņu izdarīts liels spiediens no VDK vietējās vadības puses. Viņš pats, apejot savu priekšniecību, nav tiesīgs zvanīt uz Maskavu, bet lai to nekavējoties darot es, un lai zvanot uz to telefonu, kas man iedots Maskavā, jo pretējā gadījumā man varot klāties ļoti slikti.

Jāatzīst, ka Jānim, kurš agrāk nekad nebija saskāries ar šīs iestādes darbību, bet bija tikai dzirdējis par tās briesmu darbiem, sāka rasties simpātijas pret VDK un tās darbiniekiem. Jānis saprata, ka arī šajā valsts struktūrā ne viss ir kārtībā, bet tur strādā daudz augsti izglītotu, inteliģentu, godprātīgu cilvēku, kas paši ir astronoīdu veidotās sistēmas upuri. Tieši VDK bija tie, kas apstiprināja, ka PSRS faktisko vadību pārņēmusi ebreju struktūra, ko sauc par masonu ložu. Tie bija VDK cilvēki, kas pēc Jāņa dotajiem uzvārdiem, viņam apliecināja, ka visi viņa satiktie cilvēki, kas organizējuši pret viņu noziedzīgu darbību, ir ebreji. Viņi Jānim arī palīdzēja saprast, ka tieši ebreji un to pakalpiņi ir pārņēmuši PSRS kā ļaundabīgais audzējs. Ja no tā netiks vaļā, tad valsts mirs. Tā arī notika. PSRS tika nogalināta, jo kā veselums, kur augstākā vara var apvienoties ar tautu, tā kļuva bīstama masonu grupējumiem.

Plānprātīgā latviešu tauta pat nenojauta, ka ar viņiem tiek manipulēts un ka viņi paši sev padarīti par lielākajiem ienaidniekiem.

Tie, kas bija Latvijas un tās vienkāršo cilvēku draugi, tika apmeloti un tāpat kā Alfrēda Rubika gadījumā pat ielikti cietumā. Pie varas atkal tie paši masonu grupējumi, kuru pārstāvjus sava akluma pēc mēs ievēlam parlamentā un citur, bet patiesas šīs valsts pamatiedzīvotāju draugus uzskatām par ienaidniekiem.

Es nevarēju savā grāmatā neizdarīt šo atkāpi, jo visam šeit aprakstītajam ir vistiešākais sakars ar mūsu dvēseļu darbību. Armagedons lielā kosmiskā kauja risinās tieši dvēseļu līmenī, bet fiziskajā plānā ir tikai niecīgas šīs kaujas atblāzmas.

Viss dzīves periods no 1983. līdz 1987.gadam, kad Jānis strādāja AK 4 un cīnījās ar mafiju bija Edoni kā dvēseles cīņa ne tikai ar astronoīdiem paralēlajā plānā, bet arī ar pusapzinīgo ķermeni, kuru sauca Jānis. To, ko Jānis sākotnēji tikai nojauta, Edoni jau zināja un viņa uzdevums bija veiksmīgi izvadīt Jāni caur šīm kaujām, lai arī Jāņa fiziskā ķermeņa smadzenes izprot apkārt notiekošo un patstāvīgi spēj spriest un izskaidrot saprasto citiem. Edoni veiksmīgi tika galā ar uzdevumu un palīdzēja dot mafijai diezgan sāpīgus triecienus.

Vini abi ar Jāni uzrakstīja vēstuli personīgi Autotransporta un šoseju ministrijas ministram ar piedāvājumu atkāpties no amata sakarā ar noziedzīgo darbību, ko vinš pieļauj kā ministrs vina vadītajā ministrijā.

Pirms tam Jānis ar ministru bija ticies personīgā sarunā, kas ilga veselu stundu, un konstatējis šī cilvēka demagoga talantu un to, ka vinš nepakustinās ne mazāko pirkstinu, lai novērstu to noziedzīgo darbību, kas notika ministrijas vadītajā sistēmā.

Ministrs atbalstīja noziedzniekus, tātad arī pats tāds bija, tāpēc no šī postena bija jāaizvāc.

Vinam adresētajā vēstulē bija piedāvājums atkāpties labprātīgi, ja nē tad fakti par vina personīgo noziedzīgo darbību tiks nodoti Maskavas VDK.

Sīs vēstules kopiju Jānis nodeva toreizējam laikrakstam "Cīna", kura korespondenti, to izlasījuši, pateica, ka par ministra šantāžu Jāni iesēdinās.

Taču Jānis uzvarēja, jo divas nedēļas pēc vēstules sanemšanas, tas pats laikraksts "Cīna" nopublicēja informāciju par ministra aiziešanu no amata veselības stāvokļa dēļ. Vinš pārejot darbā augstskolā par pasniedzēju.

"Lūk, kā darbojas noziedzīgā sistēma!" toreiz nodomāja Jānis. Tā vietā, lai noziedzniekus liktu cietumā, vinus pārceļ darbā, kur vini varēs apmācīt jaunus noziedzniekus. Jānim bija pilnīgi skaidrs, ka bijušais ministrs ar tādu pieeju dzīvei, kāda vinam bija, nav tiesīgs strādāt par pasniedzēju, jo vina kroplais domāšanas veids tiks ieprogrammēts arī studentos.

Diemžēl Jānis bija apsolījis, ka gadījumā, ja ministrs pēc vina ierosinājuma labprātīgi pametīs ministra krēslu, tad Jānis vinu liks mierā.

Vina vietā ministra krēslā iesēdās vēl lielāks noziedznieks, kuru Jānis personīgi pazina un kurš aktīvi piedalījās uzbrukumu organizēšanā Jānim.

Jānim bija skaidrs, ka vinš neuzvarēs šo mafijas daļu un nebiedē vinus ne Gorbačova jaunā politika, ne pārkārtošanās atbalstītāji. Sīs ministrijas mafijas pārstāvji pārkārtojās nevis lai īstenotu jauno valsts politiku, bet lai nostiprinātu savas pozīcijas. Mafija atlaida no darba visus AK 4 līderus, tā sodot vinus par to, ka netika galā ar vienu nieka šoferīti. Nomainīts tika arī Rīgas pilsētas Maskavas rajona pirmais sekretārs. Tā posteni ienēma Ozolinš.

Jānis redzēja, ka AK 4 un citur jaunos postenus ienem sabiedrībai daudz bīstamāki cilvēki par iepriekšējiem "līderiem". Cīnīties ar viniem tālāk bija bezjēdzīgi. "Gan jau katrs sanems, ko pelnījis," nodomāja Jānis. Un drīz vien ar nāvi Dieva tiesa sodīja ministru. Arī citi Jāna vajātāji sanēma dažādus sodus.

Nebija vērts vairāk zaudēt laiku un enerģiju šai cīnai, jo neko jaunu Jānis te vairs neuzzinās un neiemācīsies. Bija iegūta laba izglītība un prakse cīnai ar noziedzniekiem, tāpēc Edoni lika Jānim meklēt jaunus izpausmes veidus. Izglītodams Jāni, Edoni šajā dzīves posmā bija guvis lielus zaudējumus. Kopējais megastonu skaits bija 700000. Kauju rezultātā bija iznīcināti ~ 30000 megastonu, bet par to, ka Jānis bija pieļāvis velnišķu darbību, grēku saraksts bija pieaudzis par 130000 megastonu, kopā sasniedzot 300000. Vilka uz to, ka Edoni atkal par 50% varēja kļūt velnišķs, tāpēc ar steigu nācās mainīt vidi, kurā Jānis atradās. Savā profesijā visa veida zināšanas viņš bija apguvis augstākajā līmenī, tāpēc vajadzēja iekarot jaunas zināšanu virsotnes.

Edoni kopā ar citiem dievišķās hierarhijas pārstāvjiem izdevās izveidot situāciju tā, ka Jānim tika piedāvāts darbs Bauskas rajona izpildkomitejā. Piedāvātais darbs atbilda Jāņa spējām un interesēm, un viņš piedāvājumu labprāt pieņēma.

Bez tiešo pienākumu izpildes Jāni interesēja arī tas, kā šos pienākumus pilda citi izpildkomitejas darbinieki, jo viņš bija sapratis, ka daudzas mūsu valsts nelaimes saistās tieši ar augstākajā varas ešalonā esošu cilvēku bezatbildīgu rīcību. Jānis bija sācis domāt plašākās kategorijās un tāpēc viņu interesēja izpildkomitejas darbs, kā vienas no valsts institūcijām, kas realizē valsts politiku.

1988.gadā Bauskas rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs bija Jānis Rāzna. Pirmais, kas galīgi nebija pieņemams Jānim, bija biežās izpildkomitejas darbinieku jubileju svinēšanas darba laikā. Sie cilvēki algu saņēma no nodokļu maksātāju naudas veidotā valsts budžeta par to, lai strādātu darba laikā. Bet šādas svinības darba laikā bija noziedzīga parazitēšana uz tautas rēķina. Jānis novēroja arī nopietnākus pārkāpumus, bet saprata, ka salīdzinājumā ar to, kas notiek Rīgā, Bauskā notiekošais ir kā piliens jūrā. Jānis juta, cik ļoti viņš ar savu attieksmi pret dzīvi neiederas šajā kolektīvā, bet bija jāpelna iztika. Viņš bija nomocījis savu ģimeni ar notiekošo iepriekšējā darba vietā, tāpēc centās apzinīgi pildīt savus pienākumus un izlikās, ka viss pārējais viņu neskar.

Bija, protams, ļoti grūti klausīties, cik gudri šie cilvēki spriedelē partijas sapulcēs un cik pretēji runātajam rīkojas dzīvē.

Jānis mēģināja saprast, kāpēc cilvēki ir tik negodīgi un, pirmkārt, paši pret sevi.

Kas izsauc šādu personības dalīšanos runāt vienu, bet darīt otru un kā to novērst. Vai tiešām tā ir slimība, kas tādā mērā pārņēmusi sabiedrību, ka pat izpildkomitejas nevar nokomplektēt ar garīgi veseliem cilvēkiem. Jānim brīžiem likās, ka viņš varbūt ir tas slimais, bet pārējie veseli.

Sabiedrībā sākās jauni procesi, kurus apzīmēja ar vārdiem "atmoda". Jānis sāka meklēt domubiedrus un atrada tos "Vides aizsardzības klubā".

Drīz viņš Bauskā izveidoja VAK nodaļu ar 136 biedriem, pats kļūdams par šīs nodaļas viceprezidentu. Klubā iestājās daudz cilvēku ar augstāko izglītību, tāpēc Jānis uzskatīja, ka klubs ir jāvada augsti izglītotiem cilvēkiem un pats kā šīs kluba nodaļas radītājs atteicās ieņemt prezidenta posteni, rekomendējot tam Aināru Bašķi.

So cilvēku apvienību Jānis veidoja kā spēku, kas ne tikai gudri runās, bet arī atbilstoši rīkosies un palīdzēs realizēt pārkārtošanos. Jānis naivi domāja, ka visi, kas iestājušies klubā, ir to darījuši ar tādu pašu mērķi. Sākotnēji viņš nesaprata, ka daudzi klubā iestājušies tieši tāpēc, lai neļautu realizēt tos pašus galvenos mērķus virzīt valsti pa progresa ceļu, realizējot pārkārtošanos.

Jānis toreiz bija "akls" un neredzēja, ka klubā liela daļa cilvēku ir ar velnišķām dvēselēm un tieši tie ļoti gudri raujas pie vadības svirām, lai paralizētu kluba darbību.

Sākotnēji izdevās praktiski realizēt daudz labu ideju, bet pamazām visa darbība tika bremzēta. Kluba domes cilvēku aktīvākā daļa nostājās pret Jāni un neļāva realizēt vina ieceres. Jānis nedomāja, ka vina piedāvājumi ir vislabākie, tāpēc vina noraidīto priekšlikumu vietā gaidīja citus labākus rīcības plānus, bet tie nesekoja.

Kluba darbs tika pilnīgi apturēts un šobrīd ir skaidrs, kas to izdarīja un kāpēc. Ļoti aktīvi pie kluba darbības apturēšanas strādāja Raitis Ābelnieks, Ainārs Bašķis un Inta Baltgalve. Pēdējā to darīja visprasmīgāk un visintensīvāk.

Jānis, redzēdams, ka notikumus vairs nespēj ietekmēt, bet kā viceprezidents ir atbildīgs par klubā notiekošo, uzrakstīja kluba domei iesniegumu, kurā to informēja par augstākminēto un to, lai turpmāk vinu neuzskata par kluba biedru.

Palikušajai kluba valdes daļai ar prezidentu Aināru Bašķi priekšgalā bija laba iespēja netraucēti pierādīt, cik daudz laba VAK Bauskas nodaļa spēj izdarīt cilvēku labā, bet vini to nedarīja.

Vini parakstīja kluba nodaļai nāves spriedumu un tā nomira.

Arī no šīs situācijas Edoni palīdzēja Jānim izdarīt secinājumus par to, pie kā noved situācija, ja organizācijā ļauj stāties visiem, kas grib un tajā valda demokrātija. Tumsas spēki panāk neizglītotā vairākuma nobalsošanu par sevi, un, pārnemot varu organizācijā, to nonāvē.

Jāna darbība VAK rajona izpildkomitejas darbiniekiem, protams, nepatika, jo sākotnēji rajonā tas bija nopietni darboties spējīgs spēks.

Lai gan Jānis ar saviem darba pienākumiem galā tika labi, vinam tika piedāvāts no darba aiziet, bet, ja to nedarīs labprātīgi, tad tiks atlaists.

Jānis, protams, nebija no tiem, kas piekāpjas katram velnam un atbildēja, lai atbrīvo, ja tam ir likumīgs pamats. Jānis zināja, ka dara savā darbā vairāk nekā tas ir viena cilvēka spēkos, reizēm pieaicinot palīgā ģimeni vai kluba biedrus un strādājot garas virsstundas. Darbu apjoms bija liels un vinam gribējās, lai padarīts būtu vairāk nekā to spēj viens cilvēks. Nekāda likumīga pamata vina atbrīvošanai nebija, jo vinam darbs ļoti patika un vinš to darīja no sirds, kā pienemts teikt. Bet pareizāk būtu jāsaka ciešā sadarbībā ar Edoni.

Drīz vinš tika iepazīstināts ar rājienu, kurš bija izteikts par neatrašanos darba laikā darba kabinetā.

Tas neatbilda patiesībai un kaut ko tik primitīvu un absurdu varēja izdomāt tikai cilvēks ar ierobežotām prāta spējām. Faktiski Jāna darba pienākumi prasīja tieši pretējo darbu visā rajona izpildkomitejas ēkā, dažādās telpās un atrašanos savā kabinetā tikai īslaicīgi.

Jānis mēģināja šos apmelojumus apstrīdēt darba strīdu komisijā, protams, bez īpašām cerībām uzvarēt, bet gribējās vismaz tuvāk iepazīt šīs komisijas cilvēkus un vinu darbību.

Inga Muižniece, kas piedalījās Jāna iesnieguma izskatīšanā, visaktīvāk uzbruka Jānim, vina argumentos vispār neklausoties, bet izvirzot tikai apsūdzības. Jā, katram saimniekam savs suns, ko uzrīdīt nevēlamam cilvēkam, toreiz nodomāja Jānis. Vinu nesāpināja šie, pret vinu vērstie meli. Jānis bija pret to pietiekoši jau norūdījies. Vinu satrauca tas, ka šī negodīgā sieviete Inga Muižniece ir sabiedrības viedokļa veidotāja, jo vinas rakstus bieži publicēja vietējā rajona avīze.

Sobrīd, kad rakstu šo grāmatu ir pagājuši apmēram 10 gadi no pirmās tikšanās ar Ingu Muižnieci, un, sekojot vinas rakstiem, nākas secināt, ka būtībā nekas nav mainījies un vina

caur avīzi vēl arvien turpina sabiedrībai melot.

Vai tā varētu rīkoties cilvēks ar dievišķu dvēseli?

Jānis saprata, ka izpildkomitejā viņam strādāt neļaus un pieņēma Bauskas rajona Kultūras nama direktora Arņa Gailīša agrāk izteiktu piedāvājumu iet strādāt uz kultūras namu par viņa vietnieku.

Jāni pārcēla darbā uz kultūras namu, bet aizvadītais laiks izpildkomitejā lika izdarīt secinājumus, ka atklāta vēl viena darba vieta un cilvēku kolektīvs, kur nevalda ne Dieva likumi, ne cilvēku izstrādātie, bet atsevišķas personības, kas neievēro ne vienus, ne otrus noteikumus, bet vadās tikai un vienīgi no savtīgām interesēm.

Kultūras namā nebija savas partijas pirmorganizācijas, tāpēc saskaņā ar partijas statūtiem Jānis palika izpildkomitejas pirmorganizācijā un tās komunistiem, protams, Jānis bija kā dadzis acī. Jānis arvien biežāk partijas sapulcēs norādīja uz izpildkomitejas darbinieku vārdu un darbu nesakritību un viņiem tas, protams, ļoti nepatika. Tika atklāti paziņots, ka Jānim jāpāriet uz citu pirmorganizāciju, bet ja viņš to nedarīs, tad viņu izslēgs no partijas. Arī tas vairs nebija Jānim nekas jauns un nepiedzīvots. Tāpēc viņš atbildēja, ka saskaņā ar partijas statūtiem viņš ir tiesīgs palikt šajā pirmorganizācijā un paliks. Ja kādu tas neapmierina, tad var mēģināt izslēgt.

Tas arī tika izdarīts. Soreiz Jānis uz izslēgšanas procesu partijas komitejā skatījās kā uz iepriekš labi iestudētu teātri, atšķirībā no pirmās reizes, kad tas izsauca negaidītus pārdzīvojumus. Jānis saprata, ka komunistiskās partijas rindas ir tik pilnas ar bezatbildīgiem cilvēkiem, ka tās nevar vairs iztīrīt ne no ārpuses, ne no iekšpuses. Katrs, kas to mēģina darīt, tiek vienkārši izmests no partijas.

Sāda garīgi slimu (par veseliem nevar saukt cilvēkus, kas dalās kā personības un kuru vārdi atšķiras no darbiem) cilvēku partija, kuru vairumā gadījumu vada tikpat garīgi slimi līderi, ir nolemta bojāejai. Un tad jau labāk būt izslēgtam no šī slimā organisma, nevis palikt tajā un pašam kļūt slimam. Slima bija ne tikai šīs milzīgās valsts galva (partija), bet arī tās izpildvara izpildkomitejas ar tās līderiem priekšgalā.

Sādi garīgi slimi cilvēki sāka veidot Latvijas Tautas frontes Bauskas nodaļu, lai vestu tautu un valsti uz bojāeju. Ar "netīrām rokām" viņiem nebija kauns grābstīties gar Latvijas karogu, kad to pacēla Bauskas pilsdrupās mūžīgai plīvošanai.

Man bija kauns, ka neesmu mācējis citiem palīdzēt ieraudzīt, ko tie pārstāv un tāpēc šobrīd es viņus apsūdzu:

Jūs apmānījāt tautu un likāt tai ticēt Jūsu gaišumam un tikpat gaišai nākotnei.

Jūs kalpojat astronoīdiem un tas ir lielāks noziegums nekā Jūs paši to spējat iedomāties. Taču drīz Jūs visu sapratīsiet, tikai labot neko vairs nevarēs.

Kopsummā gadu Jānis nostrādāja izpildkomitejā, pēc tam gadu kultūras namā un tikai tad saprata, ka nekad dzīvē vairs nestrādās valstiskās struktūrās, jo tās visas, vairāk vai mazāk, ir sapuvušas. Pat tie, kas sevi sauc par kultūras cilvēkiem sabiedrības eliti ikdienā atklājas ļoti nepievilcīgā veidolā. Par to Jānis pārliecinājās strādādams kultūras namā un ikdienā kontaktēdamies ar šiem kultūras pārstāvjiem ministrijā un citās institūcijās, kas bija saistītas ar

kultūru.

Tādi paši izspiedēji un kukuļnēmēji, kā citās institūcijās. Vajadzēja kultūras nama remontam materiālus jādod kukulis. Vajag autobusu atkal jādod kukulis.

Iedevi dabūji, ko vajag, neiedevi nedabūji. Te tev nu bija kultūras cilvēki! Vairumā gadījumu jūs esat velnišķās kultūras nesēji un šim statusam jūs atbilstat pilnībā, tāpēc nevajag tēlot Dieva enģeļus. Vispirms jums pašiem jāsaprot, ar ko atšķiras velnišķā kultūra no dievišķās un kas vispār ir kultūra, jo patreiz izskatās, ka jūs to nezināt, dēvēdami sevi par kultūras cilvēkiem.

Sie divi pēdējie gadi bija nesuši Jānim daudz jaunu atzinu un pozitīvu iespaidu atstāja arī uz Edoni.

Jau pirmajā gadā, strādājot izpildkomitejā, savas gudrības krātuves megastonus Edoni palielināja par ~210000, sasniedzot 1 miljona robežu, bet pārprogrammētos izpirkt un iznīcināt Edoni izdevās 90000, samazinot to kopējo skaitu līdz 210000.

Otrajā gadā, strādājot kultūras namā, Edoni izdevās tikt vaļā no vēl 50000 velnišķo megastonu, samazinot to kopējo skaitu līdz 160000.

Tādā pašā apjomā apmēram tika iegūtas arī jaunas zināšanas 50000 megastonos, un tāpēc to kopējais skaits palika 1 miljons.

Iesniedzis atlūgumu kultūras nama direktoram un sanēmis darba grāmatinā pateicību par sekmīgu "Cikāgas piecīšu" koncerta organizēšanu, Jānis no kultūras nama aiziet, lai sāktu jaunu dzīvi.

Jānis kļuva arvien pilnvērtīgāks cilvēks, tāpēc Edoni stāvoklis uzlabojās. Pats galvenais, ka Jānis bija izdarījis ļoti svarīgus secinājumus no visa piedzīvotā un bija gatavs jauniem pārbaudījumiem.

Sakarā ar to, ka Jānis, Edoni skatījumā, bija pienēmis pareizu lēmumu nekad nestrādāt valstiskās struktūrās, bija svarīgi Jānim palīdzēt iekārtoties privātfirmā, kuras 1990.gadā jau bija plaši izplatītas.

Edoni palīdzēja Jānim sameklēt vecu, sagrabējušu mašīnu "Eraz", kas tajā laikā nebija nemaz tik viegli nopērkama, bet ārzemju mašīnu Latvijā vēl nebija, lai Jānis ar tās palīdzību varētu iesaistīties privātā firmā.

Mašīna bija tik sagrabējusi un Jānim tik trūcīgi ar naudu, ka mašīnas remonts ievilkās veselu gadu. Sajā laikā Jānis piepelnījās, strādādams privātmājās interjerista darbu. Tas vinam labi padevās, jo dzīves laikā to bija labi apguvis.

Tā kādu dienu, strādādams kāda saimnieka mājā un flīzēdams vannas istabu, Jānis pa radio jau otro dienu dzirdēja Daina īvāna aicinājumus cilvēkiem braukt uz barikādēm, lai nepieļautu Latvijā militāru apvērsumu.

Jau otro dienu Jānis pretojās šim aicinājumam, jo bija nolēmis nekad dzīvē nejaukties politikā. Taču Daina teiktajiem vārdiem ietekme uz Jāni bija milzīga un arī Edoni deva rīkojumu doties uz Rīgu.

Jānis paskaidroja saimniekam, ka nespēj stāvēt malā un izlikties, ka tas vinu neskar Latvijai tik izšķirošā brīdī, tāpēc brauks uz Rīgu, bet darbu pabeigs pēc tam. Saimnieks neiebilda. Kopumā Jānis Tautas Frontes politikai nepiekrita un redzēja, cik noziedzīgu darbību tā izved pret Latvijas tautu, bet uz Rīgu tomēr brauca. Ne tāpēc, lai atbalstītu Tautas Fronti, bet tāpēc, ka uzskatīja, ka nedrīkst risināt politiska rakstura jautājumus ar militārām metodēm. Bet, ja kāds grib izmantot militāru spēku, tad Jānis nostāsies vājākā pusē. Ja jau PSRS augstākie vadītāji laikus normālām metodēm nenovērsa valsts sabrukumu, tad, nogalinot cilvēkus, nedrīkst atjaunot šādu valsti tāda bija Jāna pārliecība un, tikai tās vadīts, vinš devās uz Rīgu, lai fiziskam spēkam stātos pretī ar savu fizisko spēku.

Bauskā bija pulcēšanās vieta, kur sanāca visi uz barikādēm braukt gribētāji. Nokļuvis tur, Jānis ierosināja uz Rīgu nemt līdzi gāzmaskas, jo citos PSRS reģionos pret cilvēkiem bija pielietota indīga gāze. Jānim, kā ierosinātājam, arī uzdeva šīs gāzmaskas sarunāt.

Jānis devās pie Bauskas rajona civilās aizsardzības galvenā organizatora Ērika Iļnicka. Iļnickis kategoriski atteicās izsniegt gāzmaskas no noliktavām, aizbildinādamies, ka vina darba instrukcijas to neparedz.

Jānis teica, ka vajag iet pie Bauskas rajona izpildkomitejas priekšēdētāja Jāna Rāznas un dabūt atļauju. Arī to darīt Iļnickis atteicās.

Tad Jānis pateica, ka pats ies pie Rāznas, un to arī izdarīja. Tieši tajā laikā notika rajona izpildkomitejas kārtējā sēde un sekretāre Jāni nelaida iekšā. Taču Jānis, nepakļāvies sekretāres aizliegumam, iegāja sēžu telpā un, pārtraucis sēdi, ātri un īsi izskaidroja situāciju, kā arī Ērika Iļnicka nostāju šajā jautājumā.

Rāzna noreaģēja ātri un pareizi, dodams rīkojumu nekavējoties izsniegt pieprasīto gāzmasku daudzumu. Vinš labi izprata situācijas nopietnību, atšķirībā no Iļnicka, kurš kritiskā situācijā demonstrēja savu formālo pieeju.

Trīs autobusi, pilni ar cilvēkiem un gāzmasku kastēm, devās uz Rīgu.

Gala mērķis Rīgā nevienam no braucējiem nebija zināms un liels bija visu pārsteigums, kad visi trīs autobusi iebrauca Ministru padomes pagalmā.

Pēc gāzmasku izkraušanas visiem klātesošiem īsu instruktāžu deva Juris Vectirāns. No tās varēja saprast, ka ar finiera loksnēm jāaizklāj pirmā stāva logi un katrā kabinetā jāatrodas vismaz četriem cilvēkiem, kas iespējamā OMON kaujinieku uzbrukuma laikā nelaiž telpās iekšā šos labi sagatavotos un līdz zobiem apbrunotos vīrus.

Kad Jānis Jurim Vectirānam jautāja ar ko atvairīt šo brunoto cilvēku uzbrukumu, atbilde bija: "Ar rokām."

Vectirānam pašam plecā karājās automāts un telpās pie divām galvenajām ieejām bija vēl vairāki miliči brunoti ar automātiem.

Ministru padomes telpās bija simtiem brīvprātīgo, tai skaitā arī sievietes. Visiem brīvprātīgajiem šo ēku bija paredzēts aizsargāt ar plikām rokām.

Jānis saprata, ka šie cilvēki šeit sadzīti, lai pildītu "lielgabala gaļas" funkcijas un pēc tam visa pasaule varētu bazūnēt, cik daudz upuru Latvijā. Jā, šie cilvēki bija gatavi ar plikām rokām stāties pretī ienaidniekam un atdot savas dzīvības, kā jau tas bija noticis citur, bet vadītājiem būtu jādomā, lai šie upuri būtu minimāli.

Visiem šiem cilvēkiem praktiski nebija nekādas centralizētas vadības un uzbrukuma laikā ēkā sāktos pilnīgs haoss, kas radītu papildus lielu skaitu upuru.

Jānis bija pirmo reizi šādā situācijā un juta, ka kaut kas nav īsti kārtībā, bet visu uzreiz

izprast nevarēja.

Pēc pirmās nakts, otrajā rītā bija visu brīvprātīgo sanāksme Ministru Padomes lielajā zālē, kur Juris Vectirāns īsumā iepazīstināja ar situāciju Rīgā, bet konkrētas instruktāžas iekšējai apsardzei nesekoja. Jānim sāka likties, ka varbūt Vectirāns māk karot tikai uz lauka un telpu iekšējo apsardzi nemaz nemāk organizēt, kas ir jo ļaunāk visiem klātesošajiem.

Jānis piecēlās un izteica visas savas pretenzijas arī par centralizēto vadības trūkumu. Vectirāns atbildēja, ka par to esot domāts un štābs tikšot veidots.

Dīvaini, domāja Jānis, tam taču bija jābūt pirmajam darbam, organizējot apsardzi.

Pēkšņi Juris Vectirāns saka: "Jāni Stokni, lūdzu, iznāciet uz skatuves."

Jānis uz mirkli sastingst un nodomā, ka tūlīt atkal dabūs par savu garo mēli un droši vien tiks izmests uz ielas.

Uzgājis uz skatuves un piegājis pie Jura Vectirāna, Jānis dzird skaļu viņa paziņojumu par to, ka Jānis Stoknis tiek iecelts par brīvprātīgo apsardzes štāba priekšnieku ar uzdevumu izveidot štābu un nodrošināt Ministru Padomes apsardzi. Jānis sākumā domāja, ka Juris Vectirāns par viņu ņirgājas, sakarā ar viņa izteiktajām piezīmēm. Bet jau nākošajā brīdī saprata, ka tas ir nopietni. Caur smadzenēm milzīgā ātrumā šāvās domas. Kāpēc viņš, Jānis, kurš pat armijā nav bijis un nespēj karavīrus atšķirt pēc to pakāpēm, nerunājot nemaz par kaut kādām militārām zināšanām par to, kas vispār ir štābs. Jānim, atšķirībā no daudziem klātesošajiem nav arī augstākās izglītības, kur tiek izieta arī militārā sagatavošana. Galu galā tur ir pietiekoši daudz miliču ar zvaigznītēm uz pagoniem, kas to droši vien varētu izdarīt daudz labāk nekā viņš. Kāpēc tieši viņš Jānis Stoknis tika izvēlēts šim pienākumam? To Jānis uzzinās tikai pēc vairākiem gadiem. Ja šobrīd to atklātu grāmatā, neviens tam neticētu. Ja Jūs to jautātu Jurim Vectirānam, arī viņš to nevarētu paskaidrot, jo nezina. Līdz brīdim, kamēr viņš izrunāja vārdus "Jānis Stoknis", viņš tos nebija dzirdējis un pats bija pārsteigts par to, ko runā.

Viņam bija tajā brīdī jānosauc pavisam cita cilvēka uzvārds, kuru bija nolemts izvirzīt šo pienākumu pildīšanai. Pārsteigti šajā brīdī bija daudzi cilvēki, bet visvairāk pats Jānis. Izsakot kritiskās piezīmes, viņš nebija nosaucis savu vārdu un uzvārdu, un, ja arī būtu, tad situācija bija pārāk nopietna, lai par tāda pasākuma vadītāju nozīmētu kuru katru, kurš atļaujas kritizēt.

Jāņa apjukums, par notikušo un kā rīkoties ilga tikai dažas sekundes un viņš apņēmības pilns devās tribīnē un sāka runāt.

Vispirms viņš aicināja pēc sapulces palikt zālē visu rajonu grupu vadītājus, mediķus, ugunsdzēsējus un cilvēkus, kuriem ir laba militārā izglītība.

Nepagāja pusstunda, kad štābs bija izveidots. Jānim likās, ka to izdarīt ir tik vienkārši, ka viņš pats par sevi bija pārsteigts. Viņam likās, ka tas taču ir skaidrs, ka apmācīt cilvēkus bruņota uzbrukuma atvairīšanai var tikai tāds, kas pats to māk. Bet kur ir kauja, tur arī ievainotie tātad jābūt arī darboties spējīgam sanitārajam dienestam. Kaujās neiztiek arī bez uguns, tātad var izcelties arī ugunsgrēks, vajadzīgs dienests, kas to apdzēš un palīdz izkļūt cilvēkiem no degošajām telpām.

Starp zālē palikušajiem cilvēkiem bija visu šo nozaru pārstāvji, kas savu darbu zināja augstākajā līmenī un spēja izveidot atbilstošus dienestus un to rīcības plānu īsā laikā.

Izrādījās, ka vini tikai jāsapulcina un jāpiedāvā darboties. Viss risinājās kā pasakā ātri un efektīvi.

Jānis brīnījās par savu smadzenu neparasti ātro darbību, vinš nezināja, ka to vadību atkal 100% pārnēmis Edoni.

Ja Jānim militāra rakstura operācijas bija kaut kas jauns un nepiedzīvots, tad Edoni šī situācija bija elementāri risināma, jo savā pirmajā inkarnācijā cilvēkā vinš taču bija karavadonis ģenerāļa pakāpē. Un tas nekas, ka toreiz 1158.gadā Ķīnā cilvēki cīnījās ar šķēpiem un zobeniem, bet tagad ar automātiem. Būtībā jau šiem cilvēkiem Ministru Padomē nav pat šķēpu un zobenu, bet ievainotos sākotnēji apkops tāpat kā toreiz Ķīnā. Jā, uguni dzēsīs mūsdienīgām metodēm, bet citādi kaujas apstākļi un šī "cietokšna" aizsardzības metodes būs ļoti līdzīgas. Un vai tad karotāji pirms 852 gadiem neveidoja armijas vadības štābu, kā to sauc mūsdienu militāristi. Tas taču ir tik elementāri, kur armija tur jābūt arī tās vadībai, kas karavadona rīkojumus novada līdz katram kareivim.

Jānis, Edoni vadīts, atrada iekšējā pagalmā ūdensvada caurules, un lika tās lokot salauzt apmēram metru garos posmos, lai cilvēkiem būtu kaut šādi aizsardzības ieroči, ar ko cīnīties iespējamā uzbrukuma gadījumā. Tika dots rīkojums arī izdalīt visiem atvestās gāzmaskas un nēsāt tās līdzi, kuras līdz tam nezin kāpēc vēl atradās kastēs.

Sobrīd, rakstot šīs rindas, visas šīs darbības liekas smieklīgas un nevajadzīgas, bet toreiz Jānim tas nemaz nelikās smieklīgi, ka pilnīgi nesagatavoti un pat minimāli neinstruēti cilvēki ir izvesti iespējamās frontes līnijās.

Lai gan Tautas Fronte tas nozīmē stihisku katra indivīda rīcību ekstremālos apstākļos, arī Tautas fronte var būt ātri un labi organizēta, ja ir kas to dara, nevis tikai runā.

Protams, ātri nevar sagatavot aizstāvjus, kas cīnītos ar labi sagatavotiem karavīriem, bet var paspēt daudz ko izskaidrot, lai izvairītos no lielāka skaita upuru.

Ja kāds ar militāru spēku būtu gribējis ienemt visus apsargātos objektus, tas būtu izdarīts bez lielām problēmā. Jautājums tikai, cik kritušo būtu.

Sajā gadījumā Tautas Frontes psihologi bija izdomājuši, ka uzbrucējas puses karavīri tīri psiholoģisku motīvu vadīti nespēs nogalināt daudz neapbrunotu cilvēku. Tikai rodas jautājums, pēc cik nogalinātiem cilvēkiem, kurš karavīrs būtu "salūzis".

Sobrīd mēs redzam, kas notiek Cečenijā un pēc tā varam spriest, kas varēja notikt arī ar Latviju, ja vien nopietni kāds to būtu gribējis.

Atskatoties uz pagātni, protams, ir vieglāk spriest, bet tobrīd Jānis vēroja cilvēkus un domāja vai kāds no viniem vispār saprot, kas ar viniem tiek darīts un kādā līmenī tiek pielietota vinu psihes nelietīga programmēšana. Sie cilvēki padarīti par ienaidniekiem paši sev, un neredz, kas ir faktiskais ienaidnieks.

Jānis domāja, bet tajā laikā vinš vēl nezināja, ko nozīmē domāt. Vinš tikai brīnījās no kurienes vinā tik daudz agrāk nebijušu domu. Tajos brīžos vinš pat nenojauta, ka domāt nozīmē sanemt informāciju no milzīga skaita informācijas devējiem un cik svarīgi, lai šī informācija nebūtu pretrunīga.

Tur, Ministru Padomē, Jānim, atbilstoši situācijai, informāciju raidīja Edoni, kurš saprata, cik laba ir šī situācija, lai Jāni paceltu vēl augstākā garīgās izglītības līmenī.

Kad sākās apšaude pie Iekšlietu Ministrijas, arī pa Ministru Padomes logiem varēja redzēt pa gaisu lidojošās trasējošās lodes un cilvēki savā aprobežotībā pieplaka pie logiem un skatījās, nedomādami par to, ka kāda nomaldījusies lode var viņiem trāpīt.

Edoni ar Jāņa palīdzību momentā visiem deva pavēli nestāvēt pie logiem. Jānis tajā brīdī domāja, kāpēc gan tie cilvēki ir tik aprobežoti un paši nespēj izdomāt, kas ir bīstami. Tobrīd Jānis nezināja, ka arī viņš pats daudz ko nespēj un arī šīs viņa patreizējās komandiera spējas faktiski ir Edoni nevis Jānim piemītošās un Jānis patreiz ir tikai Edoni vadīta cilvēkveidīga izpildsistēma. Jā, arī citiem cilvēkiem ir dvēseles, bet vairumā gadījumu tik lielā mērā pārprogrammētas, ka to velnišķā daļa ir stiprāka par dievišķo un tāpēc cilvēku vada uz nepareizu rīcību.

Edoni dievišķā daļa pagaidām stabili noturēja savas pozīcijas un audzināja viņam uzticēto cilvēku Jāni.

Nedēļas garumā Jānis pildīja viņam uzticēto uzdevumu un visu šo laiku viņu mocīja pārdomas par to, kā tā varēja notikt, ka viņš un Alfrēds Rubiks ir dažādās frontes līnijas pusēs.

Jāņa viedoklis krasi atšķīrās no latviešu vairākuma viedokļa un tas, protams, Jāni ļoti sarūgtināja. Viņš zināja vairāk nekā citi cilvēki, bet tas jau būtībā neko nemainīja, jo vairākumam bija augstā līmenī ieprogrammēts tas, ka Rubiks ir latviešu un Latvijas lielākais ienaidnieks. Patiesība tobrīd, mani mīļie tautieši, bija pavisam pretēja, bet jūs bijāt akli un ar savu rīcību kalpojāt tumsas spēkiem astronoīdiem.

Jā, bija Jānis pretējā frontes pusē, bet kā jau iepriekš rakstīju, lai fiziska spēka pielietojuma gadījumā liktu pretī savu fizisko spēku. Kā teica kāds Latvijā populārs cilvēks: "Ir jācīnās ar gara spēku, ne kara spēku."

Alfrēd, tieši šajā garīgajā kaujā Tu biji zaudējis un, protams, arī es. Tāpēc, ka Tavā pusē bija fiziskais pārspēks, es nostājos pret Tevi. Un katrreiz, kad Tu mēģināsi lietot fizisku spēku, es būšu pret Tevi.

Iekaro Latvijas pilsoņu sirdis ar dievišķu ideoloģiju un daudzi Latvijā dzīvojošie pāries Tavas armijas pusē, bet nekad neķeries pie cita rakstura ieročiem, jo tas ir bezjēdzīgi. Kā Tu pats redzi, tad tumsas spēku ideoloģija uzvar visus ieročus ne tikai Latvijā, bet pamazām arī uz visas Zemes.

Jānis saprata, ka, lai vairotu savu izpratni, neko būtisku viņš tur vairs neuzzinās, nekādi notikumi arī tur vairs nerisināsies un tāpēc jāatgriežas Bauskā flīzēt vannas istabu.

Vienkārši pamest viņam uzticēto Jānis nevarēja, tāpēc sāka domāt, kuru varētu atstāt savā vietā. Viņš pazina kādu labu organizatoru Uldi Godaini Iecavas kultūras nama direktoru un piedāvāja viņam pārņemt stafeti.

Juris Vectirāns Jāņa rekomendētā cilvēka kandidatūru pieņēma un Uldis palika kā Ministru Padomes brīvprātīgo apsardzes štāba priekšnieks.

Jānis sēdās satiksmes autobusā un brauca uz Bausku.

Flīzēdams sienas, Jānis "salika pa plauktiņiem" jaunās atziņas un saprata, ka daudz zināt un saprast nav nemaz tik viegli. Turklāt tas viss uzliek arī lielu atbildību. Jebkuras zināšanas jāliek lietā, jo pretējā gadījumā kāda jēga dzīvot, to visu uzkrāt un tālāk nevienam šīs garīgās bagātības nenodot. Jānis arvien biežāk sāka domāt par to, kā to labāk izdarīt.

Nopelnījis naudu mašīnas remontam un to pabeidzis, Jānis piesakās darbā pie tolaik ļoti veiksmīga Bauskas biznesmena Jāna Žaunas. Piedāvātā alga par darbu ir ļoti laba un Jānis īsā laikā sakrāj naudu, lai varētu veidot savu firmu.

Savu privāto firmu vinš nosauc "STRAF" "Stokna transporta firma". Arī jaunuzsāktajā biznesā Jānis, protams, neiztika bez Edoni palīdzības. Sī palīdzība bija tik efektīva, ka Jānis labi nopelnīja un savu darbību varēja izvērst arvien plašāk.

Firma nodarbojās ar eksporta, importa operācijām un starptautiskiem pārvadājumiem. Edoni vadīts, Jānis saprata, ka izdevīgāk par preču pārvadāšanu ir to pirkšana un pārdošana vairumā. Sis darbības veids tiešām nesa labu peļnu.

Taču nebija viss tik gludi, kā gribētos. Pieaugot darbu apjomam, vajadzēja pienemt darbā jaunus kadrus un tas izrādījās nemaz nav tik vienkārši, sevišķi Bauskas apstākļos.

Strādāt protošie pamatā bija izveidojuši savas firmas, bet starp tiem, kas lāgā to neprata, tad arī vajadzēja izvēlēties kadrus.

Kamēr Jānis strādāja viens, nauda nāca kaudzēm, kā tika radīta komanda, tā peļna strauji mazinājās. Cilvēki, redzot lielos ienākumus, prasīja lielas algas. Jānis maksāja, redzēdams, ka šie cilvēki ar savu darbu pat savu lielo algu neatpelna, nerunājot nemaz par to, ka vini nestu peļnu firmai. Cilvēki uzskatīja, ka privātfirmā var sanemt lielas algas, strādājot tāpat kā Padomju laikā.

Jānis cerēja, ka vinam izdosies mainīt šo cilvēku domāšanu un tad vini atpelnīs vinos ieguldīto naudu, bet tas izrādījās pieredzes trūkums. Cilvēki tik ātri nemainās. Firmas kase tika iztukšota un iestājās bankrots. Darbiniekus atlaidis, Jānis atkal palika viens pie "sasistas siles", bez jebkādām naudas rezervēm. Viss bija jāsāk no gala. Apstākļi biznesam bija kļuvuši smagāki un sākt no gala bez naudas vairs nebija tik viegli.

Atkal palīdzēja Edoni, bet tobrīd Jānis domāja, ka tas ir laimīgs gadījums. Uzradās cilvēki, kuriem bija nauda, bet nebija ideju, kā to vairot. Jānim savukārt bija biznesa projekti, bet to realizēšanai nebija sākotnēji vajadzīgās naudas.

īsā laikā Jānis atkal sapelnīja daudz naudas sev un abiem saviem biznesa partneriem.

Nostiprinājis savas finansu pozīcijas un paplašinādams darbību, Jānis atkal sāka veidot jaunu komandu. Vina firmā vadošos amatos strādāja cilvēki ar vienu vai pat divām augstākām izglītībām un, kas padomju laikā bija bijuši dažādu organizāciju augstākie vadītāji. Taču vinu izglītības līmenis neatbilda jauno ekonomisko apstākļu prasībām un darbam privātās struktūrās. Arī šī iemesla dēļ ar darbinieku izvēli bija grūti. Bija skaidrs, ka darbinieki jaunajos apstākļos jāsagatavo pašam, tāpēc uz to Jāni arvien vairāk virzīja Edoni. Jānis sāka cilvēkus pienemt darbā ar nosacījumu, ka paralēli darbam firmā būs arī obligātas mācības. Pirmkārt, cilvēki bija jāpārprogrammē attieksmē pret darbu un, otrkārt, kolektīvā bija nepieciešams katru jaunu darbinieku pieslīpēt atbilstoši uzdevumu izpildei.

Apmācību process bija smags, jo cilvēki tam pretojās, uzskatīdami, ka ir ideāli piemēroti vajadzīgo uzdevumu izpildei. Tas Jānim deva jaunas atzinas par to, cik grūti atrast piemērotus darbiniekus pat mazas firmas izveidei, nerunājot nemaz par lielāku uznēmumu vajadzībām. Bet normāli pārvaldīt valsti, kur ideālu darbinieku trūkums ir katastrofāls, vispār ir neiespējami. Tagad Jānis saprata, kāpēc Latvijā ir tik neattīstīta ekonomika. Vienkārši trūka gudru galvu, kas spētu to attīstīt. Tātad visa pamatā ir atbilstošas izglītības trūkums.

Edoni palīdzēja Jānim ar informāciju, kādai būtu jābūt izglītības sistēmai, un Jānis to pienēma, bet neredzēja iespēju, kā šo jauno izglītības sistēmu realizēt dzīvē pat tad, ja tam būtu attiecīgs finansējums. Tas nebija iespējams, tāpēc ka vienkārši tam nav atbilstoši sagatavotu cilvēku.

Jānis pats intensīvi mācījās un visu iemācīto centās nodot saviem darbiniekiem. Ne uz visiem jautājumiem, kas radās Jānim, spēja atbildēt augsti izglītoti cilvēki, bet Edoni doto informāciju Jānis vēl 100% nepienēma un neuztvēra. Edoni sūtīja Jāni šo atbilžu meklējumos pie īpašiem cilvēkiem, ko pienemts saukt par ekstrasensiem vai gaišreģiem. Tas radīja Jānim pastiprinātu interesi par šo cilvēku spējām iegūt citiem nepieejamu informāciju. So cilvēku spēju līmenis bija atšķirīgs un tikai daži no viniem, kas uzdevās par gaišreģiem, tādi faktiski arī bija, jo vairums bija parasti krāpnieki.

Paralēli darbam, veicot biznesa darījumus daudzās valstīs, Jānis meklēja gaišreģus, kas palīdzētu atbildēt uz daudziem jautājumiem. Sajos meklējumos vinš atrada Katju, kas dzīvoja Aizkarpatos Užgorodā un strādāja par vienkāršu grāmatvedi mēbeļu furnitūras rūpnīcā.

Norunātajā dienā un laikā Jānis ieradās pie Katjas vinas darba kabinetā. Katja Jāni lūdza nākt vinai līdzi uz citu telpu. Iegājis norādītajā telpā, Jānis bija pārsteigts par tās īpatnēji izveidoto interjeru. Mēbeļu furnitūras rūpnīcas administratīvajā korpusā bija speciāli Katjai ierīkota telpa, kuras interjers atbilda dažādām kosmiska rakstura tēmām. Tā bija nopietna liecība tam, ka rūpnīcas administrācija atzina Katjas īpašās spējas. Katja lūdza Jāni apsēsties un pati apsēdās pretī. Skatīdamās Jānim mazliet virs galvas, vina pārsteigti noteica: "Jāni, ja tu zinātu, kas ir tavi sargenģeļi! Man ar tevi noteikti jāpastrādā. Es zināju, ka pie manis būs cilvēks no Baltijas, un tu esi klāt. Jāni, piedod, šodien man nav iespējas ar tevi parunāt, atnāc rīt šajā pašā laikā." Sarūgtināts par veltīgi izniekoto laiku, Jānis iegāja vienā no Užgorodas kinoteātriem, lai kaut kā aizpildītu atlikušo dienas daļu.

Skatoties filmu, Jānim pamazām sākās sāpes ķermena vidusdaļā zem ribām. Sāpes strauji pastiprinājās un, neizpratnē par notiekošo, Jānis sāka uztraukties. Jānis domāja, ka ieēdis ko nelabu un tāpēc arvien stiprāk sāk sāpēt kunģis. Sāpes kļuva tik nežēlīgas, ka Jānis nolēma iziet no kinoteātra, lai palūgtu izsaukt ātro palīdzību. Uzreiz pēc šī lēmuma pienemšanas sāpes strauji mazinājās un apmēram 15 sekunžu laikā pazuda kā nebijušas.

Jānis noskatījās filmu līdz galam un devās uz savu dzīvesvietu pie draugiem mazā Aizkarpatu kalnu ciematinā. Draugi savā privātmājā vinam bija iedalījuši istabu. Bija jau vēls un Jānis devās gulēt. Aizmidzis vinš sāka just atgriežamies sāpi pakrūtē. Sāpes izsauca tādu kā pusmiega stāvokli. Ļoti gribējās gulēt ciešā miegā, bet sāpes to neļāva, turklāt vēl aiz loga skaļi sāka riet suns.

Un šajā brīdi sākās, kas Jāna prātam tobrīd vēl neaptverams. Jānis juta, ka lēnām sāk celties griestu virzienā. No vienas puses vinš bija pilnīgi pārliecināts, ka joprojām guļ gultā, bet vienlaicīgi redzēja, kā pamazām tuvojas griesti. Un tad, pēkšni atrazdamies tuvu griestiem, Jānis ieraudzīja zem sevis gulošu cilvēku, kas likās pazīstams. Tas nepārprotami bija pats Jānis. Sajūta bija vārdos neaprakstāma, jo Jānis vienlaikus atradās divās vietās. Viens Jānis gulēja gultā ar sāpju un suņa reju daļēji traucētu miegu, bet otrs atradās pie griestiem un, nejuzdams nekādas sāpes, noraudzījās uz gulošo Jāni, un nesaprata notiekošo. Tad pēkšņi kāda neredzama būtne sāka komentēt notiekošo: "Tas lejā ir tavs ķermenis, kas savas redzes ierobežotā diapazona dēļ nekad neredz dvēseli, bet tā tava daļa, kas ir pie griestiem, ir dvēsele, kuras redzes diapazons ir nesalīdzināmi plašāks kā cilvēkam, tāpēc tu redzi savu lejā gulošo fizisko ķermeni. Tavam ķermenim patreiz jāizjūt tādas sāpes tāpēc, ka es biju spiesta iepludināt viņā lielu enerģijas daudzumu, lai tevi dvēseli varētu atdalīt no tā. Es to mēģināju izdarīt jau tad, kad tu sēdēji kinoteātrī. Redzot tavu izbīli, pārtraucu šo procesu. Tik sāpīgs šis process tev ir tāpēc, ka, saskaņā ar Dieva likumiem, tu patstāvīgi nedrīksti pamest ķermeni, sakarā ar to, ka ar savu dzīvi neiekļaujies Dieva noteiktajā kārtībā. Bet tā kā tu esi meklējoša dvēsele, tad man ir dots Lazeiras norādījums iepazīstināt tevi pašos pamatos ar Visuma un dvēseles uzbūvi un tās lomu katra cilvēka dzīvē. Manu doto informāciju tu nedrīkstēsi 100% dot visiem cilvēkiem, jo viņi tevi uzskatīs par jukušu un tu vari nonākt psihiatriskajā slimnīcā. Bet pamazām ap tevi pulcēsies cilvēki, kuriem tavs pienākums būs iemācīt visu, ko mēs tev mācīsim. Tu piederi pie tiem, par kuriem Kristus teica: "Kas meklē, tas atrod, kas klauvē, tam atver." Tu meklē atbildes uz daudziem būtiskiem jautājumiem un stimulē to darīt arī savu ķermeni Jāni, tāpēc mēs tev atveram durvis, aiz kurām tev būs pieejami daudzi informācijas avoti, kas citām dvēselēm ir liegti. Tavs uzdevums dalīties ar šo informāciju, cik vien tavos spēkos tas būs iespējams, jo cilvēce šobrīd pamatā ir piekrāpta no to cilvēku puses, kas uzdodas par Dieva pārstāvjiem Zemes virsū. Tev nebūs viegli realizēt šo uzdevumu, jo tavs ķermenis Jānis daudz no dotā sākumā nepieņems, jo viņa smadzenēs ieprogrammētas teorijas, kas pretosies tevis dotajiem norādījumiem, bet ar laiku viss normalizēsies un Jānis kļūs tev par labu palīgu mūsu sniegtās informācijas novadīšanā citiem cilvēkiem.

Bet tagad uz priekšu! Es tev parādīšu to, ko tu vēl nekad neesi redzējis un dzirdējis, bet kas ar laiku tev būs jāpastāsta citiem cilvēkiem."

Pēc tam sekoja pārvietošanās neaprakstāmā ātrumā, kad zvaigznes traucās garām ar ātrumu kā ceļmalas koki, kad brauc ar automašīnu. Bija lidojumi cauri Selejiem, pa kuriem var nonākt no viena visuma citā, un daudz cita interesanta, par ko Jānis rakstīs nodaļā "Visums". Par dvēseles uzbūvi un tās sistēmu darbības pamatprincipiem, ko es Edoni uzzināju tās nakts ceļojumā, jūs lasījāt jau iepriekšējās nodaļās. Vēl daudz nepiedzīvota es redzēju un izbaudīju, un arī jums palīdzēšu to ieraudzīt, cik skaista ir Dieva radītā kārtība, kuru jauc astronoīdi.

Diemžēl izglītojošais ceļojums beidzās un bija pienācis laiks atgriezties ķermenī. Pirms atgriešanās vēl reizi tiku instruēts par sekām, kādas var rasties, ja nepratīšu pareizi pielietot jauniegūto informāciju.

Pēc tam sekoja, atgriešanās istabā, kurā gulēja Jānis un lēna saplūšana ar ķermeni, lai turpinātu viņu vadīt un sargāt no tām briesmām, kas gaida viņa ceļā augšup.

Jānis pamodās, jo sāpes ķermenī un suņa rejas savu bija panākušas. Uzreiz pēc pamošanās Jāni pārņēma baisa sajūta, jo viņš nepārprotami istabā juta vēl kādas varenas būtnes klātbūtni. Istabā spīdēja gaisma no ārā esošās laternas un Jānis lēnām izpētīja telpu. Neviena nebija un tajā pašā laikā Jānis juta uz sevi vērstu skatienu. Dīvainas bija šīs izjūtas un atmiņā tās saglabājušās vēl līdz šai dienai. Tikai pēc vairākiem gadiem Jānis uzzināja, ka šo skatienu uz vinu vērsa Katjas dvēsele āriete, kurai Lazeira bija uzdevusi realizēt Jāna un Edoni atdalīšanu un Edoni apmācību astrālā ceļojuma laikā. Katjas dvēsele āriete bija no vēl smalkākas struktūras kā Edoni, tāpēc visa ceļojuma laikā Edoni dzirdēja šī pavadona raidīto informāciju un pakļāvās vina rīkojumiem, pašu nemaz neredzot.

Uzreiz pēc pamošanās Jānim pārstāja sāpēt saules pinuma zona un brīnumainā kārtā dažu sekunžu laikā pārstāja riet arī suns. Visu Edoni ceļojuma laiku informācija pilnībā tika noraidīta uz Jāna hipofīzi un caur to uz smadzenēm, tāpēc Jānim likās, ka vinš ir bijis šajā ceļojumā, tikai tā apzinas daļa, kurā bija ierakstījusies nepārtrauktā suna riešana, lika domāt, ka ķermenis atradies uz vietas. Simtiem jautājumu radās šajā brīdī par notikušo, taču salds miegs strauji pārnēma Jāni un vinš cieši aizmiga. Par mieru Jāna apzinā un dziļo miegu parūpējās Katjas dvēsele.

No rīta pamodies, Jānis skaidri atcerējās naktī notikušo. Ļoti gribējās par to kādam pastāstīt tomēr vienlaicīgi atminā bija brīdinājums par to, ka jāmāk izvēlēties cilvēki, kuriem to drīkst stāstīt.

Mājas saimniece, kuras vārds arī bija Katja, pirmā sāka stāstīt, ka pamodusies naktī no suna riešanas, kas bijusi neizprotami ilga. Domādama, ka sētā iekļuvuši zagļi, vina izgājusi ārā un ieraudzījusi, ka suns stāv pie manas istabas loga un rej. Mēģinājumi suni apklusināt un iedzīt būdā bijuši pilnīgi veltīgi. Nekad agrāk vinas suns neesot atļāvies nepaklausīt. Saimniece klusītēm iegājusi manā istabā un konstatējusi, ka es saldi guļu, atkal izgājusi pie rejošā suna un mēģinājusi to apklusināt. Suns pilnībā ignorējis vinas prasības un nelīdzējis pat viegls pēriens. Neizpratnē par notiekošo un zaudējusi visas cerības pārtraukt suna riešanu, vina izbrīnījusies stāvējusi un domājusi, ko darīt, kad suns pats pēkšni pārstājis riet, devies uz būdu un licies gulēt.

Sis saimnieces stāstījums bija vistiešākais pierādījums tam, ka suns bija redzējis manu nakts viešnu. Tātad sunu redzes diapazons ir plašāks nekā cilvēkam, nodomāju un izstāstīju saimniecei par saviem piedzīvojumiem.

Dīvainā kārtā vina nebija par to nemaz īpaši pārsteigta un pastāstīja, ka ar tiem cilvēkiem, kas nonāk kontaktā ar vinas vārda māsu Katju, notiek visādi brīnumi labā nozīmē.

Seit man jāatklāj, ka tieši šīs mājas saimniece mani aizveda pie Katjas ekstrasenses.

Kopš pamodos, jau no paša rīta man bija neaprakstāma svētlaimes izjūta saistībā ar piedzīvoto. Mani mocīja jautājums, ar ko esmu izpelnījies šādu Dieva dāvanu vai tiešām es esmu kas īpašs. Tobrīd nezināju, ka pienāks laiks un es pats palīdzēšu piedzīvot cilvēkiem brīnumu, kādu pieredzēju es. Mani nepārnēma augstprātība, jo es biju piedzīvojis to, ko Dievs apsolījis katram, kas meklē. Intensīvi patiesības meklējumi bija mans vienīgais nopelns, lai Dievs dotu man to, ko meklēju. Tāpēc meklējiet arī jūs lasītāji un atradīsiet. Lūk, manu grāmatu jau esat atraduši, bet tā palīdzēs jums tālāko meklējumu ceļā.

Sī Dieva dāvana unikāla informācija, nebija vienīgā, ko biju sanēmis naktī. No rīta pamodies, kopš spēru pirmos soļus, nejutu savas kājas atduramies pret zemi. Visu laiku, kamēr pārvietojos, bija lidojuma sajūta un es brīžiem skatījos uz savām kājām, vai tās staigā pa zemi. Jo, ko gan domās cilvēki, redzot mani lidojam apmēram 10 centimetrus virs zemes, kā es pats to izjutu. Izrādījās, ka visa mana apzina bija pilnībā pārslēgta uz dvēseles izjūtām. Tā bija vina, kas, atrodoties ķermenī, nemaz nepieskārās zemei, bet lidoja. Tā bija dvēsele, kas nejuta ēdiena garšu, kad Jānis ēda, un brīnījās, kāpēc ēdiens ir bez jebkādas garšas. Jāni pārsteidza arī citas spējas, kuras pēkšņi bija ieguvis.

Iedams pa trotuāru un paskatījies blakus esošajā zālāja, Jānis ieraudzīja skudru, bet, sakoncentrējot redzi uz to, pēkšņi ieraudzīja tās sastāvdaļas mikroorganismus. Iedziļinoties atsevišķās skudras sastāvdaļās atklājās vēl sīkākas būtnītes, kas to veido un par kuru nosaukumiem Jānim nebija nekādas nojausmas. Un tā viņa redze varēja "ieurbties" matērijas vissmalkākajās sastāvdaļās līdz bezgalībai.

Paskatījies uz Mēnesi, Jānis konstatēja, ka tā virsmu redz tik skaidri it kā būtu tikai metra attālumā, bet vairāk koncentrējis uzmanību uz Mēness grunti varēja atšķirt pat atsevišķus grunts graudiņus. Sakoncentrējot uzmanību uz graudiņu, Jānis ieraudzīja tā sastāvdaļas un arī šeit varēja iet bezgalīgi tālu.

Jānis toreiz brīnījās par savas redzes negaidītajām īpatnībām, jo pilnībā vēl nespēja saprast, ka viņa smadzeņu sistēma saņem attēlu no trialbas dvēseles redzes sistēmas, kas nav pat salīdzināma ar fiziskā ķermeņa acu spēju.

Arī cilvēkus Jānis redzēja savādāk kā līdz šim, un tas bija vispārsteidzošākais. Ja viss, ko viņš redzēja dabā savādāk kā līdz šim, izsauca viņā Dievišķu sajūsmu, tad daļa cilvēku izrasīja pretīgumu. Aiz ārēji skaistā cilvēka ķermeņa bieži slēpās pretīgs radījums cilvēka dvēsele, kā vēlāk Jānis uzzinās astronoīds jeb velns tautas valodā. Tikai šie cilvēkos dzīvojošie velni ir daudz pretīgāki par tiem, kas tiek zīmēti un ir redzami pasaku grāmatās. Jānis saprata, ka velni ir reāli radījumi, kas dzīvo cilvēkos, nevis izdomātas būtnes. Edoni to visu jau bija redzējis un zināja, bet Jāni ar lietu faktisko stāvokli iepazīstināja pirmo reizi. Pieradis pie šiem pretekļiem Jānis sāka domāt, kāpēc tik daudzos cilvēkos ir tādas velnišķas dvēseles, bet tobrīd, lai gan atbildi arī viņš saņēma, pilnīgas izpratnes par to nebija. Tā ir radusies tikai pēc vairākiem gadiem, kad top šī grāmata. Velnu rašanās iemesli būs aprakstīti nodaļās "Pārprogrammēšana" un "Velns".

Bija pienācis laiks doties pie Katjas, lai ļautu viņai, kā pati izteicās, pastrādāt ar Jāni. Jānis bija gaidījis, ka Katja viņam pastāstīs par iepriekšējā dienā pieminētajiem sargeņģeļiem un viņš varēs noskaidrot, kas ar viņu notika naktī, jo ne visu informāciju, kuru saņēma Edoni, saņēma arī Jānis. Tomēr auglīgas sarunas vietā Katja lika braukt pie kaut kādiem viņas paziņām.

Vispirms viņa Jāni aizveda pie Garija armēņa, kura mājā bija bagāta bibliotēka. Garijs Jāni labi uzņēma, paēdināja un tad sāka runāt. Daudz no Garija stāstītā Jānim bija pieņemams, bet bija lietas, kurām Jānis nevarēja piekrist un spurojās pretī. Garijs lūdza, lai Jānis uzmanīgi visu noklausās, ka nav obligāti visam jāpiekrīt. Jānis centās klausīties. Pēc kāda laika Garijs teica, ka šodien pietiks un Jānis ar Katju aizbrauca pie cita viņas paziņas Ivana, kas tāpat kā Garijs daudz runāja, bet neļāva Jānim īpaši iebilst. Katja pati runāja minimāli, bet, kad viņa sarunājās ar Ivanu, Jānim likās, ka satikušies divi nenormālie, tik neizprotama bija šo cilvēku sarunvaloda. Viņi nepārtraukti viens otru pārtrauca, neļaudami izteikt līdz galam nevienu teikumu. Lai gan abi šie cilvēki runāja skaidrā krievu valodā, Jānis nesaprata viņu sarunas jēgu. Tikai vēlāk pēc vairākiem gadiem Jānis saprata, cik aprobežots bijis. Sie cilvēki sarunājās telepātiski, bet daži izteiktie vārdi viniem bija vajadzīgi tikai tādēļ, lai Jānis un apkārtējie domā, ka vini sarunājas. Sie cilvēki mācēja raidīt viens otram informāciju daudz ātrāk kā tas iespējams ar cilvēka muti runājot. Savstarpēji viens otram vini pilnībā noraidīja teikumus un tos uztvēra, bet caur muti pateica tikai šo teikumu pirmos vārdus. Tā vini pilnībā spēja apmainīties ar informāciju vismaz desmit reizes ātrāk nekā tad, ja vini visu izrunātu ar mutes palīdzību. Tagad, kad pats esmu iemācījies nolasīt cilvēku domas jau pie pirmajiem cilvēka izteiktajiem vārdiem, gribas vinu pārtraukt un atbildēt, jo zinu visu, ko vinš grib teikt. Vienlaicīgi zinu, ka šie cilvēki to uztvers kā manu nevēlēšanos vinā klausīties. Man kļūst arvien grūtāk sarunāties ar cilvēkiem, kuriem nedarbojas telepātiskās sazināšanās sistēma.

Pēc tikšanās ar Ivanu, Katja mani iepazīstināja ar mākslinieci, kura gleznoja neparastas gleznas. Sīs gleznas, piekārtas pie sienas, neitralizēja visus elektromagnētiskos izstarojumus, kas nāk no televizora, leduskapja u.c. sadzīvē lietotām ar elektrību darbināmām ierīcēm. Tur redzētās gleznas spēja izārstēt dažādas slimības. Toreiz es kā paralizēts stāvēju un sajūsmā skatījos uz šīm gleznām pat nenojauzdams, ka drīz palīdzēšu daudziem cilvēkiem atklāt vinos esošus talantus, par kuriem tie pat nenojauš, un to vidū būs cilvēki, kas gleznas radīs ar vēl lielāku jaudas iedarbību uz cilvēkiem. So gleznu informatīvi enerģētiskā iedarbība darīs ar cilvēkiem brīnumus. Daudzi slimie kļūs veseli, bet tie, kas sevi pieskaitījuši "pelēkajai masai", uzziedēs kā krāšni ziedi un demonstrēs cilvēcei dievišķus brīnumus. Toreiz es uz šo mākslinieci skatījos kā uz Dieva izredzēto, pat nenojauzdams, ka daudz talantīgu cilvēku ir visās zemēs, tikai vini paši to nezina, tāpēc tiem ir jāpalīdz sevī atklāt šos talantus.

Pēc mākslinieces Katja mani aizveda pie juveliera, kas mācēja paskatīties pagātnē un nākotnē. Es ļoti gribēju zināt, kas esmu bijis iepriekšējā dzīvē. Jau pēc īsa brīža man tika pateikts, kas esmu bijis sieviete Itālijā, kura strādājusi par guvernanti pie bagāta cilvēka. Toreiz man bija grūti tam noticēt, bet, kad citā situācijā es vēlreiz jau citam cilvēkam uzdevu to pašu jautājumu un vinš pastāstīja to pašu, ko iepriekšējā reizē biju dzirdējis, man gribējās zināt, kā var piekļūt šādai informācija un es to uzzināju. Ne tikai uzzināju kā, bet jau pats diezgan detalizēti varēju aprakstīt savas iepriekšējās inkarnācijas.

Visi cilvēki, ar kuriem mani iepazīstināja Katja, bija ieguvuši dažāda rakstura dievišķas spējas pēc kontaktiem ar vinu. Par sevi Katja teica, ka vinai visapkārt esot ļoti daudz talantīgu cilvēku, bet vina daudz ko no tā, ko spēj vinas skolnieki, pati nevar izdarīt. Un vinai bija taisnība, jo katra cilvēka dvēselei ir sava specializācija, par ko sīkāk izlasīsiet nodaļā "Talanti". Katjas dvēseles galvenais talants bija palīdzēt citiem atklāt vinu talantus un tos izmantot. Pateicoties tieši Katjai un vinas mācekļiem, es šodien zinu un spēju to, par ko šeit rakstu. Jo, kad vini man lika pacietīgi klausīties, ko vini runā, es pat nenojautu, ka vini mani programmē. Sīs vinu ievadītās programmas, lai gan sākotnēji likās dažās vietās nepienemamas, ar mani izdarīja brīnumus. Informācija sakārtojusies noteiktā secībā sāka funkcionēt un dzēst man no atminas citu informāciju, kas, kā vēlāk izrādījās, ir bijusi kaitīga manai psihei dvēselei. Pēc šīs informatīvo vīrusu lielākās daļas iznīcināšanas arī manī sāka parādīties dažādas agrāk nobloķētas spējas. Es sapratu, ka vinu ievadītā informācija bija kā siets, kas manā informatīvajā bāzē atsijāja graudus no pelavām, kā to kādreiz saviem mācekļiem bija mācījis Kristus. Tagad es zinu, ka, iznīcinot šos informatīvos vīrusus, var atveseļot cilvēka psihi un tā sāk darboties normālā režīmā, bet tādā stāvoklī tā spēj darīt brīnumus, kādus vairums cilvēku, kas savā būtībā ir nenormāli, to nespēj. Arī es biju nenormāls, bet uzskatīju sevi par augstvērtīgu cilvēku. Tikai tagad, kad vairums cilvēku mani uzskata par nenormālu, es faktiski redzu, kāds biju agrāk un kāds esmu tagad. Lai gan ārēji gandrīz tāds pats, iekšējais informatīvais saturs ir kvalitatīvi cits un atbilstoši ir arī manas darbības rezultāti.

Par to, kā vairumam cilvēku izkropļotas dvēseles un kā tās atveseļot, izlasīsiet nodaļās "Pārprogrammēšana" un "Attīrīšana".

Mans komandējuma laiks Aizkarpatos beidzās un bija laiks atgriezties Latvijā.

Tā arī nesagaidījis, kad Katja ar mani pastrādās, devos Latvijas virzienā. Toreiz es vēl nesapratu, kā un kādā mērā viņa ar mani jau pastrādājusi. Man likās, ka vārdi man ar tevi jāpastrādā nozīmē viņas sarunu ar mani. Bet tā kā viņa pati ar mani, var uzskatīt, gandrīz nemaz nesarunājās, es domāju, ka neko nav arī darījusi. Bija vajadzīgi vairāki gadi, lai es saprastu, cik lielu un nozīmīgu darbu ar mani ir izdarījusi Katja, par ko esmu viņai bezgala pateicīgs. Turklāt viņa un viņas mācekļi to izdarīja pilnīgi nesavtīgi, atšķirībā no tiem "lielajiem skolotājiem", kas savairojušies Latvijā un citās zemēs. Pēc tā, kādā veidā un kam šie gaismas nesēji dala savas zināšanas, var elementāri noteikt, vai viņi pārstāv Dievu vai velnu.

Ceļš mājup no Užgorodas bija interesantākais, kāds jebkad manā mūžā bijis. Jau no paša braukšanas sākuma es nevarēju atraut skatienu no debesīm, jo redzēju paralēlās pasaules un visu tur notiekošo. Es vairākkārt konstatēju, ka automašīna precīzi brauc gan pa Karpatu kalniem, gan cauri Ļvovai un citām vietām, manu roku un kāju vadīta, bet tikai ne manu acu un apziņas vadīta, jo es nespēju ne brīdi atraut savas acis un prātu no tā, ko es redzēju zonā, kuru mēs saucam par debesīm. Tātad, manas rokas un kājas tajā laikā vadīja kāds cits un šis cits arī skatījās uz ceļu, lai mašīna braucot ievērotu noteikumus, bet manai apziņai ļautu ielūkoties Dieva radīto pasauļu krāšņumā un daudzveidībā. Pat braucot pie stūres, turpinājās manis izglītošana, bet tikai šoreiz jau vairāk fiziskā ķermeņa apmācība.

Tā nobraucis ap 1000 km, tuvojoties Paņevežai, es pēkšņi jutu, ka krāšņajiem skatiem debesīs sāk traucēt mākoņi. Tie arvien vairāk aizsedza skatu uz paralēlajām pasaulēm līdz tās vairs nebija saskatāmas nemaz. Es jutos sagrauts, kad konstatēju, ka ir jauka saulaina diena un debesis pilnas ar skaistajiem gubu mākoņiem. Tas, kas parasti cilvēkiem ir patīkams, man sāka likties pliekans un drūms pēc tā, ko biju redzējis un piedzīvojis.

Manā ķermenī atgriezās nepatīkama smaguma sajūta un bija vajadzīgs ilgs laiks, lai saprastu, ka ar šādu smaguma sajūtu esmu dzīvojis visu līdzšinējo mūžu. Manai apziņai vajadzēja pilnībā atkal pārņemt automašīnas vadīšanu, kas likās nepatīkami un apgrūtinoši

Es atkal biju kļuvis parasts, garīgi aprobežots, "pelēkai masai" pieskaitāms cilvēks. Jutos kā smagi un nežēlīgi sodīts par man neizprotamiem grēkiem. No manis izlauzās sāpju pilns kliedziens: "Par ko, Tu, Dievs, mani tā sodi, es taču neesmu izdarījis neko briesmīgu?" Man toreiz vēl neizprotamā veidā sekoja atbilde: "Tas viss, ko Tu piedzīvoji, redzēji un juti ietilpst Tavu spēju robežās, bet ar savu līdzšinējo dzīvi Tu neesi iekļāvies manis radītajā kārtībā, tāpēc neesi tiesīgs pilnībā izmantot visas savas spējas. Centies turpmāk izprast manis radīto kārtību, iekļauties tajā, izpirkt sastrādātos grēkus un Tavas spējas tev pamazām tiks atdotas. Patreiz Tu neesi pelnījis, dzīvodams uz Zemes, atrasties Paradīzē, bet Tu to vari nopelnīt, ja sekosi maniem norādījumiem un visu, ko es Tev mācu, Tu mācīsi citiem. Iemācies izvēlēties sev mācekļus un nodod viniem visas Tavā rīcībā esošās zināšanas, bet vēlāk, lai Tavi mācekļi meklē sev mācekļus. Atbilstoši savai izaugsmei Tu sanemsi visu, ko būsi pelnījis, bet tas, ko Tu sanēmi šajās divās dienās, bija tas, ko Tu varēji lietot, bet tev ir atnemts, jo nepareizi dzīvo. Atgriezies mūsu rindās un Tu sanemsi visu, kas Tev būs vajadzīgs. Tu daudz meklēji un es Tev devu iespēju atrast to, ko esi pazaudējis, lai līdz brīdim, kamēr tu labosies, Tev to liegtu lietot. Kļūsti par vienu no cilvēces skolotājiem un Tavu vajadzību apmierināšanai tiks dots vairāk nekā Tu šobrīd spēj iedomāties. Esi vienmēr un visās situācijās ar Mani un Es būšu ar Tevi. Kas nav ar Mani, tas ir pret Mani. Atceries, ka visa pamatā ir zināšanas, bet ne visas ir no manis dotas. Turpmāk Tev būs vieglāk atsijāt graudus no pelavām, lai šos graudus pārvērstu bagātā ražā un dalītos tajā ar citiem cilvēkiem. Tu vari būt savas un citu laimes kalējs, un Es Tev došu spēku, kādu daudzi nepazīst. Nebaidies ne no viena, ja Tavi darbi manā vārdā tiks darīti. Bet par katru kļūdu būs dārgi jāmaksā, jo neviens nav tiesīgs manā vārdā grēkus piedot un arī es tos nepiedodu, jo katram ir jānes atbildība par visu, ko darījis. Esi modrs par katru darbu, vārdu un domu, jo nekas nepaliek bez sekām. Ko sēsi, to pļausi. Visos darbos Tev būs pieejams mans padoms, bet vienmēr Tev būs brīvas izvēles tiesības ievērot to, vai rīkoties pēc sava prāta. Ceļš Tavs nebūs viegls, bet interesants un dažādu pārbaudījumu pilns. Es Tev novēlu būt stipram un augšupejošam un lai Tu esi citiem kā Kalns, pa kuru virzīties augšup stiprajiem, bet ripot lejā vārguļiem. Man ir vajadzīgi garā stiprie, bet vārguļi dabūs savu algu. Lai Tev un Taviem ceļabiedriem veiksmīgs ceļš augšup!"

Sī negaidītā neredzamās būtnes uzruna man deva spēku, un es pienēmu šo drūmo stāvokli, kurā tik ilgi biju dzīvojis uzskatīdams to par normālu. Es apnēmos, ka visiem spēkiem centīšos ievērot Dieva likumus, vienlaicīgi saprazdams, ka dzīve būtībā jāsāk no jauna. Man bija pilnīgi skaidrs, ka patreizējā nodarbošanās, ievērojot Dieva likumus, ir neiespējama, jo pamatā balstīta uz velnišķu darbību, kuru uzspiež tā valstiskā iekārta, kurā dzīvoju. Kā kļūt par aitinu vilku barā un izdzīvot, nāksies vēl daudz padomāt, bet es noteikti izdomāšu. Ja nespēšu pats, tad lūgšu palīdzību Dievam. Ja jau vinš piedāvā savu padomu, tad man būs vieglāk, bet ne viegli to es apzinājos pavisam skaidri.

Latvijā es atgriezos kā cilvēks, kuram pilnībā mainīta pasaules uztvere. Es labi apzinājos, cik daudz jaunu problēmu man radīsies saskarsmē ar cilvēkiem, jo jau līdz šim vairums uz mani skatījās kā uz dīvaini. Bet tās jau ir vinu problēmas. Mans uzdevums pēc iespējas īsākā laikā atrast cilvēkus, kas manu stāstīto uztvers ar interesi un vismaz daļēju sapratni. Bet pilnībā visu es viniem palīdzēšu saprast ar laiku.

Atgriezies savā darba vietā, es turpināju organizēt firmas darbu un ar vēl lielāku intensitāti apmācīt cilvēkus jomās, kurās pats tiku izglītots iepriekš aprakstītajā veidā.

Darbinieki mācījās nelabprāt un tikai tāpēc, lai nezaudētu darbu pie manis.

Pēc šīs iniciācijas no augšas, savus darbiniekus redzēju it kā savādāk, bet tomēr ne tā kā tas bija divas dienas, kad man pilnībā bija ieslēgta trialba. Man ļoti gribējās redzēt savu darbinieku dvēseles, bet šī spēja man bija nobloķēta. Tīri intuitīvi es jutu, ka neesmu izvēlējies

pareizos kadrus, bet svarīgi bija iegūt tam tiešus pierādījumus.

Vispār jau es pats konkursa kārtībā izvēlējos tikai savu vietnieci vispārējos jautājumos, bet viņa tālāk rekomendēja, pēc savas izvēles, pārējos komandas pārstāvjus. Bija acīm redzami, ka visa komanda vairāk ietekmējās no manas vietnieces, nevis no manis, un tas man likās pareizi, jo tā arī jābūt veidotai pārvaldes sistēmai: man pakļaujas vietniece, bet viņai visi, kas ir zem viņas, un man nav nekādu tiesību, apejot vietnieci, dot norādījumus tieši viņas padotajiem.

Nelaime bija tikai tā, ka mani rīkojumi, kas tika doti Leldei Liepiņai (tā sauca manu vietnieci) gala rezultātā tika pilnībā izmainīti un deva atbilstošu, pamatā negatīvu rezultātu. Mani mēģinājumi noskaidrot, kāpēc mani rīkojumi tiek nepareizi interpretēti, parasti tika pārvērsti skandālā, kura rezultātā radās vēl lielāka neskaidrība.

Lelde bija ļoti gudra sieviete, un man jāatzīst, ka tajā laikā viņa bija nesalīdzināmi gudrāka par mani, tāpēc es arī viņai uzticēju man piederošās firmas vadību.

Neizprotams man bija tikai viens apstāklis, kāpēc labi plānotās biznesa operācijas to vidusposmā, Lelde pārvērta pilnīgā absurdā un peļņas vietā nāca zaudējumi.

Jāatzīst, ka Lelde mācēja panākt to, ka iemīlos viņā, bet šī mīlestība no manas puses nebija akla, bet tika pakļauta rūpīgai analīzei. Sīs analīzes rezultāti man bija šokējoši, bet deva nopietnu izglītību, par ko sīkāk izlasīsiet nodaļā "Mīlestība".

Lelde labprāt iedziļinājās manā mācībā un es viņai iemācīju doties astrālos ceļojumos, lai pa vairākiem kanāliem iegūtu mani interesējošo informāciju.

Taču Leldi nelaida Medesa pasaules augstākos līmeņos, bet tikai līdz elles vārtiem. Tas jau kļuva interesanti, ko tad šīs sievietes dvēsele tādu nogrēkojusies. Ja man nebūtu nobloķēta astrālā redze, tad man nevajadzētu mocīties minējumos, bet es būtu skaidri redzējis, ka viņa nav neko nogrēkojusies, bet jau no dzimšanas ir radīta kā ģenerāļa līmeņa astronoīds, kura uzdevums ir sagraut manu biznesu, ģimeni un beigās pašu, lai es neietu to ceļu, kuru biju sācis iet. Ja es to būtu redzējis, tad nebūtu viņu pieņēmis darbā un nekad nebūtu sapratis, ko viens augsta līmeņa astronīds ir spējīgs izdarīt ar aklu un padumju humanoīdu, kāds es toreiz vēl biju.

Esmu Tev, Dievs, ļoti pateicīgs, ka devi man iespēju iepazīt to, kāds var būt augsta līmeņa velns brunčos vai, kā mūsu senči sauca sievietes ar astronoīdisku dvēseli ragana. Tas bija tieši tā, kā rakstīts bībelē: velna kalpi var izlikties par Dieva eņģeļiem.

Viņas saldais, patīkamais balss tembrs un prasme skaisti runāt bija tik valdzinoši, ka es varēju ar viņu diskutēt stundām un man nekļuva garlaicīgi, bet, kad jutos noguris, viņas prasme mani valdzināt izpaudās arī seksa jomā. Sī ragana viena seksā man spēja dot to, ko līdz viņai nebija spējušas visas sievietes kopā ņemtas. Viņa prasmīgi izmantoja visas manas vājās vietas, lai sagrautu arī manu ģimeni, un es tajā pat laikā biju bezspēcīgs, lai pretotos viņas iedarbībai. Lai gan mana apziņa skaidri izprata, kādos slazdos esmu nokļuvis, mana rīcībspēja bija paralizēta. Man pietrūka gudrības, lai pārrautu šīs velnišķās saites ar šo astronoīdu. Un tobrīd par to, ka viņa ir astronoīds man arī nebija pietiekošu pierādījumu. Biju kā marionete viņas rokās, un tikai vēlāk uzzināju, ka šādu situāciju mūsu senči apzīmēja ar vārdiem "apsēstība" vai "velns apsēdis". Es šo velnu ļoti mīlēju un tas ir visnepatīkamākais, ka cilvēki un arī es tajā laikā domāju, ka mīlestība ir kaut kas viennozīmīgi dievišķs. Izejot šo praksi, es sapratu, ka velnu rokās mīlestība tiek izmantota kā viens no bīstamākajiem ieročiem pret humanoīdiem, lai padarītu tos atkarīgus no astronoīdiem. Zinātniskajā terminoloģijā šādu stāvokli, kurā es biju nonācis, sauc par pastāvīgu astrālo virsvadību, ko veic 1.līmena astronoīds. Kā to dēvēja mūsu senči, es jau minēju.

Bet es vinu neredzēju šo astronīdu, un tāpēc domāju, ka Lelde ir zemu kritis humanoīds, kuru man izdosies izvilkt no elles un mēs vēl būsim kopā laimīgi. Kāds absurds man tas liekas tagad, kad visu pilnībā izprotu. Iedomājieties pa ceļu mīļi saķērušos nākam jums pretī Dievu un velnu, kur Dievs ir neprātīgi iemīlējies velnā, bet velns par Vinu nirgājas visiem iespējamajiem līdzekļiem.

Tā fiziskajā plānā es ar Leldi gājām sadevušies rokās, bet astrālajā plānā, tie, kas redz dvēseles, redzēja Gornu (Leldes dvēseles vārds) un nabaga Edoni, kas pilnībā bija nokļuvis velna ietekmē, bet velns par vinu nirgājas. Tajā laikā es biju gandrīz pastāvīgā depresīvā stāvoklī un zināju, ka pie tā vainīga Lelde, bet nezināju, kā no šīs situācijas izkļūt.

Terors, kuru pret mani veica Lelde, arvien pieauga. Sagrāvusi manu biznesa struktūru, ģimeni un daļēji mani pašu, vina intensīvi sāka graut arī manu autoritāti sabiedrības acīs, veikli fabricējot dažādas lietas, kuras prasmīgi noveda līdz policijai un tiesai.

Kad konstatēju, ka vina apzagusi materiālu noliktavu, biju neizpratnē, jo vinai tika piedāvāts viss, kas vajadzīgs, par velti. Tikai tagad es saprotu, ka velns nedrīkst pienemt dievišķu piedāvājumu, jo vinam no tā paliek slikti. Velnam ir jāzog, lai no tā slikti paliek apzagtajam un velns tādā veidā varētu sev piesaistīt enerģiju. Kad par zādzību informēju Leldes māti, atbilde mani pārsteidza: "Visi tagad zog, un kāpēc lai Lelde nezagtu?" Sapratu, ka paruna ābols no ābeles tālu nekrīt atbilst patiesībai.

Kad Lelde man no maka izzaga naudu, kura arī vinai bija pieejama jebkurā daudzumā un laikā godīgi paprasot, man sāka likties, ka vina slimo ar kleptomāniju, bet izrādās, ka tieksme zagt ir ieprogrammēta visu astronoīdu megastonos. Kad mans mērs bija pilns un es Leldi atbrīvoju no darba, vina nozaga firmai svarīgu dokumentu paketi. Katrreiz, kad es ierados pie vinas un lūdzu dokumentus atdot, vina rakstīja policijai kārtējo iesniegumu par teroru, kuru es pret vinu veicot. Tā, pat atlaista no darba, vina centās uzturēt saikni ar sevi caur dokumentiem, kas paralizēja firmas darbību.

Bija jāsanemas un jāpārtrauc jebkādas attiecības ar Leldi, lai tas maksā, ko maksādams, jo visu apkārt man vina jau bija sagrāvusi un arī veselību pamatīgi iedragājusi.

Saistībā ar veselību jāpastāsta gadījums, kad es, Lelde un mana pirmā sieva Elga bijām aizbraukuši uz Eleju pie Veronikas, lai tiktu skaidrībā, kas notiek ar veselību.

Tā kā biju ar Veroniku labi pazīstams, vina man lūdza nākt savā istabā bez rindas, bet es lūdzu vispirms pienemt manu sievu Elgu.

Kad iznāca Elga, es teicu Leldei, lai nākošā iet vina. Kad Lelde piecēlās, Veronika savas istabas durvīs burtiski atsprāga atpakaļ un tad sanēmusies noprasīja: "Ko jūs šeit gribat?" Pienemamajā istabā bija daudz cilvēku un nekad nevienam Veronika nebija uzdevusi tādu jautājumu. Tas visus ļoti pārsteidza. Es piecēlos un teicu, ka Lelde ir ar mani, ja var, lai pienem.

Veronika ļāva Leldei ienākt savā istabā. Kad Lelde iznāca, varēja redzēt, ka viņa ir galīgi sagrauta, bet par ko viņas runāja, es necentos noskaidrot.

Kad iegāju es, pirmais, ko paziņoja Veronika, lai es nekavējoties atbrīvojos no Leldes. Ja man vēl nepietiek, ka Lelde ir sagrāvusi manu biznesu, ģimeni un lielā mērā arī pašu, tad man ir jāzina, ka gadījumā, ja neatbrīvošos no viņas ietekmes, mana dzīvība ir briesmās. To, ka dzīvība ir briesmās, es jutu, tik slims jau biju, bet to, kāpēc pie tā vainīga Lelde, pilnībā saprast toreiz vēl nespēju.

Tikai tagad es zinu, ka viņa man ne tikai zaga enerģiju, kas bija paredzēta mana organisma vajadzībām, bet arī apzināti programmēja manī slimības. Viņa man bija kā uzlikts lāsts, lai izpirktu grēkus, un, izejot caur šīm dzīves situācijām, es ne tikai izpirku daudzus savu grēkus, bet arī fiziskā ķermeņa apziņas līmenī sapratu, ka Dievs ir ļāvis man piekļūt velnam, lai tas mani pārmāca par velnišķo dzīvesveidu. Vienlaicīgi es ieguvu labu praksi, jo ar to izglītību, ko bija ielikuši mani skolotāji, es nebūtu visu sapratis tik pamatīgi, ja nebūtu visu izbaudījis uz savas ādas. Situācija ar veselību bija tik nopietna, ka bija jāatrod spēks pamest visu, ko biju darījis līdz šim un sākt dzīvi no gala.

Līdzko pārstāju tikties ar Leldi, strauji uzlabojās mana veselība. Sapratu, ka būšu dzīvotājs, jo ārsti līdz šim nespēja noteikt manu slimību iemeslus, bet Elejas Veronika tos bija noteikusi nekļūdīgi.

Materiālajā jomā biju kļuvis ne tikai nabags, bet vēl iedzīts pamatīgos parādos.

Kopš nebija naudas, pēkšņi bija pazuduši arī daudzie draugi.

Situācija bija tik smaga, ka nebija naudas pat sāls paciņai. Ilgi nācās ciest badu. Kad nebija, ko ēst, likās, ka tuvojas pēdējā stundiņa un spēki mani pametīs, bet dīvainā kārtā es kļuvu arvien mundrāks un spēku pārpilnāks. Ļoti skaidri sāka darboties apziņa. Un tad iestājās stadija, kad sāka nākt manā apziņā ļoti skaistas melodijas, dzejoļi, stāsti un es sāku rakstīt par lietām, par kurām agrāk nebiju pat nojautis.

Es sapratu, ka savus smagākos grēkus esmu izpircis un manā dzīvē sākas jauns, skaists laimes pilns posms. Ar mani bija noticis brīnums, ko kristieši apzīmē ar vārdiem "svētā gara apgarots", bet mūsdienu vārdiem runājot, caur mani sāka plūst Dievišķa informācija, ko raidīja patreiz man zināmi Dievišķās hierarhijas pārstāvji. Es biju kļuvis par Dieva un cilvēku starpnieku. Skaidri apzinājos, ka manā dvēselē saglabājies vēl daudz informatīvas netīrības, ko cilvēki noteikti saskatīs un tāpēc nesapratīs, kā tāds "netīrelis" var būt Dieva pārstāvis, un šis jautājums mocīja arī mani pašu.

Bet tūlīt arī saņēmu atbildi: "Tikai daži cilvēki no visas cilvēces ir 100% tīri Dieva priekšā, bet visnetīrākie ir tie, kas izliekas par Dieva kalpiem Zemes virsū mācītāji, kas sludina baznīcās. Tieši viņi ir visvairāk noziegušies Dieva priekšā, sagrozot patiesību un bremzējot cilvēces attīstību.

Tu, ja vien pats to gribēsi, attīrīsies no tiem informatīvajiem sārņiem, ko Tevī ieprogrammējuši astronoīdi un, izpircis savus pieļautos pārkāpumus, varēsi kļūt par vienu no cilvēces mācītājiem."

Mani toreiz pārsteidza tik nopietni vārdi, jo es tobrīd neapzinājos, ka daļēji par tādu jau biju kļuvis. Dzirdot tik nopietnu informāciju, mani atkal sāka mocīt domas: "Bet kas tad es par izredzēto?" Un atkal sekoja atbilde: "Tādu kā Tu ir daudz, un ne es Tevi šobrīd esmu izraudzījis šim uzdevumam, bet Tu pats esi vēlējies atgriezties manās rindās un tas nozīmē ņemt dalību manos darbos. Darīt dievišķu darbu ir Tavs pienākums un tas nenozīmē būt izredzētajam. Pildīt manu doto uzdevumu, apstākļos, kuros Tu patreiz atrodies, ir sarežģīts un nopietns darbs, bet ja Tu to spēsi, tad uzticēšu Tev vēl nopietnākus uzdevumus. Ja ko nespēj saprast, prasi, es palīdzēšu ar padomu un ne tikai ar to. Ķeries pie darba, un, lai cik grūts Tev tas neliktos, ar laiku Tu sapratīsi, ka neviens cits darbs Tev vēl nav nesis tādus augļus. Meklē sev mācekļus un zini, ka daudzi no viņiem savās spējās Tevi apsteigs, bet, kāpēc tā notiks, Tu sapratīsi mazliet vēlāk. Lai Tavu talantīgo mācekļu sasniegumi kļūst par pierādījumu tam, ka labs skolotājs spēj ielikt tik labus garīgos pamatus, uz kuriem balstoties, mācekļi var ātrā laikā kļūt pat par sava skolotāja skolotājiem.

Tāds ir Tavs pamatuzdevums, kuru pildot arī Tu pats sasniegsi virsotnes, par kurām pat vēl nesapņo."

Un es ķēros pie darba.

Atrast cilvēkus, kurus interesētu tas, ko es stāstu nebija viegli, jo sevišķi tādā mazpilsētā kā Bauska, kur cilvēki, vairāk vai mazāk, viens otru pazina. Ņemot vērā mana biznesa beigas un citus grēciņus, ar kuriem biju "sasmērējies", plus apzinātu astronoīdu darbību "manis apliešanā ar samazgām", šis uzdevums kļuva sevišķi grūts. Un tomēr man izdevās sapulcināt nelielu cilvēku grupu ap sevi, un mēs sākām mācības. Rezultāti, ko mēs sasniedzām īsā laikā, bija pārsteidzoši.

Viens no puišiem padsmitniekiem Andris, kas skolā tika uzskatīts par garīgi atpalikušu, sāka saņemt unikālu informāciju par Visuma uzbūvi, par to, kā darbojas elektromagnētiskais lauks ap Zemi un kā tas griež šo milzīgo planētu.

Informācijas saņemšanas laikā mēs sapratām, ka mums trūkst elementāru zināšanu, lai pilnībā izprastu saņemto informāciju.

Andris iestājās Bauskas vakara vidusskolā un kļuva par vienu no sekmīgākajiem audzēkņiem viņš bija sapratis zināšanu nozīmi. Diemžēl līdz tam skolotāji nebija varējuši Andri ieinteresēt mācīties un pat pieskaitījuši debīlajiem.

Tāpat sekmes strauji uzlabojās citiem maniem audzēkņiem, kas mācījās skolā, jo visi viņi saprata, ka skolā tiek sniegta vērtīga informācija, bez kuras savās nodarbībās mēs nevaram izprast ne fizikas likumu darbību, ne arī ķīmisku reakciju norisi.

Apstiprinājās Kristus vārdi: "Nāciet kā bērni pie manis, jo bērniem vieglāk ieiet Dieva valstībā."

Es sapratu, ka bērni vēl nav piepildīti ar dvēseli bloķējošam programmām, un tāpēc viņiem tik ātri izdodas uztvert Dieva raidīto informāciju.

Paši bērni ātri saprata, ka Dievs nav tāds primāts, kā to pasniedz baznīcā, un tas viņos radīja neizsakāmu vēlmi sadarboties ar Dievu informācijas ieguvē un tās pielietošanā praktiskajā dzīvē.

Tā apstiprinājās saņemtā informācija, ka mani mācekļi kļūs par maniem skolotājiem, jo bērni tiešām saņēma daudz nopietnāku informāciju nekā es pats.

Tas tāpēc, ka viņu dvēselītes nebija tik netīras kā mana, un viņas bija pelnījušas pieeju

daudz svarīgākai informācijai kā es.

Darbs sāka labi attīstīties, taču savu velnišķo darbu izdarīja avīzes "Bauskas Dzīve" astronoīdi, publicēdami savā "netīrajā" lapelē melu pilnu informāciju par manu darbību. Pēc šī raksta man tika atteikts izmantot telpas, kur mēs pulcējāmies, un daudziem bērniem, kas nāca uz nodarbībām, satikties ar mani tika aizliegts.

Ar mani kopā palika tikai daži cilvēki, un ne būt ne tie labākie dvēseles tīrības zinā, tāpēc interesantas un nozīmīgas informācijas plūsma apsīka.

Man bija dota iespēja savienot cilvēkus ar informatīvo plūsmu, bet pats ar sevi to nespēju izdarīt vienmēr, kad vēlējos. Man tika sniegtas atbildes uz maniem jautājumiem tikai tad, kad informācijas sniedzēji paši to uzskatīja par vajadzīgu, uz ko vini jau agrāk bija norādījuši.

Sapratu, ka Bauskā mana darbība būs apgrūtinoša un jādodas dziļākos ūdenos, ko arī izdarīju.

Daudz, ļoti daudz es vēl varētu uzrakstīt par Edoni attīstību, vina piedzīvojumiem, kas nepieradušam cilvēkam atsevišķās situācijās liekas unikāli, bet pats Edoni turpina attīrīties no saviem sārniem un nepārtraukti mācās, lai pēc iespējas ātrāk kļūtu par pilnvērtīgu Dieva veidotās hierarhijas pārstāvi. Pienāks laiks, kad Edoni būs sasniedzis tādu zināšanu līmeni, ka palikšana uz planētas Zeme vinam vairs nevarēs dot vajadzīgās izaugsmes iespējas, un tad vinš dosies prom no Zemes uz citu planētu, lai turpinātu savu garīgo izaugsmi un jaunu daudz sarežģītāku uzdevumu izpildi. Uz šīs planētas vietējie vinu sauks par citplanētieti, tāpat kā vinš patreiz sauc dvēseles, kas ieradušās uz planētas Zeme, lai skolotu tās apdzīvotājus.

Bet pirms Edoni pametīs Zemi, vinam vēl daudz jāpaveic uz šīs planētas kopā ar citiem humanoīdiem. Edoni gaida vēl jaunas inkarnācijas uz Zemes, kad es Jānis būšu savu laiku nokalpojusi sistēma un atdodama Zemes klēpī tās pārstrādei, lai no tā, ko agrāk sauca par Jāni, veidotu jaunas dzīvības formas.

Edoni var būt mūžīgs, bet es Jānis varu būt Edoni palīgs vēl tikai kādu laicinu. Bet arī šajā man vēl nedaudz atvēlētajā laikā, es paspēšu izdarīt daudz cilvēcei nozīmīgu darbu, un darbi būs labākā liecība tam, ko pārstāvējis uz Zemes Jānis Kalns.

Sobrīd man ir laba komanda. Mēs strādājam pie augsta līmena zinātniskajiem darbiem, kuru rezultatīvo daļu atspoguļosim savās grāmatās un citās taustāmās lietās, kas būs vistiešākais pierādījums manam iepriekš rakstītajam.

Visi pasaules izcilākie zinātnieki, agrāk vai vēlāk, saprot, ka ir divi pasaules izzināšanas ceļi. Pirmais ir sarežģītu, dārgu pierādījumu pilns pētījumu ceļš. Otrs meditatīvais ceļš, kad cilvēkam vienkārši tiek dotas zināšanas un atliek vien tās realizēt dzīvē.

Pirmais ir garīgi aprobežotu cilvēku ceļš, otrs garā piedzimušu ceļš.

Izvēlieties otro un jūs palīdzēsiet darīt laimīgus šīs pasaules cilvēkus.

Jūsu spējām nebūs robežu!

.

LAIJA

Laijas attīstības ceļš bija ļoti atšķirīgs no Edoni, kaut vai tikai nemot vērā sākotnējo zināšanu daudzumu 2 miljoni 600 tūkstoši megastonu.

Pirmā planēta, kur Laija uzsāka patstāvīgu dzīvi, bija Kozeira. Sī planēta atradās Altravas galaktikā. Kozeira ir paralēlās pasaules planēta, tāpēc nav redzama ar cilvēka fiziskā ķermena acīm. Uz šīs planētas Laija nokļuva 510.gadā p.m.ē. (pēc Zemes laika). Tur vinai nebija nekāda papildus fiziskā ķermena, jo tur dvēseles dzīvo savā parastajā veidolā. Tātad, vairumā gadījumu Laijas forma bija lodveida. Sīs planētas nosaukumā ietverts vārds “seirs”, ko šīs planētas iedzīvotāji izrunā kā zeirs, bet latviski tas nozīmē informācija. Tātad planētu var uzskatīt par skolu, kur dvēseles var iegūt dažāda veida informāciju, lai to pielietotu arī turpmāk. Seit Laija apguva dažāda veida organizatorisku jautājumu risināšanas programmas, manipulācijas ar tām un citas zināšanas. Beigusi dzīvot uz Kozeiras, Laija sasniedza zināšanu līmeni, kurš ietilpa 3 miljonos 200 tūkstošos megastonu. Pēc tam, aptuveni no2.gadā, Laija pārcēlās uz planētu Metrons tajā pašā Altravas galaktikā. Arī uz šīs planētas dvēselēm nav papildus ķermenu. Seit Laija strādāja kā skolotāja un citām lodveida būtnēm mācīja "audzēt" dažādas tehnoloģiskās iekārtas, kas nodrošināja šīs planētas iemītnieku spēju pārvietoties paralēlajās pasaulēs. Sīm tehnoloģijām nav mums pierasts materiāls apveids, bet gan energoinformatīvi savienojumi, ko veido dzīvas būtnes, tāpēc process arī apzīmēts ar vārdu "audzēt". Pieaugot šo būtnu skaitam, veidojas konkrēta konstrukcija, kura cilvēkam nav redzama. Taču, izmantojot šīs zināšanas, var tikt audzēts arī lidojošais šķīvītis, kurš paredzēts cilvēkam. Tā radīšanas process ir daļēji atstāstīts V. Megrē grāmatā "Skanošais ciedrs".

Tātad uz planētas Metrons Laija bija ieradusies jau kā šīs planētas iedzīvotāju skolotāja. Vēl norādīšu, ka, rakstot par būtnēm uz planētām, es dažreiz rakstu "planētas iedzīvotāji", bet dažreiz "apdzīvotāji". Tas ir saistīts ar to, ka mēs cilvēki dzīvojam uz planētas un ap to, nevis iekš tās, bet Laijas pirmās četras inkarnācijas bija uz planētām, kur tās iedzīvotāji dzīvo planētu iekšienē. Mēs dzīvojam tikai atmosfēras kupolā, kas ir ap planētu, bet arī tas tiek veidots no paralēlajām pasaulēm. Pastāv planētas, kur zem šāda kupola līdz tās visdziļākajām dzīlēm ir tikai uz vienīgi energoinformatīvas dzīvības izpausme, bez cilvēkiem redzamas un taustāmas matērijas.

Uz planētas Metrons Laija ne tikai mācīja citus, bet, protams, mācījās arī pati. Beidzot tur dzīvi 1488.gadā, pēc Zemes laika, un sasniegusi 4 miljonus 800 tūkstošus megastonu devās uz planētu Nepāra Vestas galaktikā, un tur jau Laijai bija pirmā inkarnācija papildus ķermenī. Kā vina pati apgalvo, šis ķermenis nebija miesīgs, mūsu izpratnē ar kauliem, ādu, bet gan mainīgas formas, kurš radīts energoinformatīvas sintēzes rezultātā. Arī šis ķermenis cilvēkam nebūtu sataustāms, bet tā kā bija daudz blīvāks par dvēseli, tad jau būtu redzams kā caurspīdīgs apveids. Laija uzskata, ka šajā grāmatā nav nepieciešams atspoguļot precīzu šī ķermena uzbūvi un tā sastāvdaļas, jo cilvēkiem to pagaidām būs grūti izprast. Lai vispirms iemācās izprast dvēseles uzbūvi un tās darbību.

Uz planētas Nepāra Laija ieguva zināšanas kosmobioloģijā, atomfizikā, biodinālajā mācībā un tur strādāja līdz 1560.gadam, sasniedzot 5 miljonus 300 tūkstošus megastonu.

Uz īsu brīdi atgriezusies uz planētas Kozeira, lai padalītos ar zināšanām un papildinātu savas, Laija atkārtoti ierodas uz planētas Nepāra ar 5 miljoniem 500 tūkstošiem megastonu, kur paliek arī ceturtajā dzīvē, jo tur ir ļoti augsts tehnoloģiju līmenis, kas nepārtraukti attīstās un nodrošina attīstību arī tās iedzīvotājiem.

Laija intensīvi turpināja papildināt zināšanas jau vinai zināmajās jomās, kā arī apgūt vēl jaunas, lai vēlāk šīs garīgās vērtības nestu uz citiem Visuma reģioniem. Ceturto dzīvesvietu Laija pamet 1700.gadā ar 5 miljoniem 900 tūkstošiem megastonu un pārceļas uz planētu Virpalsa, Vestas galaktikā. Cilvēki, kuru dvēselēm nācies pabūt uz Virpalsas, šo planētu sauc par Vēlmju pasauli. Seit dvēselēm, kas gatavojas inkarnēties uz planētas Zeme vai citur blīvākajās matērijas formās, ir iespēja padzīvot dažādos ķermenos, lai izjustu katra ķermena īpatnības. Uz Virpalsas ir milzīga fizisko ķermenu daudzveidība. Tur Laija varēja pienemt jebkuru ķermena formu. Tur ir zināmas ķermena formas visām būtnēm, kas dzīvo uz Zemes, tāpēc ir iespējams inkarnēties gan dzīvniekā, gan putnā utt. Tur dvēseles mācās, kā apvaldīt dažādu ķermenu izpausmes. Neatrodoties uz Zemes, Laija izmēģināja, kādas izjūtas ir atrodoties kokā, ziedā u.c. Tas ir apmēram tāpat kā kosmonauti, gatavodamies lidojumam kosmosā, izmēģina un darbojas skafandros, vēl atrodoties uz Zemes, imitējot iespējamās situācijas.

Laija pameta Virpalsu 1888.gadā ar 6 miljoniem 300 tūkstošiem megastonu, lai kārtējo reizi atgrieztos uz planētu Kozeira un dalītos ar jauniegūtajām zināšanām. Diemžēl šis ceļojums Laijai beidzās traģiski, jo vinai ceļā nācās piedzīvot astronoīdu uzbrukumu.

Laijas līmena dvēselēm, pēc uzdevuma izpildes, pārvietojoties uz citām planētām, ir tiesības, informācijas ieguves nolūkā, nolaisties Medesa pasaules zemākajos līmenos vai pacelties augstākos, cik tālu vien ir caurlaide. Sajā gadījumā Laija izvēlējās elli, un, zināmā mērā, tā bija vinas kļūda. Laija pietiekoši daudz nezināja par reālajiem apstākļiem konkrētajā sfērā un nokļuva astronoīdu ielenkumā. Tie mēģināja vinu iznīcināt, bet Laijai bija pietiekami liela informatīvā un enerģētiskā bāze, lai samērā veiksmīgi atsistu šo uzbrukumu, lai gan ar nopietniem zaudējumiem.

Sī uzbrukuma rezultātā Laijai izdevās izdzīvot, bet vina zaudēja ļoti daudz megastonu 4 miljonu 300 tūkstošu kopskaitā, saglabājot tikai 2 miljonus. Laijai tas bija ne tikai ļoti sāpīgs trieciens, bet arī milzīgu zināšanu zaudējums. Laija, protams, varēja paātrinātā tempā atjaunot savas zināšanas, panemot visu vinas rīcībā esošo informāciju Kosmisko datu bāzē arhīvā, bet tas nenotiek tik ātri, jo ir jārada miljoniem jaunu megastonu, kuros jāieprogrammē informācija, bet Laijai jau bija plānoti jauni uzdevumi.

Mazliet atguvusies no trieciena un izārstējusies, Laija, sasniedzot 2 miljonus 50 tūkstošus megastonu, pamet Kozeiru, lai inkarnētos uz planētas Zeme. Lai gan uz Zemes Laija neieradās tik garīgi bagāta kā bija iecerēts, 1971.gada maijā vina inkarnējās cilvēkā, tad kādu laiku to rūpīgi audzināja, bet šobrīd ražīgi strādā, sniedzot man informāciju grāmatai un radot brīnišķīgas gleznas. Laija kopā ar Lauru ilustrē arī šo grāmatu. 2000.gada decembrī Laija bija sasniegusi 3 miljonus 800 megastonus, no kuriem 277 bija pārprogrammēti 3.līmenī. Vina 100% spēj realizēt Dieva gribu, lai gan Dievišķā izglītība, iepriekš minēto iemeslu dēļ, šobrīd saglabājusies 91% apjomā. Dievišķu mīlestību Laija spēj paust 97% gadījumu. Diemžēl, Laijas patreizējais ķermenis ar savu pieķeršanos skaistām lietām ieprogrammējis dvēselē arī 0,02% velnišķas mīlestības. Tādi ir Laijas Monādes rādītāji. Kā redzat, tad Laiju var apzīmēt ar vārdu ulozo augsta līmena Dievišķa būtne. Ja Laija veiksmīgi novadīs šo savu dzīves periodu fiziskajā ķermenī, tad vinai tāpat kā vinas radītājai Lazeirai savā laikā tiks atvērts ceļš

uz Mentālo pasauli, un Laija nekad vairs neiemiesosies cilvēka.

LAZEIRA

Lazeiras attīstības ceļš ir līdzīgs citu dvēseļu ceļam augšup.

Lazeira, kas tagad ir Visuma mentālo līmeņu pārstāve, agrāk dzīvoja Medesa līmenī. Lazeiru radīja māte āriete, kas pati bija radīta mentālajā līmenī. Lazeirai ir bijušas daudzas inkarnācijas dažādās dzīvības formās, bet ne reizi viņa nav inkarnējusies uz planētas Zeme cilvēkā. Patreiz Lazeirai ir ~ 12 miljoni megastonu ar ļoti koncentrētu informāciju par daudzām jomām un procesiem Visumā. Lai gan kopējais megastonu skaits nav liels, Lazeiras megastoni ietilpības ziņā ir 3,3 reizes lielāki, sasniedzot 60 tūkstošus informatīvo vienību vienā megastonā, agrāko 18 tūkstošu vietā. Turklāt, kā jau rakstīju, Lazeirai ir simtiem bērnu, kuros viņa ieliek savus megastonus ar ļoti sīku informāciju. Bērni attīstoties iegūst jaunu informāciju bagātinās, un Lazeirai, protams, ir pieejama visa šī informācija, izņemot, protams, to informāciju, kas ir viņas nodevīgajos 10 bērnos, kas kļuvuši par astronoīdiem. Lazeirai, ir pieejama arī augstāka līmeņa informācija, bet lai par to pastāsta viņa pati:

"Uz Zemes es dzīvoju pirms apmēram 2 miljoniem gadu, ja šo laiku mēra jūsu pieņemtajās mērvienībās. Atrados uz jūsu planētas mazliet vairāk par 120 gadiem. Mans Zemes ķermenis pēc izskata un uzbūves nav salīdzināms ne ar vienu jums patreiz zināmo dzīvības formu. To var pielīdzināt nāras ķermenim, ko jūs uzskatāt par mistisku radījumu. Mans ķermenis nebija tik blīvs, kādi patreiz ir jūsu ķermeņi. Tam varēja redzēt cauri, jo tas bija ēterisks. Sī ķermeņa blīvums tajā pat laikā bija pietiekams, lai tas iekļautos cilvēka redzes diapazonā. Tikai manā laikā uz planētas tādu cilvēku, kādi esat jūs, nebija. Dvēseles, kas patreiz dzīvo cilvēkos, ir veidotas no daudz smalkākas struktūras, kā mans Zemes tā laika ķermenis, tāpēc jūs tās neredzat. Senās teikās un leģendās ir aprakstīts, kādi mēs izskatījāmies un kādus uzdevumus veicām. Varu jums ieteikt izlasīt grāmatu "Austrumu kosmiskās leģendas", kura izdota arī latviski. Tajā ļoti patiesi ir aprakstīti tā laika notikumi.

Mūsu ķermeņi, vairāk vai mazāk, bija līdzīgi un netika iedalīti vīriešu un sieviešu dzimtes būtnēs. Mēs bijām tie, ko jūs šodien saucat par Atlantiem. Kontinents, kurā darbojāmies, patreiz atrodas zem Atlantijas okeāna ūdens. Par uzdevumiem, kurus uz Zemes veicu, sīkāk pastāstīšu, kad Jānis rakstīs atbilstošu nodaļu grāmatā, bet patreiz informēšu jūs par savu dzimšanu un attīstību.

Jau kopš tiku radīta, es sapratu, ka zināšanas atvieglo dzīvi vidē, kurā atrodos. Un pats galvenais, ko sapratu, bija tas, ka savā attīstībā nedrīkst apstāties. Apstāšanās, kad apkārt viss progresē, ir līdzvērtīga pašnāvībai. Tāpēc nepārtraukti, savā ~ 300 miljonus gadu ilgajā dzīvē (pēc Zemes laika) es meklēju daudz un dažādas iespējas, kā vēl un vēl pilnveidot sevi. Sie meklējumi mani vienmēr noveda vidē, kur bija nepieciešamas jaunas zināšanas daudz augstākā līmenī, jo dzīvības formas bija smalkākas un sarežģītākas. Ļoti daudzās situācijās man gribējās tikt augstākos līmeņos, bet mani tur nelaida, jo nebiju tam sagatavota ne informatīvi, ne praktiski. Man tas bija ļoti mokoši, jo gribējās ļoti ātri uzzināt pēc iespējas vairāk. To var salīdzināta ar cilvēka centieniem izzināt Visumu, bet atbilstošu pārvietošanās līdzekļu trūkums jums to liedz. Bet arī cilvēki, kas ievēro Dieva likumus, piekļūst lieliem noslēpumiem, kas citiem nav pieejami. Patiesi ir arī daudzu cilvēku stāstījumi par tikšanos ar citu planētu pārstāvjiem un lidojumiem Visumā. Bet cilvēku tieksmi ir grūti salīdzināt ar mūsu tieksmi mācīties, jo apziņa mums ir ļoti atšķirīgi būvēta. Jums to vēl grūti izprast. Man nepārtraukti nākas izturēt jaunus pārbaudījumus līdz saņemu atļauju iekļūt augstāka līmeņa teritorijā un pieņemt sava ķermeņa smalkākas formas. Turklāt nav nemaz tik viegli momentā iekļauties jaunā vidē. Jūs droši vien interesē, kādi ir šie pārbaudījumi. Mani jebkurā laikā var nosūtīt kāda uzdevuma veikšanai, kas pirmajā brīdī liekas vispār neizpildāms. Kā jūs cilvēki sakāt, tā ir bezizejas situācija. Man no jebkuras situācijas jāatrod vismaz viena izeja, bet labāk vairākas. Ja ar teorētisko daļu esmu labi tikusi galā, tad uzdod to realizēt praktiski. Tas ir līdzīgi kā apmāca cilvēkus uz Zemes, tikai procesu sarežģītības pakāpe, protams, ir nesalīdzināma.

Sis process ir nepārtraukta augšupeja, kas reizēm, protams, arī mums saistās ar lielākiem vai mazākiem, ļoti sāpīgiem kritieniem. Bet arī šie kritieni labāk palīdz izprast daudzas lietas. Tā, nepārtraukti tiekdamās uz augšu, es, būdama aizņemta ar saviem uzdevumiem, vienā reizē konstatēju, ka skatos uz sevi no malas. Tas ir līdzīgi kā cilvēkam, no kura iziet dvēsele, un viņš pats sevi it kā redz no malas. Tas notiek laikā, kad dvēsele saņem šādu atļauju. Tā līdzīgi notiek arī šeit. Dzīvojot Medesa līmeņos, es pati, sev nemanot, biju koncentrējusi visas savas zināšanas tādā kā jaunā kodolā. Es biju pārtapusi citā substancē, kas arī sastāv no enerģijas un informācijas, bet ir nedaudz savādāku uzbūvi kā dvēsele. Manī bija apziņa, ka no megastoni em, kuri veidoja manu iepriekšējo ķermeni, ir jāveido bērni, viņos ieguldot informāciju, kas pašai vairs nebūs vajadzīga. Tas jaunais kodols, par kuru biju pārtapusi, izrādījās mentālās pasaules būtņu veidots, kas ir ne tikai daudz smalkāks par Medesu, bet arī ar daudzreiz lielāku uztvertspēju. Mentālā ķermeņa veidošana dvēselē notiek līdzīgi kā dvēsele veido fizisko ķermeni cilvēkā mātē, un māte par to pat nenojauš. Protams, mentālie ķermeņi tiek radīti tikai ļoti augstus attīstības līmeņus sasniegušām dvēselēm. Tāpat kā cilvēkbērnu var radīt tikai pieaugusi sieviete.

Tā jebkuras būtnes attīstība var būt bezgalīga, pārejot šīs būtnes apzinīgajai daļai arvien augstākos Visuma līmeņos. Kā jums mācīja Kristus: "Jūs varat iemantot mūžīgo dzīvību, bet varat iemantot arī mūžīgo nāvi."

Jā, diemžēl arī mana līmeņa būtnēm pastāv iespēja mirt. Sevišķi bīstami ir nolaisties Medesa pasaules zemākajos līmeņos ellē, kur mudž no velniem. Viņu skaitliskais pārsvars arī man var būt liktenīgs, tāpēc savus bērnus, kas dzīvo uz Zemes, nevaru apmeklēt, kad vien to vēlos. Jūs, cilvēki, esat vainīgi pie tā, ka uz jūsu planētas ir tik daudz velnu. Dievs jums sūtījis daudzus skolotājus, bet jūs esat pieļāvuši viņu mācību izkropļošanu. Arī šī grāmata, ko jums raksta Jānis ar manu un Laijas palīdzību, būs jums labs ceļvedis. Ja nespēsiet šeit uzrakstīto pieņemt, tad vainojiet savās likstās paši sevi. Jūsu garīgais aklums jums neļauj ieraudzīt, ka jūs jau šobrīd dzīvojat ellē. Ja nepalīdzēsiet glābt planētu no astronoīdiem, jūsu dvēseles gaida elles dziļākie līmeņi.

Cilvēki! Jūsu apziņas līmenis būs izšķirošais cīņā par Zemi, kura sākumā bija kā oāze, kur Dieviem atpūsties.

Lazeira."

NOBEIGUMS

Pēc sākotnējās ieceres pirmajā grāmatā biju paredzējis plašāk aprakstīt dvēseļu attīstības ceļu, bet tas ievērojami aizkavētu grāmatas iznākšanu, jo bez rakstīšanas jāveic vēl citi darbi.

Pirmajā grāmatā mans galvenais uzdevums bija sniegt pamatzināšanas par dvēseli, bet nākošajās grāmatās jau sīkāk uzzināsiet par dvēseles un ķermeņa attiecībām un vēl daudz cita interesanta.

Daudzi no jums šo grāmatu gaida jau sen, bet es kavēju tās izdošanu. Zinu, ka drīz pienāks laiks, kad varēšu pamatā nodarboties tikai ar grāmatu rakstīšanu un teoriju izstrādāšanu, bet praksē to visu realizēs mani mācekļi un manu mācekļu mācekļi.

Zinu arī to, ka astronoīdi mēģinās apturēt mūsu darbību, bet viņi zaudēs šajā cīņā. Skaitliski uz šīs planētas viņi ir vairākumā, bet šoreiz uzvarēs gudrais mazākums nevis garīgi aprobežotais vairākums.

Uzvarēt mēs varam, esot arī mazākumā,

Ja tas ir svētais gars, kas mūsos mājo,

Un tad mums nebūs bīstams arī karaspēks,

Kur sveši gari steigā pret mums kājo.

Vistore

No Dieva rokām tu nākusi,

Lai caur matērijas krustcelēm Kosmosa dzīlēs tu ienirtu,

Bet ne tādēļ, lai nomirtu.

Uzvari tumsas kalpus, kas ceļā tev stājas,

Esi visstiprākā izturi!

Vis visstiprākā, tore turēt.

Dvēseles, kas savu attīstības ceļu ir gājušas caur matēriju, ir visstiprākās attiecībā pret tām, kuras radītas savādāk.

Jānis Kalns

VALUĪVA -

būt stipram, spēcīgam, izturīgam

(tulkojums no latīnu valodas)

Vide paralēlajās pasaulēs, kur dzīvo, mācās augstākā līmena Zemes dvēseles.

Gleznas centrā Dieva simbols koši dzeltenā lode.

Tā ir vide, kurā tiek audzētas un apmācītas augstākā līmena Zemes dvēseles, kas šo līmeni sasniegušas uz Zemes. Pēc ķermena nāves tās atrodas šādā vidē (krāsu toni arī ir līdzīgi) tie ir krāsaini veidojumi gleznas lejasdaļā dvēseles.

Kad sasniegušas noteikto attīstības pakāpi, tās paceļas augstāk (aiz zaļās līnijas) un turpina tur savu attīstību.

Parādīti arī seleji kādas dvēseles ir pelnījušas pacelties vēl augstāk, kādas paliek turpat vai inkarnējas.

Sudraba veidojumi citas dzīvības formas • . • • • meitiji.

Gleznas augšdaļā simboliska pāreja augstākajos līmenos paralēlajās pasaulēs.

Cikla "Dvesele" iznāks vairakas gramatas, kuram materiali jau sagatavoti, tapec norādīšu, kadas temas tur tiks aprakstītas:

1.       Attiecības ar ķermeni

2.        Talanti

3.        Kas majo manī

4.        Ko mes vel nezinam par savu ķermeni

5.        Iemiesošanas

6.        Ceļš pec ķermeņa naves

7.        Bagahala Grala kauss

8.        Elle

9.        Velns

10.   Velns apsedis

11.   Velns mūsu ģimenē

12.   Domforma

13.   Ka veidot attiecības ar astronoīdiem

14.   Kas ir gars

15.   Visums

16.   Dieva likumi

17.   Astroloģija

18.   Numeroloģija

19.   Reliģija

20.    Bauslība

21.    Dievs

22.    Iesvetības

23.    Kristības

24.    Svetie

25.    Sargeņģeļi

26.    Baznīca

27.    Bībele

28.    Ieroči pret dveseli

29.    Uzbrukums

30.    Parprogrammešana

31.    Attīrīšana

32.    Slimības un to arstešana

33.    Energoapgade un tas traucejumi

34.    Narkotikas, alkohols un citas indes

35.    Citplanetiešu implanti cilveka

36.    Laulības

37.    Mīlestība

38.    Sekss

39.    Makslīga apaugļošana

40.    Spermas banka

41.    Nakotnes berni

42.    Aborts

43.    Klonešana

44.    Pasaules gals

45.    Ka pareizi veidot darzu

46.    Attiecības ar majdzīvniekiem

47.    Majas celtniecība

48.    Mūsu senču zinašanas

Gramatas būs ari daudz citu, šeit neminetu temu.

Jānis Kalns. Dvesele. Lauras Ozoliņas ilustrācijas.

Izdevejs: Latvijas mediju centrs “Laija”, e-mail: info@laija.lv . Iespiests tipogrāfijā SIA “Liepājas Tipogrāfija”.

ISBN 9984-9533-0-0 UDK 128.2 Ka 287

Content

Kalns Jānis Dvēsele

Saturs

Lasītāj!

IEVADS INICIĒTAJIEM.

DVĒSELES APZĪMĒJUMI

Megastons

Dvēseles sastāvdaļas

Vistrons

Megastons

Spirales.

Smadzeņu sistēma

Svars

Forma

Līdzība

RADISANAS PROCESS kūniņa

Ārietes

Cilvēks dvēseles radītājs

Astronoīdi ārieši, visspēcīgāko velnu radītāji

Radīšana elles apstākļos

MĒS ESAM TIK DAŽĀDI

Bērns astronoīds

Pasaka par Kristiņu

ATTĪSTĪBAS CEĻŠ

VĀRDA RAŠANĀS

EDONI

LAIJA

LAZEIRA

NOBEIGUMS

Cikla "Dvesele" iznāks vairakas gramatas, kuram materiali jau sagatavoti, tapec norādīšu, kadas temas tur tiks aprakstītas: