Lūka Helēna

Dvēseles stāsts

Helēna Lūka

Dvēseles stāsts

.

priekšvārds

sava ilgā mūža otrajā pusē grāmatas autore Helēna M. Lūka (1904-1995) ir pētījusi cilvēka psihes simbolus sapņos, tēlos un mītos. Izcilajā rakstnieces-padomdevējas un Junga skolas terapeites karjerā Lūka apliecināja neparastu spēju ieskatīties reliģijas, mitoloģijas, folkloras un literatūras pasaulēs un tur atrast gudrību, kas attiecas uz mūsu ikdienas dzīvi. Lūka bija cilvēks ar īpašu aicinājumu — izprast apziņas augstākās vērtības un spēju ieklausīties tajā spēcīgajā balsī, kas slēpjas katra cilvēka dvēselē. Mūsdienu cilvēkam, kurš bieži vien cieš no dzīves apnikuma, garlaicības vai drūma garastāvokļa, kuru nespēj kliedēt pat visas pasaules izklaides industrijas sasniegumi, Lūka ir ceļa rādītājs uz jaunu dvēseles izpratnes laikmetu, kas piešķir jaunu un aizraujošu saturu vienmēr esošajām dzīves vērtībām. Viņas grāmatas ir liels palīgs tiem, kas dodas prasīgajā pašizziņas un pārveides ceļā.

Helēna Lūka ir dzimusi Anglijā, maģistra grādu ieguvusi Oksfordas universitātē, kur studējusi itāļu un franču valodu un literatūru. Pēc apprecēšanās viņa divus gadus dzīvoja Palestīnā. Otrā pasaules kara laikā viņa apmetās laukos netālu no Londonas, kur audzināja divus dēlus un no bombardēšanas briesmām nodrošināja patvērumu daudziem evakuētajiem. Tajā laikā Lūka sāka interesēties par Kārli Gustavu Jungu un studēja viņa mācību Cīrihē un Londonā. Pēc kara 1949. gadā, pārceļoties uz Amerikas Savienotajām Valstīm, viņa Losandželosā sāka darboties kā psihoterapeite. 1962. gadā Helēna Lūka pārcēlās dzīvot uz Trīs Upēm (ThreeRivers) Mičiganā. Tur viņa un viņas trīs studenti nodibināja mazu meditāciju centru un viesu māju cilvēkiem, kas vēlētos atklāt un dzīvot savā dzīvē simbolu pārtapšanas spēku.

īru dzejnieks Jeitss (Yeats) reiz rakstīja: "Ir tikai viena — dvēseles vēsture." Tas, ka tāda vēsture pastāv, dziedniekiem ir bijis zināms jau kopš akmens laikmeta. liet šobrīd tā vairs nav vispārzināma patiesība.

Visi Helēnas M.Lūkas darbi liecina, ka ir tāda dvēseles vēsture, un grāmatā Dvēseles stāsts viņa komentē desmit senus un ne tik senus stāstus, kas atkal no jauna, maigi, bet neatlaidīgi aicina, lai šo dvēseles stāstu pārdzīvojam un ieejam tā teritorijā.

Lūka raksta: "Mēs pievēršamies stāstam par cilvēku, kas dzird dvēseles balsi un ir gatavs soli pa solim maksāt lielo cenu, kura tiek prasīta no katra, kas grib lai klausīt. Jesaja, Pāvils vai Melnais Briedis tūlīt atpazītu šo iekšējās balss tēlu valodu, kas vēsta par apzinīgu sekošanu tās varai un klātbūtnei, kas ir vairāk nekā paša cilvēka ego." Helēnas Lūkas darbi ir kā ceļvedis, kā šo valodu iemācīties no jauna un ieklausīties tās stāstījumā.

īsi un bez pretenzijām šīs grāmatas stāsti liecina par cilvēku — spilgtu personību, kas pati ilgi un apgaroti dzīvojusi dvēseles stāstu.

Piezīme.

Citāti, kurus Helēna Lūka izmanto savos stāstos, tulkoti tā, ka angļu valodā tos ir devusi grāmatas autore, neizmantojot latviešu valodā pieejamos tulkojumus.

IEVADS

Visu reliģiju būtību, sākot ar visprimitīvākajām un beidzot ar visattīstītākajām, cilvēka dvēsele vienmēr ir izteikusi stāstos. Arī dievgalds ir stāsts — simboliska drāma, kas attēlo lielo stāstu par Jēzus nāvi un augšāmcelšanos. Mēs varam teikt: "Es ticu šim vai tam" un ar to apliecināt kādas doktrīnas patiesību, bet, ja mēs nepiedzīvosim stāsta tēlu dramatisko spēku, tas neietekmēs dvēseli. Visos laikos stāsti ir izteikuši cilvēku topošās attiecības ar saviem dieviem un cilvēku meklējumus pēc dievišķā prāta, kas stāv dzīvei pāri.

Pirms tapa rakstība, no paaudzes paaudzē cilvēces gudrība tika nodota ar stāstnieku starpniecību. Stāstnieki bija svētie dziesminieki un dziednieki. Un pat pēc tam, kad apziņa bija nobriedusi un formulēja doktrīnas un definēja dogmas, lielie stāstnieki līdz pat mūsdienām uzturēja dzīvu tēlaino attieksmi pret numinozo, jo tikai tas piešķir dzīvību dogmu abstrakcijām.

Grāmatas Dvēseles stāsts pirmajā nodaļā ir Harolda Godarda (Harold Goddard) citāts. Par pasaules vēsturi viņš saka: "Pasaules likteni nenosaka zaudētās vai uzvarētās kaujas, bet gan stāsti, kurus pasaule mīl un kuriem tā tic." Dzirdot par tik daudziem mūsdienu teologiem un psihologiem, kuri pievienojas dzejniekiem, lai no jauna apliecinātu stāstu lielo nozīmi, dzīves tumsā varam jau redzēt cerības staru. Kāds mans draugs teologs reiz teica: lai cik svarīga būtu konceptuāla teorija, vīriešos un sievietēs tā uzrunā tikai intelektu, turpretī stāstā notiek pretpolu dinamiska sadursme, un transcendentālais simbols, kas savos tēlos konfliktu atrisina, uzrunā klausītāja sirdi, prātu un iztēli tieši.

K.G.Jungs ir stāstījis, kā viņš pēc sadursmes ar zemapziņas spēkiem savā dzīvē atklāja dzīvību dodošo mīta un stāsta brīnumainību. Tiekoties ar lielo pasaules stāstu simbolisko saturu, kas veido dzīves notikumus un apstākļus un nosaka ikdienas dzīves izvēles, ari mēs sākam atpazīt savu personīgo stāstu. Ja mēs turpināsim balstīt savu dzīves pieeju domāšanā, ko nosaka tikai fizisko cēloņu un seku likumsakarība un statistikas dati un neapzināsimies vajadzību meklēt tēlainībā, tad agrāk vai vēlāk piedzīvosim, ka izsīkst mūsu dzīves avoti, ka daba — gan fiziskā, gan psihiskā — pakāpeniski tiek piesārņota un padarīta neauglīga — tā, ka nākotnē nepaliks neviens malks tīra ūdens, no kura mēs varēsim padzerties. Tomēr lielas cerības dod tas pieaugošais cilvēku skaits, kas dzer no dzīvību nesošiem tēlu avotiem. Grāmata Dvēseles stāsts ir pētī jumu krājums, kurš radies vairāku gadu laikā, strādājot mazās cilvēku grupās. Šī grāmata apraksta, kā mēs uztvērām dažus senos un mūsdienu lielos stāstus un kā centāmies īstenot to saturu savās dzīvēs.

Tumsas un ļaunuma pārdzīvojums pestīšanai ir būtisks, un nav neviena dvēseles stāsta, kurā šī patiesība neparādītos. Tāpat kā Jūda un farizeji bija būtiski Kristus nāvei un augšāmcelšanai, tāpat arī katrā dvēseles stāstā niecīgajai mīlestības un sapratnes liesmai draud izdzišana. To glābt var vienīgi pazemība un cilvēka upuris.

Kā mēs lasām Junga vēstulēs, dzīves beigu posmā viņš atkal un atkal uzsvēra, ka vienīgi tad, ja pietiekami daudz atsevišķu cilvēku pilnīgi nodotos iekšējās patiesības meklēšanai, pasaule varētu izvairīties no katastrofas. Dvēseles stāsts, lai gan visiem būtībā vienāds, katram cilvēkam ir unikāls — tāds, kāds vēl nekad nav bijis un nekad neatkārtosies.

Helēna M. Lūka

DVĒSELES STĀSTS

,,

ĀFRIKAS STASTS

^^atiess stāsts aizsniedz ne tikai prātu, bet arī iztēli un zemapziņas dzīles. Tur tas paliek daudzus gadus, palaikam uzpeldot apziņā un atklājot jaunas atziņas. Nelaiķis Harolds Godārs, Svartmoras koledžas izcilais angļu valodas un literatūras skolotājs, savā grāmatā par Šekspīru rakstījis: "Pasaules likteni nenosaka zaudētās vai uzvarētās kaujas, bet gan stāsti, kurus pasaule mīl un kuriem tā tic." Pirms daudziem gadiem kādā konferencē es dzirdēju, kā šo Āfrikas stāstu stāstīja Lorens van der Posts. Stāstu viņš bija dzirdējis no kāda Zulu cilts gudrā un vēlējās to atstāstīt, lai tādējādi izteiktu pateicību un cieņu visām pasaules sievietēm. Visi stāsti, kas aplūko cilvēka pamatproblēmas, savu spēku smeļ no pasaules kultūras arhetipiem, kas ir kopīgi visiem laikmetiem un visām tautām. Protams, katras individuālās kultūras tēli stipri atšķiras, tādēļ mūsu uzdevums ir censties iet aiz šīm mainīgajām tēlu gleznām uz universālo gudrību, kas aiz tām slēpjas. Ierosinu sākt ar pašu stāstu — vienkāršu, kādu to stāsta Āfrikā. Pēc tam to atkārtošu ar dažām norādēm par to, kā stāsts arī mūsu dzīvei var dot savu gudrību. Stāstā ir reti sastopama tēma — par jaunām meitenēm ceļā uz sievietību. Stāstā nav arī neviena varoņa — vienīgi kāda iznīcinoša vīriešu dzimuma būtne.

Kādā Āfrikas ciematā grupa jaunu sieviešu "sametās kopā", lai pazemotu kādu no savām vienaudzēm, uz kuru tās bija greizsirdīgas un kurn atstūma, jo viņa bija "citāda" un īpaši tāpēc, ka viņām šķita, — viņai bija skaistāka kaklarota nekā pārējām. Šis greizsirdīgās jaunās meitenes noskrēja upes krastā un izdomāja slazdu tai, ko viņas apskauda. Kad viņa pie tām pienāca, pārējās pastāstīja, ka iemetušas savas kaklarotas upē kā ziedojumu Upes dievībai. Tā kā jaunajai meitenei bija devīga sirds, viņa nevilcinoties noņēma savu kaklarotu un ari iesvieda to upē. Tieši tad pārējās izkašņāja savas kaklarotas no smiltīm, kur tās bija paslēptas, un smiedamās un vīpsnādamas aizskrēja.

Palikusi viena, jaunā meitene ļoti noskuma. Viņa bija piekrāpta, piedaloties it kā labi domātā, bet muļķīgā pasākumā, un tagad gāja gar krastu, lūdzot Upes dievību atdot viņai kaklarotu. Atbildes nebija, kamēr beidzot viņa izdzirda balsi, kas pavēlēja mesties tuvākajā atvarā. Meitene nevilcinājās, jo zināja, ka tā ir dievības balss. Viņa metās nezināmajās dzīlēs un attapās upes dibenā, kur ieraudzīja vecu sievieti, kas viņu gaidīja. Šī vecā sieviete bija īpaši neglīta, pat pretiga, jo bija pārklāta ar jēlām brūcēm. Viņa sacīja: "Nolaizi manas brūces!" Tā kā meitenei bija līdzjūtīga sirds, viņa uzreiz paklausīja un nolaizīja atbaidošās brūces. Tad vecā sieviete sacīja: "Tādēļ, ka tu no manis nenovērsies un nolaizīji manas brūces, es tevi paslēpšu no dēmona, kas rij jaunu meiteņu miesas." Tajā pašā brīdī meitene izdzirda rēkšanu, — nāca milzīgs briesmonis, saukdams, ka viņš saožot jaunas meitenes smaku. Bet vecā sieviete meiteni bija paslēpusi, un tādēļ drīz vien briesmonis lamādamies aizgāja. Tad vecā sieviete sacīja: "Te ir tava kaklarota" un aplika meitenei ap kaklu tik skaistu rotu, kādu viņa nekad agrāk nebija redzējusi. "Tagad ej atpakaļ uz savu ciemu," sacīja vecā sieviete, "bet, kad būsi pagājusi dažus soļus prom no atvara, tu redzēsi uz ceļa akmeni. Pacel to un iemet atvarā! Pēc tam, atpakaļ neskatoties, ej uz ciemu un dzīvo savu ikdienas dzīvi!"

Meitene paklausīja. Viņa atrada akmeni, iesvieda to upē un, atpakaļ neskatīdamās, gāja uz ciematu. Skaisto kaklarotu tūlīt pamanīja pārējās meitenes un gribēja uzzināt, kur viņa tādu atradusi. Meitene atbildēja, ka to viņai iedevusi veca sieviete upes atvara dzelmē. To izdzirdējušas, pārējās meitenes uzreiz metās uz upi un visas kā viena ielēca atvarā. Un visām pēc kārtas vecā sieviete teica: "Nolaizi manas brūces!" Bet šīs jaunās meitenes par viņu smējās un atbildēja, ka tām ne prātā nenāk darit kaut ko tik riebīgu un bezjēdzīgu, un tūlīt pieprasīja kaklarotas. Pēkšņi atskanēja briesmīgā dēmona rēkšana. Tas saķēra meitenes vienu pēc otras un ieturēja bagātīgu maltīti. Ar to stāsts beidzas.

Kā zināmus rakstura simbolus tagad centīšos īsi apskatīt stāsta tēlus, kas ir dzīvi katrā no mums vai nu apziņā, vai zemapziņā. Bieži vien tie mūs iespaido neapzinātā, maz tveramā veidā. Šādus stāstus "nesaražo" intelekts. Tie ir cilvēces sapņu simboli.

Āfrikā kaklarotai ir liela vērtība kā sievietes identitātes un pašvērtības simbolam. Šajā stāstā jauno meiteņu grupa izspēlē īpaši nelāgu joku, aizskarot cilvēka nodošanos dievišķajam un pārpersonīgajam. Pūļa domāšanu, kas tik bieži attaisno naidu un nežēlību, bieži vien apklāj un attaisno bara instinkts, kas mūsu sabiedrībai, iespējams, ir vislielākais drauds, un nepadošanās tam prasa vislielāko piepūli un godīgumu.

Ievērojiet, cik viegli vienkārša meitene iekrīt slazdā. Protams, tas ir brīdinājums par briesmām, kas sagaida visus ar devīgu sirdi apveltītos cilvēkus, kurus viegli aizkustināt ar dažādām kampaņām un cēliem lozungiem, kas paši par sevi var būt atbalstāmi un ko piesaka cilvēki, kuriem vēlamies izpatikt. Tādējādi atmetot savu personīgo atbildību spriest un izvēlēties, mēs it kā atsakāmies no savas identitātes. Tomēr šis stāsts mums rāda, ka naiva sajūsma, ja tā izriet no atdošanās tam, kas ir lielāks par mums, t.i., pašas dzīves straumei, spēj mūs tā satricināt, ka tiekam atbrīvoti no pūļa domāšanas, lai savu individualitāti atrastu daudz dziļākā līmenī.

Stāstā jaunā meitene piedzīvo rūgtu pamošanos no savas identificēšanās ar vienaudzēm. Bet redzam, ka viņa netērē laiku aizvainojumam un nožēlai. Viņa dzīves straumes malā paliek viena, lūdzot, kaut varētu atklāt no jauna savu pašvērtību, un gaidot, ka gudrību nesīs iekšējā balss. Un balss atskan. Meitenei jādodas savu kaklarotu meklēt zem ūdens. Tikai nolaižoties lejā, nevis paceļoties uz augšu, viņa varēs sevi atrast. Nepietiek tikai ar kādu, kaut arī vērtīgu lietu iemešanu upē. Bez nosacījumiem viņai pašai jāmetas dzīves straumē, riskējot kļūdīties vai pat zaudēt. Tikai uzticoties nezināmajam, viņa atradis gan dzīvē, gan savos apslēptajos dvēseles dziļumos savu unikālo ceļu.

Jaunā meitene šoreiz paklausa nevis kādas grupas viedoklim vai lozungiem, bet klusajai iekšējai balsij, kuru dzirdam savas dzīves izšķirošajos brīžos, ja vien sevī patiesi ieklausāmies. Viņa metas upē un atrod lajā nevis brīnišķīgu sievieti, kas simbolizētu meitenes potenciālo skaistumu un spēku, bet gan vecu, neglītu, pretīgu būtni, pārklātu ar vaļējām brūcēm. Kā šo tēlu tulkot? Kad ieejam dzīves straumē, aci pret aci sastopamies ar neglīto un ar ciešanām, no kurām līdz šim varbūt bijām pasargāti. Šajā vietā stāsts atklāj specifiski sievišķīgu gudrību.

Vecās sievietes tēls uztverams divējādi. Pirmkārt, to var tulkot kā simbolu ciešanām, ko visos laikos izraisījusi sievišķo vērtību nonicināšana — turklāt pie tā vainojami ne tikai vīrieši, bet, īpaši mūsdienās, arī pašas sievietes.

Otrkārt, mūsu psihē vecās sievietes tēls iemieso sevī nicināmāko un atbaidošāko — to, ko atsakāmies sevī pazīt nn no kā riebumā bieži vien novēršamies. Vecās sievietes aicinājums ir skaidrs: "Tu nespēj man palīdzēt ne ar tehnisku, ne ar zinātnisku, ne ar bezpersonisku vai kolektīvu risinājumu, pat ne ar runāšanu par taisnīgumu un brīvību. Brūces sevī un pasaulē tu vari dziedināt tikai ar savām siekalām." Simboliski cilvēka ķermenī siekalas ir dziedinošais ūdens, kas mums dots no dzimšanas. Laizot savas brūces, dzīvnieks tās ārstē. Mums jāatceras arī Kristus siekalas uz aklā vīra acīm. Tātad meitenei tiek prasīts kaut kas no viņas pašas unikālās būtības — dziedināt brūces ne ar mutes vārdiem, bet ar savas mutes ūdeni.

Tā kā meitene tūlīt ieies pieaugušas sievietes kārtā, viņa uzreiz atbild no savas sievišķības būtības paša centra — līdzjūtīgās sirds. Gribu uzsvērt, ka patiesai līdzjūtībai nav nekā kopēja ar virspusīgu, sentimentālu žēlumu. Līdzjūtība nav tikai emocija. Tā ir askētiska, ļoti diferencēta dvēseles kvalitāte.

Tad nāk universāls bieds — zemiskas vīrišķības dēmons, kas viegli spēj iznīcināt sievietību. Kad tas notiek, sievietes, pūloties imitēt vīriešus, sevi zaudē. Tad sieviete arī zaudē patiesi radošo vīrišķības garu, un, lai cik veiksmīga viņa liktos ārēji, visas cerības uz kvalitatīvu līdzvērtību vīriešu pasaulē izgaist.

Ja šajā stāstā darbotos kāds varonis — vīrietis, mēs varētu iztēloties, ka vecā sieviete tam pavēlētu ņemt savu zobenu un sakaut alkatības un agresivitātes monstru. Bet katrai sievietei viņa vienmēr sacīs: "Tu būsi no tā atbrīvota savas līdzjūtīgās sirds dēļ." Pār sievieti, kurai ir drosme un pazemība nolaizīt atbaidošās brūces, rijīgām ambīcijām uti alkatībai nav varas.

Tieši šajā brīdī viņa saņem kaklarotu, turklāt nevis iepriekšējo, ko no savas ģimenes mantojusi dzīvē pirms iniciācijas, bet jaunu, savu pašas unikālo rotu. Tā pieder viņai un vienīgi viņai.

Tad pienāk laiks atgriezties pie ikdienišķajiem, vienkāršajiem pienākumiem un attiecībām. Stāstā meiteni gaida laulība, bērni, mājas pavarda kopšana; mūsu laikos visdrīzāk karjera, vai nu ar sievietes tradicionālo lomu ģimenē, vai ari bez tās. Bet neatkarīgi no tā, vai meitene apprecēsies un vai viņai būs bērni, viņai paliek senā sievietes atbildība. Sieviete ir savas apkārtnes jūtu pasaules sargātāja. Ja viņa paturēs savas līdzjūtības spēku — šo kluso, paslēpto sievišķības avotu, viņas spējas, lai ko viņa savā dzīvē darītu, augs kā koks ar spēcīgām saknēm un kļūs par radošu un atbrīvotu garu.

Jaunā sieviete, kas no vecās sievietes upes atvarā saņēma savu kaklarotu, maniakāli nemeklēs panākumus, krājot rotu pēc rotas. Viņa vienmēr atcerēsies "nolaizīt brūces". Un, kad būs jāsastopas ar alkatību un ambīcijām, kā mājās, tā arī sabiedrībā viņa paliks klusa un nepamanīta.

Tagad pievērsīsimies akmenim, kas meitenei bija jāatrod un jāiemet upē. Es jums došu kādu mājienu un atļaušu par to padomāt pašiem. Visās kultūrās akmens simbolizē cilvēka nemirstīgo daļu, un šajā stāstā tas tiek ziedots Upes dievībai. Nepacel to, lai iebāztu savā kabatā!

Stāsta beigas runā pašas par sevi. Visas meitenes, kurām nešķita būtiski jautājumi par savas dzīves jēgu, alkatīgi skrēja līdzi pūlim, paģērējot arvien skaistākas kaklarotas, kas mūsu laikos nozīmētu arvien vairāk panākumu, labklājības, vīriešu, slavas, drošības vai pat garīgu pārdzīvojumu. Ar nicinājumu viņas novērsās no sievietes pamatuzdevuma — ar līdzjūtīgu sirdi gan sevī, gan savā tiešajā apkārtnē dziedināt brūces. Tāpēc trakojošais dēmons katru no šīm sievietēm, padarot sev līdzīgu, aprija.

Angļu dzejnieks un rakstnieks Čārlzs Viljams dzīvošanas mākslu reiz raksturoja kā "spēju ikdienišķo dzīvot neparasti un neparasto ikdienišķi". Šo skaisto parunu stāsts arī izgaismo.

Džanele Beikere, slavena dziedātāja un lieliska sieviete, kādā intervijā sacīja: "Esmu atklājusi, ka ikdienišķās lietas ir svarīgākās. … Visi dzīvē un mūzikā esam zem liela spiediena, cenšamies uzturēt kārtību un kvalitāti. … Manas spējas ir Dieva dota dāvana, un tā ir jāatdod. Katram ir kāda dāvana, ko dot citiem. Ja to dosim ar svētu atbildību, tad mūsu dzīvē viss nostāsies savā vietā."

Šajā dzīvē, ceļojot, katram ir iespēja atrast savu īpašo dāvanu un to dot tālāk. Vai pasaules acīs šī dāvana ir liela vai maza — nav no svara, nepavisam ne. Tikai atrodot un atdodot, varam izjust prieku, kas ir gan tumšo, gan gaišo dzīves brīžu pašā centrā.

EXODUS STĀSTS PAR IZIEŠANU NO ĒĢIPTES

^tāstu par iziešanu no Ēģiptes var lasīt kā aprakstu par cilvēka iekšējās pasaules triju veidu attīstību. Mazus ir varoņa tēls — cilvēks ar lielām spējām, iztēli un vīzijām, dzimis vadonis, kura mērķu taisnīgums paliek nesatricināms gan veiksmē, gan neveiksmē. Faraons tikpat lielā mērā ir cilvēks, kas dzimis, lai vadītu, bet viņa raksturu samaitā vara un greznība, tā, ka viņš galu galā pat neapšaubāmu pierādījumu priekšā nav spējīgs saskatīt apstākļu patiesību, pat ja tie apdraud viņa stāvokli vai ērtības. Israēla bērni—verdzībā pie faraona, savā ilgajā izturībā tuksnesī, mainīgajā ticībā un īgnajā nepaklausībā, ar savām atbildēm Mozum, savā drosmē un gļēvumā rāda, ka viņi ir parasti cilvēki. Klupdami krizdami viņi virzās uz priekšu, daudz reižu pagrimdami un atkrizdami, bet pamatos saglabājot savu labo gribu, kas par spīti visam ļauj turpināt ceļu uz apsolīto zemi. Katrs indivīds, kas cieš un pārdzīvo tuksnesi, nes sevī Mozus un faraona līdzību — varoni un atkritēju — un tikai ceļa galā cīņa starp abiem tiks atrisināta.

Stāstā patiesībā ir divi faraoni: Mozus trimdas laikā dēls nomainīja tēvu, bet šī stāsta vajadzībām mēs varam to uztvert kā vienu simbolisku tēlu. Faraons ir dzimis purpuram, bagātībām un varai, bet cilvēkam katrā ziņā nav jābūt valdniekam, lai tam būtu šāds mantojums. Cilvēks var piedzimt arī ar cita veida mantotu bagātību — naudu, stāvokli sabiedrībā, bagātīgām intelekta spējām, mākslinieka dāvanām vai fizisku spēku, — kas piešķir spēju baudīt varu bez tā, ka viņš pats to būtu nopelnījis. Kādu laiku tā var dzīvot, nevienam nekaitējot, kā to darīja arī faraons, bet tad noteikti nāks pārbaudījums. Tas būs kā šoks, kas pamazām vai nu sāks cilvēku no varas atraisīt, vai arī ievedīs procesā, kurā tas arvien vairāk ar varu identificēsies.

Faraona pārbaudījums liek parādīts pilnīgi skaidri. Viņš pēkšņi atskārta, ka Israēla tauta, kas līdz šim bija viņa priekšgājēja cienīti sabiedrotie un draugi, ir sākusi skaitliski strauji pieaugt, kļūst bagāta un pārtikusi. Viņš jutās apdraudēts, jo sajula gan skaudību, gan bailes. Skaudība un bailes — tie ir nepamanīti uzglūnoši ienaidnieki, kas katrā no mums var iekustināt lavīnu, bet tie arī ir "Lucifers" — "gaismas nesējs" (kā to pauž vārda burtiskā nozīme). Bieži vien tikai kādai negatīvai un spēcīgai emocijai ir pietiekami daudz spēka izraut mūs no bezrūpības, lai mēs sāktu apzināties, ka bēgam paši no savas "iekšējās ēnas". Faraons bija spiests izšķirties. Viņš būtu varējis saskatīt savu skaudību un bailes kā rādītājus uz zemapziņas vājumu un nedrošību, kas slēpās aiz viņa apziņas pašpārliecinātības par spēku un drošību. Tādā gadījumā israēliešu spēks varētu kalpot Ēģiptei, un faraona personība būtu ieguvusi pilnvērtību. Taču viņš to nedarīja, bet ļāva vaļu bailēm un nolēma šo savā zemē augošo spēku, šo potenciālo iespēju savā dvēselē paverdzināt un izmantot savām personiskām vajadzībām. Lai taupītu sevi, viņš izšķīrās turēties pie savas apziņas vienpusīgā viedokļa: "Ka tie par daudz nesavairojas un, ja mums gadītos karš, neapvienotos ar mūsu ienaidniekiem un nekarotu pret mums. "(2.Moz. 1:10)

Cik pareizi viņš spriež! Ja mēs neatzīstam šķietami svešo savā zemapziņā, tas noteikti uzsāks "karu" pret mums — pret mūsu iedomām par spēku un neievainojamību. Tāpat kā faraons, arī mēs ļoti bieži neapzināti represējam šo topošo svešo spēku, norīkojam "uzraugus", lai noturētu to ierobežotu, un tādējādi nozogam enerģiju, kas mums būtu brīvi pieejama radošam darbam, ja vien mēs ļautu šiem represētajiem instinktiem uzrunāt mūs ar savu patiesību. Bet mēs piespiežam tos strādāt, lai palielinātu mūsu svarīguma un varas apziņu "Un viņi uzcēla faraonam noliktavu pilsētas. "(2.Moz.hll) Piemēri tam nav tālu jāmeklē. Cilvēkam, kas ir apsēsts ar dzīšanos pēc naudas, gandrīz vienmēr ir fenomenāli daudz enerģijas un darbaspēju. Ar augošu nežēlību un veiklību viņš aprīs vienu konkurentu pēc otra — ne tāpēc, ka viņam vajadzīgs vairāk naudas, bet tāpēc, ka apturēt virzīšanos uz priekšu nozīmētu, ka paverdzinātie "israēļi" viņā pašā, kuni enerģiju viņš zog, tūlīt pat saceltos. Viņa paštēls būtu apdraudēts. Tāpat ir ar jebkuru dziņu pēc varas, kas vīrietim vai sievietei kļūst nepieciešamība, lai kā cilvēks to izdaiļojis ar labiem darbiem. Sieviete, kura grib valdīt pār citiem ar emocionālām saitēm vai ar apsēstu darbošanos citu labā; akadēmiķis, kam argumentā jāuzveic savi kolēģi; aktieris, kam, upurējot lugas jēgu un kolēģu līdzdalību, jāstāv skatuves centrā; vai arī neveiksminieks, kas vienmēr grib būt upuris un, lai to nodrošinātu, bieži parāda īstu nežēlību, — viņi visi verdzina neapzinātā dvēseles aspekta spēcīgo, brīvo enerģiju, kas it kā apdraud viņu ego vajadzību dominēt.

Šis spiediens no apakšas tomēr nemazinās. Tieši otrādi, tas pieaug. Israēlieši turpina vairoties, un faraons ķeras pie jaunām viltībām. Viņš cenšas pārliecināt israēliešu vecmātes, lai viņas nežēlīgi iznīcina vīriešu kārtas zīdaiņus, tiklīdz tie piedzimst. Bet vecmātes "bijās Dieva" un nepaklausīja. Varbūt šai stāstā to varam saskatīt kā pirmo norādi, ka dvēseles sievišķajā — jūtu pusē faraonam ir kāds represēts spēks un veselums. Te varam atrast iemeslu, kāpēc viņam tiek dotas tik daudzas iespējas pamosties. Rakstos nav minēta neviena reize, kad faraons būtu bijis nežēlīgs pret sievietēm. Viņš nemēģina vecmātes piespiest vai sodīt. Viņa īstā, lai arī dziļi apraktā izjūta, ko simbolizē vecmātes, negrib zīdaiņus noslepkavot. Tomēr faraona apziņas puse to nevēlas sadzirdēt, un viņš sūta savus virus, lai nogalinātu vīriešu kārtas bērnus, bet piekodina tiem saudzēt meitenes. Tā ir interesanta detaļa, jo vairumā seno civilizāciju mēdza maz pārdzīvot sieviešu kārtas bērna nāvi.

Šo glābjošo aspektu faraona dzīvē vēl skaidrāk parāda nākamais starpgadījums. Viņa meita (t.i., viņa personības jūtu puse) patiesībā ir tā, kas izglābj un audzināšanā pieņem israēliešu zīdaini, kuram lemts kļūt par viņa lielāko ienaidnieku, bet kurš potenciāli ir viņa glābējs, tas, kurš viņa atpestīšanai piedāvās vienu iespēju pēc otras. Faraona jūtas arvien vēl darbojas viņa paša labā, audzinot viņa ģimenē, viņa personīgajā zemapziņā stipru, glābjošu "ēnas tēlu", ko ar pilnu apziņu faraons galu galā būs spiests sastapt aci pret aci. Šis ir tas gadījums, kad "ēna" nes sevī pozitīvās vērtības, kā tas vienmēr notiek, ja cilvēks spēj izdzīvot savas personības tumšās puses aspektu. Gadu no gada noliegtā "ēna" — pozitīva vai negatīva — arvien pieņemas spēkā, līdz tā tiek pilnīgi pieņemta vai atstumta ar galīgo "jā" vai "nē".

Faraons sāk apzināties, ka Mozus ir spēks, ar ko jārēķinās tad, kad Mozū, kas jau ir pieaudzis vīrs, pamostas žēlums pret savu tautu un viņš nogalina vienu no uzraugiem. Zēns, kam faraons pats ļāvis uzaugt savā namā, kas viņam ir labi kalpojis kā kareivis un no kā viņam ne prātā nav nācis baidīties, pēkšņi ir pārvērties par draudu. Uz daudziem gadiem Mozus tiek izdzīts trimdā. Tas ir tā, it kā faraons varmācīgi represētu sirdsapziņas mājienus, un viņa ļaunā griba tāpēc atkal iegūst jaunu spēku. Bet represētā "ēna", ko viņš aizdzen "svešumā", arī pieņemas spēkā, veido kontaktu ar dziļi aprakto dievišķo aspektu, ar pašu Dievu, kuru faraona apziņas puse noliedz. Kad pienāk īstais laiks, "ēna", kas tagad piepildīta ar numinozu spēku, atgriežas, un faraons vairs nevar izvairīties no sastapšanās pats ar sevi.

Vispirms ar cieņu un pieklājību Mozus lūdz, lai faraons ebrejus atlaiž uz triju dienu gājumu tuksnesi, lai viņi tur varētu upurēt Dievam. Tāpat arī mums kādā ļoti sīkā jautājumā var tikt prasīts atteikties no tā, uz ko mēs balstām savu drošību — sievietei ļaut savam bērnam brīvību, lai tas varētu kļūdīties; bagātniekam riskēt dot naudu tur, kur tas neatmaksāsies, kur tas neizskatīsies pat cildeni; aktierim atteikties no rampas gaismas, tā, lai var izcelties cits; psihoanalītiķim atteikties no pacientiem, kad viņš jau ir tik aizņemts, ka neatrod vairs laiku pat sievai un savai dvēseles dzīvei. Katra šāda lieta šķiet kaut kas sīks un īslaicīgs, un tomēr, tāpat kā faraons, arī mēs jūtam, ka tai padoties nozīmētu iesāki ceļu, kurā mēs pilnīgi zaudētu svarīguma un spēka sajūtu, ko esam sevī kopuši, verdzinot mūsu "iekšējos ebrejus". Mēs nevaram ļaut viņiem pielūgt patieso Dievu, citādi būtu spiesti atzīt Viņa īstumu priekš mums un mainīt visas savas dzīves virzienu. Mēs iebilstam, ka mums nav vajadzības pēc piedāvātās jaunās vērtības, un tomēr neomulīgas šaubas paliek, — bailes, ka varbūt šis jaunais mudinājums nāk no kāda spēka, kas lielāks par mums pašiem un mūsu savtības elkiem. Mēs meklējam "zīmes", un tās mums pilnā mērā tiek dotas.

Stāstā par iziešanu no Ēģiptes Mozus zizlis, kad Arons nomet to zemē, pārvēršas par čūsku un kļūst atkal par zizli, viņam to paceļot. Faraonam tas varbūt varēja nozīmēt to, kas šai tēlā tiek rādīts, ka izlaist no rokas varas zizli nozīmē palaist brīvībā čūsku, t.i., palaist vaļā draudošo zemapziņas saturu, bet, ja viņš to atkal satver un nostājas aci pret aci tai pretī, viņš iegūst savu īsto varu. Tas ir viegli, viņš atbild, mani burvji var izdarīt to pašu. Citiem vārdiem sakot — es to varu darīt pats pēc saviem noteikumiem un tā nodrošināt, ka piekrītošais žests no viņa īstenībā neko neprasa, ātri paceļot zizli pēc tiem pašiem vecajiem noteikumiem, neko nemainot.

Faraons ņirgādamies aizsūta Mozu un Āronu prom un kļūst arvien nežēlīgāks pret ebrejiem. Viņš ir atteicies pieņemt pirmo doto iespēju, un viņa ļaunā griba aug augumā. Taču spēkā pieaug arī represētais zemapziņas saturs, un tas tiek piepildīts ar aizvien pieaugošu numinozu spēku. Kad cilvēks no savas iekšējās balss ir atteicies un to atstūmis, sākas vesela virkne sērgu. Upe pārvēršas asinīs, zemi sāk apsēst vardes, tad odi, tad mušas, tām seko slimības, augoņi, krusa, siseņi, briesmīgas smilšu vētras. Faraons ir atteicies no iespējas brīvi izvēlēties, un tagad, lai viņš nonāktu pie atmošanās, lai aizturētu viņa nokāpšanu ellē, viņam caur bailēm tiek dota viena iespēja pēc otras. To ir pieredzējis vairums no mums. Un tikai ļoti nedaudzi izdara dzīvei svarīgo pagriezienu bez smaga trieciena — šausmīgiem sapņiem, zaudējuma, slimības, invalidizējošas neirozes, nelaimes gadījuma — "Dieva dāvanām", kā saka Jungs. Arī mēs, tāpat kā faraons, ar triecienu tiekam piespiesti sākt apzināties. Taču bieži arī mēs sekojam faraona paraugam un atkāpjamies no patiesības atzīšanas ceļa. Savas bailes pēc katras sērgas pārdzīvošanas viņš aizmirst un sāk racionalizēt. Mēs sakām: "Tas bija tikai sapnis, vai tā bija vienkārši neveiksme bez jebkādas nozīmes, tas neatkārtosies. Es varu turpināt tāpat kā līdz šim. Stāvoklis biržā ir uzlabojies; es vani attaisnot savu zaudējumu ar izklaidību; es uzmanīšos, lai negadītos vēl kāda nelaime; savas neirozes ārstēšu ar tabletēm." Un tā tālāk.

Varam salīdzināt šīs sērgas ar brīdinājumiem, kas nāk no dažādiem zemapziņas slāņiem. Pirmais notikums ir upes ūdens pārvēršanās par asinīm. Ja izvēles brīdī, tādā kā tas, ko Mozus piedāvāja faraonam, pieklājīgi lūgdams atlaist israēliešus, jaunais ceļš tiek atteikts, tad zemapziņa kļūst naidīga. Sapņos tad redzam sevi paniski bēgot no kāda drauda vai slepkavas, zvēra, zemestrīces vai uzbrukuma utt. Nīlas ūdeņi vairs nedara Ēģiptes tīrumus auglīgus, bet izplata trūdēšanu un audzē sevī nākamo sērgu — pretīgās vardes, kas pārņem visu zemi.

Zemapziņas ūdeņi, ja tos noliegsim, mūsu dzīvi pārstās darīt auglīgu un audzēs sevī tēlus un notikumus, kas mūs mocīs. Bet arī šajā stāstā, tāpat kā visā cilvēka dzīvē, kļūst skaidrs, ka aiz visa ir kāda jēga. Varētu teikt, sērgas sākas ar tām lietām, no kurām savā pilī faraons, bez šaubām, varēja turēties pa gabalu, bet pēc katra atteikuma spiediens arvien pieauga, it kā pats velns ar varu virzītu cilvēku uz galējību, kurā viņš spēs atrast glābiņu.

No sasmakušā ūdens pirmās parādās vardes. Visās leģendās un brīnumu pasakās vardes simbolizē to, kas cilvēkam liekas neglīts un pretīgs, bet, ja to pieņem, apēd vai sagremo, tas ir sākums lielai pārvērtībai. Vardes veidolā paslēptie līgava vai līgavainis tikai tad var kļūt par princesi vai princi, ja tos pilnīgi pieņem riebīgajā knipja līdzībā. Nīcše, kaut arī viņš zināja, ka tas jādara, savā vīzijā atteicās norīt atbaidošo radījumu, un tieši šī atteikšanās viņu galu galā ievirzīja ceļā, kas noveda pie ārprāta. No tā laika viņš, tāpat kā faraons, nodevās identifikācijai ar savu pārcilvēku.

Pēc vardēm nāk lidojoši kukaiņi — odi un tad mušas — zemapziņas sadnimstalotības tēli. Sadnimstalotā stāvoklī prātam un emocijām nav centra, tas nesakņojas patiesībā un mīlestībā. Katra mazākā lietiņa uztrauc, nervi netur. Mēs esam izmisuši un solāmies sev, ka tagad piestrādāsim pie pamatattieksmēm, ka darīsim to, kas jādara, atbrīvosim aizsprostoto enerģiju. Varbūt kādu nedēļu mēs strādājam ar saviem sapņiem; odi un mušas iet mazumā; mēs jūtamies atviegloti. liet pūles, lai katru dienu koncentrētu uzmanību, drīz izsīkst. Miera brīdis ir īss, un tad noliegtā vērtība dod nopietnāku triecienu. Nākamās sērgas ir slimības un augoņi. Tiek skarts ķermenis, un pat savā pilī faraons vairs nevar atrast patvērumu. Mēs varbūt apzināmies, ka kādas slimības simptomi ir psihosomatiski, un atkal, tāpat kā faraons, nobīstamies un solāmies iekšējam ultimātam sacīt "jā", lai drīz vien "atkristu atpakaļ" ar mierinošu domu, ka tā bija tikai īslaicīga fiziska kaite. Seko siseņi, aprijot visu, kas aug, katru zāles stiebriņu, aiz sevis atstājot pilnīgu dvēseles iztukšotību. Atkal solāmies, atkal "atkrītam atpakaļ". Pat briesmīgā smilšu vētra — šausmas, kas apslāpē visu redzamību, izdzēš sauli, apslēpj cilvēku no cilvēka un izkropļo jebkuru darbību, iedarbojas tikai uz īsu brīdi. Gara vējš, kas pūš pāri dvēseles izkaltumam, atnes nevis iedvesmas svaigumu, atklāsmes dzirksti vai radošu darbu, bet pilnīgu aklumu un izolāciju no cilvēcības.

Palikusi vēl pēdējā nelaime, kas faraonam var dot satricinājumu un kas viņu izvestu no akluma. I.īdz šim visas nelaimes var racionalizēt kā īslaicīgas neveiksmes. Taču par tādu nevar uzskatīt pašas lielākās vērtības, vislielākā dārguma — viņa pirmdzimtā dēla, viņa mantinieka zaudēšanu, tā zaudēšanu, ko viņš, liekas, mīlējis vispatiesāk. Tā vai citādi gandrīz katram no mums jānonāk līdz pēdējās iespējas robežai, un, ja nepieņemam to labprātīgi un apzināti, nesot upuri, atsacīdamies no sava pirmdzimtā, no mūsu lielākās vērtības, no mūsu šķietami labākā, visvairāk lolotā sasnieguma, tad caur Dieva žēlastību zaudējums un sakāve nāks kā notikums no ārpuses. Mūsu dzīves būtiskajos sapņos un visās leģendās neatvairāmi parādās šīs pēdējās robežas situācijas. Tās ir katra īsta stāsta spēks un jēga.

Pēdējā un galējā glābšanās iespēja ir faraona dēla nāve. Viņš to neizmanto. Viņš sabrūk, padodas un, cik ātri vien spēdams, atbrīvojas no israēliešiem. Acumirkli šķiet, ka viņš ir gatavs sevi ieraudzīt un sirds pārvērtības ciešanas pieņemt.

Tajā brīdī faraons būtu varējis pieņemt sava dēla nāvi un savu atbildību par to un ļaut savā sirdī ienākt patiesai nožēlai. Tad nāve būtu kļuvusi par upuri, un būtu sākusies viņa gribas pārvērtība. Bet viņš to nespēja. Sadalītība, uz brīdi aizkavēta, atkal pārņēma viņu. Šoreiz to baroja rūgts naids, kas viņu darīja aklu. Ar visiem saviem kaujasratiem, jātniekiem un kareivjiem viņš dzinās pakaļ Israēla bērniem, domādams, ka starp jūni un kalnu iedzīs israēliešus slazdā. Bet Mozus priekšā zemapziņas jūra pašķīrās, kā tā pašķiras visiem, kas grib godīgi doties dvēseles ceļojumā. Tā sakļāvās pār faraona spēkiem — tieši tā, kā tā aprij visus, kas izšķiras par to, ko Dante raksturoja kā "lielo nepiekāpību".

"MOZUS

Tagad pievērsīsimies tāda cilvēka stāstam, kas dzird iekšējo balsi un ir gatavs — soli pa solim — maksāt lielo cenu, kas tiek prasīta no tā, kurš grib būt tai uzticīgs.

Stāsts par Mozus dzimšanu — kā, pastāvot slepkavības draudiem no faraona puses, māte viņu noslēpa šķirstiņā upmalas niedrēs un kā viņu atrada un pieņēma audzināšanā faraona meita, — ir arhetipiska tēma par varoņa dzimšanu un par naidu, kas sabiedrības kolektīvajā apziņā izraisās, kad atklājas individuālās apziņas nesējs. Jau tūlīt pēc dzimšanas varoņa dzīvība nokļūst briesmās. Sākumā viņu var glābt vienīgi tas, ka viņu uztic ūdenim — lielās mātišķās zemapziņas skavām, no kurām, ja grib izdzīvot, viņam jāatdzimst. Kristu no nevainīgu bērnu apkaušanas glāba došanās lejā uz Ēģipti — šo dziļuma simbolu.

Lielajai vērtībai, kas ir katrā no mums, jāpiedzimst divas reizes. Jebkurā no mums var spontāni, dabiski dzimt jauna atklāsme, bet, ja to tūlīt pat atklāsim pasaulei un pašā sākuma stadijā centīsimies pasludināt vai ārējā pasaulē izdzīvot, mēs nenovēršami sāksim identificēties ar to un piedzīvosim "inflāciju" — mūsu ego uzpūtību. Tad mūs iznīcinās kolektīvās ēnas alkatība un skaudība — zemapziņas Hērods. Daudzi rakstnieki ir stāstījuši par būtisko vajadzību lugas vai grāmatas jauno ideju turēt noslēpumā, jo, ja tā tiek atklāta pārāk ātri, iedvesma nomirst. Evaņģēlists sludinātājs, kas piepilda plašas auditorijas ar histēriskiem sekotājiem, ir piemērs cilvēkam, kas ir identificējies ar īstu atklāsmi, bet to izpostījis negatavā, nepārbaudītā veidā, to sludinot pasaulei. Posts var nākt abos veidos: mūsu vīzija zaudē spēku, vai arī mūs pārņem tās negatīvā puse. Lai vīzija dzīvotu, jaunā vērtība jāatdod atpakaļ zemapziņai, šķietami riskējot to pazaudēt. Tā visu laiku jāpatur atmiņā, bet to vajag likt mierā, lai tā nobriest un izaug, kamēr pārveido mūs iekšēji, lai tad mēs savā apziņā būtu pietiekami stipri un gatavi uzņemties ciešanas, kas ar to saistītas.

Mozum bija divas mātes, patiesībā trīs: māte, kas viņu dzemdēja, faraona meita un upes ūdeņi, no kuriem viņš tika izvilkts. (Vārds Mozus nozīmē "no ūdens izvilktais".) Kā jau lielākā tiesa dižu cilvēku māšu, Mozus māte neapšaubāmi bija izcila sieviete; liekas, ka abām viņa cilvēciskajām mātēm ir bijušas neparastas īpašības. Viņa dzemdētājai bija drosme un saprāts izdomāt plānu, kā izglābt dēlu un uzticēt to ūdenim. Pēc tam viņš tika atdots atpakaļ, lai viņa to zīdītu un auklētu, bet ne lai viņu paturētu. Ja savu "iekšējo bērnu" atdosim ūdenim, paslēpsim un nepaturēsim sev, tad viņš tiks mums atdots, lai mēs viņu slepenībā barotu, bet ne lai viņš būtu mūsu īpašums. Šajā sakarībā faraona meita ir lielais "Es" tēls — karaliskās sievietes tēls Mozus mātes psihē. Kā savas mātes "iekšējā bērna" tēls, Mozus tiek uzturēts gan caur dabiskām instinktīvām saitēm, gan caur karalisko vērtību, kas savieno pretstatus.

Atgriežoties pie paša jaunā Mozus, varam iztēloties, kā viņš auga faraona nama greznībā, bet lika pasargāts no tā caur uzticību savai izcelsmei un caur audzināšanu, ko dēlam deva viņa mātes īstās jūtas. Ir pavisam skaidrs, ka gan faraona meita, gan Mozus īstā māte mīlēja viņu bez savtīguma, kas ir visparastākā sievietes jūtu "ēnas puse", kas iznīcina visu īsto sirds siltumu. Kā redzējām, īstā māte ļāva Mozum aiziet, uzticēja viņu ūdeņiem, un faraona meita bija tik augstsirdīga, ka nešķīra viņu no saknēm, no viņa paša tautas. Cik viegli viņai būtu bijis zēnu uzaudzināt neziņā par to, kas viņš ir un no kurienes viņš nāk, pat ar naidu pašam pret savu cilti, kas acīmredzot bija pieņemtā attieksme! Tam ir daudz piemēru mūsu dienās — cilvēki, kas audzina savus bērnus tā, lai tie noliegtu visu, kas pašos vecākos ir tumšs un ko viņi sevī nicina. Varam iedomāties paša faraona māti gan kā savtīgu, gan aukstu, kas vienā brīdī dēlu lutināja, bet nākamajā neprata viņu disciplinēt un atbalstīja viņā lielmanīgo pārliecību par viņa varenību.

Sākumā Mozus sekoja savas sabiedriskās kārtas jaunekļu parastajam dzīves modelim — cīnījās armijā un apliecināja sevi kā vīrieti. Iespējams, ka viņš vienmēr bija jutis sāpes un žēlumu par savas tautas likteni, bet tas vēl nebija aizskāris viņu līdz sirds dziļumiem vai devis impulsu rīcībai. Iespējams, ka līdz dienai, kad viņš dedzīgā dusmu uzliesmojumā nogalināja netaisno uzraugu, viņam nekad nebija ienācis prātā nopietni iesaistīties notikumos. Tā bija impulsīva, bezjēdzīga slepkavība, kas pašos ebrejos pret viņu izraisīja naidīgumu. Taču iespēja atmosties gandrīz vienmēr nāk tad, kad no mums izlaužas ārā kāda parasti nesavaldāma, varmācīga emocija.

Droši vien Mozus uzreiz saprata, ka noziegumu atmaksāt ar noziegumu nav risinājums. Pretstatā faraona reakcijai uz šādiem pārbaudījumiem Mozus uzņēmās atbildību par savu "ēnu" un rīcības konsekvencēm. Viņš devās trimdā uz Midiānu, lai tur pavadītu ilgus gadus, mācoties izšķirt lietas, augt gudrībā un nesavtībā. Kā tas bieži notiek ar visiem, izpratne sākas tad, kad esam pakļauti kādam emocionālam izvirdumam, bet tad uzņemamies par to visu atbildību. Mozus niknums radās no augstsirdīgas līdzjūtības, bet viņa rīcība nebija nekas cits kā paša sāpīgo jūtu destniktīva neobjektīva izlādēšanās bez kādas īstas iejūtības. Tomēr viņa dvēseles īstuma dēļ un tādēļ, ka viņš bija gatavs par to samaksāt, jādomā, ka tas viņam iezīmēja sevis pazīšanas sākumu.

Tāpat kā visiem vīriešiem, Mozum pēc sastapšanās ar savu anima — viņa individuālo jūtu atklāsmi, kas iezīmē viņa emocionālo atbrīvošanos no savas mātes, sekoja apziņas konfrontācija ar savu "ēnu". Kā tas Vecās Derības skaistajā simbolikā tik bieži redzams, Mozus anima, viņa nākamā sieva nāk, lai viņu satiktu pie akas — uz jaunās dzīves sliekšņa Midiānā. Neapšaubāmi katrā īstā laulībā vīrietis satiek sievieti pie akas. Viņa pasmeļ no zemes ūdeni, lai viņš padzertos. Tāpat arī cilvēka dvēselē — anima vīrietī pasmeļ ūdeni no zemapziņas dzīlēm.

Jetais — midiāniešu priestera, septiņas meitas smeļ ūdeni no akas, un Mozus aizstāv viņas no rupjajiem ganiem, kas viņas traucē, tā pienācīgi veikdams savu vīrieša lomu, tāpat kā sievietes veic savējo. Jetnis laipni ieaicina viņu savā namā. Viņš apprec Jetrus meitu Ciponi un apmetas uz klusu un mierīgu aitu gana dzīvi sievastēva kalpībā. Iespējams, šajā brīdī Mozus paredzēja, ka viss tālākais mūžs paies šādā notikumiem nabagā, bet pārtikušā dzīvē. Cik grūti tas varbūt bija šim jaunajam vīrietim, kurš tika audzināts par aristokrātu un kareivi un neapšaubāmi sapņoja par varoņdarbiem, un kura labā sirds un dzivā iztēle uzturēja atmiņas par savas tautas ciešanām! Norādi par to var atrast Mozus izsaucienā, kad piedzimst viņa dēls: "Esesmu svešinieks svešā zemē!"(2.Moz.2:22) Tomēr viņš bez kurnēšanas pieņēma daudzo gadu disciplinētības nepieciešamību.

Tāpat kā mums visiem, Mozum dzīves lielais pagrieziens, kas izskatās pēc sagadīšanās, noved tieši pie situācijas, kurā — ja mēs gribam — tiek dota iespēja atrast savas personības dziļi apraktos aspektus, kurus neatklājot nekad nevarēsim piepildīt savu individuālo īsto dzīves jēgu. Šī iespēja nāk kā tiešs rezultāts no kāda lielāka grēka vai līdzšinējās dzīves nepilnības. Mozus vientuļā avju gana dzīve, dienas un naktis vienatnē, tuksnesī ar savu suni un aitām, klusā pacietība un prasme (kas viņam bija jāiemācās jēru dzimšanas laikā), kas ir tik sveši viņa kaislajai dabai — tas viss veidoja viņā līdz šim neizdzīvotās psihes iespējas. Tādējādi atvērās durvis uz iekšējo pasauli; atvērās ausis, lai sirdī izdzirdētu Dieva balsi; atvērās acis dievišķai vīzijai. Ikdienas vienkāršo darbu disciplīnā, nemanot viņš sastapās ar savu "ēnas pusi", atklāja savu individuālo jūtu pasauli un galu galā nonāca līdz tik dziļai mysterium tremendum apziņai, ka Dievs runāja ar viņu vaigu vaigā.

Veidam, kā Mozus piedzīvoja savu pirmo vīziju — viņa jaunās, tik ilgi sevī briedinātās apziņas ārā izlaušanos, ir dižena un simboliska nozīme. Mozus grēks bija radies no destruktīva jūtu impulsa, kas viņu pārņēma savā varā un padarīja aklu. Vīzija par degošo ērkšķu krūmu rādīja liesmu, kura dega, bet nesadedzināja un no kuras nāca Dieva balss un izpratne par viņa unikālo individuālo uzdevumu. Tas ir pārvērtības brīdis. Dabiskā instinkta liesmu kvēle, ko viņš nekad nebija represējis vai noliedzis, caur disciplīnu un tās pieņemšanu pārtapa par radītspējas uguni, kas nevis iznīcina, bet atbrīvo. Mozus dzīvē šī uguns bija tik varena, ka tā no verdzības atbrīvoja veselu tautu. Objektīvi patiess entuziasms stājās subjektīvo dusmu vietā.

Tomēr mums nevajadzētu izdarīt parasto kļūdu — iedomāties, ka šāda pieredze uzreiz atbrīvo cilvēka personību no visām vājībām un šaubām un ka cilvēkam atliek tikai doties uz priekšu, pārākam un pārliecinātam, vienreiz un uz visiem laikiem atbrīvotam no šaubām, bailēm un dusmām. Gluži pretēji, iespējams, ka viņam jānes daudz lielāka šaubu nasta un nemitīgāki kārdinājumi no viņa "ēnas puses" nekā jebkad agrāk. Neapšaubāmi, līdz pat mūža beigām tā tas bija ar Mozu. Cauri visiem lielajiem notikumiem, kuru instruments Mozus bija, viņš caurcaurēm paturēja savu cilvēciskumu gan veiksmē, gan neveiksmē.

Šāda pagrieziena brīdī cilvēks gandrīz vienmēr jūt, ka no viņa tiek prasīts tieši tas, no kā viņš visvairāk baidās. Mozus vienmēr ir bijis darbības cilvēks, bet tagad tiek pateikts, ka viņam jāiet pie faraona un jārīkojas ar vārdiem — tas ir, viņam jādarbojas ar vājāko no savām spējām, bet kas, kā saka Jungs, vienmēr ir glābšanās ceļš. Ir divi veidi, kā varam izvairīties no balss, kas pavēl uzsākt jaunu ceļu. Mēs varam kļūt "uzpūsti" ar spēku, kas mūs tagad pilda, vai arī varam bēgt neīstā pazemībā. Mozum draudēja otrās no šīm briesmām. "Kases esmu, ka man jāietpiefaraona?"(2.Moz.3:ll) viņš jautā. "Es neesmu runātājs, … man ir grūta valoda un neveikla mēle. "(2.Moz.4:10) Bet Dievs norāj Mozu un saka, ka viņa brālis Ārons ies viņam līdzi. (Būs ārēji un iekšēji pieejams nepieciešamais "brāļa" atbalsts.) Dievs liek Mozum teikt, ka viņu sūta Es esmu. Saņēmis izpratni par šo Dieva vārdu, Mozus nevar vairs airēties pie sava mazvērtības kompleksa, kas ir ego uzpūtības medaļas otra puse. Šī vārda Es esmu pazīšana var nākt vienīgi caur patiesu pazemību. Tā nu Mozus pieņem norādīto ceļu un dodas atpakaļ uz Ēģipti.

Israēla tautai kurnot un neticot, Mozus tagad pilda savu uzdevumu. Mozum tas ir laiks, lai sagatavotos vadīšanai: paklausībā Dieva balsij darīt nākošo lietu, nedomājot par risku un nekrītot izmisumā. Šo stāvokli mēs visi pazīstam. Mēs zaudējam, zaudējam un atkal zaudējam cīņā ar sevi pašu, l>et mums jāiet uz priekšu, ķeroties pie nākošās lietas, līdz pēkšņi piedzīvojam atraisīšanās brīdi. Kāda iekšēja pārvērtība atbrīvo mūs no konflikta, un tad jāgatavojas jaunajam ceļam. Mums jāēd Pasā — mielasts, kas ir simbols pāriešanai uz jauno dzīvi. Tas mums jāēd, kā darīja israēlieši, kājās stāvot, — pilnīgā gatavībā īstajam brīdim. Brīvības jūsmas uzmundrināti, varbūt iedomājamies, ka zeme, kur piens un medus tek, ir tepat aiz stūra. Ja tā domājam, drīz piedzīvojam vilšanos. Ir jāšķērso tuksnesis — jāveic garš, nesaudzējošs ceļš cauri tumšiem un tukšiem laika posmiem, kas nāk pēc tam, kad vecā domāšana atmesta un jaunā vīzija tikko pamanīta, bet viss vēl ir kā nepiepildīts apsolījums.

Lielais briesmu bridis nāk drīz pēc došanās ceļā. Faraona vajāšana ir vecās domāšanas atriebība. Tā tiecas atgriezties, un ir sajūta, ka esam iespiesti starp kalnu un jūru. Mēs netiekam ne uz priekšu, ne atpakaļ, un esam pārliecināti, ka mūs iznīcinās pagātnes ieradumu nepārvaramais spēks un kolektivo reakciju pārspēks. Šeit atkārtojas tēma par jaundzimušu bērnu, kam draud iznīcināšana. Neviens cilvēcisks vai aprēķināts lēmums vairs neglābs. Tas ir bridis, kurā var glābt tikai viens atskārsmes veids: jāsaprot, ka personiskie panākumi vai sasniegumi, pat garīgā sfērā, ir nenozīmīgi. Vienīgais, kam ir nozīme, ka esam atbilstoši savām spējām darījuši labāko; esam pieņēmuši lēmumu un ēduši Pasā. Prāts un griba nespēj darīt vairāk, un mums atkal jāuztic "jaunais bērns" ūdenim. Mozus to zina. Viņš nekrīt panikā, jo ir dzirdējis Dieva vārdu Es esmu, un redzi, pār jūru sāk pūst gara vējš. Tā ir vēja un ūdens, gara un instinkta satikšanās — dižens, radošs bridis. Ūdens tiek atpūsts, Mozum un viņa tautai paveras skaidrs ceļš uz priekšu, un, kad viņi ir pārgājuši pāri, tas pats vējš un ūdens aprij un iznīcina vecās domāšanas spēkus. Mēs tiekam atbrīvoti, lai augtu, — ja gribam. Israēla bērni var doties uz Sinaju, uz svēto kalnu, kur Mozus atkal sastop Dievu vaigu vaigā un nones lejā tautai derību un bauslību.

Pirms Mozus un viņa tauta sasniedz Sinaju, atgadās skaists brīdis, ko der pieminēt. Mozus sievastēvs Jetrus no Midiānas nāk satiki Mozu. Starp viņiem jūtam mīlestību un vecā vīra gudrību. Līdz šim Mozus ir pieļāvis parasto labas gribas cilvēka kļūdu, kurš uzņemas milzīgu atbildību: viņš grib nest šo nastu aplamā veidā. Katru dienu no rīta līdz vakaram viņš sēž un uzklausa ļaužu problēmas, risinot atsevišķu cilvēku strīdus, kamēr ir paguris gandrīz līdz sabrukumam. Ar gudru, bet vienkāršu prātu Jetrus norāda, ka šim uzdevumam Mozum jāizrauga vecajie, bet Mozum pašam jānodarbojas vienīgi ar svarīgu lēmumu pieņemšanu. Ja viņš turpinās sevi šādā veidā tērēt, viņam nepaliks enerģijas, lai uzturētu kontaktu ar Dievu — dzīvo dzirksti cilvēku sirdīs, kas vienīgā var novest pie mērķa. Tikai tā viņš varēs panest sava aicinājuma nastu. Mozus tūlīt ar pazemību pieņem Jetrus padomu.

Tad Mozus uzkāpj kalnā un vēlreiz sastopas vaigu vaigā ar Dievu. Viņa godības priekšā Mozus apslēpj savu vaigu. Viņš nevar izturēt vairāk kā acumirkli, bet šis acumirklis ir viņu pārvērtis. Kad Mozus nokāpj no kalna, viņa seja spīd tik lielā gaišumā, ka tā jāaizsedz ar apsegu, jo ir lietas, kuras cilvēki, kas nav nonākuši pie apziņas, nevar panest un viņu dēļ tās jātur apslēptas. T.S.Eliots ir sacījis, ka ļoti daudz īstenības cilvēki nespēj panest. Mozus viens pats Iloreba kalnā ir pavadījis četrdesmit dienas un četrdesmit naktis. Pa šo laiku viņš ir ne vien redzējis savti lielo iekšējo vīziju, bet sapratis arī daudzas gluži praktiskas lietas. Patiesi liels mistiķis nepeld uz kāda mākoņa, atrāvies no apkārtējās realitātes, kā to mēdz populāri iztēlot. Gluži otrādi — tieši mistiķis daudz labāk nekā aizņemtais darbīgais cilvēks izprot sadzīves svarīgās lietas.

Tagad Mozus saprot likumu kā nepieciešamību, kas satur kopā cilvēku sabiedrību, — disciplinētību, kas neapzinīgam cilvēkam jāpieņem no ārpuses, lai viņš izaugtu līdz pašdisciplinētībai. No kalna Mozus nones arī derības šķirsta būvēšanas plānus, jo saprot rituālu — simbolu milzīgo nozīmi, kas ir esenciāla, lai cilvēks saglabātu kontaktu ar savas dzīves iekšējo jēgu. Ja Mozum vajadzēja apstiprinājumu šīs lietas svarīgumam, tad viņš to saņēma, kad no kalna atgriezās pie savas tautas. Mozus ilgās prombūtnes laikā israēlieši nebija spējuši paturēt to izpratni, ko viņš personiski iemiesoja un viņu dēļ nesa. Viņi bija darinājuši zelta teļu un šajā elkā ieprojicējuši visus savus neapzinātos trūkumus un vēlmes.

Kad Mozus atklāj tautas darināto zelta teļu, viņš nikni triec pret zemi akmens plākšņu bauslības galdiņus, tos sasizdams gabalos. Tikpat dusmīgs ir Jahve, bet Mozus atgūst pazemību un nostājas starp savu tautu un Dieva dusmām, t.i., pret zemapziņas spēku atriebību. Dieva dusmas tiek novērstas un bauslības galdiņi atjaunoti.

Vēlāk, kad Israēla bērni ir atteikušies no pirmās iespējas ieiet Kānaānā un Jahve ir teicis Mozum: "Es tos izdeldēšu, bet tevi Es darīšu par tautu, kas būs lielāka un stiprāka nekā viņi"(4Moz.l4:12), Mozus "neklūp". Viņš nepamet savu tautu, kas, kamēr bija atkarīga no viņa, nepārtraukti zākāja un lādēja Mozu, ka viņš aizvedis tos prom no Ēģiptes gaļas podiem. Cilvēkam, kam ir dziļa izpratne par lietām, bieži ir milzīgs kārdinājums sacit: "Kādēļ vēl arvien nopūlēties ar šiem ļaudīm, kas ir tik akli? Dievs dara lielas lietas pie manis; šie pārējie ir bezcerīgi."

Psalmists par Israēla bērniem rakstījis: "Tad Viņš[fahve! bija nodomājis viņus iznīcināt, ja nebūtu Mozus, Viņa izraudzītais, par viņiem iestājies Viņa priekšā, lai novērstu Viņa dusmas un glābtu viņus no nāves. "(Ps. 106:23) Katrā laikmetā ir tādi cilvēki kā Mozus, kas "iestājas plaisā" — dzejnieki, mākslinieki, vizionāri, kuri ir kā tilts pār plaisu, kas kļūst arvien platāka starp apziņu un zemapziņu, starp tumsu un gaismu, — starpnieki, bez kuriem šie pretstati atrautos viens no otra, novedot cilvēci līdz galējai iznīcībai.

Mozus atteicās no savas personas godināšanas; viņš atteicās identificēt savu ego ar saņemto Dieva vīziju, kļūt par kādu "fīreru" vai "duče". Viņš saglabāja īstā vadoņa un ceļa rādītāja nepieciešamo pazemību. Šo skaisto īpašību Mozū rāda notikums, kad Jozua dusmojās par to, ka vēl kāds bez Mozus varētu pravietot. Kad Jozua iebilda diviem vīriem, kas nometnē "pravietoja", Mozus atbildēja: "Vai tu esi manu tiesību aizstāvis?Ak, kaut tā Kunga tauta visa būtu pravieši, un kaut tas Kungs savu Garu pār viņiem visiem dotu!"(4.Moz. 11.29)

Mozus arī prata pieņemt palīdzību. Kaujā, kad viņš bija paguris, bija vajadzīgi divi vīri, kas turētu viņa rokas. Briesmu brīžos mēs tiešām esam augstprātīgi, ja neatzīstam vajadzību pēc tiem, kas grib turēt paceltas mūsu rokas.

Nevienu bridi netiek notušētas Mozus vājības. Tās tiek skaidri rādītas, pat kā cilvēka dižuma būtiskas sastāvdaļas. Šajos četrdesmit nemitīgā grūtā darba gados viņam bija liela izmisuma brīži. Vienā no šīm reizēm Dievs norīkoja palīgā septiņdesmit vecajus. "Un viņiem būs nest kopā ar tevi tautas nastas, lai tev nav vienam pašam viss jānes. "(•4.Moz. 11.17)

Visās šajās reizēs nāca palīdzība.

Tomēr bija viens gadījums, kad, par spīti visai savai gudrībai un pazemībai, Mozus nopietni nokļuva savas vecās, dusmu pilnās "ēnas" varā. Israēla bērni kurnēja un zūdījās, jo nebija ūdens, kā parasti vainojot Mozu, aizmirsdami visas viņiem dotās liecības par Dieva aizstāvību. Dievs lika Mozum "runāt ar klinti" un lūgt, lai tā dod ūdeni, bet šoreiz Mozus nebija tik pacietīgs kā Jahve. Viņš zaudēja savaldību, tieši tāpat, kā bija to zaudējis pirms daudziem gadiem jaunībā, nogalinot uzraugu. "Klausieties jel, jūs stūrgalvji!" viņš teica, "vai mēs spēsim likt izplūst jūsu vajadzībām ūdenim no šīs klints?"(4.Moz.20:10) Un viņš dusmās iesita pa klinti, un izšļācās ūdens. Mozus bija vainīgs lielā grēkā, kļūstot nicinošs pret Dievu, pret cilvēku un pret matēriju. Savā augstprātībā viņš identificējās ar Dievu. "Vai mums jānes jūsu vajadzībām ūdens…?" Viņš runāja ar saviem israēliešu biedriem ar nicinājumu, un tas ir kaut kas ļoti tāls no veselīgām dusmām; viņš sita pa klinti ar niknumu, nevis ar cieņu.

Vēstures grāmatās ir teikts, ka šī grēka dēļ Dievs aizliedza Mozum pašam ieiet apsolītajā zemē. Vara, kas netiek atstāta īstajā brīdī, var nest ļoti lielas briesmas, ne tikai tiem, kas ar to rīkojas, bet ari sekotājiem. Ja Mozus jaunajā zemē būtu iegājis kopā ar savu tautu, uz viņu vērstā projekcija būtu tik liela, ka Mozum būtu bijis gandrīz neiespējami atteikties no identifikācijas ar savu alkatību uz varu, kas bija tik raksturiga viņa "ēnai". Šādam cilvēkam briesmas, kas draud no "ēnas puses", kļūst lielākas un nevis mazākas; un — visdziļākais paradokss — sasniegumu virsotnē viņu glābj "ēna"! Ja Mozus nebūtu, iesitot pa klinti, kritis šai grēkā, viņš nekad nebūtu sapratis, ka pienācis laiks atsacīties no vadoņa lomas, un nemanāmi būtu sācies pagrimums. Cilvēka glābšanai vienmēr jānāk augstākā pacēluma brīdī, pēc ilgas attīstības, un no tā, kas stāv pāri ego.

Ja Mozus būtu iegājis Kānaānā kopā ar Israēla bērniem, viņi būtu palikuši bērnišķīgas attīstības stadijā, atteikdamies no pieauguša cilvēka atbildības. Mozus, pieņemot savu grēku, savu cilvēcību, tumsu un gaismu, tagad tika atturēts no pēdējām briesmām, un "apsolītā zeme" vairs nebija ārējais mērķis, bet viņa gara dzīves notikums. Viņš uzkāpa kalnā, noraudzījās uz jauno pasauli, ko bija savai tautai pavēris, un nomira gudrības briedumā.

IZRAEĻA BĒRNI

Mozus un faraons ir varoņa un atkritēja tēli, bet stāsts par Israēla bērniem ir stāsts par parasto cilvēku, kas sevī nes abus šos tēlus, atsaukdamies te uz vienu, te otm. Šis parastais cilvēks instinktīvi zina, ka pāri varoņa un atkritēja pretstatiem ir harmonija un atbilde neziņai; un tā nu klupdami krizdami Israēla bērni turpina ceļu uz apsolīto zemi.

Ēģiptē ebreji bija paverdzināti tieši tāpat, kā dažādos veidos arī mēs visi esam paverdzināti — ar aklumu, ar identificēšanos ar kolektīvo apziņu, ar pieķeršanos viena vai otra veida drošībai. Agrāk vai vēlāk šo tumsu pēkšņi pāršķeļ brīvības stars, ko mums — tāpat kā Israēla bērniem — parasti dod saskare ar brīvu cilvēku — tādu kā Mozus. Šāds cilvēks izšķiļ dzirksti, kuras gaismā mēs uz bridi saskatām iespējamo Mozu mūsos pašos — iespēju kļūt par atraisītu un apzinīgu cilvēku. Šis stars, šis acumirkļa entuziasms gandrīz tūlīt nes sev līdzi pretestību, jo instinktīvi zinām, ko tas mums maksās, ja pieņemsim iekšējo Mozu mūsos. Tad arī faraons mūsos pieņemsies spēkā, jo tiek apdraudēta viņa "valdīšana". Un mēs sākam aizbildināties. Israēla bērni priecājās par Mozus pirmo vēsti, bet, tikko viņi sajuta faraona pieaugošos spaidus, atkal vērsās pret viņu. Lai cik lielas bija viņu ciešanas, sākumā vēl lielākas bija bailes no nezināmā. Kad galu galā esam ar mieru nostāties aci pret aci ar nezināmo un stāties pretī faraonam — mūsu "ēnas pusei" šķiet nesaprotami, ka, neirotisko ciešanu bezjēdzīgo šausmu vajāti, tik ilgi labāk bijām ar mieru palikt "Ēģiptē", nevis ieskatīties patiesībā par sevi. Bet sākumā kā pie dzīvības glābšanas riņķiem mēs izmisīgi turamies pie mūsu neirozēm. Palaist riņķi vaļā nozīmētu atteikties no savas identitātes, t.i., darīt galu identifikācijai ar mūsu īpaši lolotu paštēlu.

Tomēr ebreju ciešanas bija kļuvušas tik lielas, ka tad, kad Mozus brīdināja, lai Pasā naktī viņi ir modri, visi kā viens klausīja viņu, un sākās lielākais ceļojums. Uz brīdi iekšējais faraons bija pārvarēts — un šis ir Israēla bērniem izšķirošais brīdis, tieši tāpat, kā katram cilvēkam vienmēr pienāk izšķirošās izvēles brīdis. Tā ir krīze, kurā "nē" ir liktenīgs, bet "jā" nozīmē būtisku virziena maiņu. Vājības, kas noved pie visiem ikdienas dzīves kāpumiem, kritumiem un regresijām, izņemot īstas, apzinātas nodevības, nemaina šo virzienu, kaut arī padara ceļu garāku.

Ēģiptieši ir apkrāvuši israēliešus ar dāvanām, lai paātrinātu viņu aiziešanu. Bez tam israēlieši ir paņēmuši visu zeltu un dārgumus, ko viņi ir varējuši piesavināties, jo ēģiptieši ir pārāk nobiedēti, lai pretotos. Pirmo izrāvienu uz brīvību parasti pavada sava veida alkatība, bet brīvības būtību mēs saprotam ļoti miglaini. Šis brīdis nav nekas vairāk kā solījums būt brīviem no iepriekšējiem ciešanu veidiem. Mēs prasām tūlītēju bagātību, un uz īsu brīdi tā arī tiek pieredzēta.

Israēlieši vēl nav pat sākuši iet, kad Mozus atklāj cenu, kas būs jāmaksā. Nāves eņģelis, kas nogalināja pirmdzimtos, ir pārgājis viņiem pāri, jo viņi ir dzirdējuši Dieva balsi un ir gatavi doties nezināmajā tuksnesī. Bet tas, kas cilvēkiem, kuri atsakās no apziņas pilnas dzīves, notiek graujoši un bezjēdzīgi, labprātīgi jāpiedzīvo arī "izredzētajiem". Ikvienam no ebrejiem jāziedo kalpošanai Dievam savs pirmdzimtais dēls. Tas ir simbols, kas izsaka īstas brīvības jēgu. Tikai tas cilvēks ir brīvs, kas ar labu un priecīgu prātu spēj pakļauties cita veida saistībām. Pirmdzimtais — mantinieks ir augstākā vērtība, kas satur mūsu personības un radītspējas būtību. To.ziedot Dievam nozīmē atteikties no visa savtīguma, no panākumu īpašnieciskuma sajūtas, no pārliecības par savām personiskajām tiesībām un no mūsu aprēķina pieņēmumiem, ka par mūsu pūliņiem mums kaut kas pienākas. Tikai tad, kad esam mācījušies visus četrdesmit gadus tuksnesi izvēlēties to, kas ir neizbēgams absolūti bez jebkādām iebildēm, nonākam pie patiesības, kas dara mūs brīvus.

Kāds trieciens Israēla bērniem, sveicot pašiem savu izredzētlbu, līksmojot par savu laupījumu un izglābjoties no gūsta! Iespējams, daži tomēr šajā brīdī saprata, ka "dēla upurēšana" nozīmēja ko vairāk nekā īpaša veida dzīvi viņu vecākajam zēnam; vai arī atzina, ka tā ir zīme ilgam un mokošam attīrīšanās procesam, kas viņu acīm vēl slēpts — kā tas žēlastībā tiek slēpts no mums, kad sākam savu ceļu.

Pie pirmā lielākā šķēršļa — starp kalniem un Sarkano jūru — ebreji no sava sapņa par straujo, triumfa pilno gājienu uz piena un medus zemi tiek nesaudzīgi pamodināti. Faraonu no sevis tik viegli nevar nokratīt. Mēs sajūtam, ka iepriekšējās sasaistītības paradumi ir visai spēcīgi. Pirmais entuziasma uzplūds noplok, un agrākā dzīvesveida kara rati un zirgi, vecie, vieglie priekšstati, aulekšo mums pakaļ. Glābiņa nav! Zemapziņa klusē; apzinātu lēmumu, ko likt vietā, nav. Mēs sākam kurnēt, vainot "Mozu" mūsos, arī draugus (kuros viņš tiek projicēts), ka tas mūs novedis šajā strupceļā. Varbūt, gaidot jaunu un gandarījuma pilnu dzīvi, savā ārējā dzīvē esam izdarījuši kādu lielu pārmaiņu, bet tagad jūtam, ka tas novedis tikai strupceļā.

Nav vairs pat vecās drošības. Vai tagad mēs klausīsim M07.11 vai padosimies faraonam? Tieši šajā brīdī varbūt pilnībā aptveram, ka "Mozus" patiesībā mums piedāvājis "asinis, grūtu darbu, sviedrus un asaras" (kā ir teicis Čērčils), nevis ātru, vieglu ceļu uz brīnišķīgiem iekšējiem pārdzīvojumiem. Uz brīdi esam apņēmības pilni. Šis patiešām ir liktenīgs brīdis. Ja sakām tam "jā", Dieva vējš no ceļa aizpūš nost ūdeņus, tā ka varam izdarīt būtisko pāreju no vecā ceļa uz jauno, un faraons un viņa spēki aiz mums tiek aprīti. Tad esam pieņēmuši lēmumu par fundamentālo virzienu, kas atbrīvo — ne no garā ceļa ar daudzajiem atpakaļkritieniem, bet no pilnīgas regresijas briesmām, kas nāk no mazdūšības. Šajā brīdī tā spēj mūs nonāvēt. Tagad tās ir daudz nopietnākas briesmas, nekā tās bija pirms Pasā, jo mēs esam pamanījuši jauno ceļu un esam pa to pat sākuši iet. Ja noturēsimies un dosimies pāri uz otni pusi, prom no Ēģiptes, gala iznākums, lai cik tas būtu novilcināts, vairs nav apšaubāms, ja vien tīšām un ar pilnu apziņu par savu rīcību nenododam un nenoliedzam savu sākotnējo izvēli (ko Baznīca sauc par "nāves grēku").

Jūra ir šķērsota, un īstais ceļojums sākas. Tagad tiek dots uzskatāms vadītājsimbols — mākoņu un uguns stabs. Dienā (ekstravertas dzīves gaismā) tas ir kaut kas miglains, neskaidrs, tomēr neapšaubāmi īsts. Naktī, (sapņos un intraversijā) tas deg skaidrā gaismā. Lielais pūlis, visu savu īpašumu apkrauts, virzās uz priekšu gausi, un drīz tiem aptrūkst ēdiena. Pirmo reizi atskan tik bieži atkārtotais sauciens: "Kāpēc tu mūs izvedi no Ēģiptes? Vismaz ēdiena tur netrūka." Atbilde nāca kā manna, kas viņus nemitīgi baroja visus nākamos četrdesmit gadus — ne tāpēc, ka viņi bija to pelnījuši, bet tāpēc, ka "Mozus viņos" nezaudēja ticību un drosmi.

Manna ir sīka, apaļa, bezkrāsaina lietiņa, kas guļ uz mūsu sliekšņa, tā sakot, lai to paceltu. Tās īpatnība ir, ka to nevaram uzkrāt; tā ir barība tikai vienai dienai. Mums tā jāpaceļ katni dienu, lai būtu spēks turpināt ceļu. Tikai tik daudz pūļu no mums tiek prasīts. Šis pamatuzturs neizraisa nekādu "kaifu". Tam ir maz garšas vai sāta. Varbūt šīs īpašības simbolizē visparastāko bezkrāsaino dienišķo uzdevumu pieņemšanu. Katram cilvēkam ar tiem jāsastopas un tie "jāēd" — tas ir, jāpieņem. Šim ceļam manna ir nepieciešamā barība. Dievmaizīte dievkalpojumā — maize no debesīm — ir parasts, bezgaršas dienišķās maizes gabaliņš, kas pārvērsts, to ar apziņu "paaugstinot" par Kristus miesu, kas ir esenciālās patiesības inkarnācija, mans īstais es. Vienkārši paceļot un ēdot to, kas pārpilnībā bija viņiem visapkārt — nepelnīts un nemeklēts, — ebreji ceļojumā tapa paēdināti un stiprināti.

Tomēr visai drīz ebrejiem apnika šī dienišķā, bezgaršīgā barība, kas nedeva patīkamas izjūtas un nekairināja garšu. Viņi prasīja pēc gaļas ēdiena. Un tāpēc, ka viņi bija vāji un nevarēja iztikt bez dažiem ārējiem "kaifiem", Dievs tiem sūtīja paipalas. PsalmisLs saka: "Bet tie krita kārībās tuksnesī un kārdināja Dievu tukšajā vietā. Dievs izpildīja viņu kārību, bet sūtīja viņu dvēselēm nabadzību. "(Ps. 106:14-15) Mēs parasti dabūjam to, ko mēs patiešām gribam, lai gan parasti vēlāk neatpazīstam, ka tas ir tieši tas, ko iedomājāmies, ka gribam.

Ir pilnīgi skaidrs, ka katrai prasībai pēc personiskas varas vai apmierinājuma kā pretsvars nekavējoties nāk dvēseles bada laiki. Ar to nav teikts, ka miesas labumus nevajag baudīt visā pilnībā. Tas nav gaudens, puritānisks instinkts, laba ēdiena, vīna utt. noliegums. Tas ir jautājums par prasību pēc šādām lietām uz lielāku vērtību rēķina līdz pat šo vērtību noliegšanai. Vēl vairāk, tas simbolizē alkas pēc garīgas varas, pieķeršanos cēlām jūtām, kas ir daudz reibinošākas par vīnu. Šis prasības vienā ziņā mūs padara aptaukojušos un pašapmierinātus un izraisa precīzi atbilstošu nabadzību un badu dvēseles dziļumu dziļumos.

Pēc tam, kad viņi ir nonākuši pie svētā kalna, ebreji ilgi vilcinās. Šajā ceļa posmā šķiet, ka "Mozus" — dzirksts, kas vada, vairs nav redzama. Savā prātā zinām, ka viņš ir tikai atkāpies no mūsu apziņas un dziļumos vai arī kalna augstumos krāj spēkus, lai vestu mūs tālāk. Bet pēc kāda laika mēs to aizmirstam, zaudējam ticību un beigās nonākam panikā. Tad meklējam citus dievus — dievus, ko mēs varam redzēt un aptaustīt jeb — vienkāršotākus priekšstatus par visvarenu cilvēka tēlam līdzīgu dievību, kas mums dos drošību un atbildēs uz mūsu acumirkļa lūgšanām. Pat Arons ("priesteris" mūsos, kas ir vistuvākais Mozum un ir viņa brālis) kļūst neuzticīgs savai ticībai un top par kolektīvās panikas kalpu. Israēla bērni darina dievību no zelta — no vērtībām, ko viņi bija iznesuši līdzi no Ēģiptes, — zelta teļu, vērsi — neiegrožotu instinktu simbolu.

Pēc šāda kritiena jābūt nesaudzīgiem pret sevi. Mozus liek nogalināt iniciatorus; mums varbūt vajag no savas dzīves izraut daudzas lietas, pat attiecības, kas līdz šim ir šķitušas dabiskas un patīkamas, bet ir zaudējušas jēgu. Šī atbrīvošanās no lietām tomēr būtu bezjēdzīgs askētisms, ja tai pašā laikā mēs no "zelta teļa" atbrīvoto enerģiju nenovirzītu jaunos radīšanas virzienos. Mozus tūlīt pat lika israēliešiem strādāt pie derības šķirsta celšanas. Nožēlā un jaunajā pazemībā no bagātībām, ko bija iznesuši no Ēģiptes, viņi nesa labprātīgas dāvanas, lai radītu skaisto simbolu savai dziļākajai ticībai — derības šķirstu. Šķirsta īsteno būvēšanu veica tie, kas bija pierādījuši, ka tiem ir "gudra sirds". Tādējādi, ja mēs klausāmies un maksājam cenu, iekšējās pasaules gudrība radīs mums simbolus, ar kuriem mēs varēsim turēties pie sava ceļojuma iemesla.

Jau pēc diviem vai trim gadiem tuksnesi israēlieši nonāk pie apsolītās zemes robežām, un Mozus izsūta uz Kānaānu izlūkus. Kad viņi atgriežas ar saviem ziņojumiem, visi, izņemot divus, ir izbijušies un mudina tautu neriskēt ieiet šai zemē. Tikai Jozua un Kalebs atbalsta drosmīgo priekšlikumu, bet Israēla bērni negrib viņos klausīties un krīt nepiedienīgā panikā, kā vienmēr raduši, lamādami Mozu un prasīdami citu vadoni, lai tas viņus aizvestu atpakaļ uz Ēģipti. Tā ir ļoti liela atkrišana, un par to ir rūgti jāmaksā.

Jāatceras, ka šai ceļa posmā atkāpšanās ir kaut kas ļoti atšķirīgs no sākuma vājajām atkrišanām. Šī apzinātā pagriešanās atpakaļ ir nodevība pret visu mērķi, un niknumā Jahve nosoda tos ilgus gadus klejot tuksnesī. Apsolītajā zemē ieies viņu bērni, bet ne viņi paši. Izņēmums ir vienīgi Jozua un Kalebs. Tauta šo draudu ietekmē tagad nožēlo savu nostāju un pastāv uz to, ka jāiet uz priekšu un par spīti Mozus brīdinājumam jādodas cīņā ar kānaāniešiem. "Tas Kungs nav ar jums," saka Mozus, jo viņi rīkojas baiļu, nevis ticības dēļ. Viņi tiek sakauti, un sākas klejojumu gadi. Tas izskatās bargs sods, bet tik tiešām indivīda dzīvē ir brīži, kad tāda atkāpšanās kā šī nav vēršama par labu bez ilgiem ciešanu gadiem, varbūt pat ar visu atlikušo zemes dzīves laiku. Tādā gadījumā tas nozīmēs, ka bērniem jāņem uz sevis savu tēvu un māšu nedzīvoto dzīvju nasta, un arī viņiem noteiktajā laikā nāks lielās izvēles brīdis uz svētās zemes sliekšņa.

EIRIPĪDA BAKHANTES

&ak.hantes ir viena no Eiripīda trim pēdējām lugām, domājams, uzrakstīta pēc tam, kad viņš 408. gadā p.m.ē., septiņdesmit gadu vecumā, devās trimdā prom no Atēnām. Savā lugas tulkojuma ievadā Viljams Erovsmits raksta: "Pavisam skaidri un noteikti šī luga ir nepārprotams meistardarbs; luga, kurai tās mutuļojošā un visaptverošā dramatisma, kā arī tīra poēzijas spēka ziņā nav līdzīgu, izņemot pašas dižākās antīko un moderno traģēdiju vidū. … Netverama, komplicēta un aizraujoša, tā pastāvīgi izslīd tvērienam, arvien nevis atkāpdamās, bet gan attīstīdamās dziļākā haosā un plašākās sakarībās, lai visbeidzot nonāktu Dievs zina kur, vārdu sakot, tur, kur ir svarīgi būt."

Šie vārdi sasaucas ar H.K.Godāra ieskatiem par Karali Liru. Arī viņš mudina katru lasītāju ļauties lugai, uzdrīkstēties iztēlē mesties "dziļākajā haosā" un atrast "dziļāku jēgu". Lasītāja paša iztēles liesma, atsaukdamās uz dzejnieka radīto, dos lugai jēgu, tā ka lasītājs vai lasītāja varēs nonākt "Dievs zina kur, … tur, kur ir svarīgi būt."

Mīts par Dionīsu, kurš devis vielu lugai, stāsta par to, kā Semele, vecā Tēbu valdnieka Radina meita un Agaves māsa, Penteja māte, bija kļuvusi grūta no Zeva; kā Zeva sieva I lēra uzzināja par šo grūtniecību un greizsirdības niknumā pierunāja Semeli lūgt Zevu, lai tas parādās viņai savā īstajā izskatā; kā Zevs muļķīgi piekrita, un viņa dievības zibens liesmas, kurās neviena cilvēciska radība nevarēja skatīties un palikt dzīva, Semeli aprija. Tomēr Zevs izrāva savu bērnu no pelniem un, iecirtis sev gurnā, paslēpa neiznēsāto mazuli tur un aizšuva gurnu līdz brīdim, kad bērnam pienāca laiks dzimt. Tādējādi Dionīss vispirms piedzima no savas mātes klēpja un pēc tam no sava dievišķā tēva gurna. Tomēr Semeles māsas atteicās ticēt šim stāstam, teikdamas, ka Semele un Kadms to visu sagudrojuši, lai noslēptu viņas nelikumīgās grūtniecības kaunu. Tā Tēbās tika noliegts Dionīsa dievišķums.

Lugā nav tieši pieminēts stāsts par jaunā Dionīsa nāvi un saplosīšanu gabalos titānu rokās, un atgriešanos dzīvē, bet tas atspoguļots Penteja saplosīšanā. Ir svarīgi atcerēties, ka Dionīss bija grieķu mirstošā un atdzimstošā dievība un ka viņa kults bija tumša mistērijas reliģija, sveša apziņas saprātam un racionālajai dienasgaismas Olimpa dievu pielūgšanai. Dionīss bija saistīts ar Eleisīnas mistērijām un bija Persefones vīrišķais līdzinieks. (Dažkārt viņu sauca par Bromiju.) Dionīsa kulta rituāli faktiski atgriezās Grieķijā no austrumiem, un šo ritu mežonīgākos un nežēlīgākos aspektus grieķi pārvērta kontrolētā ekstāzē. Varam pieminēt Aishila triloģijas Orestija beigu daļu, kurā antīkās tumsas dieves erīnijas, kuras tiecas postīt, jo cilvēki ilgu laiku tās nolieguši, visbeidzot samierina Atēna, atzīdama viņu dievišķumu un varu gaņ svētīt, gan arī sagraut.

Bakhantēs Āzijas sieviešu koris, kuras Dionīss atvedis sev līdzi no austrumiem, apdzied pretstatu savienošanās iespēju. Šai vienotībā ekstāze un dievišķā svētlaime vairs nav nežēlīga svārstīšanās starp reliģisko jūtu augstumiem un instinktīvas mežonības bezdibeni. Lai gan sievietes apdzied šo iespēju, tomēr pašas paliek dalītas savās jūtās. Tikai pašās beigās Eiripīds aizved mūs "tur, kur ir svarīgi būt", t.i., tur, kur dievība netiek noliegta, bet nav arī apsēstības ar to. Arhetipu dualitāte var tikt pārvarēta tikai caur cilvēka sirds līdzjūtību. Taču, pirms pie tā nonāksim, Eiripīds piespiež bez ilūzijām ielūkoties baismīga skaistuma un šausmu galējībās, kurās spēj novest dievības varenais spēks.

Lugā attēloti četri dažādi veidi, kā uz Dionīsa izpausmēm reaģē cilvēki, un šo reakciju sekas tiek nežēlīgi atsegtas. Pirmkārt, līdz pat pēdējam skatam, vistuvāk apzinātām attiecībām ar dievību nokļūst Āzijas kora sievietes, lai gan, par spiti savai gaišredzībai, viņas dažkārt krīt varmācīgā naidā. Otrkārt, vecie vīri — Kadms (Semeles un Agaves tēvs, bijušais valdnieks, kurš atteicies no troņa par labu Pentejam, Agaves dēlam) un Teiresijs (neredzīgais pareģis) — abi svētulīgi un ar aprēķinu, neiesaistoties patiesās attiecībās, dievībai glaimo. Patiesībā viņi pērk sev apdrošināšanas polises. Treškārt, Tēbu sievietes, Agaves un viņas māsu vadītas, zemapziņā Dionīsa spēka pārņemtas, aiztraucas kalnos — ekstāzes pozitīvo un negatīvo polu varā. Un, ceturtkārt, jaunais valdnieks Pentejs, apņēmības pilns ar varu izspiest šo iracionālo mežonību un nodibināt vēsa aprēķina un veselā saprāta vienvaldību, ir viscaur skeptisks. Tādējādi viņš bezpalīdzīgi nokļūst Dionīsa varā, liek pilnīgi viņa pārņemts un neizbēgami novests līdz briesmīgai nāvei.

Luga sākas ar skatu, kurā dievība Dionīss ir viens pats uz skatuves — Tēbās pie savas mātes Semeles kapa. Paslēpies zem cilvēka veidola, garā runā viņš apraksta savas mātes nāvi viņa tēva Zeva ugunīs, neseno atgriešanos Tēbās pēc klejojumiem pa austrumiem un nodomu pierādīt savu dievišķumu lautai un valdniekam Pentejam, aizdzenot trakajā ekstāzē pilsētas sievietes kalnos.

Tad uznāk austrumu sieviešu koris, dziedādamas par dievību un tās pielūgsmes prieku. Viņas ir tērpušās briežādās, ap galvām apvijušas efejas un čūskas, un rokā katrai ir tirsus — dievības svētais zizlis. Dionīss bija augošās dabas (ne tikai vīna) dievība, un, kur vien viņš gāja, visapkārt lekni uzzēla augu valsts.

Tāpat arī cilvēka psihē, kas ļāvās šai dievībai, ieplūda instinktīvas enerģijas vilnis, aktivizējās dzīvnieciskā psihe, un ķermeņa ekstāze dzina Dionīsa pielūdzējus skriet, lēkāt, kopoties, medīt un nogalināt, un arī dejot.

"Svētīts ir tas," dzied koris, "kurš svētu dara savu dzīvi, pielūdzot dievību, tas, kuru pārņēmis dievības gars, kurš ir vienots ar tiem, kas pieder svētajam dievības ķermenim. Svētīti ir dejotāji un tie, kuri top šķīstīti, kuri kalnos dejo svēto dievības deju." Doma ir skaidra — kopš visdziļākās senatnes deja ir bijusi cilvēku mežonīgās, instinktīvās enerģijas simbolisks pārdzīvojums. Deja var gan uzjundīt šo enerģiju, gan arī to attīrīt. Nevaldāmajam dzīvības spēkam tiek piešķiru» staiktūra, veidols un jēga. Vēl arvien mēs līdz ar kora sievietēm varam teikt: "Svētīti ir dejotāji, jo tie top šķīstīti." Dejā apsēstība pārtop par pielūgsmi, vienalga, vai tā būtu īsta fiziska deja, vai arī "deja", ko mēs izsakām dzejā, fantāzijā, glezniecībā, mūzikā, spēlē vai radošās iztēles darbībā, jo deja bijusi sākotnējā pirmmāksla, visu citu mākslu māte. Ikviens patiess rituāls ir kādas dejas paveids. Pat Misē dejas forma ir skaidri redzama.

Civilizētā sabiedrība iedomājas, ka var droši iztikt bez šīm instinktīvajām ekstāzēm, un tad tās nogrimst zemapziņā, kur kļūst destruktīvas. Pat tādi drošības vārsti kā karnevāls, par kuriem ainā Alans Makglašans Mežonīgajā un skaistajā zemē, mūsdienās ir reti pieejami un arvien vairāk zaudē savu rituālo nozīmi. Un tā nu mēs šīs dejas vairs nedejojam, un dievības neprāts izpaužas varmācībā un karos.

Katram cilvēkam pašam ir jānokļūst līdz ekstāzei un jāatrod sava "deja", sava radošā darbība, caur kuai viņš vai viņa apzināti ieiet lielajā pasaules dejā. Visur pieaugošais tādu grupu skaits, kurās cilvēki kopīgi ļauj brīvi izpausties savām emocijām, noteikti ir simptoms, kas liecina par izmisīgu nepieciešamību pēc drošības vārsta. Spriedzes mazināšanai šīs grupas var būt ļoti vērtīgas, taču, ja trūkst pārpasaulīga tēla, simbola, kurš radītu bijības sajūtu, kas emociju izgāšanu vērstu "dejā", tad tās paliek tikai vienkāršs pasākums drošības dēļ, kas nespēj mainīt ne cilvēku, ne sabiedrību. Galu galā bez disciplinētības un sūra darba zemapziņas pārdzīvojums ir bez nozīmes.

Garajai un valdzinoši skaistajai dziesmai, kurā tiek slavēta dievība un kuru dzied koris, seko abu veco vīru uznāciens. Pretstats ir pārsteidzošs. Teiresijs sāk ar vārdiem par vienošanos, kuni abi ar Kadmu aukstasinīgi noslēguši — "sev briežādu ap pleciem likt un efeju ap galvu vīt". Abi vīri ir vecuma saliekti un runā par došanos kalnos, lai aizmirstu savu vecumu un dejotu dievības deju. Tas izskan patētiski un pilnīgi nevietā. Teiresijs saka: "Mēs esam mantojuši laika svētītas ieražas un tradīcijas, kuras mums nodevuši mūsu tēvi…", un turpina: tā kā dievība vēlas, lai to godātu visi, tad arī viņi ies un dejos. Taču viņi visu ir pilnīgi pārpratuši. Uz viņiem gulstas mirusī tradīciju roka, un deju Dionīsam viņi spēj izprast tikai ārējā nozīmē. Jaunībā abi bijuši diži vīri, taču nu viņu viedums ir atrofējies. Viņi nav atteikušies no savām projekcijām, lai atrastu dievību sevī. Tādējādi viņi ir sastinguši tradīcijā, darīdami to, kas drošības labad vajadzīgs.

Teiresijs reiz bijis pravietis un gaišreģis, bet ir skaidrs, ka šīs spējas tagad viņu pametušas un ka viņš, slavinot šo jauno dievību, cenšas tās atjaunot. Ļoti racionālā, garā runā par dievības varu viņš nosoda Penteju par tā neticību. Viņš skaidro stāstu par Zeva gurnu, sacīdams, ka tas ir kāda vārda pārpratums, kas licis cilvēkiem noticēt šim stāstam. Nekas nespētu tik skaidri parādīt Teiresija gaišredzības zudumu kā šis kritiens no mīta instinktīvas izpratnes neauglīgajā, intelektuālajā žonglēšanā ar vārdiem. Kadms atbalsta Teiresiju ar vēl ciniskāku attieksmi.

"Pat ja šis Dionīss nav dievība, kā tu to apliecini," viņš saka Pentejam, "piespied sevi ticēt, ka viņš tas tomēr ir. Tā būs cēla fikcija, jo Semeli tad uzskatīs par dievības māti, un līdz ar to tiks gods visai mūsu dzimtai." Lasot šos vārdus, mēs daudz lielākas simpātijas izjūtam pret Penteju viņa aklajā, taču godīga niknuma pilnajā reakcijā, nevis pret šiem "saprātīgajiem" vecajiem vīriem.

Bet nu pievērsīsimies sievietēm — bakhantēm, kuras, lai arī tā īsti neparādās uz skatuves, ir spēks, kas slēpjas aiz visas lugas darbības. Viņas ir visa notiekošā iekšējais iin ārējais cēlonis. Ilgu laiku noliegtās sievišķības vērtības mežonīgā instinktīvas enerģijas izvirdumā ir izlauzušās no zemapziņas. Lai arī neredzamas, no lugas sākuma līdz pat pašām beigām bakhantes spilgti dzīvo mūsu iztēlē. Ieklausīsimies vēstnesī, kurš atnesis Pentejam ziņas par to, kas notiek:

"Ap to stundu, kad saule izlej savu gaismu, lai sasildītu zemi, mūsu govju ganāmpulki bija uzņēmuši taku kaln up. Piepeši es ieraudzīju trīs dejojošu sieviešu barus… Viņas gulēja dziļā noguruma miegā, dažas atlaidušās uz egļu zariem, citas gulēja, kur bija nokritušas, šur un tur ozollapu ieskautas — bet visas gulēja pavisam pieklājīgi un rātni, nevis, kā jutns šķiet, vīna skurbumā, nedz arī, flautas vilinātas, noklīdušas mežos, medījot Afrodīti.

Bet tava māte, izdzirdusi ragulopus maujam un pielēkusi kājās, skaļiem saucieniem modināja bakhantes no miega. Un arī viņas, traukdamas no acīm maigā miegā ziedlapiņas, piecēlās viegli un vingri— tas bija tiešām jauks sk(its. visas kā viena vecās sievas un jaunās, un vēl neprecētās meitenes. Vispirms viņas ļāva matiem brīvi izristpārpleciem, un tās, kuru saites bija kļuvušas vaļīgas, nostiprināja savas briežādas ar lokanām čūskām, kas laizīja viņu vaigus. Jaunajām mātēm, kuras bija atstājušas mājās savus mazuļus, krūtis bija piebriedušas no piena, viņas aijāja rokās stirniņas un vilcēnus un tos zīdīja. Viņas rotāja savus matus ar efeju, ozolu un ziedoša brionija vainagietn. Kāda sieviete uzsita ar savu tirsu pa akmeni, un no tā burbuļodama uzšāvās vēsa ūdens strūklaka. Cita iedūra zemē nūju, un, kur tā bija zemē iedurta, dievības pieskāriens uzsūtīja augšup vīna avotu. Tās, kuras vēlējās pienu, ar kailiem pirkstiem pakašņāja zemi, un piens plūda augšup. Ja tu būtu tur bijis un redzējis šos brīnumus pats savām acīm, tu mestos ceļos un pielūgtu dievību, kuru tagad noliedz."

Un nu mēs uzzinām, kas notiek, ja šai galējībai uzbrūk ar tās pretstatu —ego pārņemto saprātu (nevis tā tiek konfrontēta, kā Atēna tika konfrontēta ar erīnijām).

"Mēs, govju un aitu gani, sapulcējāmies mazos pulciņos, savā staipā brīnīdamies un spriezdami par šīm brīnumu lietām. Bet tad kāds puisis no pilsētas, veikls runātājs, piecēlās kājās un teica: "Jūs, kas dzīvojat šais kalnu ganībās, ko jūs par to sakāt? Vai mums nevajadzētu izpelnīties mazliet valdnieka Penteja labvēlības un notvert viņa māti Agavi un aizvest viņu prom no šiem mežonīgajiem svētkiem?" Piekrizdami viņa ierosinājumam, mēs ielīdām slēpni, piesegdamies ar krūmāja lapām. Tad pēc signāla visas bakbantes sāka vicināt savus zižļus, lai sāktu savas mežonīgās dzīres. Vienā balsī viņas skaļi izkliedza: "Ak, Bakb, Zeva dēls! Ak, Bromij," tā viņas kliedza, līdz visa dzīvā radība un kalni šķita ar mežonīgo dievību pārpilni. …

Bet gadījās, ka Agave skrēja garām slēpnim, kur biju noslēpies. Es trūkos augšā un mēģināju viņu sagrābt, bet viņa iekliedzās: "Dzinējsuņi, kas skrien kopā ar vīriem, ir uzsākuši mūs medīt Sekojiet man, sekojiet! Lai jūsu zižļi kalpo jums par ieročiem!" To izdzirduši, metāmies bēgt un knapi izmukām, lai sievietes nesaraustītu mūs gabalos. Neapbruņotas viņas metās virsū lopu ganāmpulkiem, kuri ganījās zaļajā pļavā. Un tad tu būtu varējis vērot, kā viena pati sieviete kailām rokām pārplēš uz pusēm treknu teļu, kas šausmās mauj, kamēr citas saplosa gabalos teles — un buļļi, kuru briesmīgais niknums slēpjas to ragos, nodūruši galvas, lai badītu, klupdami krita gar zemi, sieviešu varzas vilkti; viņas noplēsa tiem miesu un ādu ātrāk, kungs, kā tu spētu pamirkšķināt savas karaliskās acis."

Ievērojiet, ka šo pārmaiņu izraisa "pilsētas puisis", veiklais runātājs. Šī īsā frāze uzbur vienpusējas, vīrišķīgas civilizācijas paviršības ainu, kur noliegts dabas bezvārdu spēks un visas Erosa vērtības. "Pilsētas puisis" ir apsēsts ar vārdiem un alkatību, sievietes savukārt ir zemapziņas numinozo spēku varā. Nevienā no viņiem nemājo cilvēciskas jūtas. Mātes ir pametušas mājās savus cilvēkbērnus un zīda dzīvniekus. Tomēr ziņnesis zemnieks ir guvis mācību un savā vienkāršībā aptvēris, ka atbilde ir apzināta dievības pieņemšana. Viņš mudina karali to atzīt, sacīdams: "Ja nav vīna dieva [tas ir, iracionālās iedvesmas dieva), tad nav arī mīlas."

Taču Pentejs atbild ar pilnīgu noliegumu: "ŠīBakha varmācība izplatās kā liesmojošs ugunsgrēks. Tā ir jau pārāk tuvu. Mēs esam apkaunoti, pazemoti bellēņu acīs. Vilcināšanās vairs nav iespējama."

Viņš izsūta visu savu karaspēku pret sievietēm. Varmācībai viņš liek pretī varmācību. Saprātu ir pazemojis instinkts, un Pentejam nav iztēles spēju, kas būtu vienīgais ceļš uz samierināšanos. Cik bieži, kad jūtamies kāda iracionāla instinkta izvirduma apkaunoti un pazemoti, kurš mūs sagrābis, tā ka vairs neesam mēs paši, gan lielās, gan mazās lietās rīkojamies līdzīgi. Tad vai nu, cik vien ātri iespējams, izgrūžam to no sava redzesloka, vai arī iestiegam tajā un labāk slīkstam depresijā un nožēlā, nekā piepūlam savu iztēli (nevis teorētisko domāšanu), lai izprastu situāciju. Tas pats, tikai apvērstā veidā, notiek, kad cilvēki, kuri taisnīgi saceļas pret vispārpieņemto racionalitāti, izvirza par vienīga vērtību instinktīvās reakcijas.

Pēc pirmās konfrontācijas ar Dionīsu Pentejs brīdinājumu noraida. Dionīss ir jauneklis, kurš jāapcietina un jāiemet cietumā. Taču, pirms tas tiek izdarīts, Pentejs izvaicā nomaskējušos dievību, un viņu īsā vārdu apmaiņa atklāj tiešas komunikācijas neiespējamību starp racionālo un mistisko. Neviens Penteja jautājums neattiecas uz lietu.

Pentejs: Un kāds tad ir veids šim tavām mistērijām?

Dionīss: Neiesvētītam tas aizliegts noslēpums.

Pentejs: Kāds ieguvums tiek cilvēkam, kas tavas mistērijas iepazīst? [Cik pazīstams ir šis jautājums!]

Dionīss: To nedrīksti tu dzirdēt, taču zināt vērts!

Pentejs: Tavas atbildes tiek teiktas, lai mani izraisītu ziņkārību.

Dionīss: Nē. Kas neticīgs, to mūsu mistērijas neieredz …

Pentejs: Kad— nakts vai dienas laikā— rituālus turat jūs?

Dionīss: Visbiežāk nakti. Tumsa svinīgumu vieš.

Pentejs: Tā piemērota baudkārei un sieviešu pavedināšanai.

Dionīss: Rast iespēju ļ)rot izvirtība ari dienā.

Pentejs: Šis atjautīgās atbildes tev nāksies nožēlot.

Dionīss: Un tev tavus neprātīgos zaimus.

Pentejam nav aptverama patiesība, ka cilvēks, kurš dzīvo tikai ar racionālām vērtībām, ir tikpat izvirtis dvēselē kā tas, kurš, pilnībā pakļāvies instinktiem, ir izvirtis miesā. Ar nelielām izmaiņām visu šo saainu varētu pārveidot par dialogu starp fanātisku mūsdienu materiālistu un pārliecinātu ticīgo.

Dionīss brīdina Penteju, ka to gaida nelaime, ja Pentejs mēģinās viņu ieslodzīt cietumā, jo Dionīsu nevar ieslodzīt. Patiesi, viņu nevar — ne tad, ne tagad. Tad Pentejs sper soli, kurš kļūst liktenīgs. Viņš nogriež Dionīsa matus, nodēvēdams tos par "meitenīgiem". Šī rīcība simbolizē Penteja apņemšanos atņemt jebkuru varu savai sievišķajai pusei. Viņš satver savā rokā dievības zizli, autoritātes simbolu, un tā uzsāk briesmīgo dievības tēlošanas ceļu, kura galā gaida nenovēršama nelaime. "Tu to paņēmi. Tas pieder Dionisam," brīdinoši saka Dionīss, "tu nezini sava spēka robežas. Tu nezini, kas jādara. Tu nezini, kas tu esi. "Un tā ir taisnība, ka apzinīgā saprāta hubris (gr. vai. iedomība) šos brīdinājumus nesaklausa.

Dionīss tiek iemests cietumā, un tad nāk zemestrīce un zibens spēriens no debesīm, kurš atkal liek uzliesmot Semeles kapam un izposta visu Penteja pili. Atkal parādās Dionīss, iedrošinādams pārbiedētās Āzijas sievietes, un pastāsta viņām par Penteja mēģinājumu viņu saistīt.

"Viņām šķita, ka viņš sien važās mani, bet ne reizi pat tiepies.kārās manām rokām. Viņš barojās nošāvām iekārēm. … Stallī, kuram bija jākļūst parmatiu cietumu, manā vietā viņš sagrāba vērsi un pūlējās sasiet tam kājas. Viņš izmisīgi elsoja, ar zobiem kodīdams lūpas, viņa augums mirka sviedros, bet es sēdēju tumsā un mierīgi vēroju."

Cenšoties paveikt neiespējamo — sasiet dievību, Pentejs pat nepamana, ka viņš sasien pats "savu vērsi", sava instinktīvā vīrišķā spēka simbolu.

Šo tēlu atceramies, kad Dionīss un Pentejs atkal viens otru konfrontē, pēc tam kad Pentejs ir izsūtījis savu karaspēku aplenkt sievietes. Tas ir viņa pēdējais bravūrīgais un tukšais vīrietības žests, kam nu jau vajadzīga kolektīvā armija. Pentejam patiesi ir izdevies sasaistīt savu vērsi, un nu mēs vērojam, kā viņš visnožēlojamākā veidā tiek pakļauts Dionīsa varai caur nenovēršamo enantiodromia (gr. vai. pretdarbība sev), sievišķīgo vērtību noliegšanai pārvēršoties identifikācijā ar visvulgārāko sievietibu.

Šādam cilvēkam zemapziņa arvien sūta atkārtotus brīdinājumus — caur sapņiem, citu cilvēku vārdiem, varbūt caur kādas katastrofas triecienu. Tā Penteju atkal un atkal brīdina Dionīss, vecie vīri, koris, viņa paša kalpi un visbeidzot viņa neveiksme sasiet dievību, lai apklusinātu savu zemapziņas balsi. Arī ugunsgrēks un zemestrīce Penteju neietekmē, jo racionālisms, kas dogmatiski tic cēloņiem un sekām, ir akls pret iekšējās un ārējās pasaules kopsakarību.

Dionīss: Pentej, tu nedzirdi vai ari manos brīdinājuma vārdos neklausies. Tu esi nodarījis man ļaunu, un tomēr, par spīti tam, es tevi brīdinu vēl reizi: nepacel ieročus pret dievību. Paliec še mierīgi!

Pentejs to izsmej, bet Dionīss vēl pēdējo reizi mēģina. Viņš apsola mierīgi atvest sievietes mājās, ja vien Pentejs paliks mierā. Tad nu seko Penteja galīgais noraidījums. Tādam cilvēkam kā viņš ir neiespējami noticēt, ka, ja vien viņš paliks mierīgs, nedarīs neko, zemapziņa atrisinās viņa problēmu. No rūgtas pieredzes visi pazīstam šo situāciju. Mūsu dziļi iesakņojusies ticība, ka tikai ar darbību varam ko paveikt, ir ļoti grūti iznīdējama. Mums ik dienu jāapzinās, atkal un atkal jāapliecina miera saglabāšanas un nekā nedarīšanas vērtība (kas nebūt nav tas pats, kas dīka slinkošana vai bēgšana no dzīves).

Tieši šajā galējā noliegumā Pentejs nenovēršami nodod sevi Dionīsa varā: atteikdamies būt mierīgs, viņš kļūst pilnīgi pasīvs. Tādējādi vara, kas piedāvājusi dzīvi un spriestspēju, pārvēršas viltīgā, postošā spēkā, kas vada viņu pretī beidzamajai nelaimei. "Tas ir kaut kāds slazds, "skan Penteja atbilde, noraidot Dionīsa palīdzības piedāvājumu. "Atnesiet kāds man mānus ieročus. Un tu beidz pļāpāt."

Nākošā aina neparasti spilgti un baisi attēlo to, ka cilvēka attieksme pret arhetipu nosaka arhetipa pozitīvo vai negatīvo spēku cilvēka dzīvē. Pentejs atsakās klausīties vārdā, un tāpēc viņš tiek nodots tieši vārdu varā. Kad balss no zemapziņas piedāvā glābšanu caur pazemību, viņš uzskata to par slazdu, un tā šī balss ainā tālāk, lai patiesi noķertu viņu slazdā, mudinot izlikt slazdus citiem. Viss, kas palicis pāri no īstas spriestspējas regresē viltībā un pretīgā ziņkārībā. Drīz vien Pentejs jau ir ar mieru tērpties sieviešu drānās. Viņa izslavētais gara spēks ir pilnīgi izgaisis, un tā vietā ieplūst zemapziņa, pārņemot viņu un iegrūžot atpakaļ infantilajā psihē, atpakaļ mātes rokās, kura visbeidzot viņu iznīcinās.

Šis skats ar tā gandrīz neizturami sāpīgo daudznozīmību nepielūdzami liek vēl dziļāk izprast šausmas, ko rada apsēstība ar arhetipu. Tieši šeit mēs patiesi ienirstam "dziļākajā haosā". Taču tajā visā ir arī šausminoša kārtība, kas stindzinošā loģikā rada galējībai precīzi tās pretstatu, ja vien cilvēka sirds un iztēle klusē. Visas Dionīsa un Penteja konfrontāciju detaļas un Penteja aklās reakcijas iepriekšējās ainās Dionīss vēlāk apspēlē un pārvērš par valdnieka iznīcināšanas ieročiem. Viņa apspiestā ziņkāre par sieviešu lietām tiek uzkurināta līdz drudžainai baltkvēlei. Ar prasmīgu viltu Pentejs tiek novests tik tālu, ka pārģērbjas sieviešu drānās un uzliek galvā parūku, kas atgādina "meitenes cirtas", kuras viņš nicinājumā nogriezis Dionīsam.

Tirsus, ko viņš no Dionīsa bija nozadzis, tiek ielikts Penteja rokās. Kad Pentejs atgriežas uz skatuves, tērpies kā sieviete, kautrs kā meitene un norūpējies par savu izskatu ( "Vai es izskatos līdzīgs savai mātei?" viņš jautā), uz brīdi viņš Dionīsu redz kā vērsi. Ar to tiek pateikts, ka vērsī, kuru viņš centās sasiet, nu mīt numinoza vara pār Penteju, — tāpat kā visam, kas ir noliegts. Nepielūdzamā loģika ir piepildīta. Dievība pārņem necilvēku, un tā nu ir elle. Sievietes izturas kā dzīvnieki, Pentejs izturas kā dievība, un cilvēciskā labsirdība tiek pilnīgi aprīta.

Kaut arī šīs šausmas mūs uzrunā, kad par tām lasām, taču ļoti viegli varam izvairīties no to patiesības priekš mums. Tā ir ekstremāla situācija, lai gan varbūt ne tik reti sastopama, kā varētu iedomāties, taču diendienā vienā vai otrā veidā mēs visi tiekam tās vai citas dievības apsēsti, tikai nosaucam šīs dievības modernos vārdos — par kompleksiem, garastāvokļiem, depresijām, ego uzpūtību un tā tālāk. Tieši tādā mērā, kā nonicinām vai noliedzam kādas jūtas vai faktu, mēs tiekam no tā neapzināti pārņemti.

Stāsta turpinājumā no ziņneša uzzinām par drausmīgajiem notikumiem kalnos. Sievietes pēc "pilsētas puiša" izraisītās trakošanas ir atgriezušās pie savām nevainīgajām rotaļām. Līdz zināmam laikam mēs varam mierīgi un droši identificēties ar savas psihes vienu pusi, tas ir, līdz brīdim, kad otra puse sūta savu izaicinājumu. Nav šaubu, ka līdz tam brīdim, kad Tēbās ieradās Dionīss, Pentejs bija spējīgs valdnieks, kurš sargāja likumus, bija laipns un saprātīgs. Mums nav sajūtas, ka viņš būtu samaitāts vai nežēlīgs. Tāpat arī sievietes, atstātas savā nodabā, nenododas seksa vai slepkavošanas orģijām, bet, kā to vēsta ziņnesis, līksmi rotaļājas mežos "kā kumeļi, no raibā jūga raisīti". Taču apmierinātas identificēšanās stāvoklis piesauc savu pretstatu, un neizbēgami ikviena cilvēka dzīvē nāk izaicinājums. Ierodas Pentejs, nepacietībā degdams ieraudzīt orģijas, kuras radījusi viņa sakarsētā zemapziņa, kamēr apziņā viņš tās nicinājis. Dionīss saliec garas egles galotni, uzsēdina uz tās Penteju un tad palaiž to vaļā, lai tā paceļas pāri citiem kokiem. Un sievietes viņu ierauga. Tad atskan kāda balss: "Atriebieties viņam par to, ka viņš izsmēja jūsu mistērijas." "Dievības elpas satracinātas", sievietes steidzas ar akmeņiem nodzīt Penteju lejā un visbeidzot ar pārcilvēcisku spēku izrauj egli no zemes. Pentejs nokrīt. Viņa māte Agave sagrābj viņu, kā priesteriene sagrābj savu upuri. Pentejs norauj sev parūku, kliegdams, lai māte viņu atpazīst, lūgdamies to cilvēcību, ko pats bija atmetis. "Apžēlojiespar mani, saudzē mani, māt! Esmu nodarījis ļaunu, bet nenogalini savu pašas dēlu." Bet ir jau par vēlu. Savā trakumā Agave kļuvusi akla un kurla, neko nedzird un, sagrābusi Penteju aiz rokas, sāk saraut viņu gabalos. Pārējās sievietes viņai pievienojas. Visbeidzot pacēlusi Penteja galvu, Agave uzdur to uz zižļa un gatavojas triumfa gājienā atgriezties Tēbās. Kāds simbols! Kad saprāts cenšas noliegt zemapziņas spēkus, tas piedzīvo šādu galu — galva bez ķermeņa uzdurta uz nežēlīgā dabas spēka zižļa. Penteju galu galā iznīcina viņa paša māte jeb, citiem vārdiem sakot, "lielā māte", kas aprijusi Agaves cilvēcību.

Tagad arī Agavē ieraugām personības enantiodromia. Tāpat kā Pentejs kļūst par viltus sievieti caur savu karsto naidu pret visu sievišķo, Agave kļūst par viltus vīrieti, kad viņa atsakās no apziņas disciplinētības, kas iezīmē vīrišķo atšķirtspēju. Viņa atgriežas Tēbās, lielīdamās ar saviem medību varoņdarbiem, pārliecināta, ka viņa, sieviete, nogalinot lauvu, paveikusi dižu, vīrišķīgu varoņdarbu. Savā aklumā neatpazīdama savu dēlu (viņas psihes īsto vīrietību), Agave paziņo, ka nes zižļa galā lauvas galvu. Pārspējot vīrieti viņa jomā, mātes maigums kļuvis par lepnību. Šo fenomenu mēs ļoti labi pazīstam. Agave uzrunā savu tēvu Kadmu: "Es pametu savu vārpstiņu pie austuves, es pacēlu savu skatu uz augstākām lietām, uz zvēru medīšanu kailām rokām. Vai redzi?Savās rokās es turu medījumu, trofeju mūsu namam. Ņem to, tēvs, ņem to! Slava manai medību prasmei!" Šeit atkal nāk nenovēršami tiešā un briesmīgā atmaksa par Kadma grēku, kad viņš, pielūdzot dievību, lai tā nestu slavu viņa ģimenei, mudināja uz izlikšanos. Kadma vārdi atbalsojas mūsu prātā: "Tā būs cēlā fikcija, jo Semeli tad uzskatīs par dievības māti, un līdz ar to tiks gods visai mūsu dzimtai." Nu viņš ir dabūjis šo godu, nevis kā fikciju, bet kā baismīgu faktu — trofeju viņa namam. Tā tas notiek, ja mēs pret varenajiem zemapziņas spēkiem izturamies kā pret fikcijām, jo apziņa dzimst tikai tad, ja atzīstam šos spēkus, bet neļaujamies identificēties ar tiem.

Tieši šajā šausmu virsotnē nāk cilvēciskas līdzjūtības nesta atbrīvošana. To paveic Kadms. Tagad viņš paceļas līdz sava vecuma un pieredzes augstumiem. Neīstā lepnība par dzimtas varenību ir aizskalota, un Kadms ninā sava gara patiesajā lielumā. Viņš neizvairās no patiesības un nenosoda; viņa vārdus nesaduļķo ne dusmas, ne sevis attaisnošana. Viņš nenoliedz savu godīgo mīlestību uz savu namu, savu lepnumu par zēnu, kurš bija viņa mantinieks, nedz arī cenšas mazināt bēdas par pazemojumu. Taču ar maigumu un mīlestību viņš kavējas atmiņās par zēnu kā cilvēkbērnu. "Šis bēdas ir tik lielas, ka nepazīst robežu." Savai meitai viņš saka: "Cik briesmīgi es nožēloju tavu postu un arī savējo. Taisnīgi, pārlieku taisnīgi mūs iznīcinājis kungs Bromijs, mūsu pašu asins dievība." Vēlāk, pie sava saplosītā mazdēla līķa: "Mans bērns, visdārgākais man no visiem cilvēkiem — jo, pat miris, joprojām tu esi tas vīrs, ktmi mīlu visvairāk— nekad vairs tu nepieskarsies manam zodam; nekad vairs, bērns, tu neapskausi mani un neteiksi:"Vecotēv.""

Tomēr Kadms atvaira vēl citu kārdinājumu. Žēlums pret meitu liek viņam vēlēties, lai Agaves prāta aptumsums turpinātos līdz pat nāvei, jo atjēgšanās būtu pārāk briesmīga. "Bet, ja tavs neprāts ilgtu līdz pat tavai nāvei, tād tev liktos, ka esi laimīga, kaut patiesībā tāda nebūtu." Tomēr turpmākie Kadma vārdi pierāda, ka viņš ir atteicies no fikcijām. Turpmāk jebkurus faktus, lai cik briesmīgus, viņš uzņems ar pilnu apziņu. Kadma sarunai ar Agavi ir skaidrs nolūks — no viņas laimīgā ārprāta to ievest īstenībā. Viņš mudina Agavi pacelt acis uz debesīm — gaismas, skaidrības un apziņas simbolu. Un tad seko visspēcīgākā aina, kurā Kadms ar maigu prasmi iztaujā Agavi, soli pa solim nepielūdzami vezdams uz patiesību, neaiztaupidams neko ne sev, ne viņai. Tomēr kailās patiesības vārdi ir īstas līdzjūtības pilni, un tajos nav nekā no asarainas žēlošanas, kas censtos apklāt patiesību.

Tekstā ir pārrāvumi. No fragmentiem Erovsmits ir rekonstruējis Agaves monodiju, kurā, apzinājusies, kādas šausmas ir pastrādājusi, viņa pauž savas bēdas un nožēlu. Tāpat kā Kadms, arī viņa patiesību uzņem ar cieņu un drosmi, bez slimīgas gaušanās. Agave salasa kopā savas salauztās dzīves druskas, tāpat kā arī mēs varētu savākt kopā savas dzīves lauskas, apraudot, tomēr pieņemot un respektējot katru no tām un sevi pašus, tā ka šie gabali atkal var kļūt dzīvi, pārvērsti pilnīgākā apziņā.

Šai cēlajā ciešanu un līdzjūtības ainā uznāk pats Dionīss un pasludina nolemto likteni tiem, kuri viņu ir noniecinājuši. Bez žēlastības, savas atriebes pārņemts, viņš nolemj tos trimdai, nemitīgiem klejojumiem un vēl ļaunākām lietām. Un žilbinoši skaidri rodas atziņa, ka tad, ja dievišķajam atņem visu cilvēcīgo, tas kļūst tikai par nepielūdzamu tā saukto piespiedu taisnīgumu — taisnība bez žēlastības, kas ir pretstats patiesai taisnībai ar mīlestību. Ieklausieties dialoga fragmentos! Rūgta pārmetuma pilnā runā Dionīss pasludina spriedumu Kadmam un viņa meitām, atkal un atkal skandinot, kā viņš ticis zaimots.

Kadms: Mēs lūdzam tevi, Bakh!Jā, esam vainīgi.

Dionīss: Par vēlu! Kad vēl varējāt, jūs neatzināt mani.

Kadms: Mācību esam guvuši. Bet pārāk nežēlīgs tavs sods.

Dionīss: Es esmu dievība. Jūs mani zaimojāt — jau sen mans tēvs Zevs visu to ir nolicis.

Agave: Tas tā nolikts, tēvs. Mums jāiet.

Dionīss: Kam kavējaties? Jums jāiet. …

Agave: Ak, mans tēv, trimdā dzīve bez tevis!

Kadms: Nabaga bērns, kas kā balts gulbis sargā savu veco, vārgo tēvu.

Agave: Tēvs, raudu par tevi!

Kadms: Es, meitiņ, par tevi tin par māsām asaras leju!

Agave: Kādu postu Dionīss nesis tavam namam.

Dionīss: Es tiku briesmīgi zaimots, Tēbās manam vārdam liedzāt godu.

Cik nepievilcīgs šeit atklājas Dionīsa tēls, dievība, kura nepazīst žēluma, kura gandrīz kašķīgā uzstājībā atceras visus pāridarījumus. Bagāti savā nabadzībā un bēdās, Agave un Kadms tagad pavisam noteikti ir patiesā dievišķuma nesēji. Dionīsa iebildes aizpūš viņa gara vējš. Agave un Kadms ignorē viņu.

Agave: Laimīgu ceļu, tēvs!

Kadms: Laimīgu ceļu, nabaga bērns. Lai tev labi klājas, jo ceļš būs grūts.

[Lai cik grūts ir ceļojums, pār ceļotāju stāv skaistie cilvēku svētības vārdi: "Laimīgu ceļu!"]

Šai lugā risināta tā pati tēma, kas stāstā par ījaba diženumu, kad viņu satriekušas nežēlīgās Jehovas un Sātana mahinācijas. Mēs paveram ceļu jaunai, dziļākai kristīgās iemiesošanās transcendentālās nozīmes izpratnei, pretstatot Dionīsa vārdu stindzinošajai brutalitātei cilvēciskās līdzjūtības un apzinātu ciešanu skaistumu un pašcieņu, ko pauž Kadms un Agave. Kristus personā Dievs kļuva par cilvēku laikā, bet Dievs Dēls ir patiesība, kas ir no mūžības. "Kad Ādams krita, Dievs iekrita savas mātes klēpī," sacījusi Norvičas lēdija Džuliāna.

Dionīss bija mitoloģisks mirstošais un atdzimstošais dievībacilvēks. Cilvēka zemapziņa allaž izceļ šo fundamentālo tēlu, lai gan seno mītu dievības-cilvēki sliecās pārmaiņus būt vai nu cilvēki, vai dievības. Viņi nav ne pilnīgas dievības, ne arī pilnīgi cilvēki vienā personā. Šajos mītos ir priekšnojauta par mūžīgo patiesību, ka atpestīšana un nemirstība dzimst tikai no dievacilvēka upurnāves. Piemēram, Ozirisu ievilināja nāvē viņa tumšais brālis Sets, un Dionīsu vēl kā bērnu saplosīja gabalos titāni. Citiem vārdiem sakot, šī notikuma modelis vēl bija neapzināts. Kristus turpretī devās nāvē apzināti, pilnīgi pakļaudamies sava likteņa noteiktajai nepieciešamībai, tajā pašā laikā pilnīgi brīvs, transcendentējot to ar cilvēcīgas līdzjūtības dievišķumu, kurā tiek samierināti pretstati; un tas noteikti ir "miršanas par pasaules grēkiem" saturs.

Šai lugā dievība parādās cilvēka veidolā, bet no visām draudošajām briesmām tā izglābjas ar brīnumu palīdzību — tā nekad nekļūst par cilvēku un lugas beigās parādīta kā dievība, kurai atņemtas jebkādas cilvēciskas iezīmes — tā kļūst par aklas atriebības spēku. Mītu par Dionīsa nāvi un saplosīšanu gabalos pilnīgā zemapziņā izdzīvo reāls cilvēks — Pentejs, taču arī šajā gadījumā Penteja traģēdija atpestī gan viņa māti, gan vectēvu — un pat koris no triumfa dziesmu dziedāšanas tiek izrauts ārā un ievirzīts līdzjūtībā un cilvēcībā.

Šis nav tikai kāds sens stāsts, kas mūs uz īsu brītiņu aizkustina, bet tad aizmirstas. Tas ir kaut kas tāds, kas notiek ikviena cilvēka dzīvē. Katru reizi, kad mēģinām aizbēgt no kāda mūsu cilvēcības aspekta, noliegt pirmatnējos asins spēkus vai dvēseles vientulību, projicēt vainu par savu aklumu uz kādu citu — uz tiem, kurus mīlam vai ienīstam, uz vecākiem, bērniem vai uz sabiedrību; katru reizi, kad neprasām brīnumu, nododamies tukšai sapņošanai ar vaļējām acīm (šai iztēles parodijai) vai runājam par savām tiesībām, tad neizbēgami kaut ko cilvēcīgu un tai pašā laikā dievišķu mūsos saplosa gabalos nozaimotais Dievs. Izeja nav kādā nesasniedzamā vai sarežģītā veikumā. Tā uzninā ar vienkāršajiem Kadma vārdiem: "Raiuiu par tevi. Laimīgu ceļu!" Atkal un atkal pieķerot sevi tēlojam dievu gan zemiskās, gan svētās jomās, mēs acumirklī varam vērsties pie šīs atpestīšanas, ja vien atļaujam runāt savai cilvēcības sirdij — tas ir tik bezgala vienkārši, taču prasa apzinātu upuri pat līdz nāvei.

Dionīss lugas beigās pauž vienīgi nežēlīgo pretstatu loģiku. Penteju šī loģika ir pilnībā iznīcinājusi, bet Kadms, atbrīvojies no egoistiskās lišķēšanas dievībai, atdzimst kā personība, kas radusi saikni ar pretstatiem. Kadms ir pakļauts savam liktenim un tai pašā laikā brīvs no tā. "Atgriešanās" nenozīmē, ka mēs izvairāmies no savas rīcības sekām; tieši pretēji, tā nozīmē šo seku pilnīgu pieņemšanu. Kadmam priekšā stāv gari sava akluma izpirkšanas gadi, taču nav šaubu, ka viņš būs pārāks par savu likteni. To pareģo pats Dionīss. Uz mirkli tieši Kadms savā patiesi cilvēciskajā līdzjūtībā paver mums skatu uz iespēju atrast dvēselē Kristu. Un te arī mēs nonākam "Dievs zina kur, vārdu sakot, tur, kur ir svarīgi būt."

ANTUĀNA DE SENT EKZIPERĪ MAZAIS PRINCIS

Divdesmitajā gadsimtā sarakstītas divas slavenas grāmatas par "mūžīgo zēnu", kuras viena no otras ir pilnīgi atšķirīgas, izņemot to, ka abu centrā ir zēns, kurš atsakās kļūt pieaudzis. Džeimsa Harija 1902. gadā uzrakstītā grāmata PitersPens ir apburoša pasaku luga bērniem, fantāzija par pirātiem, fejām, indiāņiem, mīlošu māmiņu, piedzīvojumu kāriem bērniem, kuri iemācās lidot, un par zēnu-varoni, kurš nāves briesmām spēj skatīties acīs kā "lielam piedzīvojumam", bet kurš nevēlas dzīvot pieaugušo cilvēku pasaulē. Antuāna de Sent-Ekziperī Mazais Princis, kas sarakstīts gandrīz četrdesmit gadus vēlāk, par spīti veltījumam, vispār nemaz nav domāts bērniem. Tā ir grāmata par bērnu, kas mīt pieaugušajos. Tas ir bezgala skumjš stāsts par pasaules sterilitāti un zaudēto bērnības gudrību un skaistumu. Tā ir mūsdienu cilvēka, arī paša Sent-Ekziperī traģēdija, — šie cilvēki, kuru acis ir atvērtas iekšējās pasaules sapņiem un tēliem, kuri izprot bērna nevainības gudrību un muļķību, un kolektīvo vērtību tukšumu un tomēr nav spējīgi uzcelt tiltu pār bezdibeni, kas šķir viņu iekšējo izpratni no ārējās realitātes skarbuma. Šie cilvēki, apzināti vai neapzināti, savā sadalītībā nonāk pat līdz pašnāvībai, dažkārt pat līdz īstai fiziskai pašnāvībai, — bet noteikti līdz vienas vai otras vērtības pašnāvībai.

Jau no paša sākuma ir skaidrs, ka grāmata nav par kāda reāla bērna pieredzi. Mazi zēni netiek tā atšķirti no visiem citiem, lai dzīvotu tālā un tukšā vietā pie trim vulkāniem (no kuriem viens ir izdzisis) un skumīgi vērotu saulrietu skaistumu. Beigu traģiskā nojausma ir jūtama jau sākumā. Bērniba ir saullēkts, nevis saulriets, gan tad, ja runājam par cilvēka mazuli, gan arī arhetipisko zemapziņas bērnu pieaugušajā. Bērns, kurš parādās mūsu sapņos, vēsta par jaunu sākotni vai arī norāda uz beigās panāktu veselumu, kur saule un mēness spīd vienlaicīgi. Salīdzināsim Mazā Prinča planētas atmosfēru ar Pītera Pena un "pazudušo zēnu" Nekadnekurienes zemi. Arī Nekadnekurienes zeme atrodas tālu no ikdienas pasaules, taču dzīvības enerģiju tai piešķir bērna dzirkstošā fantāzija. Zēni lido pa gaisu, dzīvojas pazemē, cīnās ar ļaunajiem pirātiem, kuni vidū, par laimi, ir arī "labais" Šinī, viņu draugi ir indiāņi un fejas, viņi pieveic vilkus, un Pīteru no zilās lagūnas pārplūstošajiem ūdeņiem izglābj putns. Kad viņu vidū ienāk Vendija, zēni tūlīt pieņem viņu par savu māti, ar kuras palīdzību beigās tiek atvesti atpakaļ reālajā pasaulē. Visi, izņemot pašu Pīteru, pieņem nepieciešamību kļūt pieaugušiem un saskarties ar drūmo skolas, darba un atbildības pasauli. Tas, protams, ir skumji, jo, kā zinām, lielākā daļa no viņiem ar laiku pazaudēs kontaktu ar gaišo bērnības pasauli un tās gudrību, taču tikai tādā veidā pastāv cerība uz pilnvērtību. Pītera tēlā, kurš viens pats paliek dzīvot kokos un kuni katni gadu apciemo Vendija, ir mājiens uz arhetipu. Viss tiek attēlots viegli ar sentimentalitātes nokrāsu, tomēr Vendijā varam saskatīt norādi uz animas uzdevumu — savienot apziņu ar zemapziņas fantāziju pasauli.

Ir interesanti šo tēlu salīdzināt ar sievišķīgā simbolu Mazajā Princi. Parastam zēnam tā ir mātes mīlestība un (ja tā ir īsta māte) rūpes, kas viņu vieno ar pasauli un vēlāk, īstajā laikā, izgrūž ārā no "ligzdiņas". Cilvēkā ieslēgtais bērns var tikt pamodināts no savas atsvešinātības, kad viņā ataust neomulīga sajūta, ka ar viņa dzīves uztveri, lai cik tā būtu brīnišķīga, kaut kas nav kārtībā. Tā viņš tiek mudināts meklēt saskari ar pieaugušo pasauli. Mazā Prinča vienīgā roze (viņa potenciālā savienotība ar sevi) izrādās ļoti iedomīga un ne visai patiesa, tāpēc zēns to pamet un dodas ceļojumā, kas aizved viņu uz zemi.

Viņa sākotnējie piedzīvojumi nav diez cik daudzsološi. Viņš nonāk uz vairākām sīkām, izolētām planētiņām. Uz katras no tām dzīvo savā personīgajā pasaulē kāds tikpat vientuļš kā viņš, kas dzenas pēc tukšiem mērķiem — varas, bagātības, zināšanām vai baudas. Uz pēdējās planētas viņš sastop lampu iededzinātāju, ar kuru izjūt zināmu radniecību. Tas ir parasts vīrs, kurš nedzīvo sava svarīguma apmātības gūstā, taču tik un tā ir viens un sava ikdienas pienākuma ierobežots, nekad neko tālāk par to neredzot, — bez atpūtas, neredzot skaistumu, iededzot un izdzēšot savu spuldzi, kad viņa saule ik pa nedaudzām minūtēm noriet un uzaust sīkajā pasaulītē. Pirmajās sastapšanās reizēs ar cilvēci Mazais Princis ir redzējis vienīgi bērna vientiesības galējo pretstatu, proti, apmātību ar mērķa sasniegšanu.

Beidzot Mazais Princis sasniedz zemi. Viņš joprojām ir viens tuksnesī, taču, atrodoties uz zemes, viņš tūlīt tiek konfrontēts ar instinktu dzīvi. Viņš satiek čūsku — radījumu, kurš ir vistuvāk zemei un vistālāk no cilvēka apziņas. Tā brīdina viņu, ka vīriešu un sieviešu pasaule izrādīsies tikpat vientulīga kā viņa paša planēta, un atgādina, ka čūskas kodiens spēj nest nāvi un atbrīvošanu. Bērnam čūska nekodīs tūlīt, jo čūskas pilnīgi nevainīgajam nedara ļaunu. Tikai tad, kad Princis vēlas tikt atpakaļ uz savu planētu un atgriežas šajā vietā, čūska iekož un tādējādi atsvabina viņu no zemes. Šeit jūtama velna cinisma pieskaņa. Čūskai nav ticības, ka bērna mēģinājums kontaktēties ar pieaugušo pasauli varētu būt veiksmīgs. Jau pašā sākumā savam riskantajam pasākumam Mazais Princis nodrošina atkāpšanās ceļu. Cik netipiski bērnam! Ir jūtams, ka viņā ir lēmums neiesaistīties līdz galam. Viņš ir izņēmis apdrošināšanas polisi.

Meklējot cilvēkus, Mazais Princis nu šķērso tuksnesi un kļūst arvien nelaimīgāks, līdz kādu dienu uziet rožu dārzu. Pirmo reizi viņš atskārš, ka viņa roze uz viņa planētas nav vienīgā visā izplatījumā, un viņš noguļas zemē un raud. Šajā brīdī viņa roze kļūst par "nekas vairāk kā…" — labi pazīstamā sajūta, kas ir galēji pretēja piederības laimei. Tieši šajā izmisuma brīdī viņš satiek lapsu.

Lapsa ir sava veida cilvēka iekšējās pasaules Merkūra jeb Hermeja simbols. Viņa ir pieredzējusi un gudra, triku meistars un ceļvedis — tēls, kas pat šodien sevī nes pārlaicīgu intuīciju par saiti, kas vieno mednieku un medījamo. (Ir pierādīts, ka veca lapsa pat izaicina mednieku sev sekot.) Tieši šis pastāvīgi vajātais dzīvnieks — nežēlīgais mednieks — ir tas, kurš iemāca Mazajam Princim, ko nozīmē draudzēties un kas ir unikalitātes īstums.

Lapsa lūdz Princi pieradināt viņu un, atbildot uz zēna jautājumu, paskaidro, ka pieradināt un tikt pieradinātam nozīmē radīt saites — citiem vārdiem sakot, veidot attiecības un uzņemties atbildību. Lapsa iemāca Mazajam Princim, ka būt unikālam nenozīmē savā īpašumā iegūt vienīgo rozi visā pasaulē. Unikalitāte rodas tad, ja kāda un vēl kāda cita starpā, vienalga, vai tā ir lapsa, roze vai kāda persona, pamostas mīlestība. Kā zinām, šī mūsu personīgās vērtības identificēšana ar kādām īpašām spējām, panākumiem vai tikumiem ir ārkārtīgi spēcīgs cilvēka ego malds. Lapsa atklāj dziļo paradoksu, ka katras personas unikalitāte dzimst vienīgi no spējas "radīt saites", apzinātas saites starp sevi un "otru" (vienalga, vai šis otrs ir ārēja vai iekšēja realitāte), un no gatavības upurēt zemapziņas vēlēšanos kaut ko piesavināties.

Tālāk lapsa Mazajam Princim izskaidro, kā otru pieradināt. Viņa saka, ka klusējot, ar bezgalīgu pacietību tam jāsēž tuvumā un katni dienu jāpavirzās mazliet tuvāk. Ir labi arī ievērot "pareizos rituālus", kas, kā paskaidro lapsa, nozīmē katru dienu atnākt vienā un tai pašā laikā, tādējādi piešķirot vienkāršajai darbībai rituālu spēku — ļoti derīgs padoms, īpaši tad, ja runa ir par mūsu iekšējo tēlu "pieradināšanu".

Nu lapsa nonāk pie savas vēsts kodola — dīvainā paradoksa, ka saišu veidošanā būtiskākais elements ir pieņemt šķiršanos — pat šķiršanos uz visiem laikiem. Saites unikalitāte tādējādi netiek zaudēta; tā patiesi rod jaunu piepildījumu neizbēgamajā atšķirtībā, jo tikai pieņemot šādas pieredzes sāpes, pieņemot tās ne tikai acumirkli, kad notiek zaudējums, bet katru dienu, dzimst jēga tur, kur iepriekš jēgas nebija. Kviešu lauka zeltītā krāsa, kura līdz šim lapsai bijusi nepamanīta un nenozīmīga, nu kļūst skaistuma pilna drauga zeltaino matu dēļ. Ikviens kviešu lauks tagad ir neatkārtojams Mazā Prinča unikalitātes dēļ. Mīlestību, kas ir attīrīta no vajadzības otru paturēt un kas ir kļuvusi saite starp diviem, iezīmē spēja citus neizslēgt (nepadarot visu ārpus sevis par pelēcīgu masu). Tieši pretēji, tā rada nojausmu par katra cilvēka, katras pieredzes, ar ko sastopamies, unikalitāti un nozīmīgumu. Taču tas nenozīmē, ka šķiršanās sāpes tādēļ būtu mazākas. "Es raudāšu," saka lapsa.

Lapsas pēdējā vēsts ir: "Būtiskais nav acīm saredzams. … Tieši laiks, ko tu izšķērdēji savai rozei, padara šo rozi tik nozīmīgu. … Tu vienmēr būsi atbildīgs par tiem, ko esi pieradinājis."

Bet uzreiz kļūst skaidrs, ka Mazais Princis, lai arī cik dziļi izpratis lapsas mācību, tomēr palaidis garām pašu būtiskāko. Lūk, citāts, kurš atklāj šo neizpratni, kas patiesībā piemīt pašam Sent-Ekziperī. Lūkojoties uz simtiem rožu, Mazais Princis saka:

"Jūs nemaz nelīdzināties manai rozei, jūs vēl neesat nekas. Neviens jūs nav pieradinājis, un jūs neesat nevienu pieradinājušās. Jūs esat tādas pašas, kāda bija mana lapsa. Tā bija līdzīgā simtiem tūkstošiem citu. Bet es padarīju viņu par savu draugu, un tagad viņa man ir vienīgā visā pasaulē."

"Jūs esat skaistas, bet jūs esat tukšas. Jūsu dēļ neviens nevarētu nomirt. Protams, vienkāršs garāmgājējs domātu, ka tā roze, kas pieder man, izskatās tāpat kā jūs. Bet viņa viena ir svarīgākā nekā jūs visas simts pārējās, jo viņa ir tā, kuru es aplaistīju; jo viņa ir tā, kuru paliku zem stikla trauka; jo viņa irtā, kuru aizsargāju ar aizsegu; jo viņa irtā, kuras dēļ es nogalināju kāpurus (izņemot divus vai trīs, lai būtu tauriņi); jo viņa irtā, kuru es uzklausīju, kad viņa sūdzējās vai lielījās, arī tad, kad viņa nesacīja neko. Jo viņa ir mana roze."

Tā ir taisnība, bet tā vēl nav visa patiesība. Viņš saprot savu atbildību par rozi, ko viņš ir pieradinājis uz savas planētas, pieņem tās nepilnības un sāk iepazīt mīlu. Taču viņš nesaprot, ka, gluži tāpat kā viņa atbildība par lapsu prasa pieņemt viņa paša un lapsas šķiršanās brīža skumjas, tāpat viņa atbildība par rozi nozīmē arī šķiršanos no tās, lai rozes skaistums varētu pastāvēt ne tikai uz viņa personīgās planētas, bet arī pasaulē. Tā nu viņš skatās uz simtiem rožu, nevis priecīgi atpazīstot iemīļotās tēlu katrā no tām, kā to, skatoties uz kviešu lauku, dara lapsa, bet ar gandrīz vai nicinošu nožēlu.

Viņš dodas tālāk iepazīt cilvēku pasauli — redz bezmērķīgus pūļus pārvietojamies vilcienos šurp un turp, sarunājas ar tirgoni, kurš izgudrojis tabletes slāpju novēršanai, lai nebūtu jātērē laiks, meklējot ūdeni (cik trāpīgs tēls šodienas situācijai!). Šai brīdī varam iztēloties, ka mazā lapsa varētu teikt: "Skaties tālāk par

to, ko var saredzēt ar acīm un sadzirdēt ar ausīm, un saskati cilvēcisku būtni aiz šīs neīstuma maskas un pacenties pieradināt viņu. Vaigu sārtums, pat vilciena sarkanais krāsojums var atgādināt par tavu rozi un piešķirt šiem cilvēkiem un lietām skaistumu un jēgu. Tādā veidā tev jānes atbildība par savu rozi." Taču Mazais Princis to neizprot, palaiž garām savu izdevību — viņš domā tikai par savas rozes skaistumu, cik ļoti viņš tai nepieciešams, un līdz ar to viņš galīgi atsakās iesaistīties zemes dzīvē, un, izmisīgi turoties pie savas rozes, viņš to nodod vistraģiskākajā veidā. Viņš sāk savu atpakaļceļu pie čūskas, kura viņam sniegs nāvi — nevis nāvi, kas ir dzīves un likteņa pieņemšana, bet nāvi, kas ir dzīves un atbildības noraidījums. Jungs ir teicis, ka "čūskas drauds" norāda uz to, ka psihes instinktīvais spēks var aprīt jauniegūto apziņu. Tieši tā tas notiek ar Mazo Princi.

Pirms beigu traģēdijas viņš sastop lidotāju, kurš labo savu avarējušo lidmašīnu, un lūdz tam uzzīmēt aitiņu, ko paņemt līdzi uz savu planētu. Lidotāja zīmējums tiek noraidīts. Aitiņa tajā ir vai nu pārāk veca, vai pārāk slima. Beidzot tiek atzīts zīmējums, kas attēlo kasti, kurā aitiņa guļ neredzama, un Mazais Princis viņu var iztēloties, kādu vēlas. Tas varētu būt ļoti jauki mazam zēnam, bet ne pieaugušajam, kuram ir saistība ar bērnu sevī. Bez šaubām, šeit ir atkal bīstami pārprasti lapsas vārdi "būtiskais nav acīm saredzams", kas nebūt nenozīmē, ka mēs varam pārvērst reālu aitiņu kādā personīgā tēlā, ko izveidojam tādu, kāds mums tas patīk, bet ka aiz aitiņas ārējā izskata, vai tas būtu slimīgs vai vecs, ir tās būtiskais vienreizīgums, kurš var tikt atklāts, ja mēs viņu "pieradinām". Šeit sastopam infantilas personības liktenīgo pārpratumu, caur kuru iztēle, intuīcija par galējām patiesībām izkropļo esošo īstenību, nevis piepilda to ar saturu.

Zēna vadīts, lidotājs atrod tuksnesī aku. Tā nav tikai viņu iztēle — viņi zina, ka dzīvības ūdens patiešām atrodams zem izkaltušās virsmas, jo tuksneša skaistums slēpjas akas pastāvēšanas faktā. Šeit no mūžīgā bērna lidotājs iemācās dziļu gudrību, bet tā vietā, lai šo gudrību izmantotu, sastopoties ar dzīvi un to pieradinot, lidotājs neriskē doties ar to pie cilvēkiem. Viņš grib to saglabāt tālu un vientuļu debesīs, tāpēc dzīve viņam jāaizvada, lūkojoties zvaigznēs un ar pastāvīgām bažām — vai šī gudrība vēl pastāv. Jo Mazais Princis ir paņēmis no zemes kaut ko sev līdzi — aitiņu, kas var apēst rozi. Lidotājs ir aizmirsis piezīmēt aitiņai uzpurnīti, lai to varētu novaldīt; šeit līdzdarbojusies zemapziņa, jo mēs nekam nespējam garantēt pilnīgu drošību. Bērns, ierodoties uz zemes, ir piedzīvojis pretišķības; viņš nevar neskarts atgriezties savā bērnišķīgajā paradīzē. Viņš ir vēlējies saglabāt tikai to, ko gribēja paņemt līdzi no sava ceļojuma, taču gribot negribot paņēma sev līdzi instinktīvo zemapziņas dziņu, kas uz viņa planētas var apēst nezāles, bet tikpat labi var aprīt arī viņa rozi un atstāt viņu vēl baigākā vientulībā nekā iepriekš. Tā nu cilvēks, kurš atteicies sadzirdēt visu lapsas vēsti un kurš cenšas nosargāt savas iekšējās pasaules skaistumu izolētu un apkārtējās pasaules nenoplicinātu, ir spiests dzīvot ar mūžīgām mokošām bažām sirdī. Vai aitiņa nav iznīcinājusi rozi? Tās ir bažas, kas vajā visus, kad vien kaut uz īsu brīdi novēršamies no lapsas vēsts.

Grāmata beidzas ar to pašu tēlu, ar kuai sākās. Bērna zīmējums — boa čūska ar ziloni vēderā — ir iztēles un solījuma pilns, kas apslēpts garlaicīga pieaugušā skatam. Bet šis tēls ir izgājis ceļu no pretstatu nošķirtības līdz apziņas iespējamībai un tomēr beidzas regresijā, kur viens pretstats aprij otru — rozes maigo vienreizīgumu aprij aunu bara kolektīvisms, no kura Mazais Princis tik ļoti meklēja glābiņu. Lidotājs nu turpina dzīvi ar zvaigznēs vērstu skatienu, redzot to skaistumu un pilns neremdināmu ilgu, jo viņš ir iepazinis un iemīlējis bērnu sevī. Bet zemi sev zem kājām viņš ar nicinājumu ir noraidījis, un veselumu šajā dzīvē viņam nesasniegt. Šis ir aizkustinošs un skaisti izstāstīts stāsts ar traģiskas patiesības uzsvaru, bet visu grāmatu caurvij skumjas un bezcerības izjūta.

Tā tas bija arī paša Sent-Ekziperī dzīvē — viņš bija cilvēks ar ģēnija potenciālu, kurš tā arī neizlauzās no pieķeršanās mūžīgajam bērnam sevī. Kāds, kurš viņu labi pazina, ir rakstījis, ka viņā vienādā mērā mājoja "īsts un dziļš misticisms, baudkāre un pilnīga bezatbildība pret ikdienas dzīvi". Zināms arī, ka viņš bijis "ekstrēmists visās lietās" — viņš necieta nekādas pretrunas. Tādas ir viņa identifikācijas pazīmes. Interesanti, ka vairāki psihologi ir ievērojuši, ka liela daļa lidotāju pārstāv šo cilvēku tipu, pārsvarā tie droši vien ir pārgalvīgie piloti — kara lidotāji-iznīcinātāji, testu piloti.

Sent-Ekziperī reti kad bija laimīgs, ja nu vienīgi tad, kad lidoja. Tā bija viņa rakstura būtiska nepieciešamība — it kā viņš pastāvīgi censtos aizkļūt līdz Mazajam Princim, kurš viens nu skumji mīl uz savas planētas. Gaisā viņš jutās brīvs no ikdienišķā cilvēka nāvējošās sīkumainības un ļaunprātības, par ko viņš rakstīja ar tādu nicinājumu. Pat viņa lielākie apbrīnotāji atzīst viņā šo nicinošo attieksmi. Viņš bija izcili prasmīgs pilots, bet saniknoja apkārtējos ar savu aizmāršību. Viņš mēdza aizmirst izlaist lidmašīnas nolaišanās riteņus, aizklīdis savos iedomu sapņos, mēdza novirzīties no lidojuma kursa un pēkšņi atjēgties, ka atrodas briesmās, un tā tālāk. Tāda cilvēka zemapziņā mīt nāves izaicinājums — ilgas pēc čūskas kodiena, kas atjaunos viņā zudušo bērnu. Galu galā šo simbolu izdzīvodams, viņš savu nāvi sastapa lidojumā. Viņa lidmašīna pazuda virs Francijas, pildot pēdējo misiju, kas viņam bija karā uzticēta.

Viņš pazuda bez vēsts — tāpat, kā izgaisa Mazā Prinča ķermenis.

Viņš bija, kā tas parasti mēdz būt ar šāda veida personībām, savas mātes īpašais mīlulis, un savu māti viņš dievināja visu mūžu. Sent-Ekziperī laulība, kā jau tas bija sagaidāms, bija vētraina, bezatbildīga savienība ar nikniem strīdiem, šķiršanās periodiem un tikpat kvēlām salabšanām. Būdams šķirts no sievas, viņš parasti aizkustinoši rakstīja par savu atbildību par "nabaga Konsuelu". Viņš to patiesi juta, bet nespēja iedzīvināt. Viņš nekad nespēja dzīvot ar atbildību, jo bija noliedzis vienu lapsas gudrības daļu, un tādējādi viņa smalkā vērtību uztvere palika "gaisā", pastāvīgi "aitiņas" apdraudēta. Aitiņa, kā visi arhetipiskie tēli, ir divpusējs — tas ir gan nevainīguma, gan kolektīvā stulbuma, ko viņš tā nicināja, simbols. Zemapziņas tēli — Karalis, Gudrais vīrs, Strādnieks, Spēlmanis, Kalps — uz mūžīgiem laikiem paliek uz savām vientuļajām planētām, savtīgi un bezjēdzīgi līdz galam. Jo bērns, kurš būtu varējis viņus visus atvest uz zemi, ja vien būtu uzklausījis lapsas padomu, ir izvēlējies atgriezties uz savas planētas. Tā šis cilvēks nav spējis izaugt lidz līmenim, kur paliesi satiekas pretstati, kur iekšējais bērns paliek vitāls, bet "pieradināts", kontaktā ar ārējo realitāti. Sent-Ekziperī piemita ģenialitāte, un viņš neizvairījās no atbildības to izpaust. Taču neizbēgami bija tas, ka viņa ģēnijs nesasniedza briedumu. Varbūt vienīgi Mazajā Princi tas patiesi nolaidās uz zemes, jo tajā viņš spēcīgi un patiesi apraksta pats savu traģēdiju. Daudzi uzskata grāmatu Smilšu gudrība par viņa labāko grāmatu. Arī viņš pats tā domāja. Tā tiešām ir brīnišķīga grāmata — pilna jaukiem izteikumiem, taču tā paliek atrauta no cilvēcības, un tāpēc tai ir nerealitātes un sentimentalitātes nokrāsa. Šai grāmatā tuksneša valstības karalis izsaka savas domas par dzīvi un tās jēgu. Zīmīgi, ka grāmatas sākumā karalis uzkāpj augstā tornī un, skatoties lejā uz cilvēkiem, jūt žēlumu un nolemj tos dziedināt. Viņš paziņo, ka "izdaiļos savas tautas dvēseli". Karalim rūp "tauta", nevis atsevišķais cilvēks. Viņš ar savu rozi ir viens līdz galam. Grāmatas nosaukums franču valodā ir La Citadele — tornis, cietoksnis, drošā vieta, no kurienes karalis noskatās uz pasauli lejā.

Pirms daudziem gadiem pie manis uz analīzi atnāca viens tāds zēns-vīrietis. Viņa uztveres ātrums, intuitīvā zemapziņas izpratne un dedzīgais entuziasms viesa cerības. Taču viņam vairs nebija septiņpadsmit gadu; viņš bija jau gandrīz trīsdesmit gadu vecs, un viņam nebija priekšstata par to, ko nozīmē uzņemties pieaugušā atbildību. Šādi vīrieši bieži ir ļoti šarmanti, vienmēr nesot sevī mūžīgās jaunības tēla solījumu. Vecākas sievietes atkal un atkal piedod viņu plašo un dramatisko dzīvi! Šis vīrietis nebeidzami mainīja darbus, un viņa sieva, kura bija vecāka par viņu, bija tā, kas pelnīja iztiku. Tāpat kā Sent-Ekziperī gadījumā šķiršanās un salabšana sekoja viena otrai apbrīnojamā ātrumā. Viņš nebija lidotājs, bet izaicināja nāvi, riskanti vadīdams mašīnas. Kad viņa braukšanas tiesības tika anulētas, viņam nenāca ne prātā pārtraukt braukšanu — risks padarīja to tikai satraucoši pievilcīgāku! Ārēju risku uzņemšanās ir kompensācija par atteikšanos uzņemties iekšējo risku — ļaut bērnišķīgajai psihei sastapt pieaugušā cilvēka atbildību. Viņš pieņēma nel>eidzamus labus lēmumus, pilnīgi neviltoti, taču tie visi izkūpēja, saskaroties ar realitāti un nepieciešamību pēc disciplīnas. Bet cik daudz gudrības viņš saprata, kas garlaicīgajiem un godīgajiem paliek apslēpta! Viņš gāja bojā nežēlīgā autokatastrofā. Viņš atgriezās pie čūskas, atteicies pamest savu bērnišķīgo paradīzi un ienest savu rozi pasaulē.

Puer aetemus (lat. vai. mūžīgais zēns) personība reti kad sastopama šādā galējā formā. Taču Sent-Ekziperī stāsta tēlos ir brīdinājums mums visiem. Mums jāapzinās, kādā veidā identificējamies ar savu iekšējo bērnu, tādējādi to aizdzenot uz vientuļo planētu, jo tam, ar ko sevi identificējam, atņemam īstenības tiešumu. Ja saglabāsim sevī bērna nevainību un aušību, tai pašā laikā pilnigi pieņemot telpas un laika realitāti; ja panesīsim šķiršanos, kurā izšķīst īpašuma tieksmes un vēlēšanās būt "īpašam", tad mūsu kājas stingri stāvēs uz zemes, bet acis lūkosies zvaigznēs. Tikai tad, izkļūstot no zemapziņas bērnišķīguma Ibezrūpīgās paradīzes, mēs "pieradināsim iekšējo bērnu" un viņš "pieradinās mūs", nesot patiesu vienreizīgumu un pilnīgu veselumu. Šis jaukais tēls nāk pie mums sapņos kā nopietns un līksms, gudrs un nevainīgs, sākuma apsolījums un beigu piepildījums. "Ja jūs netopat ka bērni (kļūt kā, nevis identificēties ar], tad jūs nenāksit Debesu valstibā." (Mt.l8:3)

Pievērsīsimies dažiem Junga izteikumiem: "Bērns ir sākums un beigas. … Bērns simbolizē cilvēka pirmsapziņu un pēcapziņu — viņa veselumu. … Bērns ir viss, kas ir atstāts un neaizsargāts un tajā pašā laikā dievišķi varens; trauslais un nenozīmīgais sākums un triumfālās beigas." "Mūžīgais bērns" pieaugušajā ir neaprakstāms pārdzīvojums — neizdibināmais, kas nosaka personības galīgo vērtīgumu vai veltīgumu."

STĀSTS PAR SAULU

^aula dzīvei piemita visas lielas traģēdijas sastāvdaļas. Viņš bija cilvēks, kuru salauza liktenis. Cildens zaudētājs, kurš nepaklausīja piešķirtajam dievišķajam aicinājumam un līdz pat savai nāves stundai tika nojahves pilnīgi atstumts. Tomēr Sauls parāda sevi tādā dižumā un spēkā, ka viņu ar visām savām varoņa īpašībām nepārspēj pat Dāvids. Saula stāstam ir īpaša nozīme tieši mūsdienās, kad tik daudzus salauž tas pats zemapziņas spēks, kas iznīcināja Sauļu.

Savā rakstā Ķēniņš Sauls un Dieva Gars Rivka Šerfa (Rivkah Schārj) ir norādījusi uz būtiskām atšķirībām Bībeles tekstos par to, kā Sauls un Dāvids tika iecelti par valdniekiem. Dāvids tika svaidīts "savu brāļu vidū", un tā Kunga Gars tūlīt nāca pār viņu tiešā saistībā ar viņa aicinājumu tapt par ķēniņu, bet Sauļu slepenībā svaidīja Samuēls, teikdams, ka nu Sauls ir izredzēts par valdnieku, bet ka tā Kunga Gars viņu pārņems vēlāk, kad viņš ceļā sastaps praviešu pulku un saņems pravieša garu. Citiem vārdiem sakot, "gars" nebija tieši saistīts ar ārējo valdnieka uzdevumu, bet bija atsevišķa dāvana Saula iekšējai dzīvei.

Šodien vārds "pravietis" apzīmē nākotnes pareģotāju, bet tajos laikos pravietis bija cilvēks, kas piedzīvoja ekstāzi — Gara klātnības pārdzīvojumu. Pravietis bija "gaišreģis" jeb, kā mēs tagad teiktu, tāds, kurš ir saistīts ar zemapziņu, kuram ir dotas spējas sastapties un saistīties ar garīgiem spēkiem, tos atraisīt vai kļūt par to upuri. Vienā gadījumā dzimst īsts pravietis jeb gaišreģis — cilvēks, kas deg iekšējas atklāsmes spēkā un skaistumā, Dieva gudrības avots, kas joprojām patur savu cilvēcību: ar Gara dāvanām saistīts, bet nekad neidentificējies ar tām. Turpretim cilvēku, kas ļauj ekstāzei palikt emocionālajā līmenī, kas zaudē savu vienkāršo cilvēcību vai nav spējīgs uz tādu paklausību, kādu prasa iekšējā balss, šīs "gara dāvanas" sašķels un sagraus. Viņu, tieši tāpat kā Sauļu, iznīcinās to dēmoniskā puse.

Liekas, ka Jahve ar Sauļu ir izdarījis neveiksmīgu mēģinājumu. Israēlam līdz tam laikam nevajadzēja savu ķēniņu. Pirms tam bija teokrātija (Dieva tiešā valdīšana), un Jahve dusmojās, ka tauta tagad pieprasa ķēniņu. Viņš pat apsūdzēja to elkdievībā. Tomēr Dievs redzēja, ka ķēniņš ir tautai nepieciešams, lai tā varētu pastāvēt cīņā, un lika Samuēlam tautas gribai piekāpties un svaidīt ķēniņu. Šķiet, ka Bībelē aprakstītā Dieva attieksme šajā jautājumā liecina par ievērojamu pretainīgumu (Israēla tautas neskaidrība par Dieva tēlu). Norāde uz Jahves lēmumu par Saula izraudzīšanu varbūt bija mēģinājums atrisināt šo pretrunu, izraugot par ķēniņu cilvēku, kam ir ari spējas uz ekstātiskām iekšējām vīzijām. Sauls bija aicināts kļūt par dižu karavadoni, valdnieku ar lielu varu un plašiem īpašumiem. Vienlaikus viņš bija aicināts būt arī par Gara cilvēku, kas klausa savai iekšējai balsij. Tas vienmēr nozīmē garīgu atteikšanos no pasaules, no ārējiem īpašumiem un varas. Šis gandrīz neizpildāmais uzdevums Sauļu sašķēla un iznīcināja. Šķiet, Jahve mēģināja uzreiz radīt pilnību — savienot pretstatus vienā cilvēkā, kurš Israēlā būtu gan ķēniņš, gan pravietis. Varētu teikt, ka Israēla dvēsele gribēja, lai vilks būtu paēdis un kaza dzīva — tas ir, kļūt šajā pasaulē par stipru, bagātu valsti, bet vienlaikus kā Dieva izredzētā tauta saglabāt savu īpašo garīgo aicinājumu. Patiesi, tas ir konflikts, kas parādās katra cilvēka dvēselē, bet Saula personā Israēla tauta mēģināja savām kolektīvām vajadzībām radīt šādu neiespējamu savienojumu, un šis liktenis Sauļu salauza kā cilvēku. Varbūt tāpēc kādā vēlāka laika leģendā tiek pieminēts tautas "parāds" Saulam.

Bībele saka, ka Dievs nožēloja savu rīcību. Pēc tam Viņš zināja, ka nevar prasīt tik daudz no saviem ķēniņiem, tāpat kā Viņš nekad nebija tik daudz prasījis no saviem praviešiem. Dāvidam tika dota svētība kā ķēniņam, bet ne kā pravietim, un tāpēc arī varam saprast, kāpēc, grēkojot daudz biežāk un šķietami nopietnāk nekā Sauls, Dāvids nekad netika Dieva Gara pamests, nekad netika atraidīts. Saulam Dievs bija devis savu lielāko dāvanu, un tāpēc viena nepaklausība kādā būtiskā jautājumā varēja sagraut visu. Saula neveiksme uz visiem laikiem atklāja, ka neviens cilvēks nevar nest šo divkāršo nastu — ka ķēniņa un pravieša aicinājumu cilvēks var saskaņot vienīgi savā iekšējā pasaulē. Tāpēc sevišķa nozīme bija tam, ka Jēzus piedzima no Dāvida ķēniņu cilts — ka Mesija bija ari Ķēniņš, bet Viņa valstība "nebija no šīs pasaules". Tā bija klints, pret kuru paklupa jūdi, kad Kristus pieteica šo savu mācību. Viņi vēl arvien nespēja aptvert, ka var būt arī tāds ķēniņš, kam nav ārējas varas un kas pasaulē nav dižs savas tautas vadonis. Viņi nebija ņēmuši vērā to, ko māca stāsts par Sauļu. Priesteris-Ķēniņš paliek leģenda, bet tāda leģenda, kas atklāj iekšēju patiesību.

Bībelē ir trīs atsevišķi stāstījumi par Saula izraudzīšanu. Pirmais apraksta slepeno svaidīšanu, kurai seko tikšanās ar praviešiem un pirmais Gara klātnības pārdzīvojums. Kad Samuēls pavēsta Saula izredzētību, Sauls izbīstas — "Kāpēc tu man stāsti tādas lietas?"(l.Sam. 9:21) Otrais ir stāstījums, kā Samuēls sasauca lautu mest meslus, un loze krita Saulam. Bet Sauls, pazīdams savu vājumu, paslēpās, it kā vēl arvien vēlēdamies izvairīties no sava likteņa. Pēc šī notikuma, šķiet, viņš mierīgi aizgāja mājās. Daži no Israēla tautas joprojām viņu nepieņēma, līdz tika ielenkta Jabešas pilsēta Gileādā, kas sūtīja vēstnešus pēc palīdzības. Tad Jahves Gars atkal nāca pār Sauļu, izpauzdamies lielā drosmē un dusmās pret pagāniem. Sauls cēlās un uzņēmās ķēniņa uzdevumu un atbrīvoja pilsētu. Tad tauta pilnīgi pieņēma savu ķēniņu.

Sekoja vairāki kari ar pagāniem. Tad no Jahves caur Samuēlu Saulam nāca pavēle iznicināt amalekiešus un nesaudzēt nevienu cilvēku, ne arī kaut ko no viņu īpašumiem vai ganāmpulkiem. Sauls tagad atklāja, ka ir ļāvis varai un mantai iznīcinoši novājināt paklausību savai iekšējai balsij. Viņš atstāja Agagu, ienaidnieku ķēniņu, un visus vērtīgākos ganāmpulkus dzīvus, bet iznīcināja tautu un panīkušos lopus un teica Samuēlam, ka esot Dieva gribu izpildījis. Mēs varbūt gribam Saulā saskatīt cēlsirdīgus motīvus — sacelšanos pret barbarisko prasību nokaut, taču tas neatbilstu tā laika īstenībai. Senajām lautām īpašums bija daļa no īpašnieka personības, un šī Dieva pavēle vienkārši nozīmēja, ka nevienai daļai no ļaunuma, kas mājo "pagānos", nedrīkstēja ļaut pastāvēt.

Saula motīvs, saudzējot ganāmpulkus, bija nevēlēšanās zaudēt bagātību. Varas kāre bija pārāk stipra: viņš bija sācis iekārot mantu. Pats ļaunākais, — kad Samuēls rāja Sauļu, viņš taisnojās. Ja Sauls būtu atzinis un nožēlojis savu vainu, iznākums tiešām varētu būt citāds, bet viņš to nedarīja un sevi attaisnoja ar meliem: "Viņi ir pataupījuši treknākās avis un brangākos vēršus kā kaujamo upuri tam Kungam."(l.Sam. 15:15) Viņš vaino citus un sagudro savai nepaklausībai cēlus iemeslus. Tad nāk briesmīga atmaksa: "Bet Samuēls sacīja:"Vai tad tam Kungam ir lielāka patika par dedzināmiem un kaujamiem upuriem nekā par paklausību tā Kunga balsij!'— Redzi, paklausība ir labāka nekā upuris, un padevība ir labāka nekā auna tauki, bet nepaklausība ir kā burvības grēks. … Tādēļ, ka tu esi atmetis tā

Kunga vārdu, Viņš ir atmetis ari tevi, un tu vairs nevari būt ķēniņš/""(l.Sam. 15:22-23) Var just, ka Samuēls ar Sauļu šeit runā kā viens gaišreģis ar otru. Cilvēkam, kurš spēj iekšēji dzirdēt Dieva balsi, lielākais grēks ir šai balsij nepakļausit. Tas izraisa saistīšanos ar "burvestībām". Gars paliek, bet pārtop par kaut ko dēmonisku. Parasta cilvēka nepaklausība arī tiktu sodīta, bet ne tādā veidā.

Sauls atzīst savu grēku, bet tūlīt pat atrod vēl vienu attaisnojumu. Viņš saka, ka esot baidījies no cilvēkiem. Arī tas ir citiem piedodams, bet gaišreģim neiespējams attaisnojums. Kad Samuēls pagriežas, lai atstātu viņu uz visiem laikiem, Sauls satver viņa svārku stūri, bet tas Saula rokā noplīst. Šeit neapšaubāmi simboliski attēlota šķelšanās, kas tagad sākas Saulā — atšķirtība no sava brāļa, pravieša Samuēla, t.i., no tās daļas viņā pašā, kas bija patiesi atdota Dievam. Savā nelaimīgumā par nenovēršamo zaudējumu Sauls atkal rāda, cik tālu gājusi viņa samaitātība. Lai saglabātu savu prestižu tautas acis, viņš lūdzas Samuēlu vēl neiet prom. Viņš ir nožēlas pilns, bet negrib maksāt pazemotības un atgriešanās cenu. Viņš ir izvēlējies pasaulīgo varu un nodevis savu iekšējo balsi. Šajos nedaudzajos Bībeles pantos attēlotā mīlestība Saula un Samuēla starpā parādās traģēdijas līmenī: "Un Samuēls līdz savai miršanai vairs Sauļu neredzēja; taču Samuēls bija par Sauļu noskumis." (1.Satn. 15:35) Dievs it kā atzīst, ka prasījis par daudz no cilvēka, ko pats bija izraudzījis: "Tam Kungam bija žēl, ka Viņš bija Sauļu iecēlis Israēlam par ķēniņu. "(l.Sam. 15:11)

No šī brīža Saula sabrukums vairs neapstājas. "Tā Kunga Gars ālstāju Sauļu, un pēkšņi viņam uzbrukā fauns gars, kas bija tā Kunga sūtīts." (1 .Sam.16:14) Ievērojiet, ka Gars joprojām bija "tā Kunga sūtīts". Mūsdienu cilvēka racionālo prātu tas satricina, bet patiesībā tas bija tas pats gars, kas agrāk, taču tagad pārvērties par emocionālu apsēstību. Gars dāvina iespēju redzēt un var aizvest mūs līdz veselumam, ja pieņemam cenu, ko šī iespēja prasa, vai arī — iznīcināt mūsu cilvēcību. Stāsts par Sauļu skaidri parāda šādu liktenīgu pagriezienu. Ja garīgumu izmantojam, lai kaut kādā veidā iegūtu varu, prestižu vai personisku mantu, pat tad, ja mūsu virspusējie iemesli ir nekaitīgi vai pat "labi", mēs atveram sevi šī spēka tumšajai pusei. Tieši tāpēc Saula traģēdija atstāj iespaidu mūsu laikmetā, kas, atkopies no 19gadsimta materiālisma, ir pārņemts no tik daudziem un dažādiem mēģinājumiem atgūt garīgo dzīvi ar narkotiku, astroloģijas, mēlēs runāšanas un dziļumpsiholoģijas palīdzību. Mēs ilgojamies pēc Ruah Yahweh, Dieva Gara, un tiekam pakļauti tām pašām briesmām kā Sauls, jo lielākoties mēs meklējam šo pieredzi bez nopietnas nodošanās. Atteikties no paklausības, kas ir iekšējas skaidrības cena, nozīmē zaudēt savu cilvēcību un tad patiešām piedzīvot to, ko teica Samuēls, ka "nepaklausība ir kā burvības grēks". Kad cilvēks piedzīvo "iekšējo skaidrību", tad bieži seko sapņi, kas prasa, lai apstiprinām ikdienas cilvēcisko vērtību un disciplinētības svarīgumu. Tik lielas ir mūsu briesmas nevadāmi nonākt kaut kādā "inflācijā" (injlation angļu vai. "uzpūsties ar sevi"), garīgajā apsēstībā vai uzņemties kaut kādu "misiju". Visos šajos gadījumos savā zemapziņā krītam burvestības spēkiem par upuri.

Kā izvēles brīžos varam zināt, ka paklausām patiesības balsij? Cik labi spēdami, varam tikai mēģināt atšķirt savus motīvus, atbrīvoties no ierastiem spriedumiem, izsekot saviem sapņiem, likt lietā savu prātu un intuīciju, izsvērt vērtības un to, kā mūsu izvēle ietekmēs citus cilvēkus, un tad — rīkoties no visas sirds un no visdziļākā līmeņa, saskaņā ar savām zināšanām. Ja izrādās, ka mūsu izvēle ir bijusi kļūdaina, tad tā būs radoša kļūda — kļūda, kas ved pie pašizziņas. Ja runa ir par kādu lielu pārmaiņu mūsu dzīvē, gandrīz vienmēr nāk kaut kas no ārienes, kas sastopas ar mūsu iekšējo apņēmību un dod mums iespēju atpazīt savu ceļu — atvairīt kārdinājumu vai pāriet jaunā kvalitātē. Ja mūsu nodošanās savam "liktenim", Dieva gribai, ietver gatavību maksāt pilnu cenu, mēs nenomaldīsimies — mēs būsim saistīti ar Gani sevī, bet ne pārņemti no tā. Nav nekādu likumu, kas paskaidrotu, kāda ir īstā pieeja, īstais veids, kā rīkoties dažādos apstākļos.

Turpmāk ķēniņu Sauļu pārņēma grūtsirdības lēkmes. Kad Dāvids nogalināja milzi un parādījās ķēniņa namā, Sauls skaidri, kaut arī tikai zemapziņā atpazina jaunieceltajā ķēniņā to aicinājumu, kuru pats bija atstūmis. Savā sašķeltībā viņš Dāvidu gan mīlēja, gan nīda. No šī brīža izjūtam Saula cēlsirdību un arvien paliekošo mīlestību, kuru beigu beigās nevar aptraipīt pat neveiksme vai posts. Tāpēc ari Dāvids viņam bija uzticīgs visu mūžu. Varbūt, — ja šajā brīdī Sauls būtu uzveicis savu "ļauno gani", viņš būtu pasargāts no ļaunuma, kas viņā brieda, bet viņš Dāvidā — jaunas dzīves, jaunas iespējas simbolā — meklēja tikai mierinošu mūziku, panaceju. Aizvien izmisīgāk Sauls pieķērās savai agrākajai attieksmei pret vam, lidz, dzirdēdams tautu daudzinām Dāvida panākumus kā lielākus par viņa paša darbiem, padevās skaudībai un bailēm, un naids noveda pie slepkavības. Viņš tika ierauts bezdibenī un nogalināja vai mēģināja nogalināt visus tos, kurus visvairāk mīlēja. Sauls uzbruka ar šķēpu Dāvidam, tad padzina to no sava nama (jūtams, ar neapzinātu nodomu pataupīt Dāvidu nākamībai). Vēlāk viņš ar šķēpu meta pat savam mīļotajam dēlam Jonatānam. Kad Nobas priesteri, kas, tīras sirds vadīti, palīdzēja Dāvidam bēgļu gaitās, tiek noslepkavoti, atklājas, cik tālejošs ir Saula rūgtais un aklais sava aicinājuma uz svētumu noraidījums.

Tikai vienā bridi — pēc Dāvida bēgšanas — it kā paveras aizsegs, un mēs redzam, ka kādreizējais Sauls vēl dzīvo. Pēc tam, kad Dāvids ir saudzējis Saula dzīvību, kad tas gulēja un pilnīgi bija viņa varā, abi sarunājas pāri aizai — atstatumam starp abu karapulkiem. Sauls saka: "Vai šī nav tava balss, mans dēls Dāvidi'" Un Sauls pacēla savu balsi un gauži raudāja. Un viņš sacīja Dāvidam: "Tu esi taisnāks nekā es, jo tu man esi labu darījis, bet es pret tevi esmu ļauns bijis. Un šodien tu esi savu mīlestību pret mani parādījis it sevišķi spēcīgi, jo, kad tas kungs mani bija nodevis tavā rokā, tu tomēr mani neesi nokāvis. Lai tas Kungs tev par to atmaksā ar labu, ko tu šodien esi man darījis! Un nu, redzi, tagad es zinu, ka tu tiešām valdīsi kā ķēniņš un ka tavās rokās pastāvēs Israēla ķēniņa valstība." (l.Sam.24:17-21)Saula īstā sirds nav mirusi, bet tā ir nostumta kaut kur dziļumā. Tā vienmēr notiek ar katru no mums — tiek piedāvāta viena iespēja pēc otras. Ja Sauls būtu tūlīt atbniņojies un aizgājis tuksnesī, viņš būtu varējis novērst pēdējās šausmas. Jonatāns, viņa dēls, viņa miesa un asinis, būtu palicis dzīvs un ar savu labestību un gudrību stāvētu blakus ķēniņam Dāvidam. Bet, lai gan Saula plašā sirds vēl dzīvo, viņš nav spējīgs uz rīcību. Un tas paceļ šo stāstu lielas traģēdijas līmenī.

Beigas pienāk līdz ar galējo nodevību pret "iekšējo gaišreģi". Ir zudusi jebkāda sajūta par saistību ar Dievu. Sauls ir bez orientiera, viņš nav spējīgs pat izlemt, kad ar filistiešiem cīnīties un kad atkāpties. Galu galā viņš krīt tik tālu, ka ar raganas starpniecību meklē palīdzību pie Samuēla gara — pie savas mirušās gudrības — viņš, ķēniņš, kurš aizliedza jebkādu burvestības piekopšanu savā valstī, kad bija garā stiprs! Samuēla pravietojums par burvestību piepildās. Endoras burve pieceļ Samuēla garu, bet tas, kas miris, var apsolīt tikai nāvi: "Rit tu būsi ar saviem dēliem pie manis. "Tā Sauls, beigās pieņemdams savu likteni, kopā ar saviem trim dēliem dodas kaujā un ievainots metas uz sava zobena. Viņa trīs dēli tiek nonāvēti līdz ar viņu, it kā no šīs nelaimes nekas nedrīkstētu palikt pāri.

Nekas nepaliek pāri — un tomēr turpinājums, kas seko pēc Saula nāves, šajā pretninu un neveiksmju pilnajā stāstā parāda jēgu, Saula dzīves savādo, tumšo skaistumu. Jabešas vīri Gileādā, kas visus gadus, kopš viņš bija izglābis šo pilsētu, ir jutuši personisku mīlestību un uzticību pret Sauļu, ceļas un, nerēķinādamies ar lielām briesmām, dodas noņemt Saula līķi no filistiešu pilsētas mūra, kur tas apgānīts karājas. Viņi to aizved uz savu pilsētu, lai ar godu apglabātu. Saka, ka par cilvēku var spriest tikai pēc iespaida, ko viņš atstāj uz citiem. Un pamazām atskārstam, ka pāri visam attieksme pret Sauļu — gandrīz katram, ar ko viņš nonāca ciešā saskarē, — liecināja par mīlestību. Viņu mīlēja Samuēls, viņu mīlēja Dāvids, viņu mīlēja Jonatāns; var just Abnera — Saula karapulka vadoņa un viņa kalpu un kareivju uzticību un mīlestību, kad tie bija liecinieki viņa drūmajām omām, tās kopīgi pārdzīvojot. Pat Endoras burve pēc tikšanās ar Samuēla gani pret Sauļu izturas ar tādu kā mātišķu maigumu. Tikai cilvēks, kas pats ir pilns mīlestības, var izraisīt citos šādu mīlestību. Sauls nodeva, nogalināja vai mēģināja nogalināt visus, kurus viņš visvairāk mīlēja, un tomēr ir skaidrs, ka viņa aptumšotā apziņa, pakļautība dēmoniskajai apsēstībai vai, kā mēs šodien teiktu, savas personības destruktīvajai sašķeltībai, nevarēja uz visiem laikiem izdzēst viņa patieso mīlestības spēku, viņa dabas īsto cildenumu. Šis nav bezjēdzīgs stāsts par neveselu prātu un skaudīgu tirānu, bet traģēdija ar katarses spēku. Dāvida raudu dziesma par Sauļu un Jonatānu izdzēš nežēlību un neveiksmi un izceļ Saula tēla skaistumu: "Sauls un Jonatāns— tik mīlami un dārgi— dzīvībā un nāvē tie netika šķirti; viņi bija ātrāki nekā ērgļi un stiprāki nekā

lauvas! Ak Israēla meitas! Raudiet par Sauļu_______ Ak, kašie varoņi

ir krituši!" (2.Sam. 1. 23-25)

Kāda jūdu leģenda pauž Saula piemiņai vislielāko cieņu: Dievs pats liecina par savu mīlestību un to, ka beigu beigās Viņš savu kalpu ir pieņēmis. Leģenda stāsta, ka Israēla bija sausums, un ķēniņš Dāvids meklēja iemeslu Dieva dusmām. Beidzot Dievs runāja uz viņu un sacīja, ka tas ir Saula dēļ — tāpēc, ka viņam pēc nāves nav dots pienācīgs gods. Dāvids tad aizsūtīja uz Jabešu Gileādā vīrus, kas atraka Saula līķi un atrada, ka tas nav satrūdējis. Dāvids pavēlēja, lai šķirstu nes pa visu Israēla valsti, ienes katrā ciemā, lai tauta varētu dot godu ķēniņa miesām. Tas tika izdarīts, un Sauļu apraka dzimtajā vietā, un Dievs sūtīja pār zemi lietu.

Par lielu cilvēku viena veida patiesību stāsta faktu un darbu hronika, bet leģenda — citu patiesību — citā līmenī, uz brīdi pārceļot mūs pāri pretstatiem, lai intuitīvi saskatītu veselumu.

ERODA AIZSRGKREKKLS TOLKĪNA GREDZENU PAVĒLNIEKS

Grāmatā Gredzenu pavēlnieks Bilbo dāvā Frodo aizsargkrcklu, ko zemes dzīlēs kaldinājuši rūķi. Šis krekls ir ļoti viegls un ļoti izturīgs, un Frodo nēsā to zem apģērba, tā ka pat viņa ceļabiedri neko par to nezina.

Šī krekla sakarā vēlos uzdot divus jautājumus: Kāpēc krekls tika iedots Frodo tieši šajā ceļojuma brīdī? No kādām briesmām tas viņu pasargāja?

Līdz pat Rivendelai, sava ceļojuma pirmajā posmā, Frodo nesa Gredzenu vairāk vai mazāk neapzināti. Gandalfa pamudināts, viņš devās prom no mājām, bez īpašas izpratnes vai konkrēta priekšstata par to, kurp dodas. Viņš uzticējās Gandalfa gudrībai, ļoti baidījās no Melnajiem Jātniekiem un zināja tikai to, ka jāturpina uzsāktais ceļš. Šai laikā viņš bija ārkārtīgi viegli ievainojams un patiesi, pirms sasniedza Rivendelu, tika gandrīz rlSvīgi ievainots. Pēc Elrondas sanāksmes Frodo tomēr skaidri apzinājās priekšā stāvošo uzdevumu un ceļojuma mērķi, kā arī neaptverami lielās briesmas, kas viņu ceļā sagaida. Viņš tika lūgts izdarīt pilnīgi apzinātu izvēli. Viņam, mazajam cilvēkam, kurš savā ērtajā mājiņā dzīvojis nepavisam ne varoņa dzīvi, nu jānes lielā atbildība, jāuzņemas ceļojums, kas no jebkura saprātīga redzesviedokļa lemts neveiksmei. Jāstājas pretī nezināmām briesmām — kā dabiskām, tā pārdabiskām. Viņam tika jautāts, vai tā vietā, lai bēgtu no melnās varas, viņš atvērtām acīm tomēr dosies tumsas dzīlēs? Savu izvēli viņš izdarīja: pateica savam liktenim "jā", ne jau tāpēc, ka būtu sajutis sevī kādu sevišķu varonību, vai tāpēc, ka būtu juties drosmīgs, stiprs un šī uzdevuma cienīgs, bet gan ar pilnu sava vājuma un baiļu apziņu, vienkārši tāpēc, ka to darit viņu bija lūguši draugi, kuriem viņš uzticējās un kunis mīlēja. Un tieši tajā brīdī, kad Frodo bez ierunām pieņēma jebkuras briesmas, kādām viņš varētu tikt pakļauts, nedomādams par izdošanos vai neveiksmi, aizsardzībai viņam tika dots aizsargkrekls.

Šis krekls spēja Frodo aizsargāt no mazākām briesmām — no nepamanīta dūriena mugurā, no nejaušas bultas, no orku un citu Tumšā Valdnieka kalpu šķēpiem un šautrām, bet tas nespēja viņu pasargāt no lielākām briesmām. No tām varēja pasargāt tikai slepenība. Lielākās briesmas nevar uzvarēt, cīnoties atklāti.

Nav grūti saskatīt šī stāsta atbilstību mūsu dzīvei. Ir pavisam skaidrs, ka katra cilvēka dzīvē ir šāds galvenais pagrieziena punkts — izvēles brīdis, kurā cilvēka pamatgriba (Frodo mūsos) var pateikt sava individuālā dzīves ceļa izaicinājumam un tajā ietvertajām neizbēgamajām ciešanām un briesmām "jā" vai "nē". Ja šai brīdī mēs pasakām "jā", tad proporcionāli šī lēmuma viennozīmīgumam, pavisam droši, arī mēs saņemam aizsardzību pret mazākiem ļaunumiem — pret nezināšanas vai vājuma izraisītām sekām, pret to cilvēku uzbnikumiem, kuri mūs nesaprot, un pret kolektīvās zemapziņas invāzijām.

Tas pats likums darbojas visās mazāk nozīmīgās izvēlēs, kurām visas dzīves laikā jāuztur un jāapstiprina pirmais "jā". Savu ceļojumu uzsākuši, nekad nedrīkstam padoties. Katni dienu sastopamies ar kārdinājumu no savas izvēles atkāpties, ļaut apziņai krist atpakaļ zemapziņā. Taču ikreiz, kad izlemjam tomēr uzņemties atbildību, no kuras esam centušies izvairīties (līdz šim varbūt iestāstīdami sev, ka neesam šīs atbildības cienīgi, vai ka tas nav "taisnīgi", ka šī konkrētā nasta mums ir par smagu un tamlīdzīgi), tieši tai bridi, kad labprātīgi pakļaujam sevi briesmām un apzināti pieņemam uzdevumu, lai kādas arī varētu būt iespējamās sekas, bieži vien sajūtam vēl nebijušu aizsardzību: pret mūsu pašu uzspēlēto vainas sajūtu un aizvainotības indīgajām bultām, pret nepetiesu pazemību vai mūsu aklajām projekcijām. Un patiesi tās arī ir saindētas bultas, kas ielaužas mūsos un aizmiglo mūsu domāšanu un jūtas, tā ka attiecības kļūst neiespējamas, un šai miglā mūsu skatam zūd dziļākais mērķis. Tas ir liels paradokss. Atliek tikai nomest savu aizsargdrānu kārtu, šo rūpīgi veidoto agrākā pašnovērtējuma un personīgā komforta oderi, un tūlīt pat zem mūsu drēbēm pasaulei neredzams ir stiprais, vieglais aizsargkrekls. Bieži vien nākas nojaukt betona mūrus, ko esam sacēluši, lai pasargātu sevi no realitātes. Kaut mēs atskārstu, ka, jo biezāki ir šie mūri, jo ievainojamāki mēs kļūstam!

Ir kāds sapņa tips, kuru kādā no tā formām visi droši vien pazīstam. Sapņotāju vajā ienaidnieks, un, ja vien sapņotājs pagriezīsies un sastaps to vai arī brīvi atvērs durvis, draudīgais tēls, izrādās, nepavisam vairs nebūs bīstams. Ienaidnieks pārvēršas par kādu, kam piemēram nepieciešama palīdzība vai par svarīgas ziņas paudēju. "Bet ko tad, ja, pagriezušies, lai sastaptu ienaidnieku, atklājam, ka tas ir vēl bīstamāks, nevis nekaitīgs?" Tādā gadījumā, ja vien varam, vislabāk būtu atkal mesties bēgt, bet, ja nevaram, pieņemt šķietami bezcerīgu cīņu. Frodo ceļojumā abi šie veidi ir bieži sastopami. Piemēram, Frodo un Sems, bēga no Šelobas, bet, kad tomēr beigās tika noķerti, Sems ar viņu cīnījās un, par spīli niecīgajām izredzēm, arī uzvarēja. Ievērojiet, ka aizsargkrekls nespēja Frodo aizsargāt no Šelobas lielā ļaunuma. Šeit varēja palīdzēt tikai Galadriela gaisma. Vienīgā svarīgā lieta ir gatavība stāties pretī briesmām un, lai kādas tās arī būtu, ar pilnu apziņu tām "skatīties

acīs". Un tieši tad, uz paša briesmu sliekšņa, var nākt glābšana.

Ir svarīgi pareizajā īstajā veidā prast "aizbēgt" vai, pareizāk, sevi paslēpt. Tas ir īpaši svarīgi cilvēkiem, kuri savā darbā tiek pakļauti pastāvīgai saskarei ar kolektīvo masu apziņu vai citu cilvēku zemapziņas izpausmēm. Pie šiem otrajiem pieder medicīnas māsas, ārsti un psihologi. Viņiem ir ārkārtīgi svarīgi arvien atcerēties, kur viņu atbildība sākas un kur beidzas. Uzņemties atbildību, kas pieder citam, ir tāda pati bēgšana no realitātes kā atteikšanās no mūsu pašu atbildības. īpaši sievietēm ir liels kārdinājums emocionāli iesaistīties citu cilvēku pārdzīvojumos, kas izsūc enerģiju, tā ka neatliek spēka īstiem, objektīviem pienākumiem. Emocijas var būt, un var tikt spēcīgi izjustas, taču tās ir jāsavalda un jāapslēpj, lai tās mūs nepadara aklus un netņem spēku. Ļaut kādai emocijai mūs pārņemt, ir tikpat liela bēgšana kā baiļpilna atteikšanās rto mīlestības vai acīmredzamas atbildības. Tieši tas dara mūs uzņēmlguss tuvu cilvēku zemapziņas invāzijām. Vienalga, vai emocija ir bailes, mīlestība, naids vai pat ziņkārība, tā tik ļoti aizmiglo mūsu spēju skaidri redzēt, ka patiesas Es — Tu attiecības vairs nav iespējamas. Rezultāts ir abpusēja invāzija. Vienīgais pretlīdzeklis ir pastāvīga vērtību apzināšanās, atšķiršana un vienkārši faktu pieņemšana, kas ir mīlestība visīstākajā nozīmē. Tad patiesi katrs valkājam šo aizsargkreklu.

Cilvēkiem, kuri strādā ciešā saskarsmē ar sabiedrības kolektīvo apziņu, pastāv divi pašaizsardzības veidi. Vienu raksturoju iepriekš, — ikvienu atsevišķu darbu vai atbildību pieņemt no visas sirds un emocionālo reakciju savaldīt. Otrs, manuprāt, ir apzināti censties panākt, ka, dodoties prom no biroja vai veikala, atjaunojam kontaktu ar savu individuālo dzīvi. Ir nepieciešams rite de sortie (fr. vai. iziešanas rituāls). Ja vien iespējams, ļoti palīdz saskarsme ar kādu citu, kurš iet to pašu ceļu, vai arī varbūt piecpadsmit minūtes, aizvadītas aktīvā iztēlē vai apzināti nedarot neko. Katrs pats var atrast savu paņēmienu, kā nokratīt no sevis masu apziņas taustekļus.

Ir vēl kāds jautājums, ko varam uzdot. Kāpēc Bilbo bija tas, kurš iedeva kreklu? Bilbo bija Frodo tēvocis, t.i., senču pārstāvis, kūri nodod mums pagātnes mantojumu. Šis mantojums kļūst par apzinātu īpašumu brīdī, kad cilvēks pieņem pats savu unikālo dzīves ceļu. Cilvēka saistība ar vecākiem un citiem priekštečiem vairs nav neapzināts spēks, kas griiž viņu vienā vai otrā virzienā, kavējot paša personības apzināšanos. Tas kļūst par īstu atbalstu un aizsargātāju, kad cilvēks pieņem sava mantojuma tumšos un gaišos aspektus.

Kad sieviete uzdrīkstas būt patiesa un apzinās sevi kā atšķirīgu no saviem vecākiem, savas tautības, savas rases, tai pašā brīdī viņa spēj rast saikni ar savas personiskās un nepersoniskās pagātnes vērtībām un dziļās zemapziņas kā negatīvajiem, tā pozitīvajiem spēkiem, tādējādi gūstot no tiem stiprinājumu. Viņa vairs neatrodas to aklā pakļautībā un tāpēc iegūst pilnīgi jauna veida aizsardzību — savu aizsargkreklu, kas posmu pēc posma, pieredzi aiz pieredzes kaldināts zemapziņas dzīlēs un ko tieši personīgi viņai nodevis kāds, kurš, kā Bilbo, ir pilnestīgi dzīvojis savu dzīvi. Esmu dzirdējusi par sapņiem, kuros lieli dārgumi tiek uzieti, piemēram, vecāku mājas pagrabā, taču tāds sapnis nāk tikai pēc ilgas un sāpīgas cīņas, lai atbrīvotos no vecāku virspusīgajām vērtībām un uzskatiem.

Visbeidzot, stāstā daudz ko varam uzzināt arī par Sema neievainojamību. No hobitiem viņš ir vienīgais, kurš neskarts veic visu ceļojumu, un viņam nav mugurā aizsargkrekls. Semam tas arī nav vajadzīgs, jo viņam piemīt kāda retā īpašība — vienkārša, dabiska nevainība, pret kuru visi uzbrukumi izrādās nekaitīgi. Ikvienā savā rīcībā Sems ir absolūti nedalīts un ieliek tajā visu savu sirdi. Viņš mii savu pavēlnieku un bez šaubīšanās liksmi tam seko, lai kur tas arī viņu nevestu. Tomēr, tāpat kā visiem cilvēkiem, arī Semam pienāk liktenīgās izšķiršanās brīdis. Ļoti atbilstoši šķiet, ka viņam jāizvēlas starp poniju Bilu un savu pavēlnieku — starp pilnīgi instinktīvu nevainību un cilvēcisku uzticību. Pēc tam ir tikai viens gadījums, kad viņš nonāk starp divām konfliktējošām iespējām savas uzticības sadalīšanā. Tas atgadās īsajā sprīdī, kad viņš nes Gredzenu. Sems kādu bridi vēlas Gredzenu paturēt un neatdot to Frodo. (Tādiem kā Sems varas Gredzens ir ļoti bīstams. Viņa uzticības nedalāmība nozīmētu, ka viņš viss pilnīgi pārietu pie Tumšā Valdnieka.)

Mūsdienās pavisam nedaudziem dzīves ceļojumu ir lemts veikt šādā vientiesībā, dabiskā, nesašķeltā nevainībā, taču Sema dvēseles veselums dod mums ieskatu tajā galējā nevainībā, līdz kurai cilvēks beigās var nonākt arī pilnīgi apzināti, ja viņš vai viņa aiznes Gredzenu līdz galam, kā to izdarīja Frodo. Bet tostarp, pat vissīkākajās lietās mēs varam pamanīt, ka ikreiz, kad savos darbos vai jūtās esam nedalīti, bez slēptiem blakus nolūkiem vai nosacītām reakcijām, tad uz brīdi, lai cik īss tas ari nebūtu, mēs esam neievainojami, brīvi no visām slēptajām briesmām, kuras kā no ārpuses, tā no iekšpuses apdraud dvēseli.

KARALIS UN LĪĶIS

Šis ir indiešu stāsts par karali — labu un augstsirdīgu cilvēku, kas ik dienas sēdēja pieņemšanas istabā, uzklausot lūgumus. Jau desmit gadus, katru dienu, ubags-askēts nāca viņa priekštelpā un ziedoja augli. Tad, nesakot ne vārda, devās prom. Šo savādo, bet nenozīmīgo gadījumu karalis pārdomāja un pasvieda augli savam mantzinim, kas tūlīt pat, durvis neatverot, caur logu to iesvieda mantnīcā un nepievērsa tam vairs uzmanību. Tad kādu dienu pieradinātais pērtiķis izbēga no sieviešu istabām un devās uz priekšnamu. Šoreiz karalis meta augli nevis mantnīcā, bet atdeva pertiķim. Dzīvnieks tajā iekodās, un no augļa izkrita brīnišķīgs dārgakmens. Pārsteigts karalis jautāja: "Kur ir pārējie augļi?" Visi steidzās uz mantnīcu, un tur sapuvušu augļu vidū gulēja vērtīgu dārgakmeņu kaudze. Nākamajā dienā, kad atnāca ubags-askēts, karalis lūdza paskaidrojumu, un ubags pieprasīja savu atalgojumu. Viņš teica, ka vēlētos, lai karalis uzņemas varoņdarbu un ļjalīdz viņam maģiskā pasākumā. Karalis piekrita. Tad ubags sacīja, ka jauna mēness naktī karalim vienam pašam jāatnāk uz pilsētas kapsētu, kur tiek kremēti mirušie un pakārti noziedznieki. Ubaga-askēta vārds bija Bagāts Pacietībā.

Karalis nolika visus dārgakmeņus atpakaļ un, par spīti savām bailēm no baismigajiem spoku un dēmonu trokšņiem, noteiktajā nakts laikā devās uz kapsētu, kur starp bēm ugunskuriem satika ubagu-askētu, kas uz zemes zīmēja maģisku apli. Askēts karalim teica, ka viņa uzdevums ir iet līdz pašai kapsētas malai, noņemt zemē pakārta cilvēka līķi un atnest to viņam. Karalis paklausīja. Viņš atrada pakārto līķi, noņēma to un gatavojās pacelt, kad līķis pēkšņi iesmējās. Karalis saprata, ka līķī ir iemiesojies spoks, un uzrunāja to. Līķis tūlīt pat atgriezās atpakaļ kokā. Karalis atkal to noņēma, šoreiz klusējot, un pacēla uz pleciem. Tad spoks viņu uzrunāja un teica, ka ar stāstu pakavēs laiku ceļojumā. Stāsts bija par jaunas meitenes nolaupīšanu, kas beidzās ar viņas vecāku nāvi, un spoks lika karalim izspriest, kurš bija vainīgs viņu nāvē. Ja viņam ir kāds spriedums par to, tas noteikti jāpasaka, citādi karaļa galva eksplodēs simts sīkos gabaliņos. Karalis zināja — ja viņš mnās, līķis nekavējoties atgriezīsies kokā, bet viņam nebija izvēles, un tā tas arī notika. Karalis atkal gāja atpakaļ, noņēma līķi un devās prom. Atkal spoks stāstīja stāstu un pieprasīja spriedumu un atkal, kad karalis sāka runāt, spoks un līķis lidoja atpakaļ kokā. Šādi tika stāstīti divdesmit četri stāsti, un divdesmit četras reizes karalis deva spriedumu, un līķis atgriezās kokā, un karalis stūrgalvīgi devās atpakaļ un sāka no gala.

Tad sekoja divdesmit piektais stāsts. Šajā stāstā atraitnis un viņa dēls gribēja apprecēt atraitni karalieni un viņas meitu. Bet pārprasta zvēresta dēļ tēvu piespieda precēt meitu un dēlu — atraitni māti. Katram pārim piedzima dēls, un spoks pieprasīja, lai karalis precīzi noteiktu radniecīgās attiecības starp šiem diviem bērniem. Nesot savu līķa nastu, karalis nebija spējīgs to izdarīt: paradoksālās attiecības bija gan viens, gan otrs — bērni abām mātēm un tēviem bija gan tēvoči un brālēni, gan brālēni un tēvoči. Karaļa spriešanas spējas tagad klusēja.

Tad spoks runāja atkal, sakot, ka karalis ir izturējis pārbaudījumu un var dabūt līķi. Spoks atklāja viņam, ka ubags-askēts īstenībā ir pārģērbies ļauns burvis, kas perina karaļa iznīcināšanas plānu: vientiesīgais karalis tikšot pievilts līķa pielūgšanā, kuru ubags nolikšot par elku, ar burvestību piespiežot spoku palikt līķī. Karalim tiktu norādīts, kā pie zemes noliekt galvu, un burvis to nocirstu ar karaļa paša zobenu un kā upuri ziedotu līķim. Tad burvis iegūtu varu pār gani pasauli. Spoks teica karalim, ka ir tikai viens izglābšanās ceļš — uzvarēt viltu ar viltu. Karalim jāpieprasa, lai burvis viņam parāda, kā pareizi noliekties pie zemes un tad ātri jānocērt burvja galva, jo tad godpilnā un pozitīvā veidā viss burvju spēks ieies karalī. Un tā tas notika. Karalis nocirta burvja galvu, izgrieza viņa sirdi un upurēja galvu un sirdi līķa spokam. Tagad valdīja liels prieks. Spoks tika atbrīvots, visi gari un minišās dvēseles bija brīvas no burvja burvību radītajām bailēm. Pats dievība Šiva parādījās savā godībā un pateicās karalim, ka tas atbrīvojis gara spēkus no velnišķīgā askēta. Tā karalis atkal atgriezās savā ikdienas dzīvē. Viņš vairs nebija iepriekšējais vientiesīgais, virspusējais jauneklis, kas pār saviem ļaudīm valdīja laipnīgi, bet bez izpratnes. Karalis tagad kļuva gudrs un drosmīgs valdnieks, kas pazina pats sevi un bija dievu un cilvēku mīlēts.

Kas ir ubags-askēts Bagāts Pacietībā, kas katru dienu nāk pie karaļa ar savām šķietami nevērtīgajām, bet īstenībā ļoti vērtīgajām dāvanām? Viņš ir pretpols karaļa apziņas personībai. Karalis, kas ir bagāts gan materiāli, gan prāta un sirds spējās, kam netrūkst nenieka savā zemapziņā, tāpat kā mēs visi, nes "ubagu", kam nav nevienas lietas, ko pasaule cienītu. Tā ir sevi neiepazītā daļa, kurai karaļa vieglajā un ar patiesi labiem darbiem apkrautajā dzīvē nav nekādas nozīmes. Viņš ir labs karalis, kas, spriezdams tiesu saviem ļaudīm, katni dienu smagi strādā, augstsirdīgs un drosmīgs, atklāts un ar labiem nodomiem. Tomēr katni dienu pie viņa nāca šis ubags, nevis ubagot, bet ziedot viņam paslēptu dāvanu — ļoti vērtīgu dārgakmeni. Bet karalis neēda ubaga augļus. Viņam dāvana šķita nenozīmīga.

Un, lai gan viņš sākumā varbūt brīnījās par šo dīvaino ubaga neatlaidību, skaidri redzams, ka gadu gaitā tas kļuva par tik ierastu nolikumu, ka viņš to nemaz vairs nemanīja. Varam iedomāties, ka pamazām karalis arvien vairāk identificējās ar savu persona—savu lomu pasaulē. Panākumi un viegla dzīve darīja viņu pašapmierinātu, un nemanāmi pieauga viņa aklums pret iekšējo pasauli. Tāpat arī katrs no mums ieslīd nevērībā. Tomēr dienu pēc dienas no zemapziņas tiek piedāvāts "auglis": varbūt kāda nenozīmīga reakcija uz kādu notikumu, kas nav saskaņojams ar ieskatu par to, kas mēs esam vai būsim; un mēs atmetam negribēto domu kā nederīgu; varbūt sapnis vai doma, kas atkārtojas un šķiet pilnīgi bezjēdzīgs; vai vienmēr klātesošas bailes vai ārējie apstākļi, kuri bieži atkārtojas un kurus mēs atvairām ar frāzi: "Man vien tā gadās!" Pat ja šīs lietas ievaino mūsu ieskatu par sevi, mēs tomēr nekad neapstājamies, lai "iekostu" tajās, lai atrastu būtību, un tā arī neatskārstam, ka nicināmais ubags-ēna cenšas atkal un atkal pamodināt mūs tai apslēptai vērtībai, ko nicinām. Tieši tāpēc viņš ir Bagāts Pacietībā.

No mūsu pastāvīgās nevērības arī ubags nepaliek neietekmēts. Stāsta beigās saprotam, ka noraidītais ubags ir negatīvā veidā sakrājis sevī visu enerģiju, ko apzinātā personība ir atraidījusi, un caur to ieguvis "maģisku" spēku. Zemapziņas aspekti, kas tiek dziļāk un dziļāk pastumti lejā, kļūst arvien vairāk un vairāk neatkarīgi, un to spēks pār mums pieaug, — jo mazāk atpazīts, jo nāvējošāks. Šis spēks valda pār mums kā burvība, ko nevar salauzt, izņemot tad, ja ar apziņu nokāpjam līdz vietai, kur mīt spoki un dēmoni. Karaļa arvien lielāka saplūšana ar viņa ārējo varu pārvērš ubagu-ēnu par iznicinošu spēku, kas sāk darboties neatkarīgi no viņa un "perina" viņa bojāeju. Tas ir lielisks arhetipa divdabības piemērs. Arhetips pastāvīgi dāvina jaunu vērtību, jaunu pamošanās iespēju, bet pēc katra noraidījuma tas apziņai izzog enerģiju, līdz kādu dienu mēs tiekam tā satricināti, ka esam "piespiesti" sastapt arhetipa pretninas un varu. Un, ja tad apņemsimies doties ceļojumā uz leju, tad nonāksim tur, kur pretninas ir pārvarētas.

Zīmīgs ir veids, kā karalis atmostas. No pils sieviešu telpām izmūk pērtiķis! Šī dzīvnieka norobežotai teritorijai un emocionalitātei nekad nav bijis ļauts apdraudēt padomes sēžu zālē karaļa uzmanigi un loģiski pieņemtos vīrišķīgos spriedumus. Varam pieņemt, ka tam pamatā nav bijusi īpaši apzināta disciplinētība, bet gan dzīvošana atdalītās sfērās. Agri vai vēlu cilvēkā, kas dzīvo šādā racionālā, vienpusīgā veidā, ielauzīsies pērtiķis — spontāns, instinktīvs impulss — un uz brīdi izjauks apziņas svinīgo darbošanos. Karalis pērtiķi nepadzen — un tas ir lielais pagrieziena brīdis. Varbūt viņu glābj humora izjūta — tā ļoti bieži ir glābēja. Smiedamies viņš pērtiķim pasviež ubaga atnesto augli, ar šo vienu rīcību parādot gan nicinājumu pret ubaga dāvanu, gan varbūt arī pusapzinātu nojautu, ka tikai instinkti var viņu pamodināt. Pērtiķis tūliņ pat iekož auglī, un izkrīt dārgakmens.

Kādu dienu arī mēs varam bezrūpīgi un jautri ļauties kādam impulsam, domādami, ka tas tāds nieks vien ir, un tad varbūt pēkšņi pamanīt, kāda milzīga vērtība ir šai mūsu "es" otrai pusei, ko tik ilgi esam nicinājuši.

Tieši tādā brīdī ir svarīgi saprast, ka it kā nenopietnais atklājums patiesībā ir ļoti nopietna lieta. Mēs nedrīkstam vienkārši sēdēt un priecāties par uzkrāto mantību. Stāstā ir teikts, ka karalis netīkoja pēc materiālām bagātībām, bet tūliņ pat dārgakmeņus atdeva prom. Kad nu viņš reiz ir pamodies — un tādēļ, ka visā savā apziņas vienpusības pūliņu laikā viņš ir bijis patiess un, cik spēdams, darījis labāko, — viņš uzreiz zina, ka paši par sevi dārgakmeņi ir nesvarigi, ka vērtība, ko tie liecina, tagad jānopelna. Viņam jāsamaksā par ubaga dotajām dāvanām. Karalis ubagam jautā, ko viņš vēlas.

Atklājot sava "es" represēto pusi, savtīgs, nepatiess cilvēks vienkārši var atmest apziņā krātās vērtības un tagad šai represētai pusei pakļauties pilnīgi. Tādējādi viņa stāvoklis kļūs ļaunāks nekā iepriekš. Piemēram, puritānisku cilvēku pēkšņi var pārņemt viņa apspiestais jutekliskums, un viņš nevis nokārto attiecības ar savu neizdzīvoto "ēnu", bet identificējas ar to. Ar sensuālistu, kas pārvēršas par puritāni, notiek līdzīgi, ari tad ja pasaule ar gavilēm sveic šķietamo sensuālista "atgriešanos". Vienkārši viena represija ir nomainīta ar otru, un progress nenotiek. Nicināto vērtību vajag pieņemt, neatmetot patiesību, kas bijusi cilvēka iepriekšējā nostājā. Ceļš uz brīvību, uz šo apziņas un zemapziņas vienotību, tāpat kā karalim, daudziem nozīmē ceļojumu uz spoku un dēmonu tumšo valstību, kur sākas ilgie sevis iepazīšanas meklējumi.

Tā nu karalis labprātīgi iet pie mirušajiem. Savā dubultajā lomā ubags ir karalim piedāvājis izpirkšanas iespēju, kas ir saistīta ar iznīcības draudiem. Karalis tiek sūtīts pārnest noziedznieka līķi un šajā nedzīvajā ķermenī atrod spoku. Šis spoks neapšaubāmi ir karaļa paša iekšējā vīzija, kas daudzu gadu bezrūpīgā dzīvošanā izraidīta no apziņas un ieslodzīta līķī. Tā simbolizē vislielāko prestatu karaliskumam — notiesātus un nonāvētus noziedzniekus. Varbūt savā padomes zālē karalis pats bija šo cilvēku notiesājis uz nāvi — taisnīgi, neapšaubāmi saskaņā ar likumiem, bet bez mīlestības vai izpratnes, ka katrs cilvēks ir būtiski saistīts ar citiem — karalis un noziedznieks, bagātais un nabagais, labais un ļaunais.

Taču līķis ir neaprakts. Šķiet, ka zemapziņā "nogalināšanas" simbols (izņemot upurdzīvnieka nonāvēšanu) parasti norāda uz kaut ko dziļi represētu, bet "apbedīšanas" simbols nozīmē, ka pastāv iespēja pārtapt, ka apziņa var pieņemt "mirušo" vērtību. Apbedīšanas rituālu lielā nozīme visām primitīvajām tautām arī rāda uz šo iekšējo patiesību: ja ķermenis paliktu virs zemes, mirušo gars vajātu dzīvos. Mūsu valodā mnājot: represēts komplekss no zemapziņas pārņems savā varā psihi, un tas ir tieši tāpat kā būt neredzama spoka vajātam. Bet apbedīšanas rituāls ir apzināta darbība — ķermeņa atdošana dzīvību nesošai zemei, gara atlaišana pie Radītāja. Mirušās vērtības iekšējā nozīme tiek atbrīvota un kļūst pieejama apziņai. Tagad "senču" mantojums, pagātnes pieredze, derīgie un nederīgie paradumi pieder mums pašiem.

Noziedznieku karali pašā vēl nevar aprakt. Tumšā, nepazīstamā līķa smagums vēl ilgi un pacietīgi jānes, lai sasniegtu pārtapšanas bridi, kad spoks kļūs par garu un līķis savienosies ar auglīgo zemi.

Tieši tas ir karaļa pārbaudījums — viņam jāpieņem ubagaēnas tēlu. Viņam tiek atņemta vara un manta, kā ubagam viņam jāpakļaujas spoka iegribām, jāpieņem askēta disciplīna, un, galvenais, viņam jābūt "bagātam pacietībā", stūrgalvīgi nezaudējot dūšu, atkārtoti piedzīvojot neveiksmi. Šie divdesmit četri stāsti un spriedumi, no kuriem ikviens atklāj kaut ko no viņa paša atgriež atpakaļ, kā jau viņš zina, pie paša sākuma un, šķiet, netuvina uzdevuma veikšanai — nogādāt līķi ubaga burvju aplī, lai tur notiktu pārtapšana.

Zīmīgi, ka par traģēdiju, kas aprakstīta pirmajā stāstā, karalis nevaino nevienu, kas notikumā ir iesaistīts tieši, bet gan šis zemes karali, kurš savas bezapziņas un bezatbildības dēļ tādām lietām aiz savas muguras ir ļāvis notikt. Tā jau pašā sākumā ir skaidra savas vainas un akluma atzīšana — bez šādas atzīšanas ceļojums sevi pašā nav iespējams. Tas nozīmē — atteikties vainot citus: vecākus, veiksmi, likteni — un par situāciju, kurā atrodamies, uzņemties pilnu cilvēcisku atbildību.

Ko nozīmē drauds, ka — ja vien karalis var, viņam jāatbild, lai viņa galvaskauss nesasprāgtu, — un, tiklīdz viņš atbild, viņam jāatgriežas uz sākumu un atkal jāveic iepriekšējais ceļa posms? Atteikties atbildēt, baidoties piedzīvot neveiksmi, atteikties dot labāko cilvēcisko spriedumu, ko kādā konkrētā situācijā spējam, nozīmē noliegt visas mūsu cilvēcības jēgu. Galvaskauss ir apziņas trauks, un, ja mēs neesam gatavi būt patiesi pret savu pašreizējo izpratni par lietām, tad mums nav nekādas iespējas izaugt līdz nākamajai izpratnei. Šo procesu mēs visi pazīstam. Tiklīdz kādā situācijā, konfliktā vai emocionālā satraukumā esam izlauzušies līdz skaidrībai un izšķirīgai rīcībai, rodas jauns apjukums, un jūtam, ka esam atpakaļ, kur sākuši. Mums tiešām šķiet — ja uzņemsimies atbildību par skaidru lēmumu vai nostāju, mēs izraisīsim atgriešanos pie sākuma. Ja vien (tā mēs domājam) mēs nebūtu rīkojušies tik noteikti, šī jaunā problēma nebūtu radusies. Nebūtu — bet mūsu galva būtu sašķēlusies neskaitāmos gabalos! Labi pazīstama situācija, vai ne? Domas un jūtas lidinās uz visām pusēm, griba neskaidra, nekur nav saskaņas vai jēgas apziņas — tāds ir nenovēršamais rezultāts, ja atsakāmies pieņemt lēmumu. Turklāt, ja ciešam klusu, arī spoks klusē, un mēs neapzināti turpinām ceļu, kas novedīs burvja slazdā.

Šie divdesmit četri spriedumi, kuri jādod ar pilnīgu godīgumu, norāda, ka nevaram pārlēkt pāri un tikt aiz jautājumiem par pareizo vai nepareizo ētikā un cilvēcības vērtībās, lai uzreiz nonāktu tur, kur pretrunas apvienotas veselumā. Mēs nedrīkstam atteikties no grūtā ikdienas uzdevuma — lietot katru prāta un sirds spēju, lai nonāktu pie sava personiskā viedokļa; un tomēr— nedrīkstam to sajaukt ar visu patiesību. Karaļa atbildes ir viņa individuālo pūliņu auglis, bet nekādā ziņā nav uzdoto jautājumu galīgais atrisinājums. Ir daudz citu iespējamo atbilžu.

Visu laiku, kamēr notiek nogurdinošā ceļošana turp un atpakaļ, karali no visām pusēm apstāj baismīgi tēli un skan noslēpumaini kliedzieni — tie nāk no demoniem, kas apdzīvo šo tumšo vielu. Cik vienkārši būtu aiz bailēm, ziņkārības vai pat aiz cēlās sajūtas, ka jābūt varonim, novērsties no uzdevuma veikšanas un uzbrukt šiem demoniem un, kā karalim pienākas, iznīcināt tos! Tā mēs bieži tiekam aizvilināti no sava līķa nešanas — ar vārdā nenosauktām bailēm, ar nenozīmīgām "misijām" vai arī kādu cilu kavēkli. Karalis neļaujas novirzīties, veltīdams visu uzmanību savam tiešajam uzdevumam — ieklausīties iekšējā balsī un atbildēt uz tās uzdotajiem jautājumiem. Un tad, kad viņam likās, ka šis atkārtotais ceļojums turpināsies mūžu mūžos, — tiek uzdots jautājums, uz kuru nu nav nekādas cilvēciskas atbildes.

Divdesmit piektajā stāstā bērni ir gan viens, gan otrs. Nekāds domu lielums vai jūtu dziļums nevar dot atbildi, lai raksturotu viņu radniecību. Slāsts vienkārši norāda, ka katrs jēdziens sevī ietver pats savu pretrunu, ka pēdējā instancē visi cilvēku spriedumi izrādās vienpusīgi un neaizsniedz patiesību. Tas rada tādu sajūtu kā dzenbudistu koans, kas, uzdodot neatbildamu jautājumu, varbūt izmisumā dod šoku, kas pārceļ cilvēku pāri prāta kategorijām, pāri jautājumiem par cēloņiem un sekām, līdz augstākās realitātes uzzibsnījumam, ko dzenbudismā sauc satori. Ceļojuma sākumā divdesmit piektais stāsts tāpat būtu licis karalim apklust, bet tad tas būtu bijis sabrukuma un akluma mēmums, nevis austošas apskaidrības iekšējais klusums. Kamēr nav izdarīts viss iepriekšējais darbs, spoks neuzdod divdesmit piekto jautājumu.

Tagad karalis ir gatavs, lai sastaptos ar ubagu-burvi vaigu vaigā, gatavs briesmu pilnajam brīdim, kad vienādi vai otrādi tiks nests upuris. Viņš var pakļauties alkām pēc varas — pēdējam un lielākajam kārdinājumam, kas nāk pār cilvēku, kurš ir izcīnījis pats savu brīvību un gara lielumu. Ja tas tā noliks, karalis zaudēs savu cilvēcību, un alkatīgais dēmons, kas izmanto garīgo spēku ego prasību dēļ, piedāvās to par upuri līķim un spokam. Vai arī — karalis nocirtīs galvu un izraus sirdi pats savam iekšējam burvim, upurēs visu ego alkatību un tā atsvabinās gara spēkus un vienkāršās zemes dzīves vērtības, lai tās varētu savienoties viņa dzīves jaunajā centrā.

Tas ir vēl viens no "pēdējās iespējas" acumirkļiem, kas atkārtojas katrā mītā. Visas pūles un izvēles mazākās lietās nespēj mums aiztaupīt šos acumirkļus, taču tādēļ, ka esam ilgi un uzticīgi šīm lietām nodevušies, mēs spējam sadzirdēt "spoku", kad tas dara mūs redzīgus pret burvja viltībām. Būdams bez viltus, ceļojuma sākumā karalis būtu atteicies šo brīdinājumu uzklausīt. Viņš būtu kļuvis par viegli gūstamu laupījumu, jo ir ļoti grūti redzēt cauri varaskāres maskām, atšķirt "melno maģiju" no patiesa upura un pārtapšanas iespējām. Bet tagad karaļa acis ir atvērtas, viņu vairs nespēj apmānīt burvja pievilcīgā askēta āriene, un tāpēc izšķirīgajā brīdī tieši burvis kļūst akls un noliec galvu savai bojāejai.

Tagad parādās dievība Šiva, kurā ir savienota radīšana un iznīcība, un uz brīdi karaļa skats aptver kā vienotu veselumu debesis un zemi. Viņš atgriežas savā karaļvalstī pie sava iepriekšējā uzdevuma, un varam iedomāties, cik šī atgriešanās ir sāpīga. To ir aprakstījis Jungs, kad viņš bija izstāstījis savu lielo vīziju par Debess un Zemes salaulāšanu. Ja skatās no ārpuses, nekas nav mainījies — karalis valda un spriež tiesu tāpat kā līdz šim. Un tomēr — mainījies ir pilnīgi viss, jo viņa dzīve turpinās no jauna veseluma un gudrības centra.

ŪDENS SIMBOLS BĪBELĒ

Ј>ībele sākas un beidzas ar ūdens tēliem.

Sākumā: "Bet zeme bija neiztaisīta un tukša un tumsa bija pār dziļumiem, un Dieva Gars lidinājās pār ūdeņiem. "(lMoz.l:2) Un beigās Atklāsmes grāmatā pēdējie teikumi (tiem vēl seko iss epilogs): "Un gars un līgava saka: "Nāc!" Un, kas to dzird, lai saka: "Nāc!"Kam slāpst, lai nāk; kas grib, lai ņem dzīvības ūdeni bez maksas."(Jņ.atkl.22:17) No bezveida pirmsākumiem līdz pat pēdējai Svētās Laulības vīzijai bez ūdens dzīvība nav iedomājama.

Ikvienam zināms, ka visu dzīvo šūnu sākums ir bijis okeānā — ka ūdeņi ir lielā dzīvības māte un ka garais ceļš uz apziņas rašanos ir meklējams dzelmē, bet neviena no zinātnes valodām nespēj izskaidrot šīs apziņas rītausmas "kāpēc". Tāpēc jāpievēršas mītu un simbolu valodai. 1. Mozus grāmatā, tāpat kā daudzos citos izcelsmes mītos, radīšanu uzsāk Dieva Gara kustība. Kaut kas ienāk ūdeņu klēpī, un, lūk, ir dzīvība. Šķiet, ka Dievs vispirms visus pretstatus, kas līdz šim veselumā un pilnībā pastāvēja Viņā pašā, atšķir ar to dalīšanu. Tāpēc arī turpmāk nevienā līmenī jauna dzīvība nevar tapt bez pretstatu savienošanas radīšanas aktā.

Pretstatu pāri tagad vairojas. Top gaisma, "un Dievs atšķīra gaismu no tumsas". Tad seko vēl viena atdalīšana: radījis izplatījumu, Dievs šķīra "ūdeņus, kas bija zem izplatījuma, no ūdeņiem virs izplatījuma". (l.Moz. 1:3-7) No ūdeņiem, kas atradās zem debesu izplatijuma, Viņš veidoja sauszemi, kuru Viņš nosauca par Zemi. Iespējams, ka jau pašā sākumā tas ir mājiens, ka ūdens simbols norāda ne tikai uz visas dzīvības zemapziņas izcelsmi no visdziļākajām dzelmēm, bet arī uz augstākās apziņas vīziju."dzīvo ūdeni", par kuru runā Kristus, un "dzīvības ūdeni" Atklāsmes grāmatas beigās. Tādējādi nonākam pie atziņas, ka augša ir kā apakša, beigas ir sākums un dzīve ir aplis, nevis taisna līnija.

Pastāv uzskats, ka radīšanas mīts izskaidro lietus rašanos no debesīm, taču tas neatceļ šo tēlu simbolisko patiesību psihes līmenī. Zinātnes skaidrojums, kā cirkulārā procesā lietus nolīst un pēc tam ūdens no zemes kondensējas un paceļas, ir arī cilvēka iekšējās patiesības attēls. Fiziskās pasaules zinātniskajā skaidrošanā mēs patiesi esam sasnieguši ļoti daudz, taču šai vienpusīgajai prāta attīstībai ļaujam nomākt un padarīt mazvērtīgu ieskatu psihes patiesībās. Tāpēc mums jāiet atpakaļ, lai mācītos no tā, kas šķiet primitīvs, — cilvēku intuitīvās gudrības.

Radīšanas mīts stāsta par visas zemes dzīvības tiekšanos augt augšup. Augšai un apakšai jābūt rūpīgi diferencētām un piedzīvotām kā atšķirtām, pirms varam atklāt, ka ūdeņi virs izplatījuma ir kā ūdeņi zem izplatījuma. Visā Bībelē visos tās attīstības līmeņos ir stāsti, kuros uzsvērta ūdens simboliskā nozīme. Fiziski mēs nevaram dzīvot bez ūdens; garīgi un intelektuāli mēs novīstām un mirstam, nesaņemot zemapziņas ūdeņus, kas ir gan virs, gan zem mums. Mūsu laikmetā ir raksturīgi iztēloties, ka varam izsaukt gara un intelekta uguni, ignorējot un nenovērtējot ūdeni un zemi — pasīvās, barojošās sievišķās vērtības — dziļumu, gudrību un mistēriju. Ūdens bez uguns mūs noslīcina; uguns bez ūdens mūs sadedzina pelnos.

Apskatīsim trīs lielus Bībeles stāstus par ūdeni: Noa un plūdi, Jona un valzivs un Jēzus kristīšana. Plūdu tēma parādās visos pasaules mītos un noteikti ataino kādu lielu vispasaules katastrofu. Taču tas nebūt nemazina šī stāsta iekšējo nozīmi. Gandrīz visiem cilvēkiem dzīvē ir brīži, kad ūdeņi ceļas un draud pārņemt visu, kas ar grūtībām sasniegts. Mītos plūdi parādās tad, kad cilvēce no savas attīstības sākumiem jau pavirzījusies kādu gabalu uz priekšu; Dievs kļuvis dusmīgs, ka Viņa radīšanas mērķis ir pilnīgi pārprasts, un nolemj vienā rāvienā noslaucīt no zemes visus cilvēku niecīgos, egoistiskos sasniegumus, lai caur Noa — vienīgo taisno cilvēku, kurš atceras Dievu, visu varētu sākt no jauna.

Varbūt šī jaunā iespēja vienreiz mūžā tiek dota tādam cilvēkam, kas ir sapinies neīstās vērtībās, sekodams mantai, panākumiem vai jebkura veida varaskārei, un tomēr vēl nes sevī kādu "Noa" — mazu, nepamanītu aspektu no sevis paša, kas varbūt apzinās savas dzīves virziena un vērtību veltlgumu un tukšumu. Šī iespēja parasti nāk kā kāda ārēja nelaime — finansiāls sabrukums, nopietna slimība, mīļa cilvēka zaudēšana utt. Tad liekas, ka dzīve zaudējusi jēgu; ir it kā pārtrūkusi dzīves atspere. Tad vairs neatliek nekas cits kā būvēt šķirstu mazajam ticības kodolam — ticībai tam, kas ir lielāks par individuālajām nelaimēm — un ļauties, lai "Noa" mūsos peld pāri nelaimes un izmisuma viļņiem, līdz tie lēnām sāk noplakt. Tad parādās sauszeme, un, kad pagātne tādējādi ir iztīrīta, mēs varam sākt celt dzīvi atkal no jauna. Šķirstā ir vieta arī "instinktiem"; tie nemirst, jo "Noa" nevarētu dzīvot, ja viņam pietrūktu šī vienkāršā instinktu spēka.

Stāsts par Jonu un valzivi arī attiecas uz brīžiem, kad ūdeņi mūs aprij, — bet citā veidā. Šoreiz tas nav gadījums, kad šķirstā meklējam glābiņu no plūdiem, liet pieņemam apzinīgu lēmumu mesties iekšā tumšajā jūrā. Mēs pat varētu būt pasargāti no plūdiem, ja spētu šādu apzinīgu lēmumu pieņemt. Jona bēga no Dieva balss: viņš bija nepaklausīgs, tieši tāpat kā cilvēce pirms plūdiem bija bijusi nepaklausīga savai individuālajai patiesībai. Jonam tas nozīmēja plūdu draudus ne tikai sev, bet visiem līdzbraucējiem, kas atradās uz kuģa. liet pienāca izšķiršanās brīdis. Viņš brīvprātīgi izšķīrās dot vajadzīgo samaksu, lai izglābtu līdzbraucējus. Meklējot vainīgo, lai to pārsviestu pār kuģa malu, kuģinieki cerēja panākt mieni, noliedzot savu "ēnas pusi" un projicējot savu vainu uz citiem, kas visai bieži daudziem ir vienīgais saredzamais risinājums. liet Jonam tas bija liktenīgs lēmums, ar kuru viņš uzņēmās atbildību par tumsu sevī un tādējādi izglāba pārējos un sevi pašu. Viņš devās sastapt dziļo zemapziņu, gatavs mirt, ja tas nepieciešams. Jonu norija "lielā māte" valzivs. Šajā gadījumā viņš atrada "šķirstu" jūras dzelmē, kas vienlaikus ir arī mātes klēpis, un no šejienes (pēc simboliskajām trīs dienām un naktīm) atkal nonāca uz cietzemes, kur viņš piedzima no jauna, jaunai dzīvei, brīvai paklausībai Dieva balsij.

Šī ir nakts jūras brauciena bibliskā versija, kas atkārtojas mītos visā pasaulē un visos cilvēces apziņas attīstības līmeņos, kas tikpat bieži kā senajos stāstos parādās arī šodienas cilvēku sapņos. Ikvienam, kurš vēlas atmest bērnišķīgu attieksmi un tiecas sasniegt savu individuālo briedumu, ir jāiet šis ceļš, tā vai citādi labprātīgi nokāpjot lejā, lai valzivs vēderā sastaptu tumsu, tādējādi atklājot, ka savā laikā šis lielās mātes klēpis ļaus piedzimt jaunai personībai. Pārāk bieži cilvēki turas pie pieņēmuma, ka otrreizējo atdzimšanu var panākt ar pastāvīgu tiekšanos augšup, neņemot vērā ūdeņus, bet saucot tikai pēc uguns no debesim. Lai piedzimtu no jauna no Gara, arvien ir vajadzīgs klēpis — ne uzkāpšana debesīs, bet piedzimšana. Garam un ūdenim jāsatiekas, tāpat kā tas bija pašā sākumā, pirms Dievs var teikt: "Lai top gaisma."

Jūras brauciens naklī parasti tiek dots tiem cilvēkiem, kas to apzināti vēlas piedzīvot. Pirmoreiz to piedzīvojam kā lielāko pārtapšanas pārdzīvojumu, bet pēc tam mums, vienā vai otrā veidā, šī nokāpšana dzelmē jāatkārto atkal un atkal, jo katrai kāpšanai uz augšu ir nepieciešama nokāpšana lejā. Tieša ceļa uz debesim nav. Bet atklāsmi piedzīvojam, kad uguns deg ūdeņos. Vienā Jonas mīta versijā valzivs vēderā kuģinieki aizdedzina ugunskuru! Tas ir skaists simbols tam, cik nepieciešami ir ienest apziņas gaismu un sirds siltumu katrā saskarsmē ar zemapziņas tumsu.

Jaunās Derības daudz izvērstākā stāstā par šo īstenību atgriešanās pie ūdeņiem vairs nav aprakstīta burtiski kā ārējs notikums, bet gan kā cilvēka iekšējās dzīves simbols. (Primitīvajam cilvēkam ārējais un iekšējais nav divas atšķirīgas īstenības, bet viena.) Jānis Kristītājs sludināja atgriešanos un atjaunošanos un ieviesa simbolisko ūdeni iegremdēšanās rituālu, lai apstiprinātu savu mācību. Tomēr šeit uzsvars pilnībā likts uz šķīstīšanos, uz ūdens spēju mazgāt, līdz Jēzus kristīšana atklāja šīs mistērijas patiesību. Kad Jēzus nokāpa ūdenī, Svētais Gars nolaidās uz Viņu; šajā atklāsmes brīdī ūdens un uguns kļuva par vienu, un Viņā varēja redzēt kā Dieva Dēlu, tā arī Cilvēka Dēlu.

Šo simbolismu Baznīca ir saglabājusi kristības rituālā. Iegremdēšana ūdenī nenotiek tikai pestīšanas nolūkos, vēl mazāk tā ir vienkārša grēku nomazgāšana. Šeit sastopas uguns un ūdens, apziņa un zemapziņa, gars un matērija, Dievs un cilvēks. Kristāmtrauka ūdens tiek svētīts Lieldienu Sestdienā, trīs reizes iegremdējot kristāmtraukā aizdegtu sveci un priesterim trīs reizes elpojot pār ūdeni. No dabas vien katrs bērns piedzimst kā "cilvēka dēls". Mazu bērnu kristīšana norāda, ka katrā cilvēkā tūlīt tiek saskatīta iespēja panākt savu personīgo veselumu, t.i., savā būtībā būt ne tikai "cilvēka dēlam", bet ari "Dieva dēlam". Katrs pie tā nonāk savā laikā, tad, kad ir gatavs ar panākto apziņas pilnību atgriezties visu sākumu ūdeņos un tādējādi atdzimt "caur Garu".

Ar to pašu pamatsaturu — zemapziņas ūdeņu dziedinošais un pārveidojošais mātes spēks — ir arī citi mazāk izvērsti Bībeles stāsti. Piemēram, Vecajā Derībā ir stāsts par Naāmanu, bagātu un ietekmīgu sīrieti, kurš slimoja ar lepru un gāja pie pravieša F.līsas, lai viņš to dziedinātu. Pravietis lika viņam iegremdēties Jardānas upē. Par šādu pazemojošu prasību sīrietis bija pārskaities, taču tad, kad piekrita šo "nieka lietu" izdarīt, viņš tika dziedināts. Arī mums tā šķiet "nieka lieta", kas nav pūļu vērta, kad, piemēram, psihoanalīzē jāpievēršas kādam zemapziņas tēlam, — jāuzzīmē kāda bērnišķīga bildīte utt. Mūsu lepnais un racionālais prāts mežonīgi pretojas. Mēs gribam kādu iespaidīgu dziedināšanas veidu. Domājam, ka nepietiek tikai nokāpt ūdenī. Taču šī vienkāršā piekāpšanās ir apziņas gaismas ienešana tumšo ūdeņu dzelmē.

Jaunajā Derība Kristus, pēc tam, kad bija ieziedis aklā vīra acis ar siekalām — ar ūdeni no Viņa paša mutes, sajauktu ar zemi, sūta viņu mazgaties Ziloāmas dīķī. Stāstā par Betezdas dīķi atkal sastopamies ar dziedinošā ūdens tēlu, kuram uzelpo Gars, lai tas kļūtu par pārveidojošu spēku. Šajā reizē Kristus it kā uzsver, ka atgriešanās pie ūdens ir iekšējs, nevis ārējs process. Viņš tūlīt dziedina nevarīgo vīru, kurš guļ un gaida kādu, kas ieceltu ūdenī tad, kad eņģelis, Gars nāk to "kustināt". Gadiem ilgi šis vīrs bija mēģinājis nokļūt līdz ūdenim, taču nekad nebija pieticis spēka. Viņa pūliņi, viņa pacietība šai gadījumā ir pati svarīgākā lieta, un dziedināšana notiek.

Katrā no šiem stāstiem fiziska vaina attēlo psihes traucējumu. Naāmans, bagātais vīrs, kurš nicināja nabadzību un netīrību, tika sodīts ar lepras nešķīstību, kas cilvēku padarīja neaizskaramu, negatīvā veidā nošķīra viņu no citiem, tāpat kā viņa lepnums bija licis nošķirties aiz augstprātības. Viņš tika dziedināts caur pakļaušanos pieticīgai, vienkāršai lietai. Kopš dzimšanas aklais vīrs simbolizē cilvēku, kurš, visu dzīvi nesot cilvēces kolektīvo aklumu nastu, neko nav zinājis par individuālajām vērtībām, būdams pilnībā atkarīgs no apkārtējās vides, bet kurš, tā nojaušam, ir lēni pieņēmies drosmē un īstumā un tagad ir gatavs satikt Kristu un piedzīvot pēkšņo atraisīšanos, ko var dot atgriešanās pie ūdeņiem. Par to liecina viņa tālākā uzvedība — atteikšanās melot, kad farizeji viņam draud. Slimais vīrs pie dīķa ir vājuma upuris, un viņa stāstā ir solījums, ka pat tie, kuri nerod sevī spēku nokāpt ūdenī apzināti, var sasniegt pārveidošanos caur pastāvību un pacietību ilgās ciešanās.

Vēl spēcīgāk nekā šie stāsti Bībelē aizkustina dzeja par ūdeni. Israēlas zeme, īpaši Jūdeja, deviņus mēnešus gadā ir sausa un izkaltusi, un ūdens israēliešiem ir īpašs dzīvības devējs simbols. "Tad klibais lēkās kā briedis, un mēmo mēles gavilēs, jo ūdens izverd tuksnesī un strauti izkaltušajā klajumā. Un kvēlošā smilts taps par ezeru, un izkaltušā zeme par ūdens avotu. "(Jes.35:6-7) "Klajums līksmos un ziedēs kā pukti lauks!"(Jes.ļSA) — gan ārēji, gan arī iekšēji. "Bet svētīgs ir, kas paļaujas uz to Kungu un kura cerība ir tas Kungs! Tas ir kā koks, kas stādīts pie ūdens un kas rieš savas saknes jo tuvu upei, tas nebīstas karstuma, tā lapas paliek zaļas. Arī sausā gadā tas nebīstas, tas nemitīgi nes savus augļus. "(Jer. 17:7-&>Mums nav jābīstas no sausuma un tukšuma periodiem, ne arī no kaltējošās kolektīvo aizspriedumu svelmes, ja vien mūsu saknes sniedzas ūdeņos, kas ir zem zemes.

Pie Jēkaba akas Samārijā Jēzus satika sievieti un lūdza viņai no tās pasmelt ūdeni, kas ir senais sievietes uzdevums. Jēzus sacīja: "Bet, kas dzers no tā ūdens, ko es tam došu, tam ne mūžam vairs neslāps, bet ūdens, ko es tam došu, kļūs viņā par ūdens avotu, kas verd mūžīgai dzīvei." (fņ.4:14) Visi zemes ūdeņi vienmēr tek lejup — lejup uz upēm, lejup uz ezeriem, lejā, lai saplūstu jūru plašumos, kur viss var noslīkt. Bet visas liesmas pasaulē tiecas augšup, aprij visu, kam tās pieskaras, un izzūd gaisā. Ūdens un uguns iznīcina viena otru. Bet, kad "dzīvais ūdens" izverd augšup un kad Gara liesmas nolaižas, lai satiktos ar lo, tad "Gars un līgava saka: "Nāc!"" un mēs, kas esam izslāpuši, varam brīvi dzert dzīvības ūdeņus.

STĀSTS PAR JĒKABU

^^irmajā Mozus grāmatā tēma par divu brāļu ienaidu sākas ar stāstu par Kainu un Ābelu, turpinās stāstā par īzāku un Ismaēlu un kulminē daudz komplicētākajā stāstā par Jēkabu un Ēzavu. Ar grēkā krišanu un zināšanām par labo un ļauno iezīmējas neizbēgama plaisa starp cilvēku un cilvēku; starp ego un cilvēka "iekšējo ēnu". Jēkaba dzīvesstāsts ir pagrieziens Vecās Derības stāstos par cīņu ar tumšo brāli, kurš katram cilvēkam jāsatiek garajā ceļā uz senās plaisas izlīdzināšanu.

Ābels pirmais sper soļus šai virzienā, apzinoties, ka ziedojums Dievam ietver sevī asins upuri, kas mūsu valodā nozīmē — ceļā uz dievišķo jāmirst mūsu vecajai attieksmei. Un tas maksā ne mazāk kā mūsu pašu dzīvības asinis un nevis ko tādu, kas nav vajadzīgs. Citādi jau Kains nogalinātu Ābelu tikai aiz skaudības. Cik bieži mēs paši paliekam Kaina līmenī, cenšoties katra jauna ceļa atplaiksnījumu uzreiz aizslauctt? Nākošais brāļu konflikts Bībelē tiek risināts, padzenot Ismaēlu, verdzenes dēlu, lai Izāks, brīvās sievietes dēls, varētu nest apziņas un civilizācijas lāpu tālāk un viņu netraucētu mežonīgais, regresīvais brālis, kas pretojas brīvai attīstībai. Mūsu apziņas bērnībā šī nošķiršana ir nepieciešama, bet, tuvojoties briedumam, tai nevajadzētu ieilgt. Pat ja nepieņemamās, regreslvās tieksmes tiek pilnibā no redzesloka un prāta izslēgtas, tas tomēr nenozīmē, ka to vairs nav. Mēs vai nu "izgāžam" tās uz savām sievām, vīriem, bērniem un draugiem, vai arī tās galu galā aprij mūs pašus. Bībelē redzam, kā Izāks nodod tālāk šo konfliktu un arī pats cieš, topot akls.

Jēkabs un Ēzavs ir dvīņi un atbilstoši leģendai jau pirms dzimšanas sāk cīņu savas mātes — Rebekas miesās. Ēzavs parādās pirmais, un viņam cieši pa pēdām seko Jēkabs, ieķēries brāļa papēdī. Ēzavs no dzimšanas ir sarkanu ādu un sarkaniem matiem. īstenībā viņš ar matiem ir apaudzis viscaur. Vēlākos laikos viņu pazīstam kā Ēdomu — sarkano, un ar sarkano krāsu bieži tiek asociēts ļaunums. Sets, ēģiptiešu dieva Ozīrisa brālis un ienaidnieks, arī ir sarkans, un pēc tradīcijas ari Mefistofelis ģērbjas sarkanā. Sarkanā ir impulsīvās, emocionālās, instinktīvās dabas krāsa: ja sarkanā krāsa valda, tā var aprīt visu, kas cilvēku dara civilizētu, un ievest to ļaunumā. No otras puses, ja šo "sarkano dabu" apspiež un noliedz, personība kļūst nedzīva un neīsta un beigu beigās nonāk vēl spēcīgākā atkarībā no ugunīgā spēka. Stāsts par Jēkabu dod būtisku ieskatu par ceļu, kas katram cilvēkam jāiet, lai viņš vai viņa neiekristu ne "sarkanā" rokās, ne arī otrā galējībā — no savas apziņas padzenot visu instinktīvo gudrību.

Ēzavs ir matains un sarkans, viltīgs mednieks, pilns raupja spēka. Jēkabs ir maigs, ar baltu ādu, "telšu" iemītnieks, savas mātes mīlulis, viltīgs prātā, l>et ne sevišķi spēcīgu ķermeni, jūtīgs, pat bailīgs un, kā varam iztēloties, skaistuma mīlētājs, spējīgs saklausīt iekšējo balsi, pret kuru viņa brāļa auss ir kurla. Pirmais, kas stāstā par Jēkabu atzīmēts, ir viltība, ko viņš izdomā, lai piespiestu Ēzavu viņam atdot savas pirmdzimtā tiesības. Viņš zina, ka brālis ir aprobežots un rijīgs, nespējīgs pretoties mirkļa iegribām un saprast lietu īsto vērtību. Tāpēc Jēkabs sagatavo sarkanu viru un piedāvā to Ēzavam tajā brīdī, kad viņš pēc dienas medībām ir ļoti izsalcis. Uzsvars uz vārdu "sarkano" norāda uz stāsta simbolisko saturu. Ēzavam tiek piedāvāts ēdiens, kas baros viņa jau tā dominējošo īpašību — iegribu. Izsalkums pēc šī ēdiena ir tik liels, ka, lai to apmierinātu, viņš uzreiz šķiras no savām pirmdzimtā tiesībām. Tas nozīmē, ka viņš noniecina savas pirmdzimtā tiesības, kas ciltī tālaika kultūrā dod ne tikai materiālo pārākumu, bet arī garīgā vadītāja lomu. Pirmdzimtā tiesības norāda uz brīvās gribas cēlumu un spēju iegūt pašapziņu. Katru reizi, kad, sekojot acumirkļa bailēm vai iegribām, izpārdodam savas būtiskās vērtības, mēs atsakāmies no brīvības, no pirmdzimtā tiesībām un tādējādi kļūstam par "verdzenes bērnu", kuru vismaz tajā brīdī vada "iekšējais sarkanais". Viegli saprast, kādēļ māte — Rebeka intuitīvi zina, ka Ēzavs nekad nedrīkst saņemt svētību.

Lasot stāstu par Jēkabu, lielākā daļa cilvēku apmulst, jo jūt, ka, spriežot pēc mūsu standartiem, viss noliek nepareizi. Kādēļ Jēkabs, kurš visu laiku rīkojas visnosodāmākajā veidā — vispirms apmānot un krāpjot brāli, pēc tam tēvu, tad savu mātes brāli, beigu beigās saņem visas balvas? Lai uz šo jautājumu atbildētu, jāielūkojas dziļāk vārda "svētība" nozīmē. Pirmdzimtā tiesības iekļāva sevī vadību un varu, bet vecā tēva svētība, dota Dieva tautā izraudzītajam dēlam, bija daudz kas vairāk. Tā nozīmēja dot tālāk gaismu, t.i., dzirksti, kas cilvēkā paver spēju sadzirdēt Dieva balsi un dievišķo sevī. Tagad, tāpat kā tolaik, svētības būtība nav mainījusies. Patiesa svētība pāriet no viena cilvēka uz otru, ja kāds ir kļuvis par svētības avotu (protams, nekad to nevar dot caur ego vai personīgo spēku). Svētība var nākt arī kolektīvi caur kādu patiesu rituālu. Jebkurā gadījumā tās efektivitāte ir atkarīga no saņēmēja uzņemtspējām.

Tajos laikos tēva svētības dāvāšana dēlam bija rituāls akts. Jau iepriekš minējām, ka bez bagātības un varas tā piešķīra dēlam lielu garīgu atbildību, jo Jahve saninājās tieši ar svētības saņēmēju.

Vēlākajos laikos svētību mantoja svaidītais ķēniņš no svaidītā ķēniņa, pravietis no pravieša. Stāsts par Ēlijas uzņemšanu debesīs apraksta milzīgo rūpību, ar kādu jāraugās, lai svētību nesaņemtu nepareizais cilvēks. Elīsam tika teikts, ka viņš saņems divkāršu Elijas gara spēku tikai tad, ja viņš būs klāt un pats savām acīm redzēs vecā vīra aiziešanu. Ēlija centās aiziet viens, un tikai ar pastāvīgu modrību (mums ikdienā tik grūti uzturamu) Elīsa spēja būt nomodā, lai šo brīnumu piedzīvotu.

Varam iztēloties, kas būtu noticis, ja svētību saņemtu Ēzavs. Attiecībā uz ārējām lietām Ēzavs bija vairāk spējīgs, patiešām, daudz tiešāks un fiziski drosmīgāks nekā brālis, bet svētība, kas dod spēju "redzēt vīzijas un sapņot sapņus", viņam noteikti sagādātu gan personīgu, gan kolektīvu nelaimi. Ja "sarkanais" sāk iejaukties garīgās lietās, cilvēks krīt par upuri maģiskām izdarībām. Ēzavs droši vien mestos vajāt burvjus un raganas, tāpat kā Sauls, kurš, lai gan bija saņēmis svētību, kļuva tai nepaklausīgs. Šajā stāstā Ēzavs dzīvoja savu īsto dzīvi. Ārēji viņš bija tikpat veiksmīgs kā Jēkabs, vienkārši paliekot tāds, kāds viņš ir, — mednieks, raupjš cilvēks, taču saskaņā ar savu dabu. Svētība viņu iznīcinātu, darītu tumšu un ļaunu. Tāpat notiek ar "sarkano" mūsu zemapziņā. Ja barojam to ar "sarkano virumu", viņa paša barību, ja atļaujam tam dzīvot zemei piederošo dzīvi, tas mūs nepārņems un neiznīcinās. Bet, ja savu "sarkano dabu" noliegsim, mēģināsim padarīt to par kaut ko garīgu, tādējādi aizdzenot to prom, tā sāks nodarboties ar "maģiju", un mēs tiksim no tās apmāti, vai nu to manīsim, vai ne. Tai jābūt tur, kur varam to visu laiku paturēt acu priekšā un sastapt, lai tās iespaidu uz mūsu dzīvi varētu vai nu pieņemt, vai noraidīt.

Jēkaba gadījumā sākumā netiek dots norādījums par viņa piemērotību svētības saņemšanai — izņemot mājienu par viņa spējām pareizi novērtēt brāļa vērtibu greizo izpratni notikumā ar viru. Kad māte ierosina piekrāpt īzāku, Jēkabs ir bikls un negribīgs. Rebeka ir sieviete, kura kādas svarīgas lietas dēļ apzināti uzņemas milzīgo risku un lielāko vainas daļu un tādējādi neizbēgami pakļauj sevi briesmām zaudēt visu, kas viņai ir īpaši dārgs. Uz spēles ir likta Dieva tautas nākotne. Rebeka ir pilnīgi pārliecināta, ka svētība ir jānes Jēkabam, jūtīgajam, augsti inteliģentajam, intuitīvajam dēlam, nevis jutekliskajam, zemišķajam Ēzavam. Protams, arī viņas gluži personīgā vēlēšanās ir, — lai vara tiktu viņas mīļotajam dēlam. Kura sieviete gan to nevēlas?

Neņemot to vērā, ticam, ka Rebeka apzināti kalpo lielākam mērķim. "Lai vaina krīt uz mani, "viņa saka, pilnīgā vientulībā uzņemdamās vainu uz sevi, jo fzāks taču ir akls. Protams, arī šim aklumam ir simboliska nozīme. īzāks ir akls, jo, lai arī viņš saprot, ka Ēzavs nevar svētību nest, tomēr viņam pietrūkst drosmes Ēzavam to nedot. Kā jau iepriekš minējām, iespējams tas bija tādēļ, ka kopš bērnības īzāks bija nošķirts no brāļa Ismaēla. Izvairījies pats no sava konflikta risināšanas, īzāks nespēj nest smago upuri, atņemot svētību Ēzavam. Stāstā ir acīm redzams, ka viņš varēja ļoti viegli uzminēt, ka liek krāpts, bet viņš sev iestāstīja nepievērst uzmanību pazīstamajai Jēkaba balsij. Tāpat, ēdot Jēkaba pasniegto ēdienu, īzāks nevarēja nemanīt, ka tā ir teļa — mājdzīvnieka gaļa, nevis medījums, ko viņš Ēzavam tika pasūtījis. Viņš paliek guļam un ļauj Rebekai par krāpšanu uzņemties visas sāpes un vainu. Ir svarīgi ievērot, ka arī pēc visa tā īzāks neizrāda pat dusmas, it kā sirdī jau būtu tam piekritis.

Šeit sastopam neparasto, bet arvien atkārtoto tēmu, ka svētību saņem nevis "labiņais", paklausīgais cilvēks, bet grēcinieks: Jēkabs, Dāvids, pazudušais dēls, Pāvils (minam tikai dažus). Tas, protams, nenozīmē, ka grēcinieks, kas paliek savos grēkos, jebkad var nest svētību, t.i., viņam noteikti jābūt spējīgam atsvabināties no vispārpieņemtajiem uzskatiem, ja tie aizskar jautājumu par visbūtiskākajām vērtībām, rēķinoties, ka būs labprātīgi jāuzņemas vaina (kas vienmēr paliek neatkarīgi no rīcības iemesla) un samaksa, un ciešanas, ko tā nesīs.

Stāstā par pazudušo dēlu priekšroka tiek dota grēciniekam, jo viņam ir bijusi drosme aiziet no drošās ģimenes shēmas. Uz kādu laiku viņš ir pat pilnīgi padevies "sarkanā" varai. Pirms svētība tiek saņemta, jāpiedzīvo neizbēgamās ciešanas un nožēla. Šajā agrīnajā stāstā par Jēkabu svētība nāk vispirms, lai gan daudzo gadu samaksa ir jau iepriekš ierakstīta tajā. Svētību saņem tikai tie, kuri apzināti vai varbūt sākumā neapzināti piekrīt šādai samaksai. Šī doma pilnīgi atšķiras no bīstamā pieņēmuma, ka mērķis attaisno līdzekļus. Tie, kas pieņem šādu pieeju, ir tieši tie, kas no maksājuma atsakās. Pārkāpjot likumu, viņi nejūtas vainīgi, jo maldina sevi ar domu, ka viņu iemesli visu attaisno. Viņi pieder pie tiem nolādētajiem, par kuriem apokrifa tekstā Kristus saka: "Ja tu zini, ko dari, tad esi svētīts, bet, ja tu nezini, ko dari, tad esi nolādēts." Ir ārkārtīgi grūti paliesi zināt, ko mēs īsti darām, un tāpēc lielākajai daļai no mums savā vājumā jākrit zem "sarkanā" varas un tad atkal jātiek atmodinātiem.

Jautājums nav par to, vai Jēkabs ir "labs " cilvēks un svētību pelnījis, bet vai viņam ir spēja sadzirdēt Dieva balsi, drosme un padevība riskēt ar reputāciju, drošību, pat zināmu godīgumu, lai pieņemtu savu uzdevumu. Lai cik nepievilcīgs šķiet Jēkaba raksturs, redzam, ka viņam neapšaubāmi piemita šī nodošanās. Un, kas attiecas uz Jēkabu, ir attiecināms ari uz mums.

Tātad Rebeka un Jēkabs grēkoja. Svētība tika dota un saņemta, un viņu grēks nekļuva mazāks tāpēc, ka tas bija garīgs uzdevums. Tagad seko samaksa. Rebeka maksā tūlīt: visa viņas dzīve tika dzīvota, ilgojoties pēc Jēkaba, jo viņa to nekad vairs neredzēs. Šāda samaksa ir raksturīga sievietēm — brīvi izvēlēta šķiršanās no mīļotā dēla. Jēkabs maksā, kā to vēlāk redzēsim, visas savas garās dzīves notikumos.

Pirmās sekas Jēkabam ir piespiedu šķiršanās no mātes un nostāšanās pašam uz savām kājām. Līdz šim viņš ir dzīvojis viņas paspārnē, aizsargāts, un tāpēc viņai pakļauts. Svētības iegūšanas plānu izstrādā Rebeka; viņš nedara neko citu kā negribīgi dod piekrišanu. Lai gan Jēkaba bailes spieda Rebeku sacīt: "Tavs lāsts lai tad nākpār mani"(lMoz.27:13), tomēr viņš bija piekritis un tāpēc pieņēma visu, kas pēc tam notika. īzāks nekādu lāstu nav izteicis, tomēr nenovēršamā atmaksa ir neizbēgama.

Rebeka, zinādama, ka dusmas Ēzavu var novest līdz slepkavībai, tūlīt sūta Jēkabu projām, cerot, ka tas nebūs uz ilgu laiku. Viņa zina, ka Ēzava emocijas ir nevaldāmas, taču ātri pāriet un viegli aizmirstas. Virspusēji viņa sev iestāsta, kā tas arī ar mums mēdz būt, ka samaksa varbūt nebūs tik augsta, lai gan savā sirdī tomēr jūt, ka tā tāda tomēr būs. īzākam, kurš laikam nevar izturēt pat tik daudz patiesības, Rebeka izgudro jauku, fiktīvu iemeslu —Jēkabam it kā jādodas meklēt sievu starp viņas cilts ļaudīm (vecāki nepieņēma Ēzava pagānu sievas). Lai gan tas, pavirši ņemot, bija iemesls acu apmānīšanai (jo viņas patiesais iemesls bija Jēkaba drošība), tomēr atbilda dziļai patiesībai, jo cilvēkam, kas tikko atņēmis vadību savai "ēnai", savai regresīvajai pusei, tagad jādodas garā ceļojumā meklēt savu anima un savas patiesās jūtas.

Jēkabs ceļā dodas viens. Pirmo reizi viņam jārīkojas un jāizvēlas bez mātes palīdzības. Katrs var iztēloties viņa vientulību un šaubas ceļojuma laikā, kad viņš domā pie sevis — ja nu tēva piekrāpšana svētību varētu anulēt, ja nu Dievs varētu viņu atraidīt? Tāpat katrs pēc sava lielā soļa speršanas pretī brīvībai, kas, iespējams, nodarījusi sāpes kādam no ļoti tuvajiem cilvēkiem — vecākiem vai draugiem, raugās atpakaļ ar bailēm, vai viņš vai viņa nav bijuši tikai patmīlīgi, bez kāda īpaša mērķa. Jēkabs pārlaiž nakti, nolicis galvu uz akmens, it kā sacīdams: "Viss, ko esmu darījis, ir "stingrs" fakts. Es to pieņemu un nolieku galvu uz šīs "stingrās" realitātes." Un tad atveras debesis, un viņš redz eņģeļus uzkāpjam un nokāpjam, un Dievs ar viņu runā. Svētība ir apstiprināta. Jēkabs redz augšupceļu un lejupce|u un intuitīvi saprot zemes un debesu pastāvīgo saskarsmi. Pamostoties viņš zvēr kādu dienu šeit uzcelt Dieva namu. Tā ir atbildības uzņemšanās par svētības dāvanu, gatavība klausīt Dieva balsij savā dzīvē.

Ar jauniem spēkiem un pārliecību viņš turpina ceļu un beidzot nonāk pie akas, netālu no sava mātes brāļa ciemata, lai satiktu Rāheli — sava mūža mīlestību. Tas ir brīnumskaists tēls — satikšanās ar iemīļoto pie akas. Pirmais, ko viņa dara, — pasniedz ūdeni savam mīļotajam. Tieši to pašu iepriekš darīja Rebeka, lai gan ir vērts atzīmēt, ka tajā reizē īzāks pats negāja meklēt Rebeku. Tēvs Ābrahāms viņa vietā sūtīja uzticamu kalpu, kurš atrada meiteni pie akas. Šķiet, Izāks bija pilnīgi iekļauts kolektīvā modelī un neko neveica individuāli, un tas droši vien izraisīja viņa vēlāko aklumu.

Jēkabs nonāk pie akas, ierauga Rāheli smeļam ūdeni aitām un viņu iemīl. Sieviete, viņa anima, veic savu vitālo funkciju — viņa smeļ ūdeni no zemapziņas, lai vīrietis un viņa ganāmpulks, t.i., instinkti, var atdzerties. Vīrietis vienmēr ir atkarīgs no sievietes ārēji vai no savas anima iekšēji, kas viņam sniedz šo dzīvību dodošo ūdeni, bez kura viņa vīrietība ir sterila, intelekts nedzīvs un viņa jūtu pasaule galvenokārt emocionāla. Tātad Jēkabs, pirmo reizi atklājot sev mīlestību, ierodas Lābana mājās un uzreiz par svētības iegūšanu ieiet nākošā samaksas posmā.

Lābans ir vecāks, it kā raupjā Ēzava civilizētāks līdzinieks. Materiālists, viltīgs un māņticīgs, viņš uzreiz nojauš, cik Jēkabs viņam noderīgs, un nekavējoties izmanto sava māsasdēla mīlestību pret Rāheli, pieprasot par viņas roku septiņu gadu darbu. Jēkabs labprātīgi piekrīt. Šeit redzam atšķirību starp Jēkabu un Ēzavu. Jēkabs gaidīs un strādās, apzināti pakļaujot sevi zemišķajam Lābanam, un ar prieku cietīs savas īstās mīlestības dēļ. Viņa instinktīvā griba var pagaidīt, tai nav tūlīt vajadzīgs "sarkanais virums". Septiņi gadi paiet, un Jēkabs prasa sev pienākošo, un tad nāk gandrīz burtiska atmaksa par kādreizējo krāpšanu — pats krāpējs tiek piekrāpts apstākļos, kādos pats kādreiz piekrāpis citus. Kur kādreiz bijuši divi brāļi — sarkanais un baltais, tagad ir divas māsas — sarkanā un jutekliskā Lea un baltā un jūtīgā Rāhele. Tumsā tēvs pie Jēkaba iesūta Leu. Viņu neatpazīdams, Jēkabs tagad ir saistīts uz mūžu. Likteņa ironija — Lābans uz Jēkaba protestiem atbild, ka nepārkāpjama tradīcija prasa, ka vecākā māsa jāizprecina pirms jaunākās. Atmaksa par padarīto ir pilnīga.

Jēkabs ir bijis pārāk naivs. Iespējams, viņš domāja: "Tagad, kad esmu samaksājis, varu savienoties ar iemīļoto, un mēs dosimies prom, brīvi no šī ienīstā "sarkanā" uz visiem laikiem." Tā ir kļūda, kuni mēs laiku pa laikam katrs savā dzīvē pieļaujam. Ik reizi, kad esam izkļuvuši no kāda tumša un cīņu pilna savas dzīves posma, mums liekas, ka tagad dosimies tālāk bez šī neglītā "cita". Iespējams, Jēkabs, tāpat kā īzāks, varēja gan to nojaust, un šķiet, ka pusapzināti viņš saprata nenovēršamās taisnības neizbēgamību. Cilvēks nevar bez lielām briesmām pārāk idealizēt vai "garīgot" savu anima, viņš nevar dzīvot tikai šai vienā aspektā, jo tās otrā pusē var iekļūt ļaunums. Jēkabs ir spiests — gribi vai negribi — pieņemt abus aspektus, un tā pie zemes saistītā Lea kļūst daudzu viņa dēlu auglīgā māte.

Rāhelei, kura uztur viņa iekšējo vīziju, jāgaida ilgi un jāizcieš šķietamā sterilitāte, pirms viņa dos dzīvību nākamajam svētības saņēmējam — mīļotajam dēlam Jāzepam. Pirms Jēkabs dos dzīvību šim dēlam, viņam joprojām priekšā ilgi mācekļa gadi. Rāheli viņam atļauj precēt septiņas dienas pēc tam, kad viņš ir apņēmis par sievu Leu, bet vēl septiņus gadus viņš ir piesaistīts Lābanam. Tikai pēc tam, kad "īstais" dēls ir dzimis, t.i., pēc tam kad viņš ar lielu pacietību un darbu ir ļāvis piedzimt jaunas, objektīvas vīzijas iespējai, kas būs gaismas nesēja vēl pēc viņa paša mūža, tikai tad viņam tiek atbrīvots nākošais ceļa posms.

Šai periodā varam iepazīties ar spilgti attēlotu Rāheles ciešanu stāstu, par greizsirdību abu māsu starpā, par Rāheles bezvērtības sajūtu un aizvainojuma projicēšanu pat uz mīļoto Jēkabu. Cik labi mēs visu to pazīstam! Viņa pat spiesta sūtīt savu kalponi Bilhu Jēkaba gultā, lai varētu uz saviem ceļiem saņemt Bilhas bērnu (ierasto tradīcija); tā viņa it kā pati piedalās dzemdību sāpēs, lai remdētu savas neauglības pazemojumu. Šī "izlikšanās" nav nenozīmīga. Tā ir sagatavošanās īstajām dzemdībām. Patiesi, kā "iekšējas dzemdības" tās varam salīdzināt ar aktīvo iztēli, kuru varam piekopt tad, kad jācīnās ar smagu apziņas nelokāmību.

Nu Jēkabs ir nokalpojis divreiz septiņus gadus. Viņš ir dzīvības tēvs divās pasaulēs — caur Leu šajā un caur Rāheli gara pasaulē. Tagad pienāca laiks atgriezties, lai uzņemtos brieduma gadu uzdevumus savā paša zemē. Tomēr viņš vispirms izdara vēl kādu "krāpšanu". Jēkabs piespiež Laba nu apsolīt viņam visas raibās un lāsainās kazas un melnos jērus no ganāmpulka un visus tos, kas tādi dzims gada laikā. Tad viņš izstrādā kādu simpātiskās maģijas [1] triku ar avīm: katru reizi, kad lopi "apietas", viņš liek tiem skatīties uz svītrainām rīkstēm, un pēc tam tiem dzimst raibi pēcnācēji. Mēs varam domāt, ka tas ir negodīgs triks, bet visa modernā reklāma ir bāzēta uz šādu "burvestību". Rādiet cilvēkiem vienu un to pašu produktu pietiekami bieži, un viņi iepērkoties automātiski sāks domāt, ka tā ir vislabākā izvēle. Jēkabs bija ne tikai vizionārs, bet arī labs biznesmenis. Lābans bija zaudētājs, jo viņam nebija iztēles, un tāpēc nekāda krāpšana nenotika.

Jēkabs ar savām sievām, bērniem un lopiem slepeni atstāj Lābana namu, jo baidās, ka mātes brālis viņu aizturēs ar varu. Viņš ceļo trīs dienas, nezinot, ka Rāhele ir nozagusi no tēva nama zeltlietas — mazas zelta mājas dievības, kas aizsargāja to ļaužu namus, kuri nepazina vienīgo Dievu. Šī ir interesanta epizode. Pavirši skatoties, tā izskatās bērnišķīga un muļķīga, bet, iespējams, simbolizē dziļi nozīmīgu bridi Rāheles attīstībā. Tas ir brīdis, kad viņa galīgi aiziet no tēva ietekmes. Atkal mēs sastopamies ar zādzības motīvu. Skatoties no dabas vai zemapziņas viedokļa, visa mūsu apziņas tapšana vienā ziņā ir "nozagta". Arī Prometejam uguns bija no debesīm jānozog. Nozogot mājas zelta dievības, Rāhele salauž tēva varu pār sevi. Tā ir tēma ari mūsdienu sapņos: kaut kā nozagšana dod spēku burvja burvestībām, kas līdz šim ir risinājušās kā visspēcīgs zemapziņas konflikts. Šim stāstam ir tieši tāda nozīme, jo tā nav tikai sagadīšanās, ka pēc zādzības Lābans redz sapni, kurā dzīvais Jēkaba Dievs pavēl būt draudzīgam pret Jēkabu, izlīgt ar to mieru, vienalga, cik lielas būtu viņa dusmas. Lābans seko Jēkabam un, neievērojot savu aizvainojumu par zādzību, noslēdz ar to derību par robežu nospraušanu. Jēkabā tagad ir spēja lietas atšķirt, un viņš apzināti pieņem visu, ko simbolizē Lābans. Rāhele nedz atzīstas, nedz atdod dievekļus. Viņa gluži vienkārši sēž uz tiem, kamēr Lābans meklē, un viņa burvības vara ir lauzta. Šķiet, ka sieviete vienmēr ir tā, kas izmanto viltību!

Ceļš turpinās, un tuvojās brīdis, kad Jēkabam jāsatiek savs brālis Ēzavs. Sākumā šķiet, ka viņu atkal pārņems biklums, jo Ēzava aizvainojums varbūt vēl ir tikpat kvēls — Ēzavs ir karavīrs, kurš viegli varētu uzveikt miermīlīgo Jēkabu. Tāpēc Jēkabs veic cilvēcīgi saprotamus piesardzības soļus: viņš sadala savu īpašumu un kalpus divās daļās, cerot paglābt vismaz pusi no tiem, bet ir skaidrs, ka viņš saprot — tā ir tikai virspusēja lietu kārtošana. Viņam jāsatiekas ar savu brāli tā kā ar savu dvēseli, aci pret aci, vienam pašam un neapbruņotam. Pie Jaboka upes brasla Jēkabs aizsūta visu savu saimi pa priekšu, ieskaitot Rāheli un viņas dēlu.

Nakti viņš pavada viens pats, izcīnot cīņu ar sevi, ar savām bailēm, ar "ēnas brāli" sevī. Šoreiz nebūs nekādas viltības, viņam jāatrod dziļāks svētības pamatojums. "Bet Jēkabs palika viens pats, un kāds ar viņu cīnījās līdz rīta ausmai."(1 .Moz.32:25) Nekur nav minēts, ka bibliskajā tēlojumā būtu jāsaskata eņģelis, īss, bet intensīvi spilgts — un cik neparasti aizkustinošs ir tēlojums par cilvēka cīņu ar nezināmo sevī! Šī cīņa norāda uz Jēkaba pilnīgu apņemšanos svešinieku pazīt, gūt virsroku, uzzināt "viņa vārdu". Jēkabs atjauta, ka tieši šķietamais ienaidnieks var viņu svētīt, un nevis kā agrāk, kad viss notika bez apziņas — ārēji un rituāli, bet gan — individuāli un iekšēji. Viņš tika ievainots augšstilbā un, nomocījies garo stundu piepūlē, teica: "Es tevi neatlaidīšu, iekams Tu mani nesvētīsi. "(1 Moz.32:27)Tieši tā mums visiem jāturas — mūsu iekšējās cīņas panākumos un zaudējumos — līdz pēdējam spēku izsīkumam, kamēr svētība atnāk. Pārmaiņu brīdis Jēkabā notiek, kad tiek nosaukts viņa jaunais vārds. Jēkabs ir kļuvis Israēls: "Jo tu ar Dievu un ar cilvēkiem esi cīnījies un esi uzvarējis. "(l.Moz.32:29) Kad Jēkabs beidzot uzdrīkstas uzdot pamatjautājumu: "Pasaki jel savu vārdu!"(1.Moz.32:30), svētība beidzot tiek dota. Apslēpto vārdu cilvēku mēlē nevar izteikt, bet šeit, tāpat kā daudzos mītos, galvenais ir uzdot īsto jautājumu īstajā brīdī, arī tad, ja atbilde ne vienmēr tiek saņemta. Jēkabs tagad saprot, ka šajā garajā mīlestības cīņā viņš ir "Dievu redzējis vaigu vaigā" un viņa dzīve tiek sargāta. No tā nevajadzētu secināt, ka "svešinieks" bijis pats Dievs, bet drizāk, ka jaunā svētība Jēkabam uz kādu mirkli atklāja Dieva seju.

Jēkabs nav pārnācis no cīņas neskarts, jo svešinieks, aizskardams viņa gūžas dzīslu, uz visu atlikušo mūžu padarījis viņu klibu. Mēs esam cilvēki, un tādiem mums jāpaliek. Ja uzdrošināmies cīnīties, kā to darīja Jēkabs, tad ierastā kolektīvā dzīvē būsim kaut kādā veidā kroplīgi. Bez "ievainojuma" mēs nevarētu šo ikdienišķo dzīvi panest. No savas cilvēciskās bezspēcības ar hubris (gr. vai. lepnība) mēs paaugstinātos un iedomātos sevi dieviem līdzīgus. Kad esam guvuši jaunu ieskatu sevī, mums draud divu veidu briesmas: vai nu mūs pārņems ego uzpūtība (inflāc ija), vai arī mēs kritīsim izmisumā, iedomājoties, ka jaunajai atziņai vajadzētu mūs atbrīvot no visām iepriekšējām nepilnībām. Ja "klibums" tiek pieņemts, tas ārstē no abām ilūzijām. Patiesībā dažos līmeņos sajutīsimies vēl nederīgāki nekā agrāk.

Tagad Jēkabs ir gatavs satikt savu brāli. Nekur vairs netiek pieminētas bailes. Kā draudzības zīmi sev pa priekšu viņš sūta dāvanas, un, satiekot Ēzavu, viņš tajā vairs nesajūt naidu, patiešām, Ēzavs ir gandrīz neomulīgi sirsnīgs. Šeit tekstā redzama norāde, cik dziļi Jēkaba cīņa pie upes brasla bija saistīta ar brāli, iekšējo un ārējo, jo, satiekot Ēzavu, viņš saka gandrīz tos pašus vārdus, ko teica pēc tam, kad svešinieks bija viņu svētījis. "Jo tavu vaigu redzot, man bija, it kā es redzētu Dieva vaigu. "(l.Moz.33:10) Viņš nejauc pieredzes atšķirīgos līmeņus, tas ir redzams vārdos "it kā", taču šķiet, ka viņa vīzija pagājušajā naktī darījusi iespējamu sava pretstata, sava ilgi atsvešinātā sarkanā brāļa sejā ieraudzīt dievišķo.

Tagad paveras nākošās lamatas, kurās Jēkabs varētu iekrist. Ēzavs, vienkāršais, jūsmīgais puisis, ir pārliecināts, ka, visus strīdus aizmirsuši, brāļi tagad apmetīsies dzīvot viens otram blakus un turpmāk brīnišķīgi sadzīvos! Bet nav zudusi Jēkaba spēja lietas atšķirt. Viņš atbild nenoteikti: viņš nākšot vēlāk (joprojām būdams piesardzīgs, lai arī ar to pārāk nesadusmotu savu impulsīvo brāli), un abi dodas katrs uz savu pusi ar mieru. Šīs lamatas ir labi pazīstamas tad, kad, izcīnījuši brīvību no kādas zemapziņas atkarības vai saistībām, pārāk ātri sākam domāt, ka tagad nu gan varam viegli saistīties ar tiem cilvēkiem, uz kuriem agrāk mēdzām projicēt savas problēmas. Tas ir iespējams tikai tad, ja arī šī otra persona ir apzināti izaugusi līdz tādam pašam līmenim kā mēs. Kad cilvēks nododas sava "es" meklēšanai, tie, kas viņam ir tuvi, vai nu iedegsies līdz ar viņu, veicinās to un arī sāks mainīties, vai arī izbīsies no jaunās brīvības un apzināti vai neapzināti tai uzbruks. Tas ir neizbēgams risks. Izņemot gadījumus, kad to prasa skaidrs cilvēcisks pienākums, saprātīgāka ir fiziska atšķirtība, pat tam, kurš jūtas atstumts. Ēzavs tāpat būtu cietis no Jēkaba tuvuma, kā Jēkabs no Ēzava.

Jēkabam tagad ir jaunais vārds, viņš iekšēji ir Israēls, un pasaulē viņu gaida pārticība un gods, un tomēr pie upes brasla dotā jaunā svētība ir priekšvēstnese vēl lielākām ciešanām, kādas viņš jebkad ir piedzīvojis. Mēs arvien iztēlojamies, ka svētība nozīmē labklājību. Bieži dzirdam cilvēkus runājam, cik gan viņi ir svētīti savā dzīvē, ar to domājot veselību, laimi un daudz naudas, bet cik reti dzirdam, ka kāds pieminētu svētību pēc katastrofas! Arēji notikumi, vienādi vai otrādi, maz to atklāj, bet tie, kas nes svētību, neizbēgami sastopas ar lielām iekšējām ciešanām.

Tagad Jēkabam jācieš visvārīgākajā vietā — savā maigo jūtu dzīvē. Viņš bija savas mātes īpaši mīlētais dēls, un viņa paša dzīves galvenais virzītājspēks balstīts viņa intensīvajās personīgajās mīlestībās. Tās viņš tagad vienu pēc otras zaudē.

Rāhele atkal ir stāvoklī, un, lai gan Jēkabam vajadzēja zināt, cik viņa trausla un nespējīga izturēt ceļu, viņš, dzirdot Dieva balsi, kas pavēl doties atpakaļ uz Bēteli, lai tur uzceltu sen apsolīto altāri, nekavējoties paklausīja. Atpakaļceļā, netālu no Betlēmes, Rāhelei sākas dzemdības, un, dodot dzīvību Benjamīnam, pēdējam un divpadsmitajam Jēkaba dēlam, viņa nomirst.

Visa Jēkaba mīlestība tagad centrēta Rāheles dēlā Jāzepā, kuru viņš izceļ un lutina citu brāļu vidū, kas rada viņu greizsirdību. Jēkabs zina, ka tikai viens no viņa dēliem — Jāzeps mantojis iekšējo dzirdi, spēju saņemt svētību. "Lūk, tur nāk tas lielais sapņotājs!" (1 Moz.3 7:19) nicinoši saka viņa brāļi un pārdod Jāzepu uz Ēģipti. Jēkabs paliek viens. Gadi iet, bet vecā vīra sāpes pēc Jāzepa nav viņa sirdī rimušas. Tad brāļi atnes neparasto ziņu par Jāzepa izglābšanos Ēģiptē. Ielaušanās dziļākā apziņas līmenī nenozīmē cilvēcisko jūtu sublimāciju (apspiešanu vai izteikšanu netieši), bet gluži pretēji — palielinās spēja pārdzīvot personīgu mīlestību un ar to saistītās ciešanas. Iekšēja neatkarība nenozīmē neatkarību personiskā līmenī no mīlestības un ciešanām. Tā nozīmē pilnīgu sirds atvērtību to spēkam un pārdzīvojumam, un nav tikai mazsvarīgas personiskas emocijas, bet daļa no visas radīšanas jēgas. Iekšēja neatkarība nozīmē apstādināt personīgo alkatību, nevis nomērdēt jūtas.

Jēkabs dodas uz Ēģipti un atkal satiekas ar dēlu. Viņa nāves brīdis ir tuvu, viņa dēli sapulcējas ap gultu, un mēs lasām brīnišķīgo nodaļu, kurā viņš dod kopsavilkumu par katra dēla raksturu, katras nākamās Israēla cilts nākotni. Tā ir visīstākā dzeja, un visskaistākais ir tas, ka stāsts beidzas ar to pašu, ar ko iesākas, ar svētību. Vispirms citēsim pirmo svētību, ko pats Jēkabs saņēma no īzāka, kurš to deva pusapzināti pēc savas saprašanas. "Lai tad Dievs dod tev no debesu rasas un no zemes treknuma, un daudz labības, un svaiga vīna. Un tautas lai tev kalpo, un ciltis lai zemojas tavā priekšā, un pats kļūsti pavēlnieks taviem brāļiem; tavas mātes dēli lai zemojas tavā priekšā; nolādēts lai ir tas, kas tevi lād, un svētīts lai ir, kas tevi svētī."(1.Moz.27:28-29) Visbeidzot, šeit ir dziļie un skaistie Jēkaba svētības vārdi Jāzepam, kuri, šķiet, apkopo visu viņa paša dzīvē izkristalizējušos gudrību, tādas svētības vārdi, kunis lemts saņemt ikvienam, kas ir gatavs "atšķirties" un viens pats stāvēt Dieva priekšā.

"No tava tēva Dieva nāk tev palīdzība, no Visuvarenā, kas tevi ir svētījis ar debesu svētībām no augšienes un svētībām no zemes dziļumiem, ar svētībām, kas nāk no mātes krūtīm un no mātes klēpja. Tava tēva svētības, kas ir pārākas par seno kalnu svētībām un pakalnu godību, tās lai ir pār Jāzepa galvu un pār izraudzītā gālvu starp brāļiem. "(1 .Moz.49:25-26)

ŠEKSPĪRA KARALIS LĪRS

Kordēlija:

Tik tevis dēļ, tu nomocītais karali, es nomākta, Jo citādi es laimes drūmo skatu panest spētu. Vai redzēsim šīs meitas un šīs māsas?

Llrs:

Nē, nē, nē, nē!Nāc, uz cietumu iesim,

Mēs divi vien kā putni būrīti tur dziedāsim;

Kad tu man lūgsi svētīšanu — es ceļos noslīgšu

Un tavu piedošanu izlūgšos. Tā mēs dzīvosim

Un lūgsim, dziedāsim un senus stāstus stāstīsim,

Un smiesimiespar apzeltītiem tauriņiem; un klausīsimies

Nabag' blēžus, kas galma dzīvi aprunā; un līdzi tērzēsim

— Kurš zaudē un kurš uzvar, kurš pakāpjas, kurš krīt —

Un uzņemsimies visu lietu noslēpumu,

It kā tnēs Dieva spiegi būtu; un pārdzīvosim

Savā mūra cietumā, kā varenie tur ārā rīko ķīviņus,

Kaspaist un aizplūst līdz ar mēnesi.

Patiesi, visas pasaules dzejā būtu grūti atrast dziļāku, skaistāku, gudrāku un maigāku cilvēka mūža norieta izpratni. Pie tādas izpratnes var nonākt tas, kurš, piedzīvojot vecumu tāpat kā Līrs, ir izdzīvojis un pieņēmis visas kaislības un ciešanas, tumšo un gaišo, skaistumu un šausmas, ko pārdzīvo ikviens cilvēks, sastopoties ar pasauli un sevi.

Lasot šīs vārsmas pirmo reizi, var viegli nepamanīt to dziļumu, jo sižetiski tās iekļaujas kopējā drāmā un var tikt saprastas tikai kā veca vīra brīnumjaukas fantāzijas, kurš cietuma mūros ilgojas pēc miera kopā ar savu mīļoto meitu. Bet, pārlasot otro, trešo un ceturto reizi, nav iespējams nepamanīt tēlu neizmērojamību un to, cik visā stāstā maza nozīme reālajam cietumam.

Kordēlija vēlas satikties ar ļaunumu un nostāties pret to. Viņas jaunība šādu reakciju padara patiesu un pareizu. Vecumā tas vairs nav īstais ceļš — "Nē, nē, nē, nē!Nāc, uz cietumu iesim." Cilvēkam novecojot, ķermenis kļūst nespēcīgs, enerģija izsīkst, acis kļūst nespodras, dzirde pavājinās un tiek atņemta spēja brīvi pārvietoties. Savā ziņā viņš top sagūstīts, un tad pienāk izvēles brīdis. Vai cilvēks pretosies novecošanai vai sagaidīs to karaļa Līra garā — ar mīlestību, pat ar kvēlu vēlēšanos? Parastos ikdienas izteicienos ir apslēpta gudrība, kuru bieži nepamanām. Angļu valodā atrodama arī šādā frāzē: "Viņš top vecs." Mēs to lietojam nešķirojot — gan par tiem, kas patiesi "top" veci, t.i., ieaug un pārtop sava mūža pēdējā nozīmīgajā uzplaukumā, gan par tiem, kuri vecumā tiek ievilkti ar varu, protestējot, pretojoties un raudot par savu neizbēgamo ieslodzījumu. Šī nodaļa attiecas tikai uz tiem, kas ar visu savu būtni var teikt: "Nāc, uz cietumu iesim."

"Mēs divi vien kā putni būrīti tur dziedāsim." Šeit vecajā vīrā atklājas viņa iekšējais bērns, ko atpazīstam Kordēlijas tēlā, — tā ir mīlestība un drosme, vienkāršība un nevainība, ko dvēselē atsedz ciešanas. Kordēlija, kā profesors Godārs tika uzsvēris, ir arī gars. Lugā viņa simbolizē nevainību un patiesas jūtas, kuras karalis sākumā bnitāli atraida, bet pie kurām tik laimīgs atgriežas un kuras mirklī pirms nāves dod garīgi spilgtu un pilnīgu atklāsmi par nemirstību. Tāpat kā putns būri izvītero prieka pilnas skaņas, arī vecais vīrs savas piespiedu bezdarbības cietumā grib dziesmā paust skaidro dzīvesprieku.

Un tad nāk šīs divas brīnišķīgās rindas:"Kad tu mati lūgsi svētīšanu — es ceļos noslīgšu un tavu piedošanu izlūgšos. "Ja vecs cilvēks neizjūt vēlēšanos lūgt piedošanu jaunajiem, tad viņš tik tiešām nav "pārtapis" vecumā, bet gan tajā nonācis, un tad viņa svētība nav nekā vērta. Šajās kodolīgajās un spēcīgajās rindiņās izteikta patiesība par svētību, ko vecs var dot jaunam; patiesība par tādu svētību, kas izriet no pazemības kā personības veseluma augļa, kas zina, kā nomesties ceļos, kā lūgt piedošanu. Vecais vīrs nometas ceļos, nevis lai nomierinātu savu vainas apziņu (kas tik bieži ir pamats mūsu lūgšanai pēc piedošanas), bet lai visā pilnībā un brīvi pieņemtu to, ko Čārlzs Viljams tik skaisti apzīmē ar vārdu — coinherence(angļu. vai. kad cilvēks iemājo cilvēkā, nezaudējot pats savu individualitāti). Karalis Līrs nesaka: "Es neesmu cienīgs tevi svētīt, bet tikai vārtīties pie tavām kājām." Bet viņš saka: "Kad tu man lūgsi svētīšanu — es ceļos noslīgšu. "Pati ceļos krišana jau /rsvētības došana.

"Tā mēs dzīvosim, "viņš turpina. Dzīves jēga atrodama divu cilvēku savstarpējā svētībā. "Un lūgsim, dziedāsim un senus stāstus stāstīsim, un smiesimiespar apzeltītiem tauriņiem." Šeit tad nu ir vispiemērotākā nodarbošanās vecumā: lūgšana, kas uzmundrina prātu un piesaista esības pamatam, dziesma, kas ir spontāna prieka izpausme par harmoniju haosā un senu stāstu stāstīšana, kas senajās tautās ir veco ļaužu svarīgākais uzdevums — caur simboliem un sapņu saprašanu, ko mācījusi viņu mūža garā pieredze, nākamajām paaudzēm nodot priekšteču gudrību. Cik mūsu laikos aizmirsta un pat nonievāta ir šī veco ļaužu loma! Senie stāsti kļuvuši par vēstures zinātnes pētniecības objektu un gudrība identificēta ar vārdu "zināšanas". Maz ir palicis cilvēku, kuriem stāsti joprojām sniedz gan miesai, gan garam prāta un sirds gudrību. Kad vecie pārstāj "sapņot sapņus" un būt "senu stāstu stāstītāji", ir pienācis laiks, par kuru Salamana pamācības saka: "Tur, kur nav sapņu, cilvēks iet bojā."

Un smiekli! Tā smieties var tikai tie, kuri patiešām tapuši veci. Tie ir pilnīgas laimes smiekli par skaistumu, ko nevainojami simbolizē zelta tauriņš — lidojoša, īslaiciga, vēja nesta būtne, kas atkal un atkal no jauna atdzimst zemes putekļos gulošā kūniņā. Tas ir acumirkļa trauslais, tomēr visvarenais skaistums.

Visas šis četras darbības ir bez aprēķina, ikvienu no tām pat vismazākā tieksme pēc sasniegumiem nogalinātu. Tās dzimst sirdī, kas brīva no ego virzošajiem mērķiem, lai cik garīgi vai cēli šie mērķi arī nebūtu.

Tas viss nebūt nenozīmē, ka vecumā mums būtu jānorobežojas no pasaules. Bez pauzes, pat nesākot jaunu teikumu, Šekspīrs pie lūgšanas, dziesmas un smiekliem pievieno ari klausīšanos — uzmanīgu ieklausīšanos to cilvēku pat vismazākajās rūpēs, kuri vēl ir varas alkatības gūstā. Šāda veida ieslodzījums nekad nav sevis noslēgšana, citu atstumšana: "Un klausīsimies nabag' blēžus, kas galma dzīvi aprunā; un lidzi tērzēsim — kurš zaudē un kurš uzvar, kuiš pakāpjas, kurš krīt." Vecais, gudrais vīrs ne tikai klausās, viņš arī atbild: "Un līdzi tērzēsim." Tas nozīmē uzklausīt bez augstprātības arī tās lietas, no kurām karalis tagad ir izaudzis. Mēs sajūtam, ka maigajā smaidā, ar kuru karalis izrunā vārdus "nabag' blēži", nav nicinājuma vai garlaicības. Mēs gandrīz dzirdam, kā vecais karalis katram nopietni atklāj viņa patiesību, arvien ieinteresēts un norūpējies, nekad nemoralizējot, bet gan piedāvājot kādu mazu daļiņu no cilvēkam iespējamās brīvības.

Tad seko daži vārdi, kas ir visa teksta kulminācija. Tikai pusotras rindiņas, bet tik aizkustinošas un mirdzoši skaistas! Ja šie vārdi izskan pašā dvēselē, tad tos nekad vairs nevarēsim aizmirst, jo to dziesma skanēs mūsu sirdīs uz visiem laikiem: "Un uzņemsimies visu lietu noslēpumu, it kā mēs Dieva spiegi būtu." Te tad nu ir katra cilvēka dzīves galējā atbildība: vai, tuvojoties vecuma cietumam, būsim vai nebūsim gatavi šim visaugstākajam uzdevumam? Vecu cilvēku uzdevums nav paskaidrot, analizēt vai sniegt informāciju. Viņiem tiek dota lielā iespēja uzņemties atbildību par visu lietu noslēpumu, — it kā k|ūt par "Dieva spiegiem". Spiegs ir cilvēks, kas iekļūst apslēptajā, bet "Dieva spiegs" ir cilvēks, kas redz katrā dzīves parādībā, pat "nabag' blēžu" pļāpāšanā, mysterium tremendum — Dievu pašu. Paskaidrojumi un informācija, lai cik tie palaikam nepieciešami, tomēr atsedz tikai daļēju patiesību. Nevar novērtēt par zemu bīstamību iemainīt puspatiesību pret patiesības pilnību. Cilvēkiem ir tieksme lietot vārdus "noslēpums vai mistērija", kad patiesībā tiek piedzīvots apjukums vai tukša māņticība. īsts noslēpums, gluži otrādi, nevis aizklāj, bet atklāj patiesību. Tātad, kad esam pielikuši visas pūles, lai šo dzīves mistēriju saprastu, un esam gatavi uzņemties visu lietu noslēpumu, tad kādā visikdienišķākajā notikumā piedzīvojam brīnuma pieskārienu, — un tad varbūt caur žēlastību mums piestājas skaidras vīzijas acumirklis.

"Un pārdzīvosim savā mūra cietumā, kā varenie tur ārā rīko ķīviņus, kaspaist un aizļ>lūst līdz ar mēnesi." "Savā mūra cietumā" karaļa gars ir brīvs, kamēr tie, kas iedomājas, ka kļuvuši vareni caur pūļa mantrausību, caur sektu vai partiju agresīvu aizstāvēšanu, ir īstie ieslodzītie. Tie ir atkarīgi no pašu nicināto zemapziņas spēku paisumiem un bēgumiem. Karalis pats ir bijis viens no šiem "varenajiem". Dzenāts kaislīgā kārē pēc glaimiem, akls pret jebkādām personīgām jūtām, mēness paisumu un bēgumu, — sava nediferencētā iekšējā sievišķā aspekta varā. Tagad, dzīves beigās, kaislības un nežēlības vietā ciešanu vētra ir dēstījusi maigumu un līdzjūtību, — aizmēzusi viņa iedomības sektantiski aklos spriedumus. Atdzimušā nevainībā viņš palicis ar Kordēliju viens un brīvs. "Unpārdzīvosim … kā varenie tur ārā rīko ķīviņus." Kāda pārliecība un cerība par cilvēka gara spēku šajā totalitārisma iedomu pilnajā pasaulē! Viens pats cilvēks, pieņemdams savu ieslodzījumu, atdzimis nevainībai, spēj izdeldēt šos briesmīgos spēkus ne tikai caur pacietību un ciešanām, bet caur lūgšanām, dziesmām, smiekliem un senu stāstu stāstīšanu. Beigu beigās pat raķetes un ieroči nespēj triumfēt pār zelta tauriņu. Tā bija Šekspīra cieša pārliecība. "Kāds spēks ir skaistumam pret plosīšanos tādu, tā izpausme vēl niecīgāka ir kā puķei?"viņš jautā (Sonets Nr.65). Patiešām, kāds? Un tomēr tas uzvar! Tā ir Šekspīra atbilde viņa slavenākajās lugās, sevišķi Karaļa Lira brīnišķīgajā noslēgumā.

Šajās īsajās divpadsmit rindiņās, ko runā astoņdesmit gadu vecais vīrs, Šekspīrs koncentrējis gudrības būtību, kuni katrs varam cerēt atrast savas dzīves noslēgumā. Bet šī gudrība nav domāta tikai veciem cilvēkiem. Daļēju ieslodzījumu cilvēks pārdzīvo katrā vecumā: kādu ierobežojošu psihisku ievainojumu, nepārvaramu apstākļu sagadīšanos, vājumu, kuram nevaram pretoties, kas vienkārši jāpieņem. Visos tās veidos nepieciešamība mūs iesloga, un, ja mēs sirds vienkāršībā arvien mācētu savai "Kordēlijai" sacīt: "Nāc, uz cietumu iesim, mēs divi vien kā putni būrītī tur dziedāsim", tad ieslodzījuma mūri kļūtu par alķīmiķa retorti. Šajā retortē mēs uzņemtos "visu lietu noslēpumu", un bāzes metāls pārtaptu zeltā.

Galu galā, — cik neveikli šķiet visi šeit rakstītie vārdi! Bet tādi ir visi vārdi, kas cenšas izskaidrot vai izgaismot dižu dzeju! Reizēm tomēr tie nepieciešami, lai pamodinātu mūsu miegaino uztveri. Šie vārdi ir jāizrunā un jāuzklausa, lai tad tos atstātu, un klusumā ļautu dzejai pašai uz mums runāt:

"Nē, nē, nē, nē! Nāc, uz cietumu iesim,

Mēs divi vien kā putni būriti tur dziedāsim;

Kad tu man lūgsi svētīšanu — es ceļos noslīgšu

Un tavu piedošanu izlūgšos. Tā mēs dzīvosim

Un lūgsim, dziedāsim un senus stāstus stāstīsim,

Un smiesimiespar apzeltītiem tauriņiem; un klausīsimies

Nabag' blēžus, kas galma dzīvi aprunā; un līdzi tērzēsim

— Kurš zaudē un kurš uzvar, kurš pakāpjas, kurš krīt —

Un uzņemsimies visu lietu noslēpumu,

It kā mēs Dieva spiegi būtu; un pārdzīvosim

Savā mūra cietumā, kā varenie tur ārā rīko ķīviņus,

Kas paist un aizplūst līdz ar mēnesi."

[1] simpātiska mafija — ieskats, ka art-ja rīcība ir saskaņojama ar neredzamiem procesiem vai spēkiem.

Content

Lūka Helēna Dvēseles stāsts

priekšvārds

IEVADS

DVĒSELES STĀSTS

ĀFRIKAS STASTS

"MOZUS

IZRAEĻA BĒRNI

EIRIPĪDA BAKHANTES

ANTUĀNA DE SENT EKZIPERĪ MAZAIS PRINCIS

STĀSTS PAR SAULU

ERODA AIZSRGKREKKLS TOLKĪNA GREDZENU PAVĒLNIEKS

KARALIS UN LĪĶIS

ŪDENS SIMBOLS BĪBELĒ

STĀSTS PAR JĒKABU

ŠEKSPĪRA KARALIS LĪRS