Ozola Elizabete

Veide Mārtiņš

Dziedinošas terapijas

Elizabete Ozola Mārtiņš Veide

Dziedinošas TERAPIJAS

IEVADS

Dzīve ir kā skola, un cilvēkiem tajā ir ļoti atšķirīgi uzdevumi un attīstības pakāpes. Bez tam katram ir individuāla iedzimtība, temperaments, raksturs. Tāpēc, lai uzturētu možu un veselu savu fizisko ķermeni, prātu un emocijas, Dzīves skolā ir vieta arī atšķirīgām metodēm, kuras piedāvā dažādas atveseļošanās sistēmas. Daudzas no tām ir pārstrādātas vecās, gadu tūkstošiem pazīstamās metodes, kas piemērotas mūsdienu cilvēka domāšanai un vajadzībām. Katrs var izvēlēties sev atbilstošāko.

Mēdz būt, ka cilvēks šajās metodēs saskaras ar informāciju, kuru viņš pirmajā brīdī neizprot, atstumj, sagroza vai vienkārši ignorē. Tomēr laika gaitā šī informācija var izrādīties svarīga tālākajai izaugsmei un attieksme pret to var mainīties.

Populārākas parasti ir sistēmas, kas piedāvā ātru un vienkāršu veidu problēmu novēršanai ar ārējiem līdzekļiem, taču visbiežāk tā tikai uz laiku tiek apspiests, nevis iznīcināts problēmas cēlonis, jo terapeitisku iedarbību rada nevis kāda lieta vai situācija, bet gan cilvēka attieksme pret to. Pret vienu un to pašu lietu, parādību vai situāciju attieksme var būt ļoti atšķirīga. Nereti cilvēka subjektīvo laimes izjūtu nosaka kaut kā esamība (piemēram, draudzene, vīrs, nauda, spējas…) vai kaut kā neesamība (piemēram, kritika, slimība, pienākums…). Tomēr der ievērot, ka mūsu attieksme pret kaut ko nemainās atkarībā no tā, vai tas ir vai tā nav. Piemēram, bailes no kritikas neizzūd tikai tāpēc vien, ka kādu laiku neviens nav izteicis kritiku. Un, kamēr cilvēks nav mainījis attieksmi pret situāciju vai lietu, nepazūd viņa problēmas cēlonis. Tas nav viegli izdarāms, jo parasti cilvēki uztver notikumus un objektus secīgi, citu pēc cita. Katrā konkrētajā mirklī tie redz tikai kaut ko vienu. Mēģinot saskatīt vairāk, tie iekrīt pretrunās. Prāta darbības mehānisms atgādina fotoaparāta darbību, kas katrā momentā var fiksēt tikai vienu attēlu. Ja cilvēks ir pieņēmis kādu ideju vai faktu, viņš noliedz visu, kas atšķiras no šīs idejas vai fakta. Cilvēkam ir ļoti grūti pieņemt citu patiesību, tāpēc arī grūti mainīt savu attieksmi pret kādu konkrētu notikumu. Lielākā daļa cilvēku dzīvo pretmetu pasaulē, kurā viss ir sašķelts — sadalīts baltajā un melnajā, gaismā un tumsā, patiesībā un melos, Dievā un Velnā… Pasaules vienotība tiem paliek kaut kas neaptverams. Rezultātā cilvēki domā kaut ko vienu, jūt kaut ko citu, bet dara vēl pavisam ko citu. Tāpēc sākotnēji dabā paredzētā iekšējā harmonija tiek traucēta, un tas var izpausties kā slimība, emocionāls sasprindzinājums, enerģijas un dzīvesprieka trūkums un citas problēmas.

Intuitīvi mēs nojaušam, ka organisms sākotnēji ir apveltīts ar iekšēju harmoniju, savu personīgo mūziku, savu deju un neizsmeļamu radošuma potenciālu. Arī, ja ikdienā pastāvīgi neapzināmies šo savu pilnību, mirkļos, kad tomēr to izdodas uztvert, varam izjust savu piederību Dzīves Pilnībai. Un veids, kā šādus mirkļus biežāk sasniegt un paildzināt — ar vingrošanu, dziedāšanu, teoriju apguvi, apceri vai citādi —, ir katra paša ziņā.

Gan nodaļu virsrakstos, gan tekstā esam lietojuši vārdu "terapija", kas, saistot to ar medicīnu, mūsdienās lielākoties tiek lietots kā sinonīms vārdam "ārstēšana" — tātad nepieciešams slimību gadījumā. Tomēr tulkojumā no grieķu valodas šis vārds apzīmē arī rūpes un kopšanu, kas ir nepieciešamas ne tikai slimniekiem. Piemēram, rūpes par savu ķermeni vai emocionālo stāvokli ir noderīgas, lai saglabātu veselību, skaistumu, gara spēku. Bez tam etimoloģiski šī jēdziena izcelsme meklējama vārdā theraps, tulkojumā 'tas, kas pavada'. Tāpēc grāmatā minētās terapijas var būt gan metodes simptomu likvidēšanai, gan aizsardzība pret cilvēka veselumu postošiem faktoriem, gan pavadonis personības attīstības ceļā.

Nepārstāvot kādu konkrētu terapijas asociāciju, skolu vai reliģisku kustību, viens no mūsu galvenajiem mērķiem bija parādīt, ka daudzās terapeitiskās metodes ir brīvi pieejamas ikvienam. Tās var būt neticami vienkāršas un senas kā pasaule — dažkārt tās var tikt izmantotas, pat neievērojot. Dziednieciska iedarbība var notikt gan emocionāli izlādējoties, gan radoši pašizsakoties, gan iegūstot jaunu atziņu vai jaunu pieredzi. Būtībā jebkura pieredze var izrādīties terapeitiska. Taču, ja to apzināmies, lietojumu spektrs un spējas palīdzēt sev un citiem ievērojami paplašinās.

Grāmatas materiāls ir veidots kā praktiska rokasgrāmata, populārs uzziņu avots, nevis kā zinātnisks darbs vai grāmata speciālistiem dziedniecībā vai psiholoģijā. Grāmatas saturs balstīts ne tikai mūsu personīgajā pieredzē, bet arī daudzos jo daudzos pasaules literatūras avotos. Tiem, kuri vēlēsies patstāvīgi iedziļināties nodaļās skartajās tēmās, atrast detalizētāku un plašāku informāciju, noderēs ieteicamās literatūras saraksts grāmatas beigās.

Jebkura veselības vai psihiska problēma allaž ir kavēklis, kaut kas, kas ierobežo, traucē pārvietoties uz priekšu. Tomēr vienlaikus tā ir arī vieda norāde uz kļūdām vai ilūzijām mūsu attieksmē. Mēs esam ieradušies uz Zemes kaut ko iemācīties un tad, kad uzdoto izdodas apgūt, apzināties, mūs vairs nekas neaiztur — tiek dota iespēja "pāriet uz nākamo klasi". Saviem lasītājiem no sirds vēlam sekmes šajā Dzīves skolā!

DZIEDINĀŠANA AR PASAKĀM UN STĀSTIEM

Dziļāka jēga mājo pasakās, ko man stāstīja bērnībā, nekā tajā patiesībā, ko māca dzive.

Fridrihs Šillers

Pasakas ir tautas folklora, kas jau tūkstošiem gadu pauž cilvēku dzīves gudrības. Tās vēsta par svarīgākajiem cilvēku dzīves pamatlikumiem, biežāk sastopamajām problēmām un to risinājumiem. Pasaku valoda parasti ir ļoti vienkārša, tāpēc nereti uzskata, ka pasakas domātas tikai bērniem. Tomēr, dziļāk analizējot daudzu pasaku sižetus, kļūst redzams, ka tajās tiek risinātas arī pieaugušo problēmas.

Pasakās vienmēr ir atrodams kaut kas tāds, kas piesaista dažāda vecuma cilvēku uzmanību. Iespējams, tas notiek tāpēc, ka vairākums cilvēku dziļi savā sirdī līdz pat mūža galam tic brīnumiem, kā arī tāpēc, ka tie nojauš, ka paši ir brīnumdari un brīnumu veikšana ir viņu pašu spēkos.

Visās senajās kultūrās cildena loma bijusi stāstniekiem, kas ar savām teiksmām patīkamā tuvības noskaņā nodeva klausītājiem dažādas vērtīgas atziņas. Tikai vēlāk viņus sāka saukt par skolotājiem, mācītājiem, psihologiem. Gan skandināvu, gan indiāņu un Āzijas kultūras vēsta par ceļojošiem stāstniekiem, kuru teiktajam bijusi liela ietekme. Ne tikai Tuvajos Austrumos, bet arī mūsdienu Eiropā ir plaši pazīs- ļums vēstījums par gudro un daiļo Šeherezadi, kas, glābjot savu dzīvību, tūkstoš un vienu nakti stāstīja pasakas ļaunajam sultānam Šahriāram. Sultāns apbrīnoja karaļus un citus šo pasaku varoņus, un pakāpeniski viņa radās vēlēšanās tiem līdzināties. Bet viens no senākajiem stāstī- ļumu krājumiem "Pančatantra" ir radīts vēl pirms mūsu ēras. To veido I >.imācošas fabulas par dzīvniekiem, un leģenda vēsta, ka kāds indiešu gudrais Višnu Sarma, stāstot šīs fabulas trim ārkārtīgi neapdāvinātiem karaļa dēliem, pusgada laikā bija apmācījis viņus, kā pārvaldīt valsti, kaut gan tradicionālās mācības pirms tam nebija devušas nekādu rezultatu.

Ļoti dziļā senatnē iesniedzas brīnumpasaku saknes — līdz pat pirmatnējo cilšu iniciācijas rituāliem, kas saistīti ar cilvēka pāriešanu brieduma fazē. Tautas pasaku struktūra faktiski ir tāda pati kā senajiem ritu- •īliem. Pasaku pētnieki apgalvo, ka praktiski pasaka kā tāda radās pēc tam, kad senie rituāli izzuda, atstājot tikai atmiņas stāstu veidā. Tūkstoš gadu laikā stāstnieki arvien vairāk attālinājās no konkrētajām atmiņām un arvien vairāk rūpējās par pašas pasakas vajadzībām. Pasaka mainī- jas, to pārstāstot. Dažādās tautās radās dažādi pasakas varianti.

Ap sākotnējo pasakas maģisko kodolu koncentrējās citi mīti, stāsti par piedzīvojumiem, leģendas un anekdotes. Klasiskajiem pasaku leliem līdzās nostājās kristīgās pasaules un citi personāži. Tādā veidā jļluži kā kamols no simts krāsu dzijām radās blīva un daudzslāņaina pasaku vide.

PASAKU KLASIFIKĀCIJA

Laikam ritot, cilvēce sāka pasakas krāt, pētīt un klasificēt. Pirmie, kas aizsāka pasaku pētīšanu, bija vācu lingvisti un pasaku vācēji brāļi Jākobs un Vilhelms Grimmi. Viņi pasakas uzskatīja par nostāstiem, kurus pierakstīja tieši tā, kā viņiem tos stāstīja citi. Pierakstot tautas pasakas, brāļi Grimmi centās Napoleona ieņemtajā Vācijā izveidot dzīvu pieminekli vācu valodai.

Dāņu rakstnieks Hanss Kristiāns Andersens līdzīgi brāļiem Grim- miem par pamatu daiļradei ņēma savas zemes pasakas, taču, nevis lai iemūžinātu tautas garu, bet vienkārši tāpēc, lai atsauktu atmiņā bērnību. Es un pasakas — tāds bija visas viņa daiļrades vadmotīvs. Vēlāk viņš novirzījās no tradicionālās pasakas, lai izveidotu jaunu pasaku tipu ar romantiskiem tēliem un sadzīves reālijām, dažreiz pat izmantojot pasaku kā līdzekli, lai atspēlētos par personīgiem aizvainojumiem. Tautas pasaku pieredze, romantisma saulītes sildīta, H. K. Andersenam bija nepieciešama fantāzijas atbrīvošanai, turklāt viņš centās izveidot tādu valodu, kurā varētu runāt ar bērniem bez ucināšanās.

Brāļi Grimmi, H. K. Andersens, Karlo Kollodi (koka lelles Pinokio piedzīvojumu autors) izskauda pamācošo toni bērnu literatūrā. Vēlāk bērniem radās jauni varoņi — indiāņi, Amerikas pionieri, pēddziņi, kā arī pirāti un korsāri. H. K. Andersenu var uzskatīt par pamatlicēju mūsdienu pasakai, kurā tēmas un tēli ierodas no pagātnes. K. Kollodi gāja vēl tālāk, par galveno pasakas varoni ieceļot bērnu — tādu, kāds viņš ir, nevis kādu viņu gribētu redzēt audzinātājs vai mācītājs. Tāpat viņš piešķīra jaunu veidu klasiskās pasakas personāžiem. Tā, piemēram, Malvīne — meitene ar zilajiem matiem — ir tikai attāli līdzīga klasiskajai burvei. Grūti ir sacensties ar H. K. Andersena meistarību ierasto priekšmetu atdzīvināšanā. Savukārt K. Kollodi ar savu lielo komēdiju rakstīšanas pieredzi ir lielisks dialogu meistars. Faktiski brāļu Grimmu, H. K. Andersena, K. Kollodi, kā arī viņu priekšgājēja, literatūras demokratizācijas veicinātāja Šarla Pero tēli jau kļuvuši par klasiku.

Tomēr droši vien ne H. K. Andersens, ne arī K. Kollodi nepārzināja pasaku materiālu tā, kā tas tiek pārzināts šodien, kad tas ir sašķirots un smalki izpētīts ar lingvistikas, psihoanalīzes un daudziem citiem mikroskopiem. Šodien mums ir viss nepieciešamais, lai varētu dažādos veidos apstrādāt klasiskās pasakas un popularizēt tās fantāziju attīstošu spēļu veidā.

Brāļi Grimmi nešķiroja pasakas grupās un neanalizēja tās. Tomēr pasaku pētīšana neizbēgami noveda pie to klasifikācijas, un te jāpiemin divi ievērojami pētnieki — krievu folklorists Vladimirs Props (B/iadu- Mup npotin) un somu folklorists Anti Ārne (Antti Aarne). V. Props pievērsās pasakas struktūrai, pasakas sadalījumam funkcijās, piemēram, "varonis dodas ceļā", "varonis saņem burvju līdzekli" u. tml. Savukārt A. Ārne vairāk uzmanības pievērsa sižetam, piemēram, "izglābtā princese", "kaķu pils" u. tml.

Ārnes iesākto klasifikāciju 1928. gadā paplašināja amerikāņu folklorists Stits Tompsons (Stith Thompson). 1961. gadā no tās izveidota AT jeb AaTh numuru sistēma. Klasifikācijā ir vairāk nekā 2000 pamata sižetu, uz kuriem balstoties Eiropas pasaku teicēji ir veidojuši savas pasakas.

Klasifikāciju vēl tālāk pilnveidoja vācu literatūrzinātnieks Hanss Jorgs Uters (Hans Jorg Uther). AaTh klasifikācijā bija tikai Eiropas, Rietumāzijas un to koloniju pasaku materiāls. Jaunajā sistēmā (ATU) novērstas šīs un citas nepilnības, paplašināta un papildināta AaTh klasifikācija. Pasaku veidi tika pārrakstīti un precizēti, balstoties uz pētniecības materiālu, kas savākts līdz 2004. gadam. Katram pasakas sižetam ir piešķirts ne tikai numurs, bet arī nosaukums un satura apraksts. Jau esošie AaTh sistēmas numuri netika mainīti. Savas lietderības dēļ Ārnes-Tompsona-Utera klasifikācija tiek pieņemta zinātniskos pētījumos un folkloras krātuvēs kā pasaku pamatklasifikācijas forma.

Pēc Ārnes-Tompsona-Utera (ATU) klasifikācijas, pasaku sižetu iedalījumu veido (iekavās minēti sižetu numuri):

•   pasakas par zvēriem (1-299)

•   burvību pasakas (300-749)

•   reliģiskās pasakas (750-849)

•   sadzīves pasakas jeb noveles (850-999)

•   pasakas par dumjo milzi cilvēkēdāju vai velnu (1000-1199)

. joku pasakas (1200-1999)

. formulu pasakas (2000-2399)

Katrai no šīm grupām var izdalīt apakšgrupas, piemēram, pirmie 69 sižeti ir par viltīgo lapsu, par mājdzīvniekiem ir sižeti ar numuriem no 200 līdz 219, bet pasaku sižeti ar pārdabiskiem pretiniekiem burvību pasaku grupā sanumurēti no 300 līdz 399. AT 300 = nezvēra kāvējs AT 301 = trīs nolaupītas princeses AT 302 = milža sirds olā AT 303 = dvīņu brāļi utt.

AT 300 sižetam atbilst, piemēram, latviešu tautas pasaka par ķēves dēlu Kurbadu. Savukārt Andrejs Pumpurs savam eposam galveno personāžu Lāčplēsi, kuram varoņa spēks ausīs, aizguvis no tautas pasakām, kas atbilst AT 301 sižetam (eposā izmantoti arī motīvi no AT 650 = lielais stiprinieks).

Inter alia

Ir arī citas pasaku klasifikācijas. Piemēram, ievērojamais vācu psihologs Vilhelms Vundts darbā "Tautu psiholoģija" pasakas iedala šādi: Mitoloģiskās pasakas un fabulas Burvību pasakas Bioloģiskās pasakas un fabulas Fabulas par dzīvniekiem Pasakas par izcelšanos Morālas pasakas

Latvijā ar pasaku apkopošanu un zinātnisko sakārtošanu pagājušā gadsimta sākumā nodarbojās Pēteris Šmits-Smiters, latviešu valodnieks un etnogrāfs. Pasaulē viņš ir zināms ari kā jaunas krievu sinolo- ģijas skolas izveidotājs, bet Latvijā vairāk pazīstams ar saviem darbiem par latviešu folkloru un etnogrāfiju. P. Šmits-Smiters ir apkopojis latviešu pasakas un teikas piecpadsmit sējumos, kas pirmoreiz izdoti no 1925. līdz 1937. gadam.

Latviešu pasaku tipu rādītājs, ar kuru strādāts jau kopš neatkarīgās Latvijas laika, iznāca Rīgā 1977. gadā Almas Mednes un Kārļa Arāja •..ikārtojumā. Tas ir rediģēts, papildināts ar jaunākajiem pasaku pierak- Miem un veidots atbilstoši Ārnes-Tompsona starptautiskajam pasaku tipu rādītājam.

Trimdas latviešu periodikā 1982. gadā savukārt ziņots, ka Liene Ncilande sakārtojusi latviešu pasaku motīvu rādītāju angļu valodā.

Inter alia

Arnes-Tompsona klasifikācijā 333. numurs piešķirts sižetam par mei- leni, ko piemāna vilks. Viduslaikos tas bija izplatīts Francijā un Itālijā, un se- nikajā variantā ir apmēram šāds: māte sūta savu meitiņu ar maizi un pienu pie vecmāmiņas. Meitene satiek vilku un izstāsta viņam, uz kurieni dodas. Vilks .il i i aizskrien, nogalina vecmāmiņu un pagatavo no viņas ēdienu, bet no asinīm — dzērienu. Tad vilks ietērpjas vecmāmiņas drēbēs un apguļas gultā. Kad meitene atnāk, vilks viņai piedāvā paēst. Kaķis mēģina meiteni brīdināt, taču vilks, metot ar koka apaviem, nosit kaķi. Vilks piedāvā meitenei noģērbties un •ipģērbu iemest ugunī. Meitene apguļas blakus vilkam un prasa, kāpēc vecmāmiņai ir tik daudz matu, plati pleci, gari nagi un lieli zobi. Uz pēdējo jautājumu vilks atbild: "Tas ir tāpēc, lai es varētu ātrāk tevi apēst, manu bērniņ!" — un apēd meiteni. Dažās pasakas versijās meitenei izdodas izbēgt no vilka.

Šarls Pero literāri apstrādāja tautas pasakas sižetu. Kanibālisma tajā vairs nebija, pazuda arī kaķis. Š. Pero izdomāja sarkanu apmetni, ko valkāja meitene. Pats būtiskākais, ka Š. Pero ieviesa pasakā morāles mācību par nepiedienīgu uzvedību un brīdinājumu uzmanīties no pavedinātājiem.

Pasakas klasisko variantu, ko biežāk dzirdam mūsdienās, pierakstīja brāļi (irimmi. Pasakas beigas ir labas, mājiņā notiekošo sadzird garām ejošie malkas cirtēji, viņi nogalina vilku, pārgriež tam vēderu un izglābj Sarkangalvīti un vecmāmiņu. Š. Pero ieviestās morāles te vairs nav, tās vietā ir mātes aizlieguma neievērošana — iet pie vecmāmiņas, nenovirzoties no ceļa.

PASAKU TERAPIJA UN TĀS PAMATPRINCIPI

Pasakas nestāsta bērniem, ka nezvēri eksistē. Bērni paši zina, ka nezvēri eksistē. Pasakas stāsta bērniem, ka nezvērus var uzveikt.

Gilberts Čestertons

Jēdziens "pasaku terapija" ir krievu psiholoģijas doktores Tatjanas Zinkevičas-Jevstigņējevas radīts, kaut arī pati metode būtībā ir ļoti sena, pārbaudīta daudzu gadu gaitā. 90. gadu sākumā bijušajā PSRS teritorijā ienāca dažādas psiholoģiskas ārzemju metodes un terapijas. Sanktpēterburgā psiholoģe T. Zinkeviča-Jevstigņējeva (Pasaku terapijas institūta dibinātāja) un viņas kolēģi analizēja šīs terapijas un meklēja veiksmīgāko formu, kādā ietērpt psiholoģiskās zināšanas. Tāda forma tika atrasta — pasakas un metaforas. Tās ir viegli apgūstamas un ilgi paliek atmiņā. Pasaku sižetiem jābūt pielāgotiem cilvēka vecumam un viņa problēmām.

Pasaku terapijā spēlējot un iztēlojoties mēs gūstam unikālu iespēju pacelties virs tā, kas mūsu dzīvē ir kļuvis par galveno piespiedu kārtā. It kā nenopietni, apejot stingrās formas, ko rada viss racionālais un loģiski argumentētais, mēs negaidīti izraujamies intuīcijas un jaunas apziņas sfērā, atklājam plašāku pasaules redzējumu, citu skatījumu uz pasauli un notikumiem. Klausoties pasaku, cilvēks var identificēties ar pasakas varoni, iztēloties un kopā ar varoni izdzīvot dažādas situācijas, iemācīties uzvedības veidus, ko pēc tam izmēģināt pielietot arī reālajā dzīvē.

Dažreiz pasaku terapiju mēdz pieskaitīt pie artterapijas (mākslas terapijas). Taču pasaku terapijā ir atšķirīgas paradigmas, turklāt pasaku terapija ir daudz senāka par artterapiju.

Pasaku terapiju saprot atšķirīgi, dažādos kontekstos. Pirmkārt, pasaku terapija ir kā instruments, ar kura starpniecību nodod pieredzi. Bērnam audzina īpašu attieksmi pret pasauli — tādu, kā pieņemts attiecīgajā kultūras vidē. Ar folkloras pasakām, teiksmām, fabulām un līdzībām tiek mācītas morāles normas un noteikumi. Tas ir senākais socializācijas un informācijas nodošanas veids.

Otrkārt, pasaku terapija ir attīstības instruments. Klausoties, izdomājot vai apspriežot pasaku, bērns attīsta fantāziju un radošās spējas, kas ir nepieciešamas personības izaugsmei. Caur pasakām bērns iemā- i as meklēšanas un lēmumu pieņemšanas pamata mehānismus. Tie paši mehānismi darbojas arī pieaugušiem cilvēkiem, tāpēc pasakas var izmantot, lai palīdzētu atrisināt ikdienas problēmas.

Treškārt, pasaku terapija pastāv kā naratīvs. Klausoties un uztverot pasakas, cilvēks tās iekļauj savas dzīves scenārijā. Bērniem šis process ir īpaši spilgts — viņi bieži lūdz, lai kādu pasaku viņiem lasītu vēl un vēl. Daudzās psihoterapijas pieejās (piem., K. G. Junga analītiskā psiholoģija, naratīvā psihoterapija) mīļākajām pasakām tiek pievērsta liela uzmanība.

Pasaku terapija tiek izmantota psihoterapijā. Darbs ar pasaku tad ir virzīts tieši uz dziedināšanu un palīdzēšanu problēmas atrisināšanā. Pasaku terapeits rada apstākļus, kuros klients, lasot, izdomājot, turpinot, izspēlējot pasaku, atrod savu dzīves grūtību un problēmu risinājumus. Ir gan individuāla, gan grupu terapija. Daudzi psihologi un pedagogi savā darbā izmanto pasakas, tāpat kā to dara vecāki, audzinot savus bērnus.

Pasaku terapijas teorētisko pamatojumu veido Ļ. Vigotska, D. Eļ- koņina, B. Betelheima, R. Gardnera, Ē. Bernes, K. G. Junga, V. Propa un daudzu citu autoru darbi.

Ititer alia

Psihoanalītiķis Ēriks Berne (Eric Berne) un viņa sekotāji uzskata, ka katram cilvēkam ir savs dzīves scenārijs, kura modelis izveidojas jau agrā bērnībā, galvenokārt vecāku ietekmē. Jo sliktāk cilvēks apzinās šo modeli, jo vairāk tas kā programma ietekmē viņa dzīvi. Lai palīdzētu cilvēkam šo modeli apzināties un līdz ar to pavērt iespēju rīkoties spontānāk un būt lielākam noteicējam pār savu dzīvi, Ē. Berne norāda uz līdzībām starp reālu cilvēku dzīves scenārijiem un dažādu pasaku un mītu scenārijiem. Lai šīs līdzības pamanītu, pasakas tiek uztvertas ar "marsieša" domāšanu, proti, tā, "kā tas ir", bez Zemes iedzīvotāju pieņemtajiem izskaistinājumiem un cēlajiem vārdiem. Tādā veidā uztverot pasaku personāžu rīcību, iespējams labāk apzināties savu dzīves scenāriju un ietekmēt to.

Uztverot brāļu Grimmu pasaku par Sarkangalvīti ar Ē. Bernes minēto "marsieša" domāšanu, tās galvenā morāle ir, ka vilkiem, kas iedomājušies sevi par ļoti veikliem un gudriem, der uzmanīties no meitenītēm, kas izliekas naivas. Jo pasakas rezultāts faktiski ir intriga, kurā vienīgais zaudētājs ir nelaimīgais vilks.

Kāpēc un kā darbojas šī terapija? Praksē sen ir ievērots, ka sausa, pamācoša "morāles lasīšana" un pamācīšana ļoti bieži neiedarbojas, jo tā rada pretestību. Turpretī, ja tā pati mācība ir pasniegta interesanta, saistoša, pievilcīga stāsta veidā, cilvēki ir gatavi uz to atsaukties un uztver viegli, bez pretestības. Laika gaitā, mainoties vērtībām un vajadzībām dažādās kultūrvidēs, šādi stāsti, protams, piedzīvo korekcijas, papildinājumus un pilnveidojumus. Līdzīgi kā ar pasaku par Sarkangalvīti. Tomēr šajos stāstos vienmēr saglabājas pamata sižets, pamata ideja.

Parasti šādos stāstos ir varonis, kuram jāpārvar šķēršļi, jācīnās ar grūtībām, jārisina problēmas. Varoņa rīcība var būt ļoti līdzīga tai, kā viņa vietā rīkotos klausītājs. Jo vairāk klausītājs identificējas ar varoni, jo stāsta efekts ir lielāks. Stāsta klausīšanās šķiet pavisam vienkārša, taču patiesībā tā ir ļoti spēcīga un efektīva metode. Izdzīvojot stāstu, i ilvēks strādā ar savu problēmu, aplūko to no dažādiem skatpunktiem un līdz ar to aktīvi meklē risinājumus. Pasakās tiek piedāvāts viens vai pat vairāki atrisinājumi, kā arī parādīts, kas darāms, lai tos sasniegtu. Tādā veidā apziņā var uzrasties jauna, negaidīta un oriģināla izeja. Ļoti ieteicams pasakas sacerēt arī pašam — bieži vien vislabākie ir tie risinājumi, kurus cilvēks atrod pats.

Sākumā stāsts arī palīdz saprast to, kāda patiesībā ir problēma, kas slēpjas tās dziļumos. Šai ziņā parādās vēl viena praktiska pasaku un stāstu radīšanas funkcija — diagnostikas iespējas. Speciālisti uzskata, ka cilvēks pasakā parāda savas sociālās vērtības. Pasakā tās ir ļoti labi redzamas un var būtiski ietekmēt sižetu. No otras puses, pasaka skar bērnības pārdzīvojumus un sižetā var izsekot cilvēka personības attīstībai. Cilvēks papildina pasaku ar savu aktuālo materiālu. Pasakā ir redzams tas, ko cilvēks izjūt, kādi ir viņa galvenie pārdzīvojumi.

Ja stāstā cilvēks ierauga sevi un gūst dzīves mācību vai padomu kādas savas problēmas risinājumam, to sauc par metaforu (kas darbojas kā tēls, kas paskaidro citu tēlu). Metaforas var būt ne tikai stāsti, bet arī viens teikums vai pat vārds. Metafora, būdama netieša, dod iespēju to izprast dažādi, tā it kā pielāgojas konkrētajam cilvēkam un viņa problēmai. No otras puses, cilvēks var izprast vienu un to pašu metaforu vairākos veidos, līdz ar to ieraugot vairākus ceļus, kas ved uz to pašu mērķi. Metaforas terapeitiskais spēks pieaug atkarībā no tā, cik tajā tiek izmantoti tādi simboli, kas vislabāk saprotami pašam cilvēkam.

Šeit nav lielas nozīmes tam, ka metaforas saturs neatbilst cilvēka dzīvē notiekošajam un ir pat fantastika. Būtiskākais ir tas, ka situācija stāstā ir līdzīga tai, kas piedzīvota reālajā dzīvē. Racionālā ziņā saturi atšķiras, taču emocionālā līmenī tie var sakrist. Tā kā metafora h bīgs līdzeklis, to izmanto daudzi psihoterapijas virzieni

Inter alia

Pasakas nes sevī arī vēsti par dzimumu lomu.

no Rietumilinoisas universitātes iesaka vecākiem uzmanīties, stāstot bērniem pasakas, kurās neglīti cilvēki ir ļauni, bet labie ir skaisti un pievilcīgi. Jau agrā bērnībā meitenes dzird pasakas, kurās princese gūst panākumus tikai tāpēc, ka ir skaista. Tas var sāpīgi ietekmēt jaunās meitenes, kas uzskata sevi par neglītām.

L. Grauerholca ir analizējusi 168 brāļu Grimmu pasakas, kas māca, kāda loma dzīvē ir vīriešiem un sievietēm. Pēc daudzu pasaku motīviem ir uzņemtas filmas, un daudzas no tām ir izdotas ar variācijām atkārtoti, piemēram, "Pelnrušķīte", "Sniegbaltīte", "Gulošā skaistule", "Sarkangalvīte", "Ansītis un Grietiņa" un daudzas citas.

L. Grauerholca secina, ka lielā daļā pasaku, kas ir nonākušas līdz mūsdienu lasītājiem un arī skatītājiem, atrodams jaunas, skaistas princeses tēls, kas bērniem vēsta, ka fiziskā pievilcība ir būtiska vērtība, pēc kā jātiecas sievietei. Tas, cik ļoti pievilcīgiem vārdiem daudzās pasakās ir aprakstīts skaistums, nes ļoti spēcīgu ziņojumu bērnam. Tāds ziņojums var bērnu mudināt tiekties pēc ārējā skaistuma, nevis izglītības un garīgām vērtībām.

Pasakās mēdz būt sastopami novecojuši stereotipi par cilvēka vērtībām un sociālajām lomām. Protams, tas nebūt nenozīmē to, ka dažas pasakas lasīt nebūtu labi, bet tikai to, ka arvien liela nozīme paliek vecāku sarunai ar bērnu — arī pēc pasakas izlasīšanas.

Jau kopš seniem laikiem pasakas ir izmantotas kā audzināšanas metode. Ar metaforas palīdzību ir iespējams rotaļīgi, bez piespiešanas vai moralizēšanas nodot bērnam zināšanas par dzīvi, par cilvēku attiecībām, par dažādām iespējām, kā nodzīvot mūžu. Pasaku lasīšana ir ļoti piemērots apmācības veids, sevišķi maziem bērniem — tas saistīts ar bērnu atšķirīgo domāšanas veidu. Līdz pat 12 gadu vecumam cilvēkam dominē labā smadzeņu puslode, kas saistīta ar tēlaini radošu domāšanu, ar emocijām, jūtām, iztēli. Var teikt, ka bērni it kā dzīvo pasaku vidē, simbolu un metaforu pasaulē. Līdz ar to viņiem saprotamākā valoda ir pasaku tēlu valoda. Bērnam daudz vieglāk ir uztvert nevis sausu, racionālu un loģisku informāciju, bet gan dzīvus, emocionāli spilgtus tēlus. Tieši to nodrošina pasakas, iepazīstinot bērnu ar labo un ļauno, ar gud-

i  ibu, viltību, nodevību, draudzību, mīlestību, pašaizliedzību, drosmi un varonību. Ar visu, ar ko laika gaitā nāksies sastapties arī reālajā dzīvē.

Bērni iegūst zināšanas un iemaņas, lielā mērā pateicoties spēlēm un iztēlei. Spēle ļauj iegūt iemaņas, kādas tās ir pieaugušajiem cilvēkiem. Pēc būtības bērnu spēlēšanos var pielīdzināt darbam un mācībām. Tajā daudz kas balstās uz atdarināšanu. Bērni atdarina vecākus, brāļus un māsas, televīzijas un grāmatu varoņus. Atdarināšana ir normālā parādība, jo lielākā daļa māku, kas nepieciešamas dzīvē, ir daudz sarežģītākas par instinktiem, un atdarināšana ir labs veids, kā šīs mākas pārņemt. Bērni vēro pieaugušos un rīkojas tāpat.

Pasakās bērni saklausa savas personīgās dzīves atbalsis, viņi cenšas rīkoties tāpat kā galvenais varonis, cīnīties pret savām bailēm un problēmām. Pasakas un stāsti bērnā vieš cerību, jo bez cerības nav cīņas un uzvaras, — un tas ir ļoti svarīgi.

Pasakās tiek skartas bērnu pasaules uztverei svarīgas problēmas, piemēram, sacensība māsu starpā, bailes tikt pamestam, būt mazam un neaizsargātam. Pasakas vēsta par to, ka pasaule ir sarežģīta un tajā daudz netaisnības, ka bailes, nožēla un izmisums ir tāda pati mūsu ilzīves sastāvdaļa kā prieks, optimisms un pārliecība. Taču galvenais, ko māca pasakas, — nevajag padoties pat tad, ja situācija šķiet bezcerīga. Kad pasaku varonis neatsakās no saviem morāles principiem, pārvar kārdinājumus, tad galu galā tas noteikti uzvar.

Pasaku klasiskais sākums "aiz trejdeviņām jūrām, aiz trejdeviņām zemēm…" vai "reiz dzīvoja…" nosaka to, ka darbība varēja notikt praktiski jebkur, pati notikuma vieta nav svarīga. Pasaku varoņu tēli ir apkopojoši, to apzīmējumi pasakās sakrīt, piemēram, latviešiem muļķītis, trešais tēvadēls, viņiem nav pat vārda. Tāpēc bērnam ir vieglāk personificēt sevi ar pasaku varoni, neuzliekot ierobežojumus.

Daudzās pasakās ir strikti nodalīts ļaunais un labais. Turklāt bērns redz, ka ļauns darbs tiek sodīts, toties tas, kurš iztur visus pārbaudījumus un dara labu, noteikti tiks atalgots. Tas ir pasaules likums — pasaules attieksme pret tevi būs tāda pati, kā tava attieksme pret pasauli. Dažās pasakās ļaunums maskējas par labo, tomēr ari tad īstais labais vienmēr uzvar. Un bērns jūtas psiholoģiski aizsargāts.

Pasaka ir kā dzīvs organisms, tajā viss elpo, var sākt runāt pat priekšmeti. Tas ir ļoti svarīgi bērna psihes attīstībai. Bērns, lasot pasaku, izdzīvo to un var identificēties ne tikai ar galveno varoni, bet ari citiem personāžiem. Viņš mācās iejusties otra ādā, kā ari attīsta fantāziju un intuīciju. Spēja izjust to, kas atšķiras no tevis paša, ļauj izprast visas pasaules daudzveidību un savu vienotību ar to.

Pasakās nav tiešu morāles pamācību, kā tas mēdz būt fabulās. Taču iedarbība, kas notiek ar metaforas palīdzību, ir ļoti dziļa un pārsteidzoši stabila un paliekoša, jo skar cilvēka vērtību struktūru.

Pasakas informē par dzīves vērtībām, rada bērnā ticību, ka labais galu galā uzvar un ka no visām situācijām ir atrodama izeja. Ar pasaku palīdzību bērna bezapziņā veidojas sava veida datu bāze, ieraksti par to, kā rīkoties dažādās dzīves situācijās, par to, kādi ir savstarpējo attiecību modeļi, kā iekārtota pasaule, kādi mēdz būt cilvēki un attiecības starp viņiem, kādas ir rīcības stratēģijas un motīvi. Šī datu bāze tiek aktivizēta, kad vecāki pasakas apspriež ar bērnu, jo tad bērns sāk saprast apzināti, kas un kāpēc notiek pasakā. Tad viņš skaidrāk redz arī paša spējas un var izvēlēties labāko rīcību.

Dažkārt ieteicams lasīt bērnam priekšā pasaku ari tad, kad viņš jau prot lasīt. Tas veicina pozitīvu saskarsmi starp bērnu un vecākiem. Lasot pasaku, vēlams ievērot, vai bērns klausās. Pēc bērna reakcijas var spriest, vai šī pasaka viņam der. Tādos gadījumos nepacietīgs un nemierīgs bērns nomierinās. Ja mierīgs bērns sāk niķoties, tas nozīmē vai nu to, ka tēma bērnam ir ļoti svarīga, vai ari to, ka pasaka ir grūti uztverama. Iespējams ari cits variants: tēma ir tik sāpīga, ka pat tās pieminēšana bērnam izraisa nepatīkamas atmiņas un noraidījumu.

Lasīšanas laikā var lūgt bērnam izteikt savu viedokli par pasakā lasīto. Izlasot pasaku, to vēlams apspriest. Var uzdot bērnam spontānus jautājumus, kas vien ienāk prātā, apmainīties ar savām domām, izjūtām.

Nereti bērniem jautā par pasaku tikai atcerēšanās un faktu konstatēšanas līmenī, piemēram: "Uz kurieni aizgāja Runcis Zābakos?" Daudz vērtīgāki ir jautājumi, kas liek atbildēt uz "kāpēc?" "kādā veidā?" "ja…?". Piemēram: "Kas notiktu, ja cilvēkēdājs nepārvērstos par peli?" "Kādā veidā Runcis Zābakos panāca, ka cilvēkēdājs pārvērtās par peli?" Asociatīvo domāšanu, kas ir ļoti nepieciešama nākamajam skolēnam, palīdz formēt analoģiju meklēšana. Piemēram, bērnam var pajautāt, kādās vēl pasakās ir sastopami kaķi.

Turklāt bērnam jādod iespēja pateikt visu, ko viņš domā, uzklausot to. Nevajadzētu noliegt vai kritiski apspriest viņa viedokli. Piemērotākas būtu tādas izteiksmes formas kā "man šķiet…" vai "es viņa vietā vēlētos. ..". Labi, ja bērns jūtas tiesīgs izteikt savu viedokli un skaidri zina, ka neviens viņu nenosodīs par viņa izteikumiem. Tomēr nevajadzētu piespiest bērnu diskusijai, ja viņš nevēlas runāt (lai arī kādi būtu iemesli). |a bērns pēc pasakas izlasīšanas pats uzdod jautājumus un stāstītājs viņam godīgi atbild, tas jau liecina par labu sapratni abu starpā.

Pasakas ir tēlainas, tāpēc tās labi paliek atmiņā un, psiholoģiski iedarbojušās, turpina dzīvot cilvēkā, un palīdz viņam pieņemt lēmumus dažādās situācijās. Ceļa izvēle, atbildība, palīdzība, sevis pārvarēšana, labvēlība, cīņa pret ļaunumu. Pasaku sižetos ir apslēptas situācijas un problēmas, ar kurām saskaras ikviens cilvēks. Katrai situācijai pasakā ir daudz nozīmju, un, lasot pasaku, mēs neapzināti paņemam sev svarīgāko. Lasot to pašu pasaku vēlāk, citos apstākļos, varam to uztvert un saprast jau citādāk. Tāpēc pasakas piesaista arī pieaugušos.

Inter alia

Krievijā pētīta pasaku ietekme uz pirmsskolas vecuma bērnu uzvedību un harmonisku emocionālo attīstību. Lai mērķtiecīgi pedagoģiski iedarbotos ar pasakas palīdzību, tika izmantots speciāls metodiskais materiāls. Pētījumā piedalījās pirmskolas vecuma bērni no bērnudārziem, kam bija uzvedības traucējumi un kas apmeklēja Maskavas Ziemeļaustrumu apgabala sociālo centru "Fenikss". Pārbaudot programmu "Audzināšana ar pasaku", papildus tika veikta anketēšana, individuālās un grupas pārrunas, novērošana, zīmēti pasaku varoņi.

Pētījuma gaitā noskaidrojās, ka pasaku ietekme uz bērnu harmonisko emocionālo attīstību balstās uz to, ka notiek laba un ļauna jēdzienu izšķiršana. Tas veicina cilvēcisko jūtu un sociālo emociju formēšanos, kas nodrošina pozitīvas pārmaiņas bērna uzvedībā.

Pasakas attīsta ne tikai bērna iekšējo pasauli, viņa emocionālo sfēru un domāšanu, bet ari bērna valodu. Bet valoda bērnam jebkurā vecumā veidojas kā noteiktu līdzekļu sistēma, kas kalpo saskarsmei ar apkārtējo pasauli.

Stāsti, it īpaši pasakas, vienmēr ir bijis efektīvākais veids, kā sazināties ar bērniem. Ja ir vēlēšanās nodot bērnam kādas domas, kādu risinājumu bērna problēmai, to var izdarīt ar pašsacerētu stāstiņu. Cenšoties "noskaņoties uz bērna pārdzīvojumu viļņa", var izdomāt pasaku ar galveno varoni, kuram ir līdzīgas problēmas, bet kurš tās atrisina. Risinājumiem nav jābūt pārāk sarežģītiem, bet tie var dot jaunas iemaņas vai atziņas, piemēram, ka laiks ari var dziedināt. Iepazīstinot ar sava stāstiņa galveno varoni, der pieminēt viņa pozitīvās īpašības un stiprās puses. Stāstījuma laikā, protams, ir svarīgi vērot bērna reakciju (pēc viņa sejas izteiksmes) un atsaukties, ja bērns stāstu komentē un uzdod jautājumus (tie bieži palīdz ielūkoties bērna problēmas izpratnē un pārdomās par to).

Šo metodi var izmantot ari tad, ja nav zināms iemesls, kāpēc bērns ir nemierīgs un neapmierināts. Pēc pašizdomātās pasakas ievaddaļas par Ilzlti vai Antiņu var pajautāt bērnam: "Kā tu domā, kas Ilzīti uztrauca tajā brīdī?" vai "No kā viņa nobijās?" vai "Kas varēja notikt pēc Antiņa domām?"

Dažkārt ieteiktā darbība nedod uzreiz vēlamo rezultātu. Tādā gadījumā pēc precīzas noskaidrošanas, kas tieši tika darīts, var stāstīt pa- s.ikas turpinājumu par mazo meitenīti, kurai ne viss padevās, kā bija nodomāts, bet kura tomēr neatlaidās un beigu beigās izkļuva no grūtībām. Var pat uzsvērt to, ka Ilzītes draugi un radinieki ļoti lepojās ar to, ka meitenīte neatlaidīgi turpināja meklēt izeju, neskatoties uz iepriekšējo mēģinājumu neizdošanos. Rēķinoties ar bērna spēju koncentrēt savu uzmanību, stāstam nebūtu jābūt pārāk garam.

Vecākiem ir svarīgi atcerēties, ka viņi kā stāstnieki un arī viņu stāsts var būt nepilnīgi — nevajag kautrēties no savas neveiklības. Stāstot paš- sacerētu pasaku, to allaž var atbilstoši pielabot. Piemēram, pēc bērna sejas izteiksmes redzot, ka stāstījumā ir pielaista kļūda, var teikt: "Ai, es pavisam piemirsu, ka Ilzīte nebija viena, bet kopā ar draudzeni."

PASAKU TERAPIJĀ IZMANTOTIE ŽANRI

Pasaka, kas joprojām ir pirmais padomdevējs bērniem, jo kādreiz tā tāda bijusi visai cilvēcei, paslepus turpina dzīvot stāstā.

Valters liendžamiņš

Tādi pasaku terapijā izmantoti žanri kā līdzības, fabulas, leģendas, biļinas, sāgas, miti, pasakas, anekdotes cilvēces vēsturē vienmēr ir bijuši dzīves pieredzes nodošanas veids. Noder arī mūsdienu žanri: detektīvi, mīlas romāni, fantāzijas. Katram cilvēkam var piemeklēt viņa interesēm atbilstošu žanru. Tas apliecina veco patiesību — cik cilvēku, tik variantu. Kas der vienam, neder citam.

Līdzība ir dziļākās dzīves filosofijas paudēja. Dzīves mācība ir pateikta tiešā veidā. Viena līdzība parasti ir veltīta vienai mācībai. Līdzība der gan pieaugušajiem, gan pusaudžiem, ja ir nepieciešama kādas situācijas vai jautājuma filosofiska apdomāšana. Visbiežāk līdzība aplūko dzīves mācību garīgos aspektus. Līdzību piemērus sastopam Jēzus sprediķos, Austrumu pritčās.

Uz līdzību pamata bieži tiek radītas fabulas, atmetot daļu no slēptākā filosofiskā materiāla.

Fabula ir īsa līdzība ar skaidri formulētu morāli. Fabulas žanram attīstoties, tajā parādās morālas pamācīšanas intonācijas. Tradicionāli par fabulas žanra aizsācēju uzskatītā sengrieķu stāstnieka Ēzopa fabulām ir izteikti didaktisks un moralizējošs raksturs, tās ir vienkāršas un lakoniskas. Daudzu vēlāko stāstnieku fabulu sižeti ir aizgūti no Ēzopa fabulām.

17. gs. franču fabulista Žana de Lafontēna fabulas bija filosofiskas, to objekti — ne tikai cilvēku netikumi, bet arī psiholoģiski novērojumi. Savukārt 19. gs. sākumā Rīgā dažus gadus dzīvojušā krievu fabulista Ivana Krilova darbos saskatāma gan Ēzopa, gan Lafontēna daiļrades ietekme, lai gan viņš ir ari daudzu oriģinālu sižetu autors.

Anekdote ir īsa līdzības vai fabulas forma, kas balstās uz absurdu vai nestandarta reakciju.

Mīts vēsta par dieviem un varoņiem. Mītos varam atrast informāciju par pasaules rašanos. Mītos ir runāts arī par dažādām dzīves situācijām, par savstarpējo attiecību problēmām. Dažreiz mītus mēdz dēvēt par "cilvēku netikumu un trūkumu enciklopēdiju". Ne velti daudzi psihoanalīzē lietotie termini ir aizgūti no mītiem. Mīti mums dod ziņas par to, kādā veidā bija organizēta mūsu senču dzīve, kādas ir tautas mentalitātes saknes. Tāpēc miti ir noderīgi, lai pētītu sarežģītas savstarpējas attiecības, kā arī iepazītu apkārtējo pasauli un tās uzbūves pamatus. Lai arī mīti ir sarežģīti un ne vienmēr saprotami skolēniem, tie viņiem bieži šķiet interesanti.

Pasaku terapijā izmanto ari tādus žanrus kā leģenda, biļina, sāga vai eposs, kas vēsta par varonīgiem reāliem vēsturiskiem notikumiem.

Pasaku pamatsižetu rašanās laiks ir nenoteikts. Cilvēces kultūras mērogā jau kopš senseniem laikiem vecākā paaudze ir nodevusi jaunākajai stāstījumus ar fiksētiem pamatsižetiem. Līdz ar to pasakas sniedz informāciju par konkrēto kultūru, par uzvedības un dzīves scenāriju pamatmodeļiem.

Mūsdienās pasaku terapijā mēs caur pasaku izprotam dažādas d/.ives parādības, notikumus, garīgo meklējumu fenomenus un daudz ko citu. īsumā raksturosim piecus pasaku veidus, ko var izmantot pasaku terapijā: mākslas, meditatīvās, psiholoģiski koriģējošās, psihote- rapeitiskās un didaktiskās pasakas. Kaut gan mākslas pasakās var būt ari didaktiskais, psihokorekcijas un psihoterapijas, pat meditatīvais aspekts.

Mākslas pasakas var iedalīt tautas pasakās, kas radītas vairāku gadsimtu laikā, un autorstāstos.

Pašas senākās tautas pasakas parasti dēvē par mītiem. Daudzu tautu mitoloģija veidojās jau bronzas laikmetā un pirmatnējo attiecību i/.jukšanas sākuma periodā. Senākais pamats mītiem un pasakām ir cilvēka un dabas vienotība. Mūsu senčiem visa daba bija dzīva, faktiski mītu, kā arī pasaku radīšanas process ir saistīts ar "iedzīvināšanas" principu. Šo pašu principu izmanto arī šodien, radot pasakas. Atdzīvojušies priekšmeti, radījumi, dabas parādības ir spējīgi rīkoties patstāvīgi. Tātad tautas pasakas satur vairākas nozīmīgas idejas:

1.   Pasaule mums apkārt ir dzīva, katrs tās elements jebkurā brīdī var sākt runāt. Tā ir ideja par saudzīgu un apdomātu attieksmi pret apkārtējo pasauli. Tāda attieksme pret cilvēkiem, augiem un ar rokām radītām lietām ir sava veida vērtība.

2.  Atdzīvojušies objekti ir spējīgi rīkoties patstāvīgi. Un tiem ir tiesības uz savu dzīvi. Šī ideja ir svarīga, lai iemācītos pieņemt citus.

3.    Labā un ļaunā nošķiršana. Ideja ir būtiska, lai uzturētu gara spirgtumu un veicinātu tiekšanos pēc labā.

4.      Pats svarīgākais cilvēkam tiek dots caur pārbaudījumiem. Bet tas, kas nāk ātri un viegli, var arī ātri aiziet, pazust. Šī ideja ir svarīga, lai veidotu pilnīgu paļaušanos un pacietību.

5. Mums apkārt allaž ir daudz palīgu. Bet tie nāk talkā tikai tad, ja paši netiekam galā ar situāciju vai pārbaudījumu. Šī ideja veicina patstāvības veidošanos. Tā ir būtiska arī, lai izjustu uzticēšanos apkārtējai pasaulei.

Visas šīs filosofiskās idejas varam pārdomāt paši vai arī apspriest ar kādu citu.

Mūsu dzīve ir ļoti daudzšķautņaina, tāpēc arī tautas pasaku sižeti ir daudzveidīgi.

Pasakas par zvēriem, par savstarpējām attiecībām starp cilvēkiem un zvēriem labi nodod dzīves pieredzi bērniem līdz piecu gadu vecumam, kas identificē sevi ar dzīvniekiem, cenšas būt viņiem līdzīgi.

Sadzīves pasakās bieži tiek vēstīts par ģimenes dzīves problēmām, parādīti konfliktu risināšanas veidi. Tās veicina saprātīgu un ar veselīgu humoru piesātinātu pozīciju attiecībā pret dzīves nebūšanām, kā arī vēstī par mazām ģimeniskām viltībiņām. Tāpēc tās var izmantot ģimenes konsultācijās un darbā ar pusaudžiem, lai veidotu veselīgu ģimenes attiecību modeli.

Pasakas, ar kurām biedē, jeb šausmu stāstiņi ir pasakas par nešķīstajiem, raganām, velniem u. tml. Mūsdienu bērnu subkultūrā ir arī šādas pasakas. Un to var uztvert kā bērnu pašterapiju. Modelējot un vairākkārt pārdzīvojot trauksmainu situāciju pasakā, bērni atbrīvojas no spriedzes un iemācās jaunus reaģēšanas veidus.

Lai paaugstinātu pretestību pret stresu, tādus biedējošus stāstiņus stāsta grupās (bērniem, kas vecāki par septiņiem gadiem) ar diviem pamatnoteikumiem: pirmkārt, stāsts jāstāsta baismīgā balsī, otrkārt, baismu stāsta nobeigumam jābūt negaidītam un smieklīgam.

Burvību jeb brīnumu pasakas parasti visaizraujošākās šķiet aptuveni sešu septiņu gadu vecumā. Pateicoties tām, cilvēka bezapziņā nonāk dažādas dzīves gudrības — savdabīgs informācijas koncentrāts par garīgo attīstību.

Autorstāsti ir mākslas pasakas, kurām ir zināms autors, piemetām, H. K. Andersena "Nāriņa", Imanta Ziedoņa "Krāsainās pasakas", Kārļa Skalbes "Pasaka par vērdiņu". Šīs pasakas ir daudz personīgākas salīdzinājumā ar tautas pasakām. Ja ir mērķis apzināties iekšējos pārdzīvojumus, visdrīzāk izvēlēsimies autora pasaku. Tomēr autorstāstos Ir pietiekami daudz personīgas projekcijas. Tāpēc, lai apzinātos savus irkšējos pārdzīvojumus, ļoti vērtīgi būtu sacerēt pasaku pašam.

Dažkārt pret pasakas saturu var rasties negatīva attieksme. Parasti l,i notiek, ja pasakas garīgā nozīme nav saprasta vai nav lasītājam tuva.

Tautas pasakas mums dod gudrību, bet autoru stāsti papildina to ,n tēliem, jūtām, attieksmi un interpretāciju. Tieši autoru stāsti vēstis par dzīves personīgajām pusēm, kas ir svarīgi dzīves kopainas izpratnē.

Meditatīvās pasakas tiek radītas, lai sakrātu pozitīvo pieredzi, noņemtu emocionālo spriedzi, radītu cilvēka dvēselē pozitīvus savstarpējo attiecību modeļus, kā ari garīgā potenciāla attīstībai. To galvenais uzdevums: ziņot mūsu bezapziņai par iespējamiem pozitīviem modeļiem attiecībās ar apkārtējo pasauli un citiem cilvēkiem. Tāpēc tajās nav konfliktsituāciju un ļauno varoņu.

Pasaku terapijā var izdalīt trīs meditatīvo pasaku tipus:

1.    Pasakas, kas balstās uz sevis apzināšanos "šeit un tagad". Tās orientētas uz redzes, dzirdes, ožas, garšas un taktilā jūtīguma attīstīšanu. To raksturs — ceļojums: ko redzu, to dziedu. Lai radītu tādu pasaku, jāatceras situācija, kad jutāmies laimīgi un priecīgi. Kad iekšējā pasaulē valdīja skaidrība un harmonija. Pēc tam jāformulē pozitīvie tēli visās piecās modalitātēs: redzes, dzirdes, ožas, garšas un taktilās. Piemēram, tas varēja notikt, ērti sēžot meža sūnās, ēdot aromātiskās meža ogas, klausoties melodiskajās putnu balsis un vērojot caur koku lapotni izspraukušos saules staru gaismas spēles.

2.      Pasakas, kas atspoguļo veselīgas attiecības starp vecākiem un bērniem, draugu starpā, starp vīrieti un sievieti, starp cilvēku un apkārtējo pasauli, dzīvniekiem, starp skolotāju un skolnieku vai starp skolēnu un mācību priekšmetiem. Tēli, kurus sākumā translē caur pasaku, vēlāk var kļūt par garīgajiem orientieriem. Tādas pasakas ir īpaši nepieciešamas bērniem un pusaudžiem, kam ir negatīva sociālā pieredze. Pasaku pozitīvie tēli nokļūst bezapziņā un veido personības "enerģētisko pamatu", kompensējot vecāku mīlestības deficītu. Bez tam šādas pasakas vēsta bērnam alternatīvus attiecību modeļus, viņam būs iespējas kaut kad nākotnē veidot šādas attiecības dzīvē.

3. Meditatīvās pasakas, kuru mērķis ir stiprināt personības potenciālu, atklājot savstarpējo attiecību filosofiju un pašrealizāciju. Šis pasaku veids ir domāts mūsu patiesajam, augstākajam "es", mūsu patībai, lai to atbalstītu un stiprinātu. Šīs pasakas atspoguļo notiekošā gaišo pusi, palīdzot to pieņemt. Tā ir fantāzija par to, kā dzīvotu cilvēks, ja biežāk ieklausītos savā iekšējā ritmā un tēlā, kā veidotos viņa attiecības ar apkārtējo pasauli, kādas harmoniskas jūtas viņš izjustu. Kad ietekme ir ietērpta pasaku apģērbos, pat aizspriedumaini cilvēki neizjūt spiedienu uz saviem priekšstatiem. Mēs tikai stāstām pasakas. Tomēr tam ir pozitīva, spēcīga un paliekoša ietekme.

Inter alia

Meditatīvā pasaka:

Reiz pēc stipra lietus nomazgātais ezers sastinga brīnuma gaidās. Apkārt nebija neviena cilvēka, šķita, ka laiks ir apstājies. Te pēkšņi… no pusatvērtajiem ziediem, kas auga ezera krastā, izlidoja mazi, spārnoti radījumi. Tie kratīja nost lietus pilītes un čaloja cits ar citu. Protams, tie bija meža elfi! Viņi sadevās rokās un smiedamies lidoja uz ezeru. No ūdens cēlās dūmaka, un elfi sāka spēlēt paslēpes, te atrodot, te pazaudējot cits citu dūmakā. To skanīgie smiekli atmodināja nāriņas, kas snauda ezera dibenā, lietus lāšu ieaijātas. Tās paraudzījās ārā no ūdens un samiedza acis. Izrādās, ka elfu smiekli pārvērtušies varavīkšņainās dzirkstelītēs, kuru bija tik daudz, ka gaiss apkārt spīdēja un laistījās. No savām alām iznāca rūķi, lai ieelpotu pēc lietus svaigumu, un arī viņus pārsteidza smiekli — dzirk- stelītes. Rūķi nodomāja, ka viņu dārgakmeņi ir iemācījušies lidot, un ļoti satraucās par to. Kā gan citādi! Visi viņu dārgumi vienā reizē varēja aizlidot. Rūķi ķēra dzirkstelītes un lika tās maisos. Tas tik ļoti uzjautrināja elfus, ka dzirkstelīšu palika arvien vairāk un vairāk. Drīz tās piezemējās krastā un pārvērtās mazās uguntiņās. Uguntiņas nomitinājās veca koka saknēs un ar savu siltumu tās atsildīja. Tā pēc lietus atdzīvojās brīnišķīga pasaule, un nejauši šajā vietā nokļuvis svešinieks varētu teikt… es zinu, kas tas ir — Brīnums![1]

Psiholoģiski koriģējošās jeb psihokorekcijas pasakas saudzīgi ietekmē bērna uzvedību. Kā korekciju saprot "neefektīvā" uzvedības stila aizvietošanu ar vairāk produktīvu. Bērnam tiek paskaidrota notiekošā jēga. Šādas pasakas stāsta bērniem ar neadekvātu, neefektīvu uzvedību. Koriģējošās pasakas radīt nav sarežģīti. Daudzi rakstnieki, paši to nezinādami, veido šādas pasakas. Lai šādu pasaku radītu, var izmantot šādu shēmu:

1)    Piemeklējam vai izveidojam atbilstoša dzimuma varoni, kas ir arī ļoti tuvs pēc vecuma un rakstura. Piemēram, lapsa, kas mānās, vai puisēns Frīdis, kas samin krupi, saspārda kaimiņbērnu smilšupili un tīšām apgāž Annelīzes leļļu ratus…

2)   Aprakstām pasaku varoņa dzīvi pasaku zemē tā, lai bērns atrastu sakritības ar savu dzīvi.

3)    Ievietojam varoni problemātiskā situācijā, kas ir līdzīga bērna situācijai, un attiecinām uz galveno varoni visus bērna pārdzīvojumus.

4)   Varonis sāk meklēt izeju no situācijas. Vai ari mēs padarām situāciju vēl sarežģītāku, novedot to līdrloģiskam rezultātam, kas veicina varoni mainīties. Varonis var satikt cilvēkus un citus radījumus tādā pašā situācijā kā varonim un vērot, kā viņi to risina.

5) Varonis saprot savas kļūdas un nostājas uz labošanās ceļa.

Veidojot šādas pasakas, būtu ieteicams noskaidrot bērna sliktās uzvedības cēloņus.

Cēloņi, kāpēc bērns uzvedas slikti, varētu būt šādi:

1.  Vēlme pievērst sev uzmanību. Šajā gadījurnā korekcijas pasaka saturēs sociāli pieņemamus, pozitīvus modeļus, kā pievērst sev uzmanību.

2.   Vēlme valdīt pār situāciju, pieaugušajiem, vienaudžiem. Var tikt piedāvāts pozitīvs modelis, kā parādīt līdera īpašības: labam vadonim ir pirmām kārtām jārūpējas par saviem draugiem.

3.   Vēlme par kaut ko atriebties pieaugušajiem. Pasakā būs norāde uz to, ka varonis sagrozītā veidā redz problēmu, un konstruktīvs uzvedības modelis.

4.   Bailes, trauksme, vēlme izvairīties no neveiksmēm. Tad pasakas varoņi atbalsta galveno varoni un piedāvā viņam veidus, kā pārvarēt bailes.

5.   Nav izveidojusies mēra izjūta. Tad pasakā var situāciju novest līdz absurdam, parādot varoņa rīcības sekas un atstājot viņam iespēju brīvi izvēlēties uzvedības stilu.

Pasakas izveidē var palīdzēt personīgā dzīves pieredze (jo līdzīgas situācijas esam pārdzīvojuši bērnībā un varam ar to padalīties pasaku formā).

Psihokorekcijas pasakas var lasīt bērniem, tās neapspriežot, dodot viņiem iespēju par tās saturu padomāt vienatnē. Pat, ja pasaka nepatiks, tā tomēr būs aizskārusi bērna dvēseli un ar laiku mainīsies arī viņa uzvedība. Ja bērns vēlas, var apspriest pasaku kopā ar viņu. To var izspēlēt ar lellēm, zīmējumiem, smilšu kasti un miniatūrām figūriņām.

Pasakas, kas tiek izmantotas pasaku terapijā, ne vienmēr tiek uzrakstītas, jo tās nav saprotamas citiem cilvēkiem. Psihoterapeitiskās pasakas dziedina dvēseli. Pie psihoterapeitiskajām pasakām varam pieskaitīt arī paša klienta sacerētas pasakas, līdzības, Vecās Derības stāstus, literārās pasakas (autorstāstus). Autorstāsti var tikt izmantoti terapijā profilaksei, treniņos, ilustrācijai, kā modelis, kontakta veidošanai, bet ne kā pamatlīdzeklis.

Tās ir pasakas, kas palīdz bijušajiem notikumiem un esošajai pro- Mcmsituācijai meklēt dziļāku jēgu. Tie ir stāsti, kas palīdz visu notiekošo ieraudzīt no citas puses — no gara dzīves puses. Tās ne vienmēr ir viennozīmīgas, tām ne vienmēr ir stereotipiskās "laimīgās" beigas, bet l.is vienmēr ir ar dziļu nozīmi un dod dvēseles mieru. Tās var atstāt cilvēku ar jautājumu prātā vai sirdī, taču šis jautājums veicina viņa personīgo izaugsmi. Psihoterapeitiskās pasakas ir veltītas sāpīgām atvadām, nepiepildītām vēlmēm, attieksmei pret zaudējumiem un ieguvumiem, draudzībai, izaugsmes ceļam, bērna lielajām un mazajām rūpēm un vajadzībām u. tml.

Kāpēc tieši šis cilvēks ir nonācis konkrētajā situācijā? Kas pozitīvs no tā jāiemācās? Atbildot uz šiem jautājumiem, tiek radīta psihotera- peitiska pasaka. Tās veidošanā ļoti svarīgs ir galvenais varonis, jo tam būtu jāatspoguļo slēptais, patiesais cilvēka "es".

Šādas pasakas uzdevums ir palīdzēt cilvēkam pieņemt radušos si- luaciju, saprast notiekošā jēgu. Ja tas nepieciešams, parādīt viņam, ka arī smagi, neviennozīmīgi notikumi var pozitīvi ietekmēt dvēseles un gara attīstību, ja viņš spēs izsekot situācijas smalkās nianses un ieraudzīt tajā dzīves mācības jēgu.

No vienas puses, radot šādas pasakas, var palīdzēt pats cilvēks, atbildot uz jautājumu, par ko viņš vēlētos kļūt ar burvju nūjiņas palīdzību. Tādā veidā par pasakas galveno varoni var kļūt cilvēka vēlamais "es". No otrais puses, arī cits cilvēks var palīdzēt radīt galveno varoni. Viņam ir uzmanīgi jāieskatās cilvēkā, jāizmanto personīgās asociācijas un jācenšas atrast viņa līdzību ar kādu pasaku tēlu. Piemeklējot varoni, jāizvēlas tādi pasaku tēli, kas palīdzētu otram cilvēkam saprast viņa dvēseles patieso skaistumu. Tad, aprakstot pasakas varoni, cilvēkam liek dota iespēja ieraudzīt sevi no citas, labākas puses. Stāsts par ideālo "es" apbrīnojami maina cilvēku un viņa uzvedības stilu. Ikviens vēlas, lai citi saskatītu viņa dvēseles skaistumu. Tāpēc arī ir tik svarīgi bērnam teikt nevis: "Tu esi slikts, mainies", bet gan: "Es tevī redzu princi, lūdzu, atbilsti šim tēlam."

Pasaku tēli var būt izvēlēti arī spontāni. Tad pasaka ir vairāk līdzība, kas simboliski atspoguļo notikumus no cilvēka dzīves. Psihotera- peitiskā pasaka var palīdzēt mainīt citu cilvēku attieksmi, palīdzēt tiem ieraudzīt konkrētās personas dvēseles slēptās pozitīvās īpašības.

Inter alia

Sevišķa nozīme ir paša sacerētajām pasakām. Pasakas spēj sacerēt visi, tā ir dabas dota prasme. Jau pašai pasakas rakstīšanai ir liela terapeitiska ietekme. T. Zinkeviča-Jevstigņējeva iesaka pasakas sacerēšanu veikt trīs posmos.

1.   Palēnināšanās posms. Radoša darbība, kas ir saistīta ar nomierināšanos un noskaņošanos pasakas rakstīšanas procesam. Šajā posmā var kaut ko uzzīmēt vai izveidot kolāžu, aplikāciju vai skulptūru. Var noklausīties speciāli sagatavotu pasaku, skaņdarbu u. tml.

2.   Pasakas rakstīšanas posms. Rakstīšanas iesākumā rodoties grūtībām, var izmantot pirmā posma materiālus.

3.  Nobeiguma posmā svarīgi ir pasaku kādam (terapeitam) izlasīt. Pasakas autors var just satraukumu un uzbudinājumu, demonstrējot savu darbu. Klausītājam tas nozīmē tikšanos ar autora iekšējo pasauli un tās īpatnībām. Pēc pasakas nolasīšanas klausītājs var pavaicāt, vai pašam pasakas autoram tā patika, un parafrāzēt tās galveno domu, lai pārliecinātos, vai tā ir pareizi saprasta.

Didaktiskās pasakas tiek radītas mācību materiāla "iesaiņošanai". Abstrakti simboli (cipari, burti, skaņas, aritmētiskās darbības) atdzīvojas, un rodas pasaku pasaule, kurā tie dzīvo. Didaktiskās pasakas var atklāt noteiktu zināšanu vērtību. Didaktisko pasaku formā var dot mācību uzdevumus. Šajos stāstos uzdevuma atrisināšana ir pasaku varonim lemtā pārbaudījuma paveikšana, un atrisinātu piemēru rinda dod varonim veiksmi.

BURVĪBU PASAKU FUNKCIJAS

V. Props izpētīja tautas pasakas struktūru, īpaši rūpīgi analizējot ap simts pasaku no Afanasjeva krievu klasisko burvību pasaku krājuma, kas lielā mērā ir indoeiropiešu garīgā mantojuma daļa, pie kuras pieder arī latviešu tautas pasakas. Krievu folklorists secina:

1) pastāvīgi, stabili pasakas elementi ir darbojošos personu funk- i ijas — neatkarīgi no tā, kas un kā tās izpilda, un šīs funkcijas veido I'.īsakas stāstījuma pamatdaļas;

2)   funkciju skaits burvību pasakā ir ierobežots;

3)   visas burvību pasakas ir vientipiskas pēc savas uzbūves;

4)   funkciju secība ir nemainīga.

Jāpiebilst, ka ceturtā likumsakarība attiecas tikai uz folkloru. Ne visas pasakas ietver visas funkcijas. Tomēr ietverto funkciju secība paliek nemainīga. Dažu funkciju neesamība nemaina secību, kādā seko pārējās. Kā atzīmējis itāļu rakstnieks un žurnālists Džanni Rodari ((īianni Rodari), ne visās pasakās ir atrodamas visas funkcijas, to stingrā kartība var būt arī mainīta, iespējami pārlēcieni, pielikumi, sintēze, tomēr tas nav pretrunā ar galveno attīstības līniju. Pasaka var iesākties nevis ar pirmo, bet ar kādu citu funkciju, taču, ja tā ir pietiekami sena, diezin vai vēlāk tiks lietots izlaistais gabals.

Kopumā V. Props izdalīja 31 funkciju, kas apraksta pasakas struktūru:

1.  Kāda no ģimenes locekļiem nav klāt vai tas ir miris

2.   Ir aizliegums, kas varonim jāievēro

3.   Varonis pārkāpj aizliegumu

4.   Antagonists vāc dažādu informāciju

5.   Antagonists saņem informāciju par upuri

6.  Slazdi, intrigas, lamatas; antagonists mēģina apmānīt savu upuri

7.   Upuris tiek pievilts un nevilšus palīdz antagonistam

8.     Kaitniecība, antagonists kaitē vai rada zaudējumus kādam no ģimenes locekļiem, vai ari kādam no ģimenes locekļiem ir nepietiekami daudz resursu

9. Varonis uzzina par problēmu, pie varoņa vēršas ar lūgumu

10.   Varonis apņemas pildīt uzdevumu

11.   Varonis pamet mājas

12.  Varonis tiek pārbaudīts un sagatavots burvju līdzekļa vai palīga saņemšanai

13.   Varonis reaģē uz nākamā dāvinātāja darbībām

14.   Varonis saņem burvju līdzekli

15.   Varonis nokļūst vietā, kurā notiks objekta meklēšana

16.   Varonis cīnās ar antagonistu

17.   Varonis tiek iezīmēts (rēta kaujā, zīme uz ķermeņa) vai iegūst gredzenu vai citu priekšmetu

18.   Antagonists tiek uzvarēts

19.   Problēma (kaitniecība vai trūkums) tiek likvidēta

20.   Varonis ir ceļā uz mājām

21.   Varonis tiek vajāts

22.   Varonis glābjas no vajātājiem

23.    Varonis, neviena nepazīts, ierodas mājās vai citā zemē

24.   Viltus varonis izvirza savas pretenzijas

25.   Varonim jārisina sarežģīts uzdevums

26.   Uzdevums tiek atrisināts

27.   Varonis tiek atpazīts

28.   Viltus varonis vai antagonists tiek atmaskots

29.   Varonim tiek dots jauns izskats

30.   Ienaidnieks saņem sodu

31.   Varonis apprecas un kāpj tronī

V. Props par burvību pasaku sauc daiļdarbu, kurā darbojas visi vai arī daži no septiņiem varoņiem, bet sižets satur 31 funkciju (ar iespējamiem izlaidumiem) norādītajā secībā.

Centīsimies atrast V. Propa izdalītās funkcijas arī latviešu pasakās. Piemēram, ņemsim pasaku "Brīnumu stabulītes" no Lerha-Puškaiša grāmatas "Latviešu tautas pasakas":

Kādam puisēnam nomiris vienā nedēlā tēvs un otrā nedēļā māte. (I.) Sērdienītis katru dienu gājis uz kapsētu un raudājis gaužas asaras. Ikt vienu dienu māte iznākuse no kapa un iedevuse puisēnam trīs stabulītes, sacīdama: "Kuš, kuš, bērniņ, še tev tās stabulītes. Ja pirmo papū- tisi, tad nebūs vairs jāraud; ja otru papūtīsi, tad būs jāsmejas; ja trešo papūtīsi, tad diesi un lēksi." (14.) Puisēns tūlīt papūtis pirmo stabulīti. I 'u skanējuse tik jauki, tik mīlīgi, ka asaras tūdaļ nožuvušas. Nu papūtis otru stabulīti. Tā skanējuse tik jautri, tik patīkami, ka gribot negribot bijis jāsmejas. Beidzot papūtis ir trešo stabulīti. Tā skanējuse tik jocīgi, tik burvīgi, ka gribot negribot bijis jāsāk lēkāt. Pat putniņi un lopiņi lēkājuši līdz.

Tā nu puisēns no tās dienas varējis bēdās caur stabulīšu pūšanu remdēties.

Reiz puisēns izgājis ar savām stabulītēm ganos. Lopiņi nevīžojuši lāgā ēst: likušies gulēt. Bet puisēns domājis: "Vaj nepieēdušus gan mājā dzīšu? Pag, pag, papūtīšu trešo stabulīti, gan tad visi sacelsies."

Un tā ar bijis. Līdz ko uzpūtis, tūlīt visi kājās un nu lēkuši, lēkuši. Pūtējam lopiņu lēcieni patikuši; viņš nerimis vis pūst, bet ļāvis, lai labi i.decās. Bet tajā pašā brīdī ķēniņam, no medībām atpakaļ griežoties, gadījies tur garām jāt. Viņš brīnījies, kas tās par jocīgām skaņām, kas tie par trakiem lopiem. Piejājis klāt, nu tu brīnumi: zirgs arī sāk lēkt un pašam tā pate nelaime: nemaz nosēdēt vairs uz zirga, kā kājas cilājas. Bet ilgi puisēns nemocījis ķēniņu; viņš apstājies pūst. Nu ķēniņš, zināms, tūlīt prasījis, kur tādu stabulīti dabūjis. Puisēns neliedzies — izstāstījis galu no gala, cik stabulīšu no mātes dabūjis un kāds katrai stabulītei spēks. Ķēniņš licis uzpūst pirmo stabulīti un ilgi, ilgi uzklausījies mīlīgās skaņas; licis uzpūst otru stabulīti un ilgi, ilgi izsmējies par jautrajām skaņām. Bet, kad puisēns taisījies trešo stabulīti pūst, tad ķēniņš smējies: "Nepūti, nepūti, citādi man atkal, vecam vīram, jālec! Labāk — dzirdi, ko teikšu — nāci man līdz uz pili. Tev jāizdara ar savu trešo stabulīti tas, ko es viņnedēļ ar savu kaļ-a spēku nevarēju izdarīt. Klausies, aizviņnedēļ kaimiņa ķēniņš nozaga manu vienīgo meitu. (8.) Es gāju ar kara spēku atņemt, bet viņam lielāks kara spēks — nevarēju. Aizeji tu pie kaimiņa ķēniņa ar savām stabulītēm un lieci viņam tik ilgi lēkt, kamēr apsolās manu bērnu atdot." (9.) Labi — puisēns ar mieru. (10.) Trešajā dienā stabulnieks bijis pie kaimiņa ķēniņa klāt. (15.) Ķēniņš sēdējis pie viena loga, un aizvestā ķēniņa meita raudājuse pie otra loga. Puisēns uzpūtis pirmo stabulīti. Ķēniņš klausījies nodurtu galvu, un ķēniņa meita tūlīt apstājusēs raudāt. Puisēns uzpūtis otru stabulīti. Ķēniņš sācis smieties, cik tik rīkle; bet ķēniņa meita savās bēdās kaunējusēs smieties, tā labāk aizklājuse acis un izsteigusēs dārzā. Puisēns uzpūtis trešo stabulīti. Ķēniņš sācis lēkt. Un nu lecis un lecis, kamēr elsis nejēgdams un sācis lūgties, lai apstājoties. (16.) Bet puisēns atteicis: "Ja atdosi nozagto ķēniņa meitu, tad tik apstāšos."

"To nevaru, to nevaru!" ķēniņš elsdams atbildējis.

"Ja nevari, tad pūtīšu!" puisēns atcirtis un pūtis no jauna.

Sācis atkal lūgties; bet puisēns nepielaidies ne par ko. Beidzot, kad nemaz vairs nejaudājis lēkt, tad iesaucies: "Ņemi meitu un steidzies projām!" (18.)

Labi, puisēns paņēmis meitu un aizgājis. (19.)

Bet līdz ko labu gabalu pagājuši (20.), ķēniņš ar kaya spēku pakaļ. (21.) Meita bijusēs ļoti, bet puisēns atteicis:

"Ko tu bēdā, lai tik nāk — gan viņi visi izlēksies."

Un tā arī bijis. Panākuši gan, bet tikko puisēna trešā stabulīte at- skanējuse — viss kaļ-a spēks lēkājis vienā mukā[2]. To redzēdams, kaimiņu ķēniņš atmetis ar roku un apsolījies, ka nebūšot vairs dzīties pakaļ. (22.)

Trešā dienā puisēns ar ķēniņa meitu pārnākuši atpakaļ. (26.) Vecais ķēniņš apkampis puisēnu un teicis: "Vaj neteicu, ka tu iespēsi ar stabulīti

vairāk, nekā es ar saviem kafa vīriem. Par pateicību tagad pieņemu tevi ilcla kārtā. Vēlāk, kad miršu, tad vari manu valsti ņemt un precēt manu vienīgo meitu." (31.)

Redzam, ka pasakā nav visas funkcijas, kā ari to, ka funkciju kārtība ir nedaudz mainīta, tomēr pamatā secība palikusi nemainīga.

Pārējo funkciju ilustrācijai piedāvājam 1. tabulu ar fragmentiem no dažādām latviešu pasakām.

1. tabula

PASAKU LIETOŠANAS UN SACERĒŠANAS METODES

*

Laiks un telpa, tuvums un tālums ir nejaušu apstākļu nosacīti un pastāv vienīgi mūsu apziņā. Iztēle tos visus var pārveidot, turklāt visideālākajā esamības formā.

Oskars Vailds

Ar pasakām var strādāt dažādos veidos, piemēram, var apspriest kādu jau esošu pasaku, var sacerēt pasaku no jauna, var inscenēt esošo pasaku — gan kā aktierspēli, gan kā leļļu teātri.

Mēs esam pieraduši, ka pasakās parasti lapsa ir viltīga, bet

vilks pamuļķis. Taču var rīkoties arī netradicionāli, mācot bērniem paskatīties uz pasakas saturu oriģinālā, neierastā veidā. Vēl vairāk — var radoši pārveidot pasakas sižetu, izdomāt citas beigas, neparedzētas situācijas, apvienot vairākus sižetus, izdomāt vairākus pasaku variantus ar to pašu sižeta shēmu, ievietot pazīstamus pasaku varoņus jaunos apstākļos u. tml. Attīstot bērnam jūtīgumu pret vārdu, var tam uzdot sameklēt pasakā, piemēram, mīļus, skaistus, smieklīgus vai skumjus vārdus. Domāšanu, iztēli un runu attīsta divu īsu pasaku apvienošana vienā. Tas gan nav viegls uzdevums pat pieaugušajam, jo jāsasaista visi personāži un jāizdomā jauns sižets.

Arī pasaku sacerēšanas veidi un metodes nav ierobežoti. Lai rastos stāsts, parasti vajag vairāk nekā vienu vārdu. Jēdziens nav iedomājams bez sava pretstata, tāpēc doma bieži rodas no pāru jēdzieniem. Piemēram, vārds "silts" rodas vienlaikus ar "auksts" — saduroties abiem šiem jēdzieniem, sākas radīšana. Nepieciešams, lai vārdus atdala zināma distance, lai to līdzās esamība būtu kaut cik atšķirīga, atsvešināta — tad iztēle ir spiesta aktivizēties, tiecoties vārdus savietot, meklēt kopīgo tajos un veidot fantastisko pasakas vidi, kurā abi vārdi var eksistēt. Abi vārdi tiek lietoti nevis to parastajā, ikdienišķajā nozīmē, bet gan attālināti, atrauti no pierastā, liekot tiem planēt agrāk neredzētā vidē.

Pasakas var sacerēt praktiski par jebko — par sadzīves priekšmetiem, par traipiem un pilieniem, smaržām, trokšņiem, briesmoņiem, pārvēršanos, mīļākajām rotaļlietām, ceļojumiem…

Pasaku varoņi jaunos apstākļos

Šī metode attīsta fantāziju, pārvar ierastos stereotipus, radot jaunus piedzīvojumus iemīļotajiem varoņiem. Apstākļi var būt gan fantastiski un neierasti (Sarkangalvīte pārvietojas ar kosmisko kuģi, Vecmāmiņa dzīvo uz citas planētas, bet Vilks iekārtojies greznā pilī), gan arī tuvi bērnu ierastai videi (viltīgā Lapsa šķērso gājēju pāreju, Lācis veikalā brauc ar eskalatoru).

Pasaku kolāža

Jāizdomā jauns sižets, kurā varētu kopā darboties pazīstamu pasaku varoņi. Var izdomāt daudz dažādus variantus, tikai jāseko, lai galvenie varoņi "nepazustu", bet piedalītos visā pasakā. Var paņemt biezu pasaku grāmatu un sacerēt stāstu, kurā visas pasakas sajaukušās kopā. Varonis no vienas pasakas nejauši nokļūst citā vai arī apzināti iet uz citu pasaku pēc palīdzības.

Vārds un pasaka

Metode paredz savienot bērna vārdu ar pasaku. Sākumā bērns pasaka savu vārdu un uzreiz pēc tam nosauc dzīvnieku ar to pašu burtu, ar kuru sākas bērna vārds. Pēc tam jāsacer pasaka, kurā piedalās abi: bērns un dzīvnieks.

Pasakas pašam par sevi

Pirmkārt, bērniem patīk klausīties par to, kas notika vai varēja notikt ar viņiem pašiem vai viņiem tuviem cilvēkiem. Bērniem patīk stāstīt par sevi, brāļiem un māsām. Otrkārt, šis radošais darbs palīdz apzināt pasaku kā papildinājumu reālajai dzīvei, bet ne kā reālās dzīves aizvietotāju. Tas novērš vilšanās izjūtu, saskaroties ar reālo dzīvi.

Dažkārt aizraujošāk šādā pasakā var būt nesaukt sevi pilnā vārdā, bet lietot tikai iniciāļus. Sacerot pasaku, var sevi un citus ģimenes locekļus "pārvērst" par runājošiem priekšmetiem, piemēram, mammu par puķupodu, bet sevi par lejkannu.

Ačgārnās pasakas

Viens no paņēmieniem ir apzināta tādas pasakas stāstīšana, kurā viss notiek ačgārni. Piemēram, trīs sivēni ir ļauni, bet vilks — labs. Pelnrušķīte ir ļoti slinka meitene, kas noved līdz nervu sabrukumam labo pamāti un viņas čaklās meitas. Šī metode der ne tikai parodēšanai. Tā var atrast sākumpunktu neatkarīgam stāstam, ko var patstāvīgi attīstīt tālāk jebkurā virzienā.

Pasaku sižetu līniju izmantošana

Var izmantot jebkuras populāras pasakas pamatshēmu, kuru veido sižeta līnijas.

Piemēram: "Pelnrušķīte dzīvo ar pamāti un tās divām meitām. Meitas brauc uz balli, Pelnrušķīte paliek mājās. Burve palīdz viņai nokļūt ballē, kur viņā iemīlas Princis…"

Pārejot uz dziļāku abstrakcijas līmeni, var konstatēt šīs pasakas pamatshēmu: "A dzīvo mājā pie B, kurā dzīvo arī C un D, kas ir saistīti ar B citādākā veidā nekā A. C un I) dodas uz vietu, kur notiek kāds process P. A paliek mājās viens, bet, pateicoties kādam E, tam arī izdodas nokļūt P norises vietā, kur A izdodas spēcīgi ietekmēt kādu F…"

Tālāk šo abstrakto shēmu var ietērpt citādi. Ietekmējoties no sākotnējās pasakas, var iznākt kaut kas šāds: "Delfīna ir nabaga radiniece kādai diennakts veikala īpašniecei. Tai ir divas meitas, kuras mācās ģimnāzijā un kuram patīk izklaidēties, turpretim Delfinai smagi jāstrādā. Un ari šonedēļ meitas dodas uz lielo Starpgalaktiku festivālu uz Marsa. Pateicoties labvēlīgi noskaņotajam pilotam, kosmosa kuģī nokļūst arī Delfīna…" Taču, ja izdodas balstīties tikai un vienīgi uz iegūto abstrakto shēmu, jaunā pasaka no sākotnējās var atšķirties diezgan ievērojami: "Zēns Karlo strādā par zirgu puisi pie grāfa Pelnrušķa, Gvido un Annas tēva. Grāfs un viņa bērni izdomā ar jahtu doties ceļojumā apkārt pasaulei. Pateicoties palaidnīgajam kaķēnam, kas paslēpjas uz jahtas un kuru Karlo dodas meklēt, arī zirgu puisis nokļūst uz jahtas, jahta uzskrien uz sēkļa pie salas, kur mežoņi svin sava šamaņa svētkus. Karlo uzdāvina šamanim gāzes šķiltavas un tā iegūst lielu cieņu. Mežoņi sāk pielūgt Karlo kā Uguns dievību…" Tātad no sākotnējā "Pelnrušķītes" sižeta var novirzīties pietiekami tālu, jaunajā variantā vecā pasaka ir dziļi noslēpta.

Analītiskā fantazēšana

Rakstnieks Džanni Rodari analītiskajai fantazēšanai par pamatu

Iesaka ņemt vienu tēlu, vienu pasakas personāžu un izpētīt, kādas laksturlgas sastāvdaļas to veido. Mērķis ir atrast tos elementus, kas vē- lak noderētu jaunu notikumu izdomāšanā, kuros iesaistīts pats personāžs. Piemēram, Dž. Rodari min Befanu, populāru tēlu itāļu folklorā. Ik gadu 6. janvāri Befana, neglīta, bet labsirdīga večiņa, caur skursteni nolaižas mājās un labiem bērniem atstāj dāvanas, bet sliktajiem tikai oglītes.

Aplūkojot tēlu tuvāk, ievērojam trīs tam raksturīgās sastāvdaļas:

1)  slotu,

2)   dāvanu maisu,

3)  vecus, saplēstus apavus.

Tas, protams, nav vienīgais veids, kā varēja "izanalizēt" Befanu. Svarīgi ir tas, ka ir trīs daļas un katra no tām ir radošās iedvesmas avots. Slota, piemēram, ir vajadzīga, lai uz tās lidotu. Var pajautāt, ko Befana dara ar slotu pēc tam, kad dāvināšana ir beigusies? Iespējami dažādi atbilžu varianti, piemēram:

•   kad visi bērni uz Zemes ir apdāvināti, Befana dodas uz citām zvaigžņu sistēmām;

•    slotu izmanto mājas uzkopšanai (te iespējami uzreiz nākamie jautājumi: Kur dzīvo Befana? Vai viņa saņem vēstules? Dzer kafiju? Vai skatās televīziju?);

•   Befanu ir daudz, viņas visas dzīvo Befanu zemē, kur pats galvenais veikals ir tas, kurā tirgo slotas. Vajag ļoti daudz slotu, tām ir dažādi modeļi. Šogad modē ir minislotas, nākamgad būs māksi, tad atkal slotas ar lieliem zariem utt. Slotu veikala īpašniece kļūst bagāta un sāk tirgoties arī ar putekļu sūcējiem.

Stāstiņi pie galda

Pašiem mazākajiem var sacerēt stāstus, ēdienreižu laikā "atdzīvinot" priekšmetus, kas atrodas uz galda un tam blakus. Piemēram, karote apmaldās, mutes vietā mēģinot ielīst degunā. Iegūstam vērtīgu vārdu pāri "karote un deguns" un saceram pasaku: "Reiz dzīvoja kāds kungs, kuram deguna vietā bija karote, taču zupu ar to ēst viņš nevarēja, jo ar degunu-karoti nevarēja tikt līdz mutei…"

Tālāk vārdu pāri var arī mainīt, liekot, piemēram, karotes vietā kādu citu vārdu un iegūstot "degunu-pīpi", "degunu-slēdzi", "de- gunu-lampiņu" utt. "Kādam kungam deguns bija taisns kā pīpe. Šis kungs bija kaislīgs smēķētājs, bet viņa kaimiņam bija deguns-lampiņa, kas ērti apgaismoja galdu. Vienīgi, ikreiz nošķaudoties, lampiņa saplīsa un to vajadzēja mainīt…"

Karote var kļūt arī par patstāvīgu personāžu, tā var iet, skriet, skrienot paklupt un nokrist. Kad karotei iepatīkas nazītis, dakšiņa kļūst par karotes sāncensi. Šajā situācijā pasaka sazarojas: no vienas puses, tā izraisa jaunas darbības ar karoti; no otras puses, rodas jauns personāžs — Karotes kundze, kur no priekšmeta praktiski ir palicis tikai nosaukums. "Karotes kundze bija gara, tieva un slaida. Galva viņai bija tik smaga, ka bija grūti noturēties kājās, un ērtāk Karotes kundzei bija staigāt uz galvas. Līdz ar to visa pasaule viņai bija redzama apgrieztā veidā. Tāpēc karote arī domāja visu citādāk…" "Atdzīvināšana" allaž noved pie personifikācijas, kā tas ir H. K. Andersena pasakās.

Vingrinājums ar pasaku funkciju kārtīm

Pasaku funkciju kāršu kavā ir 31 kārts, katra no tām atbilst vienai V. Propa izdalītajai funkcijai (sk. iepriekšējo nodaļu par burvību pasaku funkcijām). Uz katras kārts ir funkcijas nosaukums, ilustrācijas nav obligātas. Var izgatavot arī kāršu kavu ar samazinātu funkciju skaitu, piemēram, no 20 kārtīm, atmetot dažas funkcijas vai apvienojot tās. Katra kārts ir kā pasaku pasaules šķērsgriezums. Katra funkcija rod savu atbalsi cilvēka personīgajā pasaulē. Pasakas struktūra ne tikai atspoguļo iniciācijas rituālu, bet arī zināmā veidā pārklājas ar cilvēka pieredzes struktūru, kas ietver sevī ne tikai uzdevumu izpildīšanu, bet arī divkaujas, vilšanos un citas grūtības. Tāpēc katra funkcija noteiktā veidā pa-

Ildz cilvēkam izprast pašam sevi. Tā, piemēram, funkcija "aizliegums" i/sauc asociācijas no personīgās pieredzes, kas saistītas ar dažādiem .ii/liegumiem ģimenē vai skolā. Tomēr aizliegumā ir arī pozitīvais. "Šo ill īkst, bet to nedrīkst" ir savu brīvības robežu apzināšanās sākums. Tas māca darboties kolektīvā.

Funkciju kāršu kavu sajauc un tad no tās izvelk dažas kārtis, pēc i.tm raksta pasaku, kurā ir izvilktās funkcijas — vai nu to izvilkšanas, vai arī V. Propa definētajā secībā. Katra atsevišķā funkcija ir tulkojama vairākos veidos. Pasaku var sākt sacerēt arī no otra gala.

Pirmo "klātneesamības" funkciju var pildīt jebkurš personāžs, kas I āda iemesla dēļ pametis dzimto māju. Tas var būt princis, kas aizgājis karā, mirstošs tēvs, ceļojumā devies tirgonis vai vienkārši vecāki, kas aizgājuši uz darbu.

Piemērs 20 kāršu nosaukumiem — funkcijām:

•   aizliegums vai pavēle;

•   pārkāpums;

•   kaitniecība vai iztrūkums;

•  varoņa aiziešana;

•   uzdevums;

•   tikšanās ar dāvinātāju;

•   burvju dāvanas;

•  varoņa parādīšanās;

•  antagonista pārdabiskās īpašības;

•   cīņa;

•   uzvara;

•   atgriešanās;

•   ierašanās mājās;

•   viltus varonis;

•   grūtības, pārbaudījumi;

•   šķēršļi, nelaimes tiek likvidētas;

•  varoņa atpazīšana;

•  viltus varoņa atmaskošana;

•   antagonista sodīšana;

•  kāzas.

Pasaku paraugi par tēmu — bailes no tumsas

Praktiski jebkurā pasakā ir parādīta kāda konkrēta problēma un tās risinājums. Piemēram piedāvājam risinājumu pasaku veidā maza bērna hipotētiskai problēmai "bailes no tumsas".

1.  sižets. Lācēns baidījās no tumsas, bet Lācēnam bija jāiet cauri tumšam mežam, jo viņš pārāk ilgi bija spēlējies ar citiem lācēniem un metās jau krēsla. Lācēns gāja, bet jo tumšāks palika, jo vairāk viņam bija bail. Viņš jau gribēja iet atpakaļ uz meža pļaviņu, kur bija gaišāks, taču tad viņš satika Zaķēnu, kas ari viens pats gāja mājās un nemaz nebaidījās. Lācēnam un Zaķēnam bija jāiet uz dažādām pusēm, tāpēc Zaķēns nevarēja pavadīt Lācēnu. Tomēr Lācēns, redzot, ka Zaķēns, kas vispār ir bailīgāks par viņu, no tumsas nebaidās, saņēmās un gāja viens pats mājās.

Risinājums: redzot, ka citi — vājāki — tiek galā ar uzdevumu, stiprākais saprot, ka ari viņam tas ir pa spēkam.

2.   sižets. Kaķēns baidījās no tumsas, viņam šķita, ka dārzā gail viltīgas lapsas acis un pie sētas sēž ļauns vilks. Tāpat baidījās no tumsas arī Kucēns. Taču tad abi sarunāja iet un paskatīties, kas tur tumsā dzīvo. Divatā drošāk. Izrādījās, ka "lapsas acis" patiesībā ir divi jāņtārpiņi, bet "vilks" ir vecs celms ar dīvaini izliektiem zariem.

Risinājums: ko nevar viens, to var divi. Ar briesmām ir jāiepazīstas. Jāpēta, jāizzina patiesība.

3.   sižets. Vāverēns ļoti baidījās no tumsas un vienmēr nakti sēdēja koka dobumā pie māmiņas. Taču kādu vakaru Vāverēna māmiņa savainoja ķepiņu un nevarēja vairs paiet. Kādam vajadzēja doties pēc palīdzības uz dobumu piecus kokus tālāk, kur dzīvoja Vāverēna māmiņas māsa Kuplaste. Vāverēns, redzot, cik slikti ir māmiņai, aizlēca pēc palīdzības, aizmirsis, ka no tumsas jābaidās.

Risinājums: lielākas problēmas liek aizmirst par mazākām. Palīdzot c itiem, mēs palīdzam arī sev.

4.   sižets. Elfu karaļvalstī dzīvoja Mazais Elfs, kas ļoti baidījās no tumsas. Reiz, ieskatījies elfu Burvestību grāmatā, viņš uzbūra tā, lai visu laiku visur būtu gaišs. Tas viņam ļoti patika. Taču kādu dienu viņš satika savu draugu Sikspārni, kas bija ļoti noskumis, jo lidoja tikai naktīs. Pēc tam Mazais Elfs satika ari citus draugus, kas vairs nevarēja naktīs gulēt. Apdomājies Mazais Elfs atkal uzmeklēja Burvestību grāmatu un ar tajā atrastajiem īpašajiem vārdiem atcēla savu burvestību.

Risinājums: katrai lietai ir sava vērtība, un vienam ļoti noder tas, kas neder citam. Ļaunā, sliktā lieta paliek labāka, jo tā izrādās derīga citiem. Rēķināšanās ar otru.

5.   sižets. Pūcēns ļoti baidījās no tumsas. Naktīs, kad citas pūces lidoja, viņš vienmēr gulēja, bet pats lidoja tikai dienā, kad bija gaišs. Tad Vecā Pūce sāka viņam katru vakaru stāstīt pasakas par bailīgiem pūcēniem, bet Pūcēnam pēc tam bija jālido mājās. Sākumā Vecā Pūce pabeidza stāstīt pasaku, kad tikko sāka krēslot. Bet ar katru reizi viņa stāstīja arvien ilgāk un ilgāk, līdz reiz Pūcēnam nācās lidoja mājup jau pilnīgā tumsā. Aizdomājies par garo pasaku, viņš nemaz neapjauta, ka viņš taču baidās. Kad Pūcēns to saprata, tad atskārta, ka ir maldījies un tumsa ir pūču draugs.

Risinājums: pakāpeniska pierašana. Aizraušanās.

DZIEDINĀŠANA AR SKAŅU UN MŪZIKU

Kur beidzas vārdi, tur sākas mūzika.

Ludvigs van Bēthovens

Cilvēks pastāvīgi atrodas dažādu skaņu vidē, kas iedarbojas uz to. Ar skaņu signāliem cilvēks saņem būtisku daļu informācijas par apkārtējo pasauli. Ja mēs spētu uztvert visu skaņu spektru visās frekvencēs un visās intensitātēs, mēs dzirdētu puķu, zāļu, kalnu un ieleju mūziku, mēs varētu klausīties debesu un zvaigžņu dziedāšanu, kā arī mūsu personīgā ķermeņa simfoniju un dvēseles melodiju. Mūsdienu radioastronomija apstiprina, ka Visums ir skaņu pilns un katram debesu ķermenim ir sava dziesma.

Katrai kustībai, katrai darbībai ir sava mūzika. Katrā mūsu ieelpā un izelpā ir mūzika. Tad, kad mēs darbojamies virspusēji, nepievēršot uzmanību darbības iekšējam dziļumam, nekādu mūziku nedzirdam. Tikai apzināti iedziļinoties darbībā, varam saklausīt tās mūziku. Kamēr šo mūziku nedzirdam, mūsu darbība arvien paliek nedzīva.

Mūzika var būt kā universāla, iekšēja valoda. Cilvēks var nesaprast, piemēram, ko viņam saka franču, vācu vai ķīniešu valodā, bet, kad sāk skanēt mūzika, saskarsme ārējā pasaulē paliek otršķirīga — iekšējā saskarsme, saskarsme ar sirdi ir pietiekama, lai rastos sapratne. Cilvēku un mūzikas sirdis it kā izveido iekšēju savstarpēju kontaktu, un šajā saskarsmē visi kļūst kā viens nedalāms veselums.

Kopš seniem laikiem mūzika ir kalpojusi cilvēkam viņa ikdienas mērķu sasniegšanā — šūpuļdziesmas, kara dziesmas, jūrasbraucēju dziesmas u. c. Šķiet, seno latvieti mūzika un dziedāšana pavada visu mūžu. Kā pauž tautasdziesma:

Dziedot dzimu, dziedot augu, Dziedot mūžu nodzīvoju, Dziedot iet dvēselīte Dieva dēlu dārziņā.

Līdz ar audioaparatūras rašanos un attīstību 20. gadsimtā cilvēkam radās iespēja klausīties mūziku, kur un cik vien gribas. Mūsdienās mūziku bieži uztveram kā izklaidi, patēriņa produktu, fona troksni, taču mūzikai piemīt savs spēks — tā pozitīvi ietekmē veselību, domāšanu, iitmiņu, palīdz cīnīties ar stresu.

VĒSTURISKS IESKATS MŪZIKAS TERAPIJAS ATTĪSTĪBĀ

Mūzika ir starpnieks starp garīgo un fizisko dzīVi.

Ludvigs van Bēthovens

Par skaņas spēku, kas var darīt gan ļaunu, gan labu, vēstī dažādu pasaules tautu pasakas, teikas, leģendas un nostāsti. Šie vēstījumi liecina, ka jau kopš sirmas senatnes ir zināma skaņas apbrīnojamā iedarbība uz cilvēku.

Piemēram, no daudzām teiksmām ir pazīstams burvju putns Fē- nikss ar pasakainu balsi, kas lika neauglīgai zemei ziedēt, Saules dievam apstādināt savus kaujas ratus, lai klausītos putna dziesmā, bet cilvēkam nokļūt aizmirstībā — kā vēsta teika: "Kas putnu dzird, tas visu aizmirst." Skaņas hipnotiskā iedarbība atainota teiksmās par Apollona iemīļoto mūziķi Orfeju, ganību aizbildni jautro stabulētāju Pānu, sirēnām, kas vilināja jūrasbraucējus uz piekrastes zemūdens klintīm, un daudzos citos nostāstos — arī latviešu tautas pasakās par ganiņu un viņa brīnumstabulīti.

Lielāku praktisku interesi gan izraisa šī skaņas un mūzikas spēka izmantošana fiziskajā un garīgajā dziedināšanā. Sūfijiem mūzika kopš seniem laikiem ir bijis iemīļotākais līdzeklis garīgajā attīstībā. Sūfiji mūziku sauc par "barību dvēselei". Taču skaņai ir ne tikai "barojoša" un uzturoša, bet arī radoša funkcija.

Vecā Derība mums vēsta ideju par Vārdu, ar kura palīdzību Dievs rada pasauli. Senajos indiešu tekstos rakstīts, ka sākumā bija Nada Brahma jeb Absolūtā skaņa — lielākā daļa jogu uzskata, ka šī skaņa jeb visa sākumā esošais vārds ir "OM". Savukārt nesenie zinātniskie pētījumi apstiprina, ka neilgi pēc Lielā sprādziena un līdz tam, kamēr uz Zemes radās dzīvība, pastāvēja pirmie skaņas viļņi. Skaņa ir mums līdzās visā evolūcijas procesā, un tā ir neatņemama mūsu dzīves sastāvdaļa. Un mūziku kā skaņu sistēmu varam uzskatīt par dabisku evolūcijas rezultātu.

Visdažādākajās pasaules domāšanas sistēmās skaņa tiek uzskatīta par radošu spēku. Un šeit nav runa tikai par sakrālo skaņas nozīmi kā, piemēram, senajos indiešu tekstos minēto visu mūsu redzamo un neredzamo pasauļu rašanos, kas notika, pateicoties dižā Brahmas izelpai — sava veida kosmiskajai skaņai. Senās Indijas un Ķīnas dziednieki vieni no pirmajiem pievērsa uzmanību tam, ka pozitīvās emocijas, kas rodas, noklausoties patīkamu melodiju, stimulē vielmaiņu un asinsriti, uzlabo galvas smadzeņu un centrālās nervu sistēmas darbību.

Vieni no senākajiem darbiem, kas ir saglabājušies un kuros ir nozīmīgs atziņas par mūziku un tās lomu cilvēka dzīvē, ir par piektajām Vēdām dēvētais sanskrita eposs "Mahābhārata", senās Ķīnas "Pārmaiņu grāmata", kā arī pazīstamā Ķīnas filosofa Konfūcija darbs "Pieraksti par mūziku".

Ir zināms ari, ka Senās Ēģiptes dziednieki ar mūziku mazināja sāpes dzemdību laikā.

Jau Vecajā Derībā ir pieminēta ķēniņa Dāvida izdziedināšana no slimības ar arfas spēli. Pats ķēniņš Dāvids ar arfas spēli izdziedināja ķēniņu Sauļu no nomāktā garastāvokļa. Dāvida laikā bija apmēram 4000 lempja mūziķu, no kuriem liela daļa bija mācīti muzikālie vadītāji. Zālamans izveidoja Jeruzalemes templī jūdu muzikālo skolu, kur sagatavoja dziedāšanai dievkalpojumā. Izmantoja arī pūšamos, stīgu un sitamos instrumentus, un daudziem no tiem varēja būt ari simboliska nozīme, piemēram, trompetes nozīmēja Dieva visvarenību un spēku.

Antīkajā pasaulē valdīja uzskats, ka slimību izraisa fiziskā un ga- i īgā ķermeņa harmonijas trūkums. Mūzikai, kā tolaik uzskatīja, bija dievišķa izcelsme. Tai bija milzīga loma cilvēka veselības un harmonijas atjaunošanā, jo cilvēku uzskatīja par vienotu veselumu, nevis atsevišķu orgānu un sistēmu apkopojumu.

īpašu uzplaukumu dziedināšana ar mūziku sasniedza Senajā Grieķija. Ne velti Zeva kancelejā Apollonam bija vienlaikus trīs amati — saules, medicīnas un mūzikas dievs. Grieķu dziednieki ar mūzikas instrumentu spēli centās izsaukt pacientam katarsi, proti, spēcīgu emocionālu reakciju, asaras vai prieku, kas noveda pie garīgas un enerģētiskas attīrīšanās.

Senās Grieķijas dzejnieks, eposu "Iliāda" un "Odiseja" autors Homērs aprakstījis, kā melodisku skaņdarbu izpildīšana veicinājusi brūču dziedināšanu.

Arī par "medicīnas tēvu" sauktais sengrieķu ārsts Hipokrats, kurš grieķiem bija milzīga autoritāte gan dziedniecības, gan ārstu ētikas jautājumos un kura vārdā nosaukts ārstu zvērests, aktīvi dziedināja ar mūziku.

Pitagors no Samosas, kuru mūsdienās pieminam galvenokārt kā matemātiķi, bet kurš sevi dēvēja par filosofu, saviem sekotājiem bija augstākās dievišķās gudrības iemiesojums un skolā vadīja speciālas nodarbības kora dziesmu izpildīšanā, jo uzskatīja, ka mūzika ir Dieva valoda un mūzikas apguve ir ceļš pie Dieva.

Mūzika, harmonija un skaitļi pitagoriešu mācībā bija nesaraujami saistīti. Eksperimentējot ar stīgām, nostiepjot tās ar dažāda smaguma atsvariem, Pitagors konstatēja, ka skanīga oktāvas intervāla (stīgu no- stiepumu attiecība 1 : 2) dalīšanai jānotiek pēc "harmoniskā principa" — tā jādala divos nevienādos intervālos: kvintā (2 : 3) un kvartā

12 3

(3:4), t. i., pēc likuma - = - * -. Pitagors arī secināja, ka skaņa ir vibrācija jeb svārstības, turklāt, jo augstāka skaņa, jo svārstības ir biežākas.

Filosofs bija pārliecināts, ka skaņa var gan dziedēt, gan padarīt slimu un ka harmoniska mūzika rada harmoniju dvēselē. Viņš noliedza ķirurģisku iejaukšanos un piedāvāja izārstēt dažāda veida slimības ar melodijas starpniecību.

Pitagors bieži spēlēja liru. Viņš sāka dienu ar dziedāšanu — lai atmodinātu un sagatavotu prātu gaidāmajiem darbiem — un arī noslēdza to ar dziedāšanu — lai nomierinātu prātu un noskaņotos atpūtai.

Viens no ietekmīgākajiem Rietumu filosofiem, Atēnu akadēmijas dibinātājs Platons pasauli uzskatīja par skanošu kopumu. Pēc Platona domām, mūzika, kas atbrīvo prātu, ir daudz augstāka, nekā mūzika, kas apelē pie jūtām. Viņš uzstāja, ka valstsvīriem ir jāaizliedz skarba mūzika un jāatļauj tikai tīra un gaiša.

Viduslaikos dziedināšana ar mūziku kļuva mazāk populāra. Tomēr 10. gadsimtā persiešu filozofs Al-Farabi (Eiropā pazīstams kā Alpharabius) uzrakstīja lielo "Grāmatu par mūziku" (Kitabal-Musiqa) un traktātos aprakstīja mūzikas terapeitisko ietekmi uz dvēseli, bet 11. gadsimta persiešu zinātnieks, aptuveni 40 medicīnas traktātu autors

Avicenna "Dziedināšanas grāmatā" veselu nodaļu ir veltījis pulsa saistībai ar mūziku. Līdzās diētai, smaržām un smiekliem Avicenna melodiju dēvēja par "bezzāļu" ārstēšanas veidu un uzskatīja to par spēcīgu profilaktisku līdzekli pret nervu sistēmas slimībām.

Savukārt jaunlaiku angļu domātājs Roberts Bartons 1621. gadā laida klajā grāmatu "Melanholijas anatomija", kurā izteica domu par mūzikas visnotaļ dziedinošo efektu dažādu garīgu saslimšanu gadījumos, īpaši akcentējot tās nozīmi izmisuma un melanholijas atvairīšanai. Jaunlaiku vēsturiskajā posmā pazīstami komponisti radīja cikliskus skaņdarbus, kuru pamatā bija astronomiski astroloģiskās koncepcijas. Piemēram var minēt A. Vivaldi "Gadalaikus".

Zināms, ka apgaismības laikmetā karaļi atveseļojušies, tikai klausoties mūziku. Tādi ir savulaik korridu aizbēgušais Spānijas karalis Filips V, kas kategoriski atteicās no jebkuras tobrīd piedāvātās medicīniskās palīdzības, un Lielbritānijas karalis Džordžs III.

19. gadsimtā ar mierīgu atslābinošu mūziku jau ārstēja daudzi eiropiešu un amerikāņu psihologi un psihiatri, kaut gan dziedināšana ar mūziku Rietumeiropā populārāka kļuva tikai 20. gadsimta vidū. Pēc Otrā pasaules kara arvien biežāk mūziku izmantoja slimnīcās. Kopumā mūzikas terapijas kā nozares attīstība šajā laikā ir saistāma ar slimnīcām, vispirms jau ar psihiatriskajām klīnikām, kā arī ar armijas hospitāļiem.

Inter alia

Laikā, kad ekonomiskā augšupeja Eiropas lielākajās pilsētās veicināja sociālo krīzi, dzīves tempa paātrināšanās cilvēkos radīja psiholoģiskās nestabilitātes izjūtu un psihiatriskās klīnikas bija pārpildītas ar nervu slimniekiem, kādā Parīzes slimnīcā praktizēja jaunais ārsts Žans Eskirols. Redzot sirgstošo c ilvēku ciešanas, viņš atcerējies kādu gadījumu bērnībā, kad viņa mātei, kas bija mūzikas skolotāja Francijas provincē, interesantā veidā bija izdevies atturēt no pašnāvības jaunu sievieti, kurai nomiris bērns. Skolotājas klaviermūzikas improvizācijas izsaukušas jaunajai māmiņai asaru lēkmi, tā palīdzot beigt sērot un ieraudzīt jaunu dzīves jēgu. Ž. Eskirols nolēma veikt visai riskantu eksperimentu, uzaicinot pie slimniekiem savus paziņas mūziķus. Komisija, kas pēc mēneša ieradās šajā klīnikā, lai rezumētu paveikto, konstatēja Ž. Eskirola pacientiem būtisku emocionālās spriedzes un agresivitātes samazināšanos un gatavību adekvātai komunikācijai ar apkārtējiem. Pēc dažiem gadiem jaunā ārsta metode oficiāli tika ieviesta medicīniskajā praksē.

Krievijā 20. gadsimta ievērojamais psihiatrs un psihologs V. M. Behterevs bieži palīdzēja saviem pacientiem, atskaņojot vienkāršu tautas vai klasisko mūziku.

Taču viena no pirmajām valstīm, kas nopietni pievērsās mūzikas terapijai, bija ASV. Jau Otrā pasaules kara laikā mūzikas terapiju aktīvi lietoja ASV kara hospitāļos. Mičiganas universitātē 1944. gadā izveidoja pirmo mūzikas terapeitu izglītības programmu, bet 1950. gadā ASV nodibināja Mūzikas terapeitu asociāciju. Eiropas Mūzikas terapijas konfederāciju nodibināja 1990. gadā; Latviju tajā uzņēma 2000. gadā. Patlaban Eiropā ir aptuveni 60 oficiālas mūzikas terapeitu izglītības programmas.

Mūzikas terapijas kā nozares attīstībai bija svarīga mūzikas ietekmes zinātniskā izpēte. Tikai tagad ir veikti zinātniski pētījumi par mūzikas ietekmi uz cilvēku un daudzās valstīs tiek atvērti īpaši mūzikas terapijas dziedniecības centri, klajā nāk nopietnas monogrāfijas par šo tēmu, tiek izdoti specializēti žurnāli.

lnter alia

Ļoti dziļas saknes mūzikas terapijai ir Ķīnas kultūrā. Ķīniešu hieroglifs, kas apzīmē vārdu "medicīna", ir radies no hieroglifa "mūzika", kam pievienots klāt vēl viens — "zāle". Ķīnieši vienmēr ir izmantojuši mūziku slimību ārstēšanai. Ķīnā ir sakāmvārds: "Mūzika ir labas zāles, mūzika apsteidz medicīnu." Tradicionālajai ķīniešu mūzikai, it īpaši imperatora pils mūzikai, allaž ir bijis vajadzīgs iņ un jan balanss un piecu elementu harmonija. Tā balstās uz Visuma principu. Svarīgākā ķīniešu tradicionālā mūzikas nozīme ir tā, ka tā apvieno cilvēka prātu, ķermeni un garu ar Visumu.

SKAŅAS PARAMETRI UN UZTVERE

Saskaņā ar definīciju fizikā skaņa ir mehāniskas svārstības. Tas nozīmē, ka svārstās kāds ķermenis. Skaņas elastīgu viļņu veidā izplatās cietā, šķidrā vai gāzveida vidē. Mūsu ausīs skaņa nonāk pa gaisu. Taču la izplatās arī, piemēram, kokā, plastmasā, metālā un cilvēka kaulos.

Ja skaņa ir kāda priekšmeta regulāras svārstības, acīmredzot ikviena regulāra svārstība rada skaņu. Tikai vai cilvēks ikreiz to spēj sadzirdēt? Tāds kustīgais priekšmets kā, piemēram, ģitāras stīga, kuras lielums ir samērojams ar cilvēka augumu, rada cilvēkam uztveramu skaņu. Ja priekšmets ir, teiksim, planēta, kas dabiski atrodas regulārā kustībā, la arī rada skaņu, tikai cilvēka ausij tā nav dzirdama. (Jau senie grieķi apcerēja skaņu, ko savā kustībā rada visas planētas kopā, nosaucot to par "sfēru mūziku") Šaurākā nozīmē par skaņu sauc svārstības, ko cilvēks var dzirdēt.

Inter alia

Ilgi uzskatīja, ka jūru un okeānu dzelmē nav nekādu skaņu. Taču līdz ar juras hidroakustikas attīstību Otrā pasaules kara gados pētnieki atklāja, ka ari ši "klusuma pasaule" ir pilna ar skaņām — bundziniekzivs izdod trokšņainas skaņas, jūras vēdzele kurkst un rukšķ, stavrida rej, bet jūrasgailis kladzina un klukst utt. Uz zivju izplatīto skaņu intensitāti norāda fakts, ka tās ir izraisījušas pat vairāku Otrā pasaules kara laikā izplatīto pretinieka kuģu sagrāvei paredzēto akustisko mīnu sprādzienus. Zivju balsis ir labi saklausāmas ar hidro- akustisko elektronisko ausi, tomēr vairākas zivis var sadzirdēt arī bez speciālas tehnikas. Amazonē dzīvojošais sams pirarara, kas garumā sasniedz vienu metru un sver līdz simts kilogramiem, taurē līdzīgi zilonim un ir dzirdams pat simts metru attālumā, bet Amazones zivis haraki nārsta laikā rada motociklistu saietu atgādinošu spēcīgu rūkoņu. Par to, ka zivis ne tikai rūc un kladzina, bet arī dzied, var izlasīt poļu rakstnieka Arkādija Fidlera grāmatā "Ukajali dzelmēs zivis dzied", kur aprakstīti novērojumi Amazonē ietekošā Ukajali krastos.

Teicienam "Mēms kā zivs", izrādās, nav nekāda pamatojuma…

Frekvence ir klasiskais svārstību parametrs, kas nosaka svārstību biežumu, viļņu biežumu jeb svārstību skaitu sekundē. Frekvenci mēra hercos (Hz). Skaņas frekvence nosaka skaņas augstumu. Piemēram, maijvabole kustina spārnus aptuveni 45 reizes sekundē, bet ods — 5000 reizes, tātad skaņas frekvence maijvabolei ir 45 Hz, bet odam 5000 Hz. Jo lielāka frekvence, jo augstāka skaņa, tāpēc arī oda sīkšana ir augstāka skaņa nekā maijvaboles dūkšana. Cilvēka balss frekvenču diapazons ir no 100 līdz 6000 Hz.

Cilvēks var sadzirdēt skaņu tikai frekvenču diapazonā no 16 Hz līdz 18 000 Hz. Cilvēkam novecojot, augstākā dzirdamā frekvence bieži samazinās. Skaņu, kuras svārstības frekvence ir mazāka par dzirdamās skaņas apakšējo robežu, sauc par infraskaņu, bet skaņu, kas augstāka par 20 000 Hz, dēvē par ultraskaņu. Tomēr, ja cilvēks skaņu nedzird, tas vēl nenozīmē, ka tā nevar iedarboties uz cilvēka ķermeni.

Lielākā daļa skaņu ir saliktas skaņas, un tajās var izdalīt frekvenču spektru, līdzīgi kā gaismā var izdalīt krāsu spektru. Zemās skaņas sajūtam ar visu ķermeni. No tām dreb un dun viss apkārt. Augstās skaņas vienmēr liksies nomierinošas, tās izraisa pozitīvas emocijas un iedarbojas nomierinoši. Augstie un vidējie toņi ir modernās skaņu terapijas pamatā.

Amplitūda ir otrs klasiskais svārstību parametrs, un tas raksturo svārstību spēku, lielumu, viļņa augstumu.

Skaļumu nosaka skaņas amplitūda — jo lielāka amplitūda, jo skaļāka skaņa. Tomēr skaļuma sajūta ir subjektīva. Cilvēka auss visjutīgāk uztver skaņas, kuru frekvence ir no 1000 līdz 4000 Hz. Kā jau minējām, cilvēks nedzird pārāk augstas un zemas skaņas. Amplitūda tām var būt pat ļoti liela, taču cilvēks tās nedzirdēs vispār. Skaļumu mēra decibelos (dB). Sarunvalodā izmantoto skaņu diapazons svārstās no 35 līdz 65 dB. Sasniedzot 120-140 dB skaļumu, skaņa rada sāpju sajūtu.

Inter alia

Lai arī kā mēs priecājamies par putnu dziesmām, jāatzīst, ka estētiskā ziņā .ipmierināmies tikai ar daļu no to kopējā izpildījuma. Mūsu ierobežotās dzirdes dēļ mēs neizbaudām daudzus augstos putnu balss virstoņus, kas sniedzas ultraskaņu apgabalā, kā ari neatšķiram biežās pārmaiņas skaņu skaļumā un .mgstumā. Skaņu amplitudāli frekvenciālās modulācijas, kas biežākas par desmit pārmaiņām sekundē, mūsu auss uztver kā saplūdušus trokšņus, bet putnu il/iesmu skaņa mainās no 100 līdz pat 400 reizēm sekundē. Tomēr ar ultraska- ņas ierakstīšanas aparatūru uztvertās putnu melodijas var noklausīties, ja tās pēc tam atskaņo palēninātā tempā. Tā kā cilvēkam vislabākā dzirdamības zona li 110 1000 līdz 4000 Hz, lai saklausītu putna balsī, piemēram, ultraskaņu ar trekvenci 24 000 Hz, ieraksta ātrums jāpalēnina vismaz astoņas reizes.

Tonis ir skaņa, ko rada harmoniskas svārstības. Muzikālā skaņā var izdalīt atsevišķus toņus. Troksnis no skaņas atšķiras tieši ar to, ka no trokšņa nevar izdalīt atsevišķus toņus. Pašu zemāko toni (kam ir mazākā frekvence) sauc par pamattoni, bet pārējos toņus — par virsto- ņiem. Ieskandinot kādu instrumentu, piemēram, iestrinkšķinot stīgu, var šķist, ka ir dzirdama tikai viena skaņa, tomēr no fizikas zinām, ka reālu priekšmetu akustiskās svārstības allaž ir saliktas, tās veido gan pa- mattonis, gan daudzi virstoņi, un tie visi skan vienlaikus.

Tembrs ir cieši saistīts ar toni. Tembrs ir skaņas nokrāsa, un to nosaka virstoņu skaits un to amplitūdas tonī. Ja ar dažādiem mūzikas i nstrumentiem tiek atskaņota viena un tā pati skaņa, mēs tik un tā jūtam, ka spēlē atšķirīgi instrumenti, jo katram mūzikas instrumentam ir savs tembrs. Vienas un tās pašas frekvences skaņai var būt dažādi tembri — atšķiras skaņas viļņa forma. Tembrus nereti raksturo pēc pazīmēm, kas attiecas uz gaismas raksturojumiem (gaišs, tumšs, spīdīgs, matēts), telpiskiem raksturojumiem (pilns, tukšs, smags, plats u. tml.) un tausti (mīksts, raupjš, ass u. tml.). Piemēram, Grlga kompozīcijā "Rīts" dienas sakuma tēls tiek panākts ar gaišu un spīdīgu tembru, bet Bēthovena "Mēness sonātei" raksturīgs pilns un smags tembrs.

Katram ķermenim piemīt sava pašsvārstlbu frekvence. Tā ir frekvence, kurā ķermenis brīvi svārstās. Tēlaini var teikt, ka tā ir frekvence,

kurā ķermenim "patīk svārstīties". Piemēram, šūpoles, ja tās iešūpos un tad palaidīs vaļā, sāks šūpoties (svārstīties) brīvi, ar noteiktu frekvenci —ļ un tā arī ir šūpoļu pašsvārstību frekvence. Turpretī, ja gribēsim, lai šūpoles šūpojas ātrāk vai lēnāk (tas ir, lai frekvence palielinās vai samazinās), mums vajadzēs ar spēku tās šūpot vai visu laiku ar rokām piebremzēt.

Rezonanse iestājas, ja ārējā spēka uzspiestā frekvence sakrīt ar ķermeņa pašsvārstību frekvenci, t. i., šūpotājs iesvārsta šūpoles ar "šūpolēm patīkamo frekvenci". Rezonansi izmanto, lai pastiprinātu skaņu. Piemēram, vijoles vai ģitāras korpuss ir veidots tā, lai tas kopā ar gaisu, kas tajā atrodas, varētu svārstīties plašā frekvenču diapazonā. Stīga svārstās un "iešūpo", iesvārsta korpusu, un tā korpuss pats kļūst par jaunu skaņas avotu.

Kad sadzirdam skaņu, tā vispirms iedarbojas uz mūsu galvas smadzenēm. Tomēr veids, kādā šo skaņu uztveram, izrādās, ir cita citam sekojošu sarežģītu notikumu virkne. Vispirms svārstības apkārtējā vidē iesvārsta bungplēvīti (tautā sauktu par bungādiņu). Bungplēvītes svārstības savukārt iesvārsta dzirdes kauliņus vidusausī. Dzirdes kauliņi, kas, starp citu, ir vismazākie kauli cilvēka organismā, pieskaras membrānai tās platākajā galā. Svārstoties dzirdes kauliņiem, iesvārstās membrāna, un tā liek kustēties šķidrumam, kas atrodas iekšējās auss gliemezī. Šķidruma svārstības kairina matiņšūnas, kas atrodas uz pa- matplātnītes, un tajās tiek ierosināts dzirdes nerva darbības potenciāls. Tādējādi apkārtējās vides svārstības galvas smadzenēs tiek uztvertas kā skaņa. Un tāpēc var teikt, ka skaņa ir vibrācija, kas kļuvusi dzirdama.

Inter alia

Ne visām radībām ausis atrodas galvā, kā ir mums, cilvēkiem. Piemēram, vijolniekam sienāzim "ausis", proti, skaņu uztvērēji, atrodas priekškāju ceļgalos. Jo, lai kukainis varētu noteikt, kādā virzienā atrodas skaņas avots, starp skaņas uztvērējiem jābūt pietiekami lielam attālumam, respektīvi, akustiskajai bāzei. Ja skaņu uztvērēji būtu izvietoti uz sienāža mazās galvas, sienāžu mātīte,

piemēram, nevarētu noteikt, kur atrodas čīgājošais tēviņš. Bet kājas var izvērst platāk, tā radot nepieciešamo attālumu starp "ausīm".

Visā pasaulē ir labi pazīstams pasaku tips (780. numurs starptautiskajā Ārnes-Tomsona pasaku klasifikācijā) par "dziedošajiem kauliem". Tas var izklausīties diezgan briesmīgi… Tomēr "dziedošo kaulu" motīvs ne tikai cieši saista mūzikas instrumentus ar mītiem, bet arī atspoguļo kādu pavisam reālu faktu. Proti, skaņu ļoti labi vada arī mūsu skelets. Kad runājam vai dziedam, mēs dzirdam sevi ne tikai ar ausīm, bet arī ar vibrāciju savos kaulos. Tieši šī iemesla dēļ sava balss ierakstā šķiet sveša… Audioierīce ieraksta tikai to skaņu, kuru nododam pa gaisu un kuru dzird arī citi cilvēki. Tā neieraksta vibrāciju kaulos. Un kaut arī šī pa gaisu nodotā skaņa — personīgā balss — ierakstā šķiet dīvaina un pat neatpazīstama, mēs zinām, ka tā ir mūsu balss, jo vārdi un intonācija ir mūsu.

Arī ārpasaules skaņas un melodijas cilvēks spēj uztvert citādāk nekā ar ausīm, proti, ar ādu, kur atrodas vibroreceptori. Tāpēc arī kurli cilvēki var uztvert mūziku. Vašingtonas universitātes radioloģijas pro- lesors Dīns Šibata (Dean Shibata) apgalvo, ka arī kurli cilvēki var bau- dit koncertus, jo mūzika šiem cilvēkiem tiek apstrādāta tieši tajās pašās smadzeņu daļās kā dzirdīgajiem cilvēkiem. Pretēji iepriekš valdošajam uzskatam, ka katrai smadzeņu daļai kopš dzimšanas lemts visu mūžu pildīt tikai vienu un to pašu funkciju, izrādās, ka smadzenes lieliski pielāgojas. Proti, tās smadzeņu daļas, kas paredzētas skaņas apstrādāšanai, kurluma gadījumā "pārkvalificējas" uz vibrāciju apstrādāšanu. Tas izskaidro, kā kurls cilvēks var ne tikai baudīt, bet arī radīt jaunus skaņdarbus, kā arī to, ka kurli cilvēki spēlē mūzikas instrumentus. Piemēram, pazīstamais krievu karavadonis, teiciena "Grūti mācībās, viegli cīņā" autors A. Suvorovs savas kurlumam lemtās vecumdienas pavadīja, regulāri spēlējot mutes harmonikas. Savukārt dižais komponists Ludvigs van Bēthovens, zaudējis dzirdi, neatlaidīgi turpināja spēlēt klavieres, vibrāciju uztveršanai izmantojot tām piestiprināto nūju.

Katram cilvēkam iekšējās auss gliemezī sākotnēji ir ap 50 tūkstošiem par dzirdes nerva darbināšanu atbildīgo matiņšūnu. Taču nereti šo šūnu dzīves ilgums netiek līdzi visam cilvēka mūža garumam, tāpēc dzirde pavājinās.

Inter alia

Kā vēsta žurnāls New Scientist, dzirdei būtisko matiņšūnu atmiršanas problēmu aktīvi centās atrisināt Mičiganas un Upsalas universitāšu zinātnieki, kas noskaidroja, ka kurluma risks ievērojami samazinās, regulāri uzturā lietojot antioksidantus, kurus satur, piemēram, zaļā tēja un svaigi dārzeņi.

Šai sakarā vēl jāpiemin akustiskais piesārņojums, kas negatīvi ietekmē cilvēka veselību. īpaši no akustiskā piesārņojuma cieš bērni. Uzskata, ka ilgstoša vairāk par 40-60 dB (normālas cilvēka runas skaļums) stipras skaņas iedarbība ne tikai samazina dzirdes asumu, bet arī var kļūt par sirds un asinsvadu saslimšanas vai nervu traucējumu cēloni. Salīdzinājumam: transporta līdzekļi uz vidējas noslogotības lielceļa rada 80-90 dB stipru skaņu.

MUZIKĀLĀS TERAPIJAS PAMATPRINCIPI

Mūzika ir makrokosmosa kārtības un harmonijas izpausme. Tā rada tādu pašu kārtību mikrokosmosā.

Pitagors

Muzikālā terapija ir ārstēšana ar skaņu, lielākoties — ar muzikālu skaņu, kuras izvēle visbiežāk noris kultūras attīstības kontekstā un kura atjauno, uztur, uzlabo cilvēka emocionālo, psiholoģisko, fizioloģisko stāvokli, kā arī pozitīvi ietekmē cilvēka organisma psihosomatiskās funkcijas.

Ne velti, kad cilvēks ir uztraucies, tas neviļus sāk dungot kādu melodiju vai ar pirkstiem izbungāt ritmu. Mūzika var nomierināt un atslābināt, ievedot mūs harmonijas un līdzsvara stāvoklī, iedarboties aktivizējoši, iedvesmojoši, uzbudinoši, bet tā var ari būt virspusēja un triviāla. Kā jau jebkuras zāles, arī mūzika spēj gan ārstēt, gan nodarīt ļaunu.

Pētījumi pozitronu tomogrāfijā [3] rāda, ka atsevišķi mūzikas veidi aktivizē nervu ceļus, kuri ir līdzīgi tiem, kas atbild par paaugstināta prieka un kompensācijas sajūtu. Šie paši ceļi aktivizējas kā atbilde arī uz i itām darbībām, kuras sniedz baudu, kā ēšana un sekss.

Jāatzīmē, ka ilgi valdīja uzskats, ka mūzikas īpašā dziedinošā spēka pamatā ir tās emocionālā ietekme uz cilvēku. Kā traģēdijā "Romeo un I )žuljeta" ar sava varoņa muti saka V. Šekspīrs: "Tik mūzikas sudrabainās skaņas kā ar roku noņem manas skumjas." Apgaismības laikmeta lilosofs un komponists Žans Žaks Ruso skaidroja, ka mūzikas iedarbība uz klausītāju notiek, jo melodija atdarina intonācijas, ko pauž kāds cilvēks ar savām jūtām. Un tikai vēlāk noskaidroja, ka mūzikas iedarbības pamatā ir rezonanse — parādība, kad diviem objektiem, kas vibrē ar tuvām frekvencēm, iedarbojoties vienam uz otru, palielinās svārstību amplitūda.

Līdzīgi agrāk tika uzskatīts, ka cieto matēriju (tātad — arī cilvēka ķermeni) veido atomi, kas nav redzami ar neapbruņotu aci, un ka Visums ir tukšums bez jebkādas aktivitātes. Mūsdienās fiziķi ir noskaidrojuši, ka Visums ir pārpilns ar aktivitāti neredzamu svārstību veidā, kas noris kvantu laukā, un ka atomus rada vienkāršas vibrācijas, kas ir īslaicīgi Nulles punkta lauka kairinājumi. Citiem vārdiem sakot, saskaņā ar kvantu mehānikas zinātnes uzskatiem matērija nav nekas cits kā vibrācija. Tas nozīmē, ka cilvēka ķermeni arī varam aplūkot kā vairāku līmeņu vibrējošu sistēmu, uz ko iedarbojoties ar noteiktu melodiju, kuras frekvences rezonē un sinhronizējas ar organisma šūnu struktūru vibrācijām, var panākt cilvēka veselības stāvokļa uzlabošanos. Proti, muzikālas skaņas iedarbojas ne tikai emocionāli, bet ari fiziski.

Inter alia

Jaunas zinātņu nozares — sonocitoloģjas (lat. sonare 'skanēt' + gr. kytos 'šūna + gr. logos 'mācība') pamatlicēji, Kalifornijas universitātes speciālisti Dzima Džimzevska (Jim Gimzewski) vadībā šī gadu tūkstoša sākumā ar speciālām ierīcēm izmērija cilvēka organisma šūnu svārstības un "pārtulkoja" tās skaņās. Izrādījās, ka katrs mūsu ķermeņa orgāns skan citādāk un veselas šūnas skaņa stipri atšķiras no slimas šūnas "murmulēšanas". Ja skaņdarbs rezonē ar šūnu skaņu svārstībām, tās sāk pieskaņoties skaņai. Tas nozīmē, ka ar skaņām var koriģēt to darbu.

Jau pagājušā gadsimta 80. gados cits zinātnieks no Kalifornijas, japāņu izcelsmes ģenētiķis Susumu Ono (Susumu Ohtio) atklājis, ka nukleoīdu secība DNS ķēdē veido struktūras, kas ir līdzīgas muzikālajām. Pierakstījis dažas ģenētiskās struktūras nošu pierakstā, S. Ono atklāja, ka dažādi gēni atbilst ļoti dažādām skaņām, turklāt — jo attīstītāks ir organisms, jo sarežģītāka ir tā mūzika. Piemēram, vienšūnas dzīvnieka protozoja DNS iztulkojams kā vienkāršs četru nošu atkārtojums, bet cilvēka DNS pārraidītās skaņu secības ir ļoti majestātiskas un iedvesmojošas un atgādina J. S. Baha, J. Brāmsa un citu slavenu komponistu mūziku.

Konkrētas melodijas rada klausītājam noteiktus emocionālos stāvokļus, izjūtas un tēlus. Tās var labvēlīgi ietekmēt daudzas cilvēka orgānu sistēmas, mērķtiecīgi iedarboties uz psihi, uzlabot vielmaiņu, stimulēt elpošanu un asinsriti, tādējādi uzlabojot cilvēka veselību un pašsajūtu.

Mūziku var izmantot ari, lai atslābinātu muskuļus, jo stress parasti rada muskuļu saspringumu, kas savukārt var būt nervu sistēmas, asins un limfas cirkulācijas darbības traucējumu cēlonis. Vienlaikus mūzika var padarīt muskuļus stiprākus, jo saspringti muskuļi zaudē spēku.

Ar skaņu vibrācijām iespējams mazināt vai izkliedēt ieciklēšanos uz kādu domu, kas nedod mieru un tirda cilvēku, respektīvi, sniegt tam palīdzību, kad esošie priekšstati, stereotipi neļauj atrast kādas problēmas risinājumu.

Mūzika iedarbojas uz abām smadzeņu puslodēm. Labā puslode uztver tembru un melodiju, kreisā — ritmu. Saistībā ar to mūzika dod mums vēl citu labumu — līdzsvaro smadzeņu labo un kreiso puslodi. Zināms, ka kreisā puslode lielākoties ir atbildīga par loģiku un analīzi, bet labā — par intuīciju un radošajām spējām. Jo lielāks līdzsvars jeb simetrija ir starp abu pusložu darbībām, jo smadzenes labāk vada dažādas organisma funkcijas, paaugstinot arī cilvēka spriestspējas poten- i iālu. Līdzīgi mūzika stimulē daudzus radošās darbības veidus.

Inter alia

Vanderbiltas universitātes (Nešvila, ASV) pētnieces K. Gibsone, B. Fol- llja un S. Pārka (C. Gibsoti, B. Folley, S. Park) 2008. gadā izpētīja, ka mūziķi, salīdzinot ar citu profesiju pārstāvjiem, vienmērīgāk noslogo abas smadzeņu puslodes un efektīvāk izmanto diverģento domāšanu, kas ir jebkuras radošas darbības pamatā. To var skaidrot ar mūziķu nepieciešamību, spēlējot instrumentus, izmantot labo un kreiso roku neatkarīgi vienu no otras, kā arī nepieciešamību vienlaikus lasīt notis (kreisās puslodes funkcija) un interpretēt i ākstīto mūziku (labās puslodes funkcija).

Droši vien ikviens būs ievērojis, ka mūzika, kuras ritms ir lēnāks par pulsu, nomierina un atslābina, bet mūzikas ritms, kas ātrāks par pulsu, uzbudina un rada tieksmi darboties. Lielā mēra tas ir saistīts ar to, ka, sākot skanēt mūzikai, mainās cilvēka elpošanas un pulsa ritms. Bet ritmam ir svarīga vieta mūsu dzīvē. Diena nomaina nakti, paisums — bēgumu, pēc rudens allaž nāk ziema, pēc ziemas pavasaris un vasara, miegs mijas ar nomodu, darbs — ar atpūtu. Diennakts bioritmi, emocionālie, fiziskie un intelektuālie pacēluma un krituma periodi ir raksturīgi mūsu orgānu darbībai, nervu sistēmai, enerģiju plūsmai pa meridiāniem. Jau

Pitagors akcentēja eiritmijas (gr. eurhytmia; eu — 'labs, pareizs') nozīmi visdažādākajās cilvēka dzīves izpausmēs: runājot, dziedot, dejojot, sajūtot utt. Pateicoties indivīda spējām atrast nepieciešamo ritmu, respektīvi, pateicoties biorezonansei, cilvēks saglabā sava mikrokosma veselumu un vienotību ar Visuma makrokosmu. Organisma procesu ritmiskums ekonomē daudz enerģijas, tā ietekmējot veselību. Tāpēc arī neapzināti uztvertais muzikālais ritms, normalizējot bioloģiskos ritmus, veicina pareizu enerģijas sadali, harmoniju un labsajūtu. Mums katram ir savs ritms, ko nosaka konstitūcija, iedzimtība, un tas izpaužas kā personīgais raksturīgais temps. Ja saslimstam, tas nozīmē, ka mūsu individuālā ritma traucējumi rada kādas enerģijas plūsmas traucējumus.

Interalia

Franču pētnieks, mūziķis, komponists, akupunktūras speciālists, dziednieks, bioenerģētiķis un cīņas mākslu speciālists Fabjēns Mamans (Fabien Maman) ir izstrādājis oriģinālu terapijas metodi, kas dod iespēju ar skaņu iedarboties uz ķermeņa bioloģiski aktīvajiem punktiem, kurus parasti izmanto akupunktūrā. Skaņas vilnis iet cauri visiem ķermeņa audiem un orgāniem, "noskaņojot" tos uz tiem labvēlīgu frekvenci.

Bagāta un sarežģīta muzikālā struktūra, daudzveidīgs ritms, diferencēti dinamiskie toņi, bieža tonalitāšu maiņa var mainīt mūsu pasaules uztveri. Uz mūziku reaģē tādi mūsu smadzeņu dziedzeri kā talāms un hipotalāms*. Dziedzeri izdala asinīs dažādus hormonus, piemēram, endorfīnu**. Turklāt pavājinās vai pilnībā beidzas citu hormonu iedarbība. Tā tiek ietekmēta mūsu jūtu pasaule.

* Talāms — apvidus mugurkaulnieku starpsmadzenēs, kura pamatfunkcija ir sensorās informācijas plūsmu integrācija un novirze uz atbilstošām lielo pusložu garozas zonām. Hipotalāms — mugurkaulnieku starpsmadzeņu centrālā daļa, kas regulē veģetatīvās funkcijas, piem., vielmaiņu, un koordinē nervu un endokrīno sistēmu, piem., ķermeņa temperatūru, izsalkumu, slāpes, nogurumu.

** Endorfins — hormons, kas atbild par enerģiju, vitalitāti un atbrīvotību, "laimes hormons". Hormoni savukārt ir ķīmiski aktīvās vielas, ko izstrādā iekšējās sekrēcijas dziedzeri un arī audi citos orgānos.

Kombinējot noteiktus uzbudinošus ritmus un lielu skaļumu, zemas frekvences skaņas svārstības iedarbojas uz konkrētiem mūsu smadzeņu apgabaliem līdzīgi narkotikai. Mākslīgi pastiprināti zemie toņi un basi, kas regulāri atkārtojas, stimulē muskuļu tonusu. Enerģiskai mūzikai ar i/.teiktu ritmu, kontrastainai, mērenā tempā, mēreni skaļai ir tonizējošs efekts. Melodiskai, klusai mūzikai sportiskā tempā ir sedatīva, t. i., nomierinoša un sāpes remdinoša ietekme uz cilvēku. Tā, piemēram, Sv. Agneses (Baltimora, ASV) hospitāļa kardioloģijas nodaļas vadītājs Raimonds Bārs konstatējis, ka pusstunda klasiskās mūzikas klausīšanās dod pacientiem tādu pašu efektu kā 10 miligrami valiuma.

Inter alia

Glāsgovas universitātes (Glasgow Caledonian University) psihologi eksperimentāli ir noskaidrojuši, ka mūzikas klausīšanās var remdināt cilvēkiem ■upes un mazināt trauksmes simptomus. Kādā pētījumā brīvprātīgajiem lūdza turēt roku ar stindzinoši aukstu ūdeni piepildītā spainī tik ilgi, cik iespējams. Vienai dalībnieku grupai lūdza tajā pašā laikā galvā veikt aritmētiskus vingrinājumus, otrai piedāvāja noskatīties komiķa uzstāšanos, bet trešajai grupai ļava klausīties pašizvēlētu mūziku. Visi trešās grupas dalībnieki ne tikai subjektīvi novērtēja sāpju sajūtu kā zemāku, bet arī noturēja ūdenī roku ilgāk (daži pat piecas reizes ilgāk) nekā abu pārējo grupu dalībnieki. Savukārt Skotijas slimnīcās veiktajā pētījumā tika noskaidrots, ka mūzikas klausīšanās ir mazinājusi trauksmes simptomus pēdu ķirurģisko operāciju pacientiem (salīdzinot Br tiem, kas mūziku neklausījās).

«

Veiksmīgi izvēlēta mūzika iedarbojas uz cilvēku vēlamajā veidā neatkarīgi no viņa vecuma, izglītības un erudīcijas. Tāpēc to izmanto arī profesionālajā terapijā. Profesionālajā mūzikas terapijā izmanto trīs pamatfaktorus mūzikas iedarbībai uz cilvēka organismu:

•  psiholoģiski estētiskais faktors: asociācijas, emocijas, tēlu virkne;

•   fizioloģiskais faktors, t. i., funkcionālais, ar kuru var trenēt atsevišķas organisma funkcijas;

• vibrācijas faktors (mūzika kā vibrācija iedarbojas uz šūnām, aktivizē tajās dažādus bioķīmiskus procesus).

Inter alia

Kanādā Toronto universitātes pētnieki L. Kaiumova (L. Kayumov) vadībā izstrādājuši jaunu, efektīvu bezmiega ārstēšanas paņēmienu, neizmantojot far- makoloģiskos līdzekļus. Cilvēka smadzenes ģenerē viļņus, ko var uztvert ar speciālu ierīci — elektroencefalogrāfu. Pētnieku izstrādātā ierīce transformē šos smadzeņu izstarotos viļņus melodijā, ko sauc par smadzeņu endogēno (gr. endo 'iekšējas' + gr. gēnos 'izcelsmes') mūziku. Cilvēkam, kas cieš bezmiega dēļ, diskā ieraksta viņa personīgo smadzeņu endogēno mūziku, kuru tam lūdz klausīties pirms iemigšanas vai traucēta miega pamošanās fāzē.

Mūziku, ko izmanto profesionālajā mūzikas terapijā, var iedalīt divās lielās grupās:

1)  speciālā dziednieciskā mūzika;

2)    mūzika, kas radīta kā mākslas darbs un pēc tam sākta lietot dziedināšanā.

Ne jebkura "dziednieciskā mūzika", kas uzrakstīta ar nodomu (piemēram, ar datorprogrammām ģenerējot konkrētas skaņas), un tās izpildījums būs atbilstoši terapijas mērķiem. Tā kā mūzikas terapijā liela nozīme ir estētikai, pozitīvai nostādnei un cilvēka noskaņojumam, tādi skaņdarbi var radīt vilšanos.

Atsevišķu nošu artikulācija, augstums, tonis un specifisks aranžējums noteiktā melodijā stimulē, atvieglo un var būt papildlīdzeklis tradicionālajiem medicīnas līdzekļiem un metodēm. Bez tam mūziku var izmantot, lai harmonizētu slimnieka atrašanos slimnīcas apstākļos un padarītu to patīkamāku. Psihoterapeitiskos nolūkos tā ir izmantojama arī emocionālās sfēras paplašināšanai un attīstībai, relaksācijai, lai rosinātu komunikatīvo iespēju attīstību, lai attīstītu radošo iztēli un fantāziju.

Speciāli izvēlēta mūzika, kur mijas ātrs un lēns temps un pauzes, var atslābināt un tādā veidā kalpot slimības terapijā kā viena no komponentēm. Turklāt mūzikas stilam un personīgajai gaumei nav tādas ietekmes kā mūzikas tempam un ritmam.

Inter alia

Japānā un Ķīnā lieto mūzikas albumus "Migrēna", "Bezmiegs", "Aknas", "Sirds" u. c., kuros ir ierakstītas veselu orgānu skaņas. Šī mūzika jāklausās 40 minūtes divas vai trīs reizes dienā.

Mediķi praksē izmanto dažādas mūzikas terapijas metodes — no skaņdarbu klausīšanās (bieži to apvienojot ar relaksācijas metodēm) līdz savu skaņdarbu (dziesmu, sitamo instrumentu improvizāciju) radīšanai vai apmācot ģitāras vai klavieru spēli. Metodes izvēle ir atkarīga no katra pacienta individuālajām vajadzībām, no muzikālās gaumes un spējām.

Pirmajā mūzikas terapijas variantā vispirms tiek atskaņots mierīgs skaņdarbs, ko raksturo atslābinoša iedarbība un noteiktas atmosfēras radīšana. Tas veido dalībnieku noskaņojumu, veicina kontakta izveidošanos, ievada terapijas seansā. Nākamais skaņdarbs ir dinamiskāks, nereti tas ir dramatisks, pat saspringts, tas paredzēts intensīvu emociju, atmiņu un asociāciju stimulēšanai. Beidzamajam skaņdarbam ir jānoņem spriedze un jārada mierīga atmosfēra. Tas var būt gan mierīgs, atslābinošs, gan arī enerģisks, optimisma, enerģijas un možuma lādiņu dodošs.

Aktīvākā mūzikas terapijas variantā ir nepieciešami vienkārši mūzikas instrumenti. Pacientiem piedāvā izpaust savas izjūtas vai sarunāties ar kādu citu grupas dalībnieku, izmantojot mūzikas instrumentus.

Vēl viens aktīvās mūzikas terapijas variants ir karaoke un kordzie- dāšana. Jāatzīmē, ka Japānā un vairākās citās Austrumāzijas valstīs karaoke ir kļuvusi par daudzu cilvēku glābiņu no stresa un emocionālas, psihiskas pārslodzes, kas saistīta ar ļoti strauju dzīves ritmu.

MŪZIKAS INSTRUMENTU UN SKAŅDARBU IZVĒLE

Cilvēks ir kā mūzikas instruments, kas uzsūc un izplata dažādas skaņas un periodiski ir jānoskaņo.

Inaijats Hans

Mūzikas ietekme uz cilvēku ir atkarīga ne tikai no tās rakstura, bet arī no mūzikas instrumenta, ar kuru tā tiek izpildīta. Zīmīgi, ka pasaules tautu mītos mūzikas instrumenti nereti tiek dievišķoti: dievi ir instrumentu radītāji vai arī viņi tos dāvina cilvēkiem. Sūfijiem mūzikas instrumentu spēle, ja to dara dziļi un pilnvērtīgi, ir līdzvērtīga Dieva lūgšanai.

Vairākumam cilvēku klavieru augstās skaņas uzlabo garastāvokli, savukārt ģitārspēle noņem emocionālo spriedzi. Bronhiālās astmas slimnieki manāmi uzlabo savu veselību vai izārstējas pilnībā, sākot aktīvi apgūt kāda pūšamā instrumenta spēli. Efektīvi enerģiju vairo vijoles skaņas un baznīcas mūzika.

Ne katrs iedomājas, ka ļoti īpašs mūzikas instruments atrodams baznīcu torņos. Pirmajā mirklī var likties: kas tur īpašs? Skaidrs, ka zvanam ir signalizācijas funkcija — zvanīšana agrāk brīdināja par ugunsgrēku vai vēstīja par kara sākumu, tāpat kā skolā zvans vēsta stundas sākumu vai beigas. Tomēr dažādi kultūras fakti ļauj apgalvot, ka zvanu skaņām piemīt maģiskas aizsardzības spējas — ciktāl skan zvani, tiktāl telpa ir "tīra" no ļauniem spēkiem un gariem. Tāpēc zvani ir tradicionāla zirgu iejūga sastāvdaļa. Kāzās pie zirga loka allaž stiprināja zvanu, savukārt zirgam ap kaklu lika zvārguļu jostu. Zvans ne tikai attīra telpu, bet arī modina cilvēkā garīgas vibrācijas un aizsargā. Baltu kultūras areālā zvaniņi — parasti pa trīs kopā — ir rotājuši sieviešu tērpus precību gados un kāzu ceremonijās. Acīmredzot jaunavas tērpā šie zvaniņi pildīja aizsardzības funkciju, nodrošinot nākamo māti pret ļaunu garu ietekmi un sargājot viņas auglības spēkus.

Viena īpašība, kas zvanus atšķir no visiem pārējiem sitaminstrumentiem, ir to skaņas paildzināšanās efekts, ko rada bagātīgais virsskaņu daudzums. Šī īpašā iezīme ir arī viens no iemesliem plašai zvanu lietošanai garīgajos rituālos.

Parasti mūziku spēlē kaut kam. Simfoniskajā koncertā orķestris spēlē klausītājiem, saviesīgā pasākumā mūzikas ansamblis spēlē dejotājiem, ielu muzikants — garāmgājējiem, trubadūrs — iemīļotajai… Tomēr der atcerēties, ka ne mazāk nozīmīga var būt mūzikas instrumenta spēlēšana sev pašam. Tradicionāli tieši tāda ir latviešiem ļoti nozīmīgā instrumenta — kokles — būtība. Mūsdienās ir pierasts redzēt spēlējam kokles ansambļos un tautas mūzikas instrumentu orķestros, bet vēsturiski Baltijas tautu kultūrā koklēšana bija smalks veids, kā ietekmēt savu dvēseles stāvokli. Nereti kokles spēlēšana tiek saistīta ar dvēseles pēcnāves ceļu. Krišjāņa Barona un citu autoru rakstos var atrast norādes par koklēšanu senos bēru rituālos. Ir izteikta doma par kokļu stīgām kā smalku individuālās dvēseles saiti ar kosmisko dvēseli. Zīmīgi, ka zemēs, kurās ir izplatīta kokļu spēlēšana — no Lietuvas līdz pat Karēlijai —, koklēšana tiek saistīta ar zvanīšanu. Tā, piemēram, viens no pazīstamākajiem karēļu skaņdarbiem ir Valamoon kirkonkellot ("Valamo klostera baznīcas zvani"). Turklāt esot jākoklē tikmēr, kamēr "galvā sāk zvanīt baznīcas zvani". Piecstīgu kokle var šķist diezgan primitīvs instruments. Tomēr to nekādi nevar teikt par mūziku — sutartinēm, kas daudzos Lietuvas apgabalos ar koklēm spēlētas līdz pat 20. gadsimta vidum. Tāpat kā izpildot karēļu skaņdarbus, arī sutartiņu koklēšanas rezultātā jārodas sajūtai, ka zvana baznīcas zvani. Acīmredzot arī šajā gadījumā nozīmīgs ir priekšstats par zvanu skaņām kā par maģisku aizsardzības un ietekmes līdzekli.

Zinot, ka mūzika ir svārstības, kuru biežumu nosaka frekvence, rodas jautājums par mūzikas instrumentu iedarbību šajā aspektā. Kopumā mūzikas instrumenti var radīt vibrācijas samērā plašā frekvenču diapazonā — no 27,5 Hz līdz 4186 Hz. Frekvenci divkāršojot, iegūst noti, kas atrodas vienu oktāvu augstāk. Piemēram, trombona un ģitāras frekvenču spektrs ir 8-630 Hz, taurei 170-1000 Hz, flautai 250-2500 Hz, vijolei 210-3500 Hz, klavierēm 28-4100 Hz, ērģelēm 20-7000 Hz. Tātad pārsvarā iedarbība notiek zemu frekvenču diapazonā, un tam atbilst iekšējie orgāni un audi, kā ari dažādi ritmi ķermenī — smadzeņu darbība, elpošana, sirdspuksti, asins cirkulācija vai nervu šūnu impulsi. Skaņdarbs parasti satur plašu skaņu gammu, tāpēc tas iedarbojas uz visu organismu. Ausu, deguna un kakla ārsts francūzis Alfrēds Tomatī (Alfred A. Toma- tis), pētot cilvēka smadzeņu darbības īpatnības, ir noskaidrojis, ka augsto 3000-8000 Hz skaņu klausīšanās aktivizē smadzeņu darbību, uzlabo uzmanības, atmiņas, koncentrēšanās un mācīšanās spējas. Šīs vibrācijas it kā baro smadzenes un kopā ar tām visu organismu. A. Tomatī apgalvo, ka viens no iemesliem, kāpēc novecojot cilvēki sāk justies sliktāk, ir tas, ka vides akustiskā piesārņojuma dēļ (dažos gadījumos arī ausu infekcijas dēļ) tie pakāpeniski zaudē spējas dzirdēt augsto frekvenču skaņas, kas spētu tos enerģētiski uzlādēt. Savukārt mūzikas skaņas 750-3000 Hz stimulē sirdi, bet zemās 125-750 Hz frekvences ietekmē muskuļus un kustības.

īnter alia

Rezumējot vairāk nekā trīsdesmit gadus veikto skaņas un tās ietekmes izpētes rezultātus, mūzikas terapeits no Vācijas Joga Dass ir radījis jaunu instrumentu — čakrofonu. Instrumenta skanējuma pamatā ir tibetiešu gammas, kas sastāv no 14 notīm. Čakrofona skaņas ir ekvivalentas 8 Hz frekvencei, kas atbilst cilvēka smadzeņu ģenerētajām vibrācijām meditāciju vai lūgšanu laikā, kā ari Zemes magnētiskā lauka svārstību frekvencei. Klausoties šo instrumentu, tiek noskaņoti cilvēka enerģētiskie centri jeb čakras*. Šīs skaņas harmonizē šūnu darbību. Cilvēks to var spēlēt pats, intuitīvi veidojot sev piemērotas melodijas.

Neapšaubāmi, viens no vissarežģītākajiem "mūzikas instrumentiem" ir balss. Šā instrumenta darbībā apvienoti gan pūšamo, gan stīgu, gan arī pašskanošo instrumentu elementi. Līdzīgi kā citi instrumenti, arī balss rada gar pamattoni, gan daudzus jo daudzus virstoņus, kuru kopums un savstarpējās attiecības ir svarīgas individuālā tembra veidošanā.

Atšķirībā no cilvēkiem putniem ir nevis viena, bet divas balsenes. I ie skaņu rada galvenokārt tikai ar apakšējo balseni, kuras uzbūves oriģinalitāti nosaka tas, ka tajā ir nevis viens vibrators kā visiem zīdītajiem, bet divi vai pat četri vibratori, kas darbojas neatkarīgi cits no i ita. Līdz ar to putnu balss aparāts, kas aizņem prāvu ķermeņa daļu, ir salīdzināms ar duetu vai kvartetu, kas arī izskaidro putnu dziesmu virtuozitāti. Spārnoto dziedoņu balsis mums neviļus liek izjust dabas elpu, pavasarīgu enerģiju vai vasarīgu atpūtu un dvēseles līdzsvaru. Putnu mūzikas labvēlīga iedarbība ir novērota gan bezmiega ārstēšanā, gan stomatoloģijas praksē.

Ittter alia

Kaukāza kūrorta sanatorijā "Adžārija" jau pirms daudziem gadiem izveidota psiholoģiskās profilakses un psihoterapijas nodaļa nervu darbības traucējumu ārstēšanai ar putnu balsīm. Novērots, ka spārnoto dakteru dziesmas sanatorijas pacientiem uzvēdī dziedniecisku miegu, samazina galvassāpes un uzlabo vispārējo stāvokli. Cilvēkiem ar nozīmīgiem miega traucējumiem pietika ar 8-10 putnu dziesmu seansiem, lai turpmāk iemigtu bez palīglīdzekļiem.

Putnu balsu apbrīnojamo daudzveidību un melodiskumu izmanto arī muzikālajā jaunradē. Piemēram, N. Rimska-Korsakova operā "Sniegbaltīte" dzirdamas dzeguzes, svilpja un citu putnu balsis. Komponists putnu dziesmas esot pierakstījis ar notīm un iekļāvis simfoniskā orķestra skanējumā. Savukārt L. van Bēthovens "Pastorālajā simfonijā" esot izmantojis dzeguzes, lakstīgalas un paipalas melodijas.

Lai kāds mūzikas instruments tiktu izvēlēts spēlēšanai, ir svarīgi, lai mūzika iedvesmotu un lai tā nāktu no sirds dziļumiem. To pašu var teikt par spēlējamo vai klausāmo skaņdarbu izvēli.

Ātra tempa mažora mūzika paātrina pulsu, paaugstina maksimālo arteriālo spiedienu un muskuļu tonusu. Priecīga, gaiša mūzika sasilda jebkuru sirdi. Uzskata, ka, piemēram, V. A. Mocarta, Dž. Rosini un J. Haidna darbi atvieglo depresijas un negatīvo emociju slogu, uztur radošo iedvesmu. L. van Bēthovena sonātes dod prieku, garīgo līdzsvaru, bet J. S. Baha mūzika — garīgo līdzsvaru. Reliģiskas jūtas izsauc G. F. Hendeļa oratorijas, bet J. Haidna mūzika vājina agresiju. P. Čaikovska skaņdarbi palīdz pret neirozēm un uzbudinājumu. Tomēr atsevišķas klasiskās mūzikas kompozīcijas var izraisīt melanholiju un grūtsirdību.

Starptautiski atzītais japāņu zinātnieks Masaru Emoto ir pētījis mūzikas vibrāciju ietekmi uz ūdeni. Izrādījās, ka destilēts ūdens, kas starp divām skandām novietotā glāzē ir "noklausījies" klasiskās mūzikas skaņdarbu, piemēram, J. S. Baha āriju Sol stigai vai V. A. Mocarta 40. simfoniju, sasaldēts veido skaistus un elegantus kristālus ar skaidri izteiktām detaļām. Turklāt šādi kristāli neveidojas pēc jebkādas mūzikas atskaņošanas. Tāds pats ūdens, kas "noklausījies" skaļu smagā metāla skaņdarbu ar vulgāriem tekstiem, labākā gadījumā rada sadrumstalotus un izkropļotus kristālus. Zīmīgi, ka ūdens veido aptuveni divas trešdaļas no mūsu ķermeņa (75% no mūsu smadzenēm ir ūdens).

Par klasiskās mūzikas ietekmi liecina ari notikušais vairākās Eiropas pilsētu dzelzceļa stacijās, kurās labprāt uzturējās narkotiku lietotāji. Drīz pēc klasiskās mūzikas atskaņošanas staciju telpās narkomāni tās pameta.

Populārākais indiešu klasiskās mūzikas žanrs ir rāga (no sanskrita šo vārdu var tulkot kā "nokrāsa" jeb "noskaņojums"), kas atšķirībā no pabeigtajiem eiropiešu simfoniskajiem skaņdarbiem ir improvizācija, ko mūziķis rada izpildījuma laikā. Rāgas ir cieši saistītas ar dienas laiku, sezonālajām pārmaiņām un emocionālo stāvokli. Rāgu simfonijām piemīt nomierinošs efekts, tās nomierina kā prātu, tā ari ķermeni. Mūzika skar muskuļus, nervus un čakras.

Gregoriāniskie korāļi, kas radušies Romas baznīcas rita liturģiska- jām vajadzībām un ko sākotnēji nedrīkstēja izpildīt neviena mūzikas instrumenta pavadībā, ir īpaši ar savu vienbalsīgo dziedājumu. Ar mīlestību izpildīto gregoriānisko dziedājumu vienbalsība un garīgais saturs veicina ne tikai ārēju, bet arī iekšēju saskaņu. Tāpēc tie nereti tiek ieteikti stresa mazināšanai.

Dziedinošu atslābināšanos palīdz izjust arī New Age mūzika. Pati New Age kustība, kas ir daudzu Austrumu un Rietumu uzskatu kokteilis, bet pamatā tomēr balstās uz teosofiju (gr. Theos 'dievs' + sophia gudrība), nes idejas par dažādiem veselīga dzīvesveida aspektiem, alternatīvās medicīnas iespējām, par holistisko pieeju cilvēkam", ko aprobējuši arī daudzi mūsdienu tradicionālās medicīnas darbinieki. Kustībai raksturīga atteikšanās no dogmām un individuālā garīgā ceļa meklējumi. Kaut arī New Age idejas nepārstāv kaut kādu noteiktu garīgo mācību vai noteiktus reliģiskos uzskatus, tās nereti piesaista, pievērš cilvēku uzmanību tam, kā līdz šim ir pietrūcis, kaut arī varbūt ir bijis tepat līdzās. Interesanti, ka, piemēram, Indijas neatkarības kustības vadītājs, politiskais un garīgais līderis Mahatma Gandijs ar vēdu rakstiem pirmo reizi iepazinās angļu tulkojumā, ko bija veikusi Indijas Teosofu biedrība.

Viens no New Age kultūras elementiem ir mūzika, kuru apzīmē ar tādu pašu nosaukumu. New Age mūzika ir maiga, dzidra, skaidra un relaksējoša. Parasti tā ietver akustisko ģitāru, klavieres vai flautu, bet, iedvesmojoties no Austrumiem, kompozīcijas reizēm tiek papildinātas ar eksotiskākiem instrumentiem, piemēram, sitāru vai tablu. Vokālas kompozīcijas, kas šajā žanrā gan sastopamas daudz retāk nekā instrumentālas, var saturēt tekstus sanskritā, tibetiešu dziedājumus, lūgsnas, ķeltu leģendas vai citus etniskus motīvus. Ritmi skaņdarbos bieži atkārtojas, brīžiem sajaucoties ar dabas skaņām, piemēram, putnu

* Gr. holos 'viss' — šajā gadījumā: pieeja cilvēkam ne tikai kā fiziskai, bet arī kā sociālai un garīgai būtnei.

čivināšanu, kalnu strauta čalošanu vai vaļu zemūdens trokšņiem. Kompozīcijas bieži veltītas tādām tēmām kā kosmoss, daba, harmonija ar pasauli un savu "Es", ceļojumi garīgajā pasaulē. Šādi skaņdarbi palīdz atslābināties, stimulē pozitīvas emocijas un radošu darbību. Pēdējos gados veikto pētījumu rezultāti liecina, ka New Age mūzika ir efektīva stresa menedžmenta komponente.

Komercializācijas ietekmē mūzikas veikalu NewAge sadaļās atrodamie ieraksti gan ne vienmēr atbilst New Age mūzikas sākotnējiem mērķiem: mierināt dvēseli, paplašināt apziņu, veicināt meditatīvu stāvokli. Kā piemērus New Age mūzikai var minēt Aeoliah, Deuter, Karunesh, Kitaro, Lucien Shamballani, Michael Drook skaņdarbus.

Viens no New Age filosofijas stūrakmeņiem ir uzticēšanās savai intuīcijai, par kuru kā par ļoti nozīmīgu mūsu uztveres sastāvdaļu ir rakstījis psihologs K. G. Jungs. Un intuīcijai ir nozīmīga loma arī mūzikas izvēlē, jo mūzikas uztvere ir individuāla. Turklāt tā var mainīties atkarībā no apkārtējās vides, noskaņojuma, psihiskā un fiziskā stāvokļa.

Tomēr der atcerēties, ka, pateicoties mūzikas skaņu fizikālajai dabai, pastāv arī universālas mūzikas ietekmes iezīmes.

Veicot izvēli, varam izšķirt divu veidu mūziku, ko nosacīti šeit apzīmēsim kā apgaroto un vitālo mūziku. Kad dzirdam patiešām apgarotu, dziedinošu mūziku vai kad no visas sirds, ar visu dvēseli izpildām kādu skaņdarbu, mēs sajūtam saviļņojošas iekšējas trīsas, kas plūst cauri visam ķermenim — no galvas līdz pat pēdām. Izjustais plūdums ir apziņas plūdums — turklāt šī apziņa allaž ir daļiņa no apgaismības. Sava optimālā aktivitātes līmeņa uzturēšanai jeb, citiem vārdiem, sava psihiskā tonusa uzturēšanai vai palielināšanai cilvēki apgarotas mūzikas vietā nereti izmanto vitālo mūziku — lielākoties populārās vai rokmūzikas skaņdarbus. Uz kādu laiku tā rada apmierinātību, šķietami dod spēku un it kā pietuvina vēlmju realizācijai. Tā var veicināt lirisku uzbudinājumu. Tomēr tā allaž izrādās tikai īslaicīga stimulācija. Līdzīgi kā pēc alkohola vai cita ķīmiska stimulatora lietošanas var sekot paģiras, pēc pārmērīgas vitālās mūzikas klausīšanās var sekot bezpalīdzīguma un nomāktības izjūta. Atšķirībā no apgarotas mūzikas vitālā mūzika ātri apnīk, un rodas nepieciešamība meklēt arvien jaunus skaņdarbus un jaunus izpildītājus. Vitālā mūzika allaž virza cilvēku drīzāk uz patērēšanu, nevis uz tiecīgu, radošu darbību. Apgarota mūzika īslaicīga stimulējoša uzbudinājuma vietā rada iedvesmu, radošās enerģijas pieplūdumu, dod iespēju izjust dvēseles sajūsmu, izjust, ka atrodamies pilnīgā harmonijā — harmonijā ar vistālāko, visaugstāko un visdziļāko. Tomēr, lai šo devumu varētu atbilstoši novērtēt, mūziku nepieciešams uztvert ar sirdi. Vērtējot apgarotu mūziku, piemēram, ar prātu vai vitālā līmenī, tā var šķist neinteresanta, garlaicīga vai pat iemidzinoša.

Mūzika var transformēt mūsu apziņu. Apziņa ir kā tīrs ūdens. Tas, ko pirms dzeršanas tajā iebērsim — piemēram, vitamīnus vai indi —, ietekmēs to, kā jutīsimies pēc tā izdzeršanas. Līdzīgi varam izjust, vai mūzika, ko klausāmies, paceļ, paplašina mūsu apziņu vai pazemina, sašaurina to. Mūzika, kas komponēta augstākā apziņas stāvoklī, līdzīgi magnētam vilks uz augšu arī klausītāja apziņu, ļaujot tam ikdienas dzīvē ieraudzīt savas ierobežojošās ilūzijas.

Dažkārt, iepazīstoties ar komponista biogrāfiju vai nonākot personīgā saskarsmē ar to, publiku izbrīna un rada šaubas tas, ka tādu apgarotu, sajūsmu izraisošu mūziku komponējis parasts cilvēks ar daudzām cilvēciskām vājībām. Bet, lai uzrakstītu skaņdarbu, kas paceļ apziņu, komponistam nebūt nav jābūt "svētajam", tam nav jāatrodas pastāvīgā apgaismotas apziņas stāvoklī. Komponists kā ar liftu var uz mirkli pacelties augstākos apziņas līmeņos un radīt kaut ko loti apgarojošu, un nākamajā mirklī atkal nolaisties — radītais skaņdarbs tad paliek augstākajā apziņas līmenī. Līdzīgas šaubas nereti neļauj mums izpausties ārēji pašiem. Kad uz mirkli izjūtam brīnumaini iedvesmojošu, saviļņojošu, dziļu prieku nesošu pārdzīvojumu, klausoties (vai dzirdot iekšēji) apgarotu mūziku, sākam šaubīties — vai tas ir reāli: "Pirms piecām minūtēm es taču runāju rupjības, pirms desmit minūtēm apskaudu sava drauga veiksmi — nevar būt, ka tagad manī radušās tādas augstas garīgas jūtas!" Racionālais prāts pārliecina mūs, ka tādām parastām būtnēm kā mēs nevar būt tāda dievišķa pieredze, ka tas viss ir tikai mentāla halucinācija. Starp citu, ļoti iespējams, ka mirklī, kad no sava garīgā pārdzīvojuma atteiksimies kā no nereāla, tas pats racionālais prāts ieminēsies: "Paskat, kāds tu esi muļķis! Tu visu palaidi garām! Dievs vien zina, pēc cik mēnešiem vai gadiem tevī vēlreiz radīsies tādas jūtas…"

MUZIKĀLO UN SKAŅU TERAPIJU DAŽĀDĪBA

Auss ir domāta ne tikai lai dzirdētu, bet arī lai barotu ar enerģiju mūsu prātu un ķermeni.

Alfrēds Tomatī

Uzskata, ka dziedināties ar paša ausīm ir sliņķu nodarbošanās. Turklāt neko nevajag radīt, vajag tikai atrast brīvu brīdi un baudīt mūziku. Tomēr, izvēloties mūziku, jāņem vērā, ka skaņa un mūzika atšķirīgi ietekmē dažādus cilvēkus. Mūzika, kas labvēlīgi ietekmē vienu cilvēku, var nederēt citam.

Muzikālu kompozīciju skanēšanas laikā radušās pozitīvās emocijas var pastiprināt uzmanību, darot kādu darbu, tās var palīdzēt cilvēkam pārslēgties no tīšās uzmanības uz pēctīšo, proti, palīdzēt aizmirst, ka, lai koncentrētos darba veikšanai, sākotnēji bija vajadzīga piespiešanās un gribas piepūle. Patīkamās mūzikas skanēšana fonā tādā veidā ļauj padarīt darbu un sasniegt izvirzīto mērķi ar ievērojami mazāku piepūli. Taču, ja viens cilvēks labāk strādā, klausoties mūziku, citam tā var traucēt koncentrēties. Arī vienam un tam pašam cilvēkam, darot atšķirīgus darbus, respektīvi, atrodoties dažādos stāvokļos, vieni un tie paši skaņdarbi var gan stimulēt, gan traucēt.

Tāpēc nozīmīgi būtu izvēlēties mūziku, kas ir patīkama tajā stāvoklī, kurā atrodamies.

Mūzikas terapijas speciālisti apgalvo, ka dziedinošās melodijas jāizvēlas individuāli, tomēr ir arī kopējas rekomendācijas — tie parasti ir klasiskās mūzikas skaņdarbi. Klasiskās mūzikas sarakstā īpašu vietu ieņem V. A. Mocarta mūzika, jo tā labvēlīgi ietekmē vairākumu cilvēku. I )audzi zinātnieki uzskata, ka eksistē "Mocarta efekts", t. i., klausoties lieši šī komponista mūziku (gan ne visus skaņdarbus), cilvēkiem uzlabojas spriestspējas, paaugstinās IQ. A. Tomatī šo efektu skaidro ar to, ka V. A. Mocarta mūzika, salīdzinot ar citu klasisko kompozīciju autoru darbiem, satur visvairāk augsto frekvenču skaņu, kas uzlādē smadzeņu šūnas. Vairāku valstu imigrācijas biroju darbinieki, mācot ieceļotājiem savu valodu, fonā atskaņo V. A. Mocarta mūziku. Savdabīgi, bet pētījumos ar žurkām ir noskaidrots, ka talantīgā komponista mūzikas pavadībā žurkas ātrāk iziet labirintu. Francijas rietumos Bretaņas klosteru mūki V. A. Mocarta mūziku atskaņo govīm, jo ir noskaidrojuši, ka pēc šādas mūzikas noklausīšanās govis dod manāmi vairāk piena. Savukārt Rūzvelta universitātes Stresa institūta zinātnieki nesen atklājuši, ka V. A. Mocarta skaņdarbam "Mazā naktsmūzika" ir spēcīga relaksējoša iedarbība.

Dzīvespriecīgu noskaņojumu rada G. F. Hendeļa menuets un 7.. Bizē operas "Karmena" trešā daļa. Nomierinoši iedarbojas L. van Bēthovena "Mēnesnīcas sonāte" vai F. Šopēna noktirnes.

Labi ir iesākt dienu ar kaut ko gaišu un gaisīgu, piemēram, "Rītu" 110 E. Grīga "Pēra Ginta" vai "Aprīli" no P. Čaikovska "Gadalaikiem".

Savukārt grāmatas "Sakrālā medicīna" autori, kas apkopojuši gadu tūkstošiem krātās ezotēriskās zinības, kā īpaši dziedinošus min šādus klasiskos skaņdarbus: G. F. Hendeļa "Alleluja" no oratorijas "Mesija",

J. Pahelbela "Kanons Do mažorā", F. Šūberta "Ave Marija", V. A. Mocarta "Burvju flauta", Dž. Verdi "Aīda", L. van Bēthovena "Devītā simfonija", P. Čaikovska "Gulbju ezers", R. Vāgnera "Parsifāls", "Loengrīns" un "Tanheizers", F. Mendelsona "Sapnis vasaras naktī", J. S. Baha "Svētā Mateja pasija".

Mūziku, protams, var baudīt jebkurā laikā, bet dziedināšanas nolūkos to ieteicams klausīties telpā, kur netraucē citas skaņas, un laikā, kad ir iespējams atslābināties, divas vai trīs reizes dienā, ne mazāk kā 40 minūtes.

Kad jūtam dusmas, aizvainojumu, agresiju, viens veids, kā to atbrīvojam, ir ar straujām, asām kustībām, griezīgi izteiktiem skarbiem vārdiem. Mūzikas terapija, lai noņemtu sasprindzinājumu, paredz klausīties atbilstošu (kareivīgu) skaņdarbu, piemēram, "Bruņinieku deju" no S. Prokofjeva baleta "Romeo un Džuljeta", P. Čaikovska uvertīru "1812. gads" vai kompozīcijas no I. Stravinska baleta "Svētais pavasaris", noslēgumā pārejot pie mierīga stila mūzikas, piemēram, J. S. Baha ārijas Sol stīgai.

Sava ietekme neapšaubāmi ir intervālu skanējumiem skaņdarbos, kad divas skaņas dzirdamas vienlaikus, veidojot holistisku skanējuma tēlu. Piemēram, L. van Bēthovena 15. stīgu kvarteta trešajai daļai raksturīgs aicinošs un nostiprinošs kvartu skanējums, un to iesaka klausīties organisma spēka un imunitātes pastiprināšanai. Mūzikas cienītāji visā pasaulē šo skaņdarbu pazīst kā Heiliger Dankgesangeines Genesenen an dieGott/zeif ("Svētais pateicības dziedājums Dievam par izveseļošanos").

Muzikālā terapija bērniem

Jau mūsu vecmāmiņu vecmāmiņas dziedāja saviem bērniem dziesmiņas, lai tos nomierinātu. 20. gadsimta sākumā atzina, ka klasiskā mūzika un šūpuļdziesmas ir dziedinošs līdzeklis bērniem. Tās attīsta bērnus un uzlabo viņu veselību. Pat ļoti mazu bērnu dziedināšana ar mūziku ir efektīvs papildu līdzeklis tradicionālajiem medicīnas līdzekļiem.

īpaši labvēlīgi mūzika iedarbojas uz priekšlaikus dzimušiem bērniem. Pēc klasiskās mūzikas noklausīšanās šo bērnu veselības stāvoklis manāmi uzlabojas.

Nemierīgiem bērniem ieteicams klausīties mierīgas melodijas — adagio, adante. Parasti klasisko sonāšu un instrumentālo koncertu otrās daļas ir sarakstītas tieši šādā ritmā.

Nereti mūzika ļoti labvēlīgi ietekmē tos bērnus, uz kuriem neiedarbojas citas terapijas. Piemēram, bērni, kas cieš no autisma, kas nevar vai nevēlas kontaktēties ar apkārtējiem, ļoti jūtīgi reaģē uz mūziku.

Strādājot ar maziem bērniem, galvenokārt izmanto parastas bungas un citus sitamos instrumentus. Lielākiem bērniem, īpaši pusaudžiem, parasti lieto ģitāru, bungas, sintezatoru. Arī mācīšanās spēlēt šos instrumentus ir mūzikas terapijas daļa.

Mūzikas terapiju nav ieteicams lietot:

1)  bērniem ar noslieci uz krampjiem,

2)    bērniem ar veselības problēmām, kas saistītas ar organisma saindēšanos,

3)   bērniem, kas slimo ar otītu (auss iekaisumu),

4)   bērniem, kam strauji palielinās iekšējais spiediens.

Muzikālās terapijas procedūras nebūt nav tikai "zāles slimajiem".

Tās ir ļoti ieteicamas ari veseliem bērniem. Viņus tāpat vajag nomierināt vai — uzmundrināt. Un to var izdarīt ar atslābinošas vai enerģiskas mūzikas starpniecību.

Jāņem vērā, ka:

•  bērniem ieteicams klausīties melodijas ar vārdiem jeb dziesmas;

•  uz viņiem spēcīgāk iedarbojas "dzīvā" dziedāšana nekā ieraksts;

•  valodai, kādā jaundzimušajam dzied, nav nekādas nozīmes;

•      nekādā ziņā bērns nedrīkst lietot austiņas. Mūsu ausis ir piemērotas dabā izkliedētu skaņu uztveršanai, un bērna smadzenes tiešā skaņa var traumēt.

Vingrinājums skaņu uztveres attīstīšanai

Turpinājumā piedāvājam vingrinājumu tiem, kas vēlas attīstīt skaņu uztveri. Piedāvātais vingrinājums nav viegls. Tas prasa pacietību un koncentrēšanos. Tomēr vienlaikus tas arī uzlabo mūzikas un citu skaņu dzirdēšanu un atšķirtspēju sevī un savā apkārtnē.

Vingrinājumu var izpildīt jebkurā vietā, kur apkārt ir daudz dažādu skaņu. Piemēram, var apsēsties kafejnīcā, uz soliņa pilsētas parkā vai dzelzceļa stacijā. Vingrinājumu var veikt arī veikalā vai citā vietā, kur ir daudz dažādu skaņu — cilvēku balsis, to darbības radītas skaņas, dažādas tehnikas troksnis utt.

Dziļi ieelpojiet un centieties saklausīt savus sirdspukstus, ieklausieties savā elpā. Pēc tam paplašiniet savas uzmanības robežas, uztverot apkārtējās vides skaņas. Izpildot vingrinājumu, turiet acis vaļā, bet centieties neskatīties uz skaņu avotiem. Uzmanība jāpievērš tikai pašai skaņai, bet ne tās avotam.

Ja jūtaties brīvi, varat kustēties izvēlētajā vidē, vienlaikus pievēršot uzmanību gan savai elpas skaņai, gan skaņām apkārt ķermenim.

Pievērsiet uzmanību skaņu spektram, kas ir jums apkārt. Atzīmējiet tās skaņas, kas pievērš tiešu jūsu uzmanību, un arī tās, kas izgaist it kā aizmugurējā plānā. Vispirms pievērsiet padziļinātu uzmanību skaņām tuvumā, pēc tam — attālinātajām. Proti, vispirms pievērsiet padziļinātu uzmanību skaļākajām un asākajām skaņām, pēc tam — vājākajām, tik tikko dzirdamajām, kas parasti netiek uztvertas. Atkārtojiet šo vingrinājumu tik ilgi, līdz jums izdodas noturēt savu uzmanību tikai uz konkrētu izvēlētu skaņu, pilnībā atslēdzoties no citām.

Noslēgumā varat ieklausīties dažādu skaņu salikumos un pēc tam — uzreiz visās skaņās jums apkārt, neizlaižot nevienu atsevišķo skaņu.

Rezultāti būs konstatējami ātrāk, ja vingrinājumam veltīsiet vismaz vienu stundu dienā.

Gonga terapija

Ši tehnika radusies Tibetā. Pa metālisku gongu uzsit ar speciālu zizli. Rodas skaņas, kas ir ļoti spēcīgas un enerģētiski piesātinātas. Ska- ņa sākas ar smalkām vibrācijām un pāriet diezgan zemās un dziļās frekvencēs. Šāda terapija tiek izmantota divējādi: peldēšana skaņā jeb gonga meditācija un masāžas gonga terapija.

Peldēšanas skaņā jeb gonga meditācijas laikā cilvēks atslābinājies guļ uz tepiķīša. Meistars noteiktā ritmā sit pa gongu, kura skaņu vibrācijas apņem cilvēka ķermeni.

Šādā seansā cilvēks atbrīvo apspiestās emocijas. Izgaist enerģētiskie bloki, cilvēkam uzlabojas fiziskā veselība, rodas pozitīvas emocijas utt.

Masāžas gonga terapija ir domāta iekšējo orgānu darbības atjaunošanai. Uz guļus stāvoklī esoša cilvēka ķermeņa virs čakrām tiek izvietotas metāla glāzītes ar plānām sieniņām. Meistars sit pa gongu, radot dažāda stipruma un frekvences skaņas. Glāzītes sāk rezonēt, vibrācijas nonāk organismā, noņemot muskuļu spazmas, un tādējādi uzlabojas pacienta veselība.

Gonga terapiju gan iesaka veikt tikai pie īsta meistara.

Tibetas dziedošās tases terapija

Tas ir savdabīgs gonga terapijas kamervariants, augsto skaņu avots, labs lietošanai mājās. Tibetas tase tradicionāli tiek izgatavota no sakrālā "piecumetālu"sakausējuma(panchaloha), proti, nobronzas—vara,alvas, cinka, dzelzs un cita metāla, senākos laikos ari zelta, sudraba vai "debesu metālu" (no meteorītiem un tektītiem) — sakausējuma. Kad pa tās malu velk ar koka nūj iņu, tase dzied. Tās skaņu īpatnība ir virstoņu pārbagātība.

Pats process ir ļoti vienkāršs: cilvēks apsēžas uz krēsla, tur tasi kreisās rokas plaukstā un riņķo pa tases malu ar kociņu. Pēc brīža cilvēkam rodas sajūta, ka viņš aizpeld tukšumā, atraujoties no zemes. Galva "noskaidrojas" — nereti tiek rasti risinājumi problēmām, kas uztrauc jau sen. Ja ir paaugstināts asinsspiediens, tas normalizējas.

Tibetas zvaniņu terapija

Tibetas zvaniņiem ir skaidra skaņa, kas rada gaišas un pozitīvas emocijas. Tibetā tos izmanto meditācijā, telpu attīrīšanā, mājvietas aizsardzībai.

Telpas tiek attīrītas ļoti vienkārši — apstaigājot pulksteņa rādītāja virzienā un skandinot zvaniņu. Var pievērst uzmanību tam, kā zvaniņi skan pirms un kā pēc telpu attīrīšanas. Ja mājās ir slims cilvēks, ieteicams attīrīt telpas katru dienu.

Virs ieejas durvīm piestiprināti zvaniņi pasargā māju no negatīvām enerģijām.

Zīmīgi, ka Tibetas zvaniņi parasti ir bez rotām un grebumiem.

Samaņu prakse

Mūzika un tās ritms var būt spēcīgu ekstātisku, t. i., ārkārtīgi jūsmīgu pārdzīvojumu un transa stāvokļu veicinātāji. Tas ir plaši pazīstams fenomens, kas raksturīgs praktiski jebkurai pasaules kultūrai.

Šamanisma saknes iesniedzas tālā senatnē — dažkārt to pat dēvē par senāko cilvēces reliģiju. Vēl šodien tas dažādās formās ir izplatīts daudzviet pasaulē, piemēram, Sibīrijā, Lapzemē, Centrālajā Āzijā, Meksikā, Tibetā, vairākās Āfrikas valstīs.

Šamaņa galvenais instruments jau tūkstošiem gadu ir bungas. Zinot, kā kontrolēt instinktu, spēku un agresiju, šamaņi praktiski visās kultūrās lieto zemās skaņas. Viņi saskaņo šīs zemās skaņas ar izteiktu, pulsējošu ritmu. Zemās bungu skaņas palīdz šamaņiem nonākt transā, kura laikā viņi pravieto, dodas astrālajos ceļojumos un aizsaulē satiekas ar senču gariem. Cilvēkiem, kas vēršas pie šamaņiem pēc palīdzības, bungu zemo frekvenču vibrācijas dāvā mundrumu, paaugstinātas darba spējas, palīdz izkļūt no grūtsirdības un nomāktības.

Papildus bungām šamaņi nereti lieto arī dažādus pūšamos instrumentus.

Zvanu izmantošana mūzikas terapijā

Atkarībā no zvana materiāla un lieluma skaņas frekvences to darbības diapazonā ir no 40 līdz 50 Hz. Zvanu frekvenču diagrammā parasti ir pieci vai vairāk spilgti izteikti virstoņi, kas nosaka tembru un skanī- gumu. Mazāk izteiktu toņu var būt vairāki simti, un tie zvana skaņām dod papildu nokrāsu, piemēram, skaņa var būt samtaina.

Zvana skaļums atkarībā no tā lieluma un uzsitiena spēka ir ļoti dažāds, tas var mainīties ļoti plašā diapazonā: no 0 līdz 250 decibeliem. Tik unikālu īpašību nav nevienam citam instrumentam. Diemžēl speciālisti zvanus reti izmanto mūzikas terapijā. Toties tiem, kas vēlas izjust zvanu dziedējošo efektu, iesakām apmeklēt kādu baznīcu. Zvanu tornis ir orķestris miniatūrā, un nosacīti to iedala trīs grupās: mazie, vidējie un lielie zvani. Izmantojot pārsvarā vienas grupas zvanus, var radīt attiecīgu emocionālo noskaņojumu. Zināms, ka zemākie toņi nomierina, bet augstākie uzbudina. Baznīcas zvaniķi to izmanto, lai svētkos vai dievkalpojumos radītu atbilstošu noskaņojumu. Ar skaņ- kārtas un skaņu dinamiku iespējams vēl vairāk iedarboties uz emocionālo uztveri. Ja zvanu tornī pārsvarā ir mažora skaņkārta, tad, paātrinot tempu, radīsies priecīgs noskaņojums, bet palēninot tempu — mierīgs. Savukārt minora skaņkārtas gadījumā, paātrinot tempu, rodas naids, bet palēninot — skumjas. Tiesa gan, šī likumsakarība nav viennozīmīga, jo paši zvani var būt iekšēji noskaņoti dažādās skaņkārtās.

īpašas zvanu skaņu uztveres īpatnības novērojamas ticīgiem cilvēkiem. Krieviem ir sakāmvārds: "Ikona ir lūgšana krāsās, templis — akmenī, bet zvans — skaņās." Zvans ir skanoša ikona. Bronzā izlieta skaņa. Tradicionālajā kristīgajā kultūrā ticīgais piedzimst, dzīvo un mirst, zvanu skaņu pavadīts.

Ir zināmi vairāki gadījumi, kad pēkšņi atskanējusi zvana skaņa atturējusi no pašnāvības, novedusi pie nožēlas, ievedusi templi izmisušu cilvēku, kas tur atradis mierinājumu, ieguvis dzīves spēku un jēgu savai eksistencei.

Ņemot vērā zvanu skaņu sakrālo jēgu, tās var pastiprināt mūzikas terapijas iedarbību un palīdzēt ātrāk nonākt pie vēlamā rezultāta.

Dziedināšana ar cilvēka balsi

Jau seno garīgo tradīciju pārstāvji zināja, ka cilvēks, vadot skaņu noteiktā virzienā, var iedarboties uz domas negatīvo enerģiju, kas ir bijusi slimības iemesls, sagraut to un uzlādēt ar dziedinošu enerģiju to orgānu, kam tā ir nepieciešama.

Piemēram, no daoisma evolucionējušās sistēmas cigun terapijā kā iekšējo orgānu atveseļošanas metode tiek izmantotas šādas skaņas:

•   ja ir aknu problēmas, izvalbītām acīm un nesteidzīgi izelpo ar skaņu "SUJ";

•   ja atveseļošana nepieciešama plaušām, paceļ rokas ar plaukstām uz augšu, izelpā izdziedot "SI";

•  sirds dziedināšanai ar plaši atvērtu muti veic izelpu "KE";

•    žultspūsli dziedinot, izelpas laikā tiek izdziedāts "SI", guļot uz muguras vai sāniem;

•   nieru darbība tiek stimulēta, izelpojot skaņu "ČUJ"— turot galvu taisni, ar rokām jāaptver savi ceļi;

•   skaņa "HU" izelpā pozitīvi iedarbojas uz liesu;

•   turot rokas aknu apvidū un izsakot "GU-O", notiek aknu, žults- pūšļa, cīpslu un acu dziedināšana;

•   "ČEN" tiek izdziedāts deviņas reizes diennaktī, ja ir sirds, tievās zarnas, mēles problēmas. Rokas šajā gadījumā tiek uzliktas uz sirds;

•    liesas, kuņģa, muskuļu, mutes problēmu gadījumā divpadsmit reizes izrunā "DON", vienlaikus uzliekot rokas uz saules pinuma;

•   plaušu un resnās zarnas terapijai der skaņa "ŠEN";

•   nieru, urīnpūšļa, kaulu sistēmas dziedināšanai 9-12 reizes izsaka "JU", vienlaikus turot plaukstas astes kaula apvidū.

Tāpat kā dziedinot ar mūziku, ari šie vingrinājumi jāizpilda kvalitatīvi. Skaņa jāizrunā, koncentrējot uzmanību uz problemātisko orgānu un iztēlē vadot izelpu tā virzienā. Turklāt dažādām skaņām būtu jāskan dažādā intensitātē. Piemēram, sirds vai plaušu atveseļošanai ir piemērota zema un vidēja izrunāšanas intensitāte. Savukārt aknu, liesas, kuņģa, nieru un zarnu dziedināšanai — vidējas un augstas intensitātes skaņa. Katrā seansā skanošā izelpa tiek veikta 3-9 reizes pēc kārtas.

Krāsu mūzika

Krāsa ir cieši saistīta ar gaismu, praktiski krāsa ir gaismas subjektīva uztvere, un bieži, runājot par krāsu, patiesībā runā par krāsainu gaismu. Pastāv noteikta atbilstība starp skaņu un gaismu. Gan skaņa, gan gaisma ir svārstības, un tās abas raksturo svārstību frekvence. Tikai skaņa ir vides svārstības, t. i., svārstās kāds ķermenis, gāze vai šķidrums. Turpretī gaisma ir elektromagnētiskā lauka svārstības. Gan gaismai, gan skaņai ir svārstību frekvenču diapazoni, kurus cilvēks var uztvert. Infraskaņa ir skaņa, ko cilvēks nedzird, jo svārstību frekvence ir pārāk zema, un līdzīga ir infrasarkanā gaisma, ko cilvēks neredz. Tāpat ir ultraskaņa un ultravioletā gaisma, ko cilvēks neuztver, jo to frekvences ir pārāk augstas.

Pirmo mēģinājumu saistīt krāsu un skaņu 2. gadsimtā veica Alek- sandrijas astronoms, matemātiķis un mūzikas teorētiķis Ptolemajs.

Dažas Indijas ezotēriskās skolas uzskata, ka gan krāsa, ko izstaro katra čakra, gan skaņa, ko tā izdod, ir atkarīga no čakras svārstību biežuma, t. i., frekvences. 2. tabulā ir redzama atbilstība starp čakru, tās vibrācijas koeficientu un krāsu, ko izstaro čakra. Vibrāciju koeficienti norāda, cik reizes biežāk vibrē attiecīgā čakra. (Šie skaitļi norāda uz atbilstību lotosa ziedlapiņu skaitam attiecīgajā čakrā un neatbilst mūsdienu fizikā izmantotajām krāsu frekvencēm.)

Frekvences samazināšanos virzienā no vainaga uz saknes čakru var salīdzināt ar mūzikas instrumentu skanēšanu. Mūzikas instrumentu radīto vibrāciju frekvences var būt līdzīgas dažādu krāsu vibrāciju frekvencēm.

Ezoterikas zināšanas mums vēstī, ka ar dažādiem mūzikas instrumentiem tiek nospēlētas dažādas krāsas. Un tās var mūs harmonizēt un dziedināt.

Piemēram, sarkano krāsu varam nospēlēt ar basu un sitamajiem instrumentiem.

2. tabul

Oranžo — ar čellu, saksofonu, trombonu. Tās ir daudz džeza, garīgās mūzikas orķestru repertuāros.

Dzeltenā krāsa ir operas orķestra ritmiskajā mūzikā.

Zaļā — dažos klasiskajos skaņdarbos un New Age mūzikā.

Gaiši zilo krāsu varam nospēlēt ar klavierēm, ģitāru, altu, tauri. To satur daži džeza veidi, blūzs, klasiskā mūzika.

Indigo krāsu mums dod klavieres, ērģeles, klarnete, ģitāra, vijole. Tās ir daudz blūzā un klasiskajos dramatiskajos skaņdarbos.

Violeto krāsu mēs saņemam, kad klausāmies vijoli, arfu, mīksto ēterisko klasisko mūziku un populārus skaņdarbus.

DZIEDINĀŠANA AR KUSTlBU UN DEJU

Ķermeņa kustība ir vārds, ko izteikusi dvēsele.

Viljams Šeldons

Uzskata, ka deja kā saskarsmes forma radās cilvēku sabiedrībā ievērojami agrāk nekā valoda un cilvēka dvēseliskā dzīve ir tieši saistīta ar ķermeni un tā kustībām. Cik dažāda ir mūzika, tik daudzveidīga ir deja un kustība, un tikpat daudzšķautņaina ir cilvēka dvēseles pasaule.

Diez vai tā ir nejaušība, ka pirmatnējo Zemes iedzīvotāju cilts burvja vai šamaņa (t. i., cilts garīgā līdera) maģija izpaudās rituālā dziedāšanā un ķermeņa kustībās. Ar mūziku, dziedāšanu un kustībām mūsu senči atzīmēja svarīgus notikumus, cīnījās ar slimībām un biedējošām parādībām, nodeva sakrālos noslēpumus. Pakāpeniski radās arī maģiskas rituālas formas konkrētu slimību dziedināšanai.

Dažkārt tiek pausta doma, ka deja ir tautas nacionālās kultūras daļa, kas nes sevī vēsturi, tradīcijas un mentalitāti. Tomēr temperaments un noskaņa, ko mēs katrs izjūtam, saskaroties ar deju, ir kaut kas vairāk par sausu tās definīciju. Deja dāvina mums emocijas "šeit un tagad".

Kustībās, ko veic dažādu nāciju, dažādu dzīvesvietu un dažādu vēsturisku laikmetu cilvēki, ir daudz līdzīga. Piemēram, plecu paraustīšana kā bezspēcības, neziņas vai neizpratnes zīme vai rokas pacelšana sveicienam ir kustības, kas vienādas visiem. Mīmika jebkuram cilvēkam, kad tas smejas, raud, draud vai ir apmulsis, ir dabiska un iedzimta. Tāda ir ari pirmo deju būtība. Pirmatnējā deja radusies no dabiskām emocijām un ir nepastarpināti saistīta ar asiem pārdzīvojumiem. Katra kustība sākotnēji izsaka noteiktu domu, darbību, izjūtu. Ne tikai pirmā cilvēces valoda, kas sastāvēja no mīmikas, žestiem un ķermeņa kustībām, ir nesaraujami saistīta ar dejas mākslu. Daudzas kustības, ko mūsu dienās par deju nesaucam, sākotnēji tika sauktas par deju. Piemēram, tas, kas šodien mums ir militārā maršēšana, pirmatnējiem cilvēkam bija deja.

DEJAS NOZĪME DAŽĀDOS VĒSTURES POSMOS

Mums būtu jāuzskata katra tāda diena par pazaudētu, kurā mēs vismaz reizi neesam dejojuši.

Fridrihs Nīče

Var šķist, ka deja ir pakļauta mūzikai — dažkārt tieši kaut kur atskanošā mūzika pamudina mūs izkustēties. Tomēr šādas cēloņsakarības viennozīmību var apšaubīt. Senākās dejas tika izpildītas, tikai izsitot ritmu. Un ir iespējams, ka tikai pēc tam uz jau gatava dejas pavediena tiek savērtas brīnišķīgas muzikālas formas.

Visu senatnes rituālo deju būtība ir noteikta darbību secība, kas nesīs veiksmi nākotnē: dzīvē, darbos, ceļojumā, karā, kā arī pārceļoties uz citu pasauli. Daudzi rituāli saistās ar ieiešanu īpašā stāvoklī, ekstāzē, kuras laikā kāds sāk pareģot, kādam parādās jaunas (dažkārt maģiskas un pārcilvēciskas) spējas, bet citi pārdzīvo dažādus dvēseliskus satricinājumus. Šāda stāvokļa sasniegšana vienmēr tika nesaraujami saistīta ar ritmiskām kustībām un specifisku muzikālo pavadījumu. Mūsu senču sabiedrībā dejai bija krietni dziļāka un ar iekšēju pārliecinātību piesā- tinātāka nozīme, nekā mums, mūsdienīgiem un labi izglītotiem cilvēkiem, varētu likties. Deja bija līdzeklis, lai novestu sevi stāvoklī, kas atšķiras no parastā. Tā bija kā ceļvedis nezināmajā, slēptajās iespējās vadīt cilvēka dzīves iracionālo pusi. Masveida dejas vienmēr ir bijis un arī paliek viens no spēcīgākajiem līdzekļiem liela cilvēku skaita organizēšanai un iedarbībai uz cilvēka psihi. Kustības mūzikas pavadībā kā cilvēku savaldīšanas un organizēšanas veids nereti tika izmantotas viduslaiku kulta rituālos. Arī Padomju Savienībā populārākajā pionieru nometnē "Arteks" uzreiz pēc fašisma pretpropagandas filmām parasti tika organizētas dejas.

īpaša sakrālā deja seno tautu kultūrās ir apļa deja. Tā ir saistīta ar uzskatu, ka pasaulē viss attīstās pa apli. Katrai lietai ir sākums un beigas, bet tie ir saistīti nepārtrauktā dzīves aplī. Dzīve uz zemes pāriet uz dzīvi viņpasaulē, savukārt no viņpasaules atkal nonāk uz zemes. Simboliski to attēlo redzamā Saules kustība ap Zemi. Aplis simbolizē bezgalību un pabeigtību. Apļa deja ir mikromistērija, kur katrs dalībnieks, identificējoties ar bezgalīgo dzīves spēku, simbolizē pats savu nemirstību. Šādas dejas mērķis var būt nonākšana ekstāzē, pietuvojoties šamaņa pasaules skatījumam. Kad fiziskais spēks pamet ķermeni, to nomaina gara spēks, kas arī izsauc ekstātiskus pārdzīvojumus. Cilvēks uztver citus būtības plānus, tiekas ar gariem, mirušajiem senčiem u. c. Piemēram, Amerikas indiāņu Saules deja nav vienkārši Saules pielūgšana, bet gan spēka meklējumi. Indiānis pildīja apņemšanos, solījumu, ar šamaņa dotā Saules sejas tēla palīdzību dejas laikā gūstot vīziju, kā saņemt spēku, lai veiktu kādu darbību, piemēram, atriebtu mirušo radinieku. Derviši (islāma mūki) savā sūfiskajā rituālajā apļa dejā jau izsenis imitējuši planētu griešanos ap savu asi un Sauli. Deja, kurā elpošana, lūgšana un apļveida kustības savijas vienā veselumā, simbolizē sūfisma ideju, ka, virzoties cauri grūtībām, dvēsele aug, satiekas ar Patiesību un virzās pretī Pilnībai. Apļa deja ir sastopama ari kristietībā, kur tā imitē eņģeļu deju ap Kunga troni, un daudzu jo daudzu pasaules tautu kultūrās saistībā ar gadalaiku sagaidīšanu, ļauno garu izdzīšanu, ražas novākšanu, kāzām un citiem svētkiem. Kustība apkārt iezīmētam centram virza enerģiju uz to. Griešanās riņķa dejās ir pielīdzināma rašanās, augšanas un attīstības procesiem. Tas ir svēts process, kas palīdz pastiprināt kontroles un drošības izjūtu. Senajiem cilvēkiem grupas identitātes izjūtas rašanās apļa dejā varēja būt izdzīvošanas jautājums, sugas saglabāšana.

Vairāk nekā pirms 5000 gadiem kā tempļos izpildīts rituāls dejas māksla radās Indijā. Vēl mūsdienās Indijas tempļos ir laukumi rituālām dejām, bet uz sienām attēloti dejotāji. Indiešu tempļa deja ir savdabīga garīgā prakse, tikpat sena kā joga. Tā ir "dinamiskās meditācijas" forma, kuras mērķis ir sasniegt ķermeņa un jūtu harmoniju. Par dejas mākslas radītāju un aizbildni tiek uzskatīts Šiva — viens no trim dižākajiem hinduisma dieviem. Saskaņā ar hinduisma mitoloģiju, dievs Šiva radīja Visumu, dejojot zvaniņa skaņu pavadījumā, un viņš arī sadedzinās novecojušo pasauli savas pēdējās, iznicinošās dejas ugunī. Kosmiskā deja, kuru izpilda Šiva, Dejas valdnieks, ir Visuma mūžīgā kustība, ritms, radīšanas spēle, ilūziju sagraušana un tai sekojošā atbrīvošanās.

Hinduistu deja, kas ir cieši saistīta ar emociju izpausmi, tiek uzskatīta par dievišķu parādību. Tā ir dievu dāvana cilvēkiem, līdzeklis garīgajai attīstībai. Gandrīz visas hinduistu dejas tiek izpildītas ar basām kājām, jo tradicionāli templī drīkst ienākt tikai bez apaviem.

Par dejas mākslai veltīto uzmanību Senajā Ēģiptē liecina bareljefi un gleznojumi uz kapeņu sienām. Blakus dejotājiem allaž attēlota arī muzikantu grupa ar dažādiem sitamajiem, kā arī vienkāršiem pūšamiem un stīgu instrumentiem.

Praktiski nevienā ēģiptiešu reliģiskajā, bēru vai kāzu ceremonijā neiztika bez dejošanas. Dejai bija liela nozīme dažādos rituālos, tāpēc acīmredzot Ēģiptē bija īpašas iestādes, kur mācīja dejot un muzicēt.

Piemēram, ir norādes, ka Amona templī bija horeogrāfijas skola, kas gatavoja priesterienes dejotājas.

Ļoti izplatīta Senajā Ēģiptē bija svētā astrālā deja — naktī zem skaidrām zvaigžņotām debesīm divpadsmit priesterienes lēni un cēli izdejoja zodiaka zīmju kustību apkārt Saulei (dievam Ra), kuru attēloja uguns liesmas saturošais ziedoklis.

Bez dejām, ko veidoja harmoniskas un ritmiskas kustības, Senajā Ēģiptē pastāvēja arī dejas, kas faktiski bija veiklības, lokanības un grācijas vingrinājumi vai vienkārši ekstāzes un prieka izpausme. Līksmošana un dejas ēģiptiešu poēzijā nereti bija sinonīmi.

Deja ieņēma nozīmīgu vietu arī Senās Grieķijas dzīvē. Par to liecina gan neskaitāmie dejotāju attēlojumi skulptūrās un gleznojumos uz vāzēm, gan deju apraksti Aristoteļa un Filostrata darbos, daudzās grieķu traģēdijās un komēdijās, kā arī Luciāna traktātā "Dialogs par deju". Dejas ne tikai bija iekļautas grieķu izglītības programmās, tās labprāt apguva arī pieaugušie. Ir ziņas, ka Sokrāts jau cienījamā vecumā reiz esot iededzies apgūt kādu viņam ļoti iepatikušos deju. Kopumā deju skaits Senajā Grieķijā pārsniedza divus simtus, un tās var iedalīt izglītojošās vingrošanas un kara dejās, reliģiozās kulta dejās, rituālās, piemēram, dzimšanas, kāzu un bēru dejās, teatrālās un mīmiskās, kā arī sadzīves dejās.

Romas impērijā deja zaudēja savas cildinošās un svētījošās nozīmes aktualitāti. Atbilstoši greznības un bagātību kārās romiešu sabiedrības gaumei un valdošajām interesēm deja līdzās cirkam kļuva par izklaidi. Teatrālajos uzvedumos to aizvietoja pantomīma, ko raksturoja naturālisms un ilustratīvisms.

Kristiešu reliģija sākotnēji atzina sakrālās dejas, un tāpat kā jūdi, arī kristieši par godu Dievam dejoja kā baznīcās, tā arī kapsētās. Rietumu kristiešiem deja ir bijusi ļoti nozīmīga liturģijas sastāvdaļa līdz pat reformācijai, kad radās dažādi ierobežojumi, arī attiecībā uz liturģisko dejošanu. Pakāpeniski ķermenis kristietībā tika pretnostatīts dvēselei un liturģiskā deja sāka izzust. Un tomēr atsevišķās draudzēs Francijā un Spānijā tā ir saglabājusies joprojām. Ir liecības, ka liturģiskā deja nav bijusi sveša Avilas Terēzei. Deja bez aizspriedumiem tika iekļauta liturģijā tajās zemēs, kur tā bija organiska kultūras sastāvdaļa, piemēram, Āfrikā.

Neskaitāmie mēra upuri viduslaikos pamudināja dzīvus palikušos radīt danse macabre jeb nāves deju. Nāve tika atveidota kā skeleti, kas dejo un spēlē mūzikas instrumentus. Par to, ka danse macabre nav tikai literārs vai ikonogrāfisks simbols, liecina baznīcas sinodes izdotais lēmums aizliegt šo deju kapsētās un citās svētās vietās.

Sākoties daiļās dāmas kultam, 13. gadsimta beigās Francijas dienvidos un vēlāk arī visā Eiropā dejas mērķis kļuva dažādos veidos paust godbijību sirdsdāmas priekšā. Tomēr ari šī jaunā ideja ir saistīta ar kristīgo ideoloģiju — mīlestības pret daiļo dāmu pamatā ir godbijīga attieksme pret centrālo katolicisma figūru Svēto Dievmāti. (Apgaismības laikmeta literārie varoņi mīl ne tik daudz reālu sievieti, cik tās tēlu, kam piemīt dievišķi tikumi.) Tā tika ielikts pamats pāru dejām ar jau gatavu sižetu — dāma ir pielūgsmes simbols, un kavalieris ar paklanīšanos un ceļa palocīšanu demonstrē šo pielūgsmi.

Džovanni Bokačo "Dekameronā" atrodam aprakstu, kā dejas tika izmantotas 14. gadsimta itāļu sabiedrībā. Savukārt angļu dzejnieka Dže- frija Čosera "Kenterberijas stāstos" dejas bieži ir pieminētas sabiedriskā un metaforiskā kontekstā, sākot jau ar prologu, kur jauno cilvēku atzīst par sociāli un seksuāli pievilcīgu tāpēc, ka viņš "prot labi dejot un dziedāt".

15. gadsimta beigās — laikā, kad sākas tautas deju un galma deju atdalīšanās, — Guglielmo Ebreo da Pesaro (pēc kristības pieņemšanas Džovanni Ambrozio) uzraksta deju mācību grāmatu. Tajā iekļauti deju soļu apraksti, horeogrāfija un sabiedrisko deju melodijas, un tā ir vecākā zināmā šāda veida grāmata. Vēl mūsdienās Itālijā katru gadu notiek konkurss, kurā tiek piešķirta Guglielmo Ebreo vārdā nosauktā prēmija par sasniegumiem horeogrāfijā.

Par ļoti patīkamu laika pavadīšanas veidu 17. un 18. gadsimta mijā kļuva balles. Vārds bal tulkojumā no franču valodas apzīmē plašu sabiedrisku sarīkojumu ar dejām. Deja un, protams, ne tikai pati deja, bet arī apstākļi, kuros tā eksistē, proti, pati balle, kuru nereti papildināja maskarādes, tika atzīta par neaizstājamu izklaidi. Vēlāk, kad balles kā masveida laika pavadīšanas forma izzuda, to funkciju daļēji pārņēma restorāni.

17. gadsimtā aristokrātu dejās zuda kustību dabiskums, ir daudz nosacījumu par dejas soļiem, ķermeņa, roku un kāju pozām un kustībām. Daudz no tā vēlāk mantoja klasiskais balets. Var teikt, ka 17. gadsimta ballēs priekšstats par līniju skaistumu reducējās uz baleta principiem. Nemācēt dejot bija kauns, tāpēc bagātnieki algoja deju skolotājus, kas līdz ar labo toni mācīja arī dejot. Kādā 18. gadsimtā izdotā deju vārdnīcā varam lasīt: "Tagad der parādīt jauniešiem, kā labi jāuzvedas vietās, kurās tie nokļūst saistībā ar augstākās sabiedrības paražām. [..) Kad esat pabeidzis menuetu vai kādu citu deju, veiciet tādu pašu pakla- nīšanos. [..] ja kāds nezina, kā dejot, tam jāatvainojas par to, ka ir maz vingrinājies dejošanā vai tikai nesen ir sācis mācīties. Pēc paklanīšanās nepieciešams pavadīt dāmu līdz viņas vietai. [..]"

Civilizācijai attīstoties, deja arvien vairāk pārvērtās par mākslas veidu. Kustības līdz ar to kļuva mākslīgas, respektīvi, tādas, kam maz kopīga ar cilvēka iekšējo stāvokli. Viduslaiku filosofijas un reliģijas ietekmē attīstījās nicīga attieksme pret ķermeni: "zemiskais" ķermenis kā pretmets "cildenajai" dvēselei. Vēlēšanās pacelties pār "iznīcīgo ķermeni" labi pamanāma klasiskajā baletā. Balerīna it kā tiecas uz augšu, staigājot uz pirkstgaliem, minimizējot saskari ar zemi. Ja pirmatnējā sabiedrībā pārdzīvojumi un emocijas radīja kustības dejā, tad, piemēram, baletā noteikta poza tika veidota, lai izrādītu noteiktus dvēseliskus pārdzīvojumus. Deja kļuva par iemācītu kustību kopumu. Tomēr 20. gadsimta sākumā Sanfrancisko dzimusī balerīna Aisedora Dunkane (Isadora Duncan), atsakoties no klasiskajiem baleta skolas kanoniem, sāka uzvest eksperimentus dejā, kuru pamatmērķis bija brīva subjektīvo jūtu izteikšana, proti, ekspresionisms. Viņa uzskatīja, ka deja ir dabisks cilvēcisko kustību turpinājums, dvēseles valoda. Dejotājas brīvie un inovatīvie uzskati izpaudās arī viņas formā — baleta kostīmu viņa aizstāja ar hitonu un pretēji tradīcijām sāka dejot basām kājām.

Kā reakcija pret klasiskā baleta autoritārajiem ierobežojumiem 20. gadsimta pirmajā pusē radās jauns dejas virziens — modernā deja (modern dance), ko sākotnēji attīstīja tādas dejotājas kā A. Dunkane, Ruta St. Denisa (Ruth St. Denis) un Marija Vigmane (Marie Wiegmann). Ar šīm pārmaiņām saistīta arī dejas un kustību terapijas izaugsme, un 40. gados, lielā mērā pateicoties dejotājas Mariannas Čeisas (Marian Chace) darbam, radās arī deju terapija. Arī zinātnes pasaulē sāka runāt par ķermeņa un psihes ciešajām saitēm, aplūkojot tās kā līdzvērtīgas cilvēka sastāvdaļas, kas ietekmē un veido viena otru.

Inter alia

Strādājot savā studijā, deju skolotāja M. Čeisa ar lielu interesi nodevās individualitātes izpētei un improvizācijai dejā. M. Čeisa ievēroja, kā viņas studenti atveras un mainās kā personības, kā tie arvien vairāk kļūst viņi paši. Pēc aculiecinieku nostāstiem, daži viņas studenti regulāri apmeklēja psihoterapijas seansus. Un psihoterapeiti bija pievērsuši uzmanību tam, kā viņu pacientu stāvoklis uzlabojas pēc M. Čeisas nodarbībām. Drīz vien viņi sāka sūtit savus pacientus uz dejas improvizācijas nodarbībām. 1946. gadā M. Čeisu oficiāli uzaicināja strādāt Sv. Elizabetes psihiatriskajā klīnikā Vašingtonā, kur, sadarbojoties ar psihiatriem, viņa izstrādāja jaunu dziedniecības metodi. Var vēl pieminēt, ka šī klīnika ir zināma ar savu humānistisko pieeju psihiatrijā un radošās izteiksmes terapiju novatorismu un mūsdienās ir viena no vadošajām ASV.

Vēlāk Rietumu modernā deja tika bagātināta ar impulsiem no Āzijas un Āfrikas, kā arī klasiskās psihoanalīzes (Z. Freids) un analītiskās psiholoģijas (K. G. Jungs) atziņām. "Ķermenis bez dvēseles mums ne par ko nestāsta, tāpat kā — atļausimies paraudzīties no dvēseles skatpunkta — dvēsele neko nenozīmē bez ķermeņa…" — tā rakstīja K. G. Jungs, kurš uzskatīja, ka mākslinieciskās darbības pārdzīvojumi (saukti par aktīvo iztēli), kas izteikti, piemēram, dejā, var palīdzēt apzināties neapzinātās dziņas un vajadzības, kuras izanalizējot un atbrīvojot var panākt attīrīšanos un šķīstīšanos.

Šamaņa dejas tradīcija ir cieši saistīta ar aktīvo iztēli. Rituālās dejas laikā šamanis ir tērpies īpašā apģērbā ar auklām, kas nokarājas no joslas, un katras auklas galā piestiprināts smags metāla slogs. Dejas laikā, griežoties ap savu asi, šamanis nonāk mainītā apziņas stāvoklī. Auklās iekārtie slogi lidinās ap viņu — ja kaut viens trāpīs kādam no apkārt stāvošajiem cilts pārstāvjiem, tas var gūt smagu ievainojumu. Kaut ari šamanis ir transā, tas tomēr paliek apzinošs un notur savu deju drošajā zonā, nevienu nesavainojot. Abos procesos — gan šamaņa dejā, gan aktīvajā iztēlē — ir būtiski noturēt pretstatu spriedzi, t. i., pilnībā atvērties neapzinātajam un tajā pašā laikā saglabāt spēcīgu apziņas pozīciju.

Inter alia

Kāda angļu ārste ir atklājusi ilggadējam Amerikas Junga analītiķu dekānam Jozefam Hendersonam (pēdējais K. G. Junga analīzes darba aculiecinieks, miris 2007. gadā 104 gadu vecumā), ka pieņemšanā pie pazīstamā analītiķa, ja viņai nepadevās uzzīmēt kādu mandalas figūru, K. G. Jungs šīs figūras ir lūdzis i/dejot. Kaut ari pieņemšanas istaba nav bijusi liela, vietas telpā bija pietiekami, lai šo pamudinājumu realizētu. Nav zināms, kā tieši apmeklētājas veiktās dejas izpaudās un kādus pārdzīvojumus tās skāra, bet "Komentāros par zelta ziediņa noslēpumu" K. G. Jungs pēc tam rakstīja: "Dažas sievietes savas mandalas nevis zīmēja, bet gan izdejoja. Indijā šai darbībai ir speciāls nosaukums: mandala nrithya jeb mandalas deja. Dejas figūrām ir tās pašas nozimes, kas zīmējumiem. Lai arī mani pacienti ļoti maz ko var pastāstīt par simbolu nozīmi, tie viņus apbur, un viņi uzskata, ka simboli kaut kādā veidā izsaka viņu subjektīvo psihisko stāvokli un ietekmē to."

Tā nav nejaušība, ka praktiski visi pirmie deju terapeiti bija vai nu iMarijas Vigmanes vai Rūdolfa Lābana (Rudolf Laban) skolēni. Vācu dejotāja un horeogrāfe M. Vigmane, kas dejas pedagoģijā un baletmākslā ieviesa improvizāciju, aizrautīgi pētīja afektu un to, kā emocionāli pārdzīvojumi rada ķermenisko formu un nosaka kustības kvalitāti. (Baletā tas ir otrādi: noteikti formu komplekti kalpo dažādu saturu izteikšanai.) Savukārt daudzu Eiropas deju skolu dibinātājs un plaši izmantotas dejas notācijas sistēmas izveidotājs R. Lābans aizstāvēja un popularizēja deju kā gaišu pretstatu spontanitāti nomācošajiem un bezjēdzīgajiem fiziskajiem ierobežojumiem industrializētajā sabiedrībā.

Var teikt, ka pati improvizācija ir aizvedusi dejotājus un pedagogus līdz dejas dziedinošajam spēkam. Mūsdienu eiropeiskajai dejai raksturīga uzmanības pārnešana no emocionālās komponentes uz voluntāri intelektuālo. Un dejas improvizācija var tikt aplūkota kā domāšanas forma. Savukārt parafrāzējot franču psihologu Žanu Piažē, domāšana ir tas, ko mēs darām tad, kad nezinām, ko darīt. Un ari improvizācija ir tas, ko mēs darām, kad nezinām, ko darīt. Tādā veidā dejas improvizācija kļūst par domāšanas ekvivalentu visam ķermenim.

Pēc Otrā pasaules kara deju terapija tika izmantota emocionālajai un fiziskajai reabilitācijai, tā tika uzskatīta par alternatīvās medicīnas metodi, bet jau 50. gados kā alternatīva trankvilizatoriem tika izmantota psihisko traucējumu ārstēšanai. Savukārt mūsdienās arvien plašāk tā tiek lietota darbā ar veseliem cilvēkiem, kas vēlas atrisināt kādu psiholoģisku problēmu vai vienkārši attīstīt savu personību un radošo aktivitāti. Dejošana dod iespēju iegūt jaunu pieredzi, paplašināt savu kustību repertuāru, labāk apzināties un kontrolēt savu ķermeni, just telpu, attīstīt komunikatīvās iemaņas u. tml. Protams, to var attiecināt ari uz daudzām sportiskām nodarbēm.

Ikdienā deja bieži tiek uztverta kā izklaide (gan tās vērošana, gan dejošana). Pastāv stereotips, ka tā ir vai nu profesionālu skatuves mākslinieku prerogatīva vai klubu un disko plaču izklaides veids. Retāk tā tiek traktēta kā relaksācijas veids vai komunikācija. Tomēr deja var būt arī labs pamats apziņas attīstībai, kam savukārt ir dziedinošs spēks. Dejošana ne tikai lieliski attīsta kustību koordināciju, veicina labu stāju, skaistu gaitu un attīsta cilvēka elpošanas sistēmu. Tā ļauj nepastarpināti i/paust savu emocionālo pārdzīvojumu. Tā uzskatāmi atklāj uzvedības un mijiedarbību stereotipus. Un tā ietver radošo potenciālu, kas dod iespēju mainīt savu dzīvi.

PAR KUSTĪBAS NOZĪMĪBU

Kustība var aizvietot gandrīz visas zāles, taču nekādas zāles nav spējīgas aizvietot kustību.

hans Pavlovs

Salīdzinot ar citām mūsu pieredzēm, tieši kustību pieredze ir vislielākā. Jebkura muskulāra darbība ir kustība. Elpošana ir kustība. Nervu sistēma pārsvarā ir aizņemta ar kustībām. Un kustības atspoguļo nervu sistēmas stāvokli. Ieraduma pamatā allaž ir kustība. Kustību veikšanas spējas ir būtiskas arī mūsu pašvērtējumam. Tāpēc tieši kustību pilnveidošana ir ļoti labs sevis pilnveidošanas veids.

Plaši ir izplatīts priekšstats: "Prāts pret muskuļiem." Bieži var dzirdēt spriedumus par to, ka fiziskie vingrinājumi attīsta ķermeni, bet lasīšana, rakstīšana un domāšana — smadzenes. Tomēr teiciens "Veselā miesā vesels gars" ir vairāk nekā sakāmvārds — tajā ietverta cilvēces kopienu gudrība. Mēs zinām, ka jebkura intelektuālā nodarbe, vai tā būtu lasīšana vai matemātisku uzdevumu risināšana, ir saistīta ar smadzeņu darbību. Taču vienlīdz tā ir saistīta ari ar ķermeni, jo emocijas, sajūtas un citas sensorās reakcijas, kas saistītas ar prāta darbību, ietekmē ķermeni un tā veselību. Līdzīgi jebkurš fiziskais vingrinājums ietekm smadzenes un nervu sistēmu, piemēram, kad pirms kustības veikšanas tā tiek apdomāta vai iztēlota prātā vai arī kad fiziskās slodzes laikā orga nisms asinīs izdala adrenalīnu, fermentus, hormonus un citas ķīmisk vielas.

Tā kā motorā galvas smadzeņu garozas daļa ir saistīta ar tām struk tūrām, kas atbild par domāšanu un jušanu, tad, pateicoties difūzijai, pārmaiņas motorajā smadzeņu garozas zonā veicina pārmaiņas arī cilvēka domāšanā un jušanā. Var teikt, ka atbilstoša ķermeniska kustība iedarbojas gan fiziski, gan neiroloģiski. Paaugstinās kvalitāte reflekto rajam lokam, kas atbild par līdzsvaru un muskuļu tonusu, uzlabojas autonomās un centrālās nervu sistēmas saistīto šķiedru neiromusku lārā regulācija. Autonomā nervu sistēma regulē tādus veidojumus kā sirds muskulis, elpošanas sistēmas, asinsvadi un kuņģa un zarnu trakta muskuļi. Tā kā autonomā un centrālā nervu sistēma ir saistītas, skeleta muskuļus attīstošie vingrinājumi palielina minēto veidojumu mijiedarbības kvalitāti. Tas ir īpaši svarīgi bērniem augšanas procesā.

20. gadsimtā viena no izplatītākajām slimībām bija hipodinamija (gr. hypo 'zem, zem normas esošs, pazemināts' + dynamis 'spēks') — pārmērīga muskuļu atslābšana saistībā ar kustību trūkumu, sēdošu dzī vesveidu. Cilvēks 12 gadus nosēž skolas solā, pēc tam vēl dažus gadus pavada augstākā mācību iestādē, tad ieņem savu krēslu darba vietā… Dažādi mehānismi pastāvīgi atbrīvo mūs no fiziskas slodzes un kustībām. Taču cilvēka organismam ir paredzēts kustēties. Asinsvadu sieniņu elastība un izturība attīstās, tikai fiziski noslogojot ķermeni. Ja slodzes nav, rodas sirds un asinsvadu slimības, pat infarkts jauniem cilvēkiem.

Sēdošs, mazkustīgs ikdienas dzīvesveids rada problēmas mugurkaulā. Mūsu dienās ar mugurkaula kaitēm slimo ļoti daudzi, ari jauni cilvēki. Kaut gan mēdz teikt, ka cilvēks ir tik jauns un vesels, cik jauns un vesels ir viņa mugurkauls. Jo jebkādi tā veselības traucējumi rada kustību ierobežojumus visā ķermenī. Mugurkauls satur muguras sma- ilzenes, kas savienotas ar galvas smadzenēm — tas ir kā ķermeņa telegrāfiskā sistēma, kas nodrošina pilnīgi visa ķermeņa orgānu funkcijas. Strauji pagriežoties vai paceļot smagumu, slodze uz starpskriemeļu diskiem vairākkārt palielinās un tie skar nervu. Cilvēks sajūt asas sāpes, nevar pagriezties vai iztaisnoties. Atkarībā no tā, kurā daļā tiek piespiests nervs, cieš noteiktas organisma funkcijas. Piemēram, sprandas ilaļa var radīt stipras galvassāpes vai kakla sāpes. Kakls var kļūt stīvs, var sākties reiboņi, sāpes rokās, plecos un locītavās. Krūšu daļā var rasties fantomās sāpes, kad šķiet, ka sāp sirds, kuņģis vai zarnas. Tādas sāpes var desmitiem gadu ārstēt kā neesošu slimību simptomus, kaut gan patiesībā problēma ir meklējama mugurkaulā. Savukārt, ja problēma ir mugurkaula jostas daļā, var rasties ne tikai grūtības pieliekties, bet arī sāpes kājā, gurnā vai ikros, pastiprināta aukstuma sajūta vai svīšana un pat kustību koordinācijas traucējumi.

Kāpēc muskuļiem slodze ir tik nepieciešama? Muskuļu kustības liek darboties prātam un jūtām, jo kustība ir jāizrēķina un pēc tam jāizdara, visu laiku kontrolējot procesu. Kustoties aktivizējas elpošana. Muskuļi darbojoties tērē vairāk enerģijas, un, lai atjaunotu enerģiju, organisms sāk aktīvāk tērēt rezerves, un tas savukārt veicina gremošanu.

Kustoties paaugstinās ķermeņa temperatūra, un āda rūpējas par to, lai organisms nepārkarstu. Paaugstinoties temperatūrai, uzlabojas imunitāte, vielmaiņa, asinsrite. Tādējādi kustoties mēs palielinām savu dzīvesspēku.

Mazkustīgs dzīvesveids ne tikai vājina muskuļus, bet arī rada vispārēju vājumu. No otras puses, pārmērīga piepūle rada pārslodzi un rezervju izsīkšanu. Ja muskuļi ir pietiekami noslogoti, tie ir elastīgi, spēcīgi, proporcionāli attīstīti.

Mazkustīgi cilvēki var izskatīties veseli, taču viņi ātri nogurst gan liziski, gan garīgi. Mazliet padarbojas un jau ir jāatpūšas… Bet muskuļu dīkstāves laikā tiek bremzēti visi organisma attīrīšanās procesi, uzkrājas dažādi toksīni, kas veicina uzņēmību pret infekcijām, kā arī pret deģeneratīvām un onkoloģiskām slimībām. Tāpēc ir svarīgi regulāri kustēties, mēreni noslogojot muskuļus. Kustība un deja ir vienkārši līdzekļi, kas spēj vienlaikus dziedināt gan ķermeni, gan dvēseli — ne velti ievērojamais krievu fiziologs Ivans Pavlovs ir teicis, ka kustība var aizvietot gandrīz visas zāles, taču nekādas zāles nav spējīgas aizvietot kustību.

Pašsaprotams ir fakts, ka uz darbību mūs virza motivācija. Proti, nereti, lai izkustētos, respektīvi, pavingrotu, nepieciešama zināma gribas piepūle. Tomēr kustības pamatā ir arī emocijas. Dažkārt motivāciju no emocijām ir pat grūti nošķirt. (Nervu struktūras zīdītāju, tātad arī cilvēka, smadzenēs, kas atbild par motivāciju un emocijām, ir izvietotas savstarpēji ļoti tuvu.) Vārds "emocijas" tāpat kā vārds "motivācija" etimo- loģiski ir cēlies no latīņu darbības vārda movere, kas tulkojumā nozīmē 'kustināt'. Tas norāda uz jēdzienisku saikni starp emocijām un kustību.

Gluži neapzināti iekšējais emocionālais stāvoklis caur ķermeņa kustību parādās arī uz āru. Piemēram, priecīgam cilvēkam mutes kaktiņi paceļas augšup, bēdīgam — nošļūk uz leju. Šai sakarā bieži runā par cilvēka ķermeņa valodu. Sēdoša cilvēka krustām pārliktās kājas aktīva šūpošana var ziņot par vēlēšanos "aizspert prom" radušos situāciju, pūciņu nolasīšana no apģērba — par neapmierinātību ar sev "uzkrauto" vai uz sevi attiecināto, galvas māšana — par piekrišanu teiktajam vai notiekošajam u. tml. Zīmīgi, ka savstarpējas saskaņas gadījumā saskarsmes partneri sāk neapzināti atkārtot viens otra žestus un kustības, dažkārt pat sinhronizējot elpošanas ritmu.

Emocionālās komunikācijas pētījumu rezultāti rāda, ka jebkurai emocijai ir savs noteikts psiholoģiskais kods un raksturīgais smadzeņu paterns, ko vada centrālā nervu sistēma. Tas dod mums spējas uztvert un atpazīt citu cilvēku emocionālo stāvokli. Mūsu emocionālās atbildes reakcijas uz citu cilvēku uzvedību parasti balstās uz to, kā esam interpretējuši šo cilvēku kustības.

Jau Čārlzs Darvins darbā "Cilvēka un dzīvnieku emociju izpausmes" izdalīja iedzimtas pamatemocijas, kurām ir tipiskas izpausmes formas un kuras atpazīst visdažādāko kultūru cilvēki. Tās ir: bēdas, prieks, dusmas, bailes, nicinājums, kauns un izbrīns. Piemēram, dusmas, pastiprinoties muskuļu sasprindzinājumam un enerģijas pieplūduma izjūtai, iztaisno un stindzina ķermeni, dažkārt saliecot to nedaudz uz priekšu (pāridarītāja virzienā). Mute parasti ir savilkta, zobi sakosti. Raksturīgs žests dusmu gadījumā ir roku savilkšanās dūrēs. Izbrīnā mute — tieši otrādi — paveras, ari acis ieplešas, uzacis paceļas uz augšu, elpa tiek nedaudz aizturēta un ķermenis paliek nekustīgs. Savukārt kauna radītā vēlme paslēpties ķermeni, it īpaši seju, pagriež no apkārtējiem prom, skatiens tiek nolaists vai kļūst šķielējošs.

Ķermeņa kustības ne tikai atspoguļo cilvēka emocijas, bet arī raksturo tā individuāli psiholoģiskās iezīmes.

Inter alia

Vairākās Āfrikas ciltīs vēl mūsdienās, interesējoties par kādu cilvēku, nejautā, no kādas dzimtas tas nāk vai kādu cilti pārstāv. Lai to noskaidrotu, vaicā, kādu deju svešinieks dejo.

Savas kustības, protams, var apzināti veidot. Kontrolējot ķermeņa valodu, varam izlikties par to, kas neesam. Tomēr der ievērot, ka veiktās kustības ietekmē mūsu priekšstatus un emocijas. Pamēģiniet, piemēram, ilgāk nekā dažas sekundes smaidīt un tajā pašā laikā turpināt dusmoties! Tas, ka cilvēkam, kuram uzlabojas garastāvoklis, iztaisnojas mugura, skatiens vairs nav nolaists un mutes kaktiņi ir gatavi smaidam, šķiet pašsaprotami. Bet tieši tāpat, apzināti sākot pārvietoties lielākiem soļiem, aktīvi vēzējot rokas un skatoties augšup, cilvēks sāk justies labāk, viņam uzlabojas garastāvoklis. Proti, mēs apzināmies savas emocijas, kad novērojam savu ķermeni, tā kustības.

Inter alia

Vācu psihologa F. Štraka (F. Strack) pētījumā respondentiem lūdza novērtēt dažādas karikatūras pēc to smieklīguma pakāpes. Tiem pētījuma dalībniekiem, kuri turēja pildspalvu zobos, šīs karikatūras šķita smieklīgākas nekā tiem respondentiem, kuri pētījumā pildspalvu turēja ar lūpām. Tas izskaidrojams ar to, ka, turot pildspalvu ar lūpām, tiek darbināti muskuļi, kas nav savienojami ar smaidu. Bet, turot to zobos, tiek darbināti tieši tie muskuļi, kas "ieslēdzas" smaidot vai smejoties. Emocijas un vērtējumu ietekmēja mehāniska muskuļu darbināšana.

Jau vairāk nekā pirms simts gadiem amerikāņu psihologs Viljams Džeimss (William James) postulēja: ja gribam sevī apkarot nevēlamas emocionālas izpausmes, aukstasinīgi jāimitē to īpašību ārējās izpausmes, ko gribam sevī iemiesot. Nevis prātuļojot, bet fiziski darbojoties un izmēģinot jaunas, sev neraksturīgas kustības, cilvēkam ir izredzes labāk iepazīt sevi un mainīties vēlamajā virzienā. Mainoties cilvēka kustību raksturam un manierēm, mainās arī attieksme pret sevi un savu ķermeni.

DEJU UN KUSTĪBAS TERAPIJAS PAMATPRINCIPI

Mūzika un poēzija eksistē laikā; glezniecība un arhitektūra — telpā. Bet deja dzīvo vienlaikus laikā un telpā. Radītājs un radītā lieta… ir viens un tas pats.

Vulfs Zaks

Terapija ar dejas un kustības starpniecību balstās uz cilvēku mūžseno vajadzību dejot un izteikt sevi ar ķermeņa palīdzību. Deja, mīmika un žesti, tāpat kā mūzika, ir viens no senākajiem jūtu un pārdzīvojumu izteiksmes veidiem.

Dejotāju nav iespējams atdalīt no dejas. Deja pārņem visu cilvēka fizisko būtību, pārvēršot savu "Es" par radošas darbības materiālu. Kā trāpīgi atzīmējis Dienvidāfrikas psihoanalīzes pionieris Vulfs Zaks (Wulf Sachs), salīdzinot ar citiem mākslas veidiem, dejā nav atšķirības starp radītāju un materiālu.

Deju terapija rod savu sākotni radošajā dejā. Tomēr, kad deja tiek izmantota terapijā, jūtas tiek atbrīvotas spontāni brīvā, improvizējošā kustībā, un .stilizācija, kas padara deju par uzvedumu vai mākslas veidu, vairs nav nozīmīga. Deju terapijai nav standartveida formu — uztverot deju kā komunikāciju ar kustības palīdzību, par savas personīgās izteikšanās līdzekli var kalpot jebkura forma: polka, valsis, tautas deja, primitīvo cilšu kara deja u. c. Akcents deju terapijā tiek likts uz pašekspresiju, nevis iestudētu, iemācītu deju. Tāpēc izsaukšanās (arī iekšēja) "Es taču neprotu dejot!" šajā gadījumā nav pamatota.

Kas izvēlas kustību un dejas dziedinošo ceļu? Tie ir ne tikai kinestē- tiķi — cilvēki, kuriem kustība ir informācijas apstrādes veids un dabiskākais pašizteikšanās, sevis iepazīšanas un pilnveidošanas līdzeklis —, un ne tikai audiālisti vai vizuālisti, kuri kādā noteiktā savas dzīves etapā ir sapratuši: lai harmoniski attīstītos, jāpievēršas arī savam ķermenim, jāiemācās saprast tā valodu un izveidot ar to dialogu. Neatkarīgi no uztveres tipa, tie ir cilvēki, kas vēlas uzlabot saskarsmi ar sevi pašu. Jo psiholoģiski atsvešinātība no sava ķermeņa ir identiska atsvešinātībai no sevis paša.

Mēs esam iemācījušies savaldīt un kontrolēt savu ķermeni, piemērot tam noteiktas formas un veidot tā izskatu un domājam, ka ķermenis paliks bez atbildes reakcijas. Tomēr pēc tam "nez no kurienes" parādās visādi simptomi, sasprindzinājums un pat sāpju sajūta, un iespējamo kustību spektrs kļūst arvien šaurāks… Un veltīgi visu norakstīt uz vecumu, ja bērnībā bez piepūles izdevās kāju aiz galvas aizlikt, bet tagad pat pieliekties grūti!

Jebkurš emocionāls pārdzīvojums rada sasprindzinājumu kādā noteiktā muskuļu grupā. Ja pārdzīvojums netiek izrādīts, emocija "iest- rēgst" cilvēkā, veidojot muskuļu blokādes. Talantīgais Z. Freida skolnieks Vilhelms Raihs (Wilchelm Reich) pievērsa pastiprinātu uzmanību ne tikai tam, ko cilvēki stāsta, bet arī kā viņi stāsta. Viņš ievēroja, ka neizteiktie emocionālie pārdzīvojumi nepazūd, bet uzkrājas, "pārakmeņojot" muskuļus. Kā muskuļu blokādes emocijas var palikt neizteiktas un neapzinātas gadiem ilgi. Psihoanalītiķis uzskatīja, ka jebkura rakstura izpausmei ir atbilstoša kāda noteikta fiziska poza un ka cilvēka raksturs ir kā aizsargbruņas, kas, pateicoties bailēm no soda un vainas izjūtai, aiztur savas instinktīvās seksualitātes un agresivitātes izpausmes, līdz ar to radot ķermenī muskuļu sasprindzinājumu un stīvumu. Saskaņā ar V. Raiha atziņām, indivīds, kas ar speciālu fizisku vingrinājumu palīdzību atbrīvojas no šīm "aizsargbruņām", proti, muskuļu blokādēm, iepazīst savu ķermeni, sāk labāk apzināties savus dziļākos un dabiskos aicinājumus un uzticēties tiem. Attīstās cilvēka pašregulācijas spējas, un dzīve kļūst harmoniskāka. Citiem vārdiem sakot, "aizsargbruņu" nomešana veicina fizisku un psiholoģisku attīstību. V. Raiha teorija ir kļuvusi par pamatu daudzām ķermeniski orientētajām mūsdienu psiholoģiskās un fiziskās funkcionēšanas attīstības sistēmām.

Deju terapeite Džoanna Smolvuda (Joan Smallwood) izdala trīs terapeitiskā procesa komponentes:

1.   Ķermeņa daļu, elpošanas, jūtu un tēlu apzināšanās. (Piemēram, dažkārt var novērot neatbilstību starp to, ko cilvēks saka, un to, ko viņš pauž neverbāli — ar sava ķermeņa valodu, žestiem. Ne vienmēr tam pamatā ir apzināta melošana. Bieži tas ir saistīts ar savu psihisko procesu vai stāvokļu neapzināšanos. Neverbālo uzvedību ir grūti noslēpt vai mainīt. Tāpēc tā ļoti precīzi parāda, kas patiesībā notiek.)

2.    Kustību izteiksmīguma palielināšana. (Uz šo attiecas elastīguma un spontanitātes attīstīšana, kustību dažādības palielināšana, kā arī savu kustību iespēju robežu noteikšana un to attālināšana.)

3.      Kustību autentiskums. (Ar autentisku kustību te tiek saprasta no iekšējām izjūtām nākoša, spontāna kustību improvizācija, kas iekļauj sevī bijušo pārdzīvojumu pieredzi. Tās mērķis ir personības integrācija.)

Turpinājumā katru no šīm trim komponentēm paskaidrosim detalizētāk.

Apzināšanās. Viens no deju un kustību terapijas pamatuzdevumiem ir sava "Es" izjušana un apzināšanās. Apzināta ķermeniska, proti, muskuļu darbības pieredze veicina un padziļina sevis apzināšanos, kā arī paaugstina pašvērtējumu. Cilvēki pievēršas šīm terapijām, lai pārvarētu atsvešinātību no sava ķermeņa, atjaunojot un sakārtojot sevi kā vienotu veselumu. Tiek daudzināts, ka savs ķermenis jāmīl, bet kā gan var mīlēt to, kas nav pazīstams, ar ko nav kontakta? Tikai iepazīstot savu ķermeni, tā īstenās vajadzības un vēlmes (iepazīstot tā autentisko deju), to var iemīlēt dziļi un patiesi. Mūsdienu kultūrā cilvēki bieži uztver savu ķermeni kā lietu. Ķermenis tiek uztverts kā automašīna, ar ko var atstāt uz citiem iespaidu un gūt baudu, bet kam laiku pa laikam poliklīnikā jāveic "tehniskā apskate" vai kaut kas "jāsalabo". Taču pret ķermeni var izturēties ari citādāk — ne kā pret objektu, kuram piemēro šablonveida detaļas, bet kā pret īpašu, savā veidā evolucionējošu procesu. Vārds "process" attiecībā uz ķermeni uzsver to, ka mums ir darīšana ne ar statiku, bet ar kaut ko, kas pastāvīgi mainās, kas ir pastāvīgā kustībā (ari tad, kad ārēji šķiet statisks).

Ķermenis dod mums signālus, taču bieži tos nesaprotam, jo kontakts ar ķermeni ir traucēts. Bet atsvešinātība no sava ķermeņa stimulē stresus, depresīvus pārdzīvojumus un vientulības izjūtu.

Dažkārt atsvešināšanos no ķermeņa varam novērst jau pašā tās iedīglī, ja zinām, kas to veicina. Amerikāņu psihoterapeite Tīna Strom- steda (Tina Stromsted) min šādus atsvešināšanās faktorus: jebkura veida fiziska vai psiholoģiska vardarbība; sarežģījumi dzemdībās; traumas un slimības agrā bērnībā; traumas, kas saistītas ar ķirurģisku iejaukšanos; neadekvāta vecāku reakcija agrā bērnībā; neadekvātas ģimenes locekļu attiecības; kauna jūtas un kritika, ko vecāki projicē uz saviem bērniem, ja paši nav apmierināti ar savu ķermeni; bērna ignorēšana; reliģioza ķermeņa jutekliskuma noniecināšana.

Dejas un kustību terapijās visa interese un uzmanība tiek pievērsta tam, kā cilvēks savas kustības izjūt, ko tas ar savu deju izsaka, nevis tam, kā tas izskatās. Nereti cilvēki kautrējas citu klātbūtnē veikt personiskākas, mazāk ierastas kustības, tomēr darbam grupā var būt sava priekšrocība: tās dalībniekiem iespējams aktīvi dot un saņemt atgriezenisko saiti un strauji paplašināt savu ikdienā spēlēto lomu uzvedības repertuāru. Novērojot, kā caur ķermeni izpaužas citu cilvēku jūtas, grupas dalībnieks sāk identificēt un ātrāk apjaust arī savas jūtas.

Izteiksmīgums. Lai ari kāda būtu risināmā problēma, visbiežāk tā ir daudzpusīga, un arī tās risinājumi ir daudzpusīgi. Ja iestrēgstam savās domās, arī ķermenis kļūst mazkustīgāks — vietām tas it kā pārak- meņojas no saspringuma, citviet kļūst pārāk slābans. Kustību variācija samazinās. Kad cilvēks iestrēgst noteiktu kustību paternos, proti, "ierastajās kustībās", kas kaut kādā veidā ir saistītas ar pagātnē neatrisinātiem konfliktiem, un atkārto arvien no jauna vienas un tās pašas kustības, tiek būtiski ierobežota jaunu kustību mēģināšana un jaunas pieredzes iegūšana vispār. Un problēmas risinājums var izrādīties eksperimen- tēšana ar kustībām, kas ir neierastas un neapzinātas. Tās rezultāti nav ieplānoti un iepriekš paredzēti, tāpēc, dezorganizējot veco kārtību un rutīnu, tiek dota iespēja atbrīvoties no novecojušiem priekšstatiem un ierastiem uzvedības modeļiem.

Sarežģītāka, toties kulminējoša var kļūt šāda spontāna kustību improvizācija kopā ar vienu vai vairākiem partneriem — kad cilvēki dejojot jūt un saprot cits citu ari ķermeniskas pašizteiksmes līmeni. Mūsdienās tā ir pazīstama kā deju mākslas forma — kontaktimprovizācija.

Autentiskums. Autentiska kustība, atbilstoši K. G. Junga atziņām, aktivizē bezapziņas daļas, atbrīvojot līdz šim neizteiktās, ķermeni nobloķētās emocijas. Sociālā vide ar tās konformitātes un disciplīnas prasībām mūsu kultūrā piespiež augošo indivīdu apspiest vai maskēt savas patiesās emocijas. Līdz ar asimilēšanos šajā sabiedrībā pieaugušais cilvēks ir iemācījies mākslīgi veidot savu reakciju un rādīt ārējai pasaulei, ka ar viņu viss ir kārtībā, taču ķermenis sevi piemānīt nejauj. "Aizliegtās" emocijas sāk izpausties kā fiziski un psihiski simptomi un slimības — iespēju spektrs ir ļoti plašs: no dūrējiem pakrūtē, muskuļu krampjiem un pastāvīga noguruma līdz pat gastrītam un vēzim. Jebkura emocija ir nozīmīga mūsu izdzīvošanai. Tomēr tā pati emocija, ja tiek apspiesta, var arī graut mūsu organismu. Emocijas atbrīvošanas problēma slēpjas tajā, ka tā netiek apzināta, jo savs iekšējais impulss, kuru cilvēks agrāk nav vēlējies atzīt par savu, nu ir izstumts uz bezapziņu un līdz ar to cilvēka racionālajam prātam šķiet nepieejams. Un te talkā nāk autentiskā kustība, kas spēcīgajām emocijām paver izeju. Kustība tiek sākta no miera stāvokļa, sagaidot, kad iekšējais impulss ieņems kādu ārēju formu — pozu vai kustību. Būtiski ir tikai impulsu sajust un ļaut notikt šai ķermeniskajai pieredzei bez saprāta kontroles iejaukšanās.

Tādā veidā deju un kustību terapija var kļūt par tiltu starp divām cilvēka pasaulēm: apzināto un neapzināto. Neapzinātais var kļūt redzams, pieņemt formu, un cilvēks var atrisināt daudzas savas problēmas, pilnvērtīgāk izmantot savus psiholoģiskos resursus. Šo procesu var salīdzināt ar sapņošanu. Arī atceroties savu sapņu tēlus, mums atklājas nomoda laikā apziņai slēptie fakti par sevi. Šādā veidā, izgaismojot cilvēka iekšējās pasaules tumšos nostūrus, sapņo ķermenis. Tā kā cilvēks seko aktuālajiem sensorajiem impulsiem, izgaismots allaž tiek pats svarīgākais, dotajā dzīves posmā aktuālākais. Dažkārt izgaismotais saturs var sakrist ar autentiskās kustības autora gaidīto, bet citreiz var arī to pārsteigt.

Kustoties spontāni, indivīds iemācās izmantot kustības pilnīgākai, tiešākai un godīgākai sevis izteikšanai. Un saskarsme grupā, kur savas jūtas brīvi izsaka ar ķermeņa kustībām, lielākoties tiek izjusta kā dziļāka un pilnvērtīgāka. Bez tam, pateicoties kustību autentiskuma komponentei, indivīds tiek sagatavots sava autentiskuma saglabāšanai saskarsmē ar citiem, proti, attīstās māka būt pašam. (Viena no galvenajām grupas sesijas tēmām ir: "Kā palikt sev pašam, kontaktējoties ar citiem cilvēkiem?")

Ir iespējama gan individuāla, gan arī grupveida deju un kustību terapija. Grupu darba priekšrocība ir tās dalībnieku iespēja aktīvi dot un sajust atgriezenisko saiti, kā ari strauji paplašināt savu ikdienā spēlēto lomu uzvedības repertuāru. Novērojot, kā caur ķermeni izpaužas citu cilvēku jūtas, grupas dalībnieks sāk identificēt un apjaust arī savas jūtas.

Līdzīgi kā citu veidu terapiju struktūrās, arī šajā vienu terapeitisko sesiju veido trīs daļas: iesildīšanās, attīstīšana un noslēgums. Iesildīšanās palīdz atslābināties, labāk izjust savu stāvokli, koncentrēties, iekļauties grupā. Pakāpeniski iesildīšanās veicina jūtu un domu apzināšanos, norādot uz to saikni ar ķermeni un kustībām. Piemēram, roku un plecu izstaipišana iesildīšanās laikā var neviļus attīstīties par tādām kā grū- došām roku kustībām, ko var skaidrot ar vēlmi aizgrūst no sevis kādu nepatīkamu situāciju vai ar to saistītu cilvēku.

Ne vienmēr savu pārdzīvojumu un idejas var izteikt ar ikdienišķās, racionālās valodas starpniecību. Tādā gadījumā talkā nāk ritms un semiotiskas (kaut ko apzīmējošas) ķermeņa darbības. To izmanto arī profesionāli dejotāji, kas, ieņemot dīvainas pozas un veicot pārspīlētas kustības, rod kontaktu ar skatītājiem. Deja ir kā dzīva valoda, kas dod iespēju izteikties citā līmenī, atklājot apslēptās cilvēciskās emocijas tēlos un alegorijās. Terapeitiskos nolūkos ar semiotiskām kustībām tiek izteiktas subjektīvās emocijas, vienlaikus izpaužot to jūtu sarežģītību un dziļumu, ko nav iespējams izteikt vārdos.

Neverbālo zīmju universālums var pārvarēt gan kultūru, gan vecuma, gan slimību barjeru. Piemēram, ar semiotiskās kustību valodas starpniecību šizofrēnijas slimnieki izsaka savas vajadzības un jūtas daudz brīvāk un pārliecinošāk nekā runājot. Dažas problēmas var risināt tikai semiotiskā līmenī.

Tā kā ķermeņa kustības un emocijas skar vienus un tos pašus nei- romuskulāros ceļus, šī saikne ir izmantojama atbilstoša tēla izvēlē. Piemēram, cilvēkam, kas sevi apspiež dusmas, var piedāvāt attēlot malkas ciršanu. Spēcīgās un taisnās kustības, kas nepieciešamas šādai aktivitātei, var palīdzēt apspiestās dusmas atbrīvot. Semiotiskās kustības var ari palīdzēt atmodināt nozīmīgas atmiņas. Piemēram, palēcieni vai lēkāšana uz vienas kājas negaidīti var atsaukt atmiņā bērnībā notikušo.

Līdzīgi kā mūzikā, ari kustībās ritmam ir liela nozīme. Mūsu ikdienā ierastās kustības — runāšana, iešana, strādāšana vai rotaļāšanās — būtu haotiskas, ja nebūtu strukturētas laikā. Ieelpu un izelpu plūsma, pulsa vienmērlgums pārstāv mūsu individuālos ritmus. Savukārt, ja saskaņoti pārvietojas vesela cilvēku grupa, rodas iespaids, it kā tai būtu viena elpa un viens pulss. Šķiet, to apzinājušies arī senie cilvēki, kam rituālās dejas palīdzēja sajust lielāku spēku un drošību. Ritms organizē individuālo uzvedību, kā arī rada līdzdalības un solidaritātes izjūtu cilvēku grupā. Ritma nozīmīgums attiecas ne tikai uz pašu darbību, bet arī uz tās atkārtošanu — jebkurš, kas ir nodarbojies ar sportu vai dejošanu, zina, ka regulāra (ritmiska) vingrinājumu atkārtošana allaž ir produktīvāka nekā atpūtas laika paildzināšana, kam seko mēģinājumi forsēt, izspiežot no sevis pēdējo.

Ievērojot pakāpeniskuma un ritma principus, kustību terapijas sākums var būt rodams jebkuras Austrumu vingrošanas vai cīņas mākslas pamatos. Zināmu izlādēšanos jau sniedz jebkuras nodarbības sporta zālē. Komandu spēles, tādas kā futbols vai basketbols, māca sadarboties. Tās var būt radoša savu komunikācijas prasmju izzināšana un pilnveidošana.

Kā augstākā sevis apzināšanās, ir būšana šeit un tagad. Tās nozīmība ir plaši aprakstīta gan garīgā satura grāmatās, gan populārajā psiholoģiskajā literatūrā. Un faktiski jebkādas fiziskās nodarbības, kurās jāapzinās, piemēram, kad un kā jāpaceļ labā vai kreisā roka, sekmē prasmi "būt klāt savā dzīvē". Tas dabiski notiek vienkārši tāpēc, ka to izdarīt būtu sarežģīti, ja domās mēs būtu kur citur, nevis — šeit un tagad. Austrumu cīņu treniņā, piemēram, ja domās aizceļo pagātnē vai nākotnē, ļoti ātri dabū pa degunu.

KUSTĪBU IZVĒLE

Uzdrīkstēties nozīmē vienā mirklī zaudēt pamatu zem kājām. Neuzdrīkstēties no zīmē — zaudēt sevi.

Sērens Kirkegor,

Atbilstoši savām interesēm var iesaistīties dažādās komandu spēlēs vai apgūt cīņas mākslu sporta zālē, apmeklēt indiešu deju vai juteklisko vēderdeju nodarbības, mācīties karstasinīgo un lepno flamenko vai tradicionālās latviešu tautas dejas. (Faktiski arī malkas saskaldīšanai un mājas iztīrīšanai var būt terapeitisks efekts, ja to dara ar prieku.) Kaut ari ir ļoti daudz variantu, kā ikdienā izkustināt savu ķermeni, nereti cilvēka prāts atrod neticami atjautīgus veidus, kā kustības iespēju brīvību ierobežot. Viens no tādiem veidiem ir klasificēt fiziskās nodarbes pēc to atbilstības šaurām cilvēku grupām (kurām pats prātotājs, protams, neatbilst). Piemēram, var sev iestāstīt, ka deju terapijas nodarbības vai veselību veicinošās Austrumu vingrošanas sistēmas ir domātas tikai cilvēkiem ar fiziskām kaitēm vai kustību traucējumiem, savukārt citas deju vai sporta grupas — tikai profesionāliem dejotājiem, trenētiem cilvēkiem ar lielisku ritma izjūtu… Ierobežojumi ir arī pašos kustību mākslas virzienos. Faktiski visās tradīcijās pastāv savs reglamentēto pa- matkustību kopums, no kura tiek veidotas tehnikas vai deju kompozīcijas — kā vārdi no burtiem. Arī uzmanīgi pavērojot dejotājus diskotēkā (kur taču it kā nav nekādu kustību reglamentu), var secināt, ka sponta- nitātes deju kluba apmeklētāju kustībās nu nav ne par matu vairāk kā klasiskajā baletuzvedumā "Gulbju ezers". Bet viegla un nepiespiesta noteiktu dejas formu atkārtošana pati par sevi ne vienmēr ir terapeitiska. Neapšaubāmi, viena no dejas funkcijām visos laikmetos un visās tautās ir bijusi sociālais rituāls. Piemēram, deja kā iepazīšanās rituāls. Tomēr der ievērot, ka māka dejot tādas sarežģītas dejas kā mazurka vai kotiljons nozīmīgi sašaurināja iepazīšanās iespēju loku… Ar to vēlamies pateikt, ka primāra allaž ir paša pieņemto (dažkārt arī — paša izdomāto) ierobežojumu atcelšana. Un mūsu sabiedrībā nereti arī — uzdrīkstēšanās. Lai cik paradoksāli, bet darba starplaikā iziet uzsmēķēt daudzās iestādēs ir pavisam normāla parādība, turpretī, ja darbinieks starplaikos vingros, viņš tiks uzlūkots par dīvaini.

Konkrēta kustību un deju virziena nodarbību terapeitisko efektivitāti nosaka divi faktori. Pirmais faktors ir noteikta problēma jeb uzdevums, kuram risinājumu dod izvēlētais kustību veids. Otrs faktors ir konkrētā cilvēka meklējumi, kā atrisināt tieši šo problēmu. Tad, kad notiek abu faktoru pārklāšanās, parādās arī rezultāts. Var teikt, ka, piemēram, noteikts dejas veids efektīvi ietekmē konkrētas problēmas risinājumu. Tā flamenko dejošana ir cieši saistīta ar pārliecību, ar pašcieņu un savas vērtības izjūtu, bet vēderdeja — ar pašapmierinātību, sava skaistuma un sievišķības apzināšanos.

Dažādas kustības no lēnā valša, polkas, liriskas tautas dejas, modernās dejas u. c. allaž ir saistītas ar kādu noteiktu emocionālo stāvokli — prieku, skumjām, maigumu, lidojumu, cīņu…

Balles dejām raksturīgs dejotāju pāris, tātad rodas jautājums par mijiedarbību un attiecībām. Tās ir attiecības ar citu cilvēku, ar pretējo dzimumu, vadošā un vadāmā loma, balansa meklējumi, dialoga māksla. Daudzus šajā deju veidā apbur iespēja pastāvīgi sajust dažādas polaritātes: vīrieša un sievietes, līdera un vadāmā, deju soļu augstākā un zemākā punkta pretstatus. Vadošā un vadāmā lomu maiņa starp abiem dejas partneriem, kas ir īpaši aktuāla, piemēram, Vīnes valsī, ir kā apmainīšanās ar izteikumiem sarunā, kas veicina dialogu. Tiek attīstīta attiecību veidošana ar pretējo dzimumu, veicināta to sakārtošana, attīstīta spēja pieskaņoties partnerim.

Valša trīs ceturtdaļu ritmam ir harmonizējoša ietekme. Skaitlis 3 daudzās kultūrās tiek uzskatīts par maģisku, ar īpašu iedarbību. Tam pievienojas kustības īpatnības: pacēlums uz 2, nolaišanās uz 3 (profesionālā līmenī uz "un" pēc 3) un apakšējā līmeņa izturēšana uz 1. Te atklājas viens no dzīves likumiem: lai tiktu uz augšu, labi jāstartē. Acīmredzot tas nav nejauši, ka jaunlaulātie kāzās dejo tieši valsi.

Inter alia

Krievu psiholoģes un horeogrāfes N. Kaņevskas (H. KaneecKan) pētījumi parādīja, ka angļu valsim ir harmonizējoša ietekme uz pusaudžu psihisko stāvokli. Tas pats attiecināms arī uz pieaugušajiem. Turklāt pētījuma dalībnieku funkcionālo stāvokļu (pašsajūtas, aktivitātes, garastāvokļa) rādītāji pēc deju nodarbībām izrādījās savstarpēji saistītāki, harmoniskāki nekā līdz tām.

Pie mums no Tuvajiem Austrumiem pārņemtā vēderdeja (arābu valodā tā ir pazīstama ar nosaukumu Raqs Sharqi) personificē sievišķīgo jutekliskumu un spēku. Uzskata, ka šīs izteikti plastiskās dejas saknes meklējamas senajās matriarhāta reliģijās. Dejota tempļos, tā ir bijusi auglības rituāla daļa. Mūsdienu vēderdeju priekštece ir bijusi kāzu ceremonijas, sievietes sagatavošanas grūtniecībai un dzemdībām, kā arī pašu dzemdību neatņemama sastāvdaļa. Sarežģītās dejas kustības pieradina organismu pie fiziskas slodzes, attīsta ķermeņa izturību, lokanību un grāciju, kā ari veicina reproduktīvās veselības saglabāšanu. Vēderdejas elementi ir labi piemēroti ķermeņa atraisīšanai, muskuļu spriedzes noņemšanai un enerģijas izbrīvēšanai. Deja var dāvāt sievietei jaunas artiskuma, komunikabilitātes un sevis pasniegšanas iemaņas.

Inter alia

Atbilstoši ezotērikas uzskatiem, sievietes enerģijas struktūra ir viļņveida un tā piepilda visu telpu. Sievišķību bieži asociē ar maigumu, līganumu, gracio- zitāti. Dejojot vēderdejas, pētot savu ķermeni dejā, sieviete iepazīst sevi, savu sievišķo enerģiju, mācās to izmantot ikdienas dzīvē un tādā veidā kļūst spēcīgāka, lielākā mērā pieņemot pati sevi kā pievilcīgu. Līdzīgi kā deju un kustību terapijā, arī vēderdejā nav ideālās dejas etalona. Katra sieviete, kas brīvi izpauž sevi dejā, ir skaista.

Osmaņu impērijā šeihi algoja čigānietes dejotājas (saskaņā ar dažiem vēsturiskiem avotiem vēderdeju Tuvajos Austrumos ieveda čigāni no Indijas), lai tās izklaidētu viņu sievas un verdzenes, tātad sievietes dejoja tikai sievietēm. Taču laikā, kad vīrieši krita karos, vēderdejā kļuva par lielisku līdzekli cīņā par vīrieti.

Dažās Ziemeļāfrikas ciltīs arī mūsdienās sievietes sanāk dzemdētājas teltī un dejo viņai apkārt, tā palīdzot dzemdībās un ar prieku sagaidot jaundzimušo, lai arī viņa dzīve būtu prieka pilna.

Saprotams, ka lielākoties deju vai kādu citu fizisku disciplīnu pa- matapmāclbā tiek likts akcents uz plastiskuma, spēka un izturības attīstību. Tomēr ne mazāk svarīgi ir ari citi fizisko disciplīnu apmācības aspekti — tādi kā kustību un vingrinājumu harmonija, noslogojot ķermeņa daļas pareizās proporcijās, darbs ar saprātu, spēles elementu klātbūtne. Labi, ja katrs treniņš ir kā pieredze, kas sniedz apmierinājumu un pašizpausmes iespēju. Tādas nodarbības prasa mazāku piespiešanos, atvieglo uzmanības koncentrēšanu un veicina lielāku pastāvību un ilglaicīgākus rezultātus.

Indiešu klasiskajā dejā harmoniju panāk ar simetriju un līdzsvaru. Tāpat kā dabā novērojamajās kustībās ir līdzsvars, arī indiešu klasiskajās dejās kustība, kas veikta uz labo pusi, allaž tiek veikta ari uz kreiso pusi. Piemēram, trīs minūšu ilgajā priekšnesumā Allaripu (burtiski "Ziedlapiņu atvēršanās") katra ekstremitāte veic enerģiskas kustības, simetriskas pret ķermeņa centru. Turklāt kustās viss — rumpis, viduklis, pēdas, seja, kakls. Trīs minūšu laikā tiek izpildītas 238 ķermeņa kustības, ieskaitot uzacu, acu un sejas muskuļu darbību.

Inter alia

Nesenie pētījumi rāda, ka klasiskās indiešu dejas apguve palīdz izlabot tādus plaši izplatītus redzes defektus kā tuvredzība un tālredzība. Lielākajai daļai jauno dejas skolēnu, kas bija tuvredzīgi iedzimtības vai pārmērīga redzes noslogojuma dēļ, bija jāvalkā brilles. Taču izrādījās, ka, pateicoties acu kustībām klasiskās indiešu dejas laikā redze ievērojami uzlabojas un daudziem brilles vairs nebija vajadzīgas.

Vai, veicot parastus acu vingrinājumus, nevar sasniegt tādu rezultātu? Problēma šādu vingrinājumu gadījumā acīmredzot ir saistīta ar to, ka netiek iesaistītas radošās spējas. Mehāniska vingrinājumu atkārtošana vienkārši tāpēc, ka tā vajag, nesniedz prieku un apmierinājumu, tādēļ nekļūst par pieradumu. Savukārt, ja šo procesu padara par spēli, kā tas ir dejojot, tā jau ir pavisam cita lieta!

Savdabīga, bet no terapeitiskā viedokļa saistoša deja ir buto, kas nav ierobežota ar mums pierasto dejas uztveri kā ritmiskām un fiziski dinamiskām kustībām. Šajā japāņu avangarda stila dejā dejotājs, piemēram, var stāvēt nekustīgi vai valstīties pa zemi, ja jūt tādu nepieciešamību. Buto dejas pamatā ir nestabila ķermeņa poza — tāda, kuru it kā nevar piespiest stāvēt ar gribasspēku, — vai nekontrolējams ķermenis, kas nav vadāms ar apņemšanos. Buto dejā nav augstu lēcienu un ātru pagriezienu, kādi mēdz būt, piemēram, baletā. Dejotāji lielu uzmanību pievērš elpošanai, ķermeņa impulsiem un iekšējo orgānu smalkajām reakcijām. No dziļas elpošanas mēs parasti izvairāmies, tāpēc pat vienkārši dziļa elpošana jau ir pirmais solis uz buto deju un neprognozējamu ķermeņa reakciju.

Dejas zālē tiek aizsegti spoguļi, lai izvairītos no ķermeņa vizuālās uztveres. Buto dejā kustību un pozu maiņu parasti rada negaidīti dabiskie kairinātāji — ārējās skaņas, gaisma, temperatūra, iekšējās sajūtas, sāpes, nieze u. c. Nozīmīga ir nevis notikusī kustība, bet gan apziņas un ķermeņa stāvoklis, kas ir šīs kustības pamatā.

Dažbrīd buto var izskatīties kā meditatīvā deja, tomēr ilgstoši saglabāt meditatīvu tukšumu parasti neizdodas, jo apziņā un ķermeni ir daudz aktīvu impulsu, kas brīžiem deju var padarīt pat visai agresīvu.

Dažādu citu deju nodarbībās nereti izmanto domu tēlus, tiecoties virzīt ķermeni uz šo tēlu kustību. Tāda metode nozīmē, ka cilvēka uzmanība ir koncentrēta uz iekšējo kustības domu tēlu, un var pat rasties kārdinājums ieskatīties spogulī, lai pārliecinātos, cik lielā mērā veiktās kustības atbilst iedomātajam tēlam. Buto dejā vizuālo iztēli drīkst izmantot tikai sākotnējam kustības impulsam. Apzināti ieplānotas kustības, kas ir domu auglis, vairs nav buto.

Vienkāršākais buto vingrinājums ir jebkura kustība, kas tiek atkārtota. Atkārtojot kustību vairākas reizes, sākotnējais impulss no apziņas līmeņa nolaižas daudz dziļākajā bezapziņas līmenī. Sākas negaidītas pārmaiņas kustībās, kuras izsauc iekšējie iemesli, un process ieved cilvēku nezināmajā, neplānotajā pasaulē — ķermeniskās apziņas pasaulē.

Lai gan buto mākslas pasaulē ir atzīta par eksotisku (dažkārt tā tiek raksturota kā ekscentriska un šokējoša) deja, ārpus Japānas ir maz zināms par šīs dejas sniegtās ķermeņa un apziņas vienotības terapeitisko efektu. Japānā daudzi buto dejotāji pat māca šo deju garīgi slimajiem klīnikās, un psiholoģiskie pētījumi liecina par izveseļošanās efektivitātes paaugstināšanos.

Kaut arī buto ir deja, ko var izrādīt publikai, tomēr šis dejas tehnika lielākoties attiecas uz to, kas notiek dejotāja ķermeni un apziņā, nevis uz to, ko publika redz. Buto ļauj cilvēkam pārdzīvot savas dabiskās emocijas: dusmas, depresiju, bēdas, bailes, prieku u. c. Emocijas, ko nav pieņemts izrādīt dažādās sociālās situācijās, buto ļauj atklāt ar spontānām fiziskām reakcijām: spontānu muskuļu sasprindzināšanos, nekontrolējamu raustlšanos, neierastām ķermeņa pozām un sejas grimasēm, krišanu zemē, velšanos pa grīdu u. tml. Pēc dejas seko dziļa relaksācija un garīgs miers, līdzīgi kā meditācijas laikā.

Protams, gan buto dejotājam, gan arī citu fizisku disciplīnu praktizētājiem svarīgi ir skatītāji. Tā kā cilvēks ir sociāla būtne, citu cilvēku klātesamība parasti ir vērā ņemams stimulators. Tas, ka uz cilvēku skatās, neapšaubāmi ietekmē viņa kustības, viņa deju. Tāpēc cilvēks, kas praktizē deju vienatnē un tikai sev, ātri ievēro, kā saasinās viņa vientulības izjūta. Tomēr šī dziļā vientulības izjūtas pieredze ir nepieciešama, lai spētu apzināties neapstrīdamu faktu: dziļākajā apziņas, ķermeņa, dvēseles un gara līmenī visi cilvēki ir vienoti. Tad tā vairs nav kāda reliģiska pārliecība vai ticība, bet gan dabiska pieredze, kuru gūst vientuļais dejotājs, kad pamana, kā mainās deja novērotāju klātbūtnē, neatkarīgi no tā, vai tie ir redzami. Dziļas vienotības un kopības izjūta ķermeniskās apziņas sfēras klusumā atvieglo un dziedē mūsu eksistences piespiedu vientulību.

Uz sevis, sava ķermeņa uzklausīšanu, izjušanu balstās arī tāda Rietumos labāk pazīstama dejas māksla kā kontaktimprovizācija. Ari šajā improvizētajā dejā, izmantojot gan gravitācijas spēku, gan līdzsvaru, gan inerci, tiek ķerti pārsteiguma mirkļi. Kaut ari kontaktimprovizācija nav īsti pāru deja, tā paredz sadejošanos ar partneri, tāpēc piemērota cilvēkiem, kam nav bail, bet tieši otrādi — ir prieks no pieskārieniem. Protams, šīs dejas praktizēšana var būt labas papildu nodarbības pāru deju dejotājiem, jo īpaši tiem, kas improvizē, piemēram, dejojot tango, salsu u. c. Tomēr šajās nodarbībās veiksmīgi iekļaujas arī cilvēki bez dejošanas pieredzes, jo kustības ir tik dabiskas, ka dejotāju ieradumi var pat mazliet traucēt. No terapeitiskā viedokļa improvizācijas priekšrocība ir, ka tā caur veco kārtību un rutīnu dezorganizāciju dod dejotājam iespēju atbrīvoties no novecojušiem priekšstatiem un ierastajiem uzvedības modeļiem. Paaugstinot spējas uztvert un saprast otra cilvēka ķermeniskās pašizteiksmes formas, kontaktimprovizācija attīsta arī dejotāja komunikatīvās iemaņas.

Šī dejas veida rašanās uzskatāmi parāda saikni starp deju un cīņas mākslu: 1972. gadā kontaktimprovizāciju praktizējošie vīrieši faktiski apvienoja moderno deju un aikido. Gan buto, gan kontaktimprovizā- cijā, gan aikido un citos Austrumu cīņus veidos par efektīvākajām tiek uzskatītas tās kustības, kurās muskuļu sasprindzinājums ir minimāls un uzreiz pēc kustības beigām tie tiek atbrīvoti. īpaša uzmanība tiek pievērsta arī ķermeņa svara un smaguma spēka izmantošanai.

Inter alia

Ir arī citi piemēri, kad deja radusies no cīņas veida. Piemēram, gopaks ir ukraiņu tautas deja, kas radās aiz Dņepras krācēm kazaku laikā un sākumā eksistēja kā Ukrainas kazaku kaujas māksla. Šai visnotaļ enerģiskajai dejai raksturīgi pietupieni un augsti lēcieni (ukraiņu valodāgopkati nozīmē 'lēkt'). Dažreiz dejā tiek izmantoti arī zobeni.

Savukārt kapoeira, kas ir gan deja, gan cīņa, gan spēle, radās Dienvidamerikā, sajaucoties afrikāņu un indiāņu kultūrām. Kaujas aspekta dejā sākotnēji nebija, tas radās vēlāk. Kapoeirā saskatāmi afrikāņu rituālās kaujas dejas rigolo elementi. Angolā tā bija neatņemama iesvētīšanas rituāla daļa, kurā jaunie kareivji iesaistījās rituālā cīņā. Deja māca izjust partneri un sadarboties ar viņu, kā ari pilnveidoties pašam garīgi. Spēles raksturu kapoeirā (ātrs, lēns, draudzīgs vai agresīvs) nosaka ritms, kuru uzdod muzikanti vai ap sāncenšiem apli veidojošie dziedošie skatītāji.

Lielākā daļa Austrumu cīņu un vingrojumu sistēmu sniedz nesalīdzināmu vienotības izjūtu, tā ir vienotība ar apkārtējo pasauli, ar Visumu un pašam ar sevi, kas ļauj nošķirt nesvarīgo no tā, kam patiešām ir nozīme. Tā ir savdabīga "ķermeņa filosofija" — darbs ar apziņu un enerģiju notiek, izmantojot ķermeni un tā attīstību.

Visumā viss pastāv mūžīgā harmonijā, ko ne vienmēr var teikt par cilvēku, kas tiecas pēc ārējām zināšanām, bet pats sev arvien paliek kā neatrisināta mīkla. No aizvēstures filosofu darbiem līdz mūsdienu tehnoloģiski attīstītajai molekulārbioloģijai notiek centieni atrisināt cilvēka dzīves jēgas un patiesības noslēpumus. Tomēr tikai personīgā pieredze, kas vērsta uz sevis izzināšanu, spēj pasargāt cilvēku no bailēm, agresivitātes, skaudības un līdzīgām likstām. Japāņu cīņas māksla aikido ir viens no šādiem sevis izzināšanas veidiem, kas ietver mācību par mīlestību, Visumu, dabu un harmoniju. Pats vārds "aikido" apvieno sevi trīs elementus: ai — harmonija, ki — dzīvības enerģija (analogs ķīniešu ci), do — ceļš, metode.

Aikido pamatlicēja Moriheja Uešibas mērķis bija radīt tādu cīņas mākslu, kuras praktizētāji varētu aizstāvēt sevi, tajā pašā laikā pasargājot no nopietnām traumām arī uzbrucēju. Vienotība un harmonija nav tikai aikido filosofija. Šajā sistēmā atšķirībā no daudzām citām cīņas mākslām uzbrucēja spēkam nekad netiek likts pretī savs spēks. Viens no aikido pamatprincipiem ir savienošanās ar pretinieka uzbrukumu vai, tēlaini izsakoties, saplūšana ar uzbrucēju, kam seko uzbrucēja spēka virziena maiņa.

Tā kā nozīmīgu aikido paņēmienu daļu veido metieni, vispirms liela vērība tiek pievērsta drošas krišanas vingrinājumiem, kas efektīvi attīsta ķermeņa elastību un izturību. Ilgtermiņā aikido treniņos radītā gaisotne un sagatavojošie vingrinājumi to veicējiem dod spēcīgu ievirzi veidot veselīgus ieradumus ari ārpus treniņu zāles. Morihejs Uešiba bērnībā daudz slimoja un bija fiziski vājš, bet ar dzelžainu izlēmību un neatlaidību veiktie fiziskie vingrinājumi palīdzēja viņam iegūt spēcīgu ķermeni un veselību.

Darbs ar enerģiju ki jeb ci tiek izmantots ari komplementārajā medicīnas sistēmā reiki, tradicionālajā ķīniešu medicīnā, kā arī ķīniešu cīņas mākslas un vingrojumu kompleksu novirzienos, piemēram, cigun vai taiczi-cjuaņ. Lai gan vārds "cjuaņ" (burtiski tulkojot — dūre) nosaukumā norāda uz to, ka tā ir cīņas māksla, Ķīnā taiczi-cjuaņ ir populāra kā atveseļojoša vingrošana, kas pieejama visiem cilvēkiem neatkarīgi no viņu sagatavotības līmeņa. Lēno, maigo un līgano kustību dēļ to mēdz dēvēt par "meditāciju kustībā". Arī četrtūkstoš gadu senās ķīniešu atveseļošanas vingrošanas cigun pamatā ir plūstošas kustības, kā ari pareiza elpošana un domu sakārtošana. Salīdzinoši cigun ir ļoti demokrātiska sistēma — nav nepieciešams speciāls apģērbs un telpas, pēc elementārāko pamatprincipu apgūšanas var pildīt vingrinājumus mājās. Klasiskajā cigun netiek piešķirtas jostas, grādi vai pakāpes — pamatprincips ir saņemt to, kas vajadzīgs: kāds izārstē osteohondrozi, kāds atgūst veselīgu miegu, kāds samazina ēstgribu…

Līdz ar pakāpenisku muskuļu spriedzes atslābināšanu un enerģētiskā potenciāla paaugstināšanos minēto sistēmu treniņnodarbībās tiek nostiprināta imunitātes sistēma, psiholoģiskajā aspektā attīstās emocionālā stabilitāte, rodas miera sajūta un pārliecinātība par sevi. Bez tam attīstās arī uzmanība, koncentrēšanās spēja un atmiņa.

Līdz ar vecumu asinīs palielinās stresa hormona kortizona līmenis, bet dzimuma hormonu testosterona un estrogēna līmenis pazeminās. Austrumu cīņu un vingrinājumu sistēmu praktizēšana šīs pārmaiņas kavē. Turklāt, samazinot stresa hormona kortizona līmeni, regulāra prakse palīdz noturēt kaulos kalciju, kavējot osteoporozes (kaulu atrofijas) attīstīšanos.

Runājot par dažādajām kustību izvēles iespējām, nevar aizmirst par vienu no senākajām vingrinājumu sistēmām — hatha jogu. Joga ir vienota un visu aptveroša mācība, kurai ir daudz dažādu skolu. Tās pamatā atšķiras ar to, ka pievērš lielāku uzmanību kādam noteiktam aspektam. Hatha sanskritā nozīmē jaudu, pūles vai nepieciešamību. Ha simbolizē Sauli, bet 7ha — Mēnesi, un galvenais šīs jogas uzdevums ir panākt līdzsvaru starp Sauli un Mēnesi, aktivitāti un atslābināšanos. Saule spīd vienādi, bet Mēness dilst un aug. Tāpat mūsu dvēsele nekad nenoveco, bet prāts ir pakļauts svārstībām, garastāvokļa maiņām. Hatha joga tiecas sasniegt garīgo mieru, ķermeņa, gara un apkārtējās vides harmoniju. Tā ir cilvēka pilnveidošanās, kas viņu harmonizē un stiprina visos līmeņos (no ķermeņa līdz apziņai), un arī smalkākas enerģētiskas sastāvdaļas. Senā indiešu sistēma izmanto asanas (ķermeņa pozas), mudras (enerģijas nostiprinājumus jeb "plombas"), pranajamu (darbu ar elpošanu), šatkarmu (attīrošo praksi), uzmanības koncentrēšanu un meditāciju.

Jogas praksē izpildāmās asanas laikā uzmanība tiek pilnībā koncentrēta uz ķermeni un uz šo mirkli, atmetot citas domas un emocijas. Asanu veidošana dod iespēju stiept un stiprināt ķermeņa muskuļus, nepalielinot to apjomu. Jogas prakses laikā darbojas dziļākie muskuļi, par kuru esamību bieži pat nezinām. Šiem muskuļiem ir liela nozīme arī slaidas figūras veidošanā. Pamatīgā izstaipīšanās asanas laikā ne tikai attīsta lokanību, bet arī paaugstina organisma imunitāti, kas ir atkarīga no tā, kādā stāvoklī ir savienojošie audi (no kuriem veidotas saites, cīpslas un skrimšļi). Jogas vingrinājumi veicina arī salīkušas muguras iztaisnošanu un mugurkaula veselības uzturēšanu.

Jogas nodarbībās topošajām māmiņām īpašu uzmanību pievērš muguras un vēdera muskuļu stiprināšanai, māca pareizi elpot un atslābināties, kas ir ļoti svarīgi dzemdībās. Savukārt joga kopā ar partneri dod iespēju daudz dziļāk un veiksmīgāk strādāt ar daudzām asanām, kā arī labāk izprast jogas elpošanas un kultūras īpatnības.

Inter alia

Vadošais zinātnieks eksperimentālajā jogas terapijā, doktors Ričards Brauns (Richard P. Iirown), kas strādā Ņūdeli, paziņoja, ka jogas tehnikas (piemēram, pranajama) stimulē klejojošo nervu, kas ir saistīts ar diafragmu un dažiem orgāniem, arī sirdi un smadzenēm. Šīs stimulācijas rezultātā trijos virzienos tiek nosūtīti "ziņojumi", kas norāda ķermenim, kuras nemiera zonas ir jāatslēdz: uz pieres garozu, uz smadzeņu stumbru un pēc tam uz limbisko sistēmu, kas kontrolē arī pozitīvās emocijas. Vienlaikus sāk darboties noteikti hormoni, līdzīgi tiem, kas tiek izstrādāti seksa un dzemdību laikā. Kā apgalvo doktors R. Brauns, jogas tehnika spēj novērst arī gremošanas traucējumus. Cilvēki bieži nomierinās ēdot, taču pēc speciāla jogas kursa šāda nomierināšanās vairs nav nepieciešama un tas veicina novājēšanu. Ķermeņa spēja uzņemt tikai nepieciešamo uztura daudzumu attīstās, pateicoties hormoniem, kas ietekmē bada sajūtu.

Salīdzinoši nesen izveidotās aerobikas pamatā ir vingrojumi un dejas. Mūzikas ritms padara treniņu pievilcīgāku, it kā ļaujot apvienot patīkamo ar lietderīgo. Aerobiku var sākt, vienkārši kustoties patīkamas mūzikas ritmā tā, kā organisms saka priekšā. Aerobikā tiek akcentēts skābekļa patēriņš organismā. Aerobisks burtiski nozīmē "tāds, kas spēj dzīvot tikai gaisa, respektīvi, brīva skābekļa klātbūtnē" (no grieķu valodas: aer gaiss' + bios 'dzīve'), tāpēc ir svarīgi, lai apģērbs būtu brīvs un tā nebūtu pārāk daudz, lai netraucētu ādai elpot.

Sākotnēji kustības izpilda pamatmelodijas ritmā, pēc tam — tādā ritmā, lai sajustu enerģētiskos impulsus sevī un vēlēšanos kustēties intensīvāk. Noslēguma daļu parasti izpilda lēnas, mierīgas melodijas pavadībā. Pēc treniņa beigām ir svarīgi atpūsties un izjust, kā enerģija turpina cirkulēt organismā. Lai gan šī metode ir vienkārša, tā ir spēcīga un dziedinoša.

Traumētās saites un muskuļus ātri atjaunot var, veicot atbilstošus atlētiskos vingrojumus. Atlētisko vingrojumu laikā rodas liels muskuļu sasprindzinājums, palielinās šūnu šķidruma un asins cirkulācija un ļoti ievērojami palielinās asins pieplūde šūnām, turklāt to ir iespējams radīt tikai atsevišķās muskuļu grupās. Iespējams izvēlēties vingrojumus, kas izolēti, mērķtiecīgi noslogo traumēto locītavu. Vingrinājumos izmantotos smagumus palielina pakāpeniski. Vingrojumus parasti pilda vairākas reizes ar 15-20 sekunžu pārtraukumu, tā traumētajai locītavai visai ilgstoši nodrošinot intensīvu asins pieplūdumu. Locītava stipri sasilst, kas savukārt aktivizē audu atjaunošanai nepieciešamos fermentus.

Atlētisko vingrojumu atsevišķs veids ir izometriskie vingrojumi — statiska muskuļu sasprindzināšana vai smaguma turēšana. Kaut gan ierobežotās amplitūdas dēļ šos vingrojumus parasti neizmanto kultūrismā, tie tomēr ļoti spēcīgi liek sarauties muskuļu šķiedrām. Tādi vingrojumi ir lielisks instruments nervu un muskuļu mehānisma pilnveidošanai un dod iespēju cilvēkam kļūt spēcīgam, tajā pašā laikā izvairoties no muskuļu hipertrofijas.

Inter alia

Izrādās, ka atlētiskie vingrojumi ir efektīvs līdzeklis cīņā ar diabētu. ASV veiktie pētījumi rāda, ka fiziskie vingrojumi ir efektīvāks diabēta profilakses līdzeklis nekā liekā svara samazināšana. No 90 000 pusmūža sieviešu tām, kuras vismaz reizi nedēļā nodarbojas ar vingrošanu, diabēts bija divas trīs reizes retāk nekā tām, kuras regulāri nevingro.

Viena no vienkāršākajām dziedinošajām terapijām ir skriešana. Skrienot cilvēks elpo aktīvāk, paātrinās tā asinsrite, intensīvāk no organisma tiek izvadīti sārņi. Jau Senajā Grieķijā teica: "Gribi būt spēcīgs — skrien, gribi būt skaists — skrien, gribi būt gudrs — skrien!" Skrienot normalizējas asinsspiediens. Skriešana aizkavē novecošanu, normalizē centrālās nervu sistēmas darbību, aktivizē un regulē endokrīno dziedzeru darbu, stiprina imūnsistēmu un lieliski palīdz pret pārēšanos. (Pārlieka izsalkuma sajūta pāriet pēc viegla 20-40 minūšu ilga skrējiena.) Skriešana ieteicama ari, cīnoties pret hipertoniju, hipotoniju, sirds išē- misko slimību, reimatismu, kuņģa čūlu u. c. Tomēr muguras slimību gadījumos gan tā nav ieteicama. Protams, nemaz nerunājot par skriešanu pa asfaltu, kas mugurkaulam ir traumatiska. Arī cilvēkiem, kam bijušas locītavu vai citas kāju problēmas, ieteicams sākumā konsultēties ar ārstu. Piemēram, artrozes gadījumā regulāra skriešana nebūtu ieteicama.

Skriet var katrā laikā. No rīta, kad asinis ir paaugstināts hormonu līmenis, skriešana dabiski to samazina. Savukārt vakara skrējiens noņem spriedzi, uzlādē ar enerģiju, atslābina, mazina apetīti un nodrošina lielisku miegu.

Apmēram pēc pusstundas skrējiena ir sagaidāma eiforiska laimes sajūta, kas ir hipofīzes (apakšējā galvas smadzeņu piedēkļa) intensīvā darba rezultāts. Hipofize izstrādā endorfīnus — hormonus, kas ir pat 200 reižu efektīvāki par morfiju. Endorfini rada dabisku laimes sajūtu un pretsāpju efektu, kas ilgst pusstundu līdz pat stundu pēc skrējiena. Tāpēc skriešana ir ļoti labs dabisks līdzeklis pret depresiju.

Ja vienkārši skriet šķiet apnicīgi, var mainīt skriešanas veidu un tempu. Piemēram, var skriet nesteidzīgi, plaši vēzējot rokas — kā putni spārnus. Raugoties nedaudz augstāk par horizontu, pamazām patiešām var rasties sajūta, it kā lēnām paceltos gaisā un lidotu. Skatienam pašam par sevi skriešanas laikā var būt liela nozīme. Piemēram, ja skatiens vērsts lejup, uz zemi, skriet būs grūtāk. Savukārt, pastāvīgi raugoties tieši sev priekšā, var rasties tāds tā kā tunelī ievelkošs efekts. Muguras un kakla skriemeļu stiprināšanai piemērots ir skrējiens ar atpakaļ atbīdītu galvu un aiz muguras saliktām rokām, tādā veidā sasprindzinot visu ķermeni.

Ja nav iespējams atrast piemērotu vietu, kur skriet, tad atliek tikai skriešana uz vietas. Šajā gadījumā efektīvāka ir skriešana augstu paceļot ceļus vai uz pirkstgaliem, ar pēdām cenšoties aizsniegt savu sēžu. Otrais veids palīdz arī pret aizcietējumiem. (Efektu var pastiprināt, ja nedaudz aiztur izelpu.)

Vēl vienkāršāka terapija par skriešanu, kas vienlīdz veiksmīgi izmantojama praktiski jebkurā vecumā, ir pastaiga. Staigāšana (it īpaši — svaigā gaisā) ļoti labi palīdz izvēdināt galvu: sakārtot savas domas, atdalot galveno no otršķirīgā, nomierināties sakāpinātu emociju, konfliktu gadījumos, mazināt iekšējo sasprindzinājumu. Mūsu personīgās pieredzes analīzes spējas šajā dzīvē ir radušas savas attīstības sākotni tieši tad, kad sākām patstāvīgi pārvietoties (aptuveni 10 mēnešu vecumā), tāpēc pastaiga veicina tādu kā automātisku (neapzinātu) pieslēgšanos šim iekšējo spēju potenciālam.

Intensīvi ejot (taču tā, lai nejustu grūtības vai nepatiku) ir normāli mazliet svīst — tā ir pazīme, ka ķermenis ir pareizā enerģētiskā režīmā. Stunda tādas pastaigas var dot pat labākus rezultātus nekā 15 minūšu skrējiens. Nevelti 19. gs. franču psihologs, medicīnas doktors Pols Bērts staigāšanu dēvēja par fizisko vingrinājumu "karalieni" un ieteica katru dienu noiet 5-8 kilometrus. Ejot muskuļu darbība labvēlīgi ietekmē sirdsdarbību, žultspūšļa darbu, kā arī gremošanas procesus kuņģī un zarnās. Staigājot tiek sakratīti iekšējie orgāni — aknas, nieres, urīnpūslis, žultspūslis, aizkuņģa dziedzeris. Tie tiek labāk apasiņoti un piesātināti ar enerģiju. Bez tam tiek aizvadīti tokslni, un pēc labas pastaigas cilvēks jūt veselību un mieru visā ķermeni. Arī starpskriemeļu diski, saites un vienojošie audi tiek masēti tādā veidā, kas palīdz izvairīties no stīvuma un radikulīta.

Cilvēkiem, kam ir grūti staigāt ātrā tempā, iesaka sākumā veikt speciālu vibrācijas vingrojumu: jānostājas, jāpaceļas uz pirkstgaliem, lai papēži būtu apmēram centimetru no zemes, un strauji jānolaiž pēdu pie zemes, sajūtot ķermenī vibrāciju. Šo vingrojumu var pildīt 3-5 reizes dienā pa 60 tādām "vibrācijām". Novājinātiem vai slimiem cilvēkiem pēc 30 "vibrācijām" ieteicams 10 minūtes atpūsties, pēc tam veikt atlikušās 30. Vingrojums ir īpaši ieteicams tiem, kam ir nekustīgs dzīvesveids. Tas palīdz izvairīties no daudzām slimībām: no tromboflebīta līdz pat infarktam.

Pašizteikties ar kustības starpniecību var, ari neizejot no mājas — var ieslēgt noskaņojumam atbilstošu mūziku un iztēloties sevi par… Šeherezadi vai diskokarali. Turklāt, lai sasniegtu pozitīvu rezultātu, ne vienmēr jākustina viss ķermenis. Var kustināt tikai atsevišķas tā daļas. Piemēram, kāju vai roku pirkstu izvingrināšana nebūt neprasa speciālus apstākļus — to var darīt, arī sēžot ofisā. Savukārt, skatoties televīziju vai lasot grāmatu, kādreiz der kārtīgi izkustināt sejas mīmiku, proti, sejas muskulatūru, jo parasti vieni no vissaspringtākajiem ir sejas muskuļi. Protams, to vēlams darīt vienatnē, bez citu klātbūtnes. Izkustināt savu seju ir ļoti patīkami, tomēr sabiedrībā tā darīt nav pieņemts. Jau agrā bērnībā mums iemāca, ka tas ir nepieklājīgi. Sabiedrībā parasti spēlējam noteiktas sociālas lomas, un, lai ari ne visas šis lomas esam pieņēmuši apzināti un labprātīgi, tās atspoguļojas mūsu sejā. Mutes, vaigu, acu, pieres un zoda izkustināšana palīdz nomest no sejas masku un sajusties pašam.

Neapšaubāmi, ķermeniskas kustības izvēle allaž ir nozīmīga saskarsmē ar otru cilvēku. Ar apzinātu ķermenisku kustību, piemēram, var veicināt empātiju vai parādīt (arī pārbaudīt) uzticību. Lai izjustu, ko jūt otrs cilvēks, dažkārt vienkārši nepieciešams ieņemt tādu pašu ķermeņa pozu kā saskarsmes partnerim, pielāgojot viņam savu muskuļu sasprindzinājumu un elpošanas ritmu, kā arī atkārtojot viņa kustības. Un vienlaikus ar ķermenisku pielāgošanos notiek arī emocionāla no- skaņošanās uz viena viļņa, kas nereti ļauj ne tikai labāk saprast otru cilvēku, bet arī vadīt sarunu vēlamajā gultnē. Savukārt uzticēšanās transformējas par kustību, kad var brīvi un bez bailēm atbalstīties pret otru cilvēku vai arī pašam fiziski atbalstīt. Pilnīga uzticēšanās kā ķermeniska izpausme allaž atšķiras no daļējas uzticēšanās. Cilvēks, kurš apgalvo, ka pilnīgi uzticas otram, bet fiziski atbalstīties pret viņu neuzdrošinās, nav patiess.

Kustības, kas veiktas, lietojot dažādus priekšmetus, var palīdzēt tiešai jūtu izpausmei, īpaši — ja patiesās jūtas ir pārāk biedējošas. Piemēram, porolona bumbiņas var mest, saspiest un plēst, spilvenus var mest un sist, dažādas drānas — vilkt, stiept, plēst… Turoties pie auduma strēmeles, kas tiek vilkta uz savu pusi un stiepjas, cilvēki var izjust sevi kā daļu no grupas arī tad, ja viņu starpā nav sociālo saišu.

Lai paplašinātu savu radošo un izteiksmības potenciālu, var pievērst uzmanību kustību (dejas) instrumentārijam: telpai, laikam, svaram un plūdumam (ko izdalīja Rūdolfs Lābans).

Telpa — cik daudz vietas mēs atļaujam sev ieņemt dzīvē? (Un citu dalībnieku klātbūtnē?) Cik labi mēs jūtam "savu" telpu? Kā mēs ieejam citu cilvēku telpā? Kuras telpas zonas ir apgūtas un tiek izmantotas, kuras — ne?

Laiks — kādā ritmā ir ērtāk kustēties? Kāda ritma pavadībā — lēna vai ātra — jūtamies pārliecinātāki, apzinošāki vai izbiedētāki?

Svars — cik labi izjūtam savu svaru? Un — arī pamatu zem kājām, saikni ar zemi un atbalstu plašākā nozīmē? Vai mijiedarbībā ar gravitāciju varam uzticēt savu svaru, savu ķermeni citiem cilvēkiem?

Plūdums — cik mērķtiecīgas ir mūsu kustības? Cik labi varam noturēt mērķi, noteiktu ritmu vai kustību stilu? Cik bieži un kādas ķermeņa daļas "izkrīt" no kopīgās kustības? Cik daudz mūsu ķermeni ir neapzinātā haosa?

Piemēram, cilvēkam, kuru vājā apjukums un lietu neskaidrība, var būt burtiski izplūdušas savas personīgās telpas robežas. Cilvēkiem, kas nejūt savu svaru, var būt grūtības likt saskarsmes partnerim viņu uzklausīt. Bet cilvēks, kas vienmēr steidzas, var neapzināti baidīties no dzīves ritma palēnināšanās, lai neizjustu kādu biedējošu emociju.

TERAPEITISKO KUSTĪBU DAŽĀDĪBA

Ja tu izrunā Dieva vārdu vienu reizi, tas ir līdzvērtīgi tūkstoš reižu dzirdētam. Ja tu pienes svēto uguni Viņa diženumam vienu reizi, tas ir līdzvērtīgi miljonam izrunātu vārdu. Ja tu dziedi un dejo Viņa diženumam vienu reizi, tas ir līdzvērtīgi miljons reižu pienestai ugunij.

No "Skauda Purana"

Līdz ar kosmisko ritmu pastāv arī cilvēka ķermeņa ritms. Viens no varenākajiem cilvēka ķermeņa ritmikas elementiem ir elpošana. Ne nejauši daudzās valodās vārdus "elpa" un "dvēsele" apzīmē viens un tas pats vai ļoti līdzīgi skanoši vārdi. Piemēram, grieķu vārdi pneuma un psychē vai latīņu anima apzīmē vienlaikus gan elpu, gan dvēseli, Latviešu valodā vārdam "dvēsele" ir tuvi "dvest", "dvašot" ("elpot" sinonīmi). No elpošanas kvalitātes ir atkarīga mūsu veselība un dzīvība. Elpošanu var viegli sakārtot, ritmiski izrunājot tekstu — lūgšanu, mantru, kaujas dziesmu vai vienkārši ritmiskus izsaucienus. Ritmam pakļaujas visas šūnas, visi atomi cilvēka ķermenī, neatkarīgi no cilvēka piekrišanas vai nepiekrišanas. Arī sirds cenšas pukstēt mūzikas dotajā ritmā. Jebkura ritmiska māksla uzņemas rūpes par cilvēka dvēselisko labklājību.

Garas ieelpas un izelpas padara mierīgāku un līdzsvarotāku, bet īsi un ātri elpas ritmi var pat novest līdz samaņas zudumam.

Jogas elpošana tehnika ir ļoti daudzveidīga, tomēr daži ļoti vienkārši vingrinājumi ir ieteicami arī cilvēkam, kas nenodarbojas ar jogu.

Elpošanas vingrinājumi

Vingrinājumu veic, sēžot uz krēsla, mugura taisna, pleci nedaudz atliekti atpakaļ. Sēdēt vajadzētu atbrīvoti, ar nedaudz ievilktu vēderu un mazliet uz priekšu izvirzītām krūtīm. Rokas un pleci it kā karājas uz krūškurvja, kājas sakrustotas zem krēsla. Plaukstas noliktas uz ceļiem. Elpa plūst brīvi caur degunu.

Ja deguns aizlikts, var izelpot caur muti, nedaudz aizturot elpu. Nozīmīgi, lai elpošanas vingrinājuma laikā kājām būtu silti un nepūstu caurvējš.

Tīrošā elpošana ieteicama pēc smagas fiziskas piepūles vai pēc uzturēšanās smacīgās telpās. Lēnām jāizelpo caur degunu, tad caur muti — ar rāvieniem un straujākā tempā, turklāt lūpām jābūt savilktām taurītē.

Pēc izjūtām un vēlēšanās ir iespējamas šādas variācijas:

•   izelpot caur degunu — rāvieniem;

•   ieelpot caur degunu — strauji ar diviem elpas vilcieniem, tāpat ar diviem elpas vilcieniem izelpot, iztukšojot plaušas pa pusei un pēc tam pavisam.

Vēl viens populārs elpošanas vingrinājums (ko iesaka vairāki indiešu un eiropiešu autori): izelpot, pēc tam ar labās rokas rādītājpirkstu aizspiest kreiso nāsi. Ieelpot, tad ar labās rokas īkšķi aizspiest labo nāsi un tikpat lēni izelpot. Nemainot pirkstu stāvokli, ieelpot caur kreiso nāsi. Tad ar labās rokas rādītājpirkstu aizspiest kreiso nāsi un lēni izelpot. Tālāk seko nākamais elpas cikls — ieelpot caur labo nāsi, izelpot caur kreiso. Un tā turpināt, kamēr rodas patīkamas izjūtas.

Skriešanas vingrinājumi

"Spēka skrējienu" izpilda ar taisnu muguru, ķermeni viegli noliecot uz priekšu. Skrienot ceļi jāceļ augstu, gandrīz līdz krūtīm. Tad solis sanāk siks un uzmanīgs. Faktiski tā var ātri skriet arī tumsā nekrītot. Šādi skrienot rodas daudz enerģijas un tiek izkustināts viss organisms.

Enerģijas iegūšanai var būt efektīvi arī skrējieni ar aktīvu iztēles iesaistīšanu. Skrienot jāiztēlojas, ka caur kādu ķermeņa daļu (pakausi, degunu, plaukstām u. c.) ieelpo dziedinošu enerģiju, kuru izelpā virza uz ķermeņa slimo vietu. Ir iespējams pat fiziski sajust, kā enerģija ienāk ķermenī un tad spēcīgā straumē tiecas uz izvēlēto vietu, kur ir jūtams siltums un asins pulsācija.

Dziedinoša var būt skriešana, iztēlojoties, ka ieelpas laikā no slimā orgāna kā melni dūmi tiek izsūknēti laukā visi sārņi, toksīni un patoloģiskās enerģijas. Šie "melnie dūmi" pamet organismu reizē ar izelpu. Sajūtot, ka orgāns ir pietiekami attīrīts, turpinot skriet, jāiztēlojas, ka organisms piepildās ar žilbinoši baltu vai zeltainu enerģiju, kas izelpojot sabiezē un tiek nosūtīta uz slimo orgānu.

Skrējiena laikā var ari atkārtot dažādas afirmācijas, piemēram, "es esmu vesels", "es esmu spēka pilns", "es skrienu viegli un priecīgi". Afirmācijas var ne tikai izrunāt, bet ari izdziedāt.

Skrējiena beigu posmā var pārvietoties maksimāli ātri, iztēlojoties sevi par bultu, kas izšauta no loka. Tas ir ļoti noderīgi pozitīva noskaņojuma radīšanai, organismā izdalās vairāk endorflnu. Skriešanu var noslēgt ari ar kilometra skrējienu lēnā tempā, atslābinot ķermeni un izjūtot, kā pilnīgi atslābinātās rokas kustas "pašas par sevi". Daudziem skriešanas sākumposmā rodas saspringums. Ar to var cīnīties, skrējiena laikā sekojot, lai stingrs būtu tikai mugurkauls, proti, lai tas būtu kā taisns stienis, uz kura uzvērts viss pārējais, kas ir viegls un brīvi kustās.

Piecu kustību deja

Piecu kustību dejas, kas ir pazīstama arī kā "Dejas taka" (Dancing Path), autore ir Gabriela Rota (Gabrielle Roth). Viņa ir izdalījusi piecus kustības pamatritmus, kas, pēc viņas domām, pastāv jebkurā kultūrā un kam ir ontoloģisks statuss.

1.   Flowing jeb "ūdens tecēšana" — plūstošas, mīkstas, apaļas un tekošas kustības (tā saucamās sievišķās enerģijas kustības). Plūstošas mūzikas pavadībā.

2.   Stacatto jeb "izlaušanās cauri biezoknim" — straujas, spēcīgas un precīzas (cērtošas) kustības (vīrišķās enerģijas kustības). Impulsīvas mūzikas (piemēram, bungu sitienu) pavadībā.

3.   Chaos jeb "salauztā lelle" — haotiskas, "izpurinošas" kustības. Nestrukturētas mūzikas (vai haotiskas skaņu kompilācijas) pavadībā.

4.   Lyrical jeb "tauriņa lidojums" — smalkas, izmeklētas, maigas kustības. Liriskas, laidenas mūzikas pavadībā.

5.    Stillness jeb "pulsējošā statuja" — kustība sastingumā, savu pirmkustību impulsu novērošana, ieklausīšanās savā ķermenī. Ļoti mierīgas, pieklusinātas mūzikas (vai tekoša ūdens, jūras vai meža šalkoņas skaņu) pavadībā.

Katra stadija ilgst aptuveni piecas minūtes. (Bērniem būs pilnīgi pietiekami ar minūti katrai stadijai.) "Piecu kustību deju" vēlams veikt ar aizvērtām acīm, pilnībā nododoties procesam, katrā no pieciem ritmiem iekļaujoties ar visu ķermeni.

Šai tehnikai ir trīs funkcijas: diagnostiskā — iespēja apjaust savas īpašības, apgūtās un vēl neapgūtās spējas (piemēram, vīrišķā un sievišķā proporcijas sevi); testējošā — iespēja konstatēt savas personības pārmaiņu pakāpi, izpildot šo tehniku pēc zināma laika intervāla; terapeitiskā — iespēja atrast jaunus sevis izteikšanas veidus, paplašināt savu reakciju diapazonu, kā arī pieredzēt pozitīvas psihofizioloģiskās darbības pārmaiņas.

Nereti kāda no šīm piecām kustībām to izpildītājam šķiet nepieņemama un gribas iebilst: "Bet es tāds neesmu, man tas nepatīk!" Piemēram, vidēja vecuma sievietēm mēdz būt grūti identificēties ar Stacatto, t. i., pieņemt noteiktas, straujas un spēcīgas kustības. Tajā pašā laikā šīs sievietes sūdzas par uzmanības trūkumu ģimenē, par atsaucību neradušām jūtām vai par to, ka upurē sevi. Un tieši noteikti, spilgti un skaidri izteiktas vēlmes varētu šo situāciju mainīt. Mūsu spēka avots bieži atrodas tieši tur, uz kurieni doties mums ir bail vai neierasti.

Daudzo personīgo un sociālo stereotipu rāmjos ieslēgtajam mūsdienu pilsētniekam grūtības var sagādāt Chaos. Haotisko kustību ne- paredzamība un stihiskums biedē. Šī "Dejas takas" stadija var mums atklāt, cik ļoti neesam raduši atlaist iekšējos grožus, kuros ikdienā sevi turam, proti, cik ļoti sev liedzam spontanitāti un vaļsirdību.

Savukārt pēdējā "Piecu kustību dejas" stadija atgādina vienu no dao principiem — spēju saskatīt kustību statikā un statiku kustībā.

"Spogulis"

Šis aktīvās klausīšanās iemaņu un empātijas spēju attīstošais vingrinājums ir veicams pārī. Abi dalībnieki nostājas ar seju viens pret otru. Viens dalībnieks iedomājas, ka stāv liela spoguļa priekšā un brīvi kustas, ieklausoties mūzikā. Savukārt otrs dalībnieks mēģina atspoguļot partnera kustības, cenšoties to darīt pēc iespējas precīzāk un sinhroni. Pēc pāris minūtēm vingrinājuma dalībnieki mainās vietām, mēģinot iejusties otrā lomā.

Šis vingrinājums palīdz caur kustībām izjust otra cilvēka pārdzīvojumus un saprast viņa domas, kā arī labāk apzināt savu un citu cilvēku ķermeņa valodu. Pēc vingrinājuma veikšanas der aizdomāties par to, kura no abām lomām — būt "spogulim" vai pašam rādīt kustības — patika labāk un kāpēc.

Turpinājumā aprakstīto atslābināšanās vingrinājumu arī ir paredzēts izpildīt divatā. Vingrinājums dod iespēju pārliecināties, ka vienkārši atbrīvot savu sasprindzināto roku dažkārt nemaz nav tik viegli. Tas var būt diezgan uzjautrinoši — redzēt, kā partnera roka nekrīt, bet "iekaras" gaisā, kad to pēc pacelšanas vienā brīdī vienkārši palaiž vaļā.

Ķermeņa atslābināšana (vingrinājums karada-hogushi)

Vingrinājums ir līdzīgs masāžai: viens partneris guļ uz grīdas, bet otrs uzmanīgi šūpo viņa roku. Tomēr šīs darbības mērķis nav masēt vai stiept muskuļus un cīpslas, bet gan dot partnerim iespēju izjust pasīvas kustības un pavērot, kas notiek ar viņa ķermeni un apziņu. Mērķis ir atslēgt aizsardzības mehānismus cilvēka prātā un ķermenī, rodot laiku sava ķermeņa un priekšstatu uztverei. Kad noņemta vienas rokas spriedze, tas pats tiek darīts ar otru roku. Pēc tāda paša principa tiek atslābinātas arī kājas un galva. Procedūra ir vienkārša, tomēr ir svarīga abu partneru gatavība šim vingrinājumam. Abiem jābūt atklātiem un jācenšas uztvert to, kas notiek gan savā ķermenī un apziņā, gan arī partnera ķermenī un apziņā. Tā kā partneri šajā vingrinājumā ir saistīti, aktīvais partneris var bez nodoma viegli nodot pasīvajam savu spriedzi un nemieru. Ja aktīvā partnera pieskāriens tiek uztverts kā biedējoša iejaukšanās ķermenī un apziņā, vispirms būtu jāapspriež iespējamie iemesli.

Rokas atslābināšanās stadija tiek pārbaudīta elkonī, plecā un plaukstas pamatnē. Vispirms, kamēr viens partneris guļ, otrs ņem viņa delnu un nedaudz paceļ tā, lai elkonis paliktu uz grīdas. Pēc tam roka tiek atlaista, ļaujot tai brīvi nokrist un tā pārbaudot, vai elkonis nav sasprindzināts. Ir dīvaini konstatēt, ka šis vienkāršais vingrinājums pirmo reizi šķiet grūti izpildāms. Neieti roka "aizķeras" gaisā nofiksēta vai neapzināti raustās. Pēc atkārtotiem mēģinājumiem vairākums cilvēku iemācās atslābināt elkoni. Tālākajā vingrinājuma daļā roku ceļ augstāk — tā, lai no grīdas tiktu atrauts elkonis. Tad atkal roku atlaiž, lai pārbaudītu spriedzi plecā. Arī plecs sākotnēji parasti reaģē kā robotam — ar pārmērīgi lielu spriedzi. Aktīvā partnera uzdevums ir pateikt, kuras rokas daļas ir sasprindzinātas, lai otrs cilvēks labāk justu, kas notiek viņa rokā vai plecā. Laiku pa laikam ir veicamas arī māņu kustības it kā pleca pacelšanai un nolaišanai, lai izsauktu partnera neapzinātās kustības un muskuļu reflektorās reakcijas.

Tā kā plaukstas pamatne ir vieglāka nekā visa roka, tā jāpārbauda ilgāk nekā plecs vai visa roka. Vispirms roka jānovieto uz grīdas ar plaukstu uz augšu, tad, balstot uz elkoņa, jāpaceļ apakšdelms vertikālā stāvoklī. Turklāt delna ir atliekta. Turpinot lēnām liekt roku elkonī (pleca virzienā), iestājas moments, kad delna, saliecoties plaukstas pamatnē, brīvi krīt pleca virzienā.

Šī darbība atgādina kaķa ķepu. Ļoti bieži cilvēks nespēj sagaidīt plaukstas pamata brīvās krišanas momentu un neapzināti to saliec pats.

Ja uzreiz no spriedzes atbrīvoties neizdodas, noteikti nevajag to darīt ar apņemšanās palīdzību, jo pārlieka centība neviļus rada papildu sasprindzinājumu. Uzmanīgi vērot ķermeni, respektīvi, kādu tā daļu, ir daudz svarīgāk nekā censties atslābināties. Atslābināšanās notiek pati no sevis, kad kontroles novietojums pārvietojas uz bezapziņu.

Būtiski šajā vingrinājumā visas kustības veikt lēnām, lai partneris skaidri izjustu savas neapzinātās reakcijas, kā arī pievērst uzmanību saspringtām reakcijām, jo tās var būt saistītas ar psiholoģiskām vai fiziskām traumām. Vēlams, lai vingrinājuma laikā būtu draudzīga un atbalstoša atmosfēra, jo vingrinājumi ir vērsti uz ķermeņa un prāta nomierināšanu un atslābināšanu.

Pēc darba ar trīs ķermeņa daļām partneri mainās vietām. Kaut ari šis vingrinājums nav masāža, pēc tā jūtama dziļa relaksācija ķermenī un apziņā. Var gadīties, ka vingrinājuma laikā cilvēks pat samiegojas. Tādā gadījumā partnerim jāpavaicā, vai aizmiegošais labāk vēlētos pagulēt vai turpināt vingrinājumu.

Ķermeniskais vilnis (vingrinājums nenyoro)

Noguči Taiso sistēmas pamatdoma ir tā, ka ķermenis jāuztver nevis anatomiski kā skelets ar muskuļiem un miesu, bet drīzāk kā kaut kas līdzīgs maisam ar ūdeni, kurā peld kauli un iekšējie orgāni. Šis vingrinājums ir laba iespēja to sajust. Cilvēkam, kurš nogūlies uz grīdas, partneris satver potītes un horizontāli šūpo abas kājas, radot viļņus virzienā no kājām cauri visam ķermenim līdz galvai. Sekojot ķermeņa reakcijām, viļņu ātrumu un ritmu var mainīt. Guļošais šajā laikā var sajust, ka viņa ķermenis ir nevis ciets objekts, bet gan mīksts maiss ar šķidrumu.

Pēc aprakstītajiem relaksējošiem vingrinājumiem apziņas stāvoklis, salīdzinot ar ierasto ikdienas līmeni, kļūst dziļāks. Ir lielāka gatavība veikt kustību vingrinājumus. Psihologi ir ievērojuši, ka tieši šāds ķermeņa un apziņas stāvoklis palīdz arī psihisko frustrāciju un konfliktu gadījumos, un tas tiek izmantots, piemēram, autogēnajā treniņā.

Vingrojumi mugurai

Turpinājumā minēsim dažus vingrojumus dažādu mugurkaula zonu dekompresijai, proti, mugurkaula stāvokļa uzlabošanai. Šo vingrojumu pozitīvā ietekme ir novērojama, ja tos regulāri izpilda vismaz reizi nedēļā. Tomēr izteiktākam un pastāvīgākam efektam tos ieteicams veikt trīs reizes nedēļā.

1. Vingrinājumi, kas veicina problemātiskā mugurkaula segmenta kustīgumu:

•   Stāvus, rokas uz vidukļa. Noliekšanās uz sāniem — uz labo un uz kreiso pusi. 10 reizes. t

•   Stāvus, rokas uz vidukļa. Iegurņa apļošana uz vienu pusi, pēc tam — uz otru.

•  Stāvus, rokas atbrīvotas gar sāniem. Ar ķermeņa augšdaļu izpilda rotējošu kustību pa apli, izjūtot muskuļu sasprindzinājumu jostasvietā.

•   Noliekšanās uz kreisajiem sāniem, stiepjot labo roku uz augšu, kreiso turot nolaistu. Pēc tam tas pats uz labo pusi.

•   Pieliekšanās uz priekšu, cenšoties ar plaukstām pieskarties grīdai, pēc tam pilnībā iztaisnojoties.

•   Ar roku pieturoties pie balsta (mājās var pieturēties, piemēram, pie durvju stenderes), vēzē taisnu kāju uz priekšu un atpakaļ. Vēziena amplitūdu pakāpeniski palielina.

•   Sēžot uz grīdas, kājas iztaisnotas sev priekšā. Liekšanās uz priekšu, cenšoties aizsniegt savas pēdas vai vismaz potītes. Pievelkoties ar rokām, mēģina pieliekties zemāk.

•   Tupot uz pēdām, liekšanās jostasvietā uz priekšu, rokas iztaisnotas priekšā. Ar plaukstām pieskaras grīdai, neatraujot sēžu no pēdām. Stiepšanās būtu jājūt jostasvietā.

•    Guļus uz muguras, rokas gar sāniem. Lēnām celī saliec kreiso kāju un ar spēku (bet bez rāviena) piespiež to ar rokām pie krūtīm. Pēc tam kāju atbrīvo un lēnām atgriež sākotnējā stāvoklī uz grīdas. To pašu veic ar labo kāju.

•   Guļus uz muguras, rokas gar sāniem. Lēnām ceļos saliec abas kājas un ar spēku (bet bez rāviena) piespiež ar rokām pie krūtīm. Šādā stāvoklī tur nostiepto jostasvietu 5-10 sekundes.

•   Guļus uz muguras, rokas aptuveni 90° leņķī no ķermeņa uz sāniem, kājas saliektas ceļos. Abas kājas noliec uz kreiso pusi, cenšoties aizsniegt grīdu. Galvu un rokas neatrauj no grīdas, ceļus cenšas neatraut vienu no otra.

•   Tupus uz ceļiem, mugura taisna, rokas priekšā. Pagriežoties pa kreisi, cenšas aizsniegt ar kreiso roku savu labo pēdu. Pēc tam atgriežas sākuma stāvoklī un to pašu veic uz labo pusi.

Katru no šiem vingrojumiem izpilda vairākas reizes pēc kārtas, reižu skaitu variējot atkarībā no pašsajūtas. Var pildīt visus šos vingrojumus, bet var arī izpildīt tikai tos, kas dotajā brīdī padodas labāk. Pakāpeniski, arvien vairāk pierodot pie fiziskās slodzes, var palielināt gan vingrojumu, gan katra vingrojuma atkārtošanas skaitu. Galvenais atcerēties, ka nav tādu zāļu, kas padarītu mūsu mugurkaula diskus, saites un muskuļus spēcīgus, izturīgus un elastīgus. To var panākt tikai un vienīgi ar fiziskiem vingrinājumiem.

2. Vēl daži vingrinājumi muguras nostiprināšanai:

•  Stāvus, rokas sadotas aiz muguras un sasprindzinātas. Pārmaiņus rokas tiek atslābinātas un atkal sasprindzinātas 5-10 reizes.

•   Guļus uz muguras, rokas aptuveni 90" leņķī no ķermeņa uz sāniem. Sasprindzinot kakla muskuļus, paceļ galvu un vienlaikus nostiepj kāju pirkstgalus virzienā uz sevi. Muskuļu sasprindzinājumu notur 10- 30 sekundes.

•   Guļus uz vēdera, rokas izstieptas priekšā ar plaukstām uz leju. Izliekties, vienlaikus paceļot no grīdas galvu, rokas un kājas (iespējama augstumā). Iztur pozu 10-30 sekundes.

•   Tā pati darbība, kas iepriekšējā vingrojumā, tikai viena roka i/ stiepta priekšā, otra gar sāniem. Pēc 10-30 sekundēm roku pozīciju maina.

•   Tā pati darbība, tikai rokas tur saliektas, pirkstu gali pie deniņiem.

•   Tā pati darbība, tikai ar plaukstām uz sēžas.

•   Guļus uz kreisā sāna, ķermeņa augšdaļa atbalstīta uz elkoņa. Paceļ no grīdas gurnus un tur 10-30 sekundes. Pēc tam to atkārto uz labā sāna.

•   Guļus uz muguras, kājas saliektas ceļos. Viduklis tiek pacelts uz augšu, cenšoties pēc iespējas vairāk izliekties jostasvietā. Iztur pozu 10-30 sekundes.

•   Tā pati darbība, tikai, paceļot vidukli, vienlaikus tiek pacelta un virzienā uz augšu iztaisnota arī kreisā kāja. Pēc 10-30 sekundēm — labā.

Šos muguras nostiprināšanas vingrinājumus var izpildīt pēc kārtas kā kompleksu, ieturot starp tiem 15-20 sekunžu pauzi. Vingrojumu kompleksa noslēgumā ieteicams aptuveni trīs minūtes pasēdēt ar taisnu muguru, sakrustotām kājām un plaukstām aiz pakauša.

Vingrojumi vēdera muskuļu stiprināšanai

Spēcīgi vēdera muskuļi veido mugurkaulam tādu kā drošības spilvenu, kas neļauj mugurkaula skriemeļiem izlekt no savas vietas un aizsargā mugurkaula diskus.

Vingrojumi, kas veicina vēdera muskuļu attīstību:

•   Guļus uz muguras. Lēnām paceļ un pārliek pāri galvai kājas, ar pirkstgaliem pieskaroties grīdai.

•    Guļus uz muguras. Ar paceltām kājām "min pedāļus", imitējot braukšanu ar velosipēdu.

•   Guļus uz muguras, rokas gar sāniem, kājas iztaisnotas. Paceļ pēdas aptuveni 20-30 cm virs grīdas, tur 10-60 sekundes. Šī vingrojuma variācija paredz ari vienlaikus galvas pacelšanu un noturēšanu.

•  Guļus uz muguras, rokas gar sāniem. Ar iztaisnotām un piepacel- tām kājām savstarpēji pretējos virzienos (pa labi/pa kreisi) veic krusteniskas kustības, imitējot šķēres.

•  Tas pats, tikai iztaisnotas kājas vēzē vertikāli.

•  Guļus uz muguras. Ar iztaisnotām kājām zīmē gaisā ciparus no 1 līdz 10.

•  Guļus uz muguras, rokas pie galvas. Paceļ ķermeņa augšdaļu vertikālā stāvoklī, pēc tam to atkal lēnām nolaiž.

DZIEDINĀŠANA AR MEDITĀCIJU UN LŪGŠANĀM

Iepazīsti sevi un tu iepazīsi pasauli un

dievus!

Talest

LŪGŠANU BŪTĪBA

Neviens nemāca bērnam ceļu pie Dieva.

Afrikāņu sakāmvārds

Lūgšanām atvēlēta īpaša loma jebkurā pasaules reliģijā. Dažāds ir bijis lūgšanu saturs cilvēces vēsturē, taču būtība nav mainījusies. Atšķirībā no pielūgšanas, lūgšanas procesā sastopama dziļi personīga vēršanās pie Dieva — tā var būt pateicības izpausme, pazemīgs lūgums, aicinājums sodīt ienaidniekus vai žēlsirdības izpausme. Kaut ari dažkārt cilvēks lūdzas bailēs no soda vai formāli tā izrāda savu dievticību, patiesas lūgšanas allaž ir spontānas un nāk no sirds. Dažādās formās lūgšanas pavada cilvēku visu dzīvi.

Formāli lūgšanas sastāv no vārdiem. Vārdi var atmodināt apziņā noteiktus tēlus vai asociācijas, tie var izsaukt spēcīgas emocijas vai jūtas,

kā arī pamudināt uz rīcību. Dažreiz uzrakstītais vai izteiktais vārds liek raudāt vai rada agresiju, citreiz tas atnes mieru vai izraisa smieklus. Dažos daiļdarbos teiktais tiek paturēts uzmanības lokā un atstāj iespaidu uz miljoniem cilvēku vairāku gadsimtu garumā. Talantīgs orators ar vārdiem var uzbudināt vai nomierināt milzīgu ļaužu pūli. Terapeits, izmantojot vārdus, var palīdzēt atrisināt sasāpējušu jautājumu vai dot dziedniecisku ievirzi. Tas viss norāda uz to, ka vārdi var dot īpašu enerģiju vai spēku, kas ietekmē cilvēku apziņu.

Vēsturiski lūgšanas ir radušās vēl ilgi pirms tam, kad pirmatnējam cilvēkam izveidojās priekšstats par dievu. Un šajos aizvēsturiskajos laikos tās izpaudās kā lūgums pēc žēlsirdības vai veiksmes. Vēl mūsdienās dažās ciltīs sastopamas lūgšanas, kurām nav adresāta. Tomēr arī šādas it kā abstraktas lūgšanas stiprina garīgās un morālās vērtības — arī tad, ja attiecīgās sabiedrības pārstāvji to neapzinās. Senos laikos lūgšanas notika grupās vai kopienās, līdz ar to tās apvienoja cilvēkus un tuvināja tos citu citam. Savā nākamajā attīstības etapā lūgšanas jau guva mērķi izveidot zināmu saikni ar augstākajiem spēkiem (gariem, dievībām). Lūgšanas, kas tika skaitītas dabas dievībām, bija vienkāršas un nāca no sirds dziļumiem. Lai gan nekur nav atrodami šo aizvēsturisko laiku lūgšanu teksti, tāpat ir saprotams, ka lūgts tika par cilvēka dzīvei svarīgām lietām. Jau no senatnes cilvēki dažādās kultūrās ir centušies panākt sev vēlamo rezultātu, ar dažādām maģiskām formulām vēršoties pie augstākajiem spēkiem. Piemēram, senie babilonieši ar lūgšanu formulām domāja piespiest dievus sev klausīt. Tomēr nozīmīgākās pārmaiņas lūgšanu vēsturē saistāmas ar reliģiju rašanos. Saskarsme ar Dievu kļuva personīgāka, un cilvēki sāka praktizēt lūgšanas vienatnē vai arī ģimenes lokā.

Neatkarīgi no piederības konfesijai, mēs vēršamies pie viena un tā paša (tikai dažādos vārdos saukta) Dieva. Gandrīz visām senajām Centrālās un Dienvidāfrikas tautām, kā arī Amerikas pirmiedzīvotājiem raksturīga ticība vienai Augstākai Būtnei, un tas nav saistīts ar eiropiešu vai arābu ietekmi. Par godu šai Augstākajai Būtnei varbūt netika izpildīti rituāli un tā netika pieminēta lūgšanās, bet ikdienā tika pielūgti gari un dievības, kas kontrolē tādas parādības kā saule, lietus un vējš vai dzīves jomas kā darbs, karš un dziedniecība. Taču retos, īpaši lielu nelaimju gadījumos, kad garu un dabas spēku pielūgšana nebija līdzējusi, cilts vadonis vai šamanis vērsās pie visvarenā Dieva — radītāja. Un parasti tikai pēc tādām attīrīšanās formām kā gavēnis un grēku nožēlošana tika lūgta Augstākās Būtnes palīdzība.

Inter alia

Pētījumi tagadējā Ķīnas teritorijā liecina, ka uguns izsenis izmantota ne tikai darba un sadzīves vajadzībām, bet arī reliģiskos rituālos. Acīmredzot senie cilvēki ievērojuši, ka uguns ir vienīgā dabas parādība, kas virzas no zemes uz debesīm (pretēji citām dabas parādībām, kā, piemēram, lietus un sniegs). Si specifiskā īpašība varēja pamudināt tos izmantot uguni, lai izteiktu pateicību debess spēkiem un vienotos ar dievībām.

Vairākums cilvēku mūsu kultūrā par lūgšanu uzskata vārdiskus, aforistiskus, Baznīcas apstiprinātus izteicienus vai formulas, piemēram, "Tēvs mūsu", "Rožukronis", "Esi sveicināta, Marija", "Gods lai ir Tēvam, Dēlam un Svētajam Garam", dažādu svēto lūgšanas (piemēram, Sv. Benediktam, Sv. Antonijam u. c. ) un citas Baznīcas apstiprinātas lūgšanas. Tomēr lūgšana ir kaut kas vairāk par vārdiem, ko tā satur. Lūgšana ir Dieva un pasaules mīlestības izpausme. Tā ir vēlēšanās, ilgošanās pēc visaugstākā, tā ir arī vēlme sasniegt visaugstāko ideālu. Arī tad, kad upurētāji lūdz kokam vai akmenim vēlēšanās piepildījumu, viņi pa pusei apzināti atzīst, ka kokā vai akmeni slēpjas kas vairāk par šķiedrām un kristāliem. Indiešu mistiķis Šri Ramakrišna ir teicis, ka Dievs arī to saprot. Savukārt mūsdienu attīstītās civilizācijas pārstāvim ir grūti saprast, ka senais cilvēks nepielūdza koku vai akmeni pašu par sevi, bet šīs lietas tam kļuva nozīmīgas un svētas tāpēc, ka aiz tām atklājās sakrālais, dievišķais.

Kristīgajā Baznīcā ir dažādas lūgšanu formas: liturģiskās lūgšanas, kurās vienojas visi baznīcēni; iepriekšformulētā lūgšana, kad cilvēki lūdzas no lūgšanu grāmatas vai arī atsaucot atmiņā kādu iepriekš uzrakstītu tekstu; personīgā brīvā lūgšana, kurā cilvēks pats saviem vārdiem vēršas pie Dieva; apceres lūgšana, kurā izlasīto vai dzirdēto mēģina saprast, piemērojot savai dzīvei. Taču par dzīvām visas šīs formas padara iekšējā lūgšana.

Savā "Dzīves grāmatā" Akvilas Terēze raksta: "Iekšējā lūgšana, pēc manām domām, nav nekas cits kā saruna ar draugu, ar kuru mēs bieži sanākam kopā, jo zinām, ka viņš mūs mīl." Akvilas Terēzei iekšējā lūgšana nav atkarīga no ārējām lietām un stingrām ārējām formām. Tā nepazīst citu pamatlikumu kā vien divu mīlošu personu brīvu sarunu, kuras satiekas un garīgā veidā viena otrai dāvina. Tādēļ lūgšanas kvalitāti vērtē pēc šis sarunas kvalitātes.

Draudzīga saruna ar Dievu katram būs citādāka jau tāpēc vien, ka katrā dvēselē Dievs darbojas atšķirīgi. Šo variāciju daudzveidību palielina cilvēka nodarbošanās, spējas, temperaments, vecums un garīgās attīstības pakāpe, arī acumirkļa noskaņojums.

Kāds lūdzas baznīcā, kāds mājās, bet kāds pa ceļam uz darbu vai skolu. Kāds lūdzas sarežģītā situācijā, bet kāds vienkārši — uz labu laimi. Vieta, kur tiek veikta lūgšana, nav tik būtiska. Tomēr ir nozīme tam, kā tiek lūgts. Steigā noskaitīts, no galvas iemācīts vārdu sarindojums nekad nebūs tikpat efektīvs kā lūgšana, kas, dziļi koncentrējoties, izteikta no sirds. Kā varam zināt, vai mūsu lūgšana bijusi vietā un izdevusies? Acīmredzot galvenokārt uz to norāda apmierinātība pēc lūgšanas, izjūta, ka esam uzklausīti.

Savās lūgšanās cilvēki bieži jūt dziļu bezdibeni starp savu un Dieva dzīvi. It kā Dievs būtu kaut kur ļoti augstu, bet cilvēks — zemu. Tas rada bezpalīdzības izjūtu un tādu kā nepieciešamību lūgt žēlastības dāvanas. Dažkārt pavīd arī darījuma nokrāsa — es Tev, Tu man: "Es Tev ziedoju savas lūgšanas, esmu centīgs, tāpēc, lūdzu, izdari kaut ko man!"

No cilvēciskā viedokļa, lūgšana var nepiepildīties, bet, no Dievišķās apredzības viedokļa, cilvēka lūgšana piepildās vienmēr — īstajā vietā un īstajā laikā. Io bieži cilvēks kā mazs bērns Dievam lūdz lietas, kas viņam nav vajadzīgas un ir pat kaitīgas. Un Dievs, gudrs Tēvs būdams, tās nedod, lai bērns sev nenodarītu pāri. Šī iemesla dēļ kristīgajā tradīcijā lūgšanā parasti tiek ietverti vārdi: "Ja tas ir Tavs prāts un Tava griba, tad…" Un šī iemesla dēļ arī par citiem cilvēkiem nevis lūdz, bet aizlūdz. Lūgšanu prakses sākuma etapā var likties, ka Dievam pieder viss, bet cilvēkam nav nekā. Taču, kļūstot garīgi pieaugušāki, saprotam, ka viss, kas ir Dievam, ir vai savā laikā būs arī mums.

Pašas svētīgākās ir tās lūgšanas, kurās cilvēks personīgi lūdz notikt Dieva gribai savos dzīves notikumos, ieliekot Dieva rokās visu, uzticoties tam un sakot: "Lai notiek Tavs prāts!"

Lūgšanas ir dabisks prieka avots. Dievs, labi apzinoties visas mūsu vajadzības, varētu visu izdarīt mūsu labā bez nekādiem nosacījumiem, taču tas nedotu tādu apmierinātības izjūtu. Ja esam nopietni gatavoju šies eksāmenam un, pieliekot pūles, mums izdodas to nokārtot, tas mūs iepriecina. Bet, ja mums uzdāvinātu sertifikātu tāpat vien kaut kādā nozarē, par kuru līdz šim pat īsti neesam interesējušies, tas diezin vai sniegtu apmierinājumu. Kad bērns ir izsalcis, tas lūdz mātei ēdienu, un tā viņu pabaro. Mīloša māte, protams, pabarotu savu bērnu arī tad, ja viņš neko nelūgtu, taču tas, ka bērns ir palūdzis un māte ir uzklausījusi šo lūgumu, rada mazajam prieku. Pateicoties ārēji neredzamajai saiknei un tuvībai ar māti, bērns var lūgt viņai jebko. Tas, ka mēs lūdzam un tiekam uzklausīti, mūsu šaubīgo prātu pārliecina, ka par mums patiešām rūpējas!

No 9. līdz 14. gadsimtam Atosas klosteros Grieķijā attīstījās īpaša kristīgo mūku mistiķu prakse hesihasms (gr. hesychia — 'miers', 'klusums'), kas nozīmīgi ietekmēja ari Krievijas garīgo uzplaukumu 14. un 15. gadsimtā. Hesihasmam ir raksturīga lūgšanas "Kungs, Jēzu Kristu, Dieva Dēls, apžēlojies par mani, grēcinieku!" (vai tās saīsinātās versijas) nepārtraukta, daudzkārtēja atkārtošana, sinhronizējot to ar elpošanu un koncentrējotiessavāgarīgajāsirdI;tāpilnībālīdzināsmantrasatkārtošanai.

Mantra pēc būtības ir kompakta lūgšanu forma. Mantras tāpat kā lūgšanas dod iespēju iedarboties uz smalkajām enerģijām, apkārtējo vidi, cilvēkiem u. tml. Mantra ir noteiktu enerģiju kombinācija skaņu formā, un mantru atkārtošana atmodina, aktivizē šīs enerģijas. Senos laikos mantras izmantoja gan dziedniecībā, gan aizsardzībai pret ļauniem gariem, gan planētu nevēlamo iedarbību neitralizācijai. Viena no garākajām mantrām ir radīta, lai pielabinātos Saturnam, kas Senajā Indijā tika uzskatīts par visnežēlīgāko planētu. Senie gudrie, pateicoties meditācijās gūtajai apgaismībai, uztvēra dažādām dabas spēku un kosmiskās apziņas izpausmēm atbilstošās vibrācijas un izteica tās mantru formā. Ar laiku mantras tika arī pierakstītas. Ceturtajā vēdu krājumā "Atharvavēd" (sanskr. atharvan 'sens gurais' + veda 'zināšanas'), kas ir senākais indiešu teksts, kas saistīts ar medicīnu, aprakstītas mantras, ar kurām ne tikai aktivizē cilvēka iekšējos spēkus, bet arī atbrīvo to no čūsku un skorpionu indes, aptur asiņošanu, neitralizē dažādus lāstus, izsauc lietu vai zibeni… Faktiski mantras skāra jebkuru cilvēka dzīves jomu: darbu, veselību, auglību, kara mākslas u. c.

Inter alia

Teikās un pasakās ir senās vēdu kultūras atskaņas, arī mantru izmantošana. Mums ir labi zināms, piemēram, tāds pasaku personāžs kā ragana, kas ir kaulaina, dzivo viena pati dziļi mežā, prot burt un lidot uz slotas. Šo tēlu mēdz saukt par Babu Jagu. Šis apzīmējums nāk no vēdu kultūras. Par Babu Indijā pamatā dēvē svēto cilvēku, bet Jaga faktiski ir jogs — cilvēks, kas praktizē jogu. Senatnē jogi bija cilvēki, kas vieni paši sēž mežā, ir izstīdzējuši, ar gariem matiem un prot ne tikai burt, bet arī lidot. Pēc nostāstiem, Indijas rietumos vēl arvien ir jogu sieviešu biedrība, kas praktizē lidošanu uz koka saknes. Šīs sievietes sauc par kičāri. Lai koka sakne būtu izmantojama par "slotu", kokā noteiktā astroloģiskā laikā jābūt iespērušam zibenim, turklāt pirms lidojuma noteikti jānoskaita atbilstoša mantra.

Citā pasakā vecais Hotabičs, izrāvis no savas bārdas matu, skaita mantru un kādu nobur. Ari jogi krāja savus mistiskos spēkus matos un bārdā, un, kad vēlējās kādu nolādēt, pirms mantras skaitīšanas izrāva sev matu vai dažkārt pat veselu matu kušķi. Tiek uzskatīts, ka šīs mantras mūsdienās ir zaudējušas savu spēku un tā nevienu nolādēt vairs nevar.

Etimoloģiskā vārda "mantra" nozīme meklējama sanskritā, kur mana — 'prāts', bet tra — atbrīvot' vai aizsargāt'. Var teikt, ka mantra ir zilbe, vārds vai pants, kas atbrīvo un aizsargā prātu no šaubām, aptumšošanās un pieķeršanās, transformējot cilvēka apziņu.

Mantras atkārtošanu apzīmē ar vārdu "džapa", kas ir veidojies no sanskrita vārda, kurš tulkojumā nozīmē 'atkārtošana'. Ilgstoši veicot džapu, pēc kāda laika mantra turpina vibrēt cilvēka sirdi pati bez la līdzdalības, proti, mantra vairs nav skaļi jāizrunā, lai tā skanētu. Velkot paralēles ar Jauno Derību, tādā veidā faktiski piepildās apustuļa Pavil.i mudinājums lūgt Dievu bez mitēšanās [4] .

Ļoti senas tradīcijas ir kopīgai mantru izdziedāšanai ar muzikālu un dažreiz arī ar dejas pavadījumu, ko sauc par sankirtanu vai vienkārši par kirtanu (sanskr. san 'kopā', kirt 'skaļi izteikt, lai visi dzird'). Parasti vispirms viens dalībnieks nodzied mantru un pārējie to uzmanīgi noklausās. Pēc tam pārējie to atkārto unisonā, bet solists klausās. Tad atkal ir solista kārta utt. Atšķirībā no rituāliem reliģiskiem dziedājumiem kirtanas praktizētāja uzdevums ir bez jebkādiem dogmatiskiem priekšrakstiem uz laiku pilnībā nodoties ārpus materiālās apziņas robežām plūstošajai skaņas vibrācijai. Te izpaliek rituālus tik bieži pavadošais majestātiskums un noslēpumainība. Jebkurai darbībai kirtanā ir sava nozīme, kas ir racionāli izskaidrojama.

Kirtanas par īpaši enerģētiski stipru procesu padara tas, ka mantras, ja tās vairāki cilvēki izdzied vienlaikus, iegūst daudzkārt lielāku spēku. Katram cilvēkam ir raksturīga sava vibrācija, un kirtanas laikā visas šīs vibrācijas sinhronizējas. Parasti kirtanā tiek vienlaikus iesaistītas visas maņas, kā arī darbības orgāni: rokas spēlē instrumentu, mute dzied, ausis klausās mantru, kājas dejo, bet acis vēro cildenus tēlus. Tā ir vieglāk kontrolēt prātu un, salīdzinot ar džapu, praktiski nepastāv iespēja iesnausties. Mantras izdziedāšanas laikā cilvēka prāts nomierinās, tās skanējums kļūst pareizi saklausāms un vibrācijas daudz brīvāk un ar lielāku enerģiju ieplūst kirtanas dalībnieku apziņā. Tas dod iespēju gūt pieredzi, kas parasti pieejama tikai dižiem mistiķiem.

Kirtana var ievadīt dziļā meditācijā un Dieva svētā vārda apcerē, kas ir visu lūgšanu formu svarīgākā daļa. Var teikt, ka kirtana ir īpašs dinamiskās meditācijas veids.

MEDITĀCIJAS BŪTĪBA

Tas, kurš pazīst citus, ir gudrs. Tas, kurš pazīst sevi, ir apskaidrots.

Laodzi

Ikdienas sarunvalodā, īpaši neiedziļinoties, ar jēdzienu "meditēt" nereti tiek apzīmēta gan kāda cilvēka pārējiem saskarsmes dalībniekiem grūti izprotama nošķiršanās, gan aizdomāšanās vai aizsapņošanās, gan arī centieni koncentrēt savu uzmanību vai vienkārši atslābināties. Tomēr pēc savas būtības šis jēdziens apzīmē garīgās prakses metodi, sevis iepazīšanas instrumentu.

Tā kā meditācijai nav nekā kopīga ar teorētisku spriešanu un tā ir praktiska disciplīna, kas ved aiz vārdu, jēdzienu un apzīmējumu robežām, ir grūti sniegt viennozīmīgu tās definīciju, panākot, lai to pilnīgi izprastu cilvēki, kas to nekad nav praktizējuši. Tomēr ir iespējams no dažādiem aspektiem aprakstīt tās būtību.

Etimoloģiski vārda "meditācija" izcelsme meklējama latīņu valodā, kurā ar vārdu meditatio apzīmē domāšanu vai vingrināšanos, sagatavošanos. Tātad sākotnēji šis jēdziens saistīts ar prāta disciplīnu jeb ar vingrināšanos tajā. Jāatzīmē gan, ka domāšana šai kontekstā būtu jāuztver drīzāk kā iedziļināšanās, iegrimšana un nevis kā prātuļošana, domu šaudīšanās. Ikdienā mēs kā inteliģenti, gudri cilvēki lielākoties "dzīvojam galvā", bet meditācija drīzāk ir pārdomāšana sirdī, kā tas norādīts Lūkas evaņģēlija 2. nodaļā Jēzus piedzimšanas aprakstā: "Bet Marija visus vārdus paturēja prātā, tos pārdomādama savā sirdī." Proti, zīmīgs meditācijā ir ceļš no galvas uz sirdi. Tāpēc visprecīzāk vārds meditatio būtu tulkojams kā apcere.

Dažkārt vārdu "meditācija" saista ar ļoti līdzīgu (atšķiras tikai par vienu burtu), tomēr citu latīņu vārdu — mediatio 'starpniecība'. Šo vārdu ir lietojis, piemēram, Sv. Augustīns, un tas ir atvasināts no medius— tātad 'vidutājs' vai 'medijs'. Kaut arī ar vārdu "medijs" apzīmē cilvēku un garu starpnieku, ar spiritistu seansiem meditācijai nav itin nekāda sakara. Starpniecība šajā gadījumā skaidrojama citādāk. Par medijiem dēvē ari masu komunikācijas līdzekļus, piemēram, televīziju, radio, laikrakstus. Ja televīziju saprotam kā vidutāju starp attiecīgo informāciju sniedzošo iestādi un cilvēku, kuram ar elektrisko signālu (TV viļņu) starpniecību tiek nodota informācija, tad pēc analoģijas meditācija būtu uztverama kā vidutājs starp cilvēku un Dievu. Ja cilvēks vēlas izprast Augstākā gribu, ja ir gatavs ļaut Dievam vadīt sevi un izpausties caur sevi, tad meditācija ir valoda, kā saprasties ar Viņu. Par lūgšanām teic, ka tā ir vēršanās pie Dieva. Proti, var teikt, ka lūgšanu laikā cilvēks runā, bet Dievs uzklausa. Meditācijas laikā tas ir otrādi — Dievs runā, bet cilvēks klausās. Bez tam meditācija nav vienkārši tikai patiesības uztvere, bet arī tās pārdzīvošana. Lūgšanas un džapa ir aktīvs uzaicinājums Dievam ienākt mūsu iekšējā būtībā, mūsu dziļākajā "es", bet meditējot mēs paši cenšamies ienākt Dieva Bezgalībā. Var teikt, ka lūgšana spēcina mūsu tuvību ar Dievu, bet meditācija padara mūs vienotus ar Viņu.

Saknes vārds minētajiem ir vārds medium 'vidus'. Tātad vārdu "meditācija" var tulkot ari kā pievēršanos savam vidum, proti, savas esības centram. Kaut arī, novērojot meditētāju, tas var šķist neaktīvs, meditācija ir aktīva savas esības atmodināšana, kas paredz uztveres spēju un apziņas paplašināšanu.

Ja cilvēks jūtas apmierināts ar savu garīgo izaugsmi un to, kas viņš ir, meditēšana tam nebūs saistoša. Pievērsties meditācijai liek iekšējā, garīgā bada izjūta, kad dziļi sevī tiek izjusts kaut kas gaišs, bezgalīgs un ļoti vēlams, kam pašreiz nav nekādi iespējams piekļūt.

Meditēt nenozīmē bēgt no reālās dzīves. Tā nav pārcelšanās savu iedomu vai fantāziju pasaulē. Tieši pretēji — ja nostāties uz meditācijas ceļa ir pamudinājusi vilšanās, neapmierinātība ar ikdienas dzīvi, vēlme aizmirst par savām problēmām un ciešanām, tad varbūtība palikt uz šī ceļa ir niecīga. Jo meditācija nelīdzinās efektīvam brīnumlīdzeklim, kas var konkurēt ar patērētāju sabiedrībai piedāvātajiem produktiem, solot ātrus rezultātus. Meditācija prasa pacietību. Turklāt ceļā uz savu esības centru i r iespējama satikšanās ar nepatīkamām atklāsmēm — arī par sevi pašu. Lai gan meditējot iegūstamais garīgums un iekšējais miers nāk ļoti palēnām un ne pa taisnāko ceļu, tās ir patiesas un paliekošas vērtības.

Meditācijas norise nav sarežģīta, nav jāpārzina kaut kādas īpašas tehnikas vai jāsēž lotosa pozā, veidojot ar pirkstiem visādas interesantas kombinācijas… Tomēr tā nav arī vienkārši laiska, mierīga piecu minūšu pasēdēšana. Meditācija paredz prāta nomierināšanu, nepieķeršanos tajā ienākošajām domām. Patiesībā tāda prāta darbības apstāšanās un norimšana uz mirkli cilvēkam ir tikpat dabiska kā pauze starp izelpu un ieelpu. Tomēr indivīdam, kas savā nebeidzamajā ikdienas aizņemtībā ilgstoši un bieži ir ļāvies domām par pagātnē notikušo un par nākotnē plānojamo vai iespējamo, tas izrādās sarežģīts uzdevums. Cilvēkam naidīgie spēki — uztraukums, šaubas, vilšanās, skaudība, bailes — apmētā to ar domām kā ar dadžiem, kas atkal un atkal pieķeras apziņai, neļaujot no tiem atbrīvoties. Nepārtrauktā domu plūsma negrib dot mums iespēju konstatēt, ka apziņa patiesībā ir tukša un ka prāta apklusēšana, norimšana uz mirkli nebūt nenozīmē tik biedējošo savas personības pārvēršanos par idiotu vai pajoliņu. Meditācija nav jebkuras aktivitātes apdzišana, drīzāk tā ir kustība, redzējums, dzirdējums. Mierīgs, sakoncentrēts meditatīvs stāvoklis nenozīmē psihiskās darbības apstāšanos, tieši otrādi — tas atbrīvo psihi no negatīviem faktoriem, kas izraisa haosu, traucēdami tās pilnvērtīgai darbībai. Var teikt, ka tas ir psihiskās pašpilnveidošanās ceļš. Sevis un pasaules izzināšana, ejot meditācijas ceļu, nav saistāma ar faktu uzkrāšanu, bet gan ar dziļāku dzīves norišu apzināšanos.

Meditācijas kā atrašanās klusumā spēks nav pretrunā ar skaņas, respektīvi, mantru spēku, kā pirmajā mirklī var šķist. Vārdam spēku piešķir patiesīgums, ļa cilvēks allaž saka tikai patiesību, viņa vārdi ir ļoti spēcīgi. Analogi: skaņu var padarīt spēcīgu klusējot. Praksi, kad cilvēks nerunā tikai runāšanas dēļ, izsakās tikai par būtiskiem, garīgiem jautājumiem un pārsvarā klusējot uzkrāj sava vārda spēku, sanskritā apzīmē īpašs vārds — mauna. Ir zināms, ka maunu praktizēja, piemē ram, Mahatma Gandijs, kas bija Indijas politiskais un garīgais līderis 20. gadsimta pirmajā pusē un vienmēr uzsvēra savas lautas brīvības cīņu garīgo pamatu. Viņš regulāri vienu dienu nedēļā pavadīja, pilnībā klusējot.

Pļāpāšana patērē daudz mentālās enerģijas un padara prātu nepastāvīgu. Tāpēc cilvēki, kas ļoti daudz runā, mēdz atpalikt praksē. Regulāra klusēšana — vismaz dažas stundas dienā palīdz stiprināt gribasspēku un līdz ar to arī tādas īpašības kā paškontroli, pārliecinātlbu, izlēmību, ietekmību u. tml.

Inter alia

Sūtīju Džalālad-Dīnu Rūmī, pazīstamu 13. gadsimta persiešu dzejnieku un teologu, pie kura cilvēki bieži vērsās pēc padoma, reiz apciemoja kāda sieviete ar bērnu un teica: "Mans dēls ēd pārāk daudz saldumu. Lūdzu, pasakiet viņam, ka tas nav labi! Ja jūs to pateiksit, viņš noteikti paklausīs." Un saņēma atbildi, lai atnākot pēc trim nedēļām. Pēc trim nedēļām sieviete ar bērnu atnāca atkal. Rūmi pateica viņas dēlam, lai tas neēd tik daudz saldumus, jo tas kaitē viņa veselibai. Puika atbildēja: "Ja jūs man to iesakāt, es vairs tā nedarīšu." Sieviete gribēja noskaidrot, kāpēc bija jānāk vēlreiz. Ja jau tas bija tik vienkārši, kāpēc uzreiz nevarēja to pateikt. Citiem dižais sūfiju skolotājs bija uzreiz palīdzējis tikt galā ar daudz nozīmīgākām problēmām… Rūmī atbildēja: "Pirms to pateikt, man pašam bija jāpārstāj ēst saldumus," norādot, ka viņam bija nepieciešams uzkrāt izteiktā vārda spēku. īsta skolotāja vārdi allaž izriet no personīgās pieredzes, un viņš ir godīgs pret sevi.

Meditācija ir cieši saistīta vēl ar diviem procesiem: koncentrēšanos un kontemplāciju. Koncentrēšanās ir iekšējais modrums un vērīgums, kas neļauj ārējiem un iekšējiem traucējošajiem spēkiem novērst no izvēlētā mērķa. Kad ļoti koncentrējamies, mēs esam līdzīgi lodei, kas ieurbjas koncentrēšanās objektā, vai arī magnētam, kas šo objektu spēcīgi pievelk. Šajā laikā nekādām uzmācīgām domām — vienalga, gaišām un iepriecinošām vai drūmām un nemieru nesošām — netiek ļauts pieķerties mūsu prātam. Veiksmīgas koncentrēšanās laikā viss prāts ir fokusēts uz vienu konkrētu objektu, subjektu vai procesu, piemēram, uz ziedlapiņu vai savu elpu. Tas palīdz nonākt meditācijas stāvoklī. Tomēr koncentrēšanās nav tas pats, kas meditēšana. Koncentrējoties visa uzmanība tiek fokusēta uz vienu konkrētu lietu, savukārt meditējot tiek izjusta spēja vienlaikus uztvert daudz dažādas lietas. Meditācija nozīmē savas apziņas paplašināšanu jeb apzinātu tiekšanos pretī bezgalībai. Koncentrēšanās ir vērsta uz zināšanu iegūšanu, meditēšana — uz identificēšanos ar šīm zināšanām. Tēlaini izsakoties, koncentrēšanās laikā mēs fokusējam savu uzmanību uz kādu konkrētu vietu ezerā, lai tajā peldošās un lēkājošās zivis (domas) nenovērstu mūsu uzmanību, bet meditācijā mēs paši esam ezers — zivju lēkāšana un peldēšana vienkārši neatstāj ezerā nekādas pēdas, tas aizvien ieņem klusējošu miera stāvokli.

Inter alia

Parasti dziļa sakoncentrēšanās cilvēkam padodas tikai īsu laika sprīdi. Tradicionālajā Patandžali jogas sistēmā par dharanu (koncentrēšanos) sauc stāvokli, kad vismaz 12 sekundes cilvēka uzmanība koncentrējas uz konkrētu ārēju vai iekšēju objektu, nenovēršoties uz citām domām vai objektiem. Ja uz objektu koncentrētā uzmanība tiek noturēta 144 sekundes (12 dharanas), uzskata, ka ir sasniegts dhjanas (meditācijas) stāvoklis. Bet, ja koncentrēšanās ilgst 1728 sekundes (144 dharanas), šādu stāvokli sauc par samadhi (apgaismību jeb atklāsmi).

Koncentrēšanās dod modrību, meditācija palīdz apjaust bezgalību, bet kontemplācija rada izpratni par nesadalāmo vienotību, kopību. Kontemplācijā viss tiek izjusts kā viens vesels. Tā nozīmē apzinātu cilvēka vienotību ar bezgalīgo un mūžīgo Absolūtu. Vārdā "kontemplācija" var saskatīt divus latīņu valodas vārdus: con ar (kopā)' un templum 'templis'. Tātad burtiski vārdu "kontemplācija" var tulkot: būt kopā, būt vienotam ar templi. Kontemplācijā radītājs un radītais, izzinātājs un izzināmais, mīlošais un mīlamais kļūst par vienu veselu. Var teikt: ja meditācija ir metode vai ceļš, tad kontemplācija ir rezultāts vai šī ceļa galamērķis. Būtībā kontemplācijas laikā cilvēks vienlaikus ir dziļi sakoncentrējies un atrodas savā visaugstākajā meditācijā.

Psiholoģijā kā vienu no mainītajiem apziņas stāvokļiem blakus miega, hipnozes, kā arī dažādu vielu (alkohola, narkotiku u. c.) un spēcīgu emocionālu pārdzīvojumu izraisītajām pārmaiņām izšķir meditatīvo apziņas stāvokli. Nonākt mainītā nomoda apziņas stāvoklī var ne tikai ar apzinātu piepūli, pateicoties speciāliem koncentrēšanās vingrinājumiem vai ķīmiskiem stimulatoriem. Gandrīz ikviens no mums kādreiz ir izjutis īpatnēju, īslaicīgu aizgrābtību, kad tiek piedzīvota apziņas paplašināšanās un izjusta "saplūšana" ar Visumu, kam blakus ierastā realitāte liekas pavisam bāla un maznozīmīga. Šāds paroksistisks* moments var iestāties, piemēram, aplūkojot skaistu dabas ainavu, klausoties dziļi iedvesmojošu mūziku vai pārdzīvojot ļoti spēcīgu iemīlēšanos. Tomēr šādi momenti nekļūst par regulāru pieredzi, jo audzināšana, kuras mērķis mūsu sabiedrībā ir adaptācija ārējai (fiziskai un sociālai) realitātei, nozīmīgi ierobežo iespējas tos izjust.

Piemēri, kas liecina, ka mainītā apziņas stāvoklī var nonākt ne tikai ar apzinātu piepūli, uzvedina uz domu, ka īstenībā meditāciju neveicam mēs paši. Mēs to ļaujam veikt kādam Augstākam spēkam sevī. Tieši tad, kad domājam, ka esam tie, kas cenšas meditēt, ka tas notiek, pateicoties mūsu gribai, meditācija padodas ļoti grūti, jo tādā veidā faktiski tikai cenšamies aizvien stiprināt savu laicīgo ego.

MEDITĀCIJU PRAKTIZĒJOŠĀS MĀCĪBAS

Kurš noliedz visas reliģijas, izņemot savējo, ir kā suns, kas nepazīst mīļoto saimnieku, kurš ietērpies citās drēbēs.

Svāmī Vivekānanda

Vēsturiski var izdalīt vairākas nozīmīgas meditāciju praktizējošās mācības.

1. Meditācijai izsenis ir stingri noteikta vieta jogas vingrinājumu sistēmā, ko mūsdienās saista ar hinduismu. Bet hinduisms, kas ir pati lielākā Dienvidāzijas reliģija, noformējās tikai mūsu ēras pirmā gadu tūkstoša vidū uz vēdiskās reliģijas un brahmanisma bāzes. Faktiski vissenākie pieraksti par meditāciju rodami piecus tūkstošus gadu vecajās Vēdās — svētajos rakstos. Vēdisko priekšstatu sistēmas centrā ir Brah- mana koncepcija, kas stipri atšķiras no Rietumu reliģijām. Brahmans tā laika cilvēkiem nebija kaut kāda eņģelim vai dievībai līdzīga būtne, bet gan nemainīgs un absolūts esamības pamats, ko neierobežo nedz fiziskā pasaule, nedz jutekliskā uztvere, un kas, kaut ari nav vārdos aprakstāms, ir visu aptverošs un visu caurstrāvojošs. Savas cilvēciskās vienotības atjaunošana: tika praktizēta vēdiskā joga — askēze un atsacīšanās no pasaulīgiem labumiem, cenšoties atslēgt savu prātu no jutekliskā un no ārējās pasaules objektiem. Labs līdzeklis ši uzdevuma izpildīšanai skaitījās koncentrēšanās uz Brahmanu.

Nozīmīgu ietekmi uz jogas teorētiski filosofisko bāzi 2. gs. p. m. ē. ir atstājis Patandžali traktāts "Jogasūtra", kurā jogas būtība aprakstīta kā prāta darbības pārtraukšana un tā tīrības saglabāšana, ko savukārt var panākt ar koncentrēšanos un meditāciju.

Tradicionāli meditācijas praksē izdala divas grupas: meditācija ar formu un meditācija bez formas. Pirmajā gadījumā meditētājs vērš savu apziņu uz darbu ar objektu, kam ir noteikta forma, piemēram, uz ziedu vai sveces liesmu. Otrajā gadījumā apziņa tiek vērsta uz tādiem objektiem kā ideja vai jēdziens (piemēram, Brahmana jēdziens), proti, uz objektiem, kam nav formas. Jantra jogā meditācijas objekti ir speciāli attēli. Nāda jogā par tādiem kļūst iekšējās skaņas. Bet mantra jogā, kuras pamatā ir senās vēdu kultūras priekšstati par Visuma vibrācijām, garīgo progresu panāk ar īpašas formas skaņu vibrāciju kontroli, respektīvi, ar mantru palīdzību. Atšķirīgas mantras var sekmēt atbilstoši, piemēram, uzbudinātu stāvokli vai nomierināšanos, vai lūgšanas noskaņojuma rašanos. Nepārtrauktu mantru atkārtošanu jogas praksē dēvē par džapa meditāciju.

2. Meditācija praktizēta arī džainismā — tā ir sena Indijas reliģija, kurā netiek pieminēts ne Dievs, ne dievības, bet tiek īpaši akcentēta dvēseles nemirstība un kurā vairāk nekā visās citās pasaules reliģijās izcelta atturēšanās no vardarbības, un kurā prasa ari ievērot veģetārismu. Apzīmējums "džainisms" cēlies no sanskrita vārda "džainas" 'uzvarētājs', norādot, ka tā ir "uzvarētāju mācība", ar to saprotot uzvaru pār pasauli, ko savukārt nodrošina uzvara pār sevi. Jo no džainisma viedokļa katrs pats ar savām dziņām, iekārēm un pieķeršanos pasauliskām vērtībām sev ir vislielākais ienaidnieks.

Džainisma sekotāji atsaucas uz 24 dibinātājiem jeb ceļa rādītājiem, kas apgaismību guvuši pēc dziļām meditācijām, un tie allaž tiek attēloti meditācijas pozās.

3. Kā garīgās pilnveidošanās ceļš meditācija tiek uztverta ari budismā, kas līdzīgi džainismam radies 6. gs. p. m. ē. Indijā, tomēr mūsdienās galvenokārt pastāv citās Āzijas valstis. Sidhārta Gautama Buda (sanskr. buddha — apskaidrotais', atmodinātais') atšķirībā no tālaika Indijas vēdiskās reliģijas akcentēja individuālā cilvēka ciešanu atrisināšanas svarīgumu, kā arī vidusceļu starp askētisko un baudkāro pieeju un paša cilvēka nostājas maiņu kā psiholoģisku šo ciešanu pārvarēšanu. Budismā tradicionāli izdala četras apceres (dhjanas) pakāpes:

•   pirmajā pakāpē notiek mierīga, no jutekliskuma brīva apcerei izvēlētā objekta izpēte;

•   pēc tam, joprojām koncentrējoties uz apcerei izvēlēto objektu, prātu atbrīvo no spriedelējumiem;

•   trešajā pakāpē prātu pilnībā atbrīvo no kaislībām un individuālisma;

•  pēdējā pakāpe paredz pilnīgu prāta tīrību un indiferenci pret jebkādām ietekmēm.

Budismā meditācija nav tikai vienkārši vingrinājums, ko veic vienatnē un atrautībā no dzīves. No budista skatpunkta tas ir kaut kas, kas palīdz dzīvi padarīt labāku. Budisms nepiedāvā kaut ko darīt, tikai balstoties uz aklu ticību. Tikai pēc tam, kad atbilstošā mācība ir apgūta un saprasta, un tikai pēc tam, kad ir radusies pārliecība par tās nepieciešamību dzīvē, cilvēks sāk meditēt un pakāpeniski pārvērst meditāciju par svētīgu ieradumu, par daļu no sevis.

Budisma meditācijas procesa sākumā akcents tiek likts uz "analītisko" apceri, kas palīdz meditētājam atšķirt, uztvert lietas, kādas tās ir, citiem vārdiem sakot, savu personīgo fantāziju projekciju vietā ieraudzīt realitāti, "atvērt acis". Un tikai pēc tam notiek maksimāla koncentrēšanās uz to, ko redz. Dažādās budistu tradīcijās ir dažādi paņēmieni, kā koriģēt savu uzmanību, kad tā novirzās no apcerei izvēlētā objekta. Zīmīgākais ir tas, ka tiek rekomendēts nepieķerties tikai vienam no šiem paņēmieniem.

Budisma tradīcijās bija plaši izplatītas tādas nodarbes kā koncentrēšanās uz krāsu apļiem, meditācija uz Mēness atspīdumu ūdens spogulī vai sevis iztēlošanās kukaiņa lielumā. Pēc tam, kad meditētājam izdevies izjust apkārtējo pasauli no sīka kukaiņa skatpunkta, turpmākajā meditācijā nepieciešams sevi iztēloties kalna lielumā. Pastāv uzskats, ka, šādi praktizējot, tiek panākta kosmiskās apziņas paplašināšanās.

Koncentrēšanās objekts budismā var būt arī pats prāts, domāšanas process.

Plūstoša ūdens vai kalnu viļņaino virsmu apcere kaut kādā ziņā līdzinās mūzikas, dejas vai mantru atkārtošanas ritmu iedarbībai — tā ir spēja izraut cilvēku no fiziskās realitātes skavām un novest transā.

4. Sevis iepazīšana caur meditāciju ir ierasta prakse dzenbudismā jeb čaņbudismā, kas pazīstams ar savu nicinošo attieksmi pret formālismu un pašdisciplīnas prasībām un ir atstājis lielu ietekmi uz Japānas un Ķīnas kultūrām. Dzen ir vairākas nozīmes, taču neviena no tām nav pilnībā noteikta. Sākotnēji dzens ir ticis aprakstīts kā mācība bez svētajiem tekstiem, kas stāv ārpus vārdiem un burtiem un kas māca apzināt cilvēciskā saprāta būtību un ved pie apgaismības. Laika gaitā ar Dzen garu sāka apzīmēt ne tikai pasaules izpratni, bet arī uzticību mākslai un darbam, satura bagātību, intuīcijas atvērtību, iedzimtā skaistuma izteiksmi un netveramo nepilnības burvību. Burtiski vārds dzen japāņu valodā nozīmē apceri, koncentrēšanos sevī'.

Pasludinot budistu ceremonialitāti, kultus un tempļus par tukšu laika izšķiešanu, galvenais akcents dzenbudismā tiek likts uz pēkšņu apskaidrību intuitīva impulsa rezultātā. Viena no dzenbudisma tēzēm vēsta, ka Patiesība un Buda vienmēr ir ar mums, tikai vajag mācēt tos atklāt, iepazīt un saprast. Cilvēkam ir nepieciešams gaidīt savu stundu, un pēc apceres, kurā viņš ir tiecies apjēgt neaptveramo, cilvēku pēkšņi piemeklēs apgaismība un, attālinājis savas domāšanas robežas un izgājis ārpus savas jutekliskās pieredzes, tas apjēgs Patiesību.

Dzen meditatīvajā praksē tiek izmantotas tēmas pārdomām (sauktas par koāniem), dialogs ar savu skolotāju, dabas skaņu klausīšanās, kā arī negaidītas iedarbības (asi uzsaucieni, negaidīti sitieni u. tml.). Meditējot dabā un ieklausoties tās skaņās, dzen praktizētājs nemitīgi uzdod sev vienu jautājumu: "Kas ir tas, kas klausās?" Prāta un intuīcijas attīstīšanai un ar to saistītai apziņas paplašināšanai dzen praksē izmanto koānus — paradoksālas mīklas, kuras nav atrisināmas racionāli, ar parasto loģiku un kuru atminēšana paredz meditāciju ar speciālām formulām vai divrindēm, cenšoties atrast mīklas iekšējo jēgu. Savukārt intuitīvo dialogu laikā skolotāja uzdevums ir radīt skolnieka apziņas rezonansi ar savu apziņu, nododot tam dažās sekundēs milzīgu informācijas apjomu un sagatavojot to apgaismībai.

Soto dzena skolā, kas mūsdienās ir lielākā dzen skola Japānā, meditācija tiek praktizēta, sēžot ar seju pret sienu. Meditētājs cenšas aizmirst jebkādus savus pārdzīvojumus, it kā atdalīties no sevis paša. Vispirms viņš koncentrējas uz muskuļu atslābināšanu, pēc tam — uz elpošanas ritmu, novērojot to. Pakāpeniski uzmanība tiek novirzīta uz prāta darbību. Laika gaitā prāta darbība atbrīvojas no sava loģiskā secīguma un asociativitātes. Sistemātiskos treniņos tiek iegūta spēja nonākt stāvoklī, kurā apziņa atbrīvojas no klīstošajām domām, tai pašā laikā izjūtot mieru un pārliecinātību.

Inter alia

Kāda dzen pritča vēsta par meistaru Ma-Czi, kas, skaidrodams saviem skolniekiem meditācijas stāvokli, reiz tiem sacīja: "Ja jūs izteiksiet kaut vārdu, es likšu uzskaitīt jums trīsdesmit sitienu ar nūju, bet, ja jūs neizteiksiet ne vārda, būs tas pats — trīsdesmit sitienu. Tagad runājiet, runājiet!"

Kāds skolnieks iznāca priekšā un grasijās vienkārši paklanīties meistaram, taču saņēma sitienu. Skolnieks bija sašutis: "Es neizrunāju nevienu vārdu, un jūs man arī neļāvāt izteikt nevienu vārdu… Par ko tad sitiens?"

Meistars iesmējās un atbildēja: "Ja es gaidīšu tevi, tavu runu, tavu klusēšanu… būs par vēlu. Dzīve negaida!"

5. Absolūti visus pieejamos līdzekļus, arī meditāciju, un cilvēka īpašības, lai panāktu viņa garīgo progresu, izmanto tantra — ļoti sena praktiska garīgās attīstības sistēma, kuras mērķis ir cilvēka dievišķās dabas pilnīga realizācija. Taču tā izcelsmi saista arī ar diviem vārdiem: tanoti 'paplašināt' un traijati 'atbrīvot'*. Tādējādi vārda "tantra" nozīmi var skaidrot kā apziņas atbrīvošanu caur tās paplašināšanu. Meklējot harmoniju starp garu un matēriju, fizisko realitāti un iekšējo pasauli, tantra drīzāk cenšas atbildēt uz jautājumu, kā sasniegt patiesību, nevis kas ir patiesība. Ar šo vārdu apzīmē arī svētos tantriskos tekstus, kas pamatā orientēti uz praksi.

Visi pamatpostulāti tantrismā ir pakārtoti idejai par ciešo saikni starp makrokosmosu un mikrokosmosu, respektīvi, starp cilvēku un Visumu. Zīmīgu vietu tantrismā ieņem mantras kā līdzeklis noteiktu prāta un apziņas stāvokļu panākšanai, savukārt katras mantras konkrētā nozīme tiek atklāta meditācijā.

Par tantras rašanās vēsturi ir zināms ļoti maz, taču tiek uzskatīts, ka vēdas un tantriskie teksti radušies no kopēja avota. Tamilu reliģiski poētiskajā darbā Tirumandiram teikts, ka vēdas un ahāmas (tantras teksti) atšķiras vienīgi ar īpašas nozīmes piešķiršanu noteiktām praksēm. Maz zināma ir arī tantras ietekme uz hinduisma formēšanos, kaut gan tā ir ievērojama: piemēram, mūsdienu hinduismā lielākoties tiek godinātas tantriskās dievības (Šiva, Višnu, Kali, Durga, Sarasvati), bet daudz retāk vēdu pamatdievības (Pradžapati, Agni, Indra, Varuna u. c.). Tantriskā prakse ir ietekmējusi arī Tibetas budismu. Budistu tantra ietver Tantra jogu, kuras pamatā ir tieši meditācija. Koncentrējoties meditētāji iztēlojas sevi Būdas tēlā.

Tantriskās prakses raksturīga iezīme ir seksuālās enerģijas pārvēršana garīgajā. Ap 7. gadsimtu mācība sadalījās divos virzienos: kreisās rokas tantrismā un labās rokas tantrismā. Kaut arī tantrisms izceļ visu lietu vienotību, respektīvi, pretišķību identitāti, tai skaitā sievišķā un vīrišķā sākuma vienotību, labās rokas tantrismā par vadošo uzskata vīrišķo sākumu, bet kreisās rokas tantrismā — sievišķo sākumu. Turklāt kreisās rokas tantrismā (Vamachara) tiek praktizēti arī rituāli seksuālie sakari, lai izzinātu Visuma struktūru un pamatprocesus.

Nepareizi izprotot tantrisma mācību, mūsdienu Rietumu sabiedrībā daudzas tās atziņas tiek pieņemtas kā visatļautības un seksuālās brīvības idejas, daudziem tā asociējas ar maģiskiem un seksuāliem rituāliem un reibinošu dziru lietošanu. Un daudz no tā, kas mūsdienās tiek saukts par tantru, nemaz vairs nav saistīts ar garīgo praksi. Mēģinājumi apvienot seksuālos eksperimentus tantras iespaidā ar garīgi okultu praksi savulaik ASV radīja vērā ņemamu psihisko traucējumu sūdzību pieaugumu.

6. Meditācijas tradīcijas nes sevī senā reliģiski filozofiskā uzskatu sistēma daoisms, kura principi aprakstīti tādos darbos kā Daodedzin ("Ceļš un tā tikums"), Idzin ("Pārmaiņu grāmata") un Džuandzi rakstu apkopojums. Viens no pasaulē senākajiem meditācijas tehniku aprakstiem, kas saglabājies līdz mūsu dienām, ir Guandzi ("Meistara Guan raksti") eseja Neije ("Iekšējais treniņš"). Tiek uzskatīts, ka tas uzrakstīts aptuveni 4. gs. p. m. ē.

Daudzās daoistu skolās ir attīstītas dažādas meditācijā izmantojamas elpošanas tehnikas, kam vēlāk ir bijusi liela ietekme uz budismu, ķīniešu un japāņu cīņas mākslām, kā arī uz tradicionālo Ķīnas medicīnu. Nereti iekšējo spēku attīstošās daoistu cīņas mākslas, tādas kā, piemēram, taiczi-cjuaņ, tiek sauktas par meditāciju kustībā. Taiczi-cjuaņ nosaukums faktiski radies no labi zināmā daoisma un neokonfūcisma meditāciju koncentrēšanās objekta taiczi-tu (Rietumos pazīstama kā iņ un jaņ simbola) nosaukuma. Pazīstamā daoistu frāze "kustība miera stāvoklī" norāda uz enerģētisko kustību sēdošajā meditētājā, savukārt "miera stāvoklis kustībā" — uz prāta mieru taiczi kustību formās.

7.    Ir tūkstošiem gadu senas liecības par meditācijas praksi jūda- ismā. Vecajā Derībā ar nozīmi "meditēt" tiek lietoti divi vārdi: haga un siha, kas latviešu tulkojumā gan parādās kā "domāt" vai "apdomāt", kā tas ir, piemēram, Jozuas grāmatas 1. nodaļā: "Lai tava mute nepamet šo bauslības grāmatu, bet apdomā dienām un naktīm."

Ari jūdu mistiskajai mācībai Kabalai, ko tās lietpratēji gadu tūkstošiem mutiskā veidā ir nodevuši saviem mācekļiem (ebreju valodā ar jēdzienu kabala tika saprasta piegādāšana jeb tālāknodošana), ir raksturīga apcere par Radītāju, Viņa lomām un mērķiem, kā ari par cilvēka dabu un viņa eksistences jēgu. Kabalas studiju mērķis ir dziļāk izprast dzīves un pasaules likumsakarības, kas ļautu cilvēkam pareizi orientēties parādību norisēs. Kabaliskās pieredzes mērķis ir nojaukt robežu starp subjektu un objektu, izlauzties cauri mūrim, kas ii "cietāks par dimantu", un izjust vienotību ar Visumu. Mistiskais mūsdienu Kabalā vairāk saistās ar lūgšanām un meditāciju. Viena no mūsdienās labāk zināmajām meditatīvajām praksēm, ko sauc par hisbodedus, skaidrota hasīdisma metožu aprakstos.

8.   Meditāciju kā nozīmīgu garīgās dzīves instrumentu vienmēr ir izcēlusi kristietības mistiskā teoloģija, kas pēta vārdos neaprakstāmās parādības, respektīvi, to, ko var piedzīvot, pieredzēt, bet nevar izskaidrot racionāli. Viduslaiku un jauno laiku kristietībā mistiskā pieredze un līdz ar to ari meditatīvā prakse tika nobīdīta malā, bet galvenais akcents tika likts uz lūgšanām un sholastiskiem spriedumiem. Meditācija tika leģitimēta tikai kā lūgšanu izpausme. Katoliskās baznīcas katehismā vēl mūsdienās ir norādīts, ka "apcere ir viena no trim lielajām lūgšanas izpausmēm".

Tomēr ilglaicīgās, nepārtrauktās kristiešu lūgšanas, kas atgādina džapas meditāciju jogā, kā arī agrīnajos viduslaikos klosteros praktizētā lectio devina (lēna un rūpīga Bībeles lasīšana, atkal un atkal atgriežoties pie izlasītā vārda) faktiski noveda to praktizētājus meditatīvā stāvoklī, un tiem nereti radās spontāna apskaidrība. Austrumu virzieniem līdzīgāki meditatīvie vingrinājumi tikuši praktizēti slēgtajos garīgajos ordeņos, piemēram, dominikāņu un templiešu ordeņos. Arī daudzas šo ordeņu atziņas, piemēram, templiešu "Meklē dārgumus savā sirdī", saskan ar Austrumu reliģiskajām mācībām. Pastāv arī zināma sakritība starp jogas meditācijas prakses un ortodoksālās kristietības logosmeditācijas elementiem.

Uz meditācijas pamatiem kristietībā norāda Sv. Benedikta skolotāja Jāņa Kasiāna (4. gs.) un Sinaja kalna klostera mūka Jāņa Pakāpnieka (6. gs.) raksti. Savukārt 16. gs. baznīcas reformators Mārtiņš Luters ir izteicies, ka cilvēku par kristieti dara trīs lietas: lūgšana, kārdinājumi un meditācija. Par nozīmīgāko vietu Jaunajā Derībā, kas apraksta meditācijas praksi un tās nosacījumus, tiek uzskatīta Jēzus Kalna runa Mateja evaņģēlija 5.-7. nodaļā, kurā tas, aicinot sargāties no ārišķīgā, nelietot daudz vārdu un dzīvot pašreizējā mirklī, pievērš cilvēkus viņu iekšējai esībai.

Inter alia

Vēsturē zināmi arī vairāki kristiešu domātāji, kas gājuši ārpus vēlākās kristietības mācības šaurajiem rāmjiem un norādijuši uz nepieciešamību apklusināt savu domu troksni un iepazīt sevi, lai iepazītu Dievu. Piemēram, 13.-14. gs. vācu kristīgais filosofs un teologs Meistars Ekharts popularizēja meditatīvu atziņu, ka, atsakoties no sava "Es" un savienojoties ar Dievišķo "neko", cilvēka dvēsele kļūst Dievam par līdzekli radīt sevi pašu. Viņš arī uzskatīja, ka nav nekā cita, kas tik ļoti patiktu Dievam, kā klusums.

9. Meditatīvajām tehnikām ir īpaša loma sūfismā — senā garīgā kustībā, kas veidojās tiešā Jogas un Upanišādu ideju pārmantojamībā un ilgi darbojās islāma ietvaros, un nozīmīgi ietekmēja Tuvo Austrumu literatūru, mākslu un garīgo evolūciju. Sūfisms neierobežoja savus sekotājus ne ar kādām reliģiskām dogmām — sūfiji (burtiski tulkojot, "[askētiska, nekrāsota] vilnas [apģērba] valkātāji") uzskatīja, ka reliģiskā dzīve ir personisks un emocionāls pārdzīvojums. Sūfijiem bija svarīgi atrast Dievu sevī un attīstīt mīlestību pret to, pārvēršot visu personīgo un sociālo par Allāha instrumentu, nevis krist svētajā karā. Lai gan Korāns noraida mūku dzīvi, sūfistus nenoliedzami ir ietekmējusi kristīgā mūku tradīcija. Dažkārt sūfismu mēdz salīdzināt ar dzenbudismu.

Sūfija ceļš uz apgaismību tiek sasniegts ar intuitīvo domāšanu, askētismu un meditāciju, kas dod pilnīgas un patiesas zināšanas. Sūfiji meditāciju apzīmē ar vārdu muraqaba. Burtiski no arābu valodas — 'uzmanīt', 'rūpēties'. Proti, meditēt sūfijam nozīmē uzmanīt savu dvēseli, rūpēties par savu garīgo sirdi.

Meditācija kā Dieva pielūgsmes forma ir sastopama ari citos pastā vīgos reliģiskos virzienos, piemēram, 16. gs. hinduisma un islāma vidē dzimušajā sikhismā.

Atziņas par meditāciju un tās nozīmi ir atrodamas arī filosofu (kas nav noteiktu reliģisku virzienu sekotāji) darbos, piemēram, antīkajā platoniešu un neoplatoniešu "filosofiskajā ekstāzē". Par ekstāzi (gr. ekst- asis 'iziešana ārpus sevis') šeit tiek saukti cilcēciskā un dievišķā vienības mirkļi, kas uz brīdi paceļ cilvēku augstāk par viņu pašu. Zīmīgi, ka Platona sekotājiem meditācija bija absolūti nepieciešams teorētiskās, resp., matemātiskās, domāšanas nosacījums.'

Savukārt Jaunlaiku filosofs Renē Dekarts, kas Eiropā sāka padziļinātu prāta darbības izpēti, savu filosofisko traktātu par ticības lietām nosauca "Meditācijas par pirmo filosofiju", norādot uz to, ka izzināšana tikai ar sajūtām allaž ir ierobežota.

Kaut arī ieskatam minējām meditācijas tradīcijas, kas vēsturiski saistītas ar dažādām reliģiskām kustībām, nevienai reliģijai nepieder monopols uz meditācijas praksi. Un, lai to praktizētu, nav nepieciešams

piederēt kādai reliģiskai kopienai. Daudziem cilvēkiem neatkarīgi no viņu reliģiskās piederības meditācija ir palīdzējusi paaugstināt apziņas līmeni un uzlabot veselību.

MEDITĀCIJAS, LŪGŠANU UN MANTRU TERAPEITISKĀ BŪTĪBA

Pašas skaistākās un pašas dziļākās emoci- | jas, kādas vien mēs spējam izjust, nāk caur mistiskām jūtām un pārdzīvojumiem. Tieši tās ir patiesās zinātnes sākums.

Alberts Einšteins

Katram ir skaidrs: lai dzīvotu laimīgi, ir jābūt veselam. Un, lai ķermeni uzturētu veselu, ir nepieciešams pareizi izvēlēts uzturs, svaigs gaiss, fiziski vingrinājumi un atpūta. Tomēr ne mazāk svarīgi ir uzturēt veselu savu iekšējo būtību. Izpaliekot rūpēm par garīgo veselību, rodas tādas problēmas kā iekšējs nemiers, grūtsirdība, godkārība, skopums, dusmas u. c„ kas neļauj justies laimīgam. Atbrīvoties no šīm "slimībām" ! palīdz garīgās pilnveidošanās metodes, kas attīsta redzējumu, prāta skaidrību un iekšējos spēkus.

Pazaudējot vienotības izjūtu ar visu esošo, cilvēki arvien sastopas ar ciešanām. Viņi gan mēģina mainīt pasauli ar radikālām sociālām un politiskām metodēm, taču ļaunums parādās arvien jaunās formās. Cii- ļ vēku iekšējā pasaule nemainās. Neticība, skaudība, egoisms, lepnums un neiecietība vairāku tūkstošu gadu laikā ir tikai nedaudz modificē- jušies, bet nav izzuduši. Līdz ar to cīņa visbiežāk notiek ar problēmu sekām, aizmirstot par cēloņiem.

Lūgšanu, mantru un meditācijas prakse pamatā orientēta uz cii- i

vēka iekšējo, garīgo pārveidošanu. Tā palīdz pārvarēt mieru postošās vēlmes, atklāt savus radošos spēkus un intuitīvo gudrību, izjust vienotību ar dabu un Visumu. Meditācija savā bezvārdu iedarbībā cilvēku paceļ pāri visiem filosofiskajiem strīdiem, pāri dažādu mācību un reliģiju dogmatismam, neiecietībai un fanātismam.

Diemžēl cilvēki daudz runā par Dievu, nevis ar Dievu. Savā ikdienas saskarsmē ar citiem cilvēkiem parasti izšķiram, vai tiekamies ar kādu, lai vienkārši parunātu par kaut ko, vai arī lai nodibinātu ar viņu tuvākas attiecības. Otrais variants dabiskā kārtā tiek vērtēts kā svarīgāks, nozīmīgāks mūsu dzīvē. Tas pats ir spēkā arī saskarsmē ar Dievu. Dominikāņu mūks Akvīnas Toms ir teicis: "Lūgšanā mēs atvērtu sirdi stāvam Dieva priekšā." Iekšējā lūgšana nav dīvaina formalitāte vai abstrakcija, tā ir psiholoģiski konkrēts iekšējs notikums, tā ir dvēseles darbība.

Patiesas sirdslūgšanas spēks atver cilvēka dvēseli, attīra viņa bio lauku, uzlabo veselību. Dvēsele tiek apgarota, to apņem svētlaimes vil nis, un visas strāvas caurvij laimes un brīvības izjūta. Jau pašas vibrācijas, ko satur tādi svēti vārdi kā Jēzus, Krišna vai citu augsto garīgo skolotāju vārdi, iedarbojas uz mums ļoti pozitīvi.

Cilvēki daudz laika velta, rūpējoties par savu ādu. Pēdējos gadu desmitos lielāka uzmanība tiek veltīta arī Zemes atmosfērai, apzinoties, ka tā aizsargā mūsu planētu no kaitīgiem starojumiem un līdz ar to ietekmē mūsu veselību. Tajā pašā laikā rūpes par savu auru visbiežāk izpaliek. Taču aura ir mūsu dvēseles āda, mūsu organisma atmosfēra, kuru veido ne tikai fiziskā ķermeņa, bet ari mūsu prāta, jūtu un likteņa emanācijas. Tā piesedz, aizsargā, vada psihiskās un kosmiskās plūsmas. Pēc auras, tāpat kā pēc ādas, var spriest par cilvēka veselību. Ari aura ir uzlabojama, un labākais "kosmētiskais" līdzeklis šajā gadījumā ir mantras un lūgšanas. Tās ir kā tīrs ūdens cilvēka aurai, un to iedarbība ir pamanāma arī ārēji. Bez tam auru uztveršana nav tikai gaišreģu privilēģija. Tas, ka cilvēkiem ir grūtības atšifrēt uztverto un pietrūkst vārdu, lai to aprakstītu, vēl nenozīmē, ka viņi auras neuztver vispār. To, ko ir uztvēruši, ļaudis mēdz aprakstīt, piemēram, šādi: "ļoti gaišs cilvēks", kurš "pilnīgi staro", vai "kaut kas ir apēnojis viņa seju" u. tml. Datoru un fotografēšanas tehnikas attīstība, izmantojot krievu zinātnieka Semjo- na Kirliana atklājumus, mūsdienās dod iespēju vizualizēt cilvēka auru, iegūstot par to diezgan precīzu informāciju, tai skaitā par cilvēka veselības stāvokli un to, kā aura mainās, atkārtojot mantru.

Tā kā cilvēka aura jeb biolauks nav izolēts no citām dzīvām būtnēm, ļaudis, kas praktizē lūgšanas vai meditāciju, ne tikai paši pilnveidojas, bet arī pilnveido apkārtējos.

Daudzas psihiskās parādības, kas iziet ārpus pieņemto normu robežām un tiek sauktas, piemēram, par ekstāzi, ģenialitāti, gaišredzību, telepātiju vai spēcīgu iedvesmu, ir virsapziņas darbības sekas un faktiski nav nedz anormālas, nedz pārdabiskas. Indiešu filosofs Sarvepalli Rādhakrišnans šajā sakarā akcentē koncentrēšanās un apceres nozīmi kā patiesības sasniegšanas līdzekli.

Mantra spēcina uzmanības koncentrēšanu. Ikviens no mums ir ievērojis: kad esam sakoncentrējušies uz kādu objektu vai ideju, citi objekti it kā pazūd no mūsu uzmanības loka. Ja vēlamies nokoncentrē- ties uz kādu objektu vai darbību, mums jāfokusē savas uzmanības stars tikai uz to. Bet, tā kā mūsu koncentrēšanās spēks nav liels, uzmanības stars šaudās no viena objekta pie otra. Dažādi objekti pievelk uzmanību līdzīgi kā magnēts pievelk dzelzi. Praktiski starp mūsu jūtām un šo jūtu objektiem izveidojas domu plūsma. Kad prātu šādā veidā pievelk daudzi objekti, tas zaudē savu potenciālu. Mantras atkārtošana aiztur domu plūsmu, kas virzīta uz jūtu objektiem. Tas stiprina prāta koncentrēšanos uz savas patības izzināšanu. Tādā veidā mantra dod papildu koncentrēšanās spēku, ja tā pietrūkst meditācijas praksē. Mantras atkārtošana nomierina prātu un spēcina saprātu.

Kad mantras atkārtošanas laikā prāts koncentrējas uz mantras vibrācijām, tas iegūst mantras īpašības. Ja darbība atkārtojas ļoti bieži, iespaidi palielinās un prātā izveidojas atbilstoši ieradumi. Ezoteriskās psiholoģijas likumsakarība — par ko cilvēks domā, par to tas arī kļūst. Kas ar mantras starpniecību regulāri koncentrējas uz cildeno un gaišo, tas kļūst cildens un izstaro gaismu.

Mantru attīrošo spēku var izskaidrot ar skaņas kā vibrācijas iedarbību. Katrai mūsu ķermeņa šūnai ir sava personīgā vibrācijas frekvence. Kā jau minējām nodaļā par muzikālās terapijas pamatprincipiem, katrai mūsu šūniņai ir sava skaņa. Proti, mūsu ķermenis ir vibrējoša sistēma, kā viss šajā Visumā. Ķermenis tiecas pēc harmonijas, un visas tā daļas, visas šūnas tiecas kustēties unisonā kā zivju un putnu baros — visi kus- tās, bet sadursmes nenotiek. Ja dabas ritmi un harmonija organismā tiek traucēti, uzrodas slimība. Taču, kad skan seno mantru vibrācijas, rituālās frāzes, šūnas uz tām atsaucas un harmoniju ir iespējams atjaunot.

Ar mantrām var mainīt to vārdu semantisko lauku, kas agrāk ir radījuši sliktas asociācijas vai nepatīkamus pārdzīvojumus. Piemēram, daudziem cilvēkiem tādi vārdi kā "atskaite" un "kontroldarbs" izraisa negatīvas asociācijas. Viens no vienkāršākajiem veidiem, kā mainīt šo vārdu negatīvo programmu, ir divpadsmit reizes atkārtot izvēlēto mantru, pēc tam vārdu, kas "ieslēdz" negatīvo garastāvokli, pēc tam atkal divpadsmit reizes mantru, tad atkal vārdu — un tā divpadsmit reizes. Atkarībā no izvēlētā vārda spēka, tā negatīvā programma mainās dažu dienu vai dažu nedēļu laika.

Ir mantras, kuras, regulāri atkārtojot, var mazināt diskomfortu attiecībās ar citiem cilvēkiem, ir tādas, kas ļauj izjust vairāk līdzjūtības attiecībā pret apkārtējiem. Dažas mantras ienes apziņā rotaļlgumu un prieku, citas — varenību un majestātiskumu, vēl citas — apcerīgumu, meditatīvu noskaņojumu.

Jebkura mantra atjauno, nomierina un attīra prātu. Viss, ko mēs klausāmies, atstāj savu daļu prātā. Tīro Dieva vārdu izrunāšana uzvar dažādās domas un iespaidus un paver mums durvis uz augstāko apziņu, dod iespēju daudz skaidrāk uztvert sevi un pasauli.

Viens no garīgās prakses pamatuzdevumiem ir sevis iepazīšana. Kāpēc tas ir svarīgi, un kādu terapeitisku efektu tas var dot? Identificējoties ar pasaulīgo, cilvēks ir gandrīz pastāvīgi neapmierināts ar sevi un allaž liecas kļūt par kaut ko citu. Taču šis "Es", kas ir ierobežots ar personīgajiem priekšstatiem par sevi un nepārtraukti cenšas pārvarēt savas nosacītības robežas, ir iluzors. Kad identificējam savu "Es" ar laicīgo, pazūdošo, pārejošo, mums liekas, ka esam radušies un vēlāk pazudīsim. Tas izraisa un uztur bailes no nāves, vecuma un slimībām, kas ir raksturīgi tikai fiziskajam ķermenim, bet ne reālajam "Es". Garīgās prakses metodes palīdz apzināties savu garīgo dabu, savu atšķirību no laicīgā un pārejošā un tādā veidā atbrīvoties no traucējošajām bailēm un nemiera. Bez tam, jo vairāk iepazīstam savu reālo "Es", jo vairāk iepazīstam citus. Dziļāk iepazīstot sevi, iespējams labāk apzināties un saprast visa esošā vienotību. Pateicoties tādam redzējumam, cilvēks dabiski atbrīvojas no neuzticēšanās, naidīguma un skaudības pret citām būtnēm.

Garīgās prakses ietekme neaprobežojas tikai ar psiholoģiskajām pārmaiņām. Meditatīvais stāvoklis ir konstatējams neiroloģiski kā smadzeņu viļņu maiņa. Ir novērojami tādi nepastarpināti fizioloģiskie meditācijas efekti kā asinsspiediena un pienskābes koncentrācijas asinīs pazemināšanās. Cilvēkam palēlinās sirdsdarbība, samazinās muskuļu sasprindzinājums, elpošana kļūst dziļāka. Novērojama arī ādas elektriskās pretestības palielināšanās, kas saistīta ar dziļu relaksāciju. Visi šie efekti ir novērojami arī miegā, tomēr ir viena būtiska atšķirība: meditācijas laikā cilvēks saglabā un pat nostiprina savu apziņu.

Ajūrvēdiskajās slimnīcās, psihotronikas labaratorijās un jogas institūtos veiktie novērojumi liecina, ka regulāra mantru atkārtošana palīdz ārstēt hormonālos traucējumus, čūlas, kā arī dažādas ādas, sirds un acu slimības. Tā likvidē stresa negatīvās sekas, palielina pārliecinātību par saviem spēkiem un dod pozitīvas domāšanas ievirzi.

Mūsu apziņas un ķermeņa stāvokli vienmēr ietekmē elpošanas paterni. Bet, kā novērojis čehu izcelsmes psihologs un psihiatrs

Staņislavs Grofs, jebkura meditācijas sistēma rada pārmaiņas elpošanas paternos.

Ir noskaidrots, ka meditatīva stāvokļa laikā ievērojami samazinās skābekļa patēriņš. Salīdzinājumam: miegā skābekļa patēriņš cilvēkam samazinās aptuveni par 8%, bet meditatīva stāvokļa laikā — aptuveni par 20%. Tas liecina, ka šāds stāvoklis normalizē organisma funkcijas vēl labāk nekā miegs. Turklāt eksperimentāli ir pārbaudīts, ka, lūgsnu vietā atkārtojot citus vārdu savirknējumus, šādu fenomenu novērot neizdodas, tātad tam nav nekāda sakara ar pašiedvesmu.

Tāpat ir novērojamas gan fizioloģiskas, gan psiholoģiskas pārmaiņas, praktizējot meditāciju ilgākā laikā. Fizioloģiski smadzenēs paaugstinās serotonīna līmenis, kam ir būtiska nozīme augstākās nervu sistēmas darbībā, vielmaiņā un asinsspiediena regulēšanā. Psiholoģiski novērojamas tādas pārmaiņas kā lielākas koncentrēšanās spējas, sama zināta padošanās stresam, baiļu mazināšanās, ari no nāves, vienkār šāka, nepastarpinātāka emociju izlādēšana, lielākas empātijas spējas, lielāka iekšējās kontroles izjūta, sevis akceptēšana un spontanitāte.

Inter alia

Polijā mēģināja iemācīt cietumniekiem kontrolēt emocijas ar vipassana meditācijas palīdzību. (Vipassana ir viena no senākajām meditācijas tehnikām, ko saista ar Gautama Būdas mācību un kas paredz koncentrēšanos uz savu elpu, iekšējām sajūtām un introspekciju.) Šie cietumnieki izrādīja lielāku gatavību sadarboties ar valsts darbiniekiem, tiem bija mazāka nosliece uz narkotiku lietošanu un pēc atbrīvošanas tie ievērojami retāk atkal nokļuva cietumā. Kopš 2005. gada to praktizē Vroclavas un vairākos citos Polijas cietumos.

Rietumu medicīnā meditācija tiek ieteikta galvenokārt kā atslābināšanās tehnika — regulāra meditēšana iedarbojas nomierinoši. Taču tas nebūt neizsmeļ visas meditācijas izmantošanas terapeitiskās iespējas.

Kā vienu no meditācijas praktizēšanas pamatieguvumiem budisti jau kopš .seniem laikiem min augstāku apziņas līmeņu sasniegšanu. Šī spēja vairāk apzināties, dziļāk saprast allaž ir tikusi uzskatīta par transcendentālu parādību, proti, kaut ko fiziski neizmērāmu un ārpus objektīviem pierādījumiem esošu. Praktiski apziņas potenciāla maiņām vajadzētu nozīmēt pārmaiņas arī smadzeņu darbībā. Un mūsu gadsimtā veiktie pētījumi to apstiprina.

Inter alia

Viskonsinas universitātes (ASV) neiroloģijas speciālisti Ričarda Deividsona (Richard Davidson) vadībā ir noskaidrojuši, ka pretēji līdzšinējam zinātniskajam uzskatam smadzenes var attīstīties arī pieaugušam cilvēkam, proti, meditējot tās ir iespējams trenēt gluži tāpat kā iespējams pilnveidot, piemēram, mūzikas instrumenta vai golfa spēles iemaņas. Jaunos atklājumus veicināja R. Deividsona un Tibetas garīgā līdera Dalailamas sadarbība, jo zinātnieks varēja eksperimentā iesaistīt astoņus Tibetas mūkus, kas regulāri meditējajau 15-40 gadus. Pētījumā, kurā veica elektroencefalogrāfisko testēšanu un skenēja smadzenes, tibetiešu mūkiem konstatēja ievērojami lielāku ātro un nepierasti spēcīgo gamma viļņu aktivitāti par jebkad agrāk novērotajām veselu cilvēku gamma viļņu aktivitātēm, un šo viļņu kustība caur smadzenēm bija labāk organizētāka un saskaņotāka. Bez tam mūkiem ar ilgāku meditācijas pieredzi gamma viļņu līmenis bija augstāks nekā mūkiem ar mazāku pieredzi, īpaši augsta aktivitāte meditējošajiem mūkiem tika konstatēta kreisajā pieres smadzeņu daļā, kas atbild par cilvēka laimes izjūtu un pozitīvām domām un emocijām.

2005. gadā Masačūsetas, Hārvardas un Jēlas zinātnieki Sāras Leza- ras (Sara Lazar) vadībā guva pirmos pierādījumus, ka meditācija rada pārmaiņas ne tikai smadzeņu darbībā, bet arī smadzeņu fiziskajā struktūrā. Ar magnētiskās rezonanses attēlveidošanas metodi pētnieki noskaidroja, ka līdz ar pieredzi meditācijā tās praktizētājiem palielinās sabiezinājums lielo smadzeņu garozas daļā, kas iespaido cilvēka labsajūtu, kā ari izziņas un emocionālos procesus.

Ikdienā mēs izmantojam tikai salīdzinoši nelielu daļu no sava prāta potenciāla. Šajā kontekstā meditāciju, tāpat kā mūziku, var raksturot kā nepārtrauktu procesu, kurā it kā notiek iepazīšanās ar savas esības dziļākajiem slāņiem un savu neizmantoto prāta spēju atmodināšana. Gluži kā bezķermeniskss zāles, meditācija likvidē psiholoģiskos, sociālos un kultūras nosacījumus, kurus cilvēks apzināti vai neapzināti ir radījis savas dzīves un visa evolūcijas perioda laikā. Zūdot šiem nosacījumiem, cilvēks atklāj sevī jaunas radošas spējas. Jebkurā mijiedarbībā ar apkārtējo pasauli, ko pavada jauniegūtā radošā attieksme, tas sāk saskatīt skaistumu un pilnību. Pēc būtības meditācija īsteno intuitīvo atklāsmi, kas cilvēkā no jauna atklāj kādreiz zaudēto spēju, raksturīgu lieliem dzejniekiem, māksliniekiem un zinātniekiem, kā arī maziem bērniem — jebkurā ziediņā vai zvirbuļa lēkāšanā saskatīt esības dziļo noslēpumu un pārvērst ikdienas dzīvi par svētsvinīgu procesu un mistēriju.

Parasti, pildot ierastos ikdienas pienākumus, i ilvēku spēja koncen trēties veicamajai darbībai un uzmanība ir visai zema. Paralēli veica majam darbam galvā šaudās domas par visdažadākajām problēmām. Cilvēki domā par to, kas ir noticis pagātnē, un sapņo par to, kas varētu notikt nākotnē. Tā tiek patērēts milzīgs daudzums mentālās enerģijas, tāpēc samazinās fiziskās un prāta darbības efektivitāte. Lai gūtu panākumus, praktiski jebkurā darbībā ir nepieciešama koncentrēšanās. Cilvēkiem, kas guvuši panākumus kādā no darbības jomām, piemīt augsti attīstītas uzmanības koncentrēšanas spējas. Savukārt cilvēkam ar neattīstītu koncentrēšanās spēju ir grūti saglabāt prāta darbības un emocionālo stabilitāti — šāds cilvēks ātri nogurst, izjūt sarežģījumus mācībās un darbā.

Meditācijas radītās pārmaiņas smadzeņu darbībā ir konstatējamas arī kā koncentrēšanās un kognitīvo spējli uzlabošanās. Kad saskaramies ar augstām prasībām darbā vai mācībās, regulāri atvēlot meditācijai pat tikai 30 minūtes dienā, var panākt ļoti labus koncentrēšanās un uzmanības noturēšanas rezultātus. Kaut arī meditācija pati par sevi var nesniegt tūlītēju atpūtas un relaksācijas izjūtu, mūsu sasniegumi, pateicoties koncentrēšanās un kognitīvo spēju pieaugumam, paradoksālā kārtā ļauj mums justies daudz atbrīvotākiem.

Ar psihiskās koncentrēšanās palīdzību meditācijas laikā tiek aktivizēt.i enerģija, kas sekmē bioenerģētisko procesu stimulāciju un optimizāciju cilvēka organismā, kā arī uzlabo kopējo fizisko stāvokli, kas savukārt atstāj pozitīvu iespaidu arī uz cilvēka emocionālo stāvokli.

Inter alia

Pensilvānijas universitātes neiroloģijas un psiholoģijas speciālisti 2007. gadā pirmie veica pētījumu, lai noskaidrotu, kā meditācija ietekmē trīs uzmanības apakškomponentes: spēju noteikt prioritātes, izvirzot uzdevumus un mērķus, spēju tikai ar savu gribas piepūli koncentrēties uz specifisku informāciju un spēju palikt modram attiecībā pret apkārtējo vidi. Šīs spējas tika pārbaudītas, pētījuma dalībniekiem veicot atbilstošus uzdevumus ar datoru, kas mērīja atbilžu ātrumu un precizitāti. Pētījuma dalībnieki ar pieredzi meditācijā uzrādīja labākus rezultātus uzdevumu izpildē, tomēr arī dalībnieki bez iepriekšējas meditācijas pieredzes nozīmīgi uzlaboja savus rezultātus pēc tam, kad divus mēnešus bija praktizējuši meditācijas vingrinājumus, kas paredz koncentrēšanos uz savām domām dotajā brīdī 30 minūtes dienā. īpaši bija uzlabojušās viņu spējas ātri un precīzi pārvietot un sakoncentrēt savu uzmanību, proti, orientēšanās spējas.

Meditācijas vingrinājumi, kas paredz koncentrēšanos uz savām domām dotajā brīdī, palīdz ne tikai iemācīties pilnvērtīgāk izdzīvot pašreizējo momentu, izvairoties no domāšanas par pagātnē notikušo vai uztraukšanos par nākotni, bet, kā izrādās, palīdz arī aizsargāt imūnsistēmu, pagarinot cilvēka mūžu — arī pavisam ekstrēmu slimību gadījumā. CD4 T šūnas ir mūsu ķermeņa imūnsistēmas "smadzenes", kas koordinē tās aktivitāti slimības uzbrukuma gadījumā. Šīs šūnas nopietni apdraud HIV — postošs vīruss, kas izraisa AIDS un kas ir inficējis jau aptuveni 40 miljonus pasaules iedzīvotāju. Vīruss lēnām iznīcina CD4 T šūnas, vājinot imūnsistēmu. Bez tam HIV/AIDS pacientu imūnsistēmu apdraud vēl viens ienaidnieks — stress, kas paātrina CD4 T šūnu atmiršanu. Taču psihoneiroimunoloģijas speciālisti ir atklājuši, ka meditācija aptur CD4 T šūnu atmiršanu cilvēkiem ar HIV, kas cieš no stresa, tā ievērojami palēninot slimības progresēšanu.

Inter alia

2008.      gadā Kalifornijas universitātes psihoneiroimunologs Deivids Kresvels (Dāvid Cresvvell) ar kolēģiem veica pētījumu, kurā piedalījās ar HIV inficēti dažādu etnisku grupu pārstāvji no Losand/elosas. Pētījuma eksperimentālajā grupā divus mēnešus tika realizēta meditatīvās prakses programma. Pēc diviem mēnešiem, veicot analīzes, izrādījās, ka programmas dalībniekiem CD4 T šūnu skaits nav samazinājies, kā tas ir raksim i>*i IIIV progresijas apstākļos. Pētnieki novēroja ari sakarību starp meditai ijas nodarbību apmeklē jumu skaitu un CD4 T šūnu skaitu pētījuma beigas jo Int /ak dalībnieki bija apmeklējuši meditācijas nodarbības, jo lielāks bija -..ij'J.il>.i|ir..>•. ( I ) l I miihi skaits.

Relaksējošās iedarbības dēļ meditai i|.i 11 eleklivs līdzeklis cīņā ar bezmiegu. Bezmiega ārstēšanas speciālisti ii ie\rrojuši, ka dziļas relaksācijas praktizēšana nomodā palīdz uzlabot miega kvalitāti nakti.

Inter alia

2009.   gadā Evanstonas Ziemeļrietumu memoriālās slimnīcas speciālistu pētījuma rezultāti parādīja, ka gan subjektīvā miega kvalitāte, gan ari tādi parametri kā miega latentums, kopējais miega ilgums, miega nepārtrauktība un miega efektivitāte uzlabojās pacientiem, kas divus mēnešus praktizēja meditāciju. Pētījumā piedalījās hroniska bezmiega pacienti (eksperimentālā grupa) vecumā no 25 līdz 45 gadiem.

Bezmiega cēlonis bieži vien ir ilgstošs stress. Bet stress ir individuāls. Tas, kas nomāc vienu cilvēku, citam var būt patīkami. Meditācija un mantru atkārtošana var apturēt negatīvā stresa postošo iedarbību.

Bez tam tas ne tikai var ārstēt ilgstoša sasprindzinājuma dēļ radušos bezmiegu, bet arī var palīdzēt tiem, kas guļ pārāk daudz un tik un tā nevar izgulēties. Regulāra meditācija un mantru atkārtošana saīsina laiku, kas cilvēkam nepieciešams miegam, jo dod organismam lielu enerģijas lādiņu. (Mantra pēc būtības ir enerģija, kas sakoncentrēta noteiktas skaņas vibrācijā.)

Pēdējos gados pasaulē arvien biežāk medicīnas iestādēs meditāciju piedāvā kā alternatīvu līdzeklis hipertonijas (paaugstināta asinsspiediena) mazināšanai. Pētījumi vairākās neatkarīgās universitātēs un medicīnas institūcijās parāda, ka ar meditācijas tehnikām var panākt statistiski nozīmīgu asinsspiediena samazināšanos, kas nav iespējams ar citām relaksācijas un stresa menedžmenta metodēm. Līdz ar asinsspiediena maiņu ir novērota arī sirds un asinsvadu sistēmas riska faktoru, kā arī sirds slimību rādītāju samazināšanās. Kā apgalvo viens 110 pētījumu vadītājiem, Kentuki universitātes medicīnas profesors Džeims Andersons (James Anderson), asinsspiediena normalizēšana ar meditācijas tehnikām ir vismaz tikpat nozīmīga kā diētas ievērošana vai ārstu ieteikto vingrinājumu pildīšana, turklāt meditētājiem nav jāmaina dzīvesveids un vieglas hipertonijas gadījumā tie var pilnībā atteikties no asinsspiedienu normalizējošajām zālēm, kam ir nelabvēlīgi blakusefekti.

Ar meditāciju panāktā asinsspiediena maiņa ilgākā laikā samazina ari sirdslēkmju un infarkta risku. Jāatzīmē, ka sirds un asinsvadu slimības ir viens no biežākajiem nāves cēloņiem pasaulē.

Lai pētītu meditācijas iedarbību uz cilvēka organismu, pagājušā gadsimta pēdējā desmitgadē amerikāņu kardiologs Herberts Bensons (Herbert Benson) Hārvarda universitātē pat izveidoja atsevišķu institūtu — Mind/Body Medical īnstitute (Prāta/Ķermeņa medicīnas institūts). Gan H. Bensona, gan citu institūta zinātnieku pētījumu rezultāti norāda uz cilvēka smadzeņu un sirdsdarbības, vielmaiņas, elpošanas un asinsspiediena maiņu meditācijas ietekmē.

Sākumā, kamēr cilvēks pārbauda mantras vārdu spēku, lai pārliecinātos, vai viņa dzīvē patiešām sāk notikt kaut kādas pozitīvas izmaiņas, to var apmierināt tīri mehāniska mantras atkārtošana un labumi, ko tā sniedz. Arī mehāniska mantras atkārtošana, kas veikta regulāri (vismaz 15 minūtes divas reizes katru dienu), var dot pamanāmu efektu. Tomēr ar laiku, kad mantra un meditācija kļūst par daļu no cilvēka dzīves, tās var atmodināt spēcīgu tieksmi pēc garīgas pilnveidošanās un pašizziņas. Mantru atkārtošana un meditācija cilvēkam kļūst it kā par ikdienā nepieciešamo barību — garīgu barību izsalkušai dvēselei. Sākumā tās var dot praktizētājam veselību, izturību, apmierinātību, harmoniju, iekšēju mieru un drosmi. Tomēr par nozīmīgāko devumu ir uzskatāma mīlestības atmodināšana cilvēka sirdī, proti, tāda apziņas stāvokļa sasniegšana, kurā cilvēks izjūt mīlestību pret visu esošo un pret visa esošā avotu. Un šāds garīgās attīstības mērķis nav vienas mācības, vienas reliģijas vai vienas tradīcijas monopols. Lielie cilvēces Skolotāji, meditējot un skaitot mantras, sasniedza šādu augstāku apziņas stāvokli, tādējādi viss Visums kļuva viņiem par svētnamu, bet dzīve par reliģiju. Citi cilvēki, nonākot saskarē ar augstāku apziņas stāvokli sasniegušo, saņem radošu palīdzību, enerģiju un ierosmi garīgai sevis pilnveidošanai. Tomēr uz materiālo realitāti orientētajiem cilvēkiem saistošākas arvien šķiet budistu mūku spējas ar meditāciju palielināt ķermeņa temperatūru, lai uz saviem pleciem dzestrā telpā izžāvētu slapjus palagus, un līdzīgi eksperimenti.

LŪGŠANU UN MEDITĀCIJAS PRAKSE UN PIEMĒRI

Rīkojies tā, lai nevis tu ieraudzītu Dievu, bet lai Dievs ieraudzītu tevi.

liengāļu sakāmvārds

Nav nozīmes akli ticēt lūgšanu un meditācijas ietekmei. Tāpat nav nozīmes arī skeptiski noraidīt to, kas nav pieredzēts. Par šādas prakses vērtību var pārliecināties, tikai nopietni izmēģinot to.

Attiecībā uz lūgšanām, mantras atkārtošanu un meditāciju nav nekādu ierobežojumu — atsaucoties savai iedvesmai, to var darīt jebkad un jebkur. Piemēram, darot vienveidīgu fizisku darbu vai vienkārši ejot pa ielu, mantras atkārtošana prātā parasti nesagādā īpašas grūtības. Turklāt viegli pārliecināties, ka cilvēks tā nenoslēdzas no apkārtējās pasaules, bet tikai aizsargā sevi no tajā radītās kņadas, palielinot savu iekšējo spēku. Lūgšana palīdz koncentrēties, tāpēc nevajag baidīties, ka paralēli veicamo darbu izpildīsim sliktāk. Tomēr ir dažas rekomendācijas.

Garīgajā praksē mērķa sasniegšanai diezgan nozīmīga var būt vietas izvēle. Gan lūgsnas, gan mantras atkārtošanu un meditāciju var labvēlīgi ietekmēt tam speciāli atvēlēta vieta. Būtiski ir, lai telpa būtu tīra un labi izvēdināta. Telpā, kuru uztur tīru, kurā neskatās televīziju, nepļāpā pa tukšo un regulāri meditē vai lūdzas, dažu mēnešu laikā rodasīpaša atmosfēra, kas izstaro mieru, labvēlīgi ietekmē prātu un palīdz koncentrēties.

Par vislabvēlīgāko laiku lūgšanām, mantras atkārtošanai un meditācijai uzskata agru rītu — aptuveni pusotru stundu pirms saullēkta. Laiks, pirms aust gaisma, ir piesātināts ar tīrību un mieru, un prāts šajā laikā ir brīvs no pasaulīgām dziņām un salīdzinoši mierīgs.

Tomēr reti kuram ir iespēja regulāri izmantot šīs stundas. Bet regularitāte ātrāka efekta sasniegšanai ir būtiska. Var atvēlēt šīm nodarbēm regulāru laiku, piemēram, no rīta uzreiz pēc pamošanās, pirms brokastīm vai pirms pusdienām. Uzreiz pēc ēšanas ir grūtāk meditēt, jo daudz enerģijas tiek patērēts ēdiena sagremošanai. Meditējot pirms miega, tiek piesaukts miers un svētlaime, bet, šajā laikā tūkstoš reizes atkārtojot mantru, tiks piesaistīta enerģija un spēks un var būt grūtības iemigt. Tāpēc, ja no rīta vai dienas laikā ir aizmirsies vai nav bijusi vēlēšanās izpildīt džapu, būtu nepareizi to kompensēt tieši pirms gulētiešanas.

Palīdzēt var arī duša vai apliešanās ar vēsu ūdeni. Pirmkārt, tas palīdz no rīta pamosties, uzmundrināt sevi, otrkārt, rodas tīrības un svaiguma sajūta, kas lūgšanu un meditācijas praksē ir būtiski.

Lūgšanas, mantras atkārtošana un meditācija ir barība mūsu dvēselei. Tāpēc labāk, piemēram, mantru skaitīt 15 minūtes, dziļi koncentrējoties, nekā 30 minūtes, bet — ar izkliedētu pratu. Kaut gan mantras iedarbība ir objektīva un sniedz labumu arī tad, j.i to atk.u to mehāniski, bez koncentrēšanās uz to. Līdzīgi mēs varam esi pusdienas un domās atrasties kaut kur citur, piemēram, paralēli skatīties televīziju vai lasīt avīzi — tik un tā mēs būsim paēduši. Tomēr, ja pusdienām būsim pievērsušies pilnībā, t. i., ēdīsim apzināti, tad, lai paēstu, mums būs nepieciešams mazāks daudzums ēdamā.

Jogā meditācijas nolūkiem ir speciālas pozas — asanas, kas pašas par sevi ir paredzētas labai fiziskai un garīgai veselībai. Tomēr tās nav obligātas, lai meditācija būtu efektīva. Svarīgākais ir, lai poza būtu ērta (neradītu sasprindzinājumu) un lai mugurkauls būtu iztaisnots. Kāpēc nedrīkst sēdēt saliecies? Pirmkārt, neviens nav spējīgs ilgstoši nosēdēt saliektā pozā un tas ir bīstami veselībai. Otrkārt, ar sakumpušu muguru ir grūti uzturēt tīras un cēlas domas. Un, treškārt, tādā pozā tiek traucēta iekšējo enerģētisko plūsmu funkcionēšana.

Sēdēšanas virziens nav tik būtisks, bet vairāku tūkstošu gadu prakse liecina, ka iespēju robežās labāk sēdēt ar seju pret austrumiem. Austrumos lec saule, kas simbolizē atmošanos un dzīvību. Austrumi simbolizē garīgu pilnveidošanos un atbrīvošanos.

Lūgsuu vai mantru var atkārtot balsī, čukstus vai prātā. Sākumā ir vieglāk koncentrēties, atkārtošanu veicot balsī un darot to izelpā — tas palidz disciplinēt domas, kā arī atcerēties un vizualizēt lūgsnas vai mantras simbolus. Ar atkārtošanu balsī var arī neitralizēt iespējamās traucējošas blakusskaņas. Ar skaļo atkārtošanu, protams, nevajadzētu traucēt savus tuviniekus un kaimiņus. Kad iegūta pietiekama lūgsnas atkārtošanas pieredze balsī, to var veiksmīgi turpināt praktizēt čukstus. Atkārtošana domās ir visgrūtākā — tā iespējama, ja pārējās domas ir norimušas. Piemēram, atkārtojot mantru balsī, prāts var būt arī aizņemts ar citām domām. Bet mantras atkārtošana tikai domās tādu iespēju nedod. Taču lūgsnas vai mantras atkārtošana domās labi sagatavo prātu meditācijai.

Parasti mēs par kaut ko iedomājamies un uzreiz gribam to realizēt. Taču, ja cilvēks grib gūt panākumus meditācijā, jāiemācās kontrolēt savu prātu. Kā rakstīts "Bhagavadgītā": "Tam, kurš ir apvaldījis savu prātu, prāts kļūst par labāko draugu, bet tam, kurš to nav spējis izdarīt, prāts ir lielākais ienaidnieks."

Kad mēs kontrolējam savu prātu, koncentrējoties uz mantras skaņām, prāts nomierinās. Līdzīgi kā maiga mūzika spēj nomierināt dusmās aizsvilušos, tā arī mantra var nomierināt uzbudināto prātu.

Lai noskaņotos uz meditāciju, mantras vai lūgsnas atkārtošana pirms tam nav obligāta, taču, ja pietrūkst iedvesmas, tas noteikti var palīdzēt.

Lūgšanu un džapas laikā vadīt prātu var palīdzēt lūgšanu krelles. Lai darbīgajam prātam nebūtu garlaicīgi un tas nenovērstos uz citām domām, ar kreļļu starpniecību tas tiek iesaistīts skaitīšanā, cik reižu lūgsna vai mantra ir atkārtota, iesaistot procesā arī tausti. Parasti lūgšanu krelles sastāv no vairākām mazām pērlītēm un vienas lielākas. Krelles tur uz vidējā pirksta, savienojot kopā vidējo, zeltnesi un mazo pirkstiņu, un pārcilā ar īkšķi vienā virzienā līdz lielajai pērlītei un pēc tam, nešķērsojot to, atkal pretējā virzienā.

Šajā procesā var labi palīdzēt ari citi atribūti, tādi kā lūdzēja vai meditētāja priekšā novietoti ziedi, svētbilde vai svēto figūras, aizdegta svece.

Kad meditācijas laikā apziņa sāk novērsties uz dažādām domām (kas ir normāli), var vienkārši atkal atgriezties pie meditācijas. To var izdarīt, pavaicājot sev: "Interesanti, kāda būs nākamā doma, kas man ienāks prātā?" Ar šādu paņēmienu var konstatēt pauzi savā domu plūdumā.

Mantru piemēri

Labi, ja cilvēku viņa garīgās izaugsmes ceļā pavada skolotājs, kas var iedot savam audzēknim arī visatbilstošāko mantru vai lūgsnu. Taču, ja garīgā skolotāja nav, cilvēks pats var izvēlēties sev mantru regulārai atkārtošanai. Turpinājumā minēsim dažus mantru piemērus, kas nav pat simtā daļa no visām iespējamajām mantrām. Mantru pamatā var būt termi, kuriem mūsu kultūrā nav nozīmes, tāpēc tie mums var likties svešādi. Savai ar pierasto kultūru saistītajai valodiskajai pieredzei neapšaubāmi ir liela ietekme. Piemēram, vārds abba, kurā Jēzus sauc savu Tēvu, daudziem ir ļoti nozīmīga mantra. Bet citiem šis vārds asociējas vien ar populāru mūzikas grupu, tāpēc šī vārda atkārtošana var likties stipri dīvaina, taču vārda "Tēvs" atkārtošana būtu saprotama un garīgu noskaņojumu radoša. Faktiski jebkuras mantras vietā var atkārtot ari citu pēc nozīmes atbilstošu vārdu, piemēram, zilbes "OM" vietā atkārtot vārdu "Dievs", ja tas dod vairāk iedvesmas, jo tieši atkārtošanas laikā iegūtā iedvesma ir vissvarīgākais. Turpinot iedziļināties savā garīgajā praksē, iespējams, ka sākotnēji neierastā zilbe sāks iedvesmot vairāk nekā ierastais vārds, un tad labāk būs atkārtot "OM". Mantru atkārtošanā pats galvenais ir zināt, kādam universa jeb Augstākās apziņas aspektam mēs ticam.

OM

Vēdiskajas tradīcijās uzskata, ka Visums un visas radības tajā ir radušas no skaņas "OM". Tāpēc zilbe "OM" ir galvenā mantra, visu pārējo man! i u avots, ļa cilvēks, kas praktizē garīgo praksi, sāk dzirdēt šīs kosmiskas skaņas vibrācijas savā garīgajā sirdī, tas norāda uz nenoliedzamu progresu garīgajā izaugsmē. Lai arī kur mēs nokļūtu, skaņa "OM" jau ir priekšā. Mēs šo bezskaņas skaņu varam saklausīt arī tad, kad to neizdziedam, — tikai var būt grūti atšķirt, vai tā izriet no mūsu sirds vai no atmosfēras. "OM" simbolizē Dievu un ir Dieva apzināšanās līdzeklis. Atkārtojot šo mantru un meditējot uz to, cilvēks pārvar neziņas miglu un paplašina savu apziņu. "OM" ir tas pats, kas "ĀMEN" kristiešu dievkalpojumos.

"OM" sevī ietver trīs skaņas: A-U-M (katrai no tām ir daudz nozīmju, piemēram, gars-prāts-matērija, laiks-telpa-cēlonis, dzimšana- attīstība-nāve u. c.). "OM" izdziedāšana sākas ar dziļu un harmonisku vibrāciju nabas apvidū, kas pakāpeniski ceļas uz augšu, kur tā noslēdzas ar nazālo M. Skaļi izdziedot mantru, M vajadzētu skanēt vismaz trīs reizes ilgāk nekā AU.

Izpildot džapu, mantras izdziedāšanu nevajag pārāk izstiept. To var izrunāt kā parastu vārdu, bet apgaroti. Saskaroties ar iekšēju domu, nepiemērotu ideju vai traucējošu emociju uzbrukumu, vēlams atkārtot "OM" vai citu Dieva vārdu pēc iespējas ātrāk — tā, it kā dzītos pakaļ aizejošam autobusam.

MARANATA

Šī mantra ir viena no pašām senākajām kristiešu lūgšanām. No aramiešu valodas to tulko kā "Mūsu Kungs, nāc!" vai "Mūsu Kungs ir atnācis." Jaunās Derības oriģinālajā grieķu tekstā daži vārdi ir palikuši netulkoti, un viens no tādiem ir MARANATA [5] . aramiešu valodā runāja Jēzus. Un šī mantra veido tādu kā tiltu, kas aizved līdz pašam

Jēzum. Mantrā ir četras zilbes. Pirmās divas izrunā ieelpojot, bet atlikušās divas — izelpojot. Uz visām zilbēm ir liekams vienāds uzsvars. (Interesanti, ka, pierakstot latiņu burtiem, vārds MARANATA sastāv no tiem pašiem burtiem, kas ir vārdā "mantra")

OM BHUR BHUVAH SVAII

TAT SAVITUR VARENJAM

BHARGO DEVASJA DHĪMAHI

DHIJO JO NAH PRAČODAJĀT

Indiešu sakrālajos tekstos ir ļoti daudz mantru. "Bhagavadgltā" teikts, ka šī mantra, ko sauc par Gaijatri mantru, ir vislabākā. Tā tiek uzskatīta par Vēdu māti un par labāko grēku dzēšanas līdzekli uz Zemes. Šis mantras nozīme ir: "Mēs meditējam uz transcendentālo Dieva diženumu, Zemes un Debesu radītāju, lai Viņš attīsta un apgaismo mūsu prātus." Atkārtojot šo mantru, ietur īsu pauzi katras rindiņas beigās, kā arī aiz "OM". Gaijatri mantra tiek uzskatīta par tik spēcīgu, ka pat trīsreizēja tās atkārtošana ik dienu jau dod rezultātu — apkarojot tumsonību, neziņu un nelaimes, tā dāvā veselību, skaistumu, spēku, enerģiju un garīgu pilnību.

OM MANI PEME HUNG ir budismā ļoti populāra līdzjūtības bo- disatvas [6] mantra. Dēvanāgarī pierakstīta nedaudz atšķirīga šīs mantras izruna: OM MANI PADME HŪM. Dažādās budisma skolās tā tiek izrunāta vēl arī citos veidos. Budisti nepiešķir tam lielu nozīmi un atšķirības skaidro ar to, ka plaukstu sasitiens visiem skan vienādi, bet, kad to mēģina atdarināt ar balsi, rodas atšķirības.

Mantras skaņas vibrācijas piesauc visu Budu svētību, lai atbrīvotu no ciešanām visas j utīgās būtnes. Tiek uzskatīts, ka tā dzēš negatīvās karmas, likvidē alkatību, dusmas un nezināšanu. Katra mantras zilbe ir attīroša:

OM attīra no ķermeņa plīvuriem MA attīra no valodas plīvuriem NI attīra no prāta plīvuriem PAI) attīra no pretrunīgo emociju plīvuriem M E attīra no slēpto stāvokļu plīvuriem HUM attīra no plīvuriem, kas aizsedz zināšanas Atkārtojot šo mantru ar mīlestību, cilvēks vairo garīgo līdzjūtības spēku un mazina sāpes un slimības piemeklējušo ciešanas.

Meditatīvu vingrinājumu piemēri

Meditatīvu vingrinājumu pamatmērķis ir uzmanības sakoncentrē- šana un prāta nomierināšana, palīdzot tādā veidā ieiet meditatīvā stāvoklī. Neatkarīgi no skolas un vingrinājumu veida meditācija allaž sākas ar ieklausīšanos un pamanīšanu.

Lai gūtu lielāku koncentrēšanās spēku, var izmantot kādu sev priekšā novietotu ārēju iedvesmojošu objektu, piemēram, sveces liesmu vai ziedu, mēģinot identificēties ar to. Acis vislabāk turēt pusatvērtas kā snaudošai lauvai. (Turot acis plati atvērtas, ārējās pasaules tēliem ir vieglāk novērst mūsu uzmanību, bet ar aizvērtām acīm var slīgt miegā.)

Vērojot ziedu un iztēlojoties, ka paši esam šis zieds, var pamēģināt izjust, kā šis zieds aug mūsu garīgās sirds dziļumos. Mēs esam zieds, kas aug dziļi mūsu sirdī. Turpinājumā ziedam var likt augt plašumā, atveroties arvien jaunām ziedlapiņām, līdz tas pilnībā ir aizpildījis visu ķermeni. Paša ķermeņa vairs nav — no galvas līdz pēdām ir tikai zieda aromāts. Visapkārt ir tikai skaistums, aromāts un ziedam raksturīgā tīrība.

Izjūtot sveces liesmu savā sirdī, var iztēloties, ka visas traucējošās domas, kas ienāk prātā, tiek sadedzinātas un ar katru izelpu izvadītas no sevis. Var izjust, kā ar katru ieelpu liesma palielinās, arvien aktīvāk sadedzinot visas iekšējās bažas, šaubas un nemieru un radot arvien lielāku sirds ticību.

Turot acis pusatvērtas, var iztēloties savā priekšā bezgalīgu debesjumu. Pēc kāda laiciņa jāpacenšas izjust savu identitāti ar šīm bezgalīgajām debesim. Var mēģināt ieraudzīt un sajust debesis savā sirdi. Mūsu garīgā sirds ir daudzkārt plašāka par debesim, tāpēc nevajadzētu būt nekādām grūtībām ietvert sevī debesis.

Vienkāršs, bet efektīvs meditatīvais vingrinājums ir vērot savu elpu, fokusējot uzmanību uz sajūtām, kas rodas, gaisam ieplūstot un izplūstot no ķermeņa. Tiek sajusts, kā, gaisam ieplūstot caur nāsīm, vēders piepūšas, bet, gaisam izplūstot caur muti, tas atkal pieplok. Var pievērst ari uzmanību tam, kā katra nākamā elpa atšķiras no iepriekšējās.

Pēc mirkļa var ievērot, kā prātu apciemo dažādas domas. Tās var būt saistītas ar bažām, bailēm, vēlmēm, cerībām… nevienu no tām nevajag ignorēt vai censties apspiest. Domu plūsma vienkārši tiek novērota, un, lai tā neaizrautu sev līdzi, par enkuru izmanto koncentrēšanos uz savu elpu.

Ja kādā brīdī domas pārņem visu uzmanību, vienkārši to konstatē (bez sevis vainošanas vai tiesāšanas!) un atkal atgriežas pie savas elpas.

Noslēgumā vēlams minūti vai divas pasēdēt, vērojot apkārtni, un pēc tam lēni, nesteidzoties piecelties.

Veicot jebkādu garīgu praksi, jārēķinās ar reakcijas periodiem, kuros praktizētāji jūt nomāktību, vilšanos, cerību zudumu un vēlmi pamest iesākto. Tas, kas sākumā tika darīts ar iedvesmu, var pēkšņi šķist absolūti neinteresanta nodarbe, un sirdi var piepildīt neizprotamas skumjas. Ar šādas reakcijas periodiem ir jārēķinās. To var palīdzēt pārvarēt ne tikai prakses regularitāte, bet arī garīga satura grāmatu lasīšana, saskarsme ar garīgā ziņā progresējušām personībām. Mēs cits no cita atšķiramies, taču garīgajā izaugsmē ir noteiktas likumsakarības. Kad izlasām vai noklausāmies par kāda cilvēka iespaidiem tālā zemē, mums liekas, ka paši tur esam bijuši. Kad rodas iespēja aizceļot uz šo zemi, atceramies lasītās vai dzirdētās detaļas un atpazīstam tās. Tāpat ir ar garīgās izaugsmes posmiem.

(lilvēku priekšstatos garīgā prakse bieži asociējas ar aiziešanu kalnos vai noslēpšanos klostera cellē, taču patiesībā praktizētājam iesācējam būt vienatnē parasti ir daudz kaitīgāk nekā dzīvot starp citām jutekliskām un saprotošām būtnēm. Cilvēks var izbaudīt vienpatību garīga pacēluma periodā, bet reakcijas periodā, esot viens, tiek justa nepārvarama grūtsirdība.

Vēl viens būtisks šķērslis garīgajā praksē ir tiecība pēc atzinības un slavas. Pat tie, kas jau pārvarējuši dažādas pasaulīgas vēlmes un guvuši acīm redzamus panākumus savā praksē, var iepīties pašapliecināšanās un godkāres tīklos. Jau pēc neliela progresa praktizētājiem dažreiz rodas neapzināta vēlme mācīt citus. Savukārt citi, uzklausot pamācības, visbiežāk vai nu cildina, vai aizvaino. Gan viens, gan otrs variants kavē garīgās prakses progresu, jo cildināšana un slavinājumi vairo egoismu un godkārību, bet nosodījumi veicina grūtsirdību un apātiju. Pat tādas šķietami varenas spējas kā pareģošana vai auru redzēšana ir tikai norādes uz garīgā progresa esamību un nekas vairāk. Taču daudzi sāk dižoties ar savām "pārdabiskajām" spējām, saceļ lielu ažiotāžu, veido mācekļu grupas un pārvērš savu praksi par ienākumu avotu. Tādā veidā viņi diemžēl māna gan citus, gan arī paši sevi.

LITERATŪRAS AVOTI

Dziedināšana ar pasakām un stāstiem

Brett D., More Annie stories. American Psychology Association, 1992.

Ēzopa fabulas, (tulk. Ābrams Feldhūns) R.: Daugava, 2004.

Runģe V., Tautas pasakas, Kurbads un Lāčplēsis. II Jaunā Claita Ni I I l( U, 1'Ж >

Sengrieķu literatūras antoloģija. R.: Zvaigzne, 1990.

Гордон Д., Терапевтические метафоры. Белый кролик, 1995.

Грабенко Т. М., Зинкевич Евстигнеева Т. Д., Практикум по креативной терапии. СПб.: Речь, 2003.

Гурджиев Г. И., Вестник грядущего добра. СПб.: изд. Чернышева, 1993.

Дикманн X., Юнгианский анализ волшебных сказок. II Сказание и иносказание. СПб.: Академический Проект, 2000. С. 87-116.

Зинкевич-Евстигнеева Т. Д., Грабенко Т. М„ Практикум по креативной терапии. СПб.: Речь, 2001.

Зинкевич-Евстигнеева Т. Д., Путь к волшебству. Теория и практика сказкотерапии. СПб.: Златоуст, 1998.

Зинкевич-Евстигнеева Т. Д., Практикум по сказкотерапии. СПб.: Речь, 2006.

Зинкевич I-не i игнеева Т. Д., Основы сказкотерапии. СПб.: Речь, 2006.

Кудшлои Д. IV.. Зинкевич-Евстигнеева Т. Д., Психодиагностика через рисунок о (казкотерапии. СПб.: Речь, 2003.

Лабиринт души: Герапевтические сказки, (ред. Хухлаевой О. В.,Хухлаева О. I■'.), Академический проект, 2008.

Ошенко Н„ Путеводитель по стране сновидений. СПб.: Речь, 2005.

Огненко Н., Волшебная сила сказки осуществление мечты и полцарства в придачу. СПб.: Речь, 2008.

Погосова Н. М., Погружение в сказку. СПб.: Речь, 2006.

Пропп В. Я., Морфология волшебной сказки. Исторические корни волшебной сказки. II Собрание трудов В. Я. Проппа (Сост. И. В. Пешкова.) М.: Лабиринт, 1998.

Роберсон Р., Введение в психологию Юнга. Ростов на Дону: Феникс, 1999.

Родари Д., Грамматика фантазии. Введение в искусство придумывания историй. М.: Прогресс, 1990.

Соколов Д., Сказки и сказкотерапия. М.: Класс б, 2008. Фесюкова Л. Б., Воспитание сказкой. ACT, 2000.

Фон Франц М.-Л., Психология сказки. Толкование волшебных сказок. Б.С.К., 2004.

Хилманн Д., Исцеляющий вымысел. СПб.: Весь, 2006.

Юнг К. Г., Фон Франц М.-Л., Хендерсон Дж. Л., Якоби И., Яффе А., Человек и его символы. М.: Серебряные нити, 1997.

Dziedināšana ar skaņu un mūziku

Emoto M„ Ūdens kristālu noslēpumi. R.: Jāņa Rozes apgāds, 2010.

Harary К., Weintraub R, Have an Out-of-Body Experience in 30 Days. St. Martins Griffin, 1999.

Lehrer R M„ Barlow D. H„ Woolfolk R. L„ Sime W. E., Principles and Practice of Stress Management. NY: Guilford Press, 2007. 46.-47. Ipp.

Louise L. Hay, Heal Your Body. Hay House, 1984.

McLeod J., Colours of the Soul: Transform Your Life Through Colour Therapy. John Hunt Publishing, 2006.

Morozovs V., Emociju valoda dzīvnieku un cilvēku pasaulē. R.: Zinātne, 1987. Management. NY: Guilford Press, 2007. 46.-47. Ipp. Peipiņš O. "Mūzikas terapija", darbs psihoterapijā, RPIVA, 2000. Priestly M„ Music Therapy in Action. London, 1975.

Sviestiņa L, Mūzikas terapija vakar un šodien. II Latvijas Ārsts Nr.l., 2006. 54.-57. Ipp.

Veilers P., Kreativitāte — tavas veiksmes atslēga. Jumava, 2001. Zaiceva G., Varbūt tev nopirkt bungas? II Lilit Nr.3, 2009. Блаво Р., Музыка здоровья. Москва-Санктпетербург.: Диля, 2002. Вайкль Б., О пении и прочем умении. М.: Аграф, 2002. Декер-Фойгт Г.-Г., Введение в музыкотерапию. СПб.: Пигер, 2003. Иванченко Г., Психология восприятия музыки. М.: Смысл, 2001.

Менегп ш A . Музыка души. Введение в музыкотерапию. СПб., 1992.

Heoimmi ми. мш < М , Ма гвеевС. А., Сакральная медицина. СПб.: Святослав, 200-1,

lllfļM \м и п.1 I . ( i ли. цветов здоровья, лечение цветом. М.: Фаир-Пресс, 2002.

1П\ • • ■.11• i i iii ( li., Музыкотерапия и резервы человеческого организма. м., IWH,

Ьпр // www.muszone.ru/articles I l/ii'tlināšana ar kustību un deju

The Ar! and Science of Dance/Movement Therapy: Life Is Dance, (eds. Chaiklin S., Wengrower H.) Routledge, 2009.

Bernstein P. L„ Theoretical approaches in dance-movement therapy. Kendall/ Hunt Publishing Company, 1994.

Chodorow J., Dance therapy and the depth psychology. London: Routledge, 1991.

Halprin D„ The Expressive Body in Life, Art and Therapy. London, Philadelphia: Jessica Kingsley, 2003.

Pesso A., Movement in psychotherapy: psychomotor techniques and training. NY: New York University Press, 1969.

Plaudis J. A., Kā dziedināt sevi: joga veselībai un dzīvespriekam. Jumava, 2008.

Stromsted Т., Re-inhabiting the female body. II Somatics. 1994-1995. V.10. № 1. p. 18-27.

Адлер А., Понять природу человека. СПб., 2005.

Гиршон А., Истории рассказанные телом. Практика аутентичного движения. Москва, 2008.

Козлов В., Гиршон А., Веремеенко Н., Интегративная танцевально- двигательная терапия. М., 2005.

Королева Э. А., Ранние формы танца. Кишинев, 1977.

Курис И., Биоэнергетика йоги и танца. М., 2004.

Рудестам К., Танцетерапия. М„ 2001.

Старк А.,Хендрикс К., Танцевально — двигательная терапия. Ярославль, 1994.

Фейдимен Д., Фрейгер Р., Вильгельм Райх и психология тела. Личность и личностный рост. Выпуск 2. М„ 1992.

Фельденкрайз М., Сознавание через движение. М., 2004.

Ходоров Дж„ Танцевальная психотерапия и глубинная психология. Движущее воображение. Когито-Центр, 2009.

http://www.girshon.ru/txt

Dziedināšana ar meditāciju un lūgšanām

Johnston W„ Mystical Theology. Harper Collins, 1995.

Kabat-Zinn J., Mindfulness Meditation: Health benefits of an ancient Buddhist practice. II Mind/Body Medicine, (eds. Goleman D„ Gurin J.) NY: Consumer Reports Books, 1993. 259-275. p.

Meins Dž„ Vārds klusumā. R.: Zvaigzne ABC, 2009.

Persidska I T.uliaristijā izmantojamo liturģisko dziedājumu apskats Romas rita", diplomdarbs. I alerāna Augstākais Reliģijas Zinātņu Institūts, 2002. gads

Rubenis I . Icvtuls kristīgajā meditācijā. R.: Zvaigzne ABC, 2008.

Tere/e no Avilas, Pilnības ceļš. KALA Raksti, 2009.

Teie/e no Kalkutas, Rozē no Tezē, Lūgšana. Avota svaigums. KALA Raksti, 2002.

IIIpn Mmhmom, Medumanun: coeepMencmeoeanue e Boze. M., 1992.

SATURS

Ievads 5

Dziedināšana ar pasakām un stāstiem 8

Pasaku klasifikācija 9

Pasaku terapija un tās pamatprincipi 14

Pasaku terapijā izmantotie žanri 23

Burvību pasaku funkcijas 33

Pasaku lietošanas un sacerēšanas metodes 41

Dziedināšana ar skaņu un mūziku 50

Vēsturisks ieskats mūzikas terapijas attīstībā 51

Skaņas parametri un uztvere 57

Muzikālās terapijas pamatprincipi 62

Mūzikas instrumentu un skaņdarbu izvēle 70

Muzikālo un skaņu terapiju dažādība 78

Dziedināšana ar kustību un deju 89

Dejas nozīme dažādos vēstures posmos 90

Par kustības nozīmību 99

t

Deju un kustības terapijas pamatprincipi 104

Kustību izvēle 112

Terapeitisko kustību dažādība 128

Dziedināšanu ar meditāciju un lūgšanām 139

1 .ugšanu būtlha 139

Meditācijas būtība 146

Medītai Iju praktizējošās mācības 152 Mnliliu ij.is, lūgšanu un mantru terapeitiskā būtība 162

I .iigtanu un meditācijas prakse un piemēri 174

literatūras avoti 183

[1] Izmantots pasakas paraugs no T. Zinkevičas-Ievstigņējevas grāmatas.

[2] mukā lēkāt = lēkāt vienā laidā, vienā gabalā, nepārtraukti.

[3] tomogrāfijā — rentgendiagnostikas metode, ar kuru iegūst atsevišķa audu slāņa attēlu.

[3] Čakra (sanskrit. 'riņķis, ritenis') — smalkās (enerģijas) cilvēka fizioloģijas neredzamais centrs. Čakras izvietotas gar mugurkaulu no starpenes līdz galvas virsai, dažādi avoti atšķirīgi novērtē to funkcijas un skaitu. Vissenākā ir četru čakru sistēma; pati izplatītākā pašlaik ir septiņu čakru sistēma. Ir sistēma, kas identificē tās ar endokrīnajiem dziedzeriem un smadzeņu zonām.

[4] pāvila 1. vēstule tesaloniķiešiem 5:17.

[4] īslaicīga eksaltācija, izjūtot saplūšanu ar Visumu.

[4] Sanskrita vārda "tantra" senākā etimoloģija saistīta ar vārdu "pavediens".

[5] pāvila 1. vēstule korintiešiem 16:22.

[6] bodisatva — vieda būtne, kas palīdz citiem sasniegt apskaidrību.

Content

Ozola Elizabete, et al Dziedinošas terapijas

IEVADS

DZIEDINĀŠANA AR PASAKĀM UN STĀSTIEM

PASAKU KLASIFIKĀCIJA

PASAKU TERAPIJA UN TĀS PAMATPRINCIPI

PASAKU TERAPIJĀ IZMANTOTIE ŽANRI

BURVĪBU PASAKU FUNKCIJAS

PASAKU LIETOŠANAS UN SACERĒŠANAS METODES

DZIEDINĀŠANA AR SKAŅU UN MŪZIKU

VĒSTURISKS IESKATS MŪZIKAS TERAPIJAS ATTĪSTĪBĀ

SKAŅAS PARAMETRI UN UZTVERE

MUZIKĀLĀS TERAPIJAS PAMATPRINCIPI

MŪZIKAS INSTRUMENTU UN SKAŅDARBU IZVĒLE

MUZIKĀLO UN SKAŅU TERAPIJU DAŽĀDĪBA

DZIEDINĀŠANA AR KUSTlBU UN DEJU

DEJAS NOZĪME DAŽĀDOS VĒSTURES POSMOS

PAR KUSTĪBAS NOZĪMĪBU

DEJU UN KUSTĪBAS TERAPIJAS PAMATPRINCIPI

KUSTĪBU IZVĒLE

TERAPEITISKO KUSTĪBU DAŽĀDĪBA

DZIEDINĀŠANA AR MEDITĀCIJU UN LŪGŠANĀM

LŪGŠANU BŪTĪBA

MEDITĀCIJAS BŪTĪBA

MEDITĀCIJU PRAKTIZĒJOŠĀS MĀCĪBAS

MEDITĀCIJAS, LŪGŠANU UN MANTRU TERAPEITISKĀ BŪTĪBA

LŪGŠANU UN MEDITĀCIJAS PRAKSE UN PIEMĒRI

MARANATA

LITERATŪRAS AVOTI

SATURS