Volkovs Aleksandrs

Dzīves psiholoģija un mistika

ALEKSANDRS VOLKOVS

DZĪVES PSIHOLOĢIJA UN MISTIKA

..

KĀ SĀKĀS UN IZVĒRSĀS DARBS PIE ŠĪS GRĀMATAS

Reiz pavasarī pie manis ciemos atbrauca kāds labs paziņa. Mēs iekārtojāmies nelielajā verandā, kuras logi iziet uz dārzu un kuru es biju pārvērtis par savu darba kabinetu. Visapkārt — plaukti ar manām mīļākajām grāmatām, pie logiem — rakstāmgalds un dīvāns. Kabineta vidū bija novietoti divi atzveltnes krēsli, kuros mēs ērti iekārtojāmies, sēdējām un nesteidzīgi runājām par dzīvi.

Pie manis vispār cilvēki bieži nāk ciemos, lai parunātos par to, kas viņiem sāp, pastāstītu par savām grūtībām, lūgtu padomu, kā atgūt veselību, un apspriestos par sarežģījumiem, kas viņiem radušies. Mans uzdevums ir uzklausīt cilvēku un palīdzēt viņam izdzīvot sarežģītajos mūsdienu apstākļos, pasargāt viņu no iespējamas kļūdīšanās. Mans uzdevums ir atjaunot cilvēkam viņa sabeigto veselību, palīdzēt atgūt zaudētos spēkus un reizēm arī dzīves laimi. Un vienmēr es sastopos ar īpašu nestandarta situāciju, kas saistīta ar mana sarunbiedra Gara diktētajām pavēlēm, dvēseles tieksmēm un prāta centieniem.

Diena bija gaiša un saulaina, zilajās debesīs peldēja sniegbalti mākoņi. Saruna pamazām kļuva arvien konkrētāka un sāka skart tos sarežģījumus un grūtības, kas bija piemeklējušas manu paziņu paša izveidotajā firmā.

— Dzīvot un strādāt kļūst aizvien grūtāk, — teica Andris. — Reizēm tu apjūc it kā gluži parastā situācijā un nezini, kā pareizi izturēties pret cilvēkiem. Es vienmēr cenšos ievērot jūsu padomus, bet visu taču nevar atcerēties.

Varbūt iedodiet man palasīt kaut ko prātīgu un manai dzīvei noderīgu!

Es tūlīt pat piecēlos, pastiepu roku un izņēmu no sava darbam nepieciešamo grāmatu plaukta visā pasaulē slavena rakstnieka grāmatu, sniedzu to Andrim un teicu apmēram tā:

—  Lūk, te tev ir vispāratzīta pasaules mēroga autoritāte šajā jomā. Amerikā uzskata, ka neviens cits par cilvēku savstarpējām attiecībām nav uzrakstījis neko labāku. Lasi uz veselību — atradīsi daudz derīgu padomu un varbūt arī atbildes uz jautājumiem, kas tev radušies.

Mans paziņa ir nesteidzīgs un prātīgs cilvēks.

Viņš klusējot paņēma grāmatu un, rāmi šķirdams lapu pēc lapas, sāka ar to uzmanīgi iepazīties. Es ieinteresēts vēroju, kā, pāršķirtajām lapām čaukstot, viņa sejā līdztekus spriegajai uzmanībai pamazām parādījās zināma skepse.

Tāpēc es ierunājos un uzdevu — kā man likās — tīri retorisku jautājumu:

—  Vai tad tiešām ar to tev nepietiek un vajag vēl kaut ko?

Atbilde sekoja nekavējoties, un tādu es nebiju gaidījis:

—   Es lūdzu jūsu, bet jūs man iedevāt cita rakstnieka grāmatu. Tas nav mūsu rakstnieks, viņš nedzīvo mūsu zemē, viņš nezina mūsu problēmas. Tāpēc viņa grāmatā mēs nekad neatradīsim īstās atbildes uz saviem sasāpējušajiem jautājumiem. Turpretī jūs par to rakstāt jau desmitiem gadu. Ja jums nav tādas grāmatas, tad uzrakstiet to — man un daudziem citiem cilvēkiem, kas darbojas biznesā un ražošanas sfērā, tāda grāmata ir gluži vienkārši nepieciešama!

Mana sarunbiedra nopietnība, īpašais dvēseles noskaņojums, saulainā diena — tas viss man šķita ļoti laba zīme un lielisks iesākums darbam. Tādēļ es teicu, ka ķeršos pie darba un nelikšos mierā tikmēr, kamēr grāmata nebūs uzrakstīta no sākuma līdz beigām.

Tagad, lasītāj, šī grāmata ir jūsu priekšā.

Es devu tai nosaukumu "Dzīve sev pašam".

Tajā ir divas daļas: "Dzīves psiholoģija un mistika" un "Personisko lēmumu filozofija un mistika".

ES STĀSTU PAR TAM PROBLĒMĀM, KURAS MAN IR VIENLĪDZ LABI PAZĪSTAMAS GAN KĀ PROFESIONĀLIM, GAN ARĪ KĀ CILVĒKAM

Es pazīstu cilvēka ķermeņa arhitektoniku, viņa dvēseles kustības un skaidri redzu cilvēka Gara diktētās pavēles.

Jau vairāk nekā četrdesmit gadus es pētu cilvēka organisma funkcionālās spējas un īpatnības.

Šai laikā manas zināšanas — ārstniecību, diagnostiku, prognozes, padomus un citu profesionālo palīdzību — ir izmantojuši apmēram 2 000 000 cilvēku.

Šie cilvēki pienāca man klāt manā dzīves ceļā, kādu laiku gāja man blakus, saņēma no manis to, ko vēlējās, un tad pagāja no manis sāņus. Vieni pie manis meklēja cilvēcisku palīdzību, otri tiecās pie manis, lai izārstētos no savām kaitēm, trešie uzticēja man savu dzīves problēmu atrisināšanu, bet citi ķērās pie manis kā pie salmiņa, un es viņiem neļāvu nogrimt, es viņus balstīju un vilku ārā no individuālajiem un sociālajiem sarežģījumiem.

Cilvēku problēmas esmu iepazinis no vairākām pusēm — kā profesionālis, vienkārši kā cilvēks un kā tāds cilvēks, kas spēj redzēt un sajust tagadni, pagātni un nākotni.

Es pats sev šķietu līdzīgs milzīgam tērauda seifam. Tajā es ielieku saņemto informāciju par cilvēku un nekad nedodu šo informāciju trešajām personām.

Es pats sev šķietu līdzīgs centīgam skolniekam, kas uzmanīgi klausās Skolotājos un uzņem sevī zināšanas, ko dod dzīve. Es mācos vienmēr un nekad nekautrējos atzīt savu nekompetenci, ja kaut ko nezinu vai neprotu. Es nekad nepieņemu dziļdomīgu izskatu, izlikdamies par tādu cilvēku, kas zina visu.

Es pats sev šķietu līdzīgs skolotājam, kas māca citus cilvēkus. Nekad neesmu turējis noslēpumā savu profesionālo pieredzi, jo man ir kaut kas tāds, ko es varu mācīt cilvēkiem, īpaši par viņu attiecībām pašiem ar sevi un citiem ļaudīm.

Pēc profesijas esmu ārsts un izglītību ieguvu labākajā un vecākajā no Krievijas augstākās izglītības iestādēm — Kara medicīnas akadēmijā. Ārstniecības jomā daudzu gadu laikā esmu apguvis vairākas specialitātes — esmu bijis ķirurgs, terapeits, kardiologs, funkcionālās diagnostikas ārsts, zinātniskais līdzstrādnieks un psihoterapeits. Man ir tuvi un pazīstami arī higiēnas un veselības aizsardzības organizācijas jautājumi.

Pēc savām galvenajām tīri cilvēciskajām īpašībām un izpausmēm esmu devējs, man ir laimīga roka, asa uztvere, ātra reakcija, un kā profesionāls ārsts esmu uzkrājis milzīgu pieredzi.

Mana personiskā pasaules uzskata pamatā ir ticība Dievam, cerība pašam uz sevi un mīlestība pret cilvēkiem, visupirms un galvenokārt pret saviem tuviniekiem, draugiem un kolēģiem un pēc tam arī pret visiem pārējiem.

Pēc sava aicinājuma esmu ģimenes cilvēks.

Es noliecu galvu sievietes priekšā un nekad nekaunos viņu novērtēt augstāk nekā vīrieti. Es sievieti uzskatu par savdabīgu vispārcilvēcisku konstanti. Esmu mīlējis un mīlu daudzas sievietes, bet pašas mīļākās man bija, ir un būs tikai četras — mana vecmāmiņa, mana Māte, mana sieva un mana meita.

Mana cieņa pret cilvēku ir tieši proporcionāla tam labajam, ko viņš dod citiem cilvēkiem un pats sev. Cilvēkā es visvairāk cienu Gara cēlumu, dvēseles skaidrību, sirds atsaucību un labestību. Es atzīstu par labāku mieru, nevis nervozitāti; drosmi, nevis bailes; sirds siltumu, nevis aukstumu. Es uzskatu, ka personiskā labklājība cilvēkam ir jārada ar savu darbu vaiga sviedros. Es domāju, ka mūsu, cilvēku, pasaulē itin visu virza mīlestība un naids, stabilizē bezkaislība un bremzē muļķība.

ĢIMENE — KAUJAS LAUKS, KUR NOTIEK CĪŅA PAR GALVENAJIEM PANĀKUMIEM DZĪVĒ

Ja atkal un atkal jautātu: "Kur gūstami panākumi?", galu galā atbilde tik un tā būtu viena un tā pati: "Tikai savā ģimenē un nekur citur. Viss pārējais ir sekundārs un mazāk nozīmīgs."

Pacentīsimies aizstāvēt šo uzskatu. Turklāt parādīsim, kā ģimenes problēmas izskatās šķērsgriezumā, raugoties no psihoterapeita, ģimenes cilvēka, mīlošā ģimenē uzauguša, mīlošā ģimenē par tēvu kļuvuša un mīlošā ģimenē vectētiņa statusu ieguvuša cilvēka viedokļa.

No psihoterapeita viedokļa informācija par ģimeni tiks sniegta ar mērķi izlabot trūkumus un kļūdas, novērst izkropļojumus un mēģināt atjaunot ģimeni, ja laulātie ir šķīrušies.

No ģimenes locekļa viedokļa runa būs par tādas ģimenes pieredzi, kura pārcietusi lielus zaudējumus, milzum daudz grūtību, kurai ir bijis vesels lēvenis problēmu, bet kura ir tikusi ar visu to galā tādēļ, ka visus ģimenes locekļus saliedēja mīlestība citam pret citu. Mana ģimene iet caur laikiem, atstādama vecos ļaudis zemes klēpī un, bērniem piedzimstot, iegūdama jaunus ģimenes locekļus. Ģimene dzīvoja pasaulē, kur mainījās valdītāji, pēc miera nāca karš un pēc kara — miers, plosījās bruņošanās drudzis, labas dienas dzīvoja elite, tika izvirzīts mērķis panākt Ameriku gaļas un sviesta ražošanā un patērēšanā, uz vairākām desmitgadēm valsts aizņēmuma veidā tika atņemta nauda, bija jāatjauno tautsaimniecība, šad un tad iestājās krīzes, bija gan prieka, gan stagnācijas gadi, aizrībēja graujošā pārbūve, cenas pļāpīgajai valdībai bija atbilstošas rubļa kursam pret dolāru, sākās dezintegrācija un notika vēl daudz kas cits, nemainīga palika tikai viena lieta — ģimenē visi ar mīlestību izturējās cits pret citu. Zaudējumi ģimenē bija traģēdija visiem tās locekļiem, bet jaunu ģimenes locekļu atnākšana visiem sagādāja prieku un laimi.

Lai arī kā būtu bijis, bet jūsu rīcībā nodotā informācija— tie ir augļi, ko nesis nemitīgs darbs tiklab profesionālajā, kā arī ģimenes laukā. Es centīšos būt maksimāli korekts pret lasītāju, tomēr — dziedi vai raudi! Lai tevi saprastu, lietas ir jāsauc īstajā vārdā. Es atminos daudzus cilvēkus, kas bijuši man blakus. Bieži man nākas atkārtot viņu domas, izrunāt viņu teiktos vārdus, bet secinājumus izdarīt pašam savējos.

Es uzskatu un esmu pilnīgi pārliecināts, ka tieši ģimene ir mūsu Kuļikovas lauks, kur norisinās nemitīga ciņa par panākumiem un par laimi.

MŪSU SENČU POSTULĀTI, PASAULĒ VALDOŠIE LIKUMI UN MĒS

Postulāts — tas ir atzinums, kas izteikts apgalvojuma vai sprieduma veidā un tiek pieņemts par patiesu, jo ir acīmredzams ilgu laiku.

Seno romiešu dzejnieks Juvenāls ir teicis: "Ir jālūdzas, lai veselā miesā būtu vesels Gars (prāts)."

Katrs cilvēks labi saprot, ka veselība ir pati svarīgākā, — saskaņā ar Hierarhijas likumu cilvēka veselība ieņem pašu augstāko stāvokli, nav nekā svarīgāka par mūsu veselību, tā jāvērtē augstāk par visu pasaulē: gan par stāvokli sabiedrībā, gan par materiālo vai citādu labklājību, gan par savām personiskajām vai citu ambīcijām utt.

Ja rodas alternatīva: vai nu veselība, vai kaut kas cits, jebkurš ar veselu prātu apveltīts cilvēks izvēlas veselību.

'Veselību nevar nopirkt ne par kādu naudu," — tā domā bez izņēmuma visi cilvēki.

Tādējādi saskaņā ar Hierarhijas likumu cilvēka veselība ir augstāka, dārgāka, svarīgāka un nozīmīgāka par visu citu.

"Ko sēsi, to pļausi," saka tautas gudrība. Postulāts mūs brīdina, ka zināmu apstākļu radīšana ap mums galu galā arī mūs pašus novedīs šajos apstākļos vai arī tādos apstākļos, kas ir analoģiski mūsu radītajiem. Šis postulāts atspoguļo cēloņu un seku likumu. Mēs bieži vien nedomājam par sekām un dažkārt neesam sagatavoti tādām situācijām, kuras paši ar savām aktivitātēm esam izraisījuši. Sēju šeit vienādā mērā var uzskatīt gan par cēloni, gan arī par zīmi, kas vēsta par gaidāmajiem notikumiem. Tādējādi labs darbs, gudrs un sirsnīgs vārds, laba un gaiša doma — tās visas ir labas zīmes nākamībai. Ja gribat sev turpmāk iemantot labklājību, tad esiet paši šīs labklājības nesēji jau tagad.

Mūsu likteni veido divas sastāvdaļas: tā, kuru cilvēks nevar ietekmēt, un tā, kuru viņš var ietekmēt. Šīs sastāvdaļas gluži kā teleskopā izbīdās viena no otras un abas kopā veido zināmu, katram konkrētajam cilvēkam raksturīgu un individuālu konstanti. Ja cilvēks dara labus darbus, priekšplānā izvirzās un dzīvē īstenojas Likteņa pozitīvā daļa, samazinot Likteņa negatīvo daļu. Ja cilvēks dara ļaunus darbus, attiecīgi izvirzās Likteņa negatīvā daļa un nomāc pozitīvo daļu, kura līdz ar to vairs netiks īstenota šā cilvēka dzīvē.

"Katram kokam ir divi gali," saka tautas gudrība. Postulāts brīdina, ka ir bīstami iekļauties pretstatu vienības un cīņas likumā, liekot akcentu uz cīņu. Praktiski cīņa kā tāda visspilgtāk izpaužas karā, kur — kā visiem zināms — nekad nav uzvarētāja, bet zaudētājas ir abas puses, tikai viena puse zaudē vairāk, bet otra — mazāk. Postulāts skan kā nelaimi vēstījoša sirēna: "Bīstami! Bīstami! Bīstami!" un aicina apstāties un neieiet abpusējas cīņas, kara un savstarpējas iznīcināšanas traģiskajos apstākļos. Postulāts palīdz apzināties, cik pārsteidzīgi ir mūsu tuvredzīgie plāni nodarīt zaudējumu otram cilvēkam, tie plāni, kuros mēs nepavisam neparedzam un neņemam vērā savus personiskos zaudējumus.

Mūsu senču postulāti doti mums kā aizsarglīdzeklis pašiem pret sevi. Tie ir kā svētība ilgam, rūpju neapēno- tam un laimīgam mūžam — dzīvo un priecājies, esi laimīgs un neatnes nelaimi nedz sev, nedz citiem cilvēkiem!

CILVĒKA PERSONĪBA: PAMATPAZĪMES, KAS RAKSTURO HIERARHIJU SOCIUMĀ

Informētība

Jo cilvēks labāk informēts, jo augstāka ir viņa Hierarhija. Informāciju var iedalīt agrākajā un pašreizējā; ikdienišķajā un ikdienības ietvarus pārsniedzošajā; jums vienaldzīgajā un aktuālajā; tādā, kurai nav nekādas nozīmes, un ārkārtīgi nepieciešamajā, vēlamajā; atklātajā un slepenajā. Jo vairāk cilvēkam zināšanu, jo labāk viņš ir informēts. Jo vairāk informatīvo sakaru, jo labāk cilvēks ir informēts. Cilvēks tiecas iegūt iespējami vairāk informācijas, grib būt brīvs un realizē sevi mijattiecībās ar informāciju.

Varenība

Tas ir liels spēks, vara, ietekme un iespējas rīkoties tā, kā uzskati par vajadzīgu, ērtu un pareizu. Varenība — tā ir domas, vārda un darbības momentāna īstenošana vēlamajā virzienā. Varenība nozīmē to, ka nerodas nekādas papildu problēmas. Varenība nozīmē to, ka cilvēks var visu, ko viņš grib, protams, atbilstoši saviem mērogiem. Tādēļ principā varens var būt jebkurš cilvēks, tomēr dzīvē tas lemts tikai Likteņa izredzētajiem.

Miers

Mierīgs cilvēks nerada lieku kņadu. Viņš bez vajadzības neuzmāksies ar savām domām, nemētāsies ar vārdiem un negrozīsies kā ampelmanis. Katra viņa doma ir pamatīga un nozīmīga, katrs vārds — zelta vērts, katra darbība vainagojas ar rezultātu.

Dabiskums

Cilvēks vienmēr paliek viņš pats, bet, ja arī spēlē kādu lomu, tad tikai to, kuru pats sev izvēlas, nevis to, kuru viņam vēlas uzspiest kāds cits. Dabiskums nozīmē to, ka viņa ārējais un iekšējais Es tiek saliedēti vienotā veselumā, — un tas ir milzīgs spēks, varenība, harmonija un skaistums.

Vienkāršība

Ģenialitāte ir vienkāršībā. Viss vienkāršais savā būtībā ir ģeniāls. Ja jums radušies sarežģījumi, atmetiet nost visu lieko, vienkāršojiet situāciju, un viss uzreiz nostāsies savā vietā. Cilvēka vienkāršība parādās viņa ārējā izskatā, viņa iekšējā saturā, attieksmē pašam pret sevi un citiem — tas ir lielākais sasniegums mūsu dzīvē. Tomēr vienkāršība nekad nav vulgaritāte. Vienkāršība nozīmē to, ka viss ir savā vietā, ka nav nekā lieka, bet nekas arī nav pazaudēts. Vulgaritāte ir nejēdzīga kombinācija, ko veido tieksme izrādīties un neprasme, mazi iekšējie uzkrājumi un sevis zaudēšana, tā ir pavirša pieeja sarežģītu lietu risināšanā.

Mērenība

"Dzīve," teica lielais Pitagors, "ir līdzīga spēlēm: daži nāk uz tām sacensties, daži — tirgoties, bet paši laimīgākie — skatīties; tāpat arī dzīvē daži, vergiem līdzīgie, jau piedzimst pēc slavas un vieglas peļņas alkstoši, turpretī filozofi — tikai un vienīgi pēc patiesības…" Šī īpašība izpaužas tad, kad cilvēks saprātīgi apvalda savas vēlmes un tikpat saprātīgi ierobežo savas vajadzības — atšķirībā no tiem ļaudīm, kuri pārlieku kāro un tikpat alkatīgi piepilda sevi.

Bagātība

Bagātība nozīmē to, ka cilvēks ir apveltīts ar lielām garīgajām un materiālajām vērtībām, tā ir informācijas pietiekamība un piesātinātība. Visvērtīgākā ir intelektuālā bagātība, visnevērtīgākā — materiālā bagātība, bet viss pārējais ir izkārtots starp šīm galējām pozīcijām.

CILVĒKA PERSONĪBA: VARENĀKĀS POTENCES

Domāt

Tā ir ne tikai spēja spriest un atspoguļot ap mums esošo īstenību, bet arī spēja vēl lielākā mērā reflektēt savu iekšējo pasauli uz visu apkārtējo vidi un ietekmēt šo vidi ar savu personisko paraugu. Runājot ģeometrijas kategorijās, tā ir spēja iekļūt dziļumā, aiziet tālumā un sasniegt virsotnes. Runājot gaismas kategorijās, tā ir spēja darīt gaišu sevi un citus. Runājot krāsu kategorijās, tā ir spēja mirdzēt kā varavīksnei un kontaktēties ar Dievu. Cilvēce ir tuvu tam, lai izzinātu domas enerģiju — cilvēka psihiskās enerģijas, viņa dzīvotspējas galveno sastāvdaļu.

Runāt

Cilvēkam ir jāpiespiež sevi uzdrīkstēties pateikt Vārdu. Viņam jāprot runāt par to, ko viņš uzskata par sev nepieciešamu, vajadzīgu un svarīgu. Cilvēkam jāprot saukt lietas īstajā vārdā, viņam jāzina, ka nosaukt visu īstajā vārdā nozīmē apliecināt labo un izskaust ļauno. Jo vairāk domas ielikts vārdā un jo precīzāk tā formulēta, jo nozīmīgāks un stiprāks ir vārds, bet līdz ar to attīstās spēja runāt un lielāka kļūst sapratne no citu cilvēku puses. Labais cilvēkā ir projicēts vienotībā un nesaraujamā saistībā starp domu un vārdu, kam vienmēr seko darbība. Ļaunais cilvēkā projicēts kā plaisa starp domu, vārdu un darbību. Tādēļ spēja runāt vienādā mērā var iegūt vai nu dievišķīgu skanējumu, vai arī sātanisku jēgu.

Radīt

Cilvēks ir apveltīts ar milzīgām iespējām un potencēm radīt vai graut. Cilvēks spēj radīt kaut ko jaunu, savu un oriģinālu. Cilvēks spēj arī sagraut, burtiski noslaucīt no zemes virsas gan paša, gan citu radītQ. Radīšanas procesā veidojas domas, vārda un darbības varenā vienotība. Postīšana parāda milzīgo plaisu starp domu, vārdu un darbību.

Mīlēt

Tā ir visbrīnišķīgākā saskaņa starp dzīvē īstenoto aug- šupvirzību ceļā pie Dieva un maksimālu atdevi, celsmi un jaunradi. No vienas puses, tās ir pašaizliedzīgas pieķeršanās jūtas, no otras — cilvēka spēcīgākā potence, kas mobilizē uz visu viņam piemītošo talantu, dotību un personības iespēju realizāciju. Mīlestība — tas ir milzīgs magnēts, līdzīgs zemes pievilkšanas spēkam, tas ir dzīvotspējas katalizators, tas ir ieraugs un starteris, tas ir enerģijas devējs iri virzošais spēks, kas liek izpausties visvērtīgākajam tiklab cilvēkā pašā, kā ari visā, kas ir ap viņu.

Aizraut

Cilvēks tiecas uz virsotnēm, bet viņš šīs virsotnes nekad nesasniegs, ja savā dzīves ceļā būs vientuļš. Bez citu cilvēku palīdzības nekad neizdosies nedz aiziet tālumā, nedz nolaisties dziļumos, nedz arī iekarot virsotnes. Cilvēks tiecas uz autonomiju, bet visu laiku būt vienam, no cilvēces viedokļa raugoties, ir bezjēdzīgi. Tādēļ spēja aizraut sev līdzi ir vitāli nepieciešama un svarīga tiklab atsevišķai personai, kā arī visai sabiedrībai.

Līdzjūtība un palīdzība padara vieglāku citu cilvēku dzīvi.

CILVĒKA PERSONĪBA: MŪSU AKTIVITĀTES SLEPENIE VIRZĪTĀJSPĒKI

Alkas pēc panākumiem

Ar vārdu "alkas" mēs saprotam skaudru nepieciešamību, kad cilvēks nevar iztikt bez šīs viņam dabiski piemītošās īpašības tāpat kā nevar iztikt bez ūdens. Cilvēks nevar iztikt bez citu cilvēku atzinības, bez veiksmes savā dzīves ceļā. Viņam katrā ziņā ir jāsasniedz paša nospraustais mērķis. iTas viss kopā vai dažādas proporcijas kombinācijās arī ir mums tik nepieciešamie panākumi ātri ritošajā dzīvē. Turklāt allaž ir jāizprot viena cilvēkam piemītoša īpatnība: viņš pats novēro savu dzīves ceļu — tāpat kā citi ap viņu esošie cilvēki. Tādēļ cilvēka pašnovērtējums ir viņa dzīves panākumu svarīgākā sastāvdaļa.

Alkas pēc darbības

Cilvēks ir tāds autonoms informatīvais objekts, kas pats sevi organizē un pilnveido. Cilvēks ir iekārtots tā, ka savas garīgās vai fiziskās pilnveides procesā viņš pats rod lielu baudu un prieku. Bet sevis pilnveidošana var notikt vienīgi funkcionēšanas, darbības procesā. Tādēļ alkas pēc darbības cilvēkam piemīt jau no dabas, un tās ir viens no mūsu eksistences galvenajiem virzītājspēkiem.

Zināšanu alkas

Cilvēks zināmā mērā ir līdzīgs informācijas sūknim, kura pamatfunkcija, no vienas puses, ir informācijas uzņemšana, bet no otras — informācijas izsniegšana. Zināšanas cilvēkam ir galvenā informācija. Tādēļ pastāvīga vajadzība un alkas pēc zināšanām pavada cilvēku visā viņa dzīves ceļā, izpaužoties kā ziņkārība, zinātkāre un filozofija. Cilvēks dedzīgi alkst izzināt pats sevi un apkārtējo pasauli. Viņš pastāvīgi cenšas noskaidrot: kas ir svarīgāks, kas ir galvenais, kam dot priekšroku, kas ir izdevīgāks, kas ir labāks vai arī otrādi — atkarībā no situācijas. Zināšanu alkas virza cilvēku pa evolūcijas radošo ceļu, un tās pašas zināšanu alkas liek viņam iet revolūcijas ceļu, sagraut un salauzt visu iepriekš izveidoto. Zināšanu alkas var izvest tiklab uz plata un līdzena ceļa, kā arī novest strupceļā.

Cīņas alkas

Katrs cilvēks pēc savas dabas ir cīnītājs — cits lielākā, cits mazākā mērā. Cilvēks ir gatavs cīnīties līdz galam gan pats ar sevi, gan ar sāncensi, gan ar grūtībām, viņš ir gatavs cīnīties par rezultāta sasniegšanu, par uzvaru, par atzinību, par labāku dzīvi — par visu ko. Cilvēkam ir vitāli svarīgi piedalīties pašā cīņā. Tieši cīņas dēļ viņš izgudro milzum daudz spēļu un izpriecu, no kurām pati šausmīgākā ir karš, bet pati nevainīgākā — rotaļa ar alvas zaldātiņiem. Cīņas alkas aizrauj cilvēku ar briesmīgu spēku, un viņam principā ir vienalga, kur atrasties — Kolizeja arēnā vai tribīnē. Dzīvē var sastapt cilvēkus gladiatorus un karotājus, kuri tādi ir jau no dzimšanas, — ar viņiem nekad nedrīkst ielaisties. Strīdā, tiesā, konfliktā vai atklātā cīņā šie cilvēki parasti ir uzvarētāji neatkarīgi no dzimuma, vecuma vai citām raksturīgām iezīmēm.

Speles alkas

Cilvēks pēc savas dabas ir spēlmanis.

Iedzīvošanās alkas

Cilvēks pēc savas dabas ir rausējs.

Baudas alkas

Cilvēks dzīvo, lai baudītu, priecātos un gūtu apmierinājumu.

CILVĒKA PERSONĪBA: LAMATAS, KĀRDINĀJUMI UN GRĒKI

Galvenās lamatas dzīves ceļā:

—  muļķība,

—  grēcīgums,

—  egoisms,

—  augstprātība,

—  visatļautība,

—  cietsirdība,

—  impulsivitāte.

Šie "jaukumi" piemīt visiem cilvēkiem bez jebkāda izņēmuma, to skaitā arī autoram un lasītājam. Un tikai no mums pašiem ir atkarīgs, kā mēs ar tiem rīkosimies — pēc rūpīgām pārdomām atmetīsim tos vai arī padarīsim par kultu un rituālu. Daļa no tā dzīves ceļa, pa kuru iet cilvēks, var būt gluži vienkārši lamatas, kurās šis cilvēks iekļūst tāpēc, ka nav pietiekami informēts, un no kurām viņš nesteigsies izkļūt sava slinkuma vai kāda cita iemesla dēļ. Lamatas kavē cilvēka attīstību, atņem viņam brīvības sniegtās priekšrocības un ievelk viņu kā purva slīkšņa. Vienīgais glābiņš ir apzināties, ka esi tieši tāds, kāds esi, un censties kļūt tīrākam un labākam.

Galvenie kārdinājumi dzīves ceļā:

—  piemānīt,

—  riskēt,

—  nozagt,

—  atņemt,

—  nemaksāt,

—  aizsteigties priekšā,

—  saņemt vairāk nekā citi.

Šie "jaukumi" arī piemīt visiem cilvēkiem bez jebkāda izņēmuma. Tikai no mums katra ir atkarīgs, cik reižu mēs ļausimies kārdinājumam — vienu vai divas, tūkstoš vai miljons?! Par kārdinājumu cilvēks ļoti dārgi samaksā ar savu dzīvības enerģiju. Jo vairāk kārdinājumiem cilvēks ļāvies savā mūžā, jo īsāks ir viņa dzīves ceļš.

Galvenie grēki dzīves ceļā:

—  dusmas,

—  negausība,

—  godkārība,

—  iekāre,

—  slinkums,

—  mantkārība,

—  skaudība.

Šie ir individuālie grēki. Dusmas, iekāre un skaudība ar briesmīgu spēku sit tiklab savu nesēju, kā arī to cilvēku, pret kuru tās vērstas. Mērķtiecīgas dusmas un skaudība izraisa tā saukto noskaušanu, apvārdojumu un piebur- šanu. Ja sabiedrībā vairāk nekā pusi cilvēku ir piemeklējusi šī indeve, sociumā var izraisīties nekārtības. Tur, kur piemeklēto ir vairāk nekā 90 procenti, sākas asinsizliešana un karš. Pie sociālajiem un sabiedriskajiem grēkiem pieder elka radīšana un vēsturiskās pieredzes aizmiršana, atmiņas zaudēšana. Tur, kur ļaudis parastu — visbiežāk nekrietnu un pretīgu — cilvēku pataisa par elku, rodas mirušo kults un tiek pielūgti miroņi. Tur, kur ļaudis zaudē vēsturisko atmiņu, sāk līt nevainīgas grēka izpirkšanas asinis.

Lamatas, kārdinājumi un grēki tik sīki uzskaitīti tādēļ, lai lasītājs būtu labāk informēts šai jautājumā. Zināšanas ir spēks!

CILVĒKA PERSONĪBA: LIELISKĀS ĪPAŠĪBAS UN IZPAUSMES

Apdāvinātība

Tā ir Dieva dāvana: ģenialitāte, talants un meistarība. Katrs cilvēks ir apveltīts ar daudzām spējām — tās ir kā liels, biezs mežs, kurā aug gan milzum augsti koki, gan zemi, ložņājoši krūmi. No dzimšanas pilnīgi normālam cilvēkam vienmēr ir kāds talants. Jautājums tikai, vai cilvēks spēj "uziet" savas dzīves uzdevumu un rast izpausmi šim talantam, vai arī nodzīvo visu savu mūžu, pilnībā sevi tā arī neizpaudis. Talants gūst izpausmi vienīgi tad, ja cilvēka apdāvinātība sakrīt ar viņa profesiju un strādī- gumu. Kad talants ir izpaudies, cilvēks pats ar savu darbu to slīpē un pulē kā dārgakmeni. Apdāvinātība nāk no Dieva, tāpēc tā ir augstāka par svētumu, kas ir cilvēka paša sasniegums.

Svētums

Visi mēs, cilvēki, esam vienlaikus grēcinieki un svētie. Tādā divējādā kvalitātē būdams, cilvēks iet savu dzīves ceļu, projicējoties laikā — pagātnē, tagadnē un nākotnē. Starta apstākļos ir ietverts nevainības un potenciālā grēka vai svētuma mistrojums. Pirmie dzīves distances posmi ir saistīti ar grēcīguma realizāciju, bet finišs — ar svētuma iemantošanu. Taču tā ir tikai labākajā gadījumā. Grēcīgumu iemantot ir vienkāršāk par vienkāršu un vieglāk par vieglu. Turpretī svētums tiek nopelnīts ar darbu vaiga sviedros, ar savu salīkušo muguru un saviem upuriem. Katram ir savs ceļš.

Žēlsirdība

Žēlsirdība — tā ir cilvēkmīlestība, tas ir cilvēka dieviš- ķīgums, kas mums dots no paša Dieva tā Kunga, tas ir vislielākais garīgais dārgums. Žēlsirdības pamatā ir mīlestība — šajā pasaulē pati galvenā cilvēciskā patiesība. Jebkura žēlsirdības izpausme cilvēku tuvina Patiesībai un attālina viņu no meliem un ļaunuma. Par žēlsirdību cilvēks tiek atalgots pēc nopelniem, žēlsirdība veicina grēku nožēlošanu, tā padara cilvēku garīgi cildenāku un attīra viņu no dažādiem sārņiem.

Dvēseliskums

Dvēseles mēdz būt maigas un raupjas. Dvēseles mēdz būt starojošas, gaišas, pelēkas un melnas. Dvēseles mēdz būt mīlošas un arī vienaldzīgas. Dvēseliskums — tā ir gaišas, starojošas un maigas dvēseles attieksme pret apkārtējiem cilvēkiem. Dvēseliskums — tās ir ideālas cilvēku savstarpējās attiecības, pēc kurām tā vai citādi tiecas visi cilvēki uz Zemes. Visos laikos un visās valstīs dvēseliskums tika un tiek vērtēts visaugstāk. Lai Dievs dod arī mums būt dvēseliskiem pret citiem cilvēkiem! Taču ir kāda maza nianse: arī cilvēkam pašam ir vajadzīgs savs dvēseliskums. Jo dvēseliskums padara stiprāku sargeņģeli.

Autoritāte

Autoritāte ir spēja ietekmēt citus cilvēkus un vienlaikus uzklausīt pašam sevi un savu viedokli. Cilvēka Autoritāte vislielākajā mērā atspoguļo viņa Gara stāvokli, savā ziņā tā ārēji pārstāv Garu, kas cilvēkam ir visa pamats, jo savieno viņu ar Dievu.

Laimīgums

Laimīgums — tā ir Dieva dāvana. Laimīgs cilvēks gūst lielu baudu no dzīves, jo viņš to uztver plusfazēs un gluži mierīgi, nemanāmi pārdzīvo mīnusfazes. Laimīgums nozīmē to, ka cilvēks ir tik lielā mērā apveltīts ar laimi un veiksmi, ka šīs īpašības ietekmē arī citus cilvēkus.

Laimīga roka

Dieva dāvana, kas palīdz gūt panākumus visās lietās. Tā ir Radītāja dievišķā īpašība. jusu rīcība ir tas, kas pieder tikai jums un nevienam citam

Rīcība — tā ir jūsu īstenā darbība garīgajā, dvēseliskajā vai fiziskajā plānā. Darbība var būt laba, var būt slikta, var būt morāla vai amorāla, godīga vai negodīga, tā var būt zināma piekāpšanās vai agresija, var būt jūsu potences vai impotences izpausme, tā var būt kādam vēlama vai nevēlama utt., u.t.jpr., bet tā ir jūsu darbība, jūsu personiskā un nevis kāda cita cilvēka rīcība.

Tādēļ par rīcību ir jāizšķiras.

Rīcību īsteno.

Rīcība var būt varonības izpausme.

Rīcība var būt gļēvulības izpausme.

Rīcība var izskatīties pēc svētuma, tai var būt grēka piegarša, tā var jūs padarīt slavenu vai pazemot, var likt jums gavilēt un izslieties, bet tikpat lielā mērā — arī bēdāties un sagumt zem tās milzīgā smaguma.

Rīcība ir tikai jūsu, un tā var kā briesmīgs rēgs jūs vajāt visu atlikušo mūžu, atgādināt notikušo un likt kaunēties pašam no sevis.

Rīcība ir tikai jūsu, un tā var sasildīt jūsu dvēseli, iepriecināt sirdi un patīkami satraukt prātu, atgādinot jūsu slavas pilno un brīnišķīgo pagātni.

Mūsu pagātne — tā ir mūsu, cilvēku, rīcība.

Mūsu tagadne — tā lielā mērā ir mūsu agrākās rīcības ietekme uz mums.

Mūsu nākotne — tās vairāk ir mūsu rīcības sekas nekā mūsu nākotnes aktivitātes.

Tādēļ rīcība ir tā, kas nosaka mūsu dzīves ceļu. Rīcība vienlaikus ir gan ceļazvaigzne, gan klupšanas akmens; tā var mūs gan izvest uz plata ceļa, gan novest strupceļā, tā var mūs gan celt, gan pazemot — nest augšup vai iesviest bezdibenī.

Rīcība mūs ved uz zvaigžņu stundu.

Rīcība mūs ved uz mūsu Golgātu.

Rīcība mūs padara par tiem, kas mēs esam.

Par vienu rīcību cilvēks izšķiras momentāni, bet citas rīcības īstenošanai viņam ir jānobriest. Lai kā arī būtu, jūsu rīcība pieder tikai jums un nevienam citam. Tas nav apstrīdams.

MĒRĶIS: VAI IET JEBKURU CEĻU

UN SASNIEGT AR JEBKURIEM LĪDZEKĻIEM?

Bieži vien dzirdam: svarīgs ir mērķis, bet, kā tas sasniegts, nevienu neinteresē. Lai sasniegtu mērķi, visi līdzekļi ir labi. Uzvarētājus netiesā. Pēc mums — kaut vai ūdensplūdi, kaut vai zāle vairs neaug. Mērķis attaisno līdzekļus. Un tamlīdzīgi.

Visa jautājuma būtība tiek reducēta uz to, lai attaisnotu savu amoralitāti, ar gaišu drānu aizsegtu savu dvēseles tumsu, attaisnotu tādas pretīgas cilvēku īpašības kā nelietība, nodevība un viltus.

Mērķis pirmajā acumirklī var šķist gluži labs, piemēram, nopelnīt kaudzi naudas. Kas gan tur slikts? — Nekas, kā mēdz teikt, dod, Dievs, katram! Bet, vērīgāk un dziļāk ielūkojoties jautājuma būtībā, var saskatīt melnus un ļaunus šā mērķa priekšnoteikumus. Tādēļ vienmēr un viss ir jāskata kompleksi, kopumā: gan cēloni, gan sekas. Nedrīkst atraut vienu no otra: ja kaudzi naudas cilvēks meklē naktī uz lielceļa ar kasteti, dunci vai pistoli rokā, tad arī šīs naudas kaudzes vērtība ir atbilstoša — tā ir kastetes, dunča vai pistoles cena plus uzcenojums, ko rada laupīšanas upuru ciešanas un mokas.

Franču filozofs, matemātiķis un mistiķis Blēzs Paskāls sava varoņa mutē ielicis šādu melno humoru: "Līdzekļu netīrību mēs labojam ar mērķa tīrību." Ne velna! Nekad to nesasniegt! Ja līdzekļi ir netīri, tad arī mērķis ir netīrs; ja līdzekļi melni, tad arī mērķis melns; ja līdzekļi ir draņķīgi, tad ari mērķis ir viens vienīgs draņķis, lai kā to reklamētu un kādā mērcē pasniegtu, — draņķis ir un paliek draņķis, kaut arī pārklāts ar šokolādi.

Virzīties uz mērķi ar jebkuriem līdzekļiem, piemēram, ejot pāri līķiem, mīdot kājām citu cilvēku intereses, ar elkoņiem nogrūžot malā citus un tamlīdzīgi, nozīmē izdarīt nāves grēku. Apsveriet, kas ir labāk: vai saraust kaudzi naudas, kāpt augšup pa karjeras kāpnēm, izraut lielāko kumosu un nomelnot savu dvēseli, nolemt sevi garīgām ciešanām, nolikt pa sitienam četras savu pēcnācēju paaudzes vai arī strādāt vaiga sviedros, saglabāt dvēseli tīru un ļaut saviem pēcnācējiem brīvi attīstīties, pilnveidoties un progresēt? Kas iet uz mērķi, izmantodams jebkurus līdzekļus, tas pakļauj sevi milzīgiem bioenerģētiskajiem tēriņiem, deldē dzīvotspējas krājumus un izbeidz savu ceļu daudz agrāk par termiņu. Atcerieties acīmredzamo patiesību — plēsoņām mūžs vienmēr ir īsāks nekā viņu upuriem. Atcerieties acīmredzamo patiesību — to, kurš ir grēkojis un nav savus grēkus nožēlojis, vienmēr piemeklē briesmīgas slimības. Un apžēlojieties paši par sevi.

IZŠĶIRIETIES — PAR KO JŪS ESAT: ' PAR ŠIEM VAI PAR TIEM?!

Šis sakramentālais jautājums nāk mums līdzi vienmēr un visur, tas atskan tad, kad mēs esam noguruši, neesam gatavi atbildēt, kad esam apmulsuši un nobijušies, kad neredzam izeju. Un vēl daudzos citos gadījumos.

Jūs faktiski esat bezpalīdzīgs, bet jums uzbāžas ar šādu jautājumu: "Par ko jūs esat? Vai par mums, kas esam gaisma lodziņā, vai arī par tiem, kas ir pret mums, kas ir tumsa un ļaunums?!" Ko lai jūs atbildat?

Nesteidzieties!

Nepārsteidzieties ar atbildi!

Vispirms desmit reizes pieskarieties ar mēli aukslējām — tieši tā! — un skaitiet pēc kārtas: viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi, astoņi, deviņi un desmit.

Tad atsauciet atmiņā skaitāmpantiņu:

"Ticu. Katram zvēram. Arī ezim. Bet tev — vēl padomāšu."

Pēc tam ar pilnu pārliecību atbildiet: "Es esmu pats par sevi, bet, kas attiecas uz pārējiem, — dzīvosim, redzēsim Arī to, vai esmu par jums vai par tiem, kas ir pret jums. Kā saka, dzīve rādīs. Kam mutē medus, tam sirdī ledus. No projektiem un solījumiem svārkus nepašūsi." Pati dzīve parāda — atšķirība starp solījumiem un īstenību ir tāda, ka vinnē solītājs, bet zaudē tas, kurš šiem solījumiem noticējis un norijis ēsmu. Ja jūs uzķersities un sāksit strādāt "šo" labā, tad šie paši arī nosmels visu krējumu, piesavināsies visus ienākumus, savāks peļņu un galu galā jūs aizmirsīs: kas tas tāds, mēs tādu nepazīstam, padomā tikai — nopelni! — visiem ir nopelni, bet mums plikadīdas nav vajadzīgi! Tāds pats variants — tikai ar "tiem" pretējā pusē, kur it kā esot labi atšķirībā no jūsu puses, kur nav sevišķi labi, — gaida jūs arī otrajā gadījumā, kad jūs steigsities strādāt melnās miesās onkuļa labā un atdosit viņam visu — gan savu laiku, gan savu enerģiju un savu ieinteresētību, gan arī savu entuziasmu.

Dieva dēļ atjēdzieties, godājamie!

Strādājiet savā dārziņā! Apdedziniet pirkstus karstās oglēs, bet ziniet, ka jūs to darāt paši savā labā! Saņemiet sitienus, pārcietiet dunkas un pliķus, bet tikai savu interešu dēļ! Vēlāk jūs gūsit ienākumus un tas viss atmaksāsies ar uzviju. Savu entuziasmu, kuram, tāpat kā visam pārējam uz Zemes, ir zināmas robežas, tērējiet tikai pats savā un savas lietas labā! Dziediet pilnā balsī pats savu dziesmu, nevis atkārtojiet svešu!

Esiet pats par sevi, bet par "šiem" vai "tiem" vienīgi tiktāl, ciktāl tas jums pašlaik ir izdevīgi!

PACIETĪBA KĀ GAIDĪŠANA VAI KĀ CIEŠANAS?

Pacietība kā gaidīšana — tā ir cilvēka prasme nolikt savas intereses malā un gaidīt savu stundu. Sakarā ar to var pieciest dažas neērtības un pat zināmā mērā upurēt savas intereses. Tomēr šādā gadījumā šīm neērtībām un upuriem jābūt ievērojami mazākiem par pacietības rezultātā sagaidāmo labumu. Citādi pacietībai kā gaidīšanai nav nekādas jēgas. Tātad ir jāzina, kālabad vajag ar kaut ko samierināties, kādēļ vajag paciest neērtības un pat ciešanas, mokas un sāpes.

Pacietība kā ciešanas nez kādēļ un nez par ko cilvēkam ir raksturīga vēl lielākā mērā. Viņš nemitīgi cieš un cieš. It kā tā tam vajadzētu būt, un tu jau esi ar to apradis. Otrs ir uzsēdies tev uz kakla, atņem tev itin visu pasaulē, bet tu tikai ciet un ciet. Un šis otrais vēl paglaimo: "Tu gan man esi malacis, tik pacietīgs, citu tādu neatrast!"

Pacietību kā gaidīšanu bieži vien saviem mērķiem izmanto krāpnieki un meļi. Viņi tagad paņem no jums to, kas viņiem vajadzīgs, bet jums iesaka paciesties un sola zelta kalnus gaišajā nākotnē. Tieši tagad šādi krāpnieki aicina jūs paciesties, savilkt ciešāk jostu, iztikt bez šā un bez tā. Un tad jums galvā viss sajūk un jūs vairs nevarat saprast, kas tad tas īsti ir: gaidīšana, paciešanās tādēļ, ka kādreiz būs labāk? Bet varbūt tās ir ciešanas? Vai arī gan viens, gan otrs? Tādās pārdomās bieži vien paiet viss mūžs, un cilvēks paliek, kā saka, bešā, bez graša pie dvēseles — pliks un nabags, bet cieš un pat nekurn. īpaši, ja tam iedvests, ka tieši viņa pacietība arī ir tā pati vadmalā tērptā dzīves patiesība.

Bet gudram cilvēkam tieši tāpēc galva ir dota, lai viņš padomātu un apsvērtu, kas ir kas. Kādā vaļas brīdī pārdomājiet, vai tad tiešām visu laiku vajag tā ciest, kā jums to uzspiež kāds no malas?!

Cilvēks dzīvo tikai vienu reizi, dzīve aiziet uz neatgriešanos, un to, ko cilvēks nav dabūjis tagad, viņš diezin vai dabūs pēc tam, kad būs izbeidzies noteiktais termiņš.

Pacietība kā ciešanas ir raksturīga tādām cilvēku savstarpējām attiecībām, kurās viens "pārbauda" otra pacietību. Šāds cilvēks var būt jums nepatīkams, viņš var sagādāt jums neērtības un ciešanas. Nolieciet visu savā vietā, iegaumējiet: vertikāle — tā ir jūsu personiskā Hierarhija, bet horizontāle — distances palielināšana šajos kontaktos un kontaktēšanās laika samazināšana.

NOTIKUMUS VĒSTĪJOŠA ZĪME — LABA VAI SLIKTA — VISUPIRMS MEKLĒJAMA SEVĪ PAŠĀ VAI ARĪ SEV LĪDZĀS

Notikumus vēstījoša zīme — tas ir kāds signāls, pazīme vai parādība, kas norāda uz to, ko mēs varam sagaidīt turpmāk. Labu signālu, labvēlīgu pazīmi vai brīnišķīgu parādību cilvēki parasti izskaidro tā, ka turpmāk viss būs labi, bet draudīgu signālu, nelabvēlīgu pazīmi vai nejauku parādību — ka nākotnē sagaidāms kas slikts.

Mums visiem ir labi pazīstama tāda sajūta, ka prāts nenesas kaut ko darīt vai kaut kur iet. Šī sajūta ļoti reti mūs piemāna, un, ja mēs tajā ieklausāmies, tad neko nezaudējam un saglabājam to, kas mums ir.

Bet vēl līdz galam nav izprasta vienkāršā saikne starp to, ko mēs darām, un to, kas mūs dzīvē gaida pēc tam. No mūsu labajām domām, labajiem un cēlajiem darbiem, no mūsu nolūkiem un vēlmēm turpmāk izriet tieši tas, ko mēs tā gaidām. Ja esat rīkojies cēli, piemēram, izrādījis žēlsirdību, ziedojis Templim, apspiedis sevī ļaunumu vai mantkāri, tad arī šīs rīcības sekas būs jums labvēlīgas. Tātad šāda rīcība ir labu vēstījoša zīme turpmākajiem darbiem. Bet, ja esat rīkojies slikti, piemēram, kādam nodarījis pāri, kādu piemānījis vai materiālā ziņā apkrāpis, vai arī esat nemitīgi domājis par to un plānojis citiem cilvēkiem nodarīt ļaunu, — tad ko gan atliek gaidīt no šāda cēloņa? Tā sekas būs visnotaļ nelabvēlīgas, tātad šāda rīcība ir slikta zīme, tā vēsta par kaut kā slikta aizsākumu jūsu dzīvē.

Tiek uzskatīts, ka pirmdiena ir grūta diena, ka pār ceļu pārskrējis melns kaķis nozīmē nepatikšanas, ka trīspadsmit ir nelaimīgs skaitlis.

Labi padomājiet un atsauciet atmiņā savu pagātni — cik pirmdienu jūs esat pieredzējis savā mūžā? Un vai tiešām tās ir bijušas tik grūtas? Ja jums patīk savs darbs un jūs nevarat vien sagaidīt, kad atkal varēsit pie tā ķerties, — ko tad lai saka par pirmdienu?

Nekādas nozīmes nav arī melnajam kaķim, kas pārskrējis pār ceļu. Viss ir atkarīgs no orientācijas, kuru cilvēks pats sev dod. Orientējiet sevi uz nelaimi — un nelaime būs klāt; orientējiet sevi uz laimi, uz mīlestību, uz panākumiem — un jūs to visu katrā ziņā sagaidīsit.

13 — tas ir ļoti sarežģīts skaitlis. Kā vēstījoša zīme tas ir maksimāli pozitīvs vīriešiem un tai pašā laikā maksimāli negatīvs sievietēm. Attiecībā uz kāzām 13 kā vēstījoša zīme sievietei dos trīs ceturtdaļas plusa, vīrietim — tikai vienu ceturtdaļu, bet galarezultāts būs nulle. 13 ir nelaimīgs skaitlis, kad tas apzīmē dzīves posmu secību.

KAD DZĪVĒ JĀTĒLO KĀDA LOMA UN KAD JĀPALIEK TĀDAM, KĀDS ESI?

Cilvēks tēlo lomu tad, kad grib izlikties par to, kas viņš īstenībā nav. Viņš var mainīt savu uzvešanās veidu, var uzņemties sev neraksturīgu lomu un tēlot prātnieku, drosminieku, lāga zēnu, taisnīgu un ļoti humānu cilvēku. Taču šādā gadījumā viņam zināmu laiku ir jāietur šī līnija un allaž jāatceras, kācf u lomu pats tēlo, lai nejauši nepateiktu kaut ko tādu, kas tai galīgi neatbilst.

Tā vai citādi, bet cilvēks tēlo tad, kad grib izskatīties labāks nekā patiesībā ir.

Ļoti reti mēdz būt otrādi.

Piemēram, gudra sieviete vienmēr tēlos naivu aitiņu, ja vīrietis ir padumjš, turklāt uzpūtīgs kā tītars. Patstāvīga un neatkarīga sieviete spēj lieliski notēlot, ka viņai ārkārtīgi nepieciešams gādnieks un aizstāvis. Labsirdīga un nesavtīga sieviete var izlikties par bargu, uzstājīgu un egoistisku būtni.

Lai notēlotu kādu lomu, ir jāzina tā cilvēka psiholoģija un uzvedība, kuru jūs tēlojat.

Visvieglāk notēlot dziļdomīgu intelektuāli, kas ir visai noslēgts un daudz nerunā. Tad tikai ciet klusu un uzmanīgi klausies, ko runā citi, — tas arī viss.

Visgrūtāk ir tēlot sev neraksturīgu lomu, turklāt paliekot citu cilvēku uzmanības centrā, piemēram, dzērājam izlikties par atturībnieku, rupjam cilvēkam — par galantu un pieklājīgu kungu, vieglas uzvedības meičai — nodemonstrēt pašu nevainību un pilnīgu nepieejamību u. t. jpr.

Skopulim ir grūti tēlot dāsnu cilvēku, nepacietīgam un impulsīvam cilvēkam ir ļoti grūti izlikties mierīgam un apdomīgam.

Viegli ir tēlot tās lomas, kuras cilvēkam paredzējusi pati dzīve: lāga cilvēkam — labsirdi, muļķim — stulbeni, draiskulei — vieglas uzvedības sievieti.

Pati dzīve parāda, ka mums nākas tēlot daudz dažādu lomu un tikai retumis cilvēks var palikt viņš pats. Cilvēks ir viņš pats tur, kur — kā pašam šķiet — neviens viņu nenovēro, kur viņš ir brīvs un nav atkarīgs no sabiedrības uzskatiem.

Vieglāk ir būt tādam, kāds esi, nekā tēlot — tad cilvēks ir brīvāks un viņu nenomāc dažādas nepieciešamības.

PRASME KONTAKTĒTIES — DŽENTLMEŅA PAMATPAZiME

Izstrādāt savu personisko viedokli

Lai jums būtu savs personiskais viedoklis un lai to varētu skaļi paust, vispirms ir jāiemācās spriest, domās šo viedokli formulēt un pēc tam precīzi izteikt vārdos. Ja jums ir savs viedoklis — tās jau ir trīs ceturtdaļas no panākumiem saskarsmē ar otru cilvēku. Vairums ļaužu izmanto svešu viedokli, piemēram, to, ko padzirdējuši no kaimiņiem vai pa televizoru, ko izlasījuši avīzē vai uz sludinājumu dēļa.

Aizstāvēt savas pozīcijas

Aizstāvēt pozīcijas būtībā nozīmē reklamēt savējo un kritizēt svešo. Gan vienā, gan otrā gadījumā vajag zināt mēru. Lai reklamētu savējo, vispirms ir jāparedz, kas varētu patikt pretējai pusei, un uz to arī jāliek akcents. Lai kritizētu svešo, vispirms pašam ir jāsaskata tā visvājākā vieta un uz to tad ari jānorāda. Tikai bez liekām emocijām: ja jūsu jūtas gluži kā spogulī atainosies jūsu sejā, tad jums būs daudz grūtāk nekā tad, ja jūsu seja būs mierīga un pretējai pusei neizdibināma.

Prasme panākt savu

Pārvērtiet kontaktēšanos par abu pušu dialogu un nedodiet pretējai pusei iespēju pārņemt iniciatīvu un padarīt jūs tikai par sava monologa klausītāju. Ja viss būs otrādi — jo labāk jums. Katrs pretējās puses izteiktais spriedums jums ir vai nu jāapgāž, vai arī jāatspēko ar vairāk pamatotu savu spriedumu. Nedrīkst zaudēt iniciatīvu. Ja jūs uzreiz nevarat apjēgt, kāda būtu vispareizākā atbilde, izsitiet pretinieku no ritma, samulsinot viņu, piemēram, ar šādiem dziļdomīgi pateiktiem vārdiem: "Tas viss ir ļoti apšaubāmi, īstenībā taču ir pavisam citādi."

Prasme argumentēt

Pamatots, neatkarīgs un pārliecinošs pierādījums jums ir jāatrod momentāni un īstajā laikā jāizmanto savā labā. Tas iedarbojas daudz labāk nekā paaugstināta balss vai arī pretējai pusei adresēti necienīgi un apvainojoši vārdi. Savlaicīga argumentācija, kuru papildina pieklājība un nopietnība, ikvienu tukšu salmu kūlēju izsitīs no sliedēm daudz ātrāk nekā kliegšana un žestikulēšana.

Prasme asociēt

Kontaktējoties īpaša nozīme ir prasmei atrast sakarību starp atsevišķiem izteikumiem, priekšstatiem un pozīcijām gan pēc to līdzības, gan pēc savstarpējās saistības. Uz asociācijām balstās kritikas pozīcijas, asociācijas izraisa smaidu, kas dod iespēju mazināt spriedzi, tās ļauj vienā mirklī atrast argumentus.

Prasme kontaktēties nāk līdz ar pieredzi.

NEATLAIDĪBA IR TIEKŠANĀS, STŪRGALVĪBA IR NEPIEKĀPĪBA

Dzīvē bieži jauc neatlaidību un stūrgalvību. Un visbiežāk ir tā, ka stūrgalvīgs cilvēks spēlē varoņa lomu — tēlo neatlaidīgu cilvēku.

Patiešām, pirmajā un paviršajā acu uzmetienā ir ļoti grūti saprast, kas notiek: vai cilvēks visiem spēkiem tiecas sasniegt paša izraudzīto vai citu cilvēku norādīto mērķi, vai arī viņš kā klints paliek pie sava un nekust ne no vietas, gāz viņam kaut vai ar mietu pa galvu.

Neatlaidība ir vairāk pieejama apkārtējo cilvēku izpratnei. Neatlaidīgs cilvēks galu galā izskaidros iemeslu, kura dēļ viņš vienu lietu vērtē augstāk nekā otru, pastāstīs, kādēļ viņš iet tādu, nevis citādu ceļu, atklās, ar kādām grūtībām un problēmām viņam nākas saskarties ceļā uz savu mērķi. Turklāt viņš plānveidīgi un visiem spēkiem centīsies šo mērķi sasniegt. Šādu cilvēku nebūs tik viegli novirzīt no izraudzītā ceļa, viņu nevarēs tā vienkārši paraut malā un pārslēgt uz kaut ko citu, piemēram, uz kaut ko spilgtāku, prominentāku vai vairāk vajadzīgu u.tml. Ne velti saka: "Neatlaidība un darbs visu uzveic." Tādējādi izgaismojas vēl viens neatlaidības aspekts — tiekšanos papildina darbība: neatlaidība ir dinamiskāka salīdzinājumā ar stūrgalvību — tai vairāk raksturīgs statiskums.

Stūrgalvība nav tik viegli pieejama citu cilvēku izpratnei. Stūrgalvīgs cilvēks saprot, ka šī īpašība viņam slavu nenesīs, tādēļ nav ieinteresēts sniegt nekādu informāciju par savu stūrgalvību. Attiecīgā gadījumā šāds cilvēks aprobežojas ar neko neizsakošu paziņojumu, piemēram, "tāpēc, ka tā vajag" vai "kāpēc? kāpēc? — tāpēc un viss", vai "tāpēc, ka beidzas ar c", vai ari izmanto muļķu argumentu, ar kura palīdzību tie apmuļķo vēl lielākus muļķus, — "tāpēc, ka tā ir pareizi, un viss".

Neatlaidībai raksturīga pieklājīgāka, bet stūrgalvībai — rupjāka attieksme pret citiem cilvēkiem, viņu domām un spriedumiem, vēlmēm un problēmām. Neatlaidība spēj dot priekšroku citu interesēm, bet stūrgalvība — nekad!

Neatlaidība ir cilvēka gribas atspoguļojums uz āru, bet stūrgalvība ir mēģinājums iemantot šo gribu ārpus sevis paša, liekot lietā savu nepiekāpību un stādot sevi augstāk par citiem. Neatlaidība praktiski nekad nekļūst par stūrgalvību un otrādi, jo katra no šīm īpašībām, ja tā ir iemājojusi cilvēkā, paliek uz ilgu laiku. Pastāv neliela varbūtība, ka stūrgalvīgs cilvēks galu galā attīstīs savu gribu un kļūs neatlaidīgs, bet tas, kā saka, vēl nav zvanīts: varbūt jā, bet drīzāk gan ne. Neatlaidība sevī ir jāattīsta, bet stūrgalvība — jāapspiež, lai cilvēks kļūtu plastiskāks un vairāk pielāgots dzīvei.

MŪSU DZĪVĒ PAR VISU NĀKAS MAKSĀT PAŠAM

Angļi mēdz teikt, ka bezmaksas pusdienu neesot. Un tas ir pareizi gan tiešā, gan pārnestā nozīmē. Ja arī cilvēks ir paspējis kaut ko dabūt "par velti", viņam tik un tā — agri vai vēlu — par to nāksies pilnībā norēķināties.

Mēs dzīvojam pasaulē, kur viss dibinās uz cēloņseku attiecībām, kur visprātīgāk būtu zināt mēru, tiekties pēc savstarpējas vienošanās un harmonijas. Ja cilvēks kaut ko dabūjis bez maksas, tas nozīmē, ka viņš stipri pārkāpis mēra robežas, nav ievērojis kopīgās intereses un radījis maksimālu disharmoniju. Tas viss atsviež šo cilvēku tālu atpakaļ viņa cilvēciskajā izaugsmē un sevis pilnveidošanas procesā.

Mēs dzīvojam pretstatu vienības un cīņas pasaulē. Mūsu dzīves labklājība ir tieši saistīta ar to, ka vienotības ir jābūt nesalīdzināmi vairāk nekā pretmetu. Kaut ko saņemot un par to nemaksājot, mēs paši sevi iegrūžam pretstatu bezdibenī un līdz ar to jau iepriekš ierobežojam savu personisko labklājību.

Mēs dzīvojam pasaulē, kur valda Hierarhijas likums. Mūsu, cilvēku, arhitektonika, mūsu funkcijas, mūsu uzvedība — viss ir pakļauts šim globālajam likumam. Ņemot

un par to neko nemaksājot, mēs nolemjam paši sevi nīkuļo- šanai Hierarhijas zemākajos līmeņos.

Mēs vēl daudz ko nezinām, mēs pat vēl neprotam atšķirt to, ko esam izzinājuši, no tā, ko neesam izzinājuši un kas vispār nav izzināms. Bet jau tagad ir pilnīgi skaidrs, ka atmaksa par grēkiem un kļūdām katrā ziņā nāk pašā nepiemērotākajā brīdī. Jau tagad ir zināms, ka cilvēks savā dzīvē no daudz kā var izvairīties un atstāt nesamaksātus rēķinus. Bet šie rēķini pāriet uz viņa pēcnācējiem četrās paaudzēs: bērniem, mazbērniem, mazmazbērniem un mazmazmazbērniem nākas par visu norēķināties tā cilvēka vietā, kurš no samaksas izvairījās.

Mēs jau sākam saprast, ka ņemt uz parāda nozīmē paņemt svešu un uz laiku, bet atdot parādu nozīmē atdot savējo un uz visiem laikiem.

Mēs tiecamies pēc laimes, labklājības un panākumiem. Par visu dzīvē samaksāt pašam — tā ir pati galvenā mūsu labklājības garantija, tas nozīmē izprast savas eksistences pamatus un savas dzīves jēgu.

RISKĒT VAI VISPĀR ATTEIKTIES NO RISKA?

Uz šo jautājumu laikam gan jums neviens nevarēs sniegt pārliecinošu atbildi. Viss ir atkarīgs no daudziem apstākļiem — no jūsu veselības stāvokļa, no fiziskās un psiholoģiskās gatavības, no situācijas, no jūsu pasaules uzskata utt.

Par risku tiek uzskatīta tuvošanās briesmām.

Par risku tiek uzskatīta darbība uz labu laimi.

Par risku tiek uzskatītas darbības, kuru rezultātā iespējami zaudējumi. Un tomēr risks — tā ir iespēja cilvēkam sarežģītā situācijā rīkoties drosmīgi un apņēmīgi pašam savā labā, cerot uz veiksmi.

No vispāratzītās morāles viedokļa risks ir attaisnojams tad, ja cilvēks riskē tikai pats ar sevi.

Riskēt ar citiem cilvēkiem, bet pašam palikt malā — tas no morāles viedokļa ir grēcīgi un ļauni.

Risks — tas ir visai nenoteikts jēdziens.

Mēdz teikt, ka tas, kas neriskē, nedzer šampanieti.

Tomēr tas drīzāk attiecas uz aktīvu, drosmīgu un atjautīgu cilvēku, kurš paļaujas pats uz sevi un cieši tic savai veiksmei.

Ja cilvēks nav pietiekami drosmīgs un uzņēmīgs, ja veiksme nav viņa ceļabiedre, ja viņš nav pārliecināts par sevi, ja izšķirošajā brīdī viņš apstāsies, nevis tieksies un ies uz priekšu, tad, gluži dabiski, ne par kādu risku nevar būt runas. Ja cilvēks nav radīts riskam, ja viņš savā dvēselē nav nedz cīnītājs, nedz spēlmanis, tad viņam labāk neriskēt.

Risks ir attaisnojams tad, kad nav citas izejas.

Risks nav attaisnojams, ja cilvēks riskē aiz bailēm — tikai tādēļ, ka viņš ir līdz nāvei nobijies vai iebiedēts.

Riskēt var tikai skaidrā prātā, ar skaidru galvu. Pat tad, ja esat iedzīts stūrī un piespiests pie sienas. It īpaši tad, ja jums tuvi cilvēki ir briesmās un jūsu risks var viņus glābt, nevis padarīt viņu stāvokli vēl ļaunāku.

Risks ir attaisnojams ļoti plašā cilvēcisko attiecību diapazonā: sākot ar vajadzību pēc vinnesta un beidzot ar tādu stāvokli, kad vairs nav ko zaudēt.

Visbīstamāk ir riskēt ar savu dzīvību un savu veselību.

Vismazāk bīstami ir riskēt ar savu naudu.

Cilvēks, kas izšķiras par riskantu rīcību, no vienas puses, uzņemas visu atbildību par sekām, bet, no otras puses, arī brīvi rīkojas ar sasniegtajiem rezultātiem.

Tādēļ, ja jūs esat riskējis un zaudējis, tad varat vainot vienīgi pats sevi un nedrīkstat novelt vainu uz citiem cilvēkiem. Pats riskēji — pats zaudēji — pats arī atbildi par visu.

Bet, ja esat vinnējis, par to jūs varat pateikties vienīgi pats sev un nevienam citam. Jums un tikai jums ir visas tiesības rīkoties ar savu vinnestu. Bieži vien pie vinnesta kā mušas uz medu saskrien ļaudis, kuriem ar risku nav nekāda sakara. Ja nav nekāda sakara ar risku, tad — attiecīgi — nav nekāda sakara arī ar vinnestu. Un tikai no tā cilvēka, kurš riskēja un vinnēja, ir atkarīgs, vai viņš kādu daļu atdos citiem vai nedos neko.

Cilvēks, kurš uzdrošinās riskēt un turklāt pietiekami labi apzinās visus ar risku saistītos apstākļus, tuvina sev uzvaru un attālina no sevis zaudējumu.

Ja cilvēks riskē uz labu laimi un neko nedara, tā sakot, ne pirkstu nepakustina, lai šis risks izdotos, tad tāds risks ir divkārt bīstams un pilnīgi neattaisnojams.

Jēdziens "risks" ir saistāms ar jēdzieniem "aktivitāte" un "darbīgums", bet nepavisam nav savienojams ar jēdzieniem "pasivitāte" un "bezdarbība".

Bieži saka: "Kas neriskē, tas nevinnē."

Mēdz teikt: "Drošam pieder pasaule." Tomēr risks — tas vienmēr ir 50:50. Paturiet to prātā un paļaujieties vienīgi pats uz sevi!

ATBALSS EFEKTI — CILVĒKA AKTIVITĀŠU SEKAS

Informatīvais atbalss efekts — tā ir visīstākā cilvēka aktivitāšu atbalsošanās, kas nāk viņam līdzi visu mūžu: būtībā, cilvēkam ejot savu dzīves ceļu, viņu pastāvīgi pavada paša domu, vārdu un darbu gan tiešs, gan atbalsots skanējums.

Informatīvais atbalss efekts ir svarīga sastāvdaļa visās rezonansēs vai disonansēs, visās saskaitīšanas vai atskaitīšanas, pielikšanas vai atņemšanas, reizināšanas vai dalīšanas darbībās.

Informatīvais atbalss efekts — tā ir vissvarīgākā vienotības un daudzējādības, harmoniska vai disharmoniska savienojuma sastāvdaļa.

Ja uz cilvēku tieši vai netieši iedarbojas informatīvais atbalss efekts, viņam var tikt nodrošināts dvēseles miers, kā ari priecīgs, stabils un mierīgs noskaņojums.

Un — gluži tāpat — ja uz cilvēku tieši vai netieši iedarbojas viņa paša aktivitāšu informatīvais atbalss efekts, viņš var tikt pakļauts negatīvu emociju — dusmu, grūtsirdības un dvēseles nemiera — ietekmei.

Kad uz cilvēku iedarbojas viņa paša atbalss efekts, cilvēks var tikt izsists no sliedēm un ieslīgt vai nu pārmērīgā priekā, vai arī pārmērīgās bēdās, bet šīs pastāvīgās garastāvokļa maiņas var būt par iemeslu psihiskām ciešanām, kas izpaužas maniakāli depresīvās psihozes veidā.

Informatīvais atbalss efekts nozīmē taisnīgu atmaksu — dots pret dotu. Tālab jāņem vērā, kādas ir cilvēka tiešās informatīvās izpausmes dzīvē: jācenšas domāt pozitīvi, runāt labu un rīkoties labestīgi, lai pretī saņemtu tās pašas pozitīvās, labās un sirsnīgās enerģētiskās iedarbības. Turpretī tad, kad cilvēks dara kaut ko sliktu, ļaunu un negatīvu, viņam nav ko gaidīt uz citādu atbalss efektu — šis cilvēks saņems pretī tieši to pašu.

Informatīvajam atbalss efektam ir milzīga nozīme attiecībā uz to, kā nākotnē īstenosies viss, ko izraisījuši cilvēku darbi, kurus zināmā mērā var uzskatīt par vēstījošām zīmēm. Izdarīji labu darbu — tā ir laba zīme nākotnē gaidāmajam. Izdarīji sliktu darbu — tā ir nākotnē sliktu vēstījoša zīme.

Tādēļ gudrie senči cenšas pasargāt savus nesaprātīgos pēcnācējus no negatīvām sekām:

Arī slikts miers ir labāks par karu.

Neroc bedri otram, ka pats neiekrīti!

Ko sēsi, to pļausi.

Atbalss efekts parādās visnegaidītākajā brīdī. Pozitīvs atbalss efekts vienmēr ir vietā, vienmēr ir vēlams un vienmēr ir īstajā laikā. Negatīvais atbalss efekts vienmēr ir nevietā, vienmēr ir nevēlams un vienmēr ir nelaikā. Negatīvais atbalss efekts allaž ir negaidīts un izpaužas visnepiemērotākajā brīdī, kad tam, šķiet, nav pilnīgi nekāda sakara ar notiekošo: iedomājieties cilvēku, kas pa nedrošu tiltiņu, balansēdams ar rokām un visu ķermeni, iet pāri bangainai kalnu straumei: tieši šajā brīdī pozitīvais efekts viņu atbalstīs un aizvedīs līdz stingram pamatam, bet negatīvais atbalss efekts notrieks no kājām un iesviedīs bezdibenī.

Dzīvē bieži mēdz būt tā, ka atbalss efekts ir nesalīdzināmi stiprāks par cēloni, kas to izraisījis. Negatīvais atbalss efekts vienmēr atstāj dziļas traumējošas pēdas cilvēka psihē. Esiet uzmanīgi un modri!

MANA PATEICĪBA BŪS BEZGALĪGA… SAPRĀTĪGĀS ROBEŽĀS

—  Proties taču godu! Zini mēru!

Apmēram tā mēs bieži vien apsaucam paši sevi, kad infantilitātes vai neinformētības dēļ darām kaut ko nepareizu un neievērojam mēru: pārāk daudz dzeram, pārēda- mies, pārstrādājamies utt. vai arī otrādi — par maz strādājam un nepadarām līdz galam to, kas jāizdara.

Mērs — tas ir kaut kas tāds, kam ir zināmas robežas jeb ietvari, kurus pārkāpt nav nekādas jēgas, jo tādējādi var tikai kaitēt sev pašam. Savas muļķības, naivuma vai pašpaļāvības dēļ mēs varam pārkāpt mēru vai nu uz pārmērības, vai arī uz nepietiekamības pusi.

Mērs — tas ir nesatricināms pamats mūsu, cilvēku, labklājībai, tas ir pamats saskaņai pašiem ar sevi un apkārtējo pasauli, tas ir jaunrades dziņu un rezonanšu pamats, tas ir harmonijas pamats. Pat ārkārtējos apstākļos un ekstremālās situācijās ir zināms mērs, kuru nedrīkst pārkāpt.

Mērs' ir ārkārtīgi svarīgs arī cilvēku savstarpējās attiecībās: tas regulē morāles un ētikas normas, kā ari atbilstību starp došanu un ņemšanu.

"Mērs svarīgāks par visu", "kas pār mēru, tas par skādi" — tā teikuši visu laiku un visu tautu gudrie.

Mūsdienās vārda "mērs" vietā bieži lieto jēdzienu "adek- vātums".

Adekvāts — tas ir kaut kas pilnīgi atbilstošs un vienāds:

—  adekvāti pretpasākumi,

—  adekvātas prasības,

—  adekvāti ieguldījumi,

—  adekvāts ieguvums.

Terminu "adekvāts", šķiet, varētu raksturot mūsu senču aksiomātiskais postulāts: "Kā jūs mums, tā mēs jums."

Tādējādi jēdziens "adekvātums" mums uzreiz parāda divas pilnīgi pretējas puses.

Pirmkārt, atzinība un pateicība. Samērīgums atzinībā un pateicībā par labu darbu — tas ir mērs, pozitīvas atbildes saprātīgas robežas. Cilvēks ir palīdzējis jums saskaldīt malku — sniedziet viņam adekvātu pakalpojumu! Bet ne vairāk. Ja cilvēks ir izdarījis jums kaut ko labu, tas nebūt nenozīmē, ka jūs uz visu mūžu kļūstat atkarīgs no viņa.

Atzinību un pateicību ir pieņemts izrādīt ar pretpasā- kumu — samaksājot par to naudā.

Samaksa naudā ļauj jums savās jūtās palikt brīvam — jūs varat būt bezkaislīgs, varat pārdzīvot pozitīvas vai negatīvas emocijas, bet nevienam par jūsu jūtām nav nekādas daļas, jo šeit noteicošā ir samaksa naudā.

Otrkārt, pretenzijas un aizvainojums. Samērīgumu pretenzijās un aizvainojumā sakarā ar ļaunu nodarījumu jau no sirmas un dziļas senatnes nosaka vispārcilvēciskie postulāti:

"Aci pret aci, zobu pret zobu."

"Kas zobenu cēlis, no zobena kritīs."

"Asinis pret asinīm."

"Lai Dievs jums dod to pašu, ko jūs vēlat mums!"

Cilvēki gandrīz nekad nespēj ieturēt samēru savās pretenzijās un aizvainojumā par ļaunu nodarījumu. Viņi visbiežāk nosliecas uz pārmērīguma pusi. Bet nav nekā bīstamāka un briesmīgāka par pakļaušanos pārmērībai savā aizvainojumā. Visa senču gudrība burtiski brēc uz debesīm: "Piedod! Piedod! Piedod!" Ja pretpasākumos pāridarījuma sakarā netiek ievērots samērīgums, tas lielākoties noved pie traģiskām sekām: var zaudēt laimi, saīsināt savu dzīvi, tuvus cilvēkus var piemeklēt dažādas nelaimes. Esiet uzmanīgi!

NEKAD UN NE AR KO NEDIŽOJIETIES — BŪS SLIKTĀK NEKĀ IR!

Vajag tikai cilvēkam ne no šā, ne no tā pēkšņi paziņot: "Es nekad nesaslimšu!" — un dzīves īstenība parāda, ka tieši šis cilvēks ļoti drīz saslimst.

Vajag tikai cilvēkam pēkšņi nezin kādēļ pavēstīt: "Es vēl nekad neesmu cietis avārijā, lai gan astoņpadsmit gadus sēžu pie stūres!" — un ir skaidrs, ka loti drīz šis cilvēks piedzīvos avāriju un cietīs lielus zauaējumus.

Vajag tikai cilvēkam nezin kādēļ pēkšņi ierunāties: "Sieva nekad nav bijusi man neuzticīga un nekad tāda nebūs!" — un jau kļūst redzams, ka uz viņa galvas parādās žuburaini ragi kā staltbriedim.

Vajag tikai sievietei paziņot: "Mans bērns būs labāks par visiem, viņš izaugs, pabeigs universitāti, nedzers…" utt. — un dzīvē viss notiks gluži otrādi. Izaugs stulbenis kas stulbenis, dzers, un mājās viņu nesīs kā pagali. Universitāte viņam nenāks ne prātā.

Vajag tikai, lai sieviete pēkšņi pasaka savai draudzenei: "Bet es gan nekad nezaudēju savu naudas maku, vispār man neviens neko neizvilks…" — un drīzumā dzirdēsit viņas vaimanas sakarā ar maciņa nozaudēšanu.

Dzīves īstenība pierāda, ka ne par ko nedrīkst nozvērēties, ka neko nedrīkst publiski apsolīt, pavēstīt un bez jēgas izaicināt savu Likteni. Labāk ciest klusu, turēt mēli aiz zobiem un pie sevis nodomāt: "Paglāb un pasargā mani, Kungs, no manām aplamajām domām!"

Ja jums tā vien gribas skaļi un, visiem dzirdot, pavēstīt, ka vēl ne reizi mūžā neesat iekļuvis avārijā, tad, Dieva dēļ, apstājieties, cietiet klusu! Un turklāt ņemiet vērā, ka šī avārija, kā saka, jums jau ir deguna galā.

Ja jums tā vien gribas izriezt krūti un lepni pavēstīt, ka jūsu sieva vēl nav bijusi jums neuzticīga, tad, Kristus dēļ, paklusējiet, apstājieties un labāk padomājiet par to, kā aizstāvēt savu vīrieša godu!

Apžēlojieties par sevi un nepavēstiet visai pasaulei: "Es vēl neesmu slimojis! Mani vēl neviens nav tā pa īstam- sitis! Mans zirgs vēl nav zagts!" utt., citādi jūs itin drīz saslimsit, ļoti drīz jūs pamatīgi piekaus, un vēl drīzāk tiks nozagts jūsu labais zirgs.

Apžēlojieties par sevi un neļaujiet sev pat domās ne mirkli kavēties pie šādām tēmām!

Savu labo īpašību pārmērīga daudzināšana, pašpaļāvīgi solījumi un savu šķietamo spēju pārspīlēšana ne pie kā laba nevedīs.

KĀLAB UN KĀDA MĒRĶA VĀRDĀ IR VĒLAMS SEVI SAGLABĀT?

Galvenokārt — savu bērnu dēļ. Mūsu laikos dzīve ir tiktāl sarežģījusies, kļuvusi tik skarba, nežēlīga un prasa tik daudz upuru, ka jūsu pieredze ir nepieciešama jūsu bērniem tieši tāpat kā viss pārējais atbalsts no vecāku puses vismaz 25 — 30 gadus.

Viss labais, ko esat saņēmis savā dzīvē, jums kā stafete jānodod saviem bērniem tādā veidā, lai materiālie un morālie ieguldījumi, ko esat ielicis bērnos, dotu viņiem iespēju pacelties augšup pa Hierarhijas kāpnēm. Dabiski, ka bērni ir līdzīgi saviem vecākiem, bet vēl dabiskāk ir, ka viņi pārspēj savus vecākus — ir gan gudrāki, gan tikumīgāki, turklāt viņu spējas radīt un veidot labo ir lielākas nekā vecākiem.

Ja mēs skaidri stādāmies priekšā to, ka cilvēces Civilizācijā esam tikai mazs posmiņš, tad kļūst saprotama arī mūsu personiskā nozīme attiecībā uz saviem pēcnācējiem.

Mums ir jādod dzīvība.

Mums ir jāaudzina.

Mums ir jāmāca.

Mums ir jāatbalsta.

Tādējādi mūsu pašu galvenais dzīves uzdevums nav nekas cits kā tīri cilvēcisks pienākums nodot no senčiem saņemto stafeti tālāk saviem pēcnācējiem tā, lai mūsu bērni, mazbērni un mazmazbērni būtu visādā ziņā daudz pārāki par mums pašiem.

Bet tas vēl nebūt nav viss, tā ir tikai, varētu sacīt, iekšēja problēma, kuru nevar atrisināt "tīrā veidā", tas ir, atrauti no tās dzīves, kas ir ap mums. Un mūsu pienākums ir šo ap mums esošo dzīvi visiem spēkiem modelēt tā, lai atvieglotu savu pēcnācēju eksistenci, nevis tā, lai viņiem visu vēl vairāk sarežģītu.

Tāpēc rodas problēmas, kas ir saistītas ar mūsu pēcnācējiem.

Hierarhiski cilvēka galvenās vitālās vajadzības ir šādas:

uzturs,

komforts, bagātība, zināšanas, ekoloģija.

Tātad visai mūsu dzīvei jābūt vērstai uz to, lai nodrošinātu saviem pēcnācējiem visas šīs pozīcijas. Tālā nākotnē, kad cilvēki būs kļuvuši gudrāki, prioritātes būs izkārtotas citādā secībā: zināšanas, ekoloģija, komforts, uzturs, bagātība.

Bet tas nemaina lietas būtību. Tātad mums jācenšas nodrošināt saviem bērniem, mazbērniem un mazmazbērniem visu to, kas ir nepieciešams, lai viņi varētu attīstīties garīgi un fiziski, būt laimīgi un gūt panākumus.

Tajā pašā laikā mēs nedrīkstam aizmirst arī paši sevi. Mums gluži vienkārši ir jāatrod kompromiss starp savām vajadzībām un pienākumu bērnu priekšā. Un šis kompromiss ir pilnīgi skaidrs:

JO VAIRĀK AP MUMS BŪS GUDRU, PRIECĪGU, DARBĪGU UN LAIMĪGU BAGĀTU CILVĒKU, JO LABĀKA BŪS DZĪVE GAN MUMS, GAN MŪSU PĒCNĀCĒJIEM.

Lūk, tāds ir cilvēka īsās dzīves galvenais mērķis.

MŪSU DZĪVE VISĀ TĀS GARUMĀ

Dzīvei ir sākums un beigas.

Dzīvi var iedalīt pēc asociācijas ar gadalaikiem: pavasaris jeb bērnība un pusaudža gadi, vasara jeb dzīves brieduma posms, rudens jeb novecošanās un ziema jeb vecums.

Dzīvē ir atšķirīgas fāzes: plusfaze, kad viss ir labi, un mīnusfaze, kad viss ir slikti.

Dzīvei raksturīgs periodiskums: gaišais periods — viss ir kārtībā; pelēkais periods — kaut kas nav tā, kā gribētos, un melnais periods, kad itin nekas neatbilst jūsu vēlmēm.

Plusfazē jācenšas izmantot visas savas iespējas un nedrīkst palaist garām īsto bridi. Pati lielākā plusfaze tiek uzskatīta par ļoti laimīgu, bet tās kulmināciju dēvē par zvaigžņu stundu. Ja ļoti paveicas, zvaigžņu stundai var būt ilgstošas pozitīvas sekas. Jo vairāk plusfāžu ir dzīvē, jo cilvēks laimīgāks.

Mīnusfazē jācenšas sevi pietaupīt un, kā saka, labāk pasēdēt ierakumos. Mīnusfazē nevajag riskēt, nevajag pieņemt svarīgus lēmumus, piemēram, šķirties vai precēties, pārdot vai pirkt māju, mainīt dzīvesvietu. Pati dziļākā mīnusfaze tiek saukta par Golgātu. No tās neviens nevar izvairīties. Ja Golgātā iestājas dzīves pirmajā pusē, cilvēkam ir vieglāk atgūt līdzsvaru un aizmirst notikušo. Ja Golgātā nāk dzīves otrajā pusē, cilvēkam ir grūtāk to aizmirst un faktiski nav iespējams likvidēt tās sekas. Golgātā — tas ir vispārcilvēcisks un globāls jēdziens: jo smagāka tā ir vienai atsevišķai personai, jo sliktāk visiem cilvēkiem; jo vairāk palīdzības cilvēki sniegs atsevišķai personai tās Golgatas laikā, jo labāk visai cilvēcei.

Periodi — gaišais, pelēkais un melnais — seko cits citam bez jebkādas likumsakarības, taču atkarībā no tā, kā cilvēks rīkojas, kādas ir viņa domas, plāni, nolūki un darbi. Nekrietna doma parasti noved pie melnā perioda. Tāpēc mūsu dzīvē sliktas domas pašas par sevi ir ļaunu vēstījošas zīmes, bet labas domas ir labu vēstījošas zīmes, jo tās ved uz gaišo periodu. Tāpat arī slikti nolūki un slikti darbi ir ļaunu vēstījošas zīmes. Lai nākotnē kaut nedaudz paveiktos, cilvēki jau iepriekš, laikus veic labus darbus: ziedo Templim, parāda žēlsirdību un attīra savu dvēseli.

CILVĒKA PSIHISKA ENERĢIJA

INFORMACIONĀLAJĀ RIŅĶOJUMĀ

> >

Cilvēka psihiskā enerģija ir tā enerģija, kuru, no vienas puses, var saukt ari par dzīvības enerģiju, bet, no otras puses, var sadalīt vairākās šādās sastāvdaļās: domas enerģija, kas pārvērš domu par ilgstoši eksistējošām domu formām; vārda enerģija, kas dod vārdam stimulu pārvērsties par vārda formu, kura eksistē tikpat ilgi kā domu forma; jūtu un emociju difūzijas enerģija; simpātijas un antipātijas lādiņu enerģija; gaišo un tumšo ložu enerģija; kustību, svārstību, vibrāciju un starojumu enerģija; informācijas enerģija, kas izpaužas miglas, viļņu, strāvu un zibens veidā.

Informacionālajā riņķojumā matērija pārveidojas par enerģiju, enerģija pārvēršas par telpu, telpa realizējas laikā, bet laiks materializējas, respektīvi, kļūst par matēriju.

Cilvēka psihiskā enerģija visur "bāž savu degunu" un darbojas kā universāls ieraugs, kas paātrina vai palēnina vispārējo informacionālo riņķojumu.

Cilvēka psihiskā enerģija labāk nekā jebkas cits formalizē matērijas primāro spēju darboties no attāluma, vienlaikus kalpojot par šīs darbības vadītāju un iesaistot šajā procesā telpu kā vadītāja nesēju. Cilvēka psihiskā enerģija — tas ir vienīgais, kas mūsu dzīves gaitā iespiežas laikā, nosakot sākuma, norises un beigu parametrus, kā arī fokusējas un pārvēršas par Mūžības difūziju.

Ap cilvēku esošā informatīvā telpa jau ir pietiekami piesātināta ar viņa psihisko enerģiju, kas diferencējama pozitīvajā un negatīvajā enerģijā. Negatīvā enerģija ir organizētāka, kustīgāka, agresīvāka, uzmācīgāka un konkurētspējīgāka. Pozitīvajai enerģijai ir vairāk difūzs raksturs, tā ir izkliedēta un atgādina izplestus pirkstus, kad roka cenšas kaut ko sataustīt tumsā, turpretī negatīvā enerģija ir kā dūrē sažņaugti pirksti.

Pozitīvā psihiskā enerģija pastiprina mūsu labākās īpašības un izpausmes, tā liek cilvēkiem tiekties uz cilvēces Civilizācijas galamērķiem.

Negatīvā psihiskā enerģija pastiprina mūsu sliktākās izpausmes, tā gluži kā pie kājām piekalts smagums bremzē cilvēces virzību uz Civilizācijas galamērķiem, līdzsvarojot mūsu vēlmes un centienus ar mūsu tīri cilvēciskajām iespējām.

Cilvēks kā tāds apliecina sevi caur savu psihisko enerģiju, un tā nodrošina viņam mūžīgu pārstāvību Visumā.

CILVĒKA PANĀKUMI IR TIKAI SOLIS CEĻĀ UZ PATIESĪBU

Neviens pilnīgi skaidri nezina, kas ir Patiesība. Varam vienīgi noģist, ka Patiesība ir tas, uz ko tiecas cilvēku Civilizācija uz Zemes. Kad cilvēki būs izzinājuši Patiesību, viņi pilnīgi atrisinās visas savas laicīgās problēmas un varēs tuvoties Dievam.

Bet kāda tad izskatās Patiesība attiecībā uz pašu cilvēku, viņa individuālajām iespējām, plāniem un sasniegumiem? Panākumus mēs traktējam kā nelielu soli ceļā uz Patiesību. Cilvēks sevi pilnveido, iet augšup pa Hierarhijas pakāpieniem — un tuvina sevi Patiesībai. Sādi pakāpieni ir vairāki: tiesības, laime, brīvība, labklājība un vara. To visu sasniedzis, cilvēks sevi nostiprina Patiesībā. Taču ir iespējama ne vien hierarhiskā augšupeja — tuvošanās Patiesībai, bet arī hierarhiskā krišana — attālināšanās no Patiesības. Tiesību, laimes, brīvības, labklājības un varas zaudēšana cilvēkam nozīmē attālināšanos no Patiesības.

Ja tuvošanos Patiesībai un attālināšanos no tās aplūkojam cēloņseku attiecību aspektā, cilvēka tuvošanās Patiesībai ir saistīta ar humānajiem dzīves principiem un viņa personības morālo un ētisko stāvokli. Antihumānisms, amoralitāte un ētikas noliegšana attālina no Patiesības.

Ja tuvošanos Patiesībai un attālināšanos no tās aplūkojam pretstatu vienības un cīņas aspektā, tad cilvēks tuvosies Patiesībai, ja viņš cīnīsies gaišo un labo spēku pusē, bet attālināsies no Patiesības, cīnīdamies tumsas un ļaunuma spēku pusē.

Cilvēka dzīve — tā ir kā milzīga spirāle, kurā vienlaikus notiek gan tuvošanās Patiesībai, gan attālināšanās no tās. Šajā spirālē ir dabiska dzīves pieredzes stafetveidīga nodošana saviem pēcnācējiem tā, lai viņi varētu vairāk tuvināties Patiesībai un mazāk no tās attālināties salīdzinājumā ar saviem priekštečiem. Tādējādi hierarhiski tiek augšupcelta visa cilvēce.

Kā jēdzienu "Patiesība" ir traktējuši cilvēces diženākie prāti?

—  Atbilstība (Aristotelis, F. Bēkons, Spinoza, Helvēcijs).

—  Ideālu objektu absolūtā īpašība (Platons, Augustīns).

—  Domāšanas saskaņa ar sevi pašu, ar tās apriorajām formām (Kants).

—  Personības psiholoģiskā stāvokļa forma (Berdjajevs, Heidegers).

—   Iekšēji saskaņota koherenta sistēma (Leibnics).

—  Dialektisks zināšanu, jēdzienu sistēmas un spriedumu attīstības process (Fihte, Hēgelis).

—  Tavi vārdi ir patiesība (Jāņa evaņģēlijs, 17, 17).

Attiecībā uz izpratni par to, kā notiek tuvošanās Patiesībai un attālināšanās no tās, mēs dodam saviem spēkiem atbilstošu ieguldījumu, stāstīdami par savā ātri ritošajā dzīvē gūto pieredzi un apkopodami citu cilvēku pozitīvo un negatīvo pieredzi.

CILVĒKU SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS

Vislabāk būtu izturēties citam pret citu nosvērti, pieklājīgi, labvēlīgi un mierīgi. Ja pastāv šādas savstarpējās attiecības, var atrisināt jebkuras problēmas un atbildēt uz visdažādākajiem jautājumiem. Un otrādi — visas problēmas kļūst grūti atrisināmas, ja viena cilvēka attieksme pret otru ir emocionāla, nenosvērta, nepieklājīga, nelabvēlīga un nestabila.

Cilvēku savstarpējās attiecības īpašu nozīmi iegūst ģimenē, partnerībā, biznesā, servisā, preses publikācijās vai materiālos, kas tiek izplatīti pa televīziju.

Vienlaikus starp cilvēkiem pastāv arī neredzamas hierarhiskās attiecības. Ja viena cilvēka Hierarhija ir daudz augstāka nekā otra cilvēka Hierarhija, tad šim otrajam cilvēkam pret pirmo ir jāizturas sevišķi godbijīgi. Sadzīves Hierarhija ietver sevī jēdzienus "priekšnieks" — "padotais", "vecākais" — "jaunākais", "bagātais" — "nabagais", "gudrais" — "muļķis".

Cilvēkā ir ļoti daudz sastāvdaļu, bet viņa personību nosaka galvenās no tām: gars, dvēsele un saprāts. Būtībā tieši personība ir Hierarhijas nesēja. Viss pārējais nav tik svarīgs, piemēram, cilvēka augums, tas, vai viņa drānas liecina par bagātību vai nabadzību, tas, vai viņam pieder mašīna vai lidmašīna, vai viņam ir sava svīta vai nav, un tā tālāk.

Stipras cilvēka personības priekšā vāja cilvēka personība katrā ziņā gribot negribot nolieks galvu.

Cilvēka personību nostiprina un padara stiprāku saprātīgums, dvēseliskums un labestīgums. Stiprs cilvēks vienmēr ir mierīgs un labsirdīgs. Vājš cilvēks var būt nenosvērts un ļaunprātīgs, tomēr neviena no šīm īpašībām nevairo spēku, bet — gluži otrādi — sēj visapkārt jukas un nemieru.

Cilvēka personību ļoti nostiprina ģimenē, skolā, augstākās izglītības iestādē iegūtās un praktiskajā dzīvē smeltās zināšanas.

Cilvēka personību nostiprina sporta nodarbības un fiziskais darbs. Pieaugošais muskuļu apjoms un spēks projicējas cilvēka gribā, nostiprina to, bet stipra griba ir raksturīga stiprai personībai.

Cilvēka personību nostiprina tuvība ar Dabu, mīlestība pret dzīvniekiem un saudzīga attieksme pret augu valsti.

Cilvēka personību nostiprina ticība Dievam, paļāvība uz sevi un mīlestība pret cilvēkiem.

ESIET ATRAISĪTI ATTIECĪBĀS AR CILVĒKIEM!

Būt atraisītam — tas pirmām kārtām nozīmē justies brīvam, kas ir pretstats pakļautībai, kura pamatojas uz bailēm, nospiestību, atkarības un pazemīguma sajūtu un to, ka cilvēks kaut kādā ziņā jūtas vainīgs, jūtas parādnieks. Būt atraisītam nozīmē atbrīvoties no visa, kas jūs sasaista un ierobežo, no visu veidu "parādu" un "pienākumu" važām, piemēram, "jūsu svēts pienākums ir apstrādāt manu dārziņu", "jūsu pienākums ir nenobradāt zālājus", šo nedomāt, to nerunāt, tā nerīkoties utt. Jājautā: kad gan mēs, cilvēki, esam iekrituši tik lielos parādos? Par kādiem parādiem ir vergojuši visi mūsu senči? Vai tiešām viņi nav paveikuši itin neko prātīgu un ar saviem pūliņiem nav radījuši itin neko lietderīgu, bet ir atstājuši mums tikai parādus? Bet varbūt citiem cilvēkiem, kuri sēž augstāk par mums, ir izdevīgi piebāzt mums pilnu galvu ar tādiem aplamiem jēdzieniem kā "parāds", "pienākums", "atbildība" un "vaina"? Ja cilvēks jūtas parādnieks, atbildīgs par visu un turklāt vēl par nezin ko vainīgs, tad viņu bez liekām ceremonijām var tīt ap pirkstu, viņu var izmantot, kā vien ienāk prātā — gan šā, gan tā.

Esiet atraisīti attiecībās ar citiem cilvēkiem, apzinieties, ka esat neatkarīgs un brīvs!

Bet, ja jums sāks "pūderēt smadzenes" un jaukt galvu ar vārdiem "svēts" vai kāds cits "pienākums", tad mierīgi atbildiet: "Tikai bez manis!" vai "Tikai par maksu!" — citādas atbildes nevar būt.

Ja jūs sāks aicināt "piepildīt dzimtenes apcirkņus", tad uz šiem aicinājumiem skatieties plaši, brīvi un nesaistīti. Šādi skatoties, "dzimtenes apcirkņus" ieraudzīsit pats savā mājā. Turpretī, skatoties caur mītiskās un muļķīgās pienākuma apziņas prizmu, jūs šos apcirkņus sāksit saskatīt kaut kur ārpus savas mājas — pie sveša onkuļa. Nav nekā muļķīgāka kā piepildīt svešus apcirkņus — to mums vairākkārt ir pierādījusi gan mūsu kopējā vēsturiskā pieredze, gan arī mūsu individuālajā dzīvē gūtā pieredze. Cilvēks, kas visu mūžu ir centies piepildīt svešus apcirkņus, beigās pats paliek uz sēkļa un tukšā. To varbūt ir iespējams izturēt, ja saglabājusies spēka rezerve, ja vēl ir daudz laika, lai visu labotu un nokārtotu savas paša lietas. Bet kaut kas tāds vairs nav pa spēkam pensionāriem un veciem cilvēkiem, kuri kļūst par izlietotiem resursiem un grimst dibenā. Kādēļ? Un kā vārdā?

Tādēļ galvenais, zelta likums, kas attiecībās ar citiem cilvēkiem ļauj mums būt brīviem, ir tāds — cilvēkam jāvar un jāprot aizstāvēt savas vitālās intereses, savus uzskatus, savu labumu, savas prioritātes un mērķus. Ja panāksit to — pārējais, kā mēdza teikt mūsu senči, nāks pats par sevi.

ESIET IECIETĪGS PRET CITU CILVĒKU TRŪKUMIEM!

Protams, jūs neesat tāds cilvēks, kurš redz skabargu otra cilvēka acī, bet neredz baļķi pats savējā. Es arī tāds neesmu, jo, tāpat kā jūs, lasītāj, uzskatu — jūs esat labāks un es, cerams, arī. Mēs visi parasti domājam par sevi mazliet labāk nekā nāktos.

Bet labāk ir būt iecietīgam pret otru cilvēku. Tādējādi jūs uzreiz nošaujat divus zaķus: esat rezervēts pret savu pirmo iespaidu, kas var būt maldīgs, un tajā pašā laikā nenoskaņojat cilvēku pret sevi.

Iecietība — tā pirmām kārtām ir maiguma un sirsnības pilna attieksme, kurā nav pārmērīgas stingrības un liekas principialitātes, tā ierobežo prasīgumu, kas var tikai kaitēt, un nevienam nevajadzīgu bardzību.

Jau pašā vārdā "iecietība" ir ietverta tā jēdzieniskā būtība, kas pamatojas uz Hierarhijas likumu. Saskaņā ar šo likumu no augšas uz leju Jiek nodota pavēle, bet no lejas uz augšu virzās pakļaušanās. Taču šis pats likums nosaka arī to, ka no augšas uz leju nāk iecietība, bet no lejas uz augšu — uzticēšanās. Ja viena no pusēm, vienalga, kura — augšējā vai apakšējā, pārkāpj likumu, zūd savstarpējā saprašanās. Tās trūkums noved pie attiecību sabojāšanās, nevajadzīga saspīlējuma, pretdarbības un konfliktiem. Saspīlētas attiecības ir pamats disharmonijai. Disharmonija ir pamats meliem. Par meliem cilvēkam nākas maksāt ar ārkārtīgiem pūliņiem, milzīgiem izdevumiem un bezgalīgiem tēriņiem. Tīri egoistisku apsvērumu dēļ jebkuram cilvēkam paveikt labu darbu ir daudz izdevīgāk nekā rīkoties ļauni, būt godīgam ir daudz izdevīgāk nekā melot, izturēties pret otru cilvēku labi un iecietīgi ir daudz izdevīgāk nekā nostādīt šo cilvēku aizsardzības un konfrontācijas pozīcijā pret sevi.

Iecietība kā tāda ietver sevī daudz vairāk labuma nekā "principialitāte".

Tur, kur tika izskausta iecietība un ieviesta "principialitāte", sāka plaši izplatīties denunciācija, cilvēki steidzās slepus ziņot cits par citu, saplauka un sazēla kritika — šī muļķīgā sevis un citu cilvēku apsūdzēšana. Par cilvēku krāpšanas apoteozi kļuva šādiem muļķiem iedvestā ideja, ka ir nepieciešama paškritika — publiska sevis paša šaustīšana. Paškritika patiešām ir virzošais spēks sabiedrībā, taču tikai tādā sabiedrībā, kur augšā sēž blēži, apakšā mitinās muļķi, pati sabiedrība labākajā gadījumā ir ieslī- gusi stagnācijā, bet sliktākajā — gāžas lejup bezdibenī.

Esiet iecietīgi pret citiem cilvēkiem!

KAS VĒRTĒJAMS AUGSTĀK — INTUĪCIJA VAI LOĢIKA?

Vērtējiet augstāk intuīciju, ja visu mūžu rīkojaties tā, kā liek jūsu jūtas.

Vērtējiet augstāk loģiku, ja visu mūžu rīkojaties tā, kā liek jūsu prāts.

Ja nav laika pārdomām, ja situācija saasinās momentāni, ja nav vairs atlicis ne sekundes, jūs glābs jūsu intuīcija: jūs vēl nebūsit paspējis neko izdomāt, bet jau rīkosities tā, kā būtu rīkojies pēc ilgstošām pārdomām un rūpīgas analīzes, pēc pamatīgas savu spēku novērtēšanas un tā tālāk. Retrospektīva situācijas attīstības analīze parādīs, ka jūs esat izvēlējies vispareizāko variantu — esat gājis visīsāko ceļu, kas prasīja vismazākos zaudējumus.

Ja jums pietiek laika pārdomām, tad neviens jums neliedz iztēloties iespējamo situāciju tālu uz priekšu tā, lai jūs jau iepriekš būtu sagatavots jebkuriem pārsteigumiem un krasiem pavērsieniem. Tālab ir jāiemācās pārdomāt.

Pārdomāšana — tā ir prasme domāt un turklāt tēlaini uztvert savas paša domas kā gaidāmo notikumu modeļus. Ar pārdomu palīdzību jūs varat izanalizēt jebkuru pagātnes, tagadnes un nākotnes situāciju. Pārdomas ir konkrētas, ja iedomātie tēli kustas ar tādu pašu ātrumu kā dzīvē un pilnīgi atbilst reālām lietām un parādībām. Pārdomas ir abstraktas, ja iedomātajiem tēliem piemīt tikai jums vien zināma jēga un tie zibenīgi pārvietojas laikā un telpā. Dažkārt pārdomas atgādina ilgu, bezgalīgi garu un grūtu ceļu, pa kuru ejot tu nekādi nevari nonākt pie mērķa. Bet citreiz pārdomas uzreiz aizved pie atbildes uz visiem jautājumiem. Tas ir tiešas izpratnes un apskaidrības akts, tā sauktais insaits — tiešas zināšanas. Tiešas zināšanas cilvēks iegūst vienīgi tad, ja to iegūšanas procesā ir iesaistīta gan intuīcija, gan pārdomas, un insaits ir jo spēcīgāks, ja šajā procesā piedalās viss cilvēka organisms. Gribat panākt insaitu — domājiet ar visu savu būtni!

Intuīcija — tas ir insaita paveids, tā ir cilvēka spēja apjaust Patiesību, to tieši saskatot atbilstoši paša mērogiem. Intuīcijai nav vajadzīgi nedz pamatojumi, nedz pierādījumi. Intuitīvā izzināšana nozīmē vēršanos pie savas paša Autoritātes un ne pie kā cita.

Loģika ir racionāla izzināšana — cilvēks prāto, domās vai mutvārdos veido priekšstatus, spriedumus un secinājumus, kas gala iznākumā ļauj pierādīt savu taisnību variantu un risinājumu izvēlē.

Kā mūsu dzīvē ir vairāk — loģikas vai intuīcijas?

Apsvērsim to! Tur, kur cilvēks iet pa dzīvi neapstādamies, var saskatīt intuīciju; tur, kur cilvēks ir apstājies, sāk vērties apkārt un domāt, var saskatīt loģiku. Precīzāk runājot, pirmajā gadījumā dominē intuīcija, bet otrajā — loģika. Mūsu dzīvē nemitīgas kustības ir vairāk nekā apstāšanās un stāvēšanas. Tātad mēs vairāk balstāmies uz intuīciju.

Loģikā vīrietis ir pārāks par sievieti.

Intuīcijā sieviete ir pārāka par vīrieti.

Tāpēc, lai cik gudrs būtu vīrietis, lai cik augstu vietu viņš ieņemtu sociālajā Hierarhijā; sievas padoms viņam vienmēr nāks par labu. Vīrietis ilgu laiku loģiski apsvērs situāciju, šai nolūkā viņš pieaicinās ekspertus, izmantos datortehniku, labi orientēsies konjunktūrā utt., u.t.jpr., bet tad viņš aprunāsies ar sievu, un viņa momentā pateiks: "Mīļais, neiesaisties šajā lietā, tā nesīs tikai zaudējumus!" vai arī: "Mīļais, viss būs brīnišķīgi!" Un sievai būs pilnīga taisnība, jo viņas teikto diktēs sievietes intuīcija.

LIELAIS DZĪVES SŪKNIS — CILVĒKS UN INFORMĀCIJA

Nekas cits pasaulē nav tādā mijiedarbībā ar informāciju kā cilvēks. Cilvēks uzkrāj, izmanto, glabā, pārstrādā, pārveido un izsniedz informāciju.

Ja cilvēks vairāk uzņem un mazāk atdod, — viņš palielina savu informācijas apjomu.

Ja cilvēks mazāk uzņem un vairāk atdod, — viņš sa- mazina savu informācijas apjomu.

Ja cilvēks uzņem un atdod vienādu daudzumu informācijas, viņa informācijas krājuma apjoms paliek nemainīgs.

Cilvēka kā personības progress visos gadījumos ir saistīts ar informācijas uzņemšanu. Tomēr šeit ir spēkā zināmi likumi.

Maksimāla uzņemšana un tai sekojoša maksimāla atdeve palielina cilvēka spēju uzkrāt aizvien lielāku informācijas apjomu.

Maksimāla uzņemšana, kurai neseko atdeve, nepalielina spēju uztvert un uzkrāt informāciju.

Ja cilvēks visu laiku uzņem un visu laiku atdod informāciju, viņam, kā mēdz teikt, ir visas kārtis rokā: viņš uzņems arvien vairāk un vairāk un attiecīgi palielinās arī izdevumus. Bet, ja cilvēks visu laiku vienīgi uzņem informāciju, rauš to tikai sev, piepilda savus pagrabus, apcirkņus un kabatas, tad šī informācijas uzkrāšana sasniedz zināmas robežas un pienāk bridis, kad šis cilvēks vairs neattīstās informācijas apjoma ziņā.

Lielais dzīves sūknis nozīmē to, ka cilvēkam informācija ir maksimāli jāuzņem un pēc tam šī saņemtā informācija maksimāli jāatdod. Tieši uz to nesatricināmi balstās viss — progress, panākumi, hierarhiskā izaugsme, ietekmes izplatīšanās, gandarījums, vara, spēks utt.

Hierarhiski mijattiecības ar informāciju ir šādas:

—  saņemšana,

—  izmantošana,

—  glabāšana,

—  pārstrādāšana,

—  pārveidošana,

—  atdošana.

Tādējādi cilvēks vienmēr ieskata par labāku augstāk pacelto, nevis to, kas atrodas zemāk: ņemšana viņam vienmēr būs svarīgāka par došanu. Bet, ja reiz tā ir, tad pašam cilvēkam jārada tādi apstākļi, lai viņš varētu paņemt to, kas viņam nepieciešams, un lai viņš zinātu, ka, tiklīdz būs vajadzība, viņš atkal saņems tik, cik nepieciešams. Tad cilvēks varēs ari brīvi un skaisti dot — bez jebkādiem iekšējiem ierobežojumiem un bremzēm.

CILVĒKA BŪTĪBAS SOCIĀLĀS IZPAUSMES

Cilvēka pati svarīgākā sociālā izpausme ir viņa laimīgums vai nelaimīgums.

Laimīgu cilvēku dzīvē piemeklē tieši tikpat daudz grūtību, problēmu, dziļu mīnusfažu un visa pārējā kā citus cilvēkus. Taču papildus tam laimīgam cilvēkam ir daudz vairāk veiksmes, izdošanās un gandarījuma.

Laimīgam cilvēkam ir visas tās pašas īpašības un kvalitātes, kas piemīt citiem cilvēkiem. Dažas no šīm kvalitātēm tiek saistītas tikai ar laimīgumu, bet citas, gluži otrādi, ar to netiek saistītas. Tā ar laimīgumu tiek saistīta tāda kvalitāte kā viegla roka, bet netiek saistīta tāda kvalitāte kā smaga roka.

Vairumam laimīgo cilvēku ir viegla roka. Tas nozīmē, ka itin viss, pie kā šāds cilvēks ar savu vieglo roku ķeras, izdosies, tiks uzcelts, augs un zels.

Mazāk ir to laimīgo cilvēku, kuriem ir smaga roka. Tas nozīmē, ka viss, kam šāds cilvēks ar savu smago roku ķeras klāt, būs ļodzīgs, juks un bruks, ies mazumā un nīkuļos. Bet pats cilvēks tai pašā laikā būs sveiks un vesels, priecīgs un laimīgs.

Uzņēmējdarbībā viegla roka ir sevišķi nepieciešama. Ja uzņēmumu vada cilvēks ar vieglu roku, uzņēmums, firma vai nozare plauks un zels. Ja pie uzņēmuma vadības stāsies cilvēks ar smagu roku, pamazām viņš izjauks un sagraus itin visu.

Rodas pamatots jautājums — ko lai dara cilvēki, kuriem ir smaga roka? Vai viņi drīkst vai nedrīkst veikt uzņēmējdarbību?

Uzņēmējdarbību veikt viņi drīkst, tikai nedrīkst ieņemt tajā vadošus amatus. Cilvēks ar smagu roku var būt tikai padotais. Tas ir īpaši svarīgi komersantiem un biznesmeņiem, kuri tikai savu interešu un peļņas dēļ arī kārto visus darījumus. Cilvēks ar smagu roku uzņēmumā var būt vienīgi atsevišķa uzdevuma izpildītājs. Viņš ar problēmu jāiepazīstina fragmentāri — tiktāl, ciktāl tā uz viņu attiecas. Jau iepriekš ir jānosaka, kādas prioritātes, akcenti un virzieni šim cilvēkam ir jāievēro savā darbībā. Un viņam ir jāprot izpildīt noteiktu, konkrētu, stingri ierobežotu uzdevumu paredzētajā termiņā un norādītajos parametros.

Lai man piedod lasītāji vīrieši, bet no dziesmas neviens vārds nav izmetams, un tāpēc jāpastāsta arī par to, kā šīs kvalitātes — viegla roka un smaga roka — ir sadalītas starp vīriešiem un sievietēm.

Tikai 25 procentiem vīriešu ir viegla roka.

Apmēram 75 procentiem sieviešu ir viegla roka. Elementāri aritmētiskie aprēķini liecina, ka ģimene — tā ir tāda garīgā struktūra, kurā vīriešiem raksturīgās īpašības un izpausmes tiek papildinātas ar sievietēm piemītošajām īpašībām un izpausmēm un kur vīrieša smago roku zināmā mērā kompensē sievietes vieglā roka. Bieži vien vīrieti, kuram ir smaga roka, koriģē un stabilizē viņa sieva, un tad šim vīrietim darbi sokas, bizness zeļ un plaukst un viņš pats savā dzīvē neizjūt nekādas grūtības.

Tātad vīrietim, lai iemantotu vieglu roku, ir jācenšas apprecēties un jāgādā par to, lai ģimene būtu stipra.

Ja laulātie šķiras, vīrietis cieš daudz vairāk un bieži vien zaudē dzīvē tik ļoti nepieciešamo kvalitāti — vieglo roku. Tas ir jāzina un jāatceras biznesmeņiem un komersantiem. Ja jūsu sievai ir viegla roka, ja viņa ir saulains cilvēks un nes prieku, tad jums ir ļoti nopietni jāpadomā, pirms pieņemat lēmumu šķirties un izjaukt ģimeni. Paturiet prātā šādu vienkāršu patiesību — faktiski jebkura seksuāli agresīva sieviete kādā zināmā brīdī spēs jūs savaldzināt, bet agresivitāte ir smagai rokai raksturīga īpašība. Sargieties, vīrieši!

GALVENIE VĒRTĒŠANAS MEHĀNISMI PAŠĀ CILVĒKĀ

Dvēsele: morāli vai amorāli

Lai arī ko cilvēks domātu, runātu vai darītu, viņš pats vienmēr pietiekami precīzi un noteikti zina, vai tas ir morāli vai amorāli. Smalkais vērtēšanas mehānisms atrodas mūsu dvēselē. Vispareizāko atbildi dod tīra un maiga dvēsele. Pareizo atbildi mazliet sagroza tīra, bet raupja dvēsele. Pelēka vai melna dvēsele prioritāti vienmēr dod amorālajam, tā amorālo vērtē augstāk nekā to, kas ir morāls.

Sirds: patīk — nepatīk, simpātiski — nesimpātiski

Ir cilvēki, kuri visu mūžu seko savai sirdij: sirds pa priekšu, pats cilvēks nopakaļ. Tas nozīmē, ka sirds viņam ir galvenā vērtēšanas un izsvēršanas sistēma. Šādus cilvēkus pieņemts uzskatīt par romantiķiem, viņi ir līdzcietīgāki, viegli ievainojami. Šādiem cilvēkiem ir vieglāk "tikt klāt", vieglāk nodarīt pāri. Viņus var ļoti vienkārši pazemot un apmelot. Šādi cilvēki dzīvē dod priekšroku tieši tam, kas viņiem patīk, tieši tam, kam viņi jūt līdzi. No šiem cilvēkiem veidojas tādu idejisko domubiedru kohortas, kuri ir gatavi paši sevi upurēt idejas vārdā. Ja galvenie idejas virzītāji ir blēži, viņi var šādu sirdscilvēku ekspluatēt visu viņa mūžu un izspiest kā citronu, absolūti nerūpēdamies par viņu un nedodot viņam pretī itin neko. Sirdscilvēks bieži vien neiedziļinās jautājuma būtībā, viņam pilnīgi pietiek ar to, ka fasāde šķiet jauka un patīkama, bet, kas stāv aiz šīs fasādes, — tas šim cilvēkam nemaz nav tik svarīgi. Sirdscilvēki bieži aizraujas ar kādu lozungu, seko kādam aicinājumam vai sentencei; atbalstot šo lozungu, labprāt maksā biedra naudu vai dod ziedojumus — no viņiem naudu izvilkt ir vieglāk par vieglu. Pierādīt viņiem, ka savas intereses ir jānoliek malā un jāpaciešas, ka priekšroka jādod tiem, kuri ir vēl trūcīgāki, ir tikpat vienkārši kā divi reiz divi. Nolikt šos cilvēkus pašā rindas galā nav nekāda problēma, nostumt viņus kaut kur tālāk — vienkāršāk par vienkāršu. Tikai visa tā rezultātā sirds- cilvēkiem bieži vien neiztur tieši sirds.

Prāts: izdevīgi — neizdevīgi, bīstami — droši, uz priekšu vai atpakaļ

Ir cilvēki, kuri visu mūžu seko savam aukstajam un bezkaislīgajam prātam. Iet tikai tur, kur ir droši, kur ir izdevīgi un ērti. Šie cilvēki par visu šaubās, virzās uz priekšu lēni un apdomīgi. Taktiskajā ziņā viņi it kā rīkojas nekļūdīgi, bet tas attiecas tikai uz detaļām. Lai cik paradoksāli tas būtu, taču rezultātu ziņā šie cilvēki ir daudzkārt lielāki zaudētāji nekā sirdscilvēki. Droši vien tas notiek gluži vienkārša iemesla dēļ: materiālais ir iznīcīgs, bet garīgais — mūžīgs. Auksta un bezkaislīga prāta cilvēks operē ar materiālajām kategorijām. Viņa personiskais guvums ir visnotaļ materiāls un ļoti tāls no sirsnības un dvēseliskuma.

PAMATPOZĪCIJAS, KAS PALĪDZ SAPRAST CILVĒKUS, ARĪ PAŠAM SEVI

Pirmā un galvenā pozīcija

Vispirms ir nepieciešams apzināt tās rūpes, problēmas un jautājumus, ar ko cilvēkam dzīvē nākas saskarties, pēc tam visā tajā jāiedziļinās, jāņem tuvu pie sirds vai arī jāatstumj nost un jāpavēl sev vai nu just līdzi, vai arī palikt pilnīgi vienaldzīgam, liekot saprast, ka jūsu nostāja ir — ne mana cūka, ne mana druva.

Otrā — pati sarežģītākā pozīcija

Jums rodas ārkārtīgi grūti atrisināma problēma iedziļināties cilvēka būtībā un noskaidrot, kāds šis cilvēks ir attiecībā pret sevi pašu un citiem cilvēkiem, kas ir ap viņu. Šeit palīdzēs alternatīvs novērtējums pēc šādiem pa- matraksturojumiem:

gaišs — tumšs, labs — ļauns, devējs — ņēmējs.

Trešā — jūsu lomu noteicošā pozīcija

Jums ir jātiek skaidrībā par attiecībām, kas izveidojas, un jāapzinās sava loma tajās. Attiecības ir jāveido tā, lai visi tajās iesaistītie cilvēki kļūtu gudrāki, stiprāki un produktīvāki gan savas paša laimes, gan apkārtējo cilvēku labklājības radītāji. Arī šeit palīdz izpratne par galvenajām alternatīvām:

apgādnieks — apgādājamais, skolotājs — skolnieks, virzītājs — bremzētājs, radītājs — postītājs.

Ceturtā — attiecības reglamentējošā pozīcija

Visus cilvēku savstarpējo attiecību veidus var reducēt uz trim pamatveidiem — vecāku attiecības, partnerattiecības, bērnu attiecības — un visdažādākajām to kombinācijām. Vecāku attiecības nozīmē pastāvīgu gādību. Partnerattiecības nozīmē pastāvīgus savstarpējus ieguldījumus. Bērnu attiecības nozīmē visu veidu rotaļas, arī mīlestības rotaļas, turklāt visur un vienmēr tiek gūtas bērnam raksturīgas privilēģijas. Cilvēks var būt otram cilvēkam vienlaikus gan tēvs vai māte, gan partneris, gan arī bērns. Tas ir visoptimālākais variants, īpaši tad, ja šādas attiecības pastāv starp cilvēkiem, kuri ir saistīti viens ar otru: tad tajās ir gan mīlestība, gan līdzvērtīgums, gan arī mīlestības rotaļa. Turklāt nemaz 'nav obligāti likties vienā gultā — gulta var būt katram sava. Bet cilvēki var cits pret citu izturēties ar mīlestību, un viņiem tā arī vajadzētu darīt.

Ja spēsit iedziļināties šajās pozīcijās, jūs sapratīsit cilvēku.

TRĪS PAMATLĪMEŅI CILVĒKU SAVSTARPĒJĀS ATTIEKSMĒS

Augstākais līmenis — vecāku attieksme.

Vidējais līmenis — partnera attieksme.

Zemākais līmenis — bērna attieksme.

Būtībā jebkurš cilvēks pret otru cilvēku izturas kā tēvs vai māte, kā partneris un kā bērns. Vecāku attieksme ir aizbildnieciska, partnerattiecības atgādina spēli, bet bērna attieksme pauž vajadzību būt aprūpētam. Šie trīs varianti raksturo visas attiecības, kādas vien pastāv pasaulē.

Piemēram, laulāto attiecības.

Ja viens dzīvesbiedrs pret otru izturas kā tēvs vai māte, tas pirmām kārtām nozīmē, ka viņš rūpējas par labklājību, cenšas apmierināt visas vajadzības, nodrošināt aizsardzību un tā tālāk.

Partnerattiecības nozīmē tādu partnerību, kurā abiem ir vienādas saistības, kopīgas mīlestības rotaļas, savstarpējie rēķini un pretenzijas. Bērna attieksme nozīmē, ka nemitīgi tiek pieprasīta uzmanība pret sevi, tā nozīmē kap- rizes, vēlēšanos saņemt dāvanas un absolūtu vieglprātību nopietnās lietās.

Vislabāk ir tad, ja šīs izpausmes ir mērenas un nav hipertrofetas. Optimālais variants ir tāds, ka abiem dzīvesbiedriem šīs izpausmes ir savstarpēji atbilstīgas: vienam ir izteikta tēva vai mātes attieksme, otram — attiecīgi bērna attieksme, bet abi vienādā mērā ir partneri. Tad viss ir kārtībā.

Ļoti sarežģīti ir tad, ja viena laulātā hipertrofeta īpašība neatbilst viņa vecumam. Piemēram, iedomājieties četrdesmitgadīgu "bērniņu", kurš (kura) svepst, pieprasa dā- vaninas un sēž savam dzīvesbiedram uz kakla! Šāds "bērniņš" nekad jums nebūs atbalsts, viņš tikai uzmetis lūpu, konfliktēs par sīkumiem un pārvērtīs to visu par savdabīgu rituālu. Šādā gadījumā otras puses stāvoklis nav apskaužams.

Diezgan sarežģītas attiecības veidojas arī tad, ja kāda īpašība izpaužas ļoti mazā mērā, piemēram, vecāku attieksme. Tad ir negaidi nekādu pretimnākšanu, neceri, ka par tevi rūpēsies, nedomā ne par kādu grēku piedošanu un tā tālāk.

Cilvēki ar hipertrofētu bērna attieksmi parasti kļūst par galīgiem egoistiem, viņi visu mūžu ir orientēti tikai paši uz sevi, uz savu personisko interešu apmierināšanu un skaistu rotaļlietiņu dabūšanu.

Paši labākie cilvēki ir tie, kuriem ir pietiekami spilgti izteikta vecāku attieksme — viņiem nekad nepietrūks nedz takta, nedz mīlestības, nedz pacietības un spējas piedot.

NOSLĒPUMAINAIS UN FANTASTISKAIS MŪSU SAPŅOS

Ķermenim sapnis ir atpūta. Prātam sapnis ir darbs. Dvēselei sapnis ir izklaide.

Sapņi mēdz būt viedīgi, informatīvi un vienkārši ne šādi, ne tādi. Viedīgu sapni redzam ļoti reti, tas pilnīgi precīzi vēstī par notikumu, kas gaidāms nākotnē. Klasisks piemērs — zinātnieka Mendeļejeva sapnis, kurā viņš ieraudzīja savu ķīmisko elementu periodisko sistēmu. Paretam mēdz būt sapņi, kuri piepildās, tajos redzam notikumu vispārējo ainu. Vairums sapņu ir ne šādi, ne tādi — tiem nav seku un nav nekādas īpašas nozīmes, tie noder atpūtai un izklaidei.

Sapni veido trīs elementi: fantāzija, realitāte un ilūzija.

Fantāzija ir radoša iztēle — tiek modelēti domu tēli, ainas, situācijas un vēl daudz kas cits, kas atgādina dzīvi vai arī tālu pārsniedz mūsu izpratni par to.

Sapnī cilvēks operē ar veselu fantāziju bloku, kurā ietilpst erotiskās fantāzijas, cīņas fantāzijas un baiļu fantāzijas. Savukārt cīņas fantāzijas var iedalīt uzvaras fantāzijās un zaudējuma fantāzijās. Tātad: erotika, uzvara, zaudējums un bailes. Šīs fantāzijas aizpilda trīs ceturtdaļas no mūsu sapņu informatīvā apjoma. Tās var izpausties tīrā veidā, tomēr lielākoties sapnī parādās tik ļoti savstarpēji sasaistītas un savijušās, ka mēs tās faktiski uztveram kā vienotu veselumu.

Viena ceturtdaļa no mūsu sapņu informatīvā apjoma pieder realitātei un ilūzijai. Realitātes ir vairāk, ilūzijas mazāk, proporcija — apmēram 4:1.

Realitāte ir tas, kas ir īstenībā.

Ilūzija ir tas, kā nav, bet kas šķiet esam.

Cilvēks nekad līdz galam nespēs nošķirt realitāti no ilūzijas, tāpēc ka viņš pats par sevi ir drīzāk ilūzija nekā realitāte: jūs, cienījamais lasītāj, esat realitāte tikmēr, kamēr dzīvojat un eksistējat, bet pēc tam kļūstat par ilūziju. Mūsu esamība ir tikai mirklis salīdzinājumā ar Mūžību.

Cilvēki sapnī meklē atbildes uz saviem jautājumiem par tagadni un nākotni. Pagātne parasti nevienu īpaši neuztrauc.

Bet mūsu sapņos tieši pagātne parādās visvairāk — tā aizņem pusi no sapņu informatīvā apjoma. Tagadne un nākotne vienlīdzīgi sadala informatīvā apjoma atlikušo daļu.

Viedīgus sapņus redzam tikai reizi mēnesī, tādēļ katru rītu pamostoties nav ko jaukt sev galvu.

Sapņos mēs bieži vien redzam vienus un tos pašus tēlus — cilvēkus, priekšmetus un situācijas, bet tās jau ir mūsu pašu problēmas.

SARGEŅĢELIS SARGĀ MŪS NO NELAIMES — LĪDZ ZINĀMAM LAIKAM

Sargeņģelis cilvēkam tiek dots tūlīt pēc piedzimšanas, tas var visu mūžu pavadīt cilvēku un pasargāt viņu no destruktīvām ārējām iedarbībām.

Cilvēks un viņa sargeņģelis savstarpēji viens otru ietekmē, un cilvēks atkarībā no viņa dzīvesveida vai nu padara savu sargeņģeli cildenāku un stiprāku, vai arī to pazemo un padara bezspēcīgu.

Ja jūs dzīvojat saskaņā ar savu sirdsapziņu, ja jūsu attieksme pret sevi pašu un apkārtējiem cilvēkiem ir labestīga un gaiša, jūsu sargeņģelis ceļas augšup un pieņemas spēkā. Jūsu žēlsirdība, jūsu labsirdība, jūsu taisnīgums un jūsu mīlestība dod eņģelim spēku, un tas var paveikt brīnumus, sargājot jūs azīvē no briesmām.

Ja jūs esat negodīgs cilvēks, ja jūs slikti izturaties pret citiem, ja jūs ļaunprātīgi turaties pie tādiem paradumiem, kas rada lielus energozudumus, piemēram, smēķējat vienu cigareti pēc otras, dzerat dienu un nakti, lamājaties pēdējiem vārdiem, līdz ar to jūs nopīpējat un nodzerat savu sargeņģeli, ar savu nekrietnību un cietsirdību attālināt viņu no sevis. Sākumā sargeņģelis cieš un mokās, pēc tam tas pakāpeniski kļūst aizvien mazāks un mazāks, līdz beidzot izgaist un nekad vairs neatgriežas. Cilvēks savas nosodāmās rīcības rezultātā zaudē savu sargeņģeli.

Jo saskanīgāk dzīvo sabiedrība, jo vairāk tajā cilvēku, kuriem ir savs sargeņģelis. Ja ceturtajai daļai iedzīvotāju nav sargeņģeļa, tas liecina par to, ka sabiedrības iekšējā dzīvē viss nav kārtībā — pastāv asas pretišķības, noris nežēlīga cīņa un viena ļaužu daļa savā rīcībā ir negodīga pret pārējiem cilvēkiem. Ja sargeņģelis ir tikai ceturtajai daļai iedzīvotāju, varam būt droši, ka šo sabiedrību savā varā pārņēmis ļaunums un tumsa: cilvēki ir nežēlīgi cits pret citu, līst asinis, bet savstarpējo attiecību morāle un ētika tiek mīdīta kājām. Tur, kur interešu sadursmes izvēršas asiņainos slaktiņos, sargeņģeļi pamet cilvēkus, un tas ir pats briesmīgākais, kas vien var notikt.

Vēsture līdz mūsu laikiem ir saglabājusi piemērus par to, kā sargeņģelis glāba cilvēkus pašās grūtākajās dzīves situācijās. Tā tika izglābts Lots, jo sargeņģelis viņu laikus izveda no Sodomas (Pirmā Mozus grāmata, 19, 17), Dāniēls tika izglābts no lauvu bedres (Pravieša Dāniēla grāmata, 6, 13—23), un tika glābti ugunī iemestie jaunekļi (Pravieša Dāniēla grāmata, 3, 13—27). Tika izglābts arī no zvanu torņa nokritušais Prohors, kuru mēs vairāk pazīstam kā brīnumdari Serafimu Sarovski.

Ikvienam cilvēkam ir desmitiem un simtiem šādu piemēru — padomājiet labi, kā gan jums pašam izdevās burtiski sausam izkļūt no ūdens, kā jūs slīkāt un nevarējāt noslīkt, kā piedzīvojāt nāves briesmas un tomēr palikāt sveiks un vesels…

REALITĀTE VAI ILŪZIJA: MŪSU PAŠU RADĪTIE FANTOMI

Baiļu fantoms

Cilvēka organismu no visām pusēm ieskauj elastīgs spilvens, ko veido enerģija un cita informācija, kas plūst no iekšpuses uz ārpusi. Šis enerģētiskais starpslānis veic aizsardzības funkciju, tas ir kā savdabīga sfēra, kurā cilvēks var brīvi stāvēt, izpletis kājas un rokas. Ja cilvēks ir noguris vai slims, ja viņš zaudē spēkus, aizsargslānis kļūst plānāks. Ja cilvēks ir vesels un viņam viss ir kārtībā, arī aizsardzība ir atbilstoša. Baiļu fantoms veidojas pa kreisi no cilvēka un atgādina neskaidru un izplūdušu tumša cilvēka figūru. Šai figūrai ir tādi paši parametri kā tās saimniekam. Cilvēku ieskaujošais aizsargslānis deformējas — tas sablīvējas labajā pusē un saraujas kreisajā— līdzīgi apģērbam, kuru kāds grib noraut tā īpašniekam. Tur, kur aizsargslānis kļuvis pavisam plāns un izveidojies kaut kas līdzīgs nabassaitei, arī rodas baiļu fantoms. Jo vairāk cilvēks baidās, jo vairāk izpaužas fantoms. Lai no šā fantoma atbrīvotos, tas ir gluži vienkārši jāiznīcina, jāsadedzina ar koncentrētu domas vai vārda enerģiju. Tad aizsargslānis uzreiz atgūst agrāko formu un cilvēks vairs neatgādina avarējušu, vienā sānā sabuktētu automobili. Īstenībā pats fantoma nesējs vairs neko nevar izdarīt, viņam ir jāpalīdz — enerģiski, ar visu Autoritāti un visu pārliecības spēku. Bailes barojas no neziņas, un tās piebaro nepilnvērtības komplekss, bet cilvēka gļēvulība un Gara krišana — tas šim fantomam ir kā balzams. Jo zemāk cilvēks noliecas sava fantoma priekšā, jo vairāk dzīvības sulu tas no viņa izsūc. Ja pret fantomu plecu pie pleca cīnās vairāki cilvēki, tas uzreiz sāk zaudēt spēkus. Fantoms tūlīt saplok, tiklīdz tā saimnieks ir apzinājies savu spēku, savas iespējas un atkal atguvis savu Autoritāti. Fantoms izgaist kā dūmi un kā rīta migla, ja zaudē savu aktualitāti. Baiļu deaktualizācija — tā ir fantoma nāve.

Greizsirdības fantoms

Vīrieši un sievietes savus greizsirdības fantomus rada gandrīz vienādā mērā. Greizsirdības fantoms ir tāda paša dzimuma kā tā saimnieks, bet tam ir labāki un pārāki seksualitātes rādītāji. Saimnieks pats šo fantomu ne tikai lolo un atdod tam savu galveno dzīvības enerģiju, bet arī uzrīda to savam seksa partnerim un tādējādi enerģiski un emocionāli iztukšo arī viņu! Bieži vien greizsirdības fantoms sāk burtiski izdzīvot savu īpašnieku no mājas, vasarnīcas u.tml. Cīņa pret šo fantomu ir tieši tāda pati kā pret baiļu fantomu, tikai vēl sarežģītāka.

SKATIENS NO MALAS: KAS CILVĒKU STABILIZĒ?

Ja īsumā, dažos vārdos gribētu uzskaitīt visu galveno, kas stabilizē vai destabilizē cilvēku, tas izskatītos šādi:

Hierarhija ir dilstoša — jo augstāk, jo lielāka nozīme un jo zemāk, jo mazāka nozīme attiecībā uz meklējamo īpašību:

Stabilizē

Ģimene

Mērenība patērēšanā Darbs vaiga sviedros Sevis pilnveidošana Gribas mērķtiecība

Destabilizē

Vientulība

Pārmērība patērēšanā Dīkdienība kā dzīves stereotips Hierarhiska stagnācija Gļēvums un mērķa trūkums

Papildus šiem ir vēl ļoti daudz citu faktoru, kas darbojas vienā vai otrā virzienā. Bet nekas nav stiprāks par minētajiem.

Gribat stabilizēt savu dzīvi — veidojiet pats savu ģimeni un kopā ar to vai nu kļūstiet par neatņemamu lielākas ģimenes sastāvdaļu, vai arī nošķirieties no lielās ģimenes.

Gribat stabilizēt savu dzīvi — esiet mērens savu vajadzību apmierināšanā, apvaldiet savu patērētāja egoismu, nedzeriet degvīnu, nepārvērtiet savu dzīvi par nemitīgu dzīrošanu pie klātiem galdiem — citādi nobeigsities no garlaicības un melanholijas.

Gribat stabilizēt savu dzīvi — strādājiet vaiga sviedros. Sākumā tas šķiet mazliet neierasti, bet tad cilvēks pierod un darbs sāk dot viņam gandarījumu, pēc tam gandarījums pārvēršas par baudu un beidzot, kad sasniegtas nospraustās robežas, par īstu laimi un milzīgu tīri cilvēcisku prieku.

Gribat stabilizēt savu dzīvi — pilnveidojiet sevi gan teorētiski, gan praktiski, nekad nebeidziet to darīt un mācieties no visa, ko redzat ap sevi! Nekas mūsu ātri ritošajā dzīvē mūs nestabilizē labāk par gudrību un pieredzi.

Gribat stabilizēt savu dzīvi — norūdiet gribu, sasnie- dziet izraudzīto mērķi un nenovērsieties no sava ceļa.

Negribat — tā ir jūsu, nevis kāda cita cilvēka problēma. Jūsu un tikai jūsu!

CILVĒKA STABILITATE DZĪVE — IESKATS BIOMEHĀNISMĀ

Cilvēkā viss ir harmonisks tad, kad viņš jūtas labi, kad viņš uzvedas pienācīgi un kad viņa nolūki ir tīri.

Cilvēkā viss sāk klaudzēt, čīkstēt un darboties nesaskaņoti tad, kad vina miesa un dvēsele ir slima, kad viņš t ' > * »

pārkāpj morāles un ētikas normas, kad viņš ar sliktu rīcību un nekrietniem nolūkiem deformē savu sirdsapziņu, kad viņš ir cietsirdīgs, ļauns un tumšs.

Minēsim galvenās stabilizējošās iekšējās sistēmas.

Bioenerģētiskā vertikāle.

Skatoties no lejas uz augšu, cilvēkam ir šādi bioenerģē- tiskie centri:

—  dzimumcentrs,

—  saules pinuma centrs,

—  sirds centrs,

—  dvēseles centrs,

—  saziņas centrs,

—  prāta centrs,

—  garīgais centrs.

Šo vareno vertikālo bioenerģētisko konstrukciju stabilizē bioenerģētiskā horizontāle — ass, kuras vienā pusē ir sirds, bet otrā — aknas. Sirdī ir pozitīvās enerģijas, aknās — negatīvās enerģijas.

Agrāk un stiprāk par visiem citiem centriem cilvēkā izpausmi gūst dzimumcentrs. Enerģētiskajā vertikālē tas ir pats "smagākais" centrs. Tam katrā ziņā jābūt līdzsvarotam ar pārējiem centriem: iznāk kaut kas līdzīgs smagat- lētu svarastienim — vienā galā dzimumcentrs, bet otrā kā pankūkas savirknēti visi pārējie centri. Tādējādi tiek panākts līdzsvars — šāds "stienis" cilvēku nevelk sāņus. Dzi- mumcentram nekas īpašs nav vajadzīgs, tas aug tāpat kā nezāle sētmalē, plaukst un zeļ jebkuros apstākļos, turpretī pārējiem centriem ir jādod viss, kas nepieciešams, lai tie attīstītos, stabili darbotos un spētu pretoties ārējam spiedienam: tā ir gan audzināšana, gan morāle, gan parametri kontrolei no ārienes un negatīvā ierobežošanai u.tml.

Prakse parāda, ka dzimumcentram nedrīkst ļaut vaļu un nedrīkst noniecināt garīgās vērtības, prātu, dvēseli un sirdi. Šis centrs jums var būt lielisks — kā saka, dod, Dievs! —, tomēr vienmēr palieciet garīgs, dvēselisks, saprātīgs un sirsnīgs cilvēks! Ja šīs īpašības tiek nostumtas malā, cilvēks kļūst par monstru.

KAS NOSAKA CILVĒKA NOZĪMI DZĪVĒ?

Cilvēka Hierarhija

Hierarhija — tas ir viena cilvēka augstāks stāvoklis salīdzinājumā ar otru cilvēku un attiecīgi šā otra cilvēka zemāks stāvoklis salīdzinājumā ar pirmo. Hierarhija ir atkarīga no zināmām īpašībām, kvalitātēm, izpausmēm un nopelniem. Par Hierarhijas galvenajām īpašībām uzskatāmi garīgie un materiālie uzkrājumi, tas ir, cilvēka bagātība. Galvenās kvalitātes ir prāta spēks, dvēseles skaistums un ķermeņa stiprums. Hierarhijas galvenās izpausmes ir meistarība un profesionalitāte. Pie hierarhiskajiem nopelniem pieder dažādi amati un nosaukumi.

To visu zinot, apsveriet, kādi ir jūsu garīgie un materiālie uzkrājumi; cik stiprs ir jūsu prāts, cik skaista jūsu dvēsele un cik spēcīgs jūsu ķermenis; vai esat sasniedzis meistarību un profesionalitāti; kāds ir jūsu amats un kādu nosaukumu esat izpelnījies. Pēc tam salīdziniet savus rezultātus ar šīm pašām īpašībām, kvalitātēm, izpausmēm un nopelniem, kas ir citiem cilvēkiem, piemēram, jūsu kaimiņam, jūsu draugam un kādam prezidentam, kaut vai Amerikas Savienoto Valstu prezidentam. Un attiecīgi hierarhiski nolieciet sevi savā likumīgajā vietā.

Cilvēka loma dzīves gaitā

Pirmkārt, apsveriet, kāda ir jūsu loma savā personiskajā dzīvē. Vai kaut kas jūsu dzīves ceļā ir bijis atkarīgs no jums paša: vai esat pieņēmis kādus sev liktenīgus lēmumus, vai esat šos lēmumus īstenojis un kas no tā galu galā ir iznācis. īsi sakot: vai jūs šajā pasaulē dzīvojat tieši tā, kā vēlaties, vai arī jums nākas dzīvot tā, kā pati dzīve liek, — un kā ir bijis vairāk: pirmā vai otrā? Otrkārt, apsveriet, kāda ir jūsu loma citu cilvēku dzīvē. Vai jūs kādam prasāt padomu, vai arī cilvēki nāk pēc padoma pie jums? Vai jūs esat atkarīgs no atļaujām un aizliegumiem, ko nosaka citi cilvēki, vai arī daudzi cilvēki šo atļauju vai aizliegumu gaida no jums? Treškārt, padomājiet un novērtējiet, kā jūs ietekmējat apkārtējo pasauli, dabu: vai esat dēstījis kokus vai tos cirtis, vai jums zied pašam savas puķes, vai arī jūs tās plūcat pie citiem cilvēkiem utt. Vai esat radījis ap sevi kārtību vai arī esat visu piegružojis un piegānījis, sadauzījis un salauzis?

Kā piekritējs un līdzgaitnieks jūs esat

Kurā pusē jūs esat — vai aizstāvat gaismu un labo vai arī tumsu un ļaunumu? Vai jūs darāt cilvēkiem labu vai arī sagādājat viņiem ciešanas un nodarāt ļaunu? Jautājums nav par to, kāds jūs esat pats savās acīs — labs vai slikts.

NEATKARĪBA — MŪSU PASIONARITĀTES PAMATS

Neatkarība — tā ir patstāvība, tas, ka neesat pakļauts itin nekam: nedz cilvēkiem, nedz apstākļiem, nedz arī cēloņiem un sekām. Neatkarība ir brīvības sastāvdaļa.

Pasionaritāte — tā ir superspēja vest citus sev līdzi uz vispārēju labklājību un attīstību. Tā ir tāda spēja, kas nepazīst muļķu un impotentu iemīļotos, sevis attaisnošanai domātos spriedelējumus par "tiesībām kļūdīties", "nelabvēlīgiem apstākļiem", "cīņu par ražu", "humāno palīdzību" un tā joprojām.

Visupirms cilvēkam jākļūst neatkarīgam no sevis paša, bet pēc tam — neatkarīgam no citiem cilvēkiem un dažādiem apstākļiem.

Kā izpaužas neatkarība no sevis paša? Tā ir:

—  pieņemto kopdzīves morālo un ētisko normu ievērošana,

—  atteikšanās no energozudumus radošiem un veselībai kaitīgiem paradumiem,

—  pieņemtā lēmuma konsekventa īstenošana,

—  izdevumu un tēriņu saprātīga regulēšana,

—  spēja izvirzīt savas personiskās prioritātes.

Ikvienā cilvēkā ir ielikts vesels vagons pasionaritātes.

Tomēr līdz ar novecošanu cilvēks šo kvalitāti var zaudēt. Visaugstākā pasionaritāte piemīt pavisam maziem bērniem. Zīdaiņa raudas — tas ir manifests, kas pauž nožēlu par savas pasionaritātes zaudēšanu.

Skolēniem pasionaritātes ir desmitiem reižu vairāk nekā studentiem. Studentiem pasionaritātes ir desmitiem reižu vairāk nekā pieredzējušiem speciālistiem.

Tagadējiem "vadoņiem" un valstsvīriem pasionaritātes ir desmitiem reižu mazāk nekā parastiem sabiedrības locekļiem. Lūk, tāpēc arī mēs ejam turp, kurp ejam. Vadonis, kuram nav pasionaritātes, citus vadā aplinkiem, un sociums uz ilgu laiku iestrēgst strupceļos.

Pasionaritāti var ļoti viegli zaudēt, un cilvēkā tā vairs nav atjaunojama. Tāaēļ mūsu pienākums ir saglabāt sevī pasionaritātes paliekas, bet jaunajai paaudzei radīt tādus apstākļus, kuros pasionaritāte tiktu zaudēta pēc iespējas mazāk. Visi diženākie cilvēces pasionāri ir runājuši par mīlestību, humānisma principiem, kā arī par to, cik milzīga nozīme ir dvēseliskumam un ētikas normu ievērošanai.

Neatkarība ir pamats jūsu pasionaritātes palieku saglabāšanai.

PANĀKUMI UN VEIKSME

Panākumi un veiksme savā ziņā ir līdzīgi un savā ziņā atšķirīgi jēdzieni. Gan panākumi, gan veiksme ir acumirklīgi un nevar būt ilgstoši. Tomēr panākumi ir zināmu pūliņu, darbības un mērķtiecības sekas, bet veiksme — tas ir kā brīnums, momentāna negaidīta laimēšanās, kas uzkrīt kā sniegs uz galvas, turklāt bez jebkādiem redzamiem pūliņiem no paša cilvēka puses. Tāpēc panākumi drīzāk būtu uzskatāmi par rezultātu, bet veiksmi varētu traktēt kā zināmu pozitīvu fazi dzīves ceļā. Jēdziens "panākumi" ir plašāks, jo tajā kā sastāvdaļa ir ietverta arī veiksme. Veiksme ir tāds kā pamats, priekšnosacījums, uz kura balstās viss pārējais; ja šā priekšnosacījuma nebūs, arī panākumi netiks gūti.

Panākumi — tas ir sasniegums, morāls gandarījums, materiāls ieguvums, pozitīvs apkārtējo cilvēku vērtējums, reklāma un imidža celšanās. Visu minēto ietverot vienā jēdzienā, panākumus varētu skaidrot kā stāvokli, kad cilvēks ir vislabākajā harmonijā pats ar sevi un savu sociālo vidi. Harmonija vienmēr ir pati optimālākā mijiedarbība, bet mijiedarbība zināmā mērā ir vara — tiklab pār sevi pašu, kā arī pār to, ar ko esi mijiedarbības attiecībās. Tādējādi panākumi vienlaikus ir saistīti ar tādām cilvēciskām vajadzībām kā gandarījums un vara. Bet šīs vajadzības cilvēka dzīvē ir pašas galvenās. Lūk, kāpēc ikviens cilvēks tiecas pēc panākumiem, sapņo par veiksmi un pūlas iemantot gan vienu, gan otru.

Lai gūtu panākumus, cilvēks netaupa nedz spēkus, nedz savu dzīvības enerģiju. Taču mūsu pasaulē itin visam ir savs sākums un savas beigas. Arī cilvēka dzīvības enerģija nav bezgalīga. Tālab arī mums ir dota dzīves pieredze, kas ļauj saskatīt standarta situācijas, problēmas un visdažādākās savstarpējās attiecības tā, lai mēs varētu likt lietā uzkrātās zināšanas un, cik vien iespējams, velti neizšķiestu savu dzīvības enerģiju. Savas dzīvības enerģijas izšķērdēšana var izpausties daudzējādi: kā ļaunums, pārmērīga emocionalitāte, nepareiza attieksme, kļūmīga rīcība un vēl daudz kas cits — visu nav iespējams uzskaitīt. Cilvēks, kas veltīgi izšķiedis savu dzīvības enerģiju, nekad negūs panākumus, bet tikai nožēlojami vilks dzīvību — un viņam nebūs nedz gandarījuma, nedz prieka, nedz arī laimes.

PANAKUMI. KAS TAS IR MUSU IZPRATNE?

Ikviens cilvēks apzināti vai neapzināti individuālajā līmenī cenšas apmierināt savas vajadzības, bet sociālajā līmenī tiecas uz centralizāciju, diženumu un vadošo stāvokli, tas ir, tiecas pēc varas.

Tātad panākumi ir kaut kas tāds, kas dod apmierinājumu un varu.

Apmierinājumu ar sevi pašu un apkārtējo pasauli.

Varu pār apkārtējo pasauli un pār sevi pašu.

Un visdažādākās šo abu faktoru kombinācijas.

Panākumi var būt grandiozi, milzīgi, ļoti lieli, lieli, vidēji un nenozīmīgi. Parasti cilvēks panākumus mēdz saistīt ar savu plānu īstenošanu un nosprausto mērķu sasniegšanu. Tas viss attiecas uz tādu stāvokli, kad plānos nav kļūdu un mērķi ir patiesi. Turpretī aplamu plānu īstenošana un maldīgu mērķu sasniegšana noved pie kraha, pie tā, ka zūd pamats zem kājām, pie morāla vai materiāla bankrota.

Tādēļ ārkārtīgi svarīgs ir galvenais priekšnosacījums: kas ir cilvēka plānu un centienu pamatā. Ja priekšnosacījums ir patiess, cilvēks stāv uz stingra pamata; ja priekšnosacījums ir maldīgs, tad vispār nav nekāda pamata domāt vai darīt to, ko šis cilvēks domā vai dara. Ja gribam īsi formulēt, kas īsti ir šis priekšnosacījums, tad varam sacīt, ka priekšnosacījums visdrīzāk un galvenokārt ir tas, kā dēļ tiek darīts viss turpmākais.

Vēl ir ārkārtīgi svarīgi, kādā veidā tiek īstenoti plāni un sasniegts mērķis. Kādu ceļu izvēlēties? Vai iet jebkuru ceļu vai arī tikai to, kas ir savienojams ar humānisma principiem un morāles un ētikas normām? Iet jebkuru ceļu nozīmē savu plānu un mērķu labad upurēt citu cilvēku intereses, pat viņu dzīvību un visu to, ko viņi savā mūžā paveikuši. Ja esat izvēlējies šo ceļu, tad jūs aiz sevis atstājat līķus, kūpošas krāsmatas un tuksnesi. Vai jūsu plāni un mērķi ir tik lieliski, ka var atsvērt šādas drausmīgas metamorfozes?! Iet pa to ceļu, kas atbilst humānisma principiem un morāles un ētikas normām, — tas visupirms nozīmē, ka jūs savu cenšaties panākt, strādājot vaiga sviedros, ka jūs savus personiskos plānus, mērķus un intereses samērojat ar citu cilvēku plāniem, mērķiem un interesēm. Ja jūs ejat šo ceļu, aiz jums paliek ziedoši dārzi, mājas, kurās valda saskaņa, un laimīgi cilvēki.

Svarīgs ir jūsu paša darbs. Un tas dos taustāmus rezultātus vienīgi tad, kad jums būs pietiekami liela dzīves pieredze, respektīvi, zināšanas. Tāpēc jebkuru panākumu pamats ir zināšanas.

Pamatzināšanas cilvēks iegūst ģimenē. Ģimene ikvienam dod savu nenovērtējamo dzīves pieredzi, tā ir galvenā dzīves universitāte. Mācības skolā un augstākās izglītības iestādē tikai papildina to, kas cilvēkam ir dots ģimenē.

KUR JĀMEKLĒ UN JĀGŪST PANĀKUMI?

Jebkuru panākumu pamatā ir daudz kas tāds, kas atkarīgs no paša cilvēka. Pirmkārt, jūsu darbība, kas sastāv no centieniem, funkcijām un kompensācijām. Otrkārt, tas neredzamais līdzsvars, kas šīs darbības laikā veidojas tiklab pašā cilvēkā, kā ari ap viņu. Panākumi nav savienojami ar pārmērībām: nekā nedrīkst pietrūkt un nekā nedrīkst būt par daudz. Ja esat gan iekšēji, gan ārēji līdzsvarots, jums neviens neiegrūdīs sprunguli spieķos, bez vajadzības neaizliks kāju priekšā, neviens nevarēs jūs aizkavēt jūsu paša iekšējo cēloņu un izpausmju dēļ. Treškārt, panākumi — tas nozīmē izprast visu, kas ir noticis, un samērot to ar sevi. Ja jūs neko neesat sapratis, tad, lai arī cik labvēlīgi jums būtu apstākļi, panākumu kā tādu nebūs — būs vienkārši kaut kādi gadījumi vai notikumi jūsu dzīvē. Panākumi — tas ir gandarījums, tas ir apgarots, dzirkstošs un kulminējošs prieks. Panākumus ir grūti apslēpt sevī, lielākoties to ari nevajag darīt, labāk dalīties savā priekā ar tuviem cilvēkiem, līdzgaitniekiem un draugiem — viņi jūs sapratīs un kopā ar jums priecāsies par jūsu panākumiem, bet tādi panākumi, kas ir dalīti ar daudziem un daudzās daļās, pastiprinās un pieaug.

Visupirms cilvēkam jāgūst savi noteicošie panākumi un, balstoties uz tiem, var attīstīt turpmākos panākumus dažādos virzienos. Noteicošie panākumi — tā ir ģimene ar visiem tās priekiem, darbiem un rūpēm, ar saviem sarežģījumiem un sasniegumiem. Ģimenē pats svarīgākais ir tās locekļu savstarpējās attiecības un bērni. Viss pārējais nav būtisks. Ja attiecības ir lieliskas, tas ir milzīgs un apbrīnojams jūsu panākums. Aug bērni — tas ir vēl grandiozāks panākums.

Tad cilvēkam ir jāgūst panākumi attiecībās ar citiem cilvēkiem. Panākumi nozīmē to, ka, uzlabojoties jūsu vispārējam sociālajam statusam un sabiedriskajam stāvoklim, vienlaikus mainās uz augšu arī jūsu individuālās attiecības ar konkrētiem cilvēkiem. Piemēram, jūs esat taisījis karjeru, bet ļoti nodarījis pāri citiem cilvēkiem — kas gan tas par panākumu, tā taču ir visīstākā neveiksme! Vai arī — jūsu sociālais statuss paaugstinās, un tajā pašā laikā jūs arvien vairāk spējat palīdzēt citiem cilvēkiem, bet viņi jums atbild ar to pašu — lūk, tas ir īsts panākums! Vai arī — jūs esat veicis kādu darījumu, ar nagiem un zobiem izplēsis sev kārtīgu kumosu, bet vairākus savus darījumu partnerus vai konkurentus izputinājis — tas nepavisam nav panākums, tas ir tikai smags slogs jūsu dvēselei un akmens uz sirds.

Vēl cilvēkam ir jāgūst panākumi savā biznesā, jāgūst peļņa.

Cilvēkam ir jāgūst panākumi arī savā profesijā, jo kļūt par Meistaru — tas ir vislielākais panākums, ko cilvēks dzīvē var sasniegt.

Panākumi vislielākā mērā ir jāgūst pašam sevī.

VAI DZĪVĒ VAR CERĒT UZ PASTĀVĪGIM PANĀKUMIEM?

Protams, ne. Mūsu dzīvē vispār nav nekā pastāvīga, jo viss plūst un mainās. "Nekas šajā pasaulē nav mūžīgs," tā pilnīgi pamatoti ir teikuši mūsu senči.

Cilvēkam ir jāprot diferencēt panākumus kā tādus. Ja panākumus saista ar biznesa darījumiem, tad vienmēr var izrādīties, ka no pieciem darījumiem viens vai divi izgāžas un nes vienīgi zaudējumus un vilšanos. Tādēļ biznesā nekad nedrīkst likt visu uz vienas kārts un turklāt vēl cerēt uz simtprocentīgiem panākumiem. Jebkurš biznesa darījums ir jāpārdomā no sākuma līdz beigām, tajā jāatrod tās vājās vietas un sarežģījumi, kuru novēršana ir atkarīga tieši no jums, nevis no kāda cita. Biznesa lietās ir jāprot izdarīt visu to, kas atkarīgs no paša, bet attiecībā uz pārējo jāpa- aujas uz savu veiksmi, uz darījuma aktualitāti un to, cik oti tas vajadzīgs cilvēkiem. Biznesā ir jāprot aizraut sev īdzi savus kompanjonus, jāprot viņus pārliecināt par konkrētā darījuma nepieciešamību un izdevīgumu. Ja visi rīkosies saskaņoti, tas vien jau garantēs lielāko daļu no gaidāmajiem panākumiem. Biznesa lietās ir jāprot sevi reklamēt, un šeit ļoti svarīgi ir nenokavēt, sagatavot sabiedrības viedokli par labu jūsu pasākumam. Bizness prasa arī aizrautību un savlaicīgumu. Tomēr tas viss var pavērsties arī pretējā virzienā: ieguldījumi tiek izdarīti citu interesēs, jūs aizraujaties ar svešām idejām un savlaicīgi realizējat to, kam tieši ar jums nav nekāda sakara. Tas viss nozīmē tikai vienu — jūs nesaskatījāt savu labumu, bet aizrāvāties ar svešu un rezultātā nedabūjāt neko. Arī gūtie panākumi diemžēl nav jūsējie.

Ļoti daudzi cilvēki jēdzienus "laime" un "panākumi" uztver kā kaut ko identisku. Tā sieviete laimi saskata savas ģimenes panākumos un nespēj šos jēdzienus vienu no otra šķirt. Tā vīrietis savus panākumus kādā dzīves posmā var uzskatīt par laimi utt. Un tas šos cilvēkus pilnīgi apmierina… līdz zināmam laikam. Ja ir panākumi, tad viss kārtībā. Ja panākumu nav, tad viss ir slikti, tad ir beigas, nav dzīvē laimes un tā tālāk. Taču par panākumiem ir jācīnās, ir jāiegulda savi vitālie spēki, savs talants, savi līdzekļi — ar šiem ieguldījumiem nedrīkst kavēties un skopoties. Panākumi lielākoties atnāk kā šādu ieguldījumu rezultāts. Tikai ļoti retos gadījumos panākumi nāk paši par sevi — uzkrīt kā sniegs uz galvas, un tad tā drīzāk ir veiksme, nevis panākumi.

PROTIET PRIECĀTIES PAR CITU CILVĒKU PANĀKUMIEM — TAS PALĪDZ SAGLABĀT LABU NOSKAŅOJUMU UN CILDENU GARU!

Cita cilvēka panākumi var izraisīt tādas pašas pozitīvas emocijas kā savējie. Priecāties tikai par saviem panākumiem — tas ir tāpat kā vilkt segu tikai uz savu pusi.

Par citu sasniegumiem prot priecāties tas, kurš spēj mīlēt cilvēkus. Jo citu cilvēku panākumi arī ir tuvošanās Patiesībai. Bet prieks par Patiesību, kā apliecina svētais apustulis Pāvils, ir mīlestība. Ar mīlestību raugoties uz citiem cilvēkiem un viņu panākumiem, tu gūsti prieku un apmierinājumu. Savukārt prieks un apmierinājums sasilda dvēseli, rada labu noskaņojumu un pacilā Garu.

Jūsu panākumi nav mūžīgi, bet jums vienmēr ir iespēja priecāties par citiem cieņas vērtiem cilvēkiem. Mums ir jāpriecājas par sev tuvo cilvēku panākumiem, un īpaši mūs iepriecina mūsu bērnu panākumi.

Dzīvot līdzi citiem — tā ir viena no galvenajām cilvēka potencēm, tas ir savdabīgs stimuls cilvēka centieniem un viņa virzībai pa dzīves ceļu. Mīlošs un iejūtīgs cilvēks, kas priecājas par citu panākumiem, dzīves ceļā tiks daudz tālāk nekā naida pilns egoists, kam vienaldzīgi gan citu cilvēku panākumi, gan viņu prieks. Cik svarīgi ir dzīvē pareizi sadalīt savus spēkus, savus centienus, savas jūtas un simpātijas! Ja tas viss tiek darīts cilvēcīgi, tad galu galā jūs gūsit nesalīdzināmi vairāk par to cilvēku, kurš neko neprot darīt cilvēcīgi, kurš neredz neko citu kā vien sevi pašu un savas intereses.

Dzīvot līdzi citiem nozīmē būt tādā dvēseles stāvoklī, kas cilvēkā pamodina dažādas jūtas. Ir ļoti svarīgi, lai šīs jūtas būtu labestīgas un pozitīvas. Labestīgas un pozitīvas jūtas vienmēr dara jaunāku dvēseli, tās it kā uzspiež cilvēkam zīmogu — laimīgs, tās ienes gaismu viņa dvēselē un sagādā viņam prieku.

Cilvēks ar jaunu dvēseli vieglāk pārcieš grūtības, viņš ir saulains un optimistisks — atšķirībā no tāda cilvēka, kuram ir veca dvēsele. Jo vecāka dvēsele, jo vairāk cilvēks ir līdzīgs Kaščejam, kurš nīkuļo savu bagātību vidū.

Ir arī negatīvas emocijas, pat supernegatīvi pārdzīvojumi, pie kuriem pirmām kārtām pieder skaudība. Skaudība aptraipa dvēseli, liek cilvēkam krist grēkā un atņem viņam normālus cilvēciskus priekus.

Prieks par citu cilvēku modina dvēselē brīnišķīgas un neaizmirstamas izjūtas. Neliedziet sev šo baudu!

ĢIMENE — VIENA NO CIVILIZĀCIJAS GALVENAJĀM GARĪGAJĀM PAMATSTRUKTŪRĀM

Civilizācijas galvenās garīgās pamatstruktūras ir:

PERSONĪBA,

ĢIMENE,

TAUTA,

SABIEDRĪBA,

VALSTS.

Visas šīs struktūras sasaista kopā cilvēks, kļūdams attiecībā pret tām par tādu kā kopsaucēju un padarīdams šīs struktūras attiecībā pret sevi par detaļām. Tādējādi cilvēkam kā tādam ir daudz lielāka nozīme nekā personībai, ģimenei, tautai, sabiedrībai un valstij, savukārt pats cilvēks rodas no šīm garīgajām pamatstruktūrām — kā no uguns, ētera, ūdens un zemes.

Cilvēka vislielākā vērtība ir viņa personība. Ģimene cilvēkam nozīmē trīs ceturtdaļas no personības vērtības. Tauta — tikai pusi. Sabiedrība cilvēkam nozīmē vienu ceturtdaļu no personības vērtības, bet valsts — tik tikko vienu simtdaļu vai pat vēl mazāk.

Tātad ģimene ir pati galvenā no Civilizācijas garīgajām pamatstruktūrām. Ģimene ir daudz svarīgāka par tautu, ģimene ir nozīmīgāka par sabiedrību, ģimene cilvēkam ir kaut kas tāds, ko var salīdzināt ar debess dzīlēm, atšķirībā no piezemētības, kas raksturīga valstij.

Ģimene cilvēkam dod visvairāk derīgās informācijas. Salīdzinājumā ar ģimeni visu veidu mācības var dot tikai trīs ceturtdaļas no derīgās informācijas apjoma; sabiedrība— tik tikko pusi; tauta — tikai vienu ceturtdaļu, bet valsts vispār neko nevar dot.

Ģimene cilvēkam nodrošina vislabāko aizsardzību pret destruktīvām ārējām iedarbībām. Tikai pusi no šīs aizsardzības cilvēkam var nodrošināt viņa tauta, bet cerēt uz sabiedrības vai valsts garantēto aizsardzību var tikai par vienu desmitdaļu salīdzinājumā ar to, kā jūs aizsargā jūsu ģimene.

Ģimene nodrošina cilvēkam nemirstību Civilizācijas mērogos. Tautai mūsdienu apstākļos šai ziņā vēl ir saglabājusies minimāla nozīme, bet sabiedrības un valsts loma ir reducējusies līdz nullei.

Ģimene ievirza cilvēku tajā ceļā, kas atbilst humānisma principiem un morāles un ētikas normām. Tauta šai ziņā atpaliek no ģimenes par vienu ceturtdaļu, sabiedrība — par pusi, bet valsts — par trim ceturtdaļām.

Ģimene cilvēkam ir visstiprākais balsts.

ĢIMENE UN PERSONĪBA: KO SĒSI, TO PĻAUSI

Personība — tā ir cilvēka iekšējā būtība, viņa Es, kura sastāvdaļas ir Gars, dvēsele, sirds, intelekts un saprāts. Uz jēdzienu "personība" parasti attiecina arī cilvēka faktiskās izpausmes — gan sabiedrībā, gan individuālajā līmenī, un šeit tiek ņemtas vērā viņa funkcionālās spējas, viņa rīcība un tās sekas. Vispār te ir ļoti daudz kā tāda, kas nav viegli saprotams, kas nav rokām sataustāms, acīm saredzams un ātri novērtējams.

Ģimene rada visus personības attīstībai nepieciešamos apstākļus.

Personība veidojas triju pirmo dzīves gadu laikā, pēc tam tā vienīgi pilnveidojas un, kā saka, noslīpējas.

Antīkajos laikos ar vārdu "personība" tika apzīmēta loma, ko aktieris spēlēja sengrieķu teātrī. Respektīvi, jēdzienā "personība" bija ietverta tīri ārēja atribūtika. Mūsdienās šis jēdziens ietiecies ļoti dziļi cilvēkā un apzīmē viņa iekšējo būtību.

Antīkajā filozofijā personībai vēl nepiešķīra lielu nozīmi. Kristietībā personība jau tika uztverta un traktēta kā "individuāla substance" (Boēcijs), kas pēc nozīmes bija gandrīz sinonīms jēdzienam "cilvēka dvēsele". Dekarts ieviesa jēdzienu "pašapziņa", ar to apzīmēdams cilvēka attieksmi pret sevi pašu. Pamazām jēdziens "personība" kļuva aizvien plašāks un sarežģītāks, līdz saplūda ar jēdzienu "Es". Kants mācīja, ka cilvēks no dzīvnieka atšķiras tieši ar to, ka, pateicoties savai pašapziņai, ir personība. Vispārīgajā psiholoģijā personību parasti saprot kā zināmu informācijas kodolu, kas sasaista vienkopus cilvēciskajā būtībā visus cilvēkā notiekošos psihiskos procesus, visu to, kas ir saistīts

ar vina darbību un nodrošina viņam stabilitāti un auto- ■ j >

nomiju.

Personības attīstībai ir veltīts milzum daudz pētījumu dažādās valstīs (D. Aizenks, A. Adlers, K. Rodžerss, R. Ke- tels, F. Olports, U. Šeldons u.c.).

Bet galvenā slodze un visa atbildība par cilvēka personību gulstas uz viņa ģimeni.

Personību var aplūkot no dažādiem viedokļiem, piemēram, kā specifiskas psihoseksuālo dziņu pārveides produktu, kas izveidojies visdažādāko ietekmju rezultātā, pat saistībā ar planētu kustību, sociālajiem pārveidojumiem un konkrētiem notikumiem. Tas viss ir pareizi, bet, lai kā arī tiktu traktēts jēdziens "personība", vienmēr izrādās, ka vislielākā un noteicošā nozīme ir ģimenei.

Ģimene cilvēkam kā balvu dod viņa personību, un tā var būt vai nu spoža kā ordenis, vai arī kaut kas pilnīgi pretējs.

Personība ģimenē veidojas pēc principa — ko sēsi, to pļausi. Jo vairāk ģimene ieliek cilvēkā, jo stiprāka ir viņa personība, jo labāk viņš ir piemērots dzīvei.

ĢIMENE UN VALSTS: MĒS JUMS — JŪS MUMS

Ģimene vienlaikus ir gan valsts pamats, gan tās apgādnieks. Valsts balstās uz ģimeni, barojas uz ģimenes rēķina un ir pilnībā atkarīga no ģimenes. Lai pēc iespējas ilgāk un labāk dzīvotu šādos apstākļos, valsts apmaiņā pret visu to dod ģimenei garantijas un solījumus. Tie ir šādi:

—  vienmēr un visur pasargāt ģimeni no visām nepatikšanām,

—  radīt ģimenei visus apstākļus, kas nepieciešami tās uzplaukumam,

—  aizsargāt ģimenes intereses.

Ja tas patiesi ir tā, tad līdzsvars tiek saglabāts, paritāte ieturēta un nav nekādu pretenziju pret valsti: lai dzīvo un barojas uz veselību no ģimenes budžeta!

Bet, ja tā nav, ir jānovērtē izveidojusies situācija un jāpieņem saprātīgi lēmumi. Ja faktiski ir tā, ka:

—  inflācija pārvērš pīšļos visu, ko ģimene daudzu gadu laikā sakrājusi,

—  nodokļiem ir tendence paplašināties un palielināties,

—  cenas dzīvības uzturēšanai nepieciešamām lietām ir pārmērīgi uzpūstas,

—  sociālās programmas tiek sašaurinātas,

tad ko gan lai dara ģimene?

Ģimenei neatliek nekas cits kā vienīgi pretoties agresīvajam valsts spiedienam, maksimāli sašaurinot visus sakarus ar to. Šādos apstākļos ģimenei ir vajadzīga neatkarība un materiāla patstāvība.

Kā ģimene var pretoties?

Pirmkārt, nedrīkst iesaistīties azartspēlēs ar valsti.

Nevajag atbalstīt nekādu valsts proponēto akcionārdar- bibu, nekādus loterijas šovus, nekādus finansu plānus. Kā saka, muļķu nav un nebūs.

Otrkārt, nedrīkst uzticēt valstij savas naudas vai materiālo uzkrājumu glabāšanu.

Treškārt, visiem spēkiem jāizvairās maksāt nodokļus pēc maksimālajām likmēm. Tālab rūpīgi jāizstudē likumi, normatīvie akti un instrukcijas: tur, kur ģimene var maksāt mazāk, ir grēks maksāt vairāk.

Ģimene vairs nedrīkst ticēt tādām vaimanām kā "valstij grūti laiki, vajag ciešāk savilkt jostas". Paskatieties uz lielajiem valstsvīriem — vai tad viņiem ir grūti laiki? Vai viņi ir savilkuši jostas? Vai viņi arī paļaujas uz gaišāku nākotni?

Ģimenes un valsts attiecībās ievērojiet gadu simtos pārbaudīto pieredzi: mēs jums, bet jūs — mums!

ĢIMENE UN SABIEDRĪBA: JĀDZĪVO KĀ BRĀĻIEM, JĀRĒĶINĀS KĀ BODNIEKIEM

Vēsturiskajā aspektā ģimene ir tāda struktūra, kurai inerce piemīt daudz lielākā mērā nekā sabiedrībai. Ģimene saglabā senču tradīcijas, bet sabiedrība visu laiku cenšas radīt novācijas — kaut ko nomainīt, kaut ko aizstāt. Tas nozīmē, ka sabiedrība daudz vairāk nekā ģimene ir pakļauta situācijas ietekmei.

Lai kas arī notiktu, mīlestība ģimenē ir un paliek, morāle ģimenē ir svarīgāka par visu, interešu paritāte ģimenē tiek stingri ievērota. Gan lietū, gan sniegā, gan skaidrā laikā, jebkurā sezonā, visdažādākajos gados, gan renesanses periodā, gan smagās posta dienās. Ģimene iet cauri gadu simteņiem, tā pārdzīvo gan valstu apvienošanos impērijās, gan impēriju sabrukumu. Tā pārdzīvo gan apspiestību, gan neatkarību. Ģimene izdzīvo par spīti sērgām, iebrukumiem, vajāšanām un deportācijām.

Sabiedrība tādas slodzes neiztur, tā nav tik stabila un uz jebkurām negatīvām pārmaiņām reaģē tādējādi, ka sabrūk un atkāpjas no iekarotajām pozīcijām. Sabiedrība morāli pagrimst un atkāpjas no humānisma principiem.

Tādēļ ģimenei pret sabiedrību ir jābūt uzmanīgai, īpaši tad, kad visiem ir slikti, kad nevienam un nekam vairs nav spēka, kad viss sāk brukt, kad visos kaktos brakšķ un krakšķ. Tieši šādos brīžos ģimene nedrīkst lētticīgi ņemt par pilnu visu, ko tai uzspiež sabiedrība, pasludinot amoralitāti par morāli un antihumānismu — par cilvēces Civilizācijas augstāko sasniegumu.

Lai kas arī notiktu, morāle ģimenei ir svarīgāka par visu. Ģimene audzina personību un palaiž pasaulē cilvēku, kas ar to ir asinssaitēm vienots. Ģimenei ir svarīgi, lai šis cilvēks prastu sevi aizsargāt, lai viņš varētu izteikt un aizstāvēt savu personisko viedokli, lai viņš sasniegtu noteiktus mērķus un saņemtu sev nepieciešamos labumus.

Sabiedrībai atsevišķa personība nenozīmē absolūti neko, un cilvēks kā tāds sabiedrību interesē vienīgi tiktāl, ciktāl viņš ir tai noderīgs un paklausīgs. No sabiedrības viedokļa vislabākais ir tāds cilvēks, kurš nevar sevi pienācīgi aizsargāt, tāds cilvēks, kurš nespēj formulēt un aizstāvēt savus uzskatus un dzīvo pēc citu prāta. Sabiedrībai itin nemaz nav svarīgi, kādus panākumus gūst atsevišķs cilvēks, toties tā ir ļoti ieinteresēta ikvienam cilvēkam noplēst visas deviņas ādas.

Tieši pret cilvēku un viņa Likteni ģimenes un sabiedrības attieksme ir diametrāli pretēja: dzīvosim kā brāļi, bet rēķināsimies kā bodnieki!

ĢIMENE UN TAUTA: VECS DRAUGS LABĀKS PAR DIVIEM JAUNIEM

Ģimenes intereses vienmēr ir vērstas paralēli tautas interesēm. Ģimene glabā tautas tradīcijas, ģimenē veidojas nacionālā mentalitāte, ģimene cauri gadsimtiem saglabā ticību savai tautai un cieņu pret to, ģimene aizstāv nacionālās intereses un tā tālāk.

Mūsdienu apstākļos ģimenei nākas saskarties ar ļoti daudzām problēmām, kuru vidū galvenās ir divas: liel- valstiskais šovinisms un agresīvais nacionālisms.

Nedz vienam, nedz otram fenomenam nav nekāda sakara ar tautu, bet abi maskējas ar tautastērpiem, abi plivina nacionālos karogus un klaigā par "nacionālajām interesēm".

Kas gan tā ir par nelaimi, kas piemeklējusi ģimeni?

Lielvalstiskais šovinisms — tā ir no Patiesības novērsusies un attālinājusies tādu uzskatu un pārliecību sistēma, ka "mūsu tauta" ir svarīgāka un ievērojamāka par visām citām tautām, bet visi pārējie cilvēki ir sveštautieši un otrās šķiras ļaudis.

Agresīvais nacionālisms — tā ir vēl vairāk no Patiesības novērsusies un attālinājusies koncepcija par to, ka "mūsu tautai" pienākas viss, bet citai tautai nepienākas nekas.

Gan lielvalstiskais šovinisms, gan agresīvais nacionālisms ir liela nelaime ģimenei, tie ir sliktāki par mēri, briesmīgāki par spaidiem. Tie izraisa pretišķības, saspīlējumu, konfliktus un karu, kurā visas puses ir vienlīdz nežēlīgas un cietsirdīgas, kurā nav nedz taisno, nedz vainīgo, bet ir tikai upuri.

Tie ir kā milzīgas dzirnavas, kas īsā laikā spēj itin visu samalt miltos un pārvērst par neko: mājas — par krāsmatām, dzīvi — par nāvi, ziedošus dārzus — par ugunslīnijām, cilvēkus — par zvēriem un asinskāriem izdzimteņiem.

Tie ir kā ugunīgs virpijļviesulis, kas neatstāj aiz sevis neko citu kā tikai pelnus un pīšļus.

Un kā vārdā?

Tikai tālab, lai kāds tiktu pie varas un siles, lai šis kāds varētu sakampt pašu lielāko un gardāko pīrāgu un to notiesāt sev par prieku. Bet par tālāko viņam nav nekādas daļas.

Ko darīt?

Ievērot un saglabāt pašam sevi, mīlēt savu ģimeni un savu tautu, bet nekad neatbalstīt tos neprātīgos, kuri savu savtīgo interešu dēļ ir gatavi iznīcināt nezin cik cilvēku un kuriem tas ir tīrais nieks. Ģimenei nav jāupurē savi locekļi šo melno cilvēku interešu labā. Lai viņi iet ellē ar visām savām šķērsajām idejām un savu ārprātu!

ĢIMENE UN OTRA ĢIMENE: PLECS PIE PLECA VAI MŪRIS PRET MŪRI?

Ģimenēm sadzīvē ir ārkārtīgi svarīgi atbalstīt citai citu. Tas, kā trūkst vienā ģimenē, vienmēr atradīsies otrā: kāds instruments, rezerves daļa, maize, sāls, brīvs brīdis, iespēja pieskatīt bērnu, informācijas apmaiņa utt. — tas viss atvieglo abu ģimeņu eksistenci.

īpaša nozīme ir bērnu savstarpējiem kontaktiem. Bērni ļoti ātri sadraudzējas, momentāni atrod kopīgas intereses, rotaļājoties apvienojas un savstarpēji attīsta cits citu. Neviens skolotājs neiemācīs bērnam citu valodu tik labi, kā to spēj otrs bērns, neviena pasniedzēja vadībā bērns tik ātri un precīzi neapgūs darba iemaņas kā to izdarīs, strādājot kopā ar otru bērnu, neviens tēvs vai māte tik ātri un saprotami neieskaidros bērnam, kas ir labi un kas slikti, kā to ieskaidros otrs bērns. Tomēr šai sakarā dažas lietas nepieciešams atšifrēt un diferencēt, citādi bērnam raksturīgajā tiešumā var tikt nodotas tālāk tās negatīvās īpašības, kas piemīt otra bērna vecākiem. Kā gan te lai neatceras, ka ābols no ābeles tālu nekrīt… Lai kā arī būtu, bērnu kopīgās rotaļas pieaugušajiem dod iespēju izbrīvēt sev diezgan daudz laika, ko viņi var izmantot pēc saviem ieskatiem: lūk, cik izdevīgi ir bērnu savstarpējie kontakti!

Ģimeņu sadarbība ir sevišķi svarīga tad, kad sabiedrībā notiek globālas pārmaiņas, kad kolosālas reformas seko cita pēc citas itin visās jomās — gan politiskajās, gan ekonomiskajās attiecībās, kad likumi vēl nav uzrakstīti, kad pastāv konfrontācija starp dažādām ideoloģijām, klaniem, elitēm, mafijām, valdošo šķiru interesēm, tautām un daudzas citas pretrunas, kuras nav nedz viegli saskatāmas, nedz viegli izprotamas. Visiem pret kaut ko ir pretenzijas, visi kaut ko pieprasa, visi tiek noskaņoti cits pret citu, visi cenšas pagrābt savu kumosu, sabiedrība krasi diferencējas: vieni grimst dibenā, otri lēni peld, turēdamies virspusē, trešie uzlido augšup kā gaisa baloni, bet citi grābstās pa svešām kabatām un naktī piekopj savus apšaubāmos amatus. Šajos grūtajos laikos ģimenēm vienmēr ir citai cita jāatbalsta: tas ir ieguldījums, kas nekad nenesīs zaudējumus, jo — kā mežā sauc, tā atskan. Nāks laiks, un ģimene, kurai jūs palīdzējāt, savukārt sniegs jums lielu pakalpojumu un palīdzību.

Plecu pie pleca — tas ir vienīgais saprātīgais veids, kā izdzīvot sociālo pārmaiņu laikos, kad notiek pāreja no vienas iekārtas uz citu.

Mūris pret mūri — tas šādos laikos ir visneprātīgākais attiecību modelis, jo galu galā abas puses noiet dibenā.

KO MŪSDIENU CILVĒKAM NOZĪMĒ ĢIMENE?

Ģimene — tā ir savdabīga kopā dzīvojošu radinieku apvienība. Šī apvienība ir ārkārtīgi plastiska, tā nemitīgi pati sevi pilnveido, tā ir mērķtiecīga, vienota savās interesēs, un to iekšēji stiprina savstarpēja mīlestība, draudzība un atmiņa. Atmiņa ir tā, kas visvairāk saliedē ģimeni, tieši atmina padara ģimenes intereses nesatricināmas ikviena tās locekļa apziņā. Ja vien kas ir vajadzīgs ģimenes interešu labā, jebkurš tās loceklis darīs visu — gan iespējamo, gan neiespējamo, lai šīs intereses aizstāvētu.

Droši vien vārds "ģimene" (krievu vai. — ceMhn) nav mainījies kopš tā jēdzieniskās izcelsmes brīža. "Septiņi" (ceMb) un "Es" (#): septiņi "Es" vai vienkārši — ģimene, respektīvi, daudzi "Es". Tas liecina par to, ka septiņi ģimenes locekļi var izveidot visstiprāko un dzīvotspējīgāko apvienību. Turklāt šādā ģimenē nemaz nav tik daudz cilvēku: vectētiņš un vecmāmiņa, tēvs un māte un vairāki bērni. Šis jautājums ir skatāms ne tikai no kvantitātes, bet arī no kvalitātes viedokļa. Ja apvienojas viens vīrietis ar vienu sievieti, jau tad šī savienība ir nesalīdzināmi stiprāka par katru atsevišķo tās locekli. Turklāt — un tas ir ļoti svarīgi— gan vīrietis, gan sieviete pēc šīs apvienošanās kļūst daudz stiprāki, daudz spējīgāki, viņi vieglāk pārcieš visas grūtības, uzveic visus šķēršļus un pārvar visas nelaimes. Tādēļ mūsdienu cilvēkam, kas dzīvo sociālas nenoteiktības, politisku satricinājumu, ekonomikas sabrukuma un sabiedriskās morāles krasas lejupslīdes apstākļos, ģimene vienlaikus ir gan "mans nams — mana pils, mans cietoksnis", gan oāze tuksnesī, gan glābšanas riņķis bangojošā samazgu okeānā, gan kompass, gan altāris, gan mīlestības gulta, gan cerības plosts. Ģimene mūsdienu cilvēkam — tas ir viss, kas viņam pasaulē vajadzīgs. Ja cilvēks to pareizi saprot, ja viņš izdara pastāvīgus ieguldījumus savā ģimenē, ja viņš pret to izturas ar maksimālu cieņu, tad viņš pats sev ir nodrošinājis gan aizmuguri, gan galdu, gan mājību, gan sirds un dvēseles siltumu, gan iespēju atjaunot zaudētos spēkus un piesātināt sevi ar dvēseles siltumu. Šajos laikos itin neviens, izņemot jūsu ģimenes locekļus, jūs nemīlēs, tagad ne uz vienu tā nevar paļauties kā uz savas ģimenes locekļiem, un arī palīdzību grūtā brīdī jūs varat sagaidīt vienīgi no savas ģimenes locekļiem.

Ģimene cilvēkam ir bijusi svēta visos laikos. Ģimenes savienību Dieva tā Kunga vārdā nostiprināja un svētīja mācītājs. Ir jāzina, ka vīrieša un sievietes savienību, kas iemiesota ģimenē, vienmēr nostiprina un svētī Dievs neatkarīgi no tā, vai jūs Viņam ticat vai neticat, tās, kā saka, ir jūsu problēmas, uz šīs Zemes dzīvojošo cilvēku problēmas. Ģimene — tas mūsu dzīvē ir pats lielākais svētums.

TIESĪBAS VAI BEZTIESĪBA: IZVĒLIETIES SEV TO, KAS JUMS VAIRĀK PIEŅEMAMS!

Tiesības kā tādas mūsu izpratnē un laikmetu gaitā ir izkristalizējušās kā:

— vispārcilvēciskas eksistences garantijas,

—  izvēles brīvība,

—  sadale un atalgojums atbilstoši padarītajam darbam,

—  konkurences iespēja,

—   zināmas robežas tam, kas ir pieļaujams attiecībā uz cilvēku,

—  cilvēka tiesību neatkarība no tā, kas viņam pieder,

—  zināma sociālā noteiktība.

Beztiesība kā tāda šajos pašos parametros ir:

—  aizliegums kaut ko darīt, piemēram, citādi domāt,

—  korespondences perlustrācija,

—  telefonsarunu noklausīšanās,

—  destruktīvu ideju iesakņošana cilvēku psihē,

—  jebkādi ierobežojumi, piemēram, attiecībā uz pārvietošanos,

—  vienas cilvēku grupas interešu upurēšana citu cilvēku interešu labā.

Tiklab tiesības, kā beztiesība ir personas brīvības ierobežojums. Tiesības ir minimāls ierobežojums, bet beztiesība — maksimāli iespējamais ierobežojums.

Tiesības — tas ir likumdevējas varas reglamentēto un izpildvaras aizsargāto normu un noteikumu kopums, kas regulē cilvēku savstarpējās attiecības, kā arī viņu attiecības ar valsti. Jo vairāk ierobežojumu — jo vairāk cilvēkam tiek atņemts valsts un tās struktūru labā. Jo dumjāks ir cilvēks, jo vieglāk var viņam visu ko atņemt. Nabagam kaut ko atņemt ir daudz vieglāk nekā bagātajam. Jo piekāpīgāks cilvēks, jo vieglāk viņš visam piekrīt — jo vairāk valsts var viņam atņemt. Tādēļ valstij nepatīk gudri, bagāti un lepni cilvēki, kas dzīvo paši pēc sava prāta.

Jo dumjākas un trūcīgākas ir tautas masas, jo grandiozākas ir valsts struktūras.

Vispārējas labklājības apstākļos valsts nozīme būs daudz mazāka, tomēr kā tāda tā katrā ziņā saglabāsies.

Krīzes, ražošanas lejupslīdes un hiperinflācijas apstākļos valsts vispār neizvelk rokas no savu iedzīvotāju kabatām — tā visu laiku grābstās pa tām, raušot ārā visus ietaupījumus un pārvēršot tos putekļos. Šādos apstākļos — jo mazāk darīšanu ar valsti, jo labāk. Lozungā "valstij grūti laiki — mums ciešāk jāsavelk jostas" katrs atsevišķais cilvēks sev neko labu nesaskatīs, vienīgi to, ka valsts grib atņemt viņam tik daudz dzīvības resursu, cik vien tas iespējams. Jau sen ir laiks sevi nošķirt no valsts.

LAIME KĀ LIELĀKAIS GANDARĪJUMS UN PILNĪGA APMIERINĀTĪBA

Laimi bieži vien saista ar labklājību, panākumiem un veiksmi. Izraudzītā mērķa sasniegšanu uzskata par laimi. Laimi saista ar sev tuvajiem cilvēkiem. Laime vienlaikus var attiekties tiklab uz vienu atsevišķu cilvēku, kā arī uz daudziem cilvēkiem reizē.

Laime — tā ir dzīvība.

Laime — tā ir savas misijas īstenošana.

Laime — tā ir veselība.

Laime — tā ir pilnasinīga un saprātīga dzīve.

Laime — tas ir miers.

Laime — tā ir karstāko vēlmju piepildīšanās.

Laime — tās ir cilvēkam līdz ar dzimšanu dotās tiesības.

Laime — tā ir apzinīga rīcība.

Laime — tas ir prieks par citu cilvēku panākumiem.

Laime cilvēkam ir dabisks stāvoklis — kā zināms rezultāts un sekas pēc gara ceļa noiešanas, pēc neatlaidīgas tiekšanās un pēc apbalvošanas par taisnprātīgiem darbiem. Tieši šāda laime ienes gaismu dvēselē, pacilā Garu, iepriecina un ielīksmo miesu, paaugstina cilvēku savās paša acīs un palielina viņa potences lietderīgi un radoši darboties.

Ja par laimi uzskata mūžīgus svētkus, tad nekas labs no tā neiznāks. Cilvēks nogurs pats no sevis, viņam būs garlaicīgi un nelāgi, pārmērības iedragās viņa veselību, miesas spēki viņu pametīs, dvēsele noskums un Gars sašļuks.

Tautas gudrība runā par to, ka savu laimi nav iespējams būvēt uz sava tuvākā nelaimes, ka laimi nevar iegūt ar nozieguma palīdzību, ka laime jau nav naudā. Tiesa gan, šī pati tautas gudrība pēdējo postulātu papildina tā: "… bet lielā naudā gan".

Dzīves īstenība parāda, ka tad, ja ir sagrauts ģimenes pavards un izpostīta ģimenes ligzda, jauna ģimenes laime nekad vairs nav iegūstama. Par to nākas pārliecināties sievietēm, kuras aizvilina svešus vīrus un cenšas savu laimi būvēt uz iepriekšējās ģimenes laimes drupām. Par to ir pārliecinājušies arī vīrieši, kas, dzīdamies pēc laimes, pamet sievu un bērnus un skrien pakaļ kādai citai sievietei, kuru uzskata par "izdevīgu partiju". Ne vieniem, ne otriem laimi neredzēt kā savas ausis.

Laimi cilvēks pats sev pievelk ar savu darbu, labestību un devību. Un atgrūž ar savu dīkdienību, ļaunumu un vēlēšanos tikai ņemt.

Laimi nostiprina ticība, cerība un mīlestība.

LABUMS ŠA VĀRDA AUGSTĀKAJĀ NOZĪMĒ UN IZPRATNĒ IR LABAIS

Labklājība — tā ir laimīga dzīve apmierinātībā un priekā, pārticībā un labestībā.

Labklājība — tā ir iespēja savā dzīves ceļā realizēt pašam sevi, savu mīlestību, savus jaunrades centienus un tieksmes, kā ari visu pārējo. Tomēr labklājība nav pašmērķis, drīzāk tā ir savdabīga stafete, kas tiek saņemta no priekštečiem un nodota tālāk saviem pēctečiem. Labklājības būtība, tās galvenā jēga ir tā, ka cilvēkiem jāaug un jāpilnveidojas: bērniem vienmēr ir jādzīvo labāk, nekā dzīvojuši viņu vecāki. Ar to arī viss ir pateikts. Tieši tālab cilvēki pūlas visiem spēkiem un strādā vaiga sviedros, pelnīdami savu dienišķo maizi un radīdami pārticību.

Tieši tāfab cilvēki dažkārt ir gatavi uz visu.

Ir gatavi pat uz ļaunumu.

Bet darīt ļaunu šodien efemeru nākotnes labumu vārdā — tā ir briesmīga kļūda. Traģiska kļūda, jo ļaunums tikai vairo ļaunumu un pievelk ļaunumu, Det labumu attālina un aizšķērso tam ceļu, kur vien iespējams.

Labuma dēļ nedrīkst melot, labuma dēļ nedrīkst nodot, labuma dēļ nedrīkst zaimot, labuma dēļ nedrīkst nokaut, jo tas labums, kuru mēs esam apmelojuši, nodevuši, nomelnojuši un aptraipījuši asinīs un netīrumos, kļūst par sātanu, kas mīt mūsos pašos, un tad mēs vairs neesam valdāmi savos briesmīgajos asinsdarbos, neesam valdāmi laupīšanas, postīšanas un iznīcināšanas dziņā.

Labums šā vārda augstākajā nozīmē un jebkurās citās nozīmēs ir labais. Labais — tā ir pati saprātīgākā alternatīva ļaunajam: jo vairāk ir viena, jo mazāk otra. Tieši labais rada visu, kam ir kāds sakars ar labumu: labdabība, labdarība, labestība, labklājība, labpatika, labprātība, labsajūta, labsirdība, labskanība, labticība, labvēlība utt.

Labums ir vislielākā harmonija ar dzīvi, ar sevi pašu un apkārtējo pasauli.

BRĪVĪBA — GALVENAIS PRIEKŠNOTEIKUMS, LAI TUVOTOS PATIESĪBAI

Vispirms cilvēks cenšas pierādīt un iegūt savas tiesības. Tad viņš sāk pretendēt uz laimi. Pēc tam — rūpēties par savu brīvību, bez kuras nav iespējams apzināties labumu un iemantot varu.

Tiesības ietver sevī vispārcilvēciskas garantijas uz dzīvību, uz izvēles brīvību, uz atalgojumu pēc padarītā darba, uz nodrošinājumu sistēmu un noteiktām robežām tam, ko var pieļaut pret cilvēku.

Laime nozīmē to, ka cilvēks ir apmierināts ar savu dzīvi, ka viņš var brīvi dot un ņemt, ka viņa dzīve ir pilnasinīga un saprātīga un ka viņš priecājas par citu cilvēku panākumiem.

Brīvība pirmām kārtām nozīmē to, ka apziņa nav atkarīga no ārējiem apstākļiem, tā ir iespēja brīvi rīkoties ar savu materiālo, intelektuālo un garīgo bagātību, būt noteicējam pār savām zināšanām un sasniegumiem, būt neatkarīgam savā darbībā, saglabāt neskartas savas Dieva tā Kunga dotās tiesības, saistības un iespējas izvēlēties un vērtēt.

Labums ir tas, kas var piederēt, ko var saņemt un brīvi, ar prieku arī atdot; labums ir tas, uz ko vajag tiekties un kā dēļ ir vērts pūlēties.

Vara — tas nozīmē brīvi operēt pieļaujamā robežās līdz pat Hierarhijas, cēloņseku un pretstatu vienības un cīņas likumiem. Vara realizējas noteiktu plānu vai lēmumu izpildīšanā un nosprausto mērķu sasniegšanā, un tas tiek panākts vai nu ar mīlestību, vai ar vardarbību.

Tātad ir acīm redzams, ka nekur nav iespējams iztikt bez brīvības. Pat bagātība nav nekas, ja nav brīvības. Brīvība — tā ir vara bez ierobežojumiem; brīvība ir savu vēlmju īstenošana; brīvība ir neizsmeļami informācijas resursi. Brīvība, brīvība, brīvība…

Ja Gars ir tieši saistīts ar cilvēku, tad tā ir brīvība.

Dvēseles tīrībā un komfortā ir brīvība.

Mīlestībā un sirds siltumā ir brīvība.

"Bet pielūkojiet, ka šī jūsu brīvība netop vājajiem par piedauzību" (1. vēstule korintiešiem, 8 — 9) — tā mūs ir brīdinājis svētais apustulis Pāvils. Tātad vājiem cilvēkiem brīvība ir kārdinājums, kas var radīt neparedzamas sekas.

Lai cilvēks būtu brīvs, ir nepieciešams gan viņa prāta spēks, gan sirds spēks, gan dvēseles spēks, gan Gara spēks, gan arī miesas spēks.

VARA, RAUGOTIES UZ TO NO AUGŠAS UZ LEJU VAI ARI OTRĀDI — NO APAKŠAS UZ AUGŠU

Kas cilvēkam ir vajadzīgs?

Cilvēkam ļoti ir vajadzīga vara un apmierinājums. Viss pārējais ir sekundārs, viss pārējais atrodas zemāk un veido tikai zināmu fonu viņa dzīvei un darbībai. Varu var traktēt kā:

—  sevis pakļaušanu sev pašam,

—  citu cilvēku pakļaušanu sev,

—  iespēju kaut ko sadalīt,

—  iespēju īstenot iecerēto,

—  iespēju pakāpties augšup savā Hierarhijā,

—  spēju ietekmēt cēloņseku noteiktās attiecības,

—  spēju noteikt savas prioritātes pretstatu vienībā un cīņā.

Varu neviens negrib dalīt ar citiem.

Vara dažkārt ir kā narkotika — tas, kurš iepazinis varu, nekad labprātīgi no tās neatteiksies un darīs visu, lai to ilgāk noturētu.

Kas attiecas uz cilvēka varu pār sevi pašu — tas pirmām kārtām nozīmē cēlu Garu un ticību savai Autoritātei.

Runājot par varu ģimenē, jāteic: dzīves īstenība rāda, ka šeit matriarhāts ir desmitiem reižu efektīvāks nekā patriarhāts. Ko tad lai dara? Vīrietis taču jau no laika gala ir tiecies būt par vadītāju un valdītāju! Šeit nepieciešams kompromiss — lai viss ģimenes ietvaros esošais paliek sievietes ziņā, bet viss, kas pārsniedz šos ietvarus, — vīrieša ziņā. Ja varas sadalījumā izdosies panākt šādu stāvokli, ģimene būs stipra un stabila. Vara ir hegemonija. Ja ir hegemonija, tai automātiski nāk līdzi arī pienākums vadīt, organizēt, rīkot un kontrolēt. Ciktāl tas attiecas uz ģimeni, vīrietis nekad netiks galā ar šiem pienākumiem. Tātad, ja ģimenē vīrieti uzskatītu par valdītāju, tas būtu blefs un neatbilstu īstenībai, respektīvi, šāda ģimene būtu nestabila un iluzora. Sievietes vara ģimenē nozīmē nevis to, ka viņa personiski būtu pārāka par citiem ģimenes locekļiem, nevis to, ka viņai tiktu piešķirtas galvenās priekšrocības, bet drīzāk gan to, ka sieviete vismērķtiecīgāk var izmantot savu varu attiecībā uz informācijas sadali un ieceru īstenošanu ģimenes mērogos. Vīrietis, kas uztur ģimeni un sociālajai darbībai velta ap 90 procentiem savu dzīvības spēku, ģimenē nekad nevarēs paveikt tik daudz lietderīga, kā to dara sieviete. Ja vīram ģimenē tiek piešķirta reāla vara, viņam neatliek nekas cits kā visus ģimenes jautājumus izlemt, balstoties vienīgi uz savu "politisko vadību". Bet, kad tiek operēts tikai ar politisko vadību un tai tiek pakļauta ekonomiskā vadība, tas vienmēr ir beidzies vai nu ar teroru, vai arī ar izgāšanos.

Varas pamatā ir cilvēka spēja dzīvot un aktīvi darboties. Tur, kur cilvēks var visu, kas ir ap viņu, padarīt auglīgu, viss plaukst un zeļ, un nes augļus. Tur, kur nav potenču, — gribi vai negribi — vara beidzas ar to, ka viss panīkst, nokalst un nenes nekādus augļus. Cilvēks gan vēl uzskata sevi par valdnieku, cenšas noturēties savā augstajā vietā, pūlas saglabāt savu personisko vadošo lomu un vēl aizvien mēģina pierādīt citiem savu neaizstājamību un pārākumu, bet visapkārt viss jau ir nonīcis, sagruvis, atpalicis un itin nekur vairs nav atrodama Dievišķā dzīvības dzirksts. Līdz ar to visu zūd arī vara.

Vara ir viena medaļas puse, bet ir vēl otra puse — pakļautība. Tiklab vara, kā pakļautība ir pārejoša. Mēdz gan teikt, ka nekas neesot pastāvīgāks par pagaidu stāvokli.

KĀ UZTVERT CITUS CILVĒKUS — DAŽĀDAS POZĪCIJAS

Galēji kreisā pozīcija

Visi cilvēki ir jūsu ienaidnieki. Tādēļ pret ikvienu jāizturas kā pret ienaidnieku: ir jārēķinās ar viltību, intrigām, sāpju paņēmieniem, agresiju un nodevību. Ikviens cilvēks jātur drošā attālumā no sevis. Ar ikvienu cilvēku jātiekas tur, kur apstākļi ir jums labvēlīgi. Ar ikvienu cilvēku ir jārunā no spēka pozīcijām. No ikviena cilvēka jāgūst savs labums. Savas intereses — lai kādas tās būtu — vienmēr ir svarīgākas par cita cilvēka — jūsu ienaidnieka — interesēm.

Šajā pozīcijā pozitīvais ir tas, ka jūs visu laiku esat iekšēji disciplinēts un vērīgs, svešu cilvēku sabiedrībā nekad nezaudējat modrību un jums vienmēr ir savas intereses.

Šajā pozīcijā negatīvais ir tas, ka jūs kļūstat par pesimistu, nēsājat melnas brilles un visu šai pasaulē redzat melnā krāsā. Maz prieka. Daudz ienaidnieku, un nav draugu. Turklāt jūtīgi cilvēki vienmēr pareizi novērtēs jūsu attieksmi un savukārt pret jums izturēsies kā pret ienaidnieku, bet šajā pozīcijā jūs esat visvieglāk ievainojams, tieši šeit var būt kritiskais punkts.

Galēji labējā pozīcija

Visi cilvēki ir jūsu draugi. Tāpēc pret ikvienu jāizturas kā pret draugu: ir jāatdod viņam viss, ko viņš vēlas, turklāt bez jebkādas kompensācijas. Pret cilvēkiem ir jābūt absolūti atklātam un patiesam, kopā ar viņiem jūs varat justies brīvi, no cilvēkiem nekad nav jāgaida nekas slikts, ir jāgaida tikai labais. Cilvēkus drīkst sev tuvināt, viņus var ielaist savā dvēselē un vispār — viņiem var atļaut gandrīz visu, ko viņi vēlas.

Šīs pozīcijas pozitīvais aspekts ir ietverts tīri cilvēciskajā īpašībā adekvāti reaģēt uz otra cilvēka izpausmēm. Tādēļ zināmos gadījumos jūs no citiem cilvēkiem sagaidīsit daudz vairāk labuma nekā tas, kurš visus uzskata par saviem ienaidniekiem.

Šīs pozīcijas negatīvais aspekts ir tas, ka jūs kļūstat neaizsargāts pret sāpīgiem sitieniem, ko pret jums var vērst citi cilvēki. Visnežēlīgākais un sāpīgākais sitiens ir tas, kas nāk negaidīts. Te nu jūs saņemsit no dzīves visu iespējamo un vēl vairāk — jums darīs pāri, jūs krāps un izmantos katrs un kā vien ienāks prātā.

Centriskā jeb plastiskā pozīcija

Šī pozīcija atgādina deju, kas var būt gan vijīga un lēna, gan strauja un ātra, gan krāšņa un brīnumaina. Nemainīgs paliek viens: partneri sadarbojas vienādā mērā. Tā ir vislabāk.

KĀ IZTURĒTIES PRET DAŽĀDIEM CILVĒKIEM?

Mūsu uzvedība, kontaktējoties ar citiem cilvēkiem, ir tik ļoti dažāda, ka to nekad nevar jau iepriekš pilnībā prognozēt. Vēl vairāk — ir nepieciešams, lai jūsu izturēšanās plastiski mainītos atkarībā no situācijas vai citiem iemesliem.

Ar cieņu — nicīgi

Tās ir galējās pozīcijas, kādās cilvēki var nostāties viens pret otru. Lai gan mums daudz labāk patīk pirmā — cieņpilnā pozīcija, arī nicīgajai attieksmei ir visas tiesības pastāvēt. Jautājums ir atrisināms šādi: cienīt var itin visus cilvēkus, bet no ikviena cilvēka paša ir atkarīgs tas, cik lielā mērā viņu cienīs citi cilvēki, to skaitā arī jūs, lasītāj.

Piekrītoši — bez kompromisiem

Ja jūs pilnīgi piekrītat otram cilvēkam, jūs pret viņu izturaties piekrītoši. Ja jūs nepiekāpjaties itin nekur, izvirzāt ļoti stingrus noteikumus un prasāt, lai tie tiktu izpildīti bez ierunām, tas nozīmē, ka jūs nepieļaujat kompromisus.

Tuvināt sev — ieturēt distanci

Jūs varat otru cilvēku sev tuvināt, ja noliekat viņu vienādā stāvoklī ar sevi. Tā parasti izturas cilvēki, kuru hierarhiskais stāvoklis ir augsts. Bet pret cilvēku var ieturēt arī distanci. Tādā gadījumā jūs viņu neielaižat savā mājā, savā iekšējā pasaulē, savos plānos un tā tālāk, bet sadarbojaties ar šo cilvēku vienīgi tiktāl, ciktāl tas uz viņu attiecas.

Familiāri un bez liekām ceremonijām — nievājoši un augstprātīgi

Familiāri, bez liekām ceremonijām drīkst izturēties vienīgi pret sev ļoti tuviem un līdztiesīgiem cilvēkiem — un arī tikai tad, ja viņiem šāda attieksme patīk. Visos pārējos gadījumos tas nav pieļaujams un neatbilst ētikas normām. Augstprātīgi un nievājoši cilvēks izturas tikai pret tiem, kuri salīdzinājumā ar viņu pašu nenozīmē itin neko. Arī šāda attieksme nav ētiska, izņemot gadījumu, kad tai ir ārkārtīgi nopietns pamats.

Ja cilvēku savstarpējās attiecībās tiktu atrasts kāds centrisks modelis, kas pilnībā apmierinātu abas puses, tas droši vien būtu šāds:

—  cieņpilnā attieksme,

—  gatavība zināmam kompromisam,

—  noteiktas distances ieturēšana,

—  uzvedības normu un noteikumu ievērošana.

Ja mēs aplūkotu kādu ekstremālu modeli, tajā viss būtu tieši otrādi: nicīgi, bez kompromisiem, bez liekām ceremonijām un augstprātīgi. Ar šādu modeli esiet ļoti piesardzīgs: katram kokam ir divi gali.

KĀ SARUNĀTIES AR CILVĒKIEM?

Tieši un saucot lietas īstajā vārdā

Vispār tā vajadzētu rīkoties vienmēr un visur, bet… Šis nelielais "bet" … Tieši izsakot savas domas, jūs varat cilvēku aizvainot vai nodarīt viņam pāri. Aizvainojums no pārestības atšķiras ar to, ka tas vēl lielākā mērā tiek uztverts kā nepelnīts. Izsakot tiešus spriedumus, jūs varat panākt, ka pret jums tiks vērsti pretpasākumi — gan vārdu, gan rīcības veidā. Ja tie būs jums labvēlīgi — tā ir viena lieta, bet, ja šie pasākumi novedīs pie tā, ka jūs cietīsit zaudējumus, tad tā jau ir pavisam cita lieta. Tādēļ vienmēr vajag padomāt, pirms sakāt visu taisnību acīs. Tieši un saucot lietas īstajā vārdā ir jārunā tad, kad citādi jūs savam sarunbiedram nevarat izskaidrot vitāli svarīgas problēmas būtību. Tā nedrīkst runāt tad, ja līdz ar to jūs varat pārkāpt vispārpieņemtā ietvarus vai vispāratzītās morāles un ētikas normas. Tomēr katram cilvēkam ir savas personiskās morāles un ētikas normas un savi personiskie uzvedības kritēriji.

Pievaldot mēli

Vislabāk ir sarunā būt atturīgam un pievaldīt mēli. Vienmēr un visur paturiet prātā, ka "runāšana ir sudrabs, klusēšana — zelts" un ka "mana mēle ir mans ienaidnieks". To, ko esat pateicis, atpakaļ vairs neatsauksit — "vārds nav zvirbulis, palaidīsi — nenoķersi", bet to, ko vēl neesat pateicis, vienmēr varēsit pateikt. Savā dzīvē mēs paši sev visvairāk kaitējam ar savu vaļīgo mēli.

Pašam ar savu zināšanu

Tas nozīmē vienmēr zināt mēru un būt atturīgam, kā arī allaž aizstāvēt pašam savas intereses.

Runāt aplinkiem

Tas nozīmē veidot savu runu tā, lai otrs cilvēks varētu vienīgi nojaust, par ko jūs īstenībā runājat.

Liekuļot

Tas nozīmē, ka jūs runājat to, kas nesaskan ar jūsu sirdsapziņu vai ar jūsu personisko pārliecību, — nekas no jūsu teiktā nav patiess, viss tikai viltus un meli. Tas ir ļoti slikti, tas jūs nekad nepadarīs pievilcīgāku — ne ārēji, ne iekšēji. Labāk izvairieties no tādām situācijām, kad nākas liekuļot.

Līdz galam atklāti

Tas nozīmē, ka jums viss ir vienalga un jūs bez aplinkiem pasakāt visu, ko domājat.

KĀ IZVAIRĪTIES NO KONFLIKTA?

Saskaņa — nesaskana

Ar to ari viss sākas. Ja jūs piekritīsit otram cilvēkam, ne par kādu konfliktu nebūs ir runas. Bet, ja izrādīsit savu nepiekrišanu, nodemonstrēsit savu nepiekāpību, savu stūrgalvību, savu skarbumu, savu neuzmanību un augstprātību, jūs visu sabojāsit. Bieži vien izšķiroša nozīme var būt jūsu sejas izteiksmei, kādam asam, neiecietīgam un noliedzošam žestam, jūsu klusēšanai vai pat kādai neartikulētai skaņai, piemēram, "Hm…!" Ar to arī beigsies jūsu savstarpējā saskaņa un sāksies jūsu konfrontācija — jūsu savstarpējā nesaskaņa. Šādā gadījumā labāk un izdevīgāk ir apvaldīt savas ambīcijas un padomāt arī par otra cilvēka interesēm, nevis tikai par savējām. Vajadzētu kontrolēt savu uzvedību, lai nepieļautu neko tādu, kas varētu aizskart otru cilvēku. Nesprauslojiet uz viņu kā angoras kaķe- nīte vai kā niedru kaķis, nešķobiet seju un netaisiet grimases kā… nu, jūs jau pats saprotat. Ļoti svarīga ir arī šāda nianse: bez vajadzības nesmaidiet. Smaidot vienmēr atsedzas zobi, bet vispār zobus mēdz atņirgt tad, kad gatavojas uzbrukumam. Tādēļ jūsu "mīļais" smaids zemapziņas līmenī var tikt uztverts kā manifests par gaidāmo agresiju no jūsu puses. Tātad jūsu nevajadzīgais smaids var visu sabojāt un ļoti kaitēt abu pušu samierināšanai. Esiet savaldīgs un ļoti uzmanīgs! Atcerieties vienu: panākumi ir pilnīgi atkarīgi no jums, tāpēc ka otra puse var būt pārāk uzbudināta, var justies kaut kādā ziņā aizskarta, varbūt to kāds jau iepriekš ir noskaņojis visai negatīvi pret jums. Tātad — pieklusiniet balsi, neļaujiet tajā ieskanēties metāliskiem toņiem, nerunājiet skaļi un strupi, aprautām frāzēm. Jūsu balsij ir jāskan kā dziesmai — patīkami, plūstoši un nomierinoši. Tātad savaldiet savu mīmiku, izvairieties no asiem žestiem — tas viss uzbudina, liek būt piesardzīgam un noskaņo pret jums. Tātad nesteidzieties, esiet pacietīgs un izturēts. Jūsu uzdevums ir pilnīgi skaidrs: jebkādā veidā atjaunot saskaņu un par katru cenu izbeigt nesaskaņas. Pat tad, ja jūs par šīs saskaņas radīšanu maksāsit ļoti dārgi, tas tik un tā atmaksāsies, jo nebūs milzīgo tēriņu, ko katrā ziņā prasītu iespējamais konflikts.

Atteikšanās no rēķiniem un pretenzijām

Apsveriet un pie sevis izskaitļojiet, ko jūs varētu iegūt, ja jūsu rēķini ar pretējo pusi tiktu nokārtoti un jūsu pretenzijas pret to — apmierinātas! Tad salīdziniet šos "ienākumus" ar iespējamiem zaudējumiem un izdevumiem. Bieži vien daudz izdevīgāk ir norakstīt šādus rēķinus un atteikties no savām pretenzijām. Tas arī viss.

KĀ NEPIEĻAUT KONFLIKTA SAASINĀŠANOS?

Vajag paieties pretī otrai pusei. Apmīļot otru cilvēku domās, vārdos vai ar savu rīcību. Tas jādara neliekuļoti, patiesas vēlmes vadītam. Nedrīkst to darīt par varītēm vai arī izrādīt, ka jums personiski tas ir ļoti nepatīkami. Tāpēc paspiediet otram cilvēkam roku, atzīstiet savu vainu, nomieriniet viņu un nesakaitiniet vēl vairāk, pieminot jūsu nesaskaņu iemeslu. Mēģiniet pievērst otra cilvēka uzmanību kaut kam citam: "Skaties, cik skaists laiks… Ko mēs varētu iekost?… Bet veikalā ir tik skaista blūzīte — tieši kā tev pašūta: tava krāsa, tavs fasons… Klausies, man piezvanīja mūsu paziņa un pastāstīja kaut ko tādu par… Bet es vakar dabūju avansu… Mūsu suns iztrenkāja kaimiņu suni pa visiem dārziņiem…" utt., u.t.jpr. Tieši šai "pārslēgšanai" bieži vien ir izšķiroša nozīme: cilvēks novēršas no nepatīkamā temata, viņu nekas vairs nekaitina un lieki neuzbudina. Vieglāk kam citam pievērst pretēja dzimuma personu, tā paša ir grūtāk, bet vispār šis uzdevums nebūt nav neizpildāms, ja vien ir vēlēšanās.

Atzīstiet otras puses interešu nozīmīgumu

Reizēm ar to vien jau pilnīgi pietiek, lai nepieļautu notikumu attīstību visiem nevēlamā virzienā. Cilvēkam varbūt liekas, ka viņa intereses netiek ņemtas vērā, ka viņu gluži vienkārši ignorē un atstumj malā. Tiklīdz viņš sapratīs, ka pats ir tikpat nozīmīgs kā otra puse un ka viņa intereses ir tikpat aktuālas, šis cilvēks uzreiz nomierināsies.

Izturieties pats pret sevi ar humoru

Draudzīgi pasmejieties pats par sevi un līdz ar to lieciet pasmaidīt arī otram cilvēkam. Bieži vien ar to pilnīgi pietiek, lai visi nomierinātos un tiktu panākta saskaņa. Tikai nekad nezobojieties par pretējo pusi. Konfliktam briestot, viss negatīvais, ko nākas uzklausīt pašam par sevi, mums šķiet daudz skarbāks un smagāks, nekā tas patiesībā ir bijis. Pēc tam mēģiniet pierādīt, ka neesat kamielis, — nekas jums neiznāks!

Uzmanīgi izturieties pret otras puses vajadzībām

Ja jūs izrādīsit uzmanību pret otra cilvēka vajadzībām — pat tad, ja tām nav tieša sakara ar spriedzi, kas radusies starp jums, tas palīdzēs šo spriedzi krasi samazināt, un jūsu attiecībās izzudīs konflikta pieskaņa. Tālab varētu apspriest abu pušu kopīgu piedalīšanos pretējās puses pasākumos, jūsu iespējamos ieguldījumus, kā arī citu spēku un līdzekļu piesaistīšanu. Jūsu uzmanība būs kā balzams uz brūcēm, kas vēl nav atvērušās: viss būs kārtībā, viss būs labi, un viss būs tā, kā vajag.

KĀ PRAKTISKI PĀRTRAUKT JAU IZRAISĪJUŠOS KONFLIKTU?

Ir laikus jāapstājas.

Ir jāatjēdzas.

Ir jāatkāpjas.

Ir jāupurē daļa no savām personiskajām interesēm.

Citādi jūs zaudēsit vēl daudz vairāk.

Visu to var formulēt vēl īsāk: ir jāparāda sava labā griba. Kad konflikts ir tikko sācies vai nupat iededzies, viss vēl ir nestabils, viss vēl var momentāni mainīties uz vienu vai otru pusi. Šis stāvoklis ir maksimāli jāizmanto un ar minimāliem zaudējumiem, nelieliem ieguldījumiem no savas puses jācenšas panākt kaut ko daudz svarīgāku — novērst milzīgos zaudējumus, kādi jums var rasties, un nepieļaut tādus notikumus, kuri jums var izvērsties par lielu nelaimi. Jums pirmajam ir jāpasaka labs vārds konfliktā iesaistītajai otrai pusei. Ir jāatzīst sava kļūda un savam oponentam tieši acīs jāpasaka, kādā ziņā esat rīkojies nepareizi, kādus netaisnīgus vārdus teicis utt. Turklāt visu vajag saukt īstajā vārdā. Sak, tā un tā: esmu izdarījis muļķību, biju nesavaldīgs un rupjš pret jums, es ļoti nepareizi izteicos par jūsu nolūkiem un — vēl jo vairāk — par jūsu rīcību. Piedodiet, lūdzu, esmu rīkojies kā avantūrists un muļķis. Atvainojiet, esmu vainīgs gan par to, gan par to. Ņemiet, Dieva dēļ, to, kas pieder jums, — es nebiju pietiekami apdomīgs, uzskatīdams, ka tas pienākas man. Turpmāk es vairs nekad pret jums neko tādu neatļaušos. Mums taču vienmēr ir bijušas tik labas attiecības! Lai tās arī paliek tādas, mums nav ko dalīt. Vēl vairāk — mēs vienmēr varam palīdzēt viens otram, kad tas ir vajadzīgs vai kādam ir grūti. Atcerieties, kā mēs agrāk viens otram izlīdzējām, — tā tam jābūt arī turpmāk, un tā būs labāk gan mums abiem kopā, gan katram atsevišķi.

Šie vārdi darīs brīnumus: tie iedarbosies kā auksta ūdens šalts uz karstas galvas, kā spainis ūdens tikko uzliesmojušā ugunskurā — galva atdzisīs un sāks mierīgi visu apjēgt, ugunskurs apdzisis, tā arī pa īstam neiededzies.

Sādi vārdi apskaidros abas puses.

No šādiem vārdiem kā velns no krusta baidās un tos nepanes ļaunums, šie vārdi cietsirdībai būs kā kauls rīklē, tie uzcels tiltus un pārejas pat tur, kur, šķita, itin visu labo jau ir aizskalojusi prom savstarpējo negatīvo emociju un rēķinu bangainā straume.

Šādi vārdi un šāda attieksme ļaus abām pusēm ietaupīt milzīgi daudz dzīvības enerģijas, saglabāt neaptraipītu savu godu un sirdsapziņu, pirmām kārtām ļaus palikt par cilvēkiem.

Paturiet prātā: vislabākais konflikts ir tas, kurš nav noticis.

KONFLIKTS PILNĀ SPARĀ: JA REIZ IZNĀKUSI TĀDA IEDZERŠANA, SAGRIEZĪSIM PĒDĒJO GURĶI!

Viss. Jūs darījāt, ko varējāt, un pat to, ko nevarējāt. Bet neko nespējāt izdarīt, lai novērstu konfliktu. Tas ir radies, tas ir sācies, tas ir jau noticis fakts. Pretējā puse vēršas pret jums ar ļaunām domām, vēl ļaunākiem vārdiem un nodomiem.

Vēl tikai daži mirkļi.

Tad sāksies kontaktcīna.

>

Padomājiet — atkāpties vai cīnīties? Labāk atkāpieties.

Būs sliktāk, ja cīnīsities. Pēc mirkļa…

Jūs stingri pastāvat uz savu.

Viss — izvēles vairs nav.

Sagaidiet savu pretinieku ar tādu sitienu, kas viņu uzreiz nokautēs un nomierinās. Pēc tam varēsit skaidroties, kam bija taisnība un kas ir vainīgs. Pēc tam varēsit būt žēlsirdīgs pret sakauto pretinieku. Bet tagad nedrīkst sist tikai ar pusspēku — tāpat kā sieviete nevar būt tikai drusciņ grūta.

Vai nu jūs uzveiksit, vai jūs tiksit uzveikts.

Ja jūs uzveiksit, tad vēl būs cerība uz iecietību, uz sirdsapziņu, uz piedošanu un galu galā — uz izlīgšanu. Ja jūs tiksit uzveikts — tad nekā.

Tādēļ — ja reiz iznākusi tāda iedzeršana, sagriezīsim pēdējo gurķi!

Nokautējiet savu pretinieku, tikai nenositiet, nesakropļo- jiet viņu un neņirgājieties par sakauto. Gulošos nesit. Tikai morāli izdzimteņi un kretīni mīda kājām gulošo. Tikai tie, kam nav ne kauna, ne goda, ņirgājas par to, kuru paši ar savu sitienu nogāzuši no kājām.

Pierādiet pretiniekam, cik bezcerīga ir viņa konfliktē- šana ar jums — tā vienkāršā iemesla dēļ, ka jūs esat stiprāks, ka jūs esat gudrāks par viņu, ka jums ir lielākas iespējas nekā viņam. Iegrūdiet viņu ar degunu dubļos: bez jebkādas kautrēšanās nosauciet visas lietas īstajos vārdos, tikai nepārspīlējiet, nerunājiet to, kā nav!

Ja jūsu pretinieks ir muļķis, tad tā arī sakiet: "Nejēga tu esi, brāl, un tāds muļķis, kādu var tikai pameklēt! Kas gan no tevis nav paciests, kas tikai tev nav piedots, un ko tikai tu neesi apēdis un izdzēris uz mūsu rēķina?! Pietiek, ir laiks to izbeigt, nav ko stiept gumiju — vācies prom no manis ar labu! Lai ne tavas smakas te vairs nebūtu! Un nemaz nerādies, dzīvo savu dzīvi pēc sava prāta un pārtiec pats no sava darba! Ārā!"

Bieži vien pats lielākais sods ir visu attiecību saraušana.

Tad arī nekautrējieties sodīt.

Atcerieties vienu: kauja beigusies, visas puses nomierinājušās — un diezgan.

Un atcerieties vēl vienu lietu: pats konflikts ar to nebūt nav izsmelts. Vēl ilgi jums nāksies maksāt, kamēr atgūsities un nokārtosit visdažādākās kompensācijas. Par šo jautājumu — viss.

TIESĪBAS KĻŪDĪTIES VAI KĻŪDA KĀ IZŅĒMUMS NO VISPĀRĒJĀ LIKUMA

Tur, kur tiek sludinātas pastāvīgas un mistiskas tiesības kļūdīties, neko labu negaidi. Tas nozīmē, ka visiem un viss ir vienalga, tas nozīmē, ka cilvēki grib jau iepriekš attaisnot savu nevīžību, profesionalitātes trūkumu, neprasmi apjēgt un prognozēt situāciju.

Tiesības kļūdīties sludina viltnieki un slaisti, kas tikuši pie lielā pīrāga: ceļu uz priekšu viņi rāda ar vienu roku, bet, atpakaļ pagriezušies, noplāta abas — nu, kļūdījāmies, ko lai dara, kļūdīties taču var katrs! Pēc tam lūdz iecietību un norāda uz to, ka viņu vietā var nākt pavisam slikts cilvēks. Tā ka pacietiet vien mūs un atzīstiet tiesības kļūdīties!

Kļūda drīkst būt tikai izņēmums no vispārējā likuma. Kļūda — tā ir aplamība domās, plānos, nolūkos un rīcībā.

Visas kļūdas nav vienādas.

Jo augstāku stāvokli sabiedrībā ieņem cilvēks, jo viņa kļūda ir bīstamāka. Šo kļūdu ļaunāku padara seku apjoms un to intensitāte. Tomēr pati dzīves īstenība rāda, ka augstu personu kļūdas bieži vien paliek nesodītas pat tad, ja tās izraisa milzīgus materiālus zaudējumus un cilvēku upurus.

Jo zemāks ir cilvēka stāvoklis sabiedrībā, jo niecīgākas viņa personiskās kļūdas sekas.

Jo lielāka ir cilvēka profesionalitāte un pieredze, jo nepiedodamāka viņa kļūdīšanās. Ja kļūdās nepieredzējis cilvēks, viņam vienmēr tiek dota zināma atlaide nepietiekamo iemaņu, vājās sagatavotības un nepieciešamās pieredzes trūkuma dēļ. Saka — nekļūdās tikai tas, kas neko nedara.

Kļūdu padziļina nolaidība, neuzmanība, standartnotei- kumu un pieņemto normatīvu ignorēšana. Ja cilvēks pieļāvis šādu kļūdu, sabiedrības pienākums ir likt viņam par to samaksāt visaugstāko cenu.

Par savu kļūdīšanos cilvēks pats sevi sauc pie atbildības — viņš domās pats sevi nosoda un pakļauj garīgām ciešanām.

Un cilvēku var saprast tad, ja viņš aizstāvas pret sabiedrības atriebību, bet iekšēji apzinās savu vainu.

Kļūdīšanās aiz nezināšanas vai nemācēšanas ir pārkāpums.

Kļūdīšanās aiz nolaidības un neuzmanības ir liels grēks. Citi varbūt abas šīs kļūdas novērtēs vienādi, bet pats cilvēks savā dvēselē vienmēr vērtēs tā, kā ir bijis patiesībā. Tikai nevajag sev pierakstīt citu cilvēku kļūdas! Un tieši tāpat nevienam nedrīkst ļaut savas kļūdas novelt uz citiem.

MOBILIZĒŠANĀS VAI ATSLĀBINĀŠANĀS — UZ KO JUMS IR TIESĪBAS?

Principā tiklab uz vienu, kā uz otru. Bet, lūk, kas jums personiski ir izdevīgāk, to gan vajag noskaidrot. Vārdam "atslābināšanās" kā tādam ir vairākas nozīmes. Pirmā nozīme: vispārējas depresijas izraisīts spēka un enerģijas zudums. Otrā nozīme: relaksācija, tas ir, tonusa pazemināšana atpūtas nolūkos. Mēs izskatīsim variantu, kas saistīts ar tonusa pazemināšanos.

Mobilizēšanās — tas ir tonuss, sparīgums, koncentrētība un momentāna gatavība kaut kam, piemēram, darbībai, lēmuma pieņemšanai, agresijas atvairīšanai un tā tālāk.

Kā tad ir labāk — ļauties atslābumam vai būt mobilizētam? Lai līdz galam noskaidrotu šo jautājumu, domās modelēsim tādu lineāru procesu, kam ir sākums, norise un beigas. Var iedomāties, ka šis process ir daļa no kaut kā vesela, kurā tas, regulāri atkārtojoties, iekļaujas kā zināms periods. Tad iznāk tā: sākums, norise un beigas aptver divas fāzes — mobilizācijas fāzi un atslābuma fazi. Jādomā, ka savukārt arī katrai no šīm fāzēm ir savs sākums, kulminācija un kritums. Lūk, kāda uzskatāma aina: mobilizācija — atslābums un atkal mobilizācija — atslābums, utt.

Ja esat pieaudzis cilvēks un ap jums ir bērni, tad ir pilnīgi skaidrs, ka jūsu mobilizācijas fāzei jābūt maksimāli garai un atslābuma fāzei — maksimāli īsai.

Ja esat viena no cīņā iesaistītajām pretējām pusēm, tad vispār nevar būt nekādu problēmu — jums visu laiku jābūt mobilizācijas fazē.

Ja esat viens no daudzajiem, kuri tiecas uz mērķi un vēlas pēc iespējas ātrāk to sasniegt, — arī tad mobilizācijas fāzei jābūt maksimāli garai salīdzinājumā ar atslābuma fazi.

Ja nodarbojaties ar biznesu, mobilizācijas fāzei gluži tāpat ir jādominē pār atslābuma fazi.

Ja… ja… ja… — tik un tā mobilizācijas fāze būs pārsvarā. Gala iznākumā mēs saņemam diezgan viennozīmīgu atbildi: normālam pieaugušam cilvēkam mobilizēšanās dominē pār atslābināšanos diapazonā no 100 : 3 līdz 1000 : 1 vai pat vēl vairāk.

Bet kad var ļauties atslābumam? Tādas iespējas ir vairākas: pirmkārt, vīrieša un sievietes intīmā tuvība; otrkārt — svētki uz ikdienas fona; treškārt — mērķa sasniegšana. Tie ir dabiskie atslābināšanās veidi, visi pārējie ir mākslīgi, tie var būt tikai surogāts.

ĢIMENE SAVUS LOCEKĻUS VISU MŪŽU SARGĀ NO NEPIEDEROŠU UN SVEŠU CILVĒKU KAITĪGĀS IETEKMES

Pēc bērna piedzimšanas viņu nedrīkst rādīt svešiem ļaudīm. Mēdz būt cilvēki, kuriem ir tā sauktā ļaunā acs. Mēs neiedziļināsimies šajā problēmā, tomēr ar pilnu atbildību un pavisam noteikti brīdināsim, ka pēc šāda skatiena iedarbības uz jaundzimušo jūsu bērns var ilgstoši slimot, kļūt nemierīgs un raudulīgs, var ciest no bezmiega, zaudēt apetīti un — pats galvenais — savā attīstībā atpalikt no vienaudžiem. Tādēļ pēc bērna piedzimšanas nerīkojiet raudzības kam pagadās. Bērnu drīkst apskatīt visi ģimenes locekļi, jo mīloši skatieni mazuli tikai darīs stiprāku. Līdz trim vai sešiem mēnešiem bērnu nedrīkst iztīt no autiņiem un plikiņu rādīt svešam cilvēkam. Sešu mēnešu vecumā jūsu bērnam jau būs izveidojusies pietiekami stipra aizsardzība pret ļaunas acs negatīvo iedarbību.

Mazus bērnus nedrīkst atstāt nepieskatītus pagalmā rotaļājoties, vecākiem ar savu bērnu ir jābūt nemitīgi saistītiem, viņiem visu laiku jāsasaucas vai arī jāredz vienam otru.

Pirmklasnieks obligāti jāpavada uz skolu un jāatved atpakaļ mājās. "Jāiemāca" skolotājam, ka tad, ja stundas beidzas agrāk nekā parasti, viņam katrā ziņā ir jāpiezvana jums un tas jāpaziņo. Savam skolniekam nopērciet visspilgtāko mugursomu, vēlams oranžu, jo šī krāsa dabā sastopama visretāk: uz to transportlīdzekļu vadītāji reaģē visātrāk.

Skolnieci katrā ziņā vajag pavadīt turp un atpakaļ, kad viņa apmeklē skolas vakarus, diskotēkas un citus sabiedriskos pasākumus. Tieši šādos gadījumos jāatliek visi savi pieaugušā cilvēka pienākumi, jo bērns ir svarīgāks par visu.

Ja mazam skolnieciņam rodas problēmas un kāds viņam dara pāri, ģimenes locekļiem tūlīt un bez jebkādas kautrēšanās jāaptur šis pāridarītājs. Potenciālajiem pārida- rītajiem ir jāzina, ka viņi nekavējoties dabūs pretī divreiz vairāk, kā saka, ar uzviju.

Savus pieaugušos locekļus ģimene sargā tādējādi, ka palīdz viņiem gan ar padomu, gan materiāli un garīgi. Pieaugušam cilvēkam veltīta līdzjūtība un līdzcietība dažkārt dara brīnumus. Gadās, ka cilvēks pagurst, nonāk stresa stāvoklī, zaudē dūšu, bet ģimene visu izlabo un kompensē, īpaši ģimene sargā savus vecos cilvēkus, neļaujot viņiem pārpūlēties un nodrošinot visu nepieciešamo, pirmām kārtām sabiedrību un iejūtību.

PĀRDOMAS ATTĪSTA UN DISCIPLINĒ CILVĒKA DOMĀŠANU

Ja jūs sev uzdosit jautājumu: "Cik daudz laika diennaktī es ziedoju pārdomām?", atbilde katram būs sava, bet dažs varbūt apjēgs, ka vispār neko tādu neatceras.

Pārdomas — tas nozīmē, ka cilvēka doma strādā iepriekš noteiktā virzienā, tas nozīmē ar domas palīdzību iedziļināties lietu un parādību būtībā, ar domas palīdzību meklēt variantus, likumsakarības un ar domas palīdzību atrast vajadzīgos risinājumus. Domās var aiziet no tagadnes — vai nu aizlidot tālu uz priekšu, vai atgriezties tālu atpakaļ, domās var "izspēlēt" situāciju gan tā, gan citādi, domās var noiet visu savu ceļu un saskatīt tajā šķēršļus, domās var pārvarēt šos šķēršļus un sasniegt mērķi.

Jūs jautāsit: bet kāpēc tas viss vajadzīgs un vai vispār ir vajadzīgs? Pārdomas ļoti atvieglo iecerētā praktisko īstenošanu. Cilvēks jau iepriekš zina, kur viņu gaida grūtības un nepatikšanas, viņš jau iepriekš ir gatavs tās pārvarēt, jau iepriekš ir gatavs noteiktiem tēriņiem, ieguldījumiem vai zaudējumiem. Tādēļ reālajā dzīvē šis cilvēks nešķiedīs laiku nepārdomātām darbībām un iecerētos rezultātus sasniegs daudz ātrāk nekā tie, kuri neprot pārdomāt.

Ko nozīmē "pārdomāt"? Tas nozīmē domās izraudzīties vēlamo variantu, programmu, pozīciju, viedokli un pieeju.

Pārdomāt katrā ziņā vajag jau iepriekš, jo — kas par vēlu, tas par skādi. Savās pārdomās mums bieži nākas pārvarēt to cilvēku pretestību, kuri traucē mūsu nodomu īstenošanu. Tādā gadījumā pārdomas palīdz iepriekš novērtēt pretinieka spēkus un samērot tos ar savām iespējām, jau iepriekš apsvērt tos spēkus un līdzekļus, kas darīs galu pretinieka pūliņiem. Pārdomās tiek paredzēti ofensīvas vai iespējamās atkāpšanās varianti, pārdomās tiek noteikta taktika un stratēģija, pārdomās tiek apsvērti arī rezerves varianti, pretiniekam paredzētās lamatas, manevri viņa uzmanības novēršanai un tā tālāk.

Pārdomu pamatā ir iztēle. Vienlīdz labi var iztēloties gan kaut ko abstraktu, gan arī kaut ko konkrētu, pārdomāt var tiklab no pozīcijas "par", kā arī no pozīcijas "pret". Pārdomu gaitā tiek precīzi atveidots tā notikuma, fakta vai cilvēka tēls, par kuru jūs domājat.

Dažkārt pārdomām nepieciešams diezgan ilgs laiks — vairākas stundas paiet gluži nemanot.

Pārdomas attīsta un disciplinē cilvēka domāšanu.

PĀRDOMAS ĻAUJ ABSTRAHĒTIES NO JEBKURAS PROBLĒMAS

Iedomājieties upi, kas lēni vai ātri, mierīgi vai strauji nes savus ūdeņus no iztekas uz grīvu. Tas būs modelis, kas iemieso problēmu un jūs pašu šajā problēmā — vai nu kā atsevišķu ūdens molekulu, vai kā skaidiņu, vai arī kā laivu ar airētājiem.

Šis modelis ir piemērojams itin visam. Piemēram, jūsu ģimenes dzīvei. Ja jūtaties vienots ar savu ģimeni, pats sevi jūs uztversit kā ūdens molekulu. Tad jūsu personiskā labklājība būs atkarīga no tā, cik tīrs ir ūdens, cik mierīgs upes plūdums un cik vienmērīga straume. Ja izjūtat sevi kā skaidiņu, tas nozīmē, ka jums vēl kādu laiku jāpaliek ģimenes sastāvā, bet pēc tam jūs iziesit jūras vai okeāna plašumos un sāksit savu patstāvīgo dzīvi. Arī skaidiņai ir svarīgi, lai ūdens būtu tīrs, lai nebūtu pārāk lielu viļņu, kas to pirms laika varētu izmest krastā, lai straume būtu vienmērīga — lai tās plūdums nedz palēninātos, nedz arī pārlieku paātrinātos. Ja uztverat sevi kā laivu ar airētājiem, tad jūsu saikne ar ģimeni faktiski jau ir pārrauta un jums ir savs ceļš — vai nu uz krastu, vai uz jūru un okeānu, vai arī vēl kādu laiku lejup pa upi. Jebkurā gadījumā upe ir jums nepieciešama un tai būs milzīga nozīme jūsu turpmākajā dzīvē, kad tā kļūs par atmiņām. — pārdomājiet, kas ir labāk: atcerēties tīrus ūdeņus, gleznainus krastus un priekpilnu ceļu vai arī kaut ko pavisam pretēju?

Tātad — ja esat molekula, tad uz mūžu paliksit saistīts ar problēmu un jūsu personiskā labklājība būs pilnībā atkarīga no šīs problēmas labvēlīga risinājuma. Tādēļ visi savi spēki un visi savi plāni jums jāsaista ar konkrēto problēmu.

Tātad — ja esat skaidiņa, jums priekšā ir garš ceļš, kurā jūs būsit problēmas sastāvdaļa. Izšķirieties pats, kā jūs pret šo problēmu izturēsities.

Tātad — ja esat laiva ar airētājiem, tad jums drīz nāksies aiziet prom no problēmas. Pacentieties to izdarīt cilvēciski.

Starp citu, plūstošās upes modelis ir piemērojams ne tikai ģimenes problēmām.

Ja jūs slīkstat upē, jums pēc iespējas ātrāk un visdrošākajā veidā jātiek no tās ārā.

Ja upe ir šķērslis, tam jātiek pāri.

Ja upe ir ceļš, tas ir jānoiet. Tā vai citādi, jūs savās pārdomās abstrahējaties no konkrētās problēmas, un tas ļoti atvieglo jūsu dzīvi un darbību.

PĀRDOMAS ATBRĪVO NO NEVAJADZĪGAS ATBILDĪBAS

Atbildība ir viena no tām cilvēka izpausmēm, par kurām viņam kā sociālam indivīdam nākas maksāt visdārgāk. Atbildība liek cilvēkam būt ārkārtīgi mobilizētam, pastāvīgi būt gatavam forsēti atdot savu paša dzīvības enerģiju, mudina viņu bez domāšanas norēķināties ne tikai par savām paša, bet arī par citu cilvēku kļūdām. Atbildība cilvēkā modina, attīsta un nostiprina vainas apziņu par to, kas noticis, notiek un vēl tikai notiks. Atbildību cilvēkam var iedvest plānveidīgas audzināšanas rezultātā, masu saziņas līdzekļu īstenotās psiholoģiskās apstrādes rezultātā, kā arī pavisam banālā veidā — noveļot to no saviem un uzkraujot otra cilvēka pleciem.

Atbildību gluži kā magnēts pievelk muļķība, vāja informētība un nespēja padomāt par savu paša labumu. Atbildība iet roku rokā ar pārmērīgu iniciatīvu. Lētticīgu un naivu cilvēku tā var dabūt zem savas tupeles, labsirdīgam un altruistiski noskaņotam cilvēkam tā burtiski uzsēžas uz kakla.

Atbildības dēļ ļoti cieš vājas personības, stresam pakļauti cilvēki un sirdsslimnieki. Pie pēdējās kategorijas pieder ļoti liela grupa cilvēku, kuri gluži vienkārši ir pārlieku emocionāli, kuri sirgst ar neirozēm vai kuriem ir spazma- tiskas vai daļēji nosprostotas vainagartērijas.

Tiklīdz samazinās atbildība, samazinās arī sāpes sirdī un citas nepatīkamās sajūtas, aug pārliecība par saviem spēkiem, cilvēks vairāk izjūt sevi kā personību un apzinās savu cilvēcisko vērtību. Mainās uz labu arī daudz kas cits, kas vispār un kopumā ievērojami atvieglo mūsu eksistenci un dzīves ceļu.

Rodas likumsakarīgs jautājums: vai tādā gadījumā cilvēkam nevajadzētu izvairīties no atbildības?! Ja atbildība uz konkrēto cilvēku neattiecas, viņam ne tikai jāizvairās no tās, bet pat jākontrolē pašam sevi, lai zinātu, cik veiksmīgi tas izdodas.

Iedomājieties, ka jebkura atbildība ir riņķis! Pārdomājiet labi un nosakiet pats sev to riņķa sektoru, ar kuru jūs esat tieši saistīts. Un, ja esat ticis skaidrībā par savu atbildību, tad neizejiet ārpus tās ietvariem — šis sektors ir jūsu, bet ar visu pārējo jums nav itin nekāda sakara. Tērējiet savus spēkus, enerģiju un dzīvi tikai savam sektoram un nekam citam!

PĀRDOMĀTA UN IMPULSĪVA RĪCĪBA: TO PRIEKŠROCĪBAS

Jums priekšā ir grāvis, kas kavē jūsu kustību iecerētajā virzienā. Kā to pārvarēt — uzreiz bez jebkādas domāšanas vai ari vispirms padomāt un apsvērt, kur tas būtu visērtāk izdarāms: atrast visšaurāko vietu, sameklēt, kur ir visaugstākā mala utt.?

Ja jums itin nemaz nav laika, ja jums pa pēdām seko vajātāji, centieties pārvarēt grāvi ar vienu lēcienu, bez jebkādas domāšanas. Tas nekas, ka jūs piezemējāties mazliet par tuvu, tas nekas, ka jūsu rokas un kājas ir notašķītas ar dubļiem. Galvenais — jūs esat aizsteidzies priekšā saviem vajātājiem un izglābies.

Šajā situācijā impulsīva rīcība dod jums ievērojamas priekšrocības.

Ja jums ir daudz laika, ja jūs vienkārši tāpat pastaigājaties, tad pārdomājiet labi: vai vispār ir kāda jēga lēkt vai kaut kā citādi censties tikt pāri šim nelaimīgajam grāvim, kas pilns ar gļotām un dubļiem? Kāpēc sasmērēt rokas un kājas, ja jūs varat mainīt savu kustības maršrutu un kādus simt metrus tālāk pāriet pāri grāvim pa laipiņu?

Tagad par vienu diennakti atkāpsimies no šīs situācijas. Pieņemsim, ka jūs jau iepriekš pārdomājat to, kas var notikt. Jūs savās pārdomās esat ticis līdz vajāšanai, jūs domās noskrienat visu ceļu līdz minētajam grāvim un atdu- raties pie tā. Ko darīt: nekavējoties lēkt vai varbūt labāk aizskriet līdz laipai, vai vispār doties atpakaļ un izvēlēties citu ceļu? Tieši pārdomas ļauj apsvērt gan vienu, gan otru, gan trešo variantu, ļauj atkal un atkal no jauna noiet visu maršrutu vai arī to vispār mainīt pret izdevīgāku. Pārdomas neapstrīdami pierāda, ka izraudzītais maršruts nav jums pats izdevīgākais, ka ir jāskrien uz citu pusi.

Tagad — pēc iepriekšējām pārdomām — jūs izejat uz ceļa. Jūs skrienat un tālu apsteidzat savus vajātājus, tie vispār vairs nevar jūs saskatīt. Tagad jums nav vajadzīga nekāda impulsīva rīcība, kas atbilstu scenārijam "mēģinājums — kļūme", jo likme ir pārāk augsta. Reizēm nedrīkst jau iepriekš problēmas pamatos ielikt tiesības kļūdīties, tās ir jāaizstāj ar iepriekšējām pārdomām.

Šajā situācijā tieši pārdomas dod ievērojamas priekšrocības. Tomēr dzīvē gadās tādas situācijas, kad pārdomāt nav laika, visbiežāk tad, kad jūs vadāt automobili, un šīs situācijas ir saistītas ar pēkšņām briesmām. Ja rodas pēkšņas briesmas, parasti ir nepieciešama momentāna reakcija un impulsīva rīcība, jo šādos gadījumos nav laika domāt.

Cilvēkam ir jāprot savienot domāšanu ar acumirklīgu reakciju un pēc vajadzības izmantot gan vienu, gan otru.

PSIHOLOĢISKS PAŅĒMIENS, KAS PALĪDZ ATKLĀT CILVĒKA BŪTĪBU

Neviens cilvēks nekad jums vienkārši ne no šā, ne no tā neatklās savu būtību, piemēram, nepateiks, kāds viņš ir — labs vai slikts.

Lai atklātu cilvēka būtību, sarunājoties ar viņu, pamazām jāpāriet uz citu cilvēku raksturošanu. Iedomājieties, ka jūs un konkrētais cilvēks atrodaties riņķa centrā, bet pārējie cilvēki izvietoti uz riņķa līnijas.

Jūsu sarunbiedrs sāks raksturot citus cilvēkus pēc analoģijas ar savu paša iekšējo būtību. Klausieties uzmanīgi un nekad viņu nepārtrauciet, nestrīdieties un nenovērsiet uzmanību no viņa stāstījuma. Un jūsu priekšā parādīsies vai nu rožaina ainava ar brīnišķīgiem cilvēkiem, vai melnbalts variants, kas atspoguļos sarežģītu un pretrunu pilnu sabiedrību, vai ari necaurredzama tumsa, kurā mudžēs tikai melnas figūras.

Ir iespējams ari sarežģītāks kombinēts variants, kurā vienlaikus būs ietverti gan rožainie, gan melnbaltie raksturojumi, gan ari necaurredzamā tumsa.

Runājot tēlaini, "sliktam" cilvēkam arī visi ap viņu esošie cilvēki būs drīzāk slikti nekā labi, bet "labam" cilvēkam — vairāk labi nekā slikti.

Šis psiholoģiskais panēmiens būs iedarbīgs tikai noteiktos apstākļos, kuru vidū galvenā nozīme ir augstākai Hierarhijai un prasmei kontaktēties ar cilvēku.

Būtībā konkrētajā situācijā atklājas vai nu cilvēka gaišā, vai pelēkā, vai arī melnā dvēsele. Tādēļ epitetiem "labs" un "slikts" ir pilnīgi noteikts un precīzs pamats dvēseles mistiskajā raksturojumā. Cilvēks, kuram ir gaiša dvēsele, dos jums gaišāku sabiedrības raksturojumu, bet cilvēks, kuram ir tumša dvēsele, visu rādīs daudz tumšākos

toņos.

>

Papildus rožainajam vai pelēkajam raksturojumam, kas atspoguļo cilvēka prāta spēli vai nespēju domāt, papildus melnbaltajam raksturojumam, kas atspoguļo vai nu cilvēka tīro, vai netīro dvēseli, var būt arī viņa pozitīvās vai negatīvās enerģētikas raksturojums, kas ataino dzimumsferas. bioenerģētisko izpausmi. Visa minētā savienojums arī padara cilvēku par to, kas viņš pēc savas būtības īstenībā ir, bet nepavisam nepadara cilvēku tādu, kāds viņš grib izskatīties citu acīs.

PSIHOLOĢISKS PAŅĒMIENS, KAS ĻAUJ NOTEIKT, KAM LŪGT PADOMU

Visi būs vienisprātis tajā ziņā, ka nopietnu padomu var lūgt tikai gudram un dzīves pieredzes bagātam cilvēkam. Ja kādam nav pietiekami lielas dzīves pieredzes, tas var būt vienkārši gudrinieks, kas spēj raiti atstāstīt citu cilvēku uzskatus par dažādiem jautājumiem un kam patīk paspīdēt ar savām zināšanām to cilvēku priekšā, kuri zina mazāk. Tāpēc gudrinieku liksim mierā un runāsim par tādu cilvēku, kuram ir liela dzīves pieredze.

Pirms lūdzat padomu, pajautājiet šim cilvēkam, kā viņš rīkotos, ja dzīve būtu jānodzīvo vēlreiz. Vai viņš domā, ka daudz ko vajadzētu mainīt, piemēram, nepieļaut kļūdas, vairāk uzmanības veltīt savai materiālajai labklājībai, kādu cilvēku mīlēt vairāk, bet citu mazāk vai arī, kā mēdz teikt, mazāk liet ūdeni uz vienu cilvēku dzirnavām un vairāk atdot citiem?…

Atbildes variants

Daudz bijis kļūdu, īpaši jaunībā. Vienkārši nezināju, kam pievērst savu uzmanību. Es sadrumstaloju spēkus, smēķēju, dzēru kopā ar draugiem. Neviens man neteica, kā tagad jums saka: nesmēķē, tu bendē savu sirdi, ar nikotīnu bojā kuņģi, piesārņo plaušas. Neviens man neteica: nelieto alkoholu — tu sagrauj visu savu asinsvadu sistēmu, īpaši galvā, sirdī, kuņģa un zarnu traktā. Tiesa, gudri ļaudis teica: agri neprecies, tad ātri būs jāšķiras, bet es viņu padomu neņēmu vērā. Vēl daudz citu kļūdu esmu izdarījis — ilgi varētu stāstīt. Bet, ja tagad dzīve būtu jāsāk no jauna, es nedomājot atkārtotu visu to pašu, jo bez tā, kas bijis, nebūtu arī tā, kas ir tagad.

Atbildes variants

Daudz kļūdu ir bijis, īpaši jaunībā. Strādāju ārzemēs, bet nesagādāju sev nekādas materiālas rezerves, dzīvoju tikai savam priekam. Māju neuzcēlu, lai gan varēju dabūt gan aizdevumu, gan zemes gabalu. Jā, es smēķēju, iedzēru, bet neba es viens tāds biju. Tā ka, ja vajadzētu dzīvot vēlreiz, es daudz ko darītu citādi, varbūt strādātu citā sistēmā, nodrošinātu ne tikai pats sevi, bet arī savus bērnus, mazbērnus un mazmazbērnus.

Tagad rezumēsim: pirmais variants — cilvēks ir apmierināts ar savu dzīvi, viņš nenožēlo savu mūža gājumu un ir diezgan paškritisks; otrais variants — cilvēks nav apmierināts ar savu dzīvi, nav pārliecināts par sava ceļa pareizību un nav īpaši kritisks pret savām iespējām.

Kuram no šiem cilvēkiem jūs lūgsit padomu, tas atkarīgs tikai no jums.

PĀRDOMAS PAR TEMATU "KĀDS PADOMS JUMS PERSONISKI IR VISNODERĪGĀKAIS?"

Nav šaubu par to, ka cilvēks, kas vēl jums labu un dod savu padomu, nekad tajā iepriekš neieliks neko apslēptu un ļaunu, piemēram, viltību, kaut kādu jums nezināmu jēgu. kādu divkosību vai kaut ko nekorektu attiecībā uz jums. Šeit varētu baidīties tikai no tā, ka cilvēks, kas dod jums padomu, var izrādīties nekompetents. Vai gan ko prātīgu var ieteikt tas, kuram nav nekādas jēgas par jums aktuālā jautājuma būtību?! Lai viņš būtu kaut trīskārt labvēlīgi noskaņots pret jums un jūs viņam būtu ārkārtīgi simpātisks, kāds no tā visa labums, ja viņš neko nezina, bet padomus dod?!

Nav šaubu par to, ka nelabvēlis, kas pret jums noskaņots slikti un naidīgi, var dot jums sliktu padomu, pamudinādams jūs darīt visu ačgārni un sev par sliktu. Ar šādiem padomdevējiem esiet ļoti uzmanīgs. Sāda cilvēka padoms var jums ļoti dārgi maksāt. Apdomājiet: vai jums ir vērts sekot sava nelabvēļa padomam?

Nav šaubu par to, ka dzīves pieredzes bagāta cilvēka padoms nāks jums par labu. Tieši šādi padomi ļauj izvairīties no kļūdām un izmantot to pieredzi, kas gūta, mācoties no citu cilvēku kļūdām. Šādi padomi ir ļoti vērtīgi, ja dzīves pieredzes bagātais cilvēks pret jums jūt simpātijas. Tomēr savas nianses un īpatnības ir ari šai gadījumā.

Ja šāds cilvēks var "nolaisties" līdz jūsu vecumam, tad viss ir kārtībā. Jo ko gan vērts ir sešdesmitgadīga cilvēka padoms divdesmitgadīgajam, ja gados vecākais runā par to, kas un kā ir jādara sešdesmit gadu vecumā?!

Jebkuru padomu vajag uztvert kritiski.

Ikvienu padomu vajag apšaubīt: vai sekošana tam nāks jums par labu vai ari, gluži otrādi, nesīs tikai vilšanos un ļaunumu?

Tomēr jebkurš padoms ir jāuzklausa. Bieži vien mēs nezinām, kāds būs mūsu turpmākais dzīves ceļš, bet otram cilvēkam jau viss ir skaidrs un redzams kā uz delnas.

Neapstrīdami ir visi padomi, kas saistīti ar brīdinājumu: uzmanies no tā, sargies no tā, nenodari pats sev ļaunu ar to u.tml.

Problemātiski ir šāda veida padomi: dari tāpat kā es, un viss būs kārtībā!

Apšaubāmi ir padomi, kurus dod neveiksminieki un cilvēki, kas itin neko nav sasnieguši.

Nekam nederīgi ir to cilvēku padomi, kuriem nekas nav izdevies tajā jomā, kurā viņi grib dot vērtīgu padomu. Šādi padomi nav ne plika graša vērti.

PĀRDOMAS PAR TEMATU "KAS IR LABĀK — KRĀPTIES VAI BŪT GODĪGAM?"

Taktikas ziņā labāk būtu krāpties, jo tādējādi tu kaut ko vari dabūt tūlīt, turklāt faktiski bez jebkādiem īpašiem pūliņiem un tēriņiem — visi izdevumi tiks segti uz tā cilvēka rēķina, kuru tu esi apmuļķojis.

Stratēģijas ziņā labāk būt godīgam, jo galu galā īlenu maisā nenoslēpsi un tie cilvēki, ar kuriem tu gribēsi sadarboties, par tevi būs izdibinājuši visu pēdējo, piemēram, to, ka esi blēdis, ka tev nedrīkst uzticēties, ka tu vari piekrāpt godīgu cilvēku.

Izdarīsim kopsavilkumu! Pieņemsim, ka esi piekrāpis otru cilvēku un ticis pie pīrāga gabala. Par iegūtajiem līdzekļiem esi nopircis māju un jaunas mēbeles, esi iegādājies mašīnu un sievu apģērbis kā princesi. Un tas arī viss. Bet jebkuram darījumam ir vajadzīgi līdzekļi, turklāt visai lieli, taču ar tevi vairs neviens negrib ielaisties nekādās darīšanās. Kā saka, neraža. Tu mētājies šurpu turpu, bet perspektīvas nekādas. Nākas visu pamazām izpārdot, māja jāatdod par puscenu, mašīna — par ceturtdaļu no īstās vērtības. Bet sieva jau pieradusi pie labas dzīves un pieprasa to, kas, viņasprāt, tai pienākas, — dod tikai un dod! Ģimenes skandāli un scēnas pie strūklakas. Sieva nevar saprast, ka ir jāapvalda apetīte, kuru tu pats esi stimulējis ar minēto pīrāgu.

Tātad ir pilnīgi skaidrs, ka taktiskā veiksme izvēršas par lielu stratēģisko neveiksmi, kura līdzīgi melnai bedrei aprij itin visu, kas iemantots, pateicoties taktiskajam aprēķinam. Un tas noticis tikai tāpēc, ka tu gribēji jo ātrāk kļūt bagāts un savā rīcībā pilnīgi ignorēji morāli un ētiku.

Ja tu esi neglābjams blēdis un nelietis, tad tevi, kā mēdz teikt, tikai kaps var labot. Tomēr nekad nav par vēlu tikt skaidrībā par sevi un sākt jaunu dzīvi.

Arī biznesā ir vajadzīga cilvēciska attieksme. Bizness ir ļoti laba un cilvēkiem noderīga lieta, īpaši tad, ja tiek ražotas materiālas vērtības. Tagad daudz tiek runāts par labdarību, par palīdzību, par sponsorēšanu utt. Bet vai tā nebūtu labdarība — atvērt uzņēmumu tur, kur cilvēkiem nav darba vietu, un dot viņiem iespēju nopelnīt naudu, kas nepieciešama iztikai un vispār dzīvei?! Un vai tā nebūtu palīdzība, ja tur, kur nekā nav, tiktu atvestas cilvēkiem vajadzīgās preces un pirmās nepieciešamības produkti?! Un vai tā nav sponsorēšana, ja ar jūsu uzņēmumu saistītie cilvēki sāk būvēt sev mājas, pirkt automobiļus un dzīvot laimīgi?!

Manas domas sliecas uz to, ka labāk būt godīgam un bagātam nekā blēdim un nabagam. Bet katrs jau rīkojas pēc sava prāta.

LIETIŠĶA REKLĀMA VAI TUKŠA PĻĀPĀŠANA UN LIELĪŠANĀS

Sociālajā vidē ir savi nerakstīti likumi: jo vairāk tu esi vajadzīgs otram cilvēkam, jo izdevīgāk tev pašam; jo vairāk ir to cilvēku, kam nepieciešami tavi pakalpojumi, jo labāk tev pašam — tad tu nekad nepazudīsi, tev vienmēr būs savs maizes rieciens, turklāt vēl ar sviestu.

Tādēļ attiecībās ar cilvēkiem ir nepieciešams nodrošināt sev lietišķu reklāmu. Tas nozīmē:

—  tēlaini, skaidri un īsi pastāstīt par to, ko jūs varat izdarīt;

—  paskaidrot, kādas ir jūsu priekšrocības salīdzinājumā ar konkurentiem;

—  minēt cilvēkus, kas izmantojuši jūsu pakalpojumus;

—  pastāstīt par rezultātiem un atsauksmēm;

—  pierādīt saviem klausītājiem, ka viņiem ir nepieciešami jūsu pakalpojumi;

— dot minimālas garantijas personiski šiem cilvēkiem.

Reklāmai vienmēr ir jābūt lietderīgai, respektīvi, jums "jākaisa pērles" tikai tādu cilvēku priekšā, kuri ir ieinteresēti zināmajā pasākumā, un jāreklamē sevi konkrēti un pēc būtības, nevis vispārīgi vai citā sakarā. Nevienu neinteresē, vai jūs esat labs cilvēks. Visus interesē tas, cik lielā mērā jūs viņiem esat noderīgs un nepieciešams. Jo asāk tiks izjusta šī nepieciešamība, jo labāk jums. Jo vairāk cilvēku būs informēti par jūsu profesionālajām iespējām, jo izdevīgāk jums. Jo vairāk būs pozitīvu atsauksmju par jums, jo labāk.

Ar reklāmu ir tieši saistīts jūsu godīgums, jūsu strādī- gums un gūtie rezultāti. Reklāmai jābūt daudzpusīgai, piemēram, trūcīgajam ir jāzina, ka jūs neprasāt daudz, bet bagātais labāk lai zina, ka jūsu pakalpojumi ir ļoti dārgi. Izraugieties pats savu klientu loku.

Ja, kontaktējoties ar cilvēkiem, novirzīsities sāņus no minētajiem reklāmas noteikumiem (runa ir par tiem cilvēkiem, kuriem jūs esat vajadzīgs un kuri ir vajadzīgi jums) un runāsit par laika apstākļiem, apspriedīsit Etiopijas valdības politiku un cenas Borneo tirgū, jūs velti iztērēsit gan savu, gan citu cilvēku laiku. Tā būs tikai tukša pļāpāšana.

Ja jūs, sarunājoties ar šiem pašiem cilvēkiem, sāksit stāstīt, cik labi jūs dzīvojat, ka jums jau ir itin viss un vairs nekas nav vajadzīgs, ka naudas jums ir vairāk nekā pietiekami un vispār nekā jums netrūkst, tad tā būs lielīšanās un plātīšanās. Pirmkārt, jūs pats sevi kā cilvēku parādīsit ļoti neizdevīgā apgaismojumā, un, otrkārt, klients, kam nepieciešami jūsu pakalpojumi, nospriedīs, ka tādam muļķim pietiks arī ar pusi no tā, ko viņš bija gatavs maksāt.

Cieniet citu cilvēku laiku un veltīgi netērējiet pats savējo!

KAD IR JASAVALDAS UN NEVAJAG AIZSVILTIES KĀ SĒRKOCIŅAM?

Vienmēr.

Bet, ja jūs vēl neesat iemācījies savaldīties, tad vismaz ievērojiet pieklājības noteikumus.

Neaizsvilieties kā sērkociņš, kad ar jums runā vecāks, vairāk pieredzējis un gudrāks cilvēks nekā jūs pats.

Neaizsvilieties kā sērkociņš, kad jūs runājat ar sev tuviem cilvēkiem, kuriem šis uzliesmojums nav vienaldzīgs. Šajā uzliesmojumā tiek zaudēts milzīgs daudzums emocionālās enerģijas, kuru jūs būtu varējis izlietot daudz labāk un sev lietderīgāk. Turklāt, aizsvildamies pret tuvu cilvēku, jūs arī viņu pakļaujat nežēlīgam un sāpīgam sitienam. Tātad: savi zaudējumi un sitiens tuvam cilvēkam — kā jums tas patīk? Vienkārši brīnišķīgi! Jums tā nešķiet?

Neaizsvilieties kā sērkociņš, ja jums kāds izsaka aizrādījumu sabiedriskā vietā. Ja aizrādījums ir pelnīts, pieņemiet to. Ja aizrādījums ir neobjektīvs, visupirms apsveriet — ir vai nav vērts dot pretsparu. Ir tādas kategorijas cilvēki, kuri iekšēji var būt melnāki par vismelnāko velnu; šie cilvēki dzīvo no negatīvajām enerģijām. Tas, kas jums būs zaudējums, viņiem, gluži otrādi — atradums un bezmaksas prieks. Viņi uztvers jūsu uzliesmojumu un ies vēl tālāk. Jūs izsīksit, bet viņi sevi piepildīs uz jūsu rēķina. Vai ir vērts piepildīt šos afēristus un neliešus? Protams, nav. Šai gadījumā katrā ziņā vajag ciest klusu un pilnīgi ignorēt pret jums vērsto izlēcienu — lai taču viņi iet pie visiem velniem!

Neaizsvilieties kā sērkociņš tur, kur notiek lietišķas sarunas. Jums nepatīk kāds punkts, kāda daļa, kāda tēze vai partnera izteikums? Nu un tad?! Vienkārši nevajag tērēt savu enerģiju niekiem.

Neaizsvilieties kā sērkociņš savu vienaudžu vidū: ja jūs esat jauns, arī viņi var tieši tāpat aizsvilties, un tad izveidosies sarežģīta un dažkārt grūti kontrolējama situācija.

Neaizsvilieties kā sērkociņš, kad runājat ar cilvēku, no kura lielā mērā ir atkarīga jūsu labklājība un panākumi.

Šis cilvēks var gluži vienkārši apvainoties, un jūs zaudēsit to, ko varētu gūt, ja būtu uzvedies mierīgi.

Neaizsvilieties kā sērkociņš pret to cilvēku, kurš jums ir dārgs un kuru jūs mīlat. Jūsu uzliesmojums var izraisīt tādu pašu atbildes reakciju, sāksies skandāls, un jūs vienā acumirklī zaudēsit visu: mīļotais cilvēks pagriezīs jums muguru un uz visiem laikiem pazudīs no jūsu redzesloka.

Nekad neaizsvilieties kā sērkociņš — tas vienmēr rada tikai zaudējumus.

KAD JĀPROT IZMANTOT MOMENTU?

Moments — tas ir viens mirklis, netverams brīdis, jums oti vajadzīgs, bet ārkārtīgi īss laika sprīdis, kurā jūs savā abā varat izdarīt kaut ko tādu, ko vairs nekad, nekur un neparko nevarēsit izdarīt citreiz.

Ja runa ir par cilvēciskajām jūtām, tas acīmredzot ir laiks, kad neprātīgi iemīlējies cilvēks, kuram līdz šim nav bijis nekādu izredžu uz pretmīlestību, pēkšņi saņem šādu Likteņa dāvanu un var atklāt savas jūtas. Bet paies zināms laiks, un moments būs palaists garām.

No biznesa viedokļa raugoties, tas acīmredzot ir tad, kad dažās sekundēs var panākt to, kas nav sasniedzams gada laikā.

Ja runa ir par konfliktējošu pušu izlīgšanu, tas ir tāds brīdis, kad abas puses ir gatavas paieties pretī un piekāpties viena otrai.

No mednieka viedokļa — tas ir acumirklis, kad jūs beidzot ieraugāt ilgi gaidīto mērķi. Bezgalīgi meklējumi un gaidīšana, un, lūk, nu tas ir jūsu priekšā — nepalaidiet garām momentu!

Jāprot izmantot momentu, kad cilvēkam, no kura lielā mērā atkarīga jūsu labklājība, ir labs garastāvoklis un viņš ir noskaņots jums labvēlīgi. Šādos brīžos dažiem īstajā vietā un laikā pateiktiem vārdiem būs daudz lielāka nozīme nekā ilgstošām sarunām citos apstākļos.

Ir jāprot izmantot momentu, lai pierādītu, ka neesat vainīgs, lai parādītu meļa īsto seju, lai darītu stiprākus savus piekritējus un novājinātu pretiniekus.

Bieži vien nākas ļoti ilgi gaidīt savu momentu, piemēram, iesaistīšanos sarunā, iespēju runāt, izteikt savu viedokli. Piemēram, jūsu bērns ir pieaudzis un apprecējies ar nelieti. Ja jūs uzreiz izteiktu savus vecāku uzskatus, pretī saņemtu ne tikai neizpratni, bet arī asu pretsparu, un tas varētu novest pat līdz pilnīgai attiecību pārtraukšanai ar jums ļoti dārgu cilvēku. Ko lai dara, nākas gaidīt, līdz nelietis parāda sevi visā spožumā, — lūk, tad gan nepalaidiet garām momentu un pasakiet savam bērnam visu, ko domājat par viņa laulību. Ja izraudzīsities īsto bridi, tad ar nelieti un viņa ģimenes problēmām būs cauri un jūsu bērns tiks vaļā no sava briesmīgā krusta.

Dažkārt moments var nākt, it kā iemiesodams jums labvēlīgu pārmaiņu sākumu. Nepalaidiet šo mirkli garām, izmantojiet to līdz galam, forsējiet savu enerģiju, esiet neatlaidīgs un mērķtiecīgs!

KAD JĀPROT CIEST KLUSU?

Visupirms klusēt vajag tad, kad briesmīgi gribas kaut ko pastāstīt kā noslēpumu un turklāt pastāstīt visai pasaulei, kad jūs jūtat, ka esat tiktāl piesātināts ar informāciju, ka būsit pagalam, ja nevarēsit to kādam nodot tālāk. Apstājieties un paklusējiet! Nav izslēgts, ka jūs ar šo pļāpāšanu varat pats sev ļoti kaitēt — vai nu izsauksit uguni uz sevi, vai noliksit otru cilvēku pa sitienam, vai līdz ar šo informāciju ieliksit ieroci rokā saviem nelabvēļiem un ienaidniekiem, vai ari atklāsit cita cilvēka noslēpumu, kas nemaz nepieder jums.

No tādas iekšējas pārsātinātības var glābt vienīgi apdomība un uzmanība. Ja esat atklājis kādu sensāciju, ja jums ir pieejama informācija par kādu pikantu detaļu, ja jums nejauši kļuvis zināms kāds asiņains noslēpums, — visupirms padomājiet par savu paša labklājību un savas ģimenes drošību: apsveriet visus "par" un "pret", un tad jūs sapratīsit, ka sevis paša labad ir jācieš klusu un nekur un neko nevajag publiski izbazūnēt.

No šādas pārsātinātības glābs arī papildu informācijas saņemšana. Ja cilvēks uzkrājis ļoti daudz informācijas, klusēt ir daudz vieglāk nekā tad, ja viņš uzzinājis tikai par kādu vienu lietu. Atcerieties savu dzīves pieredzi: zinošs cilvēks vienmēr runā mazāk salīdzinājumā ar to, kā pļāpā mazinformēts diletants vai tāds cilvēks, kurš vispār tikai gadījuma pēc saskāries ar konkrēto problēmu.

Ir jāprot ciest klusu tad, kad gribas asi un rupji atbildēt otram cilvēkam, kurš ir vecāks par jums un nav pelnījis šādu attieksmi.

Ir jāprot ciest klusu tad, kad tikko sākas ģimenes konflikts un pagaidām vēl izsakās tikai viena puse. Šai gadījumā, ja otra puse neatbildēs ar to pašu, visa kvēle apdzisis, mākoņi izklīdīs un negaiss aizies garām kā nebijis.

Ir jāprot ciest klusu tad, kad runā jūsu priekšnieks, īpaši tad, ja viņš ir nelāga cilvēks ar aprobežotu prātu.

Ir jāprot ciest klusu tad, kad jūs uz šosejas aptur ceļu policija un izsaka jums aizrādījumu. Tiklīdz atvērsit muti, uzreiz saņemsit arī naudas sodu kā piedevu.

Ir jāprot ciest klusu tad, kad divi cilvēki runā par lietu, kura uz jums neattiecas un ar kuru jums nav nekāda sakara.

Ir jāprot ciest klusu, lai uzklausītu otru pusi, — paklusējiet un nepārtrauciet cilvēku, kas var pateikt kaut ko jums ļoti svarīgu un noderīgu. Ja jūs šo cilvēku pārtrauksit pusvārdā, viņš momentāni ierausies sevī un apklusīs. Protiet ciest klusu!

KAD JĀPROT DOT PRETSPARU?

Pretspars — tā ir enerģiska darbība vai stingri vārdi, kas dara galu jebkāda veida agresijai.

Dodot pretsparu, cilvēkam ir jābūt mobilizētam, viņam ir nepieciešama skaidra un gaiša galva, labestīga dvēsele, bet stingra nostāja un absolūti nepārprotami nolūki neļaut darīt pāri ne sev pašam, ne sev tuvajiem cilvēkiem.

Dodot pretsparu, jums skaidri jāapzinās, ka cilvēks, kas jūs piespiedis to darīt, šobrīd ir jūsu ienaidnieks: vai nu pēc pārliecības, vai pēc attieksmes pret morāles un ētikas normām, vai arī tādēļ, ka vēlas jūs pazemot vai gatavojas jums kaut ko nepieciešamu atņemt, vai arī citu svarīgu iemeslu dēļ.

Momentāns pretspars ir jādod tad, ja kāds mēģina laupīt godu jums vai jums tuviem cilvēkiem. Tāds pats pretspars ir vajadzīgs vienmēr, kad tiek aizskarts jebkura cilvēka gods. Ja kāds cenšas jūs pazemot, nekautrējieties saukt lietas īstajos vārdos, bet tai pašā laikā nedrīkstat zaudēt galvu. Ja cilvēks jūs provocē, — atklāti nosauciet viņu par provokatoru un tūlīt pat paskaidrojiet, kāpēc tā rīkojāties. Cilvēks gan ļoti viegli atbrīvojas no sev adresētiem epitetiem, bet negatīvu informāciju par sevi, ja vien tā ir pamatota, nespēj tikpat viegli aizmirst. Tādēļ vēlreiz uzsvērsim — nezaudējiet galvu, jo visvienkāršākais veids, kā aizbāzt otram muti — šajā gadījumā jums kā tādam, kas dod pretsparu, — ir šāds: izprovocēt jūs uz rupjību, uz neapdomīgu rīcību un izraisīt skandālu. Skandāla laikā vārds tiek atsists ar vārdu: tu esi tāds, bet tu — šitāds! Un abpusējie ķengu vārdi labāk par jebko citu nomaskēs visu negatīvo informāciju par to cilvēku, kuram būtu jāsaņem pretspars.

Momentāns pretspars ir jāsaņem provokatoram neatkarīgi no jūsu agrākajām attiecībām, neatkarīgi no tā, kas šis cilvēks jums ir bijis līdz šim. Provokators sašķeļ cilvēkus divās grupās un sarīda tās, pats paliekot malā.

Momentāns pretspars ir jāsaņem intrigantam, kurš gluži tāpat sarīda cilvēkus un gūst personisku labumu no paša radītās intrigas.

Momentāns pretspars ir jāsaņem neģēlīgam krāpniekam, melnam skauģim, egocentristam un vampīram.

Pretspars ir jāsaņem melim un nekaunam.

Pretspars ir jāsaņem denunciantam.

Pretspars ir jāsaņem muļķim, jo bieži vien muļķis ir bīstamāks par ienaidnieku, — to apliecina arī tautas gudrība.

KAD PRIEKŠROKA JĀDOD SAVĀM INTERESĒM?

Vispirms veiksim nelielu psiholoģisku eksperimentu. Atslābinieties. Iedomājieties, ka ir skaidra, saulaina vasaras diena. Virs jums — zilas debesis, sniegbalti mākoņi un spilgta saule. Pamazām mākoņi izklīst, saule paceļas zenītā un kļūst karsti. Gribas padzerties aukstu ūdeni. Uz sejas izspiežas sviedru lāsītes. Ir nu gan svelme! Ēnas gandrīz nekur vairs nav, viss dūmakā tīts — temperatūra droši vien ir krietni pāri 30 grādiem. Tādi ir apstākļi. Un, lūk, jūs redzat cilvēkus pie kioska stāvam rindā pēc saldējuma. Uzmanīgi ieskatieties — kur jūs pats stāvat? Visiem priekšā? Pats pēdējais? Kaut kur pa vidu? Varbūt jūs tikai tagad kautrīgi pienākat un nostājaties pašā rindas galā? Vai arī jūs enerģiski ejat tieši pie pārdevēja un visus pārējos izgrūstāt ar elkoņiem?

Ja esat priekšā, jūs savas intereses spēsit aizstāvēt bez jebkādas papildu sagatavošanās.

Ja esat pēdējais, jums nāksies papūlēties, kamēr apzināsities pats savas intereses un mēģināsit tās aizstāvēt pret citiem cilvēkiem, kurus nezin kāpēc uzskatāt par cienīgākiem salīdzinājumā ar sevi. Uz kāda pamata — gribētos zināt!?

Ja esat rindas vidū, savas intereses aizstāvēt ari spēsit tikai tā pa vidām.

Ja kautrīgi stāvat pašā rindas galā — ne par kādām jūsu interesēm vispār nav ne runas.

Ja ceļā pēc kārotā saldējuma visus esat nobīdījis malā, atstūmis un izgrūstījis, tas nozīmē, ka savas intereses jūs esat spējīgs aizstāvēt jebkuros apstākļos un ar jebkuriem partneriem.

Dzīvē mēdz būt tādas situācijas, kad jūsu intereses ir svarīgākas par citu cilvēku interesēm.

Ja jūs darāt kaut ko svarīgu sev pašam un pēkšņi

jūsu priekšā nostājas otrs cilvēks ar savām interesēm, apsveriet, kas ir pats galvenais un svarīgākais jums pašam.

Ja jūs no kāda darījuma gūstat noteiktu labumu, bet otra cilvēka intereses šo jūsu labumu izslēdz, parēķiniet un izsveriet, kas ir pats galvenais un svarīgākais jums pašam.

Ja jums ir vajadzīgs laiks pašam priekš sevis, bet otrs cilvēks prasa, lai jūs šo laiku ziedojat viņa interesēm, padomājiet, kas ir svarīgāk. Ja jums svarīgākas ir savas paša intereses, bet cilvēks jums uzbāžas ar svešām, jūs varat pieprasīt no viņa kompensāciju naudā vai citādā veidā.

Vairumā gadījumu cilvēks savas paša intereses vērtē augstāk par citu cilvēku interesēm un atkāpjas no šā principa vai nu attiecībā uz saviem tuviniekiem, vai arī sakarā ar kompensāciju.

KAD OTRAM CILVĒKAM JĀSADOD PA SMADZENĒM?

Tad, kad šis cilvēks uzsēžas jums uz kakla. Nav izslēgts, ka viņš jau sen tur sēž, bet jūs tikai nupat to esat apjēdzis. Tas nekas, kā saka, labāk vēlu nekā nekad. Ja cilvēks nekaunīgi izmanto jūsu prātu, jūsu īpašumu, ja viņš vairs neciena to, ko ieguvis, pateicoties jums, — sadodiet viņam pa smadzenēm un nemaz nekautrējieties! Asā formā tas skanēs apmēram tā: "Tādā gadījumā man nu reiz pietiek. Tieši par to, ar ko jūs pašreiz esat tik ļoti neapmierināts, es jums piestādu, lūk, šādu rēķinu. Samaksājiet, un izbeigsim mūsu attiecības!" Šāds paziņojums tam, kurš sēž jums uz kakla, katrā ziņā šķitīs kā pērkons no skaidrām debesīm. Cilvēks pacentīsies apvainoties un visu pārvērst konfliktā. Neļaujiet šīm attiecībām izvērsties par bezgalīgu izskaidrošanos, kurš vainīgs un kuram taisnība. Gluži vienkārši sadodiet pa smadzenēm un nokratiet no sava kakla šo jums jau apnikušo jātnieku! Tas arī viss.

Ja cilvēks attiecībā uz jums ir zaudējis mēra sajūtu.

Viņam tā iepaticies jūs izmantot, ka viņš atļaujas nākt pie jums ar visādiem niekiem jebkurā laikā — diena vai nakts. Šāds cilvēks kļūst uzbāzīgs, prasīgs, viņš absolūti nerēķinās ar jūsu interesēm: viņam nospļauties par to, ka jūs esat aizņemts ar kaut ko citu, viņam nospļauties par to, ka jūs esat piekusis, viņam nospļauties par to, ka jūs naktī gribat gulēt. Lūk, kad viņam jau vispār būs nospļauties uz jums, tad arī sadodiet pa smadzenēm! Pasakiet, piemēram, ka viņa rūpes pirmām kārtām attiecas uz viņu pašu personiski, ka nevienam — to skaitā arī jums — nav pienākums viņa vietā darboties, domāt un izvēlēties pieņemamus variantus. Sakiet, ka ir laiks izbeigt vaimanāt un pievērst sev citu cilvēku uzmanību, ja no viņiem pēc tam tiek prasīta tik liela līdzdzīvošana, kas tālu pārsniedz saprāta robežas. Nekautrējieties pateikt, ka viņam nav bijis nekādu svarīgu iemeslu zvanīt jums divos naktī, ka viņa galvassāpes pirmām kārtām ir viņa paša un tikai pēc tam — visas cilvēces problēma.

Ja kāda cilvēka vārdi vai rīcība jūs aizskar. Parasti tā "grēko" muļķi, kuriem ir tīrais nieks pateikt jums kaut ko aizvainojošu. Nenorijiet šos apvainojumus, tie nav nekādi polivitamini! Sadodiet pa smadzenēm uzreiz un pamatīgi: "Man ir nepatīkami klausīties jūsu vārdos. Tas, ko jūs pateicāt, ir apvainojums man, turklāt nepelnīts apvainojums. Es jums personiski neko neesmu parādā, neko sliktu es jums neesmu darījis. Tāpēc ejiet vienu māju tālāk ar saviem muļķīgajiem izteicieniem un neaiznemiet manu laiku!"

Septiņas reizes nomēri un tikai pēc tam sadod pa smadzenēm, kā nākas!

REIZĒM VAJAG PADOMĀT PAR SEVI SLIKTI — KĀ ESI PELNĪJIS SAVAS SIRDSAPZIŅAS PRIEKŠĀ

Neuztraucieties jau iepriekš — nekādu zaudējumu jūs pats sev tādējādi nenodarīsit. Ja jūsu domas, vārdi vai darbi ir pelnījuši negatīvu vērtējumu, — nekautrējieties tos tieši tā arī novērtēt. Tas jums nāks tikai par labu.

Cilvēkam ļoti svarīgs ir viņa paša iekšējais garīgais sirdsapziņas mehānisms, kuram regulāri jāiziet "tehniskā apkope", paškritiski novērtējot dzīvi un darbību, nožēlojot savus nosodāmos darbus un slikto rīcību. Citādi jūsu sirdsapziņa ierūsēs, tās informatīvais apjoms saruks un tā var vispār izzust bez pēdām.

Labāk pazaudēt naudu nekā savu sirdsapziņu. Tādēļ mēs iesakām reizēm padomāt par sevi slikti — gan paškritiski, gan nosodot sevi par pieļautajām kļūdām. Turklāt ārkārtīgi svarīgs un aktuāls ir morālais aspekts.

"Domāt par sevi slikti" — tas nebūt nenozīmē vēlēt sev kaut ko ļaunu, tas nebūt nenozīmē domās sevi pasūtīt kaut kur tālāk vai lamāt pēdējiem vārdiem — tas viss ne pie kā laba nevedīs. Šai ziņā ir jābūt uzmanīgam un jāzina mērs: arī bez jums atradīsies pietiekami daudz citu, kas var jūs nolamāt un pasūtīt tālāk; pašam kaut ko tādu nevajag darīt nekad. To, kas attiecas uz cilvēku personiski, viņš ļoti bieži pasaka tieši Dievam ausī. Viena lieta ir lūgties par sevi vai prasīt kaut kādu žēlastību, bet pavisam cita — nopulgot pašam sevi.

Tā vai citādi, bet, ja esat to pelnījis, domās nosodiet pats sevi par sliktu rīcību vai vārdiem, vai domu. Tādējādi jūs varēsit kaut nedaudz neitralizēt savu kļūdu negatīvās sekas. Ja tā var izteikties, jūs pats sevi mazliet nodrošināsit pret šīm sekām, mazliet pakaisīsit salmiem to vietu, kur, iespējams, nāksies krist. Un — pats galvenais — jūs atjaunosit savas sirdsapziņas mehānismu, lai turpmāk aizvien no jauna jums rastos iekšējs garīgais pretspars visam tam, ko nedrīkst darīt.

Sirdsapziņa, godīgums un krietnums — tās ir visvērtīgākās cilvēka individuālās izpausmes un sociālās īpašības, tās cilvēkam dod iespēju pacelties augšup savā Hierarhijā, tās ar gēnu starpniecību tiek nodotas viņa pēcnācējiem un palīdz tiem nākotnē tieši tāpat hierarhiski pacelties pāri sev pašiem.

REIZĒM VAJAG KRIETNI SARAUT

Visvieglāk ir saraut tur, kur nav nepieciešama domāšana un prāta piepūlēšana. Piemēram, saskaldīt malku, uzrakt sakņudārzu, izremontēt dzīvokli, kopā ar draugiem siena laikā aizbraukt uz laukiem un pastrādāt svaigā gaisā.

Visgrūtāk ir saraut intelektuālajā jomā.

Piemēram, iemācīties svešvalodu.

Jūs sapņojat par Kanādu vai Austrāliju, gribat uz turieni aizbraukt. Jūs atbilstat visām prasībām — gan vecuma, gan specialitātes, gan materiālā stāvokļa ziņā — un visiem citiem parametriem, bet neprotat valodu.

Jūs sapņojat par ārzemēm.

Jūs nomokāt sevi ar cerībām.

Bet jūs nevēlaties papūlēties un iemācīties valodu.

Taču to jūsu vietā neviens cits neizdarīs. Gluži tāpat kā neviens cits nevar jūsu vietā piedzimt vai nomirt — tās ir jūsu paša personiskās problēmas. Kāpēc jūs mokāties, bet nepapūlaties? Kas jūs traucē koncentrēt visus spēkus valodas apgūšanai — iziet intensīvās apmācības kursus vai atrast labu pasniedzēju, kurš jūsu "I love you" un "How do you do" papildinās ar vēl ko citu?

Jūs sapņojat par ārzemēm.

Jūs nomokāt sevi ar neauglīgām cerībām.

Bet negribat papūlēties.

Tas arī viss.

Bet to taču jūsu vietā neviens cits neizdarīs… (sk. atpakaļ).

Cilvēkā mīt ubaga dāvanas diedelējošs patērētājs, kas grib visu dabūt tāpat vien, par velti, bez darba un bez rupem. Šis patērētājs ir vienmēr gatavs sūdzēties par grūtībām, uzskaitīt visus savus nopelnus, publiski gausties par savu nabadzību un slikto nodrošinājumu, gaidīt no citiem humāno vai vēl kādu palīdzību, bet pats ne pirkstu nepakustinās.

Otrs cilvēks nolems palīdzēt šim grūtdienim, atnesīs viņam darbu un teiks: "Lūk, tas tev — pārbaudi savus spēkus un spējas, izdari līdz nedēļas beigām!" Atnāks pēc

nedēļas, bet patērētājs neko nav izdarījis. Tam uz mēles tikai viens un tas pats — cik grūti dzīvot, naudas nepietiek, nevar atļauties pat kārtīgi paēst, nemaz nerunājot par apģērbu.

Paklausīsies otrs cilvēks šīs vaimanas un aizies prom uz visiem laikiem. Reizēm tomēr vajag kaut mazliet sasparoties.

Dievs dos, un jūs iekļausities darba ritmā, pats sev nopelnīsit uzturu un iztiksit bez humānās palīdzības.

Nabagais

Bagatais

zemākā

augstākā

sekas

sekas

cīņa

vienība

mazas

lielas

lielas

mazas

vāja

laba

liela

maza

maza

liela

maza

liela

maz

daudz

Lai Dievs par jums apžēlojas!

NABADZĪBAS UN BAGĀTĪBAS LOĢISKIE KRITĒRIJI

Hierarhija

Cēloni un sekas

t

Pretstatu vienība un cīņa Radītspējas Postītspējas Informētība Pakļautība inercei Patstāvība Lietpratība Šaubas

Mūsdienās attiecībā uz sabiedrības attīstību dominē divi viedokļi: sociālais egoisms un sociālais altruisms.

Sociālā egoisma pārstāvji proponē brīvas tirgus attiecības. Sociālā altruisma pārstāvji proponē tirgus attiecību regulēšanu.

Saskaņā ar sociālā egoisma viedokli bagātu cilvēku būs

arvien vairāk un viņu iespējas palielināsies — pat tiktāl,

ka viņi varēs sniegt palīdzību nabadzīgajiem.

Saskaņā ar sociālā altruisma viedokli visiem cilvēkiem t

jābūt nabadzīgiem un laimīgiem, bet kādai valsts struktū

rai, kas nodarbosies ar labumu sadali, jāregulē šī sadale tā, lai visi saņemtu visu un turklāt vienādā mērā.

Ikdienā jēdzieni "bagātība" un "nabadzība" tiek saistīti ar naudu — tā ir vai ari tās nav.

Nabadzīgs cilvēks periodiski "sakrāj: pērk" un dzīvo no vienas algas dienas līdz otrai. Dažkārt viņš krāj kādu summu nebaltai dienai, piemēram, savām bērēm. Nabadzīgam cilvēkam var diezgan viegli izmānīt viņa naudu, pieradinot šo cilvēku pie alkohola un niecīgas darba samaksas.

Nabadzīgu cilvēku ir ļoti viegli piespiest izpildīt dažādas sociālās direktīvas, piemēram, savilkt ciešāk jostu, gaidīt labāku nākotni, apmierināties ar pašu nepieciešamāko un ievērot visas administrācijas izvirzītās prasības.

Nabadzīgu cilvēku ir viegli apmānīt.

Piemēram, aizņemties no viņa un neatdot vai arī atdot tikai pēc trīsdesmit gadiem, kad daudzu aizdevēju vairs nav starp dzīvajiem.

Piemēram, apsolīt, ka piešķirs dzīvokli pēc tam, kad viņš būs nokalpojis desmit vai divdesmit gadus smagā darbā, bet tad šo dzīvokli nedot, aizbildinoties ar visdažādākajiem ieganstiem.

Piemēram, iestāstīt, ka viņa nabadzībā ir vainojami bagātie, un likt, lai viņš atņem bagātajiem to uzkrātās materiālās vai citas vērtības.

Nabadzīgajam cilvēkam nav ko zaudēt, tādēļ .viņš bieži un viegli aizraujas ar destruktīvām idejām.

NEĻAUJIET SAVAI BAGĀTĪBAI JŪS APGRŪTINĀT UN PADARĪT PAR TĀS VERGU!

Jūs esat bagāts cilvēks. Tas jau sen ir zināms visiem apkārtējiem un skaidrs ari jums pašam.

Tad beidziet rauties pāri spēkiem un pāri mēram!

Neņemiet mobilo telefonu sev līdzi uz tualeti!

Nerijiet delikateses, stāvēdams uz vienas kājas!

Savas dabiskās vajadzības cilvēkam ir jāapmierina dabiski, steiga un sublimācija te nav pieļaujama. Koncentrējie

ties uz savām vajadzībām un prasībām. Nu jau jūs varat to atļauties, ne mazākajā mērā nekaitējot savam darbam un vēl jo vairāk — sev pašam.

Apstājieties savā skrējienā.

Paverieties apkārt.

Atcerieties pats sevi.

Jūs esat tāds pats cilvēks kā visi pārējie. Jums ir tie paši jautājumi, tās pašas problēmas. Tie paši prieki un tās pašas bēdas.

Nu, cienījamais, kā tad jums iet?

Kā klājas jūsu sievai? Vai viņa ir apmierināta ar savu dzīvi, ja vīrs ar kājām, rokām un visu pārējo iegrimis pats sevī un savā darbā?… Vai viņa ir mierā ar to, ka jūs tumsā aizejat un tumsā pārnākat? Vai viņa ir apmierināta ar to, ka jūs pavisam esat aizmirsis tēva pienākumus? Tagad, kad nauda jums vairs nav problēma, varbūt beidzot būtu laiks izbaudīt vienkāršus, tīri cilvēciskus priekus? Tas, ko jums dos jūsu bērns, ko jums dos jūsu ģimene, ko jums dos jūsu sieva, taču nav nopērkams ne par kādu naudu!

Protams, var paaicināt meiču un iedot viņai zaļo papī- riti, kura dēļ viņa darīs visu, kas vien jums ienāks prātā, un tad pēc pirmā pieprasījuma aizies prom bez jebkādām pretenzijām un jums adresētām kritiskām piezīmēm.

Bet šī meiča jūs nemīlēs. Viņa vienkārši nopelna savu "zaļo", un viņai pret jums nav nekādu kvēlu jūtu. Atjēdzieties, tā nav nekāda mīlestība! Tikai kails sekss vai erotika, un par jūsu paša naudu no jums tiek izsūknēti jūsu paša spēki. Un nekas netiek dots pretī.

Zinātnieki teorētiķi uzskata, ka intīmās attiecības starp vīrieti un sievieti beidzas ar to, ka sievietes biopotenciāls krasi paaugstinās, bet vīrieša — nedaudz pazeminās. Tomēr cilvēks ir pārāk sarežģīts dievišķais veidojums vai radījums, lai viss viņā tiktu mērīts tikai ar biopotenciālu. Cilvēks alkst mīlestības. Mīlestība viņu pacilā, viņš pa dzīvi iet, piepildīdams sevi ar mīlestību un aizsargādams sevi ar mīlestību.

V

Atcerieties pats sevi un mīlestību!

129

REIZEM VAJAG PADOMAT PAR SEVI, AKCENTĒJOT LABO, UN PACILĀT SAVU GARU

Reizēm cilvēks zaudē cerību uz kaut ko un krīt izmisumā vai galīgā bezcerībā. Tad cilvēka būtība var izpausties pat pilnīgi pretēji: viens sāks forsēt un kļūs ārkārtīgi drosmīgs, ārkārtīgi enerģisks, ārkārtīgi pārsteidzīgs un tā tālāk; otrs, gluži pretēji, palaidīsies un kultivēs sevī dvēseles sarūgtinājuma, skumju, sēru un grūtsirdības sajūtu. Lai cilvēks nezaudētu cieņu pats savās acīs, viņam reizēm gluži vienkārši ir nepieciešams padomāt par sevi, akcentējot labo. Ja cilvēks zaudē cieņu pats pret sevi, viņš zaudē Garu. Bet Gars ir pats varenākais cilvēka būtības katalizators. Ja Gars ir cēls, cilvēkam nav nekādu šķēršļu, viņam ne no kā nav bail un viņš katrā ziņā sasniegs iecerēto. Ja cilvēka Gars ir sašļucis, tad visi šķēršļi, kas vien ir viņa ceļā, kļūst aizvien lielāki, visas problēmas kļūst grūti atrisināmas, pārliecība šo cilvēku pamet, iniciatīva atkāpjas sāņus un panākumi attālinās uz nenoteiktu laiku. Bieži vien Gara zaudēšana izpaužas kā cilvēka pilnīga nespēja pretoties ne cita cilvēka īstenotai agresijai, ne slimībai, ne situācijai, kas attīstās viņam nevēlamā virzienā, u.tml. Ja Gars ir sašļucis, tad nevis cilvēks pārvalda situāciju, bet situācija sāk gūt virsroku pār cilvēku. Ja cilvēks zaudē Garu, viņš ļaujas straumei, viņš vairs nespēj neko mainīt sev par labu, nedz aizstāvēt savas intereses, viņš vairs nav spējīgs darīt neko sev pašam noderīgu un vajadzīgu.

Šādās reizēs, pirmkārt, padomājiet par to, ko savā dzīvē esat sasniedzis. Te ļoti palīdz apziņa, ka jums ir sava ģimene, ir dārgi un tuvi cilvēki, ir tādi cilvēki, kuri jūs mīl un kuriem savukārt jūs esat ļoti dārgs, tuvs un mīļš. Ir ļoti labi, ja jūs apzināties, ka savā darbā esat sasniedzis zināmu meistarību, ka esat profesionālis, ka no jums daudz kas ir atkarīgs, ka jūs varat izdarīt daudz laba apkārtējiem cilvēkiem un arī pats sev.

Otrkārt, padomājiet par savu izskatu. Turklāt pievērsiet uzmanību pozitīvajām kvalitātēm — glītajai sejai, labajai figūrai, skaistajām drēbēm, rotām un dārglietām.

Treškārt, atsauciet atmiņā visas tās situācijas, kad esat guvis panākumus. Un jūs sajutīsit, ka jūsu Gars sāk tiekties augšup.

REIZĒM VAJAG APSTĀTIES, ATSLĀBINĀTIES LN ABSTRAHĒTIES

Cilvēks bieži vien aizraujas un vairs nekādi nevar apstāties. Šādā aizrautībā izpaužas viņa pakļautība inercei. Kopā saplūst tas, kas piemīt jaunībai, ar to, kas raksturīgs vecumam. Jaunība — tā ir aizrautība, vecums — ļaušanās inercei; tātad jaunība kā vecuma sākotnēja izpausme un vecums kā jaunības gala posms. Vai kaut kas tamlīdzīgs. Tā vai citādi, cilvēkam reizēm ir jāapstājas un uzmanīgi jāparaugās visapkārt: kas notiek, ko es pats daru, un kā tas izskatās no malas, vai nebūtu laiks atpūsties no visa tā, vai nebūtu laiks dot sev atelpu un nodarboties ar kaut ko citu?

Reizēm ir ārkārtīgi derīgi paraudzīties uz sevi it kā no malas un ar citām acīm.

Tad visu var novērtēt kritiskāk un objektīvāk. Cilvēkam glaimo tas, ka viņa dzīve un darbība tiek vērtēta labi, teicami un lieliski. Bet ko šie novērtējumi dod — tikai acumirklīgu apmierinājumu ar sevi, turklāt tie bieži vien noved pie ilgām un mokošām pārdomām — jau pēc tam, kad pagājis zināms laiks un cilvēks vai nu apzinājies, cik nepilnīgs bijis tas, ko viņš darījis, vai arī sapratis, ka vispār ir darījis pavisam ko citu, nevis to, kas bija nepieciešams pašam un viņam tuvajiem cilvēkiem, vai arī ieraudzījis, cik nevajadzīgs ir viss, ko viņš paveicis. Tādēļ jums pašam būs daudz labāk, ja dzirdēsit nevis sev veltītas uzslavas un jūsmīgus vārdus par jums un jūsu darbiem, bet gan kaut ko citu. Piemēram, jums pateiks, ka jūsu darbs vēl ir zaļš, ka to un to vajag izdarīt līdz galam, bet tas ir jāmaina un, lūk, šeit ir elementāras kļūdas, kuras katrā ziņā pamanīs jebkurš daudzmaz zinošs cilvēks.

Piemēram, jums aizrādīs, ka forma nav pareiza, vai iebāzīs degunā, ka saturs ir banāls. Nebēdājieties, gluži otrādi — priecājieties par to! Nevis apvainojieties, bet no sirds pateicieties šim cilvēkam, jo viņš pēc savas saprašanas un atbilstoši savām zināšanām jūsu dēļ ir darījis visu, ko spējis, turpretī lišķis jums tikai sarunājis patīkamus vārdus.

Ļoti derīgi ir reizēm uz kādu laiku nolikt savu darbu (ja tas iespējams) pie malas un pašam uz to paskatīties it kā ar citām acīm. Tas nebūt nenozīmē, ka jums vajag vai ka jums ir pienākums meklēt pašam sevī tieši slikto un piesieties par sīkumiem. Izturieties pret sevi vienkārši — tāpat kā pret citiem cilvēkiem! Un reizēm apstājieties, atslābinieties un abstrahējieties!

REIZĒM VAJAG PAŠAM SEVI MAZLIET IEPRIECINĀT

Paldies Dievam, mūsu Gars ir pacēlies. Mēs esam apzinājušies, ka eksistējam, ka dzīvojam, ka esam guvuši zināmus panākumus un ka mūsu varā ir sasniegt visu, ko vēlamies.

Tagad mazliet iepriecināsim paši sevi un nostiprināsim sasniegtos rezultātus!

Ikviens cilvēks grib, lai citi viņam pievērstu uzmanību. Dāvana — tas ir uzmanības pierādījums. Uzdāvināsim kaut ko sev, pierādīsim sev, ka atceramies, cienām un turam godā paši sevi un ka neesam sevi aizmirsuši! Sievietei labākā dāvana būs kaut kas tāds, kas izceļ viņas sievišķību, piemēram, pikants apģērba gabals, iemīļotās smaržas, ceļojums kopā ar dzīvesbiedru u.tml. Tādēļ, mīļās sievietes, apdāviniet pašas sevi un nešaubieties ne mirkli, ne drusciņas! Vīrietim dāvana būs kaut kas tāds, kas uzsver viņa — vīrieša pozīcijas, piemēram, iespēja kādu laiku būt vienam un nodoties pārdomām vai iespēja kādu laiku būt kopā ar mīļoto sievieti, vai arī iespēja dabūt kādu rotaļlietiņu — tas var būt, piemēram, kāds darbarīks, tas var būt kaut kas tāds, ko vīrietis vienmēr nēsās sev līdzi, — pulkstenis, breloks vai aproču pogas. Vīriešiem ļoti patīk dažādas modernas lietiņas — civilizācijas jaunievedumi: elektroniskās piezīmju grāmatiņas, "mūžīgās" pildspalvas, pulksteņi, piespraudes utt.

Atcerieties savu Zodiaka zīmi un nosakiet savu dārgakmeni, to, kāda izskatās un ko manifestē lieta, kura jums būs tik nepieciešama! Piemēram, Vēžiem patīk viss spožais un skaistais, ap viņiem vienmēr ir daudz dažādu nieciņu. Vērsis… bet neņemsim jums nost maizi: meklējiet un iegādājieties!

Gan vīrietim, gan sievietei divkārt patīkamāk ir nevis uzmanības pierādījumu saņemt, bet pašam to sniegt otram cilvēkam. Tādēļ atļaujieties kaut ko uzdāvināt arī kādam no sev tuvajiem cilvēkiem. Tas jums sagādās ne mazāk, bet drīzāk gan vairāk prieka nekā dāvana, ko jūs pasniegtu pats sev.

Lielu prieku cilvēkam sagādā izklaidēšanās. Aizmirstiet, ka esat jau pieaudzis un rūpju apkrauts cilvēks. Aizejiet kopā ar bērnu uz cirku, aizejiet kopā ar bērnu uz zooloģisko dārzu, aizejiet kopā ar bērnu uz atrakciju parku, un jūs gūsit milzīgu baudu un prieku. Pamēģiniet abi ar bērnu trāpīt mērķī, šaujot ar loku vai ar gaisa šauteni, un skatieties: ja necentīsities no visa spēka, varat zaudēt savam dēlam. Paspēlējiet kopā ar visu ģimeni kādu spēli, nolaidie- ties līdz tāda līmeņa izpriecām — un jūs lieliski atpūtīsi- ties, īpaši tad, ja jutīsit, ka spēle jūs aizrauj un jūs jau sākat ieiet azartā.

Kaut mazliet atslābinieties, pasmaidiet un uzņemiet visu ar humoru!

DARĪJUMU ATTIECĪBĀS SVARĪGS IR PAŠA LABUMS

Ja jūsu priekšā ir cilvēks, ar kuru jūs saista darījumi un jūsu attiecībām ir tīri lietišķs raksturs, jums no šā cilvēka ir jāgūst savs labums. Labums — tas ir izdevīgums, peļņa.

Mūsu laikos jēdziens "labums" ir sašaurinājies un nozīmē vairs tikai naudas iegūšanu — jo vairāk, jo labāk.

Tomēr cilvēku savstarpējās attiecības ir ļoti sarežģītas, tās ietver arī vienas puses ieguldījumus par labu otrai pusei un otras puses tādu pašu rīcību. Starpība starp ieguldījumu un pretī saņemto — tas arī ir labums, peļņa tīrā veidā.

Jo lielāka ir starpība starp ieguvumu un ieguldījumu, jo darījums izdevīgāks. Ja, piemēram, jūs ieguldāt simtnieku un arī saņemat simtnieku, nekāda peļņa netiek gūta. Bet jūs varat ieguldīt savu darbu, saņemt par to naudu un no tās dzīvot. Pat tad, ja tas nav izdevīgi, nākas samierināties.

Ja jūs saņemat divus simtus, bet pats esat ieguldījis tikai vienu, tā jau ir zināma peļņa. Trīs simti pret ieguldīto simtu — tā ir vidēji liela peļņa. Tūkstotis pret ieguldīto simtu — tā jau ir liela peļņa.

Šādu labumu, ieguvumu var interpretēt no taktikas un no stratēģijas viedokļa.

Taktisks labums ir tūlītējs ieguvums, kas nāk ļoti drīz pēc ieguldījuma izdarīšanas.

Stratēģisks labums — tas nozīmē izdarīt perspektīvus ieguldījumus, negaidot tūlītēju un momentānu atdevi, lai vēlāk ieguvums katrā ziņā būtu liels, citādi nemaz nav vērts pūlēties.

Izdevīgumam, peļņai ir sveši jēdzieni "māksla mākslas dēļ" vai "augstākās intereses". Izdevīgums, peļņa — tā ir tikai pozitīva starpība starp ieguvumu un ieguldījumu un nekas cits. Ja nav peļņas, tad par darījumu nevar būt ne runas, citādi viss zaudē savu sākotnējo jēgu.

Tādēļ nesteidzieties uzreiz piekrist, ja jums par piedalīšanos darījumā tiek piedāvāta konkrēta naudas summa; vispirms padomājiet. Jums nāksies ieguldīt savu prasmi, savu darbu, savu laiku — to visu var summēt dzīvības enerģijas tēriņu veidā. Vai zināmā naudas summa atsvērs jūsu tēriņus? Ja neatsvērs — nepiekrītiet, jo piedāvājums jums nav izdevīgs. Ja jūsu tēriņi ir daudz mazāki par piedāvāto naudas summu — pieņemiet priekšlikumu un dodiet savu piekrišanu, jo tas jums ir izdevīgi.

DARĪJUMU ATTIECĪBĀS VIENMĒR JĀĻAUJ NOPELNĪT ARĪ OTRAM

Darījumu attiecības ir daudzpusējas, tajās vienmēr ir vismaz divas puses: jūs un otra puse. Tāpēc darījumu attiecības ir īpaša veida attiecības, savā ziņā tā ir sabiedriska darbība. Un darījumu cilvēks — tas ir saprātīgs, uzņēmīgs un darbīgs cilvēks, viņš ir entuziasma pilns un grib nopelnīt. Darījumu cilvēks — tas ir cilvēks, kurš spēj konkrētajam darījumam ziedot visus savus spēkus, visu savu talantu un dvēseles degsmi. Ja cilvēks kaut ko ļoti stipri grib, viņš gandrīz vienmēr sasniedz savu mērķi, protams, saprātīgās robežās. Darījums ari ir kopīgs mērķis saprātīgās robežās.

Tāpēc ir jādara viss iespējamais, lai arī ikvienam no partneriem būtu vēlēšanās strādāt, lai entuziasms neizsīktu un lai, no vienas puses, būtu iniciatīva, bet, no otras puses — rosinošs impulss, respektīvi, iespēja nopelnīt.

Ja cilvēkam ir šis rosinošais impulss, viņš vienmēr pieliks visus savus spēkus, lai kopīgais mērķis tiktu sasniegts. Jo stiprāks impulss, jo dedzīgāka tiekšanās, jo lielāks entuziasms un varenāka iniciatīva. Jo vājāks ir rosinošais impulss, jo mazākas darbaspējas. Ja šā impulsa nav, cilvēks labākajā gadījumā gluži vienkārši atsēž savas stundas, bet sliktākajā — sāk vairīties no darba un imitē milzīgu "lietderīgu" darbošanos.

Ja jūs pats esat ieinteresēts darījumā, tad jums, protams, nav vienalga, kāda attieksme pret šo darījumu ir jūsu partneriem. Tādēļ dodiet viņiem rosinošu impulsu — iespēju nopelnīt. Neaizstājiet šo iespēju ar kaut kādu surogātu, piemēram, ar rokasspiedienu, atzinības rakstu, nozīmīti vai ordeni — tie visi ir nieki, kuriem nav nekādas vērtības. Labāk paaugstiniet algu. Viss, protams, jādara ar mēru, tas attiecas arī uz algas pielikumu. Tādēļ labāk ir pielikt nelielu summu, bet daudzreiz, lai cilvēks visu laiku gaidītu šo pielikumu, nevis piešķirt lielu algas pielikumu, bet tikai vienu reizi. Ja vienā paņēmienā iedosit daudz, cilvēks nopriecāsies, bet pēc kāda laika sāks domāt par jaunu pielikumu. Tā jau mēs visi esam iekārtoti: lai cik mums dotu, vienmēr ir par maz.

Ja esat ieinteresēts darījumā, nerausiet visu peļņu tikai sev. Dalieties ar citiem!

Darījums vienmēr ir bijis, ir un būs balstīts uz ieinteresēto pušu kopīgajām interesēm.

CENTIETIES, CIK IESPĒJAMS, NEAIZVAINOT OTRU CILVĒKU!

Aizvainojums — tas ir sarūgtinājums, ko viens cilvēks izjūt pret otru cilvēku viņa netaisnīgas, aizvainojošas un netaktiskas rīcības, sagādāto nepelnīto neērtību, morāla kaitējuma vai fizisku sāpju dēļ.

Kad cilvēks apvainojas?

Lielākoties tad, kad uzskata apvainotāju par līdzvērtīgu sev, kad domās attiecina konkrēto situāciju uz sevi un strikti izlemj, ka pats gan nekad tā nebūtu rīkojies. Tātad otrs cilvēks ir rīkojies nepareizi, viņa rīcība ir bijusi aizvainojoša.

Bet šādi spriedumi taču ir vienpusīgi! Kāpēc jūs pieņemat, ka otrs cilvēks ir jums līdzvērtīgs, ka viņam ir tāda pati dzīves pieredze, ka viņam ir tieši tāds pats redzesloks, ka viņa Hierarhija ir līdzīga jūsējai, ka viņa morāles un ētikas normas sakrīt ar jūsējām u.tml.?

Ja cilvēks savu pozitīvo īpašību ziņā ir daudz zemāks par jums, vai tad vispār uz viņu var apvainoties? Droši vien var, bet nevajag gan. Jo, apvainodamies uz to, kurš ir par jums zemāks, jūs zaudējat savu pašcieņu. Iedomājieties tādu situāciju: bērnudārza vecuma mazulis ar savu mannas putrā nosmulēto ģīmīti piegrūžas jūsu ceļgaliem un notraipa jūsu drānas. Vai tad jūs apvainosities uz šo mazuli? Neapvainosities taču, vai ne? Vēl vairāk — jūs būsit pret viņu iejūtīgs, noslaucīsit viņam sejiņu un uzmundrinoši papliķēsit pa dupsīti. Kāda gan šeit var būt runa par apvainošanos?!

Tāpat ir arī dzīvē — daudzi cilvēki tik tikko sniedzas citiem līdz ceļgaliem, bet grūžas virsū hierarhiski daudz augstākiem cilvēkiem, un tie asi izsaka savu neapmierinātību. Bet mazie apvainojas.

Izteikt savu neapmierinātību cilvēkam, kura Hierarhija ir zemāka par jūsējo, — tas ir visīstākais netaktiskums un netaisnība. Tāpēc jūsu "taisnprātīgi bargo" neapmierinātību šis cilvēks uzreiz var uztvert kā apvainojumu un kā morālu kaitējumu. Un tā rodas nāvīgs aizvainojums.

Mēdz teikt, ka uz muļķiem neapvainojas. Toties muļķi paši ir ļoti viegli aizvainojami. Sevišķi viņi apvainojas tad, ja tiek nosaukti par muļķiem, — muļķim tas ir pats briesmīgākais apvainojums. Tādēļ labi padomājiet, pirms otram cilvēkam paziņojat, ka viņš ir mu ķis. Drīzāk pasakiet ko citu, piemēram, to, ka vakar viņš bija daudz labākā formā vai ka šajā situācijā labāk būtu padomāt un pagaidām vēl neizdarīt galīgos secinājumus. Daudz ko var pateikt, nedrīkst tikai vienu — nosaukt cilvēku tādā vārdā, kādu viņš ir pelnījis.

Centieties, cik iespējams, neaizvainot citus cilvēkus — tad jums būs mazāk ienaidnieku un vairāk draugu.

CENTIETIES, CIK IESPĒJAMS, NEIEGĀZT OTRU CILVĒKU!

Iegāzt — tas nozīmē nostādīt otru cilvēku tādā situācijā, kad viņam pēkšņi un gluži negaidīti nākas sastapties ar tādām grūtībām un problēmām, kuras pilnīgi vai daļēji varētu atrisināt tieši tas cilvēks, kurš viņu nostādījis šajā situācijā. Tādējādi cilvēkam tiek uzgrūstas svešas problēmas, kuru risināšanai viņam nākas tērēt savu personisko laiku un personiskos līdzekļus un par kuriem viņam nākas maksāt ar savu godu un reputāciju.

Pati smagākā iegāšana — tā ir nodevība, kad bezpalīdzīgu cilvēku, kas nav gatavs pretoties, burtiski atdod saplosīšanai, pārvērš par upuri. Reizēm cilvēks tiek nodots un upurēts kāda niecīga labuma dēļ, reizēm vienkārši tāpat— "aiz mīlestības pret mākslu", reizēm vientiesības dēļ, reizēm aiz ļauna prāta, bet cilvēkam, kurš ir nodots, tas ir pilnīgi vienalga.

Ļoti smagi cilvēks tiek iegāzts tad, ja atbildība par kāda cita cilvēka neizpildītu uzdevumu tiek uzvelta viņam pašā pēdējā brīdī, kad vairs neko konstruktīvu šā uzdevuma atrisināšanai nav iespējams izdarīt.

Nepatīkami iegāzt — tas nozīmē iesaistīt otru cilvēku sarežģītā situācijā, turklāt neinformējot viņu par gaidāmajiem sarežģījumiem. Ja kāds tā rīkojas muļķības dēļ, nekādu pretenziju nevar būt — gluži vienkārši turpmāk ar šo cilvēku neviens negribēs ielaisties nekādās darīšanās. Ja tā iznācis nolaidības, steigas vai cita iemesla dēļ, šim cilvēkam var izvirzīt pretenzijas par nodarīto morālo vai materiālo kaitējumu.

Iegāšana — tā ir situācija, kad informēts cilvēks neinformētam cilvēkam itin neko nepasaka par iespējamām briesmām, sarežģījumiem un grūtībām, kas viņu sagaida, lai gan šis informētais cilvēks varēja un viņam vajadzēja to visu pateikt. Šādu rīcību var vērtēt kā nedraudzīgu, ļaunu, un normāli cilvēki to nosodīs.

Lai kā arī būtu, tas, ka cilvēks kādu iegāzis, neliecina viņam par labu, jo viņš citiem cilvēkiem ir sagādājis uztraukumus, garīgus un materiālus zaudējumus, galvassāpes un smagas atmiņas.

Lai kā arī būtu, iegāšana liecina par tā cilvēka zemo morālo un ētisko līmeni, kurš ir otru iegāzis.

Lai kā arī būtu, iegāšana — tā ir grēcīga rīcība pret tiem, kuri tiek iegāzti un nolemti mokām vai pārdzīvojumiem.

Centieties, cik iespējams, neiegāzt citus cilvēkus!

ITIN NEKO NEŽĒLOJIET SAVA DRAUGA LABĀ!

Draudzība ir svēta. Draudzība — tas ir viens no vislielākajiem cilvēka sasniegumiem attiecībās ar otru cilvēku. Draudzība dažkārt sasniedz tādas virsotnes, kas nav pieejamas pat mīlestībai. Tādēļ sava drauga labā nežēlojiet itin neko un vienmēr dodiet viņam visu, kas ir jūsu spēkos. Ja tas vajadzīgs draugam, jums vienmēr pietiks laika, vienmēr atradīsies labs vārds, draugam vienmēr būs atvērtas jūsu mājas durvis, draugam vienmēr būs klāts svētku galds vai arī sataupīts pēdējais maizes rieciens.

Ar draugu var dalīties savās visapslēptākajās domās un palūgt viņam draudzīgu padomu. Uz draugu var paļauties grūtā brīdī un just viņa atbalstu tad, kad viss ap jums sāk grūt un zaudēt jēgu.

Draugs katrā ziņā sapratīs, kas jums ir vissvarīgākais, viņš sapratīs, ka tas ir svarīgs tieši jums un nevienam citam. Tieši ar to draugs atšķiras no citiem cilvēkiem, kuriem ir tikai savas personiskās intereses un prioritātes.

Draudzība — tā ir savstarpēja paļāvība, uzticība un mīlestība. Kas gan var būt vēl cēlāks? Laikam taču nekas šajā pasaulē. Kas var būt dārgāks? Laikam gan nekas šajā pasaulē.

Draudzība ir visaptveroša: draudzēties var vīrieši, draudzēties var sievieties, draudzēties var vīrietis ar sievieti, draudzēties var cilvēki brieduma gados, draudzēties var vecs cilvēks ar jaunieti, draudzēties var bērni.

Mēdz būt īslaicīga draudzība, bet reizēm mēdz būt arī tāda, kas turpinās visu mūžu. Draudzībai neeksistē attālums, draudzībai nav arī citu šķēršļu. Draudzība dažkārt pāraug mīlestībā, bet tas notiek ārkārtīgi reti, biežāk mīlestība pārvēršas par draudzību.

Draugam vienmēr jādod priekšroka salīdzinājumā ar citu cilvēku. Pat tad, ja šis cits cilvēks ir ārkārtīgi augstu stāvoša persona, ja viņš ir bagāts kā Krēzs, ja no viņa daudz kas ir atkarīgs, ja viņš ir jūsu sponsors, ja viņš izšķir jums svarīgus jautājumus, ja, ja, ja… Draugs ir svarīgāks.

Tautas gudrība saka: "Vecs draugs ir labāks par diviem

jauniem." Tā tas ir, un tomēr — ari jauns draugs ir ļoti vērtīgs.

Cita lieta, ja cilvēks grib "uzmesties" jums par draugu. Tad ir nepieciešama stingra atlase pēc vispārpieņemtajiem kritērijiem: kopīgas intereses, vienāds idejiskais līmenis, vienāds sociālais statuss, vienādi uzskati un kopīgi vaļasprieki. Diez vai kāds tik vienkārši un uzreiz kļūs par jūsu draugu. Tādēļ draugu izraudzīšanas process ir sarežģīts. Draugus ir viegli pazaudēt un ļoti grūti — atrast.

KĀ NO ATTĀLUMA VAR PALĪDZĒT CILVĒKAM?

Raidiet mīlestības staru no savas sirds

Domājiet pal- cilvēku, veltot viņam savu mīlestību, koncentrējieties uz šā cilvēka tēlu un tuviniet šo tēlu sev vai arī pats tuvinieties tālumā esošajam cilvēkam. Izjūtiet savā sirdī mīlestību, saņemiet visu šo mīlestību kopā, pārvērtiet to smalkā rubīnzeltainā starā un raidiet šo mīlestības staru no sirds uz sirdi. Šāds informatīvais sūtījums ir visstiprākais un iedarbīgākais — tas viegli pārvar attālumu, to nevar apturēt nekādi šķēršļi — tam neeksistē nedz biezas sienas, nedz kalni, kas aizšķērso ceļu, nedz aizas, kas šķir. Šis stars ietiecas visur, jo tas nes jūsu mīlestību.

Uzlieciet savas plaukstas cilvēkam uz galvas

Ja cilvēks ir ļoti satraukts, ja dzīve viņu izsitusi no sliedēm, ja viņam radušās grūti atrisināmas problēmas, ja viņš ir nepelnīti apvainots, ja viņš pēkšņi zaudējis ko ļoti dārgu, utt. — domās uzlieciet savas plaukstas viņam uz galvas un sakiet mīļus, maigus un mierinošus vārdus. Jūsu palīdzība darīs brīnumus neatkarīgi no tā, cik tālu viens no otra esat: jūs abi varat atrasties vienā istabā, jūs varat atrasties vienā pilsētā, jūs varat atrasties vienā valstī, jūs varat atrasties vienā kontinentā — tas nav būtiski, un tam nav nekādas nozīmes. Galvenais ir tas, ka jūsu palīdzība ir saņemta, ka ir panākta nepieciešamā pozitīvā iedarbība — cilvēks momentāni nomierināsies: jau pēc dažiem mirkļiem viņš būs pavisam citāds, daudz drošāks par sevi, daudz stiprāks un dzīvotspējīgāks.

Uzlieciet savu labo roku cilvēkam uz pleciem

Ja cilvēks nav pārliecināts par sevi, ja viņam ir vajadzīga palīdzība no malas, ja apstākļi viņu nomāc un nospiež, palīdziet viņam ar šādu paņēmienu: domās uzlieciet savu labo roku šim cilvēkam uz pleciem, apskaujiet viņu — draudzīgi, tā, it kā jūs ietu abi blakus un runātos par kaut ko sirdij tuvu. Lai sniegtu šādu palīdzību, par šķērsli nevar būt nedz attālums, nedz kādi priekšmeti, nedz stāvoklis sabiedrībā. Cilvēks tūlīt jutīsies simtkārt, tūkstoškārt stiprāks. Viņš spēs pacelties pāri apstākļiem un mainīt tos, viņš vairs nepeldēs pa straumi un nebūs atkarīgs no visiem un jebkura.

Apskaujiet cilvēku ap vidukli

Tas ļoti palīdz mīļotajam pretēja dzimuma cilvēkam. Bet šo paņēmienu nav ieteicams izmantot attiecībā uz svešāku pretēja dzimuma cilvēku, jo tas izraisīs nevajadzīgu uzbudinājumu.

KĀ PRAKTISKI KAUT MAZLIET PALĪDZĒT SAVAM TUVĀKAJAM?

Pirmā un pati galvenā palīdzība būs tā, ka jūs spēsit cilvēku uzklausīt un saprast. To darot, nevajag steigties, nedrīkst pievērst savu uzmanību kam citam, nedrīkst laiku pa laikam skatīties pulkstenī, nopūsties un stāstīt par savām paša rūpēm un uztraukumiem. Jūsu palīdzības misijā obligāti ir jābūt ietvertam tam garīgajam līdzpārdzīvoju- mam, kas jebkuram cilvēkam palīdz nomierināties, kļūt drošākam un just atbalstu. Cilvēks vairs nav viens — aci pret aci ar savām domām un jūtām, viņa vientulība ir beigusies, un līdz ar to izgaisusi arī nedrošība, nenoteiktība un sajūta, ka esi nevajadzīgs un lieks.

Otrais palīdzības posms varētu ietvert cilvēka aizsardzību pret iespējamo agresiju vai zināmas saistības sakarā ar šo aizsardzību. Tiklīdz cilvēks apzinās, ka nav vientuļš un ka viņam ir aizstāvis, tas vien jau padara viņu stiprāku un atbrīvo no bailēm un nepilnvērtības kompleksiem.

Trešais palīdzības posms varētu ietvert zināmus materiālus izdevumus. Materiālais atbalsts reizēm dara brīnumus: cilvēks iztaisno muguru, kļūst aktīvs un optimistisks un turpmāk savā dzīvē spēj pārvarēt daudz lielākas grūtības. Šāds cilvēks sāk mīlēt dzīvi, viņš ir aptvēris savas paša iespējas un savu personisko nozīmi.

Ceturtais palīdzības posms varētu ietvert cilvēka interešu aizstāvību, vēršoties pie tām personām, kuras ieņem augstāku stāvokli nekā jums tuvais cilvēks. Ja vien tas ir iespējams, cilvēku tādējādi var atbrīvot no daudzām problēmām, kas viņu satrauc, un līdz ar to viņam atliks vairāk laika un enerģijas pārējo problēmu risināšanai.

Piektais palīdzības posms varētu ietvert labus vārdus par šo cilvēku, kurus jūs pasakāt citiem cilvēkiem. Šie vārdi būs jo efektīvāki, jo vairāk tie tiks tiražēti. Piemēram, varētu publicēt attiecīgu rakstu populārā avīzē. Tas, kas ar spalvu uzrakstīts, ar cirvi nav izcērtams: vārds ir pateikts.

Starp citu, palīdzības iedalījums posmos ir visai nosacīts. Drīzāk te ir minēti daži no iespējamiem veidiem, kā viens cilvēks var praktiski palīdzēt otram cilvēkam. Bet mūsu dzīve ir tik daudzpusīga, ka ļoti grūti paredzēt visu, kas šajā sakarā iespējams. Mums pat šķiet, ka lasītājs pats varētu ieteikt šai ziņā kaut ko vēl daudz prātīgāku, vajadzīgāku un konkrētāku.

Praktiskā palīdzība ir tas, kas tiek darīts otra cilvēka labā. Domāt par to, ka palīdzēsi, vēl nenozīmē palīdzēt. Un tas ir jāpatur prātā.

KĀ PRAKTISKI KAUT MAZLIET UZMUNDRINĀT SAVU TUVĀKO?

Katram cilvēkam dzīvē var pienākt tāds brīdis, kad viņš apjūk, kļūst nedrošs, vairs neredz jēgu savai dzīvei, nejūt, ka būtu kādam vajadzīgs, un nesaskata nekādu perspektīvu. Tad cilvēka Gars pagurst un sāk nīkuļot. Bet tieši Gars taču ir cilvēka būtības katalizators, Gars nodrošina cilvēkam ticību, cerību un mīlestību. Tādēļ var uzskatīt, ka līdz ar Gara zaudēšanu cilvēks tiek nolemts mokām un bezjēdzīgām ciešanām, kuru jau tāpat mūsu dzīvē ir gana.

Sāciet ar kontaktsarunu, parunājieties par šo un par to. Pēc tam neuzkrītoši pārejiet pie lūguma palīdzēt jums. Tieši tā: jūs lūdzat palīdzību no cilvēka, kurš ir zaudējis Garu.

Šim lūgumam jābūt rūpīgi pārdomātam un detalizēti apsvērtam. Tā būtība būs tāda — jūs lūdzat no cita cilvēka kādu pakalpojumu, kas it kā ir jums ļoti vajadzīgs. Turklāt jāpanāk, lai cilvēks jūt jums līdzi, ir jāiedveš viņam, ka jums ir nepieciešama viņa palīdzība.

Šāda lūguma jēga ir tā, ka tieši šo pakalpojumu attiecīgais cilvēks patiesi var sniegt — turklāt bez kādām grūtībām un neciešot ne mazākos zaudējumus.

Viņš izpilda jūsu lūgumu. Kas tagad darāms? Tagad jums skaidri un precīzi jāformulē sava attieksme pret viņa rīcību: "Jūs gan esat malacis — tik ātri un prasmīgi tikāt galā ar šo lietu! Nezinu, ko es bez jums būtu iesācis. Jūs esat tik labestīgs, jums ir tik gaiša dvēsele, jūs tik labi un tieši laikā visu to izdarījāt!" Apmēram tādi ir labie vārdi, kas jāpasaka šādam cilvēkam.

Nekas tā nevar uzmundrināt pagurušo Garu kā laba doma un labi vārdi. Nekas tā nevar pacilāt pagurušo Garu kā apziņa, ka esi nepieciešams, ka vari izdarīt kaut ko labu otram cilvēkam, kuram palīdzība ir vajadzīga vēl vairāk nekā tev.

Pēc tam var palūgt vēl kaut ko.

Paturiet prātā, ka ar savu lūgumu jūs nedrīkstat šo cilvēku nostādīt neērtā vai sarežģītā stāvoklī, vēl vairāk viņu apmulsinot un novedot pie tā, ka viņš vēl vairāk zaudē dūšu. Tieši otrādi — jums jāmodelē tāda situācija, kurā cilvēks justos aizvien vairāk pārliecināts par sevi.

Paturiet prātā, ka jums ir svarīgi, lai cilvēks atgūst Garu, un šā mērķa labad arī jūs pats varat iesaistīties viņa darbībā un nemanāmi veicināt viņa pūliņus, atbalstot viņu ar savu dvēseliskumu, sirsnību un mīlestību.

Tajā pašā laikā jūs varat, it kā pateikdamies par viņa pakalpojumu, savukārt izdarīt kaut ko labu šim cilvēkam, tikai tas jādara neuzbāzīgi — tā, lai viņš to uztvertu kā jūsu dabisku rīcību.

Cilvēks — tā ir sarežģīta informatīvā sistēma, kas pati sevi organizē. Un reizēm pietiek ar to, ka jūs cilvēku tikai nedaudz uzmundrināt, atbalstāt un ievirzāt, lai tālāk viņš ietu jau pavisam patstāvīgi. Ļoti svarīgi ir papūlēties tā cilvēka labā, kuram jūsu palīdzība ir vajadzīga.

Ļoti bieži cilvēks Garu zaudē tieši tad, kad iet savu Golgatas ceļu.

Jēdzienam "Golgātā" ir vispārcilvēciska un planetāra nozīme: katra atsevišķā cilvēka Golgātā iekļaujas visas cilvēces Golgātā un savukārt ietekmē jebkura cita cilvēka Golgātu. Tāpēc palīdzēt savam tuvākajam, kurš nonācis tādos apstākļos, ka tiek burtiski sists savas dzīves krustā, nozīmē palīdzēt ari sev pašam. Tā ir līdzcietības, žēlsirdības un savstarpējās palīdzības dziļākā cilvēciskā jēga.

Dažkārt pat neliela līdzdalība otra Liktenī kļūst šim cilvēkam par dzīvinošu balzamu.

PALĪDZIET CILVĒKAM AR LIETPRATĪGU PADOMU!

Padoms, kuru viens cilvēks dod otram cilvēkam, ir ļoti lakoniski, precīzi un saprotami formulēta dzīves pieredze attiecībā uz konkrēto jautājumu vai problēmu. Visbiežāk padoms tiek dots imperatīva formā: "jā", "nē", "drīkst", "nedrīkst", "vajag", "nevajag". Mazliet retāk padoms tiek dots, uzsverot vienu no alternatīvas komponentiem: "labāk jā, bet sliktāk — nē". Vēl retāk padoms tiek dots kā labākais variants no daudziem iespējamiem variantiem.

Lietpratīgam padomam ir divējāda nozīme: no vienas puses, tas palīdz ietaupīt morālos spēkus un materiālos resursus, bet, no otras puses — dod vislielāko labumu.

Pirmām kārtām šis labums izpaužas tādējādi, ka tas, kurš saņem padomu, pasargās savu dvēseli un reputāciju no sliktas rīcības, jo laikus tiek apturēts pie tā sliekšņa, aiz kura viņu gaida atmaksa par amoralitāti un netikumību.

Otrām kārtām labums izpaužas kā jau iepriekš ieprogrammēti panākumi un konkrētas instrukcijas to sasniegšanai.

Turklāt cilvēkam ir izdevīgi, ka jau iepriekš tiek noteikta konkrētās problēmas risinājuma rentabilitāte un netiek pieļauts materiāls zaudējums. Tādējādi cilvēks nodrošinās pret zaudējumiem.

Faktiski lielākā daļa cilvēku lūdz padomu, bet gaida no jums vai nu atļauju, vai aizliegumu. Šiem cilvēkiem ir svarīgi izdzirdēt no jūsu mutes tikai vienu — "jā" vai "nē". Viņi visu laiku to vien dara kā meklē tādu cilvēku, kurš varētu viņiem kaut ko atļaut vai aizliegt.

Un ļoti maz ir tādu — parasti tie ir gudri un darbīgi cilvēki —, kuri grib saņemt padomu: "ko", "kā", "kad" un "kādā laikā" vajag darīt, lai dabūtu vai panāktu to un to.

Tā nu iznāk, ka visi, kas lūdz padomu, savu Likteni ļoti lielā mērā ieliek jūsu rokās, tāpēc ka viņi rīkosies tieši tā, kā ieteiks padoms. Bet ar Likteni nedrīkst jokot — pat tad, ja tas ir cita cilvēka Liktenis. Tādēļ, dodot padomu, tas jādara ļoti nopietni, pārdomāti un korekti. Ja jūs neizprotat jautājuma būtību, ja nespējat problēmā iedziļināties, tad tā ari sakiet: "Šai ziņā es nekādi nevaru jums līdzēt!" To, kurš nācis pēc padoma, jūsu morālās un ētiskās problēmas nedz interesē, nedz uztrauc: jūs un tikai jūs esat atbildīgs ne vien par otru cilvēku, bet ari pats par sevi. Katrā padomā, ko esat devis citiem cilvēkiem, ir ielikts arī jūsu Liktenis.

Aiz katra īsa un reizēm šķietami tik viegli dotā padoma slēpjas milzīgs prāta sasprindzinājums un liela atbildība.

PALĪDZIET APMULSUŠAM CILVĒKAM, CEĻINIEKAM UN SLIMAJAM!

Cilvēki savā dzīvē iziet cauri daudziem gaišiem, pelēkiem un melniem periodiem. Ja iestājies melnais periods, nevajag pieņemt svarīgus lēmumus, nedrīkst veikt lielus darījumus; labāk atturēties no riska un uzmanīties no iespējamām briesmām.

Cilvēkam bīstamāks ir kas cits. Dzīve sastāv no plusfa- zēm un mīnusfazēm, kuras pastāvīgi mijas. Briesmīga ir pati dziļākā mīnusfaze, kuru varētu saukt par cilvēka Golgātu. Neviens savā dzīvē nevar izbēgt no viņam lemtās Golgatas. Laimīgu cilvēku šī visdziļākā mīnusfaze sagaidīs dzīves pirmajā pusē, un pēc tās viņam vēl būs pietiekami daudz laika, lai atspirgtu un stingri nostātos uz kājām. Nelaimīgs cilvēks savu Golgātu piedzīvos mūža otrajā pusē, kad atgūties būs ārkārtīgi grūti.

Golgātā nozīmē to, ka dzīves apstākļi sit cilvēku krustā un viņš pats vairs nevar neko izdarīt savā labā. Viņš ir krustā sists — un ar to ir pateikts viss. Cilvēks apjūk, neredz nekādu izeju, viņš ir pilnīgi bezpalīdzīgs un neaizsargāts. Golgatas pamatā var būt ģimenes traģēdija, Golgātā var izpausties kā vesela virkne zaudējumu, piemēram, cilvēks var zaudēt tuviniekus, darbu vai ierasto labklājību u.tml. Golgātā var cilvēku novest līdz nāvei, tā var vilkties ļoti ilgi, bet var būt arī īslaicīga — vienalga, cilvēkā tā atstāj neizdzēšamas pēdas.

Cilvēks, kas izgājis cauri Golgatai, ir iecietīgāks, savaldīgāks, gudrāks, viņš zina, ka mēdz būt tādas situācijas, kad otra cilvēka palīdzība ir gluži vienkārši nepieciešama. Šī palīdzība var izpausties dažādi: kā draudzīgs atbalsts, materiāla palīdzība, labestīgs vārds vai acumirklīga rīcība otra cilvēka labā. Iedomājieties cilvēku, kas, pa nedrošu tiltiņu iedams pāri bezdibenim, zaudē līdzsvaru, un viņam pretī pastieptu stipru un draudzīgu roku, uz kuras viņš atbalstās un kura viņam palīdz sasniegt stingru pamatu zem kājām. Lūk, kas ir palīdzība Golgatas laikā!

Katra atsevišķa cilvēka Golgatai ir planetāra nozīme. Jo bargāki apstākļi, kas viņu sit krustā, jo briesmīgāka ir Golgātā citiem cilvēkiem. Jo lielāku palīdzību cilvēks saņem no apkārtējiem, jo vieglāk viņš noiet savu Golgatas ceļu un jo vieglāka būs Golgātā citiem cilvēkiem. Ikviens no mums, lasītāj, ir atbildīgs par to, kāda būs nākamo paaudžu Golgātā.

Palīdziet apmulsušam cilvēkam, ceļiniekam un slimajam!

CILVĒKS, KURŠ JŪS MĪL

Šis cilvēks iet brīnišķīgo mīlestības ceļu no sevis pie Dieva. Un jūs esat daļa no Dieva, uz Kuru šis cilvēks vērš savu mīlestību. Mīlestības ceļš ir šāds: sākumā tā ir mīlestība pašam pret sevi, tad — pret savu māti, pēc tam — pret saviem tuviniekiem: tēvu, brāļiem un māsām, vēlāk — pret otra dzimuma cilvēku, tad — pret savu bērnu un beidzot — pret Tēviju, pret savu Zemi un Visumu. Dažkārt cilvēks nomaldās no šā brīnišķīgā ceļa un iekrīt egoisma un egocentrisma bedrē, taču daudz biežāk viņš iet aizvien uz priekšu, stabilizēdams šo virzību ar savu godīgumu un taisnīgumu, morālajiem principiem un uzvedības ētiku, ar savu humānismu un labestīgumu pret apkārtējo pasauli, — tāpat kā virves dejotājs sevi stabilizē ar kārts palīdzību.

Cilvēks jūs mīl, un ar to ir pateikts viss.

Cilvēks ir gatavs jūsu labā darīt visu. Un viņš dara.

Cilvēks ir gatavs uz jebkuriem upuriem jūsu dēļ. Un viņš upurē.

Cilvēks ir gatavs no jums pieņemt visu. Un pieņem, it kā tā tam vajadzētu būt.

Šis cilvēks jūs mīl, viņa sirds deg kā gaiša lāpa, uz jums kā vilnis plūst sārti zeltainas mīlestības domas, kas laistās visās varavīksnes krāsās — gluži kā virtenē savīti ziediņi. Cilvēks jūs mīl, viņa jūtas ir brīnišķīgas, tās ir gaišas, tās nes gaismu, no šā cilvēka sirds uz jums tiek raidīts brīnumskaidrs un brīnumstiprs mīlestības stars — šis stars jums atdod zudušos spēkus, tas sargā jūs no dzīves ceļā iespējamām bēdām un nelaimēm, izraisa jūsu iekšējā būtībā brīnišķīgas metamorfozes: jūsu sirds pukst vienmērīgi un spēcīgi, dvēsele komfortā triumfē, un prātu pārņem svētlaime.

Sis cilvēks jūs mīl, un tādēļ, izdzirdis jautājumu: "Kas ir Patiesība?", viņš lieki neprātos un nesāks uzskaitīt šo un to attiecīgajam brīdim piemērotu, bet vienkārši un pieticīgi atbildēs: "Patiesība ir mīlestība."

Cilvēks jūs mīl, un tikai tāpēc viņš nekad nekļūdās pēc būtības: "Patiesība ir mīlestība." Var jau strīdēties par to, vai jūs esat šīs mīlestības cienīgs, vai viņa mīlestība ir gana stipra, vai tā vispār ir vajadzīga un tā tālāk. Visi šie strīdiņi viņa mīlestības priekšā nav ne plika graša vērti.

Cilvēks jūs mīl, un tieši tāpēc viņš ir maksimāli pietuvojies Patiesībai, viņš ir uzņēmis Patiesību pats sevī. Viņš jūs mīl.

Var kalnus gāzt, var savu varu izplatīt tālu visapkārt, var priecāties un likt arī citiem cilvēkiem būt priecīgiem, bet šādā ceļā nekad nebūs iespējams sasniegt tās virsotnes, kurās ļauj pacelties mīlestība, ko viens cilvēks izjūt pret otru. Cilvēks jūs mīl — un ar to ir pateikts viss.

KRIETNS UN LABS CILVĒKS —

TĀ IR LIKTEŅA DĀVANA

»

Kas mums tik ļoti liek tiekties pie laba cilvēka? Pirmkārt, viņa Gara spēks un cēlums. Dvēseles mīļums un maigums. Sirds siltums un labestība. Atturība un pieticība savu vajadzību apmierināšanā un plašais vēriens un spars, ar kādu viņš palīdz citiem cilvēkiem. Otrkārt, pieredze, saprāts, apdāvinātība un darba mīlestība. Treškārt, iespēja kontaktēties ar šādu cilvēku, iespēja pielāgot sevi viņam — iespēja dzirdēt labu padomu, pieņemties prātā un gluži vienkārši būt šim cilvēkam līdzās.

Ar šāda cilvēka starpniecību mēs gluži kā stafeti saņemam savu senču gudrību. Šis cilvēks viens pats var aizstāt daudzus citus, kuri tāpat mums nodod senču pieredzi.

Bet kā lai saskata šo cilvēku apkārtējo ļaužu vidū? Viņam ir daudz raksturīgu pazīmju. Viņa domas dzirkstī visās varavīksnes krāsās, viņa dvēsele ir gaiša, rokas, kā mēdz teikt, īstajā vietā, un ar šīm rokām viņš var izdarīt mazus vai arī lielus brīnumus. Šim cilvēkam piestāv epitets "zelta" — zelta galva, zelta rokas.

Viņš vienmēr jūs atbalstīs un vienmēr palīdzēs vai nu ar padomu, vai tīri praktiski. Viņš nekad neliks jums raust kailām rokām karstas ogles viņa labā. Viņš nekad jūs neuzrīdīs citiem cilvēkiem, bet gluži otrādi — nomierinās, kad būsit pārlieku satraukts vai uzbudināts.

Ja būsit izmisis, viņš vienmēr atradīs mierinošus un gudrus vārdus, kas jūs pasargās no pārsteidzīgas rīcības.

Viņš vienmēr liks jums apzināties pašam savu vērtību, iemācīs jūs augstu vērtēt un cienīt arī citus cilvēkus, to skaitā sevi.

Viņš iemācīs jums paskatīties pašam uz sevi no malas un ieraudzīt gan savus trūkumus, gan labās īpašības. Un viņa ietekmē jūsu trūkumi ies mazumā, bet labās īpašības — vairosies.

Viņš jums iemācīs izdarīt brīvu izvēli un ievērot robežas attiecībā uz to, kas ir pieļaujams pret apkārtējo pasauli un sevi pašu.

Viņš jums iemācīs, ka laime — tā ir dzīve visā savā pilnībā un saprātīgumā, tā ir apmierinātība ar savu esamību, tā ir brīvība ņemt un dot, tas ir prieks par citu cilvēku panākumiem.

Augstu vērtējiet laiku, kuru pavadāt kopā ar šādu cilvēku!

Paturiet prātā, ka jebkura labestības izpausme ir vērtējama pēc pašas augstākās mērauklas, ka labais sevi aizsargā ar labo, labais tiek apliecināts ar labo un labais tiek nodots tālāk un izplatīts ar labā starpniecību.

CILVĒKS, KAS IZMANTO JŪSU PRĀTU

Visa cilvēce ir sadalīta divās nevienādās daļās: mazākā atļauj vai aizliedz, bet lielākā gaida atļauju vai aizliegumu. Caurmērā no desmit cilvēkiem tikai viens vai divi būs tie, kas atļaus vai aizliegs, bet pārējie prasīs viņiem padomu, kā rīkoties un ko darīt.

Arī jūsu dzīvē katrā ziņā gadīsies cilvēks, kas tieši no jums sāks gaidīt atļauju vai aizliegumu: drīkst vai nedrīkst, vajag vai nevajag, kā rīkoties šajā situācijā, kā izturēties pret to cilvēku, kā jāatbild, vai drīkst uz turieni iet, vai vajag mainīt dzīvesvietu, vai var kaut ko pārdot, un tā tālāk, un tā joprojām.

Cilvēks, kas prasa padomu un dzīvo ar cita prātu, ir aprobežots cilvēks, taču viņš izprot savu nozīmi un zina savu vietu. Viņš skaidri saprot to, ka pats ar savu prātu visas dzīves problēmas neatrisinās, ka nespēs pareizi izlemt svarīgas lietas un nenoteiks īstos mērķus. Tādēļ arī viņš nāk pie jums pēc padoma. Šāds cilvēks vienmēr laipni jāsagaida, pret viņu jāizturas draudzīgi un labvēlīgi, padomi jādod no tīras sirds: padomājiet, kā jūs rīkotos attiecīgā situācijā, un to pašu iesakiet viņam. Tikai vienmēr ņemiet vērā, ka viņam nav tik gaiša galva, ka viņš nemācēs improvizēt, nepratīs ātri un pareizi reaģēt. Tāpēc dodiet viņam papildu nodrošinājumu — detalizēti izklāstiet visu pa punktiem un jau iepriekš viņu sagatavojiet katra atsevišķā punkta izpildei. Īpašu uzmanību pievērsiet tam, lai viņš pats sev neuzveltu pārāk lielu atbildību un lai šajā atbildībā noteikti dalītos ar kādu citu, piemēram, ar savu priekšnieku — informējot viņu, vai ar savu partneri — sadalot pienākumus, vai ar savu iemīļoto — saņemot noteiktas garantijas u.tml.

Cilvēks, kurš prasa padomu, var būt tiklab vīrietis, kā sieviete, viņa (viņas) vecums var būt dažāds — no 17 līdz 50 gadiem; tātad šis cilvēks var būt krietni jaunāks vai pat vecāks par jums — tas nav būtiski un tam nav nekādas nozīmes, tāpēc ka visa šo savstarpējo attiecību jēga ir meklējama jūsu prāta spēkā.

Izturieties pret šo cilvēku labi, bet vienmēr ieturiet distanci: atcerieties, ka jūsu Hierarhija ir daudz augstāka. Tādēļ jums jāuzņemas aktīvā un vadošā loma, nosakot šā cilvēka uzvedības morālo un ētisko līmeni, jums ir jāizjūt sava atbildība par viņu. Jūsu draudzīgās attiecības var turpināties gadu desmitiem.

GUDRINIEKS JUMS SASTĀSTĪS TĀDAS LIETAS UN DOS TĀDUS PADOMUS, KA TIK TURIES!

Dažkārt no nopietna cilvēka mutes nākas dzirdēt šādu frāzi: "Gudrus cilvēkus es cienu, bet gudriniekus — ciest nevaru."

Kas tad ir šie "gudrinieki"? Tas ir ironisks jēdziens, kura nozīme modificēta no vārdiem "gudrs cilvēks".

Parasti tas ir cilvēks, kas karsti vēlas manifestēt savas lieliskās īpašības, to skaitā — savu pārākumu prāta ziņā. Mazliet svārstīga un histēriska persona, kura uzskata, ka izcelties uz ļaužu pamatmasas fona ir iespējams ar labāku informētību un lielāku erudīciju.

Jo biežāk cilvēks izmanto citātus, jo lielāks "gudrinieks" viņš ir; jo kategoriskāki cilvēka spriedumi, jo lielāks "gudrinieks" viņš ir; jo vairāk cilvēks bārsta faktus, pārstāsta notikumus un plātās ar citām "gudrībām", jo lielāks "gudrinieks" viņš ir; jo dedzīgāk cilvēks spraucas iekšā sev svešā zinību jomā, jo lielāks "gudrinieks" viņš ir; jo ātrāk cilvēks runā un uzskaita citiem nezināmas lietas, jo lielāks "gudrinieks" viņš ir; jo ilgāk cilvēks kaut ko skaidro, līdz ar to visu vēl vairāk sarežģīdams un saputrodams, jo lielāks "gudrinieks" viņš ir.

"Gudriniekam" ir raksturīgas šādas pamatpazīmes:

— daudzrunīgums: runā daudz un ilgi, bet jēgas maz;

—  aplombs: viņš pats sevi uzskata par ievērojamu autoritāti un darbinieku;

—  citēšana: viņš balstās uz citu cilvēku domām;

—  universālums: jebkura joma viņam ir pieejama — tīrais nieks.

Kā jebkurš histēriķis, "gudrinieks" allaž cenšas nokļūt uzmanības centrā, runā svarīgi un pastiprināti žestikulē, tādējādi kompensējot to, ka vārdos ietvertais saturs nav sevišķi pārliecinošs.

Zināmā mērā "gudrinieku" varētu nosaukt par uzstājīgu diletantu, jo viņš visiem un ikvienam cenšas pierādīt savu dziļo profesionālismu.

Tajā pašā laikā šāds "gudrinieks" var otru cilvēku pamodināt no dziļas snaudas, piespiest viņu kustēties, pie kaut kā ķerties un kaut ko darīt. Ja "gudrinieks" ir saticis prātīgu cilvēku, viņa secinājumi, sentences, pasāžas, aicinājumi un iinperatīvie lozungi var nest pat panākumus, jo prātīgs cilvēks padomās un atmetīs visu lieko. Ja "gudrinieks" saticis lētticīgu vientiesi, diezin vai kas labs var iznākt.

Mēdz teikt: "Viens muļķis pajautās — simt gudrie nespēs atbildēt." Ja to pārfrāzētu atbilstoši mūsu sarunas tematam, varētu sacīt: 'Viens "gudrinieks" dos padomu — simt muļķu paliks bez pajumtes."

CILVĒKS, KAS IR PAZAUDĒJIS PATS SEVI

Mums, cilvēkiem, visās lietās ir jāievēro mērs, īpaši tas attiecas uz aizraušanos ar mums tālām un svešām interesēm, dažādām juceklīgām idejām, mums nesaprotamiem mērķiem un darbiem. Ja jūs ar to aizrausities, atdosit tam sevi visu bez atlikuma, izšķiedīsit tam visu savu entuziasma krājumu, ieguldīsit visu savu mērķtiecību, sirds degsmi un dvēseles kvēli, var pienākt tāds brīdis, kad itin viss izgaisīs kā dūmi, kā rīta migla un jūs būsit pazaudējis pats sevi.

Ja cilvēks ir pazaudējis pats sevi, viņš:

—  vairs nav vajadzīgs nevienam un pirmām kārtām sev pašam;

—  vairs nesaprot nedz to, kas notiek visapkārt, nedz arī to, kas notiek viņā pašā;

—  sāk zaudēt cerības uz nākotni;

—  vairs nespēj orientēties tagadnē;

—  ir zaudējis pamatu, viņam vairs nav ne mērķu, ne ideālu, ne savas dzīves pozīcijas.

Tad cilvēka Gars noplok, dvēsele saraujas, prāts aptumšojas, cilvēku pārņem bezcerība un skumjas, viņam negribas dzīvot, viņš vairs neinteresējas par apkārtējiem, viņu vairs neuztrauc nekādi notikumi, viņam nav daļas par citu cilvēku rūpēm, viņu neuztrauc un neinteresē pat paša dienišķās vajadzības — lai viss iet ratā, viss ir apnicis, no visa viņš ir bezgala noguris, laiks to visu izbeigt.

Šādu cilvēku atkal iekļaut normālā dzīvē ir ļoti grūti. Te nelīdzēs ne pierunāšana, ne mudināšana, ne materiāli pabalsti, ne humānā palīdzība no malas — te var palīdzēt vienīgi ar citiem cilvēkiem kopīga kalpošana Dievam. Sev pašam cilvēks jau ir kalpojis gana — un neko nav ieguvis, citiem cilvēkiem ir atdevis visu — un neko nav saņēmis pretī. Palicis vienīgi Dievs kā pēdējais balsts. Tāpēc cilvēkam, lai atkal atgūtu sevi, ir jāmeklē palīdzība sev garīgi vistuvākajā konfesijā — pareizticībā, katolicismā, luterānismā utt.

Pret antiidejām esiet uzmanīgi un atturīgi, neuzņemiet tās savā dvēselē! Divkārt atturīgi un uzmanīgi esiet pret destruktīvām idejām! Esiet atturīgi, divkārt uzmanīgi un trīs reizes pārdomājiet, pirms aizraujaties ar svešām un jums tālām interesēm, pirms aizstāvat sev nesaprotamus mērķjus un pirms liecat savu muguru cita cilvēka labā. Aizrausities ar šīm muļķībām — pazaudēsit pats sevi.

Kristus dēļ, palīdziet cilvēkam, kurš ir pazaudējis pats sevi!

TĀDS CILVĒKS — NE ŠIS, NE TAS: NE DIEVAM SVECĪTE, NE VELNAM KRĀSNS KRUĶIS

Milzum daudz ir tādu cilvēku, kas savu vietu dzīvē vēl nav atraduši. Šie cilvēki it kā gaida grūdienu no malas — kurp viņus virzīs, turp viņi ari trauksies.

Šādi cilvēki ir ārkārtīgi disponēti uz atdarināšanu, viņi ir lieli bērni vārda tiešajā nozīmē.

Šādi cilvēki momentāni uztver jūsu vārdus un attiecīgi rīkojas, jūsu izteiktās domas viņiem šķiet neapstrīdamas.

Šādus cilvēkus ir viegli vadīt, bet tikai līdz brīdim, kad viņi nonāk cita cilvēka ietekmē.

Pret šādiem cilvēkiem ir jāizturas mierīgi, labvēlīgi un iecietīgi.

Jūsu pretenzijas pret viņiem būs pamatotas tikai daļēji, jo jūs neesat viņiem līdzinieks — būtībā šiem cilvēkiem nemaz nav tādas vainas, kādu jūs viņos saskatāt.

Ja jūs viņiem tieši acīs izteiksit savu aizvainojumu, savas dusmas, savu neapmierinātību sakarā ar to, ka viņi kaut ko nav izdarījuši tā, kā būtu varējis izdarīt jūs, — tas būs ļoti netaisnīgi no jūsu puses.

Rezultāts var būt tikai viens — cilvēks briesmīgi apvainosies uz jums un meklēs sev citu audzinātāju.

Jums, protams, tas nebūs liels zaudējums, varētu pat teikt, ka jūs vispār neko nezaudēsit, gluži otrādi — gūsit zināmu labumu, jo ietaupīsit laiku, kuru līdz šim tērējāt šā cilvēka dēļ. Bet tas atkal ir vienpusīgs spriedums, tā var likties tikai no jūsu viedokļa. Ja šo cilvēku sāks ietekmēt kāds cits — slikts cilvēks, kura domas un1 nolūki ir melni, jūsu bijušais pazina visiem apkārtējiem nesīs daudz vairāk ļaunuma nekā labuma. Rodas jautājums: bet kāda jums tur daļa? Kā ir, tā ir, sak, tā viņam arī vajadzēja! Bet gluži tā vis nav. Atcerieties vispārcilvēcisko gudrību — jo vairāk labā ir ap jums, jo labāk jums; jo vairāk ļaunuma ir ap jums, jo sliktāk jums.

Visā pasaulē notiek nemitīga cīņa starp labo un ļauno. Labā ir vairāk, toties ļaunais ir daudz agresīvāks, mērķtiecīgāks un lipīgāks. Jebkurš cilvēks, kas nonāk ļaunuma varā, ir mūsu kopīgais zaudējums un mūsu kopīgā sakāve, mūsu visu neveiksme un kļūda.

Ja jūsu priekšā ir šāds cilvēks, iesējiet viņa dvēselē vismaz dažas sēkliņas, no kurām varētu izaugt labestība, taisnīgums, žēlsirdība un godīgums.

KARJERAS CILVĒKS DZĪVĒ IR ROSĪGĀKS PAR VISIEM CITIEM

Vispār rosība ir raksturīga dzīvei, turklāt tā piemīt itin visiem cilvēkiem, bet karjerists — tas ir tāds cilvēks, kura rosība ir īpaši mērķtiecīga — tikai uz augšu pa dienesta kāpnēm, tikai augšup pa vertikāli! Šāds cilvēks visiem spēkiem tiecas pēc personiskas labklājības un nerēķinās ne ar ko: viņš ar elkoņiem izgrūsta visus apkārtējos, bez sirdsapziņas pārmetumiem aizskar un mīda kājām citus cilvēkus, ja tie kaut kādā ziņā ir kļuvuši par traucēkli viņa ceļā, ir spējīgs iet pat pār līķiem. Šādam karjeristam nav svarīgas nedz darba, nedz cita cilvēka intereses, viņš dara tikai savu darbu un dzied tikai savu dziesmu. Ar karjeras palīdzību viņš iekaro stāvokli sabiedrībā, vairo savu labklājību, piekļūst pie lielās siles un lielā garšīgā pīrāga kaut kur tur, augšā, kur, kā viņam šķiet, viss ir lētāks un vairāk pieejams.

Karjeras cilvēks ir darbīgs un saprātīgs, viņam ir laba reakcija, viņš strikti nošķir savas intereses no visām pārējām. Karjeristi traucas pa vertikāli augšup, un galu galā vini nonāk sabiedrības augšējos slāņos, kļūdami par daļu no elites.

Karjeras cilvēks ir neatlaidīgs, apbrīnojami izmanīgs savā ceļā uz mērķi. Ja vien tas atbilst karjerista interesēm, viņš vai katru dienu kontaktēsies ar sev vajadzīgu cilvēku, nāks ciemos ar ziediem un dāvanām, zvanīs pa telefonu, visās jubilejās būs apsveicēju pirmajās rindās — bet tikai tik ilgi, kamēr šis cilvēks vinu interesēs. Pēc tam viņš aizmirsīs savu "draugu", "glābēju", "darbaudzinātāju", jo karjeras cilvēkam viņa paša intereses ir daudz svarīgākas par cilvēku kā tādu.

Karjerists dzīvē vienmēr tiek tālāk nekā cilvēks, kuram karjera ir vienaldzīga un kurš to uzskata par apgrūtinājumu un lieku dzīves kņadu. Tas, kuram karjera neinteresē, nekad nespēs atcerēties visu vajadzīgo cilvēku vārdus, nespēs paturēt prātā šo cilvēku un viņu radinieku dzimšanas dienas, viņam nav svarīgi, kas, kur un ko ir teicis, kas kuram ir sniedzis un paspiedis roku, kas neuzkrītoši nostājies priekšplānā vai' ar bezkaislīgu sejas izteiksmi pagājis garām, nepagodinot citus ne ar skatienu. Karjerā neieinteresētam cilvēkam par to visu nospļauties, toties cik svarīgas šīs nianses ir tam, kurš taisa karjeru!

Tautas gudrība saka: kas augstu kāpj, tas zemu krīt un sāpīgi sasitas. Patiesi, karjerai cilvēks ziedo lielu daļu no sava mūža, bet zaudē visu ļoti ātri.

Pret karjeristu izturieties adekvāti — ja viņš jums vajadzīgs, sadarbojieties, ja ne — iztiksit bez viņa: tas nebūs liels zaudējums.

NEMIERA GARS — CILVĒKS, KURAM NAV GALVAS UZ PLECIEM

Šādu cilvēku bieži dēvē par "sabiedrības dvēseli", "lāga zēnu", "āmuru", "plašo dvēseli" un tamlīdzīgi.

Bieži vien tādu cilvēku sauc arī par balamuti un jokupēteri. Viņš no citiem atšķiras ar to, ka ir ļoti skaļš un ārkārtīgi komunikabls, vienmēr nokļūst uzmanības centrā un paliek tur līdz pēdējam.

Šāds cilvēks bieži vien uzkrīt kā sniegs uz galvas, viņa rīcību un nolūkus nav iespējams prognozēt, viņš vai- v rāk nekā citi ir spējīgs kaut ko savu atdot otram, toties arī paņem tikpat daudz, ja ne vairāk.

Šādam cilvēkam ir tīrais nieks skaļi pastāstīt kaut ko tādu, ko kādam no klātesošajiem dzirdēt nav sevišķi patīkami, viņš var otru cilvēku apvainot un pazemot, turklāt nepiešķirot tam nekādu īpašu nozīmi.

Šādam cilvēkam ir tīrais nieks, visiem dzirdot, izklāstīt savas intīmās dzīves epizodes. Tā, piemēram, viņš var gari un plaši stāstīt, kā intīmās tuvības laikā uzvedas amerikāņu vīrietis un sieviete, kas nevairās šādos brīžos apspriest pat savas sadzīves problēmas. Iestājoties vispārējam klusumam, viņš tikpat nepiespiesti var pavaicāt kādam no klātesošajiem, kā tas uzvedas mīlas akta laikā — sarunājas vai klusē, un tādējādi nostādīt šo cilvēku neērtā stāvoklī.

Šāds nemiera gars mūždien steidzas, visur satiek draugus un bieži vien kaut kur iestrēgst, ar lielāko prieku iedzer un pats piepilda savu glāzi, kā lietpratējs ir gatavs apspriest jebkuru problēmu — sākot ar ultramodernas markas automobili un tā cenu un beidzot ar kādiem īpašiem prezervatīviem. Turklāt viņš nekautrēsies izvilkt no kabatas šādu prezervatīvu un pasniegt to kā dāvanu kādai no klātesošajām jaunajām sievietēm. Automobili gan viņš nekad neizvelk un nevienam nedāvina.

Rodas jautājums: kā pret viņu izturēties? Laikam gan tāpat kā pret visiem pārējiem cilvēkiem — labi. Labo īpašību viņam ir daudz vairāk nekā slikto. Starp citu, arī cilvēkam piemītošās nelāgās īpašības un izpausmes vēl nav pietiekams pamats, lai pret viņu izturētos slikti.

Vajadzētu tikai uzmanīgi pavērot, kāds iemesls ir šā cilvēka pārmērīgajai atraisītībai un vaļībai. Bieži vien tas ir narkotiku lietošanas rezultāts. Reizēm — pārlieka aizraušanās ar alkoholu.

APNICĪGS CILVĒKS IR VAJADZĪGS KĀRTĪBAS LABAD

Apnicīgs cilvēks visu laiku risina vienu un to pašu problēmu, viņš ir tendēts uz vienu un to pašu — un tā no dienas dienā, no gada gadā — kā garlaicīgs rudens lietus.

Apnicīgs vīrietis, kā saka sievietes, ir tāds cilvēks, kam ir vieglāk atdoties nekā izskaidrot iemeslus, kuru dēļ tu to negribi darīt.

Apnicīga sieviete, kā saka vīrieši, ir kā truls zāģis — zāģē, zāģē visu mūžu un nekad neko nepārzāģē.

Apnicīgs cilvēks, būdams uzmācīgs, drīz vien sāk visus garlaikot, tomēr viņu cenšas paciest. Sāds cilvēks mūždien aizstāv kaut kādas vairs nevienam nevajadzīgas pozīcijas, uzmācas visiem ar savu nebeidzamo čīkstēšanu, aizvainojumiem un piespiež citus visu to uzklausīt simto un tūkstošo reizi.

Apnicīgs cilvēks runā tikai par to, kas viņu pašu uztrauc un nodarbina, bet ne mazākajā mērā neraizējas par to, kas uztrauc un nodarbina citus cilvēkus.

Apnicīgs cilvēks psiholoģiskajā ziņā ir ārkārtīgi inerts, viņš nekad nevar laikā apstāties, pārslēgties uz kaut ko citu vai atrast sev kādu citu nodarbošanos. Apnicīgam cilvēkam ir grūti izšķirties par pārmaiņām savā dzīvē, viņš uzskata, ka visam, kas ir viņā pašā un ap viņu, ir jābūt mūžīgam un nesatricināmam un turklāt jānotiek tikai tā, kā viņam patīk un gribas.

Ilgāka kontaktēšanās ar apnicīgu cilvēku parasti nomāc un nokaitina. Cilvēki par viņu vienmēr domā vienu un to pašu: "Ak Kungs, kad tas reiz beigsies…"

Turklāt parasti šāds apnicīgs cilvēks ir arī liels čīkstulis, viņš pastāvīgi sūdzas par savu dzīvesbiedru, par saviem vecākiem, par kaimiņiem, par laika apstākļiem, par savu nabadzību, par sociālo netaisnību. Vienīgais, par kuru apnicīgs cilvēks nekad nesūdzas, ir viņš pats.

Šādam cilvēkam piemīt satriecošas spējas sabojāt labu garastāvokli un noslāpēt prieku. Viņš visiem iedveš skumjas un ikvienā izraisa vēlēšanos kaut kur no viņa aizbēgt — jo tālāk, jo labāk.

Tajā pašā laikā apnicīgam cilvēkam piemīt arī īpašība, kas var nākt jums par labu, — viņš prot jūs piespiest interesēties arī par to, kas jums nemaz nav vajadzīgs: tas paplašina redzesloku un dara jūs bagātāku.

NOMĀCOŠS CILVĒKS NEKAD NEAPZINĀS SEVI TĀDU ESAM

Nomācošs cilvēks — tas ir tāds cilvēks, kas jau ar savu klātbūtni vien nomāc citus, apslāpē viņu prieku un iniciatīvu, izraisa viņos protestu un vēlēšanos izrādīt pretestību.

Nomācošs cilvēks bieži vien parādās kā melns mākonis pie apvāršņa, līdz ar viņa ierašanos pārtrūkst skaļās sarunas, noklust smiekli, cilvēki sāk minstināties un bailīgi skatīties atpakaļ: "Vai tik neesmu pateicis kādu muļķību? Vai tik neesmu izdarījis kaut ko ne tā? Varbūt mana frizūra nav kārtībā? Vai tik neesmu aizmirsis izpildīt kādu viņa rīkojumu? Nu gan es dabūšu, bet par ko?" utt.

Šāds cilvēks uzskata, ka viņam vienmēr ir taisnība.

Šāds cilvēks nerodas tā vienkārši ne no šā, ne no tā, viņš attīstās pakāpeniski, apvienojot sevī apnicīgam cilvēkam un zinošam cilvēkam raksturīgās īpašības: visas šīs īpašības un izpausmes pamazām pārveidojas, līdz cilvēks kļūst par savdabīgu staigājošu pārmetumu. Viņam pat nemaz nav jārunā vai kaut kas īpaši jāpierāda — cilvēkus iespaido jau pati viņa klātbūtne.

Bieži notiek tā: viens cilvēks kaut ko pārmet otram, pēc tam aizrāda vēl kādam, un galu galā tāda attieksme kļūst par ieradumu un tiek padarīta par savdabīgu, nevienam nevajadzīgu rituālu. Tā veidojas nomācošs cilvēks. Bieži vien viņam pašam būt tādam nemaz nav tik viegli, taču viņš pašaizliedzīgi nes savu smago krustu.

Kas attiecas uz smago krustu, jāatzīmē, ka cilvēks pats uzveļ uz saviem pleciem daudzas gluži liekas rūpes un pat nemēģina noskaidrot, kas tad tas īsti ir par smagumu, ko viņš visu mūžu ar tādām grūtībām stiepj. Laiku pa laikam vajag gluži vienkārši apstāties un atskatīties, apjēgt notiekošo, palūkoties visapkārt ar citām acīm: vai tiešām es rīkojos pareizi? Kālab gan man jāizsaka kaut kāda nenozīmīga piezīme, ja tūlīt pēc tam iestājas nāves klusums un cilvēki uzvedas tā, it kā būtu bērēs?! Vai manas personiskās ambīcijas ir svarīgākas par bērnu smiekliem, par man tuvo cilvēku prieku, vai tās atsver tos skandālus, kas var izraisīties pēc mana gluži nevajadzīgā aizrādījuma? Protams, var viegli pierādīt, ka skandālists ir caur un cauri vainīgs. Bet! Viņš taču sāka šo skandālu tikai tā iemesla dēļ, ka neapzināti centās aizstāvēt savu cilvēcisko pašcieņu, vai ne tā? Kas par to, ka viņš bija rupjš, uzvedās nekaunīgi un izaicinoši — šis cilvēks vēl ir pārāk jauns, lai prastu izturēties gudrāk! Bet viss sākās tieši ar jūsu aizrādījumu…

MANTRAUSIS UN SKOPULIS — CILVĒKS, KAS IR ALKATĪGS KVADRĀTĀ

Sīkstulis, skopulis un mantrausis — šie vārdi liek domāt par ceļa vidū gulošu smagu akmeni, slidenu, mazliet valgu, nepaceļamu, tādu, kas piespiež visus iet tam apkārt ar līkumu. Vai par alkatīgu purva akaci, kas visu velk sevī iekšā un neko nelaiž ārā no saviem apkampieniem. Bet reizēm — gan par vienu, gan otru.

Alkatīgs cilvēks ir tāds cilvēks, kas neapturami tiecas vairot savu bagātību un no savām rokām nelaiž ārā neko — ne materiālās vērtības, ne naudu, ne sirsnību, ne padomu. No tāda cilvēka, kā saka tautas gudrība, ziemā sniegu nevar izlūgties. Alkatīgs cilvēks ir skops un mantkārīgs. Viņš savu labumu garām nepalaidīs, šāds cilvēks zina, kas viņam ir izdevīgi, un viņam ir svarīgs vienīgi paša labums. Tā dēļ viņš ir gatavs uz visu.

Sīkstulis ir strādīgs, sava labuma dēļ viņš var nopūlēties no ausmas līdz ausmai, un tā viņš strādās bez apstājas ļoti ilgi, līdz beidzot sabruks. Sīkstulis plānveidīgi vairo savu mantu. Šāda cilvēka ausīm vispatīkamākā skaņa ir vārdam "mans", šai vārdā ir ietverta visa viņa dzīves jēga un mērķis, kura dēļ viņš dzīvo šajā pasaulē.

Skopulis — tā ir apmēram puse no sīkstuļa; šajā cilvēkā sīkstulim raksturīgās īpašības nav tik ļoti koncentrētas un parādās nedaudz difūzā veidā. Skopulis nestrādās no rīta līdz vakaram, kā to dara sīkstulis. Skopulis gan tāpat visu rausīs tikai sev un savu materiālo mentalitāti veidos tādējādi, ka ņems, krās un neatdos, cenzdamies paturēt savās rokās to, ko uzskata par savējo. Bet viņu jūs nevarat salīdzināt ar sīkstuli, kurš vispār itin neko neatdos, — skopulim tomēr šo un to var atņemt, izkrāpt vai apmainīt pret līdzvērtīgu.

Mantrausis ir cilvēks, kuram savukārt piemīt tikai puse no skopulim raksturīgajām īpašībām. Mantrausis lielākoties cenšas neatdot, piesavināties, viņš stingri sargā savas personiskās intereses. Kas attiecas uz nosargāšanu, mantrausis šai ziņā ir pārāks par vienkārši alkatīgu cilvēku, jo viņam tā ir īsta kaislība — sargāt savējo un nedot to nevienam. Mantrausis pēc sava aicinājuma un jau no dzimšanas ir sīksts un skops cilvēks. Viņš beigsies vai nost, bet pats sev maizes riecienu nenopirks — tā arī nomirs no bada… uz matrača, kas piebāzts ar naudu.

Sīkstulis, skopulis, mantrausis un alkatīgs cilvēks — viņi visi zināmā mērā paši sev neļauj normāli dzīvot, jo visu mūžu to vien dara kā bargi un nežēlīgi liedz paši sev visu to, kas ir pieejams citiem cilvēkiem, — gan prieku, gan mīlestību, gan laimi, gan draudzību un apmierinājumu.

NOLAIDIES CILVĒKS — PATI SKUMJĀKĀ UN NOŽĒLOJAMĀKĀ AINA MŪSU DZĪVĒ

Nolaidies cilvēks vairs nerūpējas par savu ārējo izskatu, un paša iekšējais saturs viņu jau nu nepavisam neuztrauc. Šāds cilvēks slīd uz leju, viņš eksistē vienīgi dzīves fizioloģiskajā līmenī: ka tik kaut kur pārgulēt, ka tik kaut ko p^ēst un — visbiežāk — katrā ziņā iedzert! Viņam — diena pagājusi, un labi.

Nolaidies cilvēks izskatās nevīžīgs, viņš nēsā vecu, netīru un noskrandušu apģērbu, no viņa nāk nemazgātas miesas un savalkātas veļas smaka. Šāda cilvēka augums pamazām salīkst, viņam kājās ir novalkāti un sezonai nepiemēroti "second hand" apavi, rokas ir netīras, pirksti trīc. Itin viss viņa izskatā liecina par to, ka šis cilvēks jūtas vainīgs un nedrošs. Starp citu, ikviens dzērājs apzinās savu vainu pret apkārtējo pasauli, bet būtība jau no tā nemainās.

Nolaidies cilvēks parasti nav bīstams un neapdraud citus. Viņš periodiski parādās mūsu redzeslokā, un tad mēs neapzināti cenšamies apiet viņam apkārt ar līkumu. Ja jūs ar viņu kontaktēsities, šis cilvēks vienmēr koķetēs, lišķēsies un centīsies jums iepatikties, cerēdams izmangot no jums kaut mazliet naudas pudelei. Protams, dzeršana ir ļaunums, skaidrs, ka ar alkoholiķiem vajag "cīnīties", ka vispār vajag aizšķērsot ceļu utt., u.t.jpr., bet… esiet vienkārši cilvēcīgs un iedodiet viņam nedaudz naudas. Ja arī viņš iedzers, ko gan tas mainīs mūsu ātri aizritošajā dzīvē?… Jūs, piemēram, nabagāks nekļūsit. Viņš, piemēram, nekļūs nedz labāks, nedz sliktāks.

Esiet žēlsirdīgs pret šādu cilvēku. Varbūt viņam vairs nav atlicis sevišķi ilgi dzīvot, lai taču mazliet papriecājas, sasildās un kaut uz īsu brīdi aiziet prom no šīs pret viņu tik skarbās īstenības.

Kungs! Tu visus vienādus ieved šajā pasaulē un atkal visus padari vienādus, kad mēs no tās aizejam. Tikai dzīvē cilvēki nav vienādi un nekad tādi nebūs. "Vienlīdzība" — tas ir vislielākais vēsturiskais blefs, tas ir muļķīgs aicinājums un melīgs lozungs tiem, kuri dzīvo uz šīs grēcīgās Zemes.

Lai Kungs jūs atpestī par jūsu labsirdību!

CILVĒKS — "SEŠNIEKS", NO KURA NEKAS NAV ATKARĪGS

Atšķirībā no "dūžiem", kuri nosaka visu un sēž kaut kur tur, augstāk par visiem, "sešnieks" ir vienkārši izpildītājs, no kura absolūti nekas nav atkarīgs.

Arēji šāds cilvēks gandrīz ne ar ko neatšķiras no pārējiem, bet, dziļāk ieskatoties, var pamanīt tādas īpatnības, kas ir raksturīgas tikai viņam. Piemēram, viņš pilda savus "sešnieka" pienākumus, tas ir, pavisam konkrētas darbības, ko pa vecam varētu saukt par sulaiņa amatu. Mūsdienās jēdziens "sulainis" ir aizstāts ar vārdu "sešnieks".

Sulainim jeb "sešniekam" ir vesela virkne tādu īpašību un izpausmju, kādu nav nevienam citam.

Attiecībā uz augšu, tas ir, pret "dūžiem", "sešnieks" verdziski izdabā un lien uz vēdera, bet attiecībā uz leju, tas ir, pret tiem, kas atrodas zemāk par viņu, "sešnieks" ir nekaunīgs, te viņš vairs nav roklaiža, bet kļūst par tirānu un rupekli. Virzienā uz leju visā plašumā izvēršas viņa rupjība, neģēlība, nelietība un zemiskums. "Sešnieka" uzvedība var būt neciešama un neattaisnojama, vienu vārdu sakot, nekaunīga. Par tādiem mēdz teikt: "Nu gan cilvēks pavisam zaudējis kaunu!"

Tādēļ pēc iespējas ātrāk atšifrējiet, kurš ir "sešnieks".

Un neielaidieties ar to nekādās darīšanās, jo no viņa itin nekas nav atkarīgs. Jēdziens "sešnieks" attiecas arī uz vienkāršu izpildītāju, kuram uzticēta ļoti ierobežota loma: kaut ko padot, kaut ko atnest, kaut ko paņemt no tā un nodot tam. Šajā gadījumā cilvēks var būt tāds pats kā visi citi — bez jebkādām nekaunības izpausmēm. Taču arī no viņa gluži tāpat nekas nav atkarīgs. Ar viņu nav nozīmes runāt par darba lietām, nav absolūti nekādas vajadzības konsultēties par problēmām, kas viņa prātam ir pārāk sarežģītas un neizprotamas.

Tā vai citādi, taču tērēt savu laiku "sešniekam" jums nav nekādas jēgas. Pilnīgi lieki ir risināt ar viņu smalkas sarunas, spriest par dzīves jēgu, valdības nomaiņu vai laika apstākļiem. Būs pilnīgi pietiekami, ja pateiksit: "Pagaidiet, lūdzu, tūlīt es visu izdarīšu un nodošu jums." Un nekas vairāk nav vajadzīgs.

Tikai neiedomājieties izteikt "sešniekam" kādas pretenzijas attiecībā uz lietu, no kuras viņš stāv tik tālu, ka pat domāt bail. Tādējādi jūs pats nonāksit muļķīgā un divdomīgā stāvoklī, jo jūsu pretenzijas, īsto adresātu nesasniegušas, sāks izklausīties pēc tenkām. Izskatīsies tā, it kā jūs būtu pateicis par kādu personu kaut ko sliktu un uzticējis to "sešniekam". Ja jūs kaut ko tādu pateiksit un "sešnieks" to nodos tālāk, turklāt nevis īstajam adresātam, bet kādam citam, tad tieciet galā, kā pats zināt.

Attiecībā uz "sešnieku" nepielūdzami izpaužas Hierarhijas likums.

Un nekas cits.

CILVĒKS, KURŠ TO NEVAR

Faktiski nav nekā tāda, ar ko šis cilvēks atšķirtos no citiem cilvēkiem, to skaitā arī no jums. Tomēr jūs bieži vien nespējat saprast vienkāršu patiesību: to, ko jūs varat, šis cilvēks nevar. Tādēļ nereti starp jums un viņu rodas nesaprašanās, un tad jūs viņam izsakāt milzum daudz pretenziju un apvainojumu.

Bet viņš to nevar.

Taču jūs uzskatāt, ka var.

Bet viņš to nevar.

Taču jūs uzskatāt… Un tā tālāk, un tā bez gala līdz tam brīdim, kad beidzot jūsu attiecības satricina informacionālais sprādziens. Ja esat pietiekami saprātīgs, tad kārtīgi padomājiet, un galu galā jūs spēsit pareizi novērtēt šā cilvēka iespējas.

Protams, viņš ilgu laiku ir vazājis jūs aiz deguna. Bet kas pie tā vainīgs? Padomāsim kopīgi!

Šīs attiecības viņam uzspiedāt jūs, nevis kāds cits. Jūs no viņa prasījāt neiespējamo, bet viņš, cik vien spēja, centās izvairīties un izlocīties, vilka laiku un solīja, deva jums cerības un mānījās.

Beidzot jūs atmaskojāt viņu un pierādījāt, ka viņš ir caur un cauri vainīgs: solīja, bet nedarīja; vilka lietu garumā un visu laiku deva jums cerības; tā visa dēļ jūs esat cietis morālu zaudējumu; viņš ir rīkojies slikti, pat ļoti slikti utt., u.tml.

Un ar ko tas viss beidzās?

Viņš apvainojās un novērsās no jums.

Tagad vaļas brīdī pārdomājiet visu: apsveriet šā cilvēka plusus un mīnusus, salīdziniet "debetu" un "kredītu". Viņš taču nemaz nav slikts cilvēks, viņš jums ir darījis daudz laba, bet… darījis vienīgi to, ko varējis.

Ko tad viņš nav izdarījis?

Tikai vienu — to, ko nevarēja. Jo viņš ir cilvēks, kurš to nevar. Un nebūt nav ne melis, ne bezkauņa, ne pļāpa. Viņš ir cilvēks, kurš to nevar izdarīt.

Šādus cilvēkus mums savā dzīves ceļā gadās satikt itin bieži. Bet savas neuzmanības, pieredzes trūkuma dēļ vai arī tāpēc, ka nav laika šo cilvēku novērtēt, mēs nesaprotam, ko viņš var un ko nevar. Un izsakām viņam savus lūgumus, pretenzijas un prasības, lai gan īstenībā tam visam nav nekāda pamata. Bet vēlāk paši apvainojamies. Kas vainīgs? Protams, mēs paši, nevis cilvēks, kurš to nevar. Viņam ar to visu nav nekāda sakara, viņš tikai centās jums iztapt. Kā varēja. Bet to, ko jūs no viņa tik ļoti gribējāt panākt, viņš nevar izdarīt.

CILVĒKS, KURŠ DIEZGAN CIEŠI APSOLA, BET OTRA LABĀ NEKO NEDARA

Ja viņam no jums kaut ko ļoti vajag

Šādos gadījumos cilvēkam piemītošās caursišanas spējas var darīt īstus brīnumus — viņš jūs vai no zemes apakšas izraus, atradīs vasarnīcā, zvanīs naktī, pārķers ceļā utt. Viņam ir svarīgi piekļūt jums tuvāk, iespiesties tajā sabiedrībā, kas ir ap jums, un dabūt to, ko viņš vēlas. Šā mērķa labad viņš noteikti noskaidros, kādas ir jūsu neatliekamās vajadzības, izpētīs jūsu intereses un paradumus. Bet pēc tam sāks jums solīt visu, ko vien vēlaties. Šai ziņā nav problēmu — jums apsolīs tik un vēl pusi klāt, un vēl ceturtdaļu klāt — un tā bez sava gala. Jūs varat uzķerties uz viņa solījumiem un atdot viņam vai nodot viņa rīcībā itin visu vai arī apmierināt viņa vajadzības citādā veidā. Pēc tam šis cilvēks nozudīs. Un jūs būsit galīgs muļķis, ja noticēsit viņam un cerēsit, ka arī jūsu labā viņš ' liks lietā tādu pašu iniciatīvu un caursišanas spējas, — jūs viņu gluži vienkārši vairs neinteresējat, un jūsu vajadzības viņam ir pilnīgi vienaldzīgas.

Ja cilvēks grib gūt labumu no kāda darījuma

Šādā gadījumā šis cilvēks gluži tāpat jums sasolīs visu par deviņiem mēmiem. Viņam, lūk, tieši pašlaik ir svarīgi, lai jūs nolaistu cenu — kaut ko atdotu gandrīz par velti vai vismaz daudz lētāk nekā citiem cilvēkiem. Dodot savu solījumu, kas attiecas uz skaisto nākotni, viņš jau šodien saņem no jums to, kas viņam ir vajadzīgs.

Ja cilvēks ir melīgs savā būtībā

Šis cilvēks gluži vienkārši izkrāpj no jums kaut ko tādu, kas ir jūsu, piemēram, jūsu prātu, jūsu profesionalitāti, jūsu informētību, jūsu spēju atrisināt problēmas u.tml. Visi viņa solījumi ir melīgi — tieši tādi, kāds ir viņš pats.

Ja cilvēks ir slikti audzināts

Šis cilvēks ir slikti audzināts, un viņam svešs jēdziens "saistības". Viņš dabūs no jums to, ko grib, bet pēc tam laika gaitā problēma zaudēs aktualitāti un galu galā viņš savu solījumu aizmirsīs. Gaidi, kad pūcei aste ziedēs!

Tāpēc nekad neticiet solījumiem. Labāk lai cilvēks ar jums norēķinās uzreiz un samaksā mazāk nekā sasola zelta kalnus nākotnē. Labāk zīle rokā nekā mednis kokā. No solījumiem svārkus nepašūsi.

Tas, ka cilvēks jums kaut ko ir cieši apsolījis, bet neko nav izdarījis, ir pietiekams pamats, lai jūs ar viņu turpmāk vairs neielaistos nekādās darīšanās. Ja apstākļi veidojas citādi — lai viņš vispirms norēķinās par bijušo, un pēc tam jūs varēsit domāt, kā rīkoties: ja viņš arī šoreiz jūs piemuļķos, tad tā jums arī vajag.

VILTĪGS CILVĒKS VAR JUS APMUĻĶOT BEZ LIEKĀM CEREMONIJĀM

Viltīgs cilvēks visu cenšas panākt uz otra cilvēka rēķina un ar viņa rokām. Viltnieks vienmēr ir ļoti izmanīgs, ārēji godprātīgs un atklāts, bet īstenībā rīkojas paslepeni, ir nepatiess un spējīgs panākt savu viltus ceļā.

Viltība — tā ir civilizēta krāpšana, kad itin viss, kas ir ar šo krāpšanu saistīts, tiek noorganizēts tā, lai šķistu skaists un pievilcīgs otram cilvēkam, kurš dzīves pieredzes trūkuma dēļ ir pārāk naivs un tuvredzīgs, lai spētu pretoties viltum.

Viltīgs cilvēks ir pienācīgi jānovērtē — viņš ir izdomas bagāts, apveltīts ar iniciatīvu, māk sevi reklamēt, prot suģestēt un ievirzīt otru cilvēku sev vēlamajā gultnē. Visi viņa nodomi parasti ir viltīgi gudri, bet to būtība ir viena un tā pati: viltnieks visiem spēkiem cenšas vairāk ņemt un mazāk dot. Viltus vienmēr tiecas eksistēt, izmantojot starpību starp nemšanu un došanu.

Viltīgs cilvēks ir apbrīnojami tālredzīgs — viņš jau iepriekš zina, ko teikt, kā visu izskaidrot un kā izklāstīt lietas būtību, lai otrs cilvēks nešaubītos par savām interesēm un izdevīgumu.

Viltīgs cilvēks dažkārt atgādina makšķernieku, kas izmanto ēsmu: tiklīdz otrs cilvēks ir norijis viņa viltību, tiek izdarīts piecirtiens, un cilvēks jau ir uzķēries uz āķa.

Viltīgs cilvēks dažkārt atgādina spilgtu un krāsainu reklāmu — pietiek uz to paskatīties, lai tūlīt gribētos nopirkt tieši tādu lietu, kāda tiek reklamēta.

Viltīgs cilvēks bieži vien pielāgojas citiem cilvēkiem, grozās tiem līdzās un izliekas, ka strādā kā zirgs, bet īstenībā lāpa slinkumu un atpūšas, kamēr citi pūlas vispārības labā. Šāds cilvēks bieži vien stāsta par saviem nopelniem vairāk, nekā tie ir vērti, vai arī vēlamo iztēlo par patiesību. Reiz kāds no dievekļiem — elkiem — vadoņiem kaut kādā sakarā, šķiet, tā bija sestdienas talka, uz kaut kurieni stiepa kādu baļķi. Vēlāk viltniekiem izdevās pierādīt savu līdzdalību šajā milzīgajā, visai tautai nozīmīgajā notikumā, un viņi saņēma veselu virkni dažādu labumu. Turklāt izrādījās, ka šo cilvēku skaits pārsniedz tūkstoti. Tikai pēc krietna laika naivie un lētticīgie ļaudis beidzot aptvēra, cik lielam tad īsti vajadzēja būt tam slavenajam baļķim.

Attiecībās ar viltnieku visupirms vajag pašam nomērīt baļķi, neklausoties, kādu viņš to iztēlo, likdams lietā visjaukākos vārdus, lai slēptu patiesību.

TIKŠANĀS — KĀ ZEMŪDENS KLINTIS ĻAUŽU JŪRĀ

Nekrietns krāpnieks. Viņš ar lielu iedvesmu jūs krāps tālab, lai izdabūtu no jums pēc iespējas vairāk naudas vai materiālo vērtību. Jūs šim cilvēkam esat iedzīvošanās objekts. Savus nodomus viņš maskēs ar glaimiem, ar šķietamo noderīgumu jums, visiem spēkiem demonstrēs savu vēlēšanos jums palīdzēt. Ja esat cilvēks gados, šis tips jums palīdzēs, cerēdams, ka viss, kas pieder jums, galu galā paliks viņam. Tā, piemēram, viņš reizumis atbrauks no saviem tālumiem un paskaldīs jums malku, sameklēs jums ārstu un dzimšanas dienā ikreiz jūs apsveiks tik skaisti, ka var vienīgi apskaust. Bet tā visa būs tikai nekrietna krāpšana.

Skauģis. Skaudība ir nāves grēks, tomēr dzīvē vienmēr ir tā, ka viena sabiedrības daļa apskauž otru. Reizēm tas ir pat anekdotiski, jo gudrais apskauž muļķi, bagātais — nabago, bet laimīgais — nelaimīgo. Lai kā arī būtu, tam, kurš apskauž, liekas, ka otram cilvēkam ir kaut kas labāks vai kaut kā vairāk nekā viņam pašam, ka otrs cilvēks ir saņēmis to, ko nemaz nav pelnījis, ka otram cilvēkam gluži vienkārši ir paveicies utt. Taču skauģis neņem vērā vienu nieka lietu — tajā laikā, kad viņš bija nodevies skaudībai, otrs cilvēks gluži vienkārši strādāja. Tautā ir ticējums, ka skauģis var kaitēt cilvēkam, kuru viņš apskauž, ar savu ļauno aci, indevi vai apvārdojumu. Ja iztēlotos, ka cilvēku negatīvās domas ir bultas, tad patiesi būtu jāatzīst, ka skaudības bultas ir stiprākas par visām pārējām, pat par ļaunuma bultām. Tā vai citādi, bet skaudība patiešām ir negatīva enerģija, kas var sasniegt adresātu.

Egoists, egocentrists un vampīrs. Tā ir grupa, kurā ietilpst vissliktākie cilvēces pārstāvji. Viņi visi — cits lielākā, cits mazākā mērā — uzskata, ka ir pasaules centrs, zemes sāls un tādi cilvēki, kuriem salīdzinājumā ar citiem ir neapstrīdamas priekšrocības jebkuru labumu saņemšanā, īpaši laba dzīve šādiem cilvēkiem bija sociālistiskajā sabiedrībā, kur visu noteica sadale, turklāt "mūsējiem" tika dots vairāk nekā "svešajiem". Tomēr šādi cilvēki labi dzīvos arī jebkurā citā sabiedrībā, tāpēc ka visa viņu dzīve un darbība ir orientēta vienīgi uz savu personisko labumu: agrāk tieši viņi bija tie, kuri pirmām kārtām tika pie goda nosaukumiem, saņēma dzīvokļus, izmantoja vislielākās privilēģijas; arī tagad būs tāpat, tikai atbilstoši mūsdienu apstākļiem. Egoists, egocentrists un vampīrs citus cilvēkus uzskata vienīgi par līdzekli savu mērķu sasniegšanai, par dzīvības resursu, to skaitā dzīvības enerģiju, ko var un vajag paņemt sev. >

CIETSIRDĪGAM CILVĒKAM NAV LEMTS IZJUST ŽĒLUMU

Ārkārtīgi bargu, nesaudzīgu un nežēlīgu izturēšanos pret citiem cilvēkiem sauc par cietsirdību. Šī īpašība ir raksturīga cilvēkiem, kuriem jau no dzimšanas nav dotas spējas un iespējas mīlēt.

Šāda cilvēka sirds ir kā apsarmojis un sasalis gaļas gabals. Un parasti šis aukstums piemīt cilvēkam tik ilgi, kamēr kāds nesāk apieties cietsirdīgi ar viņu pašu. Tad gan viņš momentāni atkūst un pārvēršas par mīkstčauli. Nav pretīgākas ainas par to, kad cietsirdīgs, pašpārliecināts un "nelokāms" monstrs pārvēršas par parastu līdēju, kurš ir gatavs uz visu tikai tādēļ vien, lai ar viņu neizrīkotos tikpat cietsirdīgi, kā viņš pats izrīkojies ar simtiem, tūkstošiem un miljoniem ļaužu.

Cietsirdīgs cilvēks pirmām kārtām samīda kājām otra cilvēka ideālus, iznīcina viņā ticību, cerību un mīlestību, cenzdamies pārvērst šo cilvēku par lopu.

Cietsirdīgs cilvēks dedzīgi atņem citiem cilvēkiem visu to, kas viņiem dzīvē ir piederējis, — zemi, māju, tuviniekus un draugus.

Cietsirdīgs cilvēks izgudro tādus likumus un likumpa- kārtotus aktus, kuri ierobežo cilvēku tiesības un iespējas.

Cietsirdīgs cilvēks atņem citiem to, ko viņi ir pelnījuši, un nedod to, kas viņiem ļoti nepieciešams.

Cietsirdīgs cilvēks nerēķinās ar citu domām un ir absolūti vienaldzīgs pret zaudējumiem un kaitējumiem, kas nodarīti otram cilvēkam, viņš mierīgi noskatās citu mokās un ciešanās, viņu neaizkustina otra cilvēka dvēseles sāpes vai fiziskās sāpes.

Cietsirdīgs cilvēks propagandē ideju par to, ka vienai sabiedrības daļai ir jābūt nesaudzīgai pret otru. Cietsirdīgam cilvēkam patīk cietsirdīgas spēles, kurās vieni izrēķinās ar otriem, vieni ir vardarbīgi pret otriem, kurās valda zvērības un asinskāre.

Cietsirdīgam cilvēkam nav lemts ciest līdzi un just līdzi otram cilvēkam, viņš neprot, nevar un negrib nedz kādu žēlot, nedz kādam simpatizēt, viņš nezina, ko nozīmē iejūtīga attieksme pret citu cilvēku pārdzīvojumiem, un nesaprot otra cilvēka nelaimi.

Mūsu vidū un ap mums cietsirdīgu cilvēku nemaz nav tik daudz. Prakse rāda, ka viņu skaits krasi palielinās sabiedrības augstākajos slāņos — piramīdas virsotnes tuvumā. Jo cietsirdīgāks ir valdnieks, jo grūtāk tautai.

INTRIGANTS — ZEMISKS, RAFINĒTI NEĢĒLĪGS UN ĻAUNPRĀTĪGS CILVĒKS

Par intrigu tiek saukta citu cilvēku interešu sadursmes izraisīšana, kuras rezultātā tie cieš zaudējumus, bet šie zaudējumi pārvēršas par ieguvumu intrigas izraisītājam. Pie šādiem ieguvumiem var pieskaitīt baudu, kuru gūst intrigants, no malas vērodams, kā pasliktinās intrigai pakļauto cilvēku savstarpējās attiecības; abu intrigā iesaistīto pušu novājināšanos un — attiecīgi — intriganta nostiprināšanos, intrigai pakļauto cilvēku izmantošanu savās savtīgajās interesēs. Tādēļ intriga vienmēr ir uzskatīta par slepenu un nekrietnu darbību.

Intrigā iesaistītā puse par intrigantu vienmēr ir daudz labākās domās, nekā viņš pelnījis. Ja jūs ar intrigantu kontaktējaties tieši, tad jums paveras iespēja izpētīt visus viņa panēmienus: šā cilvēka seja šķiet simpātiska, tā izstaro labestību un īpašu labvēlību tieši pret jums personiski. Intrigants ar jums runā ļoti laipni, visi jums veltītie vārdi ir vērsti uz to, lai jūs iepriecinātu un izraisītu pozitīvas emocijas. Parasti intrigants vispirms uzslavē jūsu labās īpašības — gan cilvēciskās, gan profesionālās, gan varbūt vēl kādas citas. Pie reizes viņš vienmēr piemin savu ārkārtīgi labo attieksmi pret jums tuviem un dārgiem cilvēkiem. Iekarojis jūsu uzmanību un uzticību, intrigants ķeras pie sava galvenā uzdevuma — viņš sniedz jums negatīvu informāciju par kādu citu cilvēku, kurš it kā esot vai nu kaut ko sliktu par jums pateicis, vai arī kaut ko sliktu jums izdarījis vai gatavojoties izdarīt.

Nākamais brīdis šajā intrigā ir izšķirošais. Tagad jums katrā ziņā negatīvi jāreaģē vai vismaz kā papagailim jāatkārto tas sliktais, kas jums par attiecīgo cilvēku ir stāstīts. Viss — jūs esat uzķēries uz intrigas āķa, lamatas ir nostrādājušas! īpaši tad, ja esat impulsīvs un nesavaldīgs cilvēks — jūs ļausit vaļu savām satrauktajām jūtām un netaupīsit sliktus vārdus par savu "ienaidnieku".

Visu, ko jūs būsit pateicis, intrigants atstāstīs šim cilvēkam, kurš — ja vien nebūs gudrāks par jums — reaģēs gluži tāpat. Intrigas loks ir noslēdzies, tagad intrigants jūs abus var rīdīt vienu pret otru un katru no jums atsevišķi izmantot savās interesēs.

y

Nekad neticiet cilvēkiem, kuri aprunā citus! Ja kāds cilvēks tiek nolikts jums pa sitienam, nekavējoties kontaktējieties ar viņu un reiz par visām reizēm noskaidrojiet savas attiecības.

PROVOKATORS CITOS CILVĒKOS MODINA ZEMISKUS INSTINKTUS

Provokators vienmēr ir mūsu vidū, viņš ir mums līdzās, viņš izskatās nevis sliktāk, bet reizēm pat labāk par mums. Provokators sabiedrībā apzināti modina pūļa instinktus, bet atsevišķu cilvēku personību lumpenizē līdz pēdējam.

Dažkārt provokators ar vienu vienīgu elegantu žestu, ar viena veikli sastādīta avīžraksta palīdzību var pārvērst visu tautu par divās daļās sašķeltu trakojošu pūli, kurā vairs nav nekā no civilizētības, kurā atsevišķs cilvēks sāk alkt pēc tuvākā asinīm un aizmirst visu savu krietnumu un sirdsapziņu.

Musinot pūli uz sašķelšanos, provokators pakļauj sitienam gan vienus, gan otrus un vienādā mērā noaod tiklab tos, pie kuriem viņš vēršas, kā arī tos, pret kuriem vēršas.

Protams, provokācija var būt arī nejauša, impulsīva un to var izraisīt cilvēka neapdomība. Taču to nedrīkst apgalvot tad, ja provokators ir publicējis avīzē problēm- rakstu vai ar iepriekš sagatavotu runu uzstājies televīzijā. Šādā gadījumā provokācija ir bijusi jau iepriekš sagatavota, izplānota, rūpīgi pārdomāta un nebūt nav nejauša.

Provokatorisks vārds reizēm atgādina dzirksteli, kas iemesta sausos salmos. Vienā acumirklī uzliesmo sabiedriskās domas ugunsgrēks, un dominējošās noskaņas ir savstarpējas antipātijas, konfrontācija un naids. Sāk trakot kaislības, no aizmirstības tiek izvilkti veci rēķini, un visi kā viens pēkšņi aizmirst to vienkāršo patiesību, ka dzīve ir līdzīga bērna krekliņam, kas priekšā ir īss, bet mugurpusē — netīrs. Nu vairs tikai aiz muguras tiek meklēta argumentācija pašreizējam stāvoklim.

Ja provokators nedabūs pa pirkstiem, ja viņa rīcība netiks nosaukta īstajā vārdā — par musināšanu un nodevību, viņš izmantos momentu un ielies eļļu ugunī. Parasti mēdz būt tā, ka provokators, kurš tagad, atrazdamies sabiedriskās domas viļņa galotnē, vēršas pret vieniem un aizstāv citus, agrāk visu ir darījis tieši otrādi, vismaz saņēmis visus iespējamos labumus no tiem, pret kuriem tagad tik karsti nostājas. Šādi taisnīgi pārmetumi var jūtami mazināt provokatora degsmi un aizbāzt viņam muti, bet pārējiem cilvēkiem — likt padomāt par to, vai šie provokatoriskie aicinājumi viņiem nāk par labu vai par ļaunu.

Provokācijas, kuru laikā cilvēki tiek sarīdīti cits pret citu, nodara milzīgu ļaunumu visai sabiedrībai. Nevienam, izņemot provokatoru, no tā nav nekāda labuma. Provokators parasti cenšas uz citu cilvēku rēķina iemantot tā saukto politisko kapitālu.

Esiet stingri un nepadodieties provokācijām, kuru iniciatori vienmēr ir cilvēknīdēji, lai arī kādās drānās viņi būtu tērpušies.

NACIONĀLĀ PĀRĀKUMA JŪTAS — TĀS IR AMBĪCIJAS, AIZ KURĀM SLĒPJAS PAŠA NESPĒJA GŪT PANĀKUMUS

Jebkurai tautai, gluži tāpat kā jebkuram atsevišķam cilvēkam, ir savas raksturīgās pozitīvās un negatīvās izpausmes, iezīmes un īpašības. Viena tauta vadās pēc sava saprāta, otra seko savai sirdij, un nevienai no tām nav nedz īpaša statusa, nedz priekšrocību salīdzinājumā ar otru: tā tauta, kura vadās pēc saprāta, gūs taktiskus panākumus, bet tā, kura seko sirdij, — stratēģiskus panākumus.

Ja cilvēks savas tautības dēļ jūtas pārāks par citiem cilvēkiem, tad tā ir grēcīga maldīšanās, kas traucē viņa paša hierarhisko izaugsmi un pilnveidi, viņa paša attīstību un labklājību. Šīs jūtas prasa milzīgi daudz dzīvības enerģijas, un cilvēks kļūst par zaudētāju jau tāpēc vien, ka šīs enerģijas deficīta dēļ viņš pats savā labā vairs nevar izdarīt itin neko. Šīs jūtas saasina zemiskos instinktus, kas liek cīnīties par izdzīvošanu, lai gan sabiedrība no šīs cīņas jau sen ir atteikusies un aizgājusi tālu uz priekšu. Zemiskie instinkti savukārt aptraipa dvēseli un musina uz skaudību, naidu, ļaunumu un visatļautību — uz visu to, kam var būt tikai viens loģisks turpinājums — varmācība.

Uz nacionālā pārākuma jūtām visbiežāk spēlē politiķi diletanti un politiķi impotenti, kuri prāta nabadzības dēļ savai tautai nevar piedāvāt neko citu kā vienīgi destruktīvo nacionālā pārākuma ideju.

Nacionālā pārākuma jūtas īpaši raksturīgas muļķiem un neveiksminiekiem, kuri šīs destruktīvās idejas vārdā ir gatavi izliet tuvākā asinis, slaistīties bez darba un gaidīt ubaga dāvanas no citiem cilvēkiem.

Nekad nedrīkst aizmirst to vienkāršo patiesību, ka informatīvās sadales ziņā visas tautas ir ļoti līdzīgas, jo jebkurā no tām ir savi gudrie un muļķi, labie un sliktie, gaišie un tumšie, labestīgie un ļaunie, mīlošie un nīstošie, darbarūķi un liekēži, tukšu salmu kūlēji un lietišķi cilvēki, miera nesēji un varmākas utt., u.t.jpr.

Destruktīvā ideja par savas tautas pārākumu padara cilvēku neiecietīgu, ātrsirdīgu un dumju. Bet viņš pats uzskata, ka ir gudrāks par citas tautības cilvēkiem. Viņš domā, ka hierarhiski stāv augstāk par citas tautības cilvēkiem, tāpēc izturas pret tiem augstprātīgi un nicinoši.

Jo nelaimīgāka sabiedrība, jo vairāk tajā cilvēku, kuri nav pietiekami informēti un kuriem nav sava personiskā viedokļa, jo vieglāk šādai sabiedrībai "iesmērēt" nacionālā pārākuma ideju.

Kāda tad ir šīs medaļas otra puse? Krītas vispārējais dzīves un ražošanas līmenis, samazinās darba vietu skaits, sadārdzinās pārtikas produkti un pirmās nepieciešamības preces, daudz kas vispār vairs nav pieejams iedzīvotāju pamatmasai, kuras lielāko daļu savulaik bija tā apreibinājusi destruktīvā nacionālā pārākuma ideja. Šī ideja ir kā barometrs — kur tā parādās, tur morāles un ētikas normas krītas, augstākajos varas ešelonos pieaug korupcija un ikviens izmanto pirmo izdevību, lai sagrābtu sev treknāko kumosu. Šīs destruktīvās un muļķīgās idejas funkcionāri staigā pliki un basām kājām, bet ideologi būvē sev villas, braukā dārgos limuzīnos, rīko tūrisma braucienus pa visu plašo pasauli un ar šausmām domā: nedod, Dievs, ka ši vara reiz beigsies!

Jo vairāk būs funkcionāru, kas lāpa slinkumu, jo skaļāka būs klaigāšana par savu nacionālo pārākumu; jo vairāk šie nelaimīgie ļaudis strīdēsies ar citu tautību cilvēkiem, jo sliktāk būs viņiem pašiem.

Destruktīvā ideja par nacionālo pārākumu — tās ir lamatas vāji informētiem cilvēkiem.

Īstenībā nacionālais un arī jebkāds cits pārākums var izpausties vienīgi tur, kur ir pietiekami daudz darba vietu, kur cilvēki ir nodrošināti gan materiāli, gan garīgi, kur viņi ir patiesi laimīgi un apmierināti ar savu dzīvi.

MELNS UN ĻAUNS CILVĒKS JŪSU DZĪVES CEĻĀ — TAS IR PĀRBAUDĪJUMS JUMS

Jo melnāka ir cilvēka dvēsele, jo vairāk tajā ļaunuma, skaudības un naida pret citiem cilvēkiem, jo lielāks pamats apgalvot, ka šis cilvēks dzīvo no negācijām.

Šāds cilvēks izjūt baudu, ja kāds cits ir nonācis sarežģītā un smagā situācijā. Tad melnais un ļaunais cilvēks nevis sniegs palīdzīgu roku, bet gan iegrūdis jūs vēl dziļāk, viņš uzmīs uz jūsu pirkstiem, kas vēl izmisīgi tveras pēc atbalsta, viņš ielies eļļu ugunī, kas jau apņēmusi jūs no visām pusēm, viņš izsitīs jums pamatu zem kājām un iegrūdis jūs bezdibenī.

Protams, ne jau viss dzīvē ir tik briesmīgi, nav jau tā, ka jums priekšā un apkārt būtu vienvienīga purva slīkšņa, ka jūs degtu sārtā vai būtu spiests ķerties pie smalka zariņa, kas nolīcis pār bezdibeni. Viss minētais ir tikai modeļi, kas maksimāli saasinātā veidā atspoguļo jūsu dzīvē iespējamās briesmas. Mēdz būt arī maznozīmīgākas nepatikšanas, taču tas nemaina lietas būtību: melnais un ļaunais cilvēks vienmēr pacentīsies nospļauties uz jūsu pusi vai arī aizlikt jums kāju priekšā.

Jebkura jūsu neveiksme ir melnā cilvēka personisks prieks. Jebkurš jūsu panākums melnajam cilvēkam ir kā kauls rīklē. Tāpēc pirmais un galvenais noteikums, kas jāievēro attiecībās ar melno cilvēku, ir ļoti vienkāršs — nekādas informācijas!

Melnais cilvēks dzīvo no negatīvajām enerģijām, un viņam ir pastāvīgi sevi jāuzlādē ar tām. Vislabāk tas izdodas konflikta un asa strīda laikā, kad visi sāk skaļi klaigāt un vairs neapzinās, kas īsti notiek. Melnais cilvēks visiem spēkiem centīsies radīt šādu konfliktsituāciju, atbilstoši savām iespējām provocēs un stimulēs jūs iesaistīties tiešā konfliktā ar viņu. Jūs strīdēsities un emocionāli tērēsities, bet melnais cilvēks visu notiekošo uztvers ar lielu baudu un uzlādēs sevi uz jūsu zaudējumu rēķina. Jo vairāk jūs emocionāli izlādēsities, jo vairāk dzīvības enerģijas melnais cilvēks no jums paņems. Visi melnie un ļaunie cilvēki ir vampīri vai potenciālie vampīri. Tādēļ arī otrais pamatnoteikums, kas jāievēro attiecībās ar melno cilvēku, ir ļoti vienkāršs — nekādu kontaktu!

Lai panāktu ar jums kontaktu, melnais cilvēks izmantos viltu, kārdinās jūs ar saviem vārdiem, centīsies iegrūst jums "dāvanu", mēģinās iespiesties jūsu vidē vai iekļūt jūsu dzīvoklī. Trešais noteikums: nekādas savstarpējas apmaiņas! Nost no ceļa!

IENAIDNIEKS JŪSU DZĪVES CEĻĀ — PĀRBAUDĪJUMS JŪSU IZTURĪBAI

Ienaidnieks — tas ir cilvēks, kurš pret jums ir ļoti naidīgs, kurš jūt pret jums antipātijas un ienīst jūs. Ienaidnieks parasti ir nesamierināms jūsu pretinieks un vislielākais nelabvēlis. Ar visiem saviem nodomiem, vārdiem un darbiem šāds cilvēks jums kaitēs vai arī centīsies to darīt ar citu cilvēku rokām. Ienaidnieks izjutīs prieku par visu to, kas jums sagādās bēdas. Ienaidnieks ir gatavs jums laupīt godu, mantu un cieņu citu cilvēku acīs. Ienaidnieks tikai nospļausies par to, kas jums ir ļoti dārgs, par visu to, kas jums ir īpaši nozīmīgs.

Pirmkārt, skaidri un precīzi jānosaka, kurš tad īsti ir jūsu ienaidnieks.

Otrkārt, jāuzzina par viņu iespējami vairāk — kādas ir viņa noslieces, vina paradumi, viņa stiprās un vājās vietas. Tas viss palīdzēs jums novērtēt ienaidnieka spēku un salīdzināt viņa destruktīvo spiedienu ar savām iespējām aizstāvēties un iet pretuzbrukumā.

Treškārt — jāpārvelk savā pusē citi jūsu ienaidnieka pretinieki un jāpadara tie par saviem sabiedrotajiem.

Ja esat iedzīts stūri un, kā saka, jums vairs nav kur sprukt, tad atvairieties ar visiem tiem paņēmieniem un līdzekļiem, kurus izmanto jūsu ienaidnieks. Paturiet prātā to, ka aizsardzības metodēm un līdzekļiem vienmēr ir jābūt pārākiem par uzbrukuma metodēm un līdzekļiem. Tomēr tajā pašā laikā centieties saglabāt vēsu prātu un gaišu dvēseli. Vislabāk būtu tieši un atklāti saukt lietas īstajos vārdos — nekautrējoties apveltīt savu ienaidnieku ar tādiem vārdiem, kādus viņš ir pelnījis. Tikai neesiet cietsirdīgs — liedziet savam ienaidniekam iespēju jums kaitēt, un ar to pilnīgi pietiks. Nenotrieciet cilvēku — vārda tiešajā nozīmē — zemē un nemīdiet sakauto ienaidnieku kājām, dejodams savu uzvaras deju.

Ja ienaidnieks ir stiprāks par jums — atkāpieties un pagaidām padodieties viņam.

Ja ienaidnieks ir daudz vājāks par jums, varat viņu atklāti ignorēt un neņemt vērā — tas dažkārt iedarbojas labāk par visu. īpaši tad, ja ienaidnieks ir dumjāks par jums. Tautas gudrība saka: "Muļķis nolamājis — tikpat kā desmit gudrie uzslavējuši."

Ja jūsu ienaidnieks ir muļķis un, piemēram, uz visām iespējamām instancēm raksta sūdzības par jums, — uzspļaujiet uz visu to, ko viņš dara, un nepievērsiet tam nekādu vērību — viņš par to dārgi samaksās. Tādam ienaidniekam varat visu piedot, un vispār nav vērts tērēt savu dzīvības enerģiju viņa dēļ — lai deldē pats sevi, tās jau ir viņa problēmas.

Pret ienaidnieku ir jāaizstāvas. Pret ienaidnieku visiem spēkiem ir jāaizstāv sev tuvie cilvēki. Jūsu pozitīvās īpašības — stingrība, labvēlība, mērenība un mierīgums — dzīvē vienmēr jums palīdzēs samazināt ienaidnieku skaitu un vairot draugus.

AIZSARGKVALITĀTES — CILVĒKA GLĀBIŅŠ

Cildens Gars

Tāds cilvēks, kura Gars ir cildens, vienmēr spēs stāties pretī jebkurām briesmām, jebkurai agresijai un jebkuram uzbrukumam. Cildenam Garam sevis aizstāvēšana nerada nekādas problēmas. Cilvēks ar cildenu Garu izraisa sajukumu un nedrošību ienaidnieku rindās. Gara spēks novirza sāņus, vājina un deformē pret jums vērstā sitiena spēku.

Ātra reakcija

Tā vajadzīga, lai jūs nepalaistu garām īsto brīdi un laikus sāktu aizstāvēt pats sevi un savus tuviniekus. Ja cilvēkam ir tāda reakcija, viņš apsteigs uzbrucēju un vienmēr būs tam kaut mazliet priekšā, tādējādi gūstot priekšroku darboties un handikapu laika ziņā.

Bezkaislība

Tā ļauj iekļaut aizsardzībā pašu galveno aizsargkvali- tāti — skaidru un vēsu prātu, kas palīdz objektīvi un reāli, bez jebkādiem aizspriedumiem novērtēt pretinieka spēku, viņa vājo vai stipro pusi attiecībā uz jums, kā arī izanalizēt radušos stāvokli un izstrādāt pretdarbības plānu.

Drošsirdība

Šī kvalitāte dod jums tiesības uz risku — uz vēl vienu handikapu, kas ļauj būt pārākam par uzbrucēju. Uzbrūkošajai pusei "drošsirdība palīdz iekarot pilsētas", bet pusei, kura aizstāvas, drošsirdība palīdz nosargāt pilsētas un piespiež pretinieku nākt pie prāta.

Mēra sajūta

Tā vajadzīga tālab, lai cilvēks neapreibtu no saviem panākumiem un nekristu izmisumā, ja cietis neveiksmi. Sī kvalitāte cilvēkam dod iespēju īstajā laikā apstāties un paskatīties apkārt, pārliecināties, ka pilnīgi pietiek ar to, kas jau panākts, — pretinieks ir atsists, aizsardzība bijusi efektīva — nu, un paldies Dievam!

Fiziskais spēks

Tas tiek izmantots pretdarbībai un izpaužas kā pārākums salīdzinājumā ar uzbrūkošo pusi. Tomēr šis spēks nekad netiek uzsvērts un demonstrēts pirms laika. Spēks, kuru pretinieks nav gaidījis, ir divkāršs spēks, turpretī spēks, kuru pretinieks gaidījis, ir tikai pusspēks.

Sīkstums

Ja jums ir izdevies kaut ko satvert, tad to nu vairs nelaidiet ārā no savām rokām tikmēr, kamēr neesat panācis savu.

Neatlaidība

Neatlaidība — tā vairāk saistīta ar dinamiku un tiekšanos, turpretī stūrgalvībai raksturīga statika un nekustīgums.

Noturība

Sasprindziniet visus spēkus un neatslābiniet spiedienu! Lai Dievs jums palīdz!

Aizsardzībai (ja citas izejas vairs nav) spēka ziņā vienmēr ir jābūt pārākai par uzbrukumu.

Ja jums uzbrūk ar dūrēm, aizstāvieties ar rungu. Ja jums uzbrūk ar rungu, aizstāvieties ar lauzni. Ja jums uzbrūk ar lauzni, aizstāvieties ar šaujamieroci. Ja jums uzbrūk ar šaujamieroci, tad jebkuri aizsardzības līdzekļi ir labi.

Aizsardzība var būt pasīva, aktīva un karojoša. Pasīvā aizsardzība ir pati "lētākā" cilvēkam, kurš sevi aizstāv. Aktīvā aizsardzība jau var maksāt diezgan dārgi. Karojošā aizsardzība no cilvēka prasa milzīgus — gan morālus, gan materiālus — izdevumus.

Pasīvā aizsardzība pirmām kārtām paredz maskēšanos, izvairīšanos no tiešas sadursmes un drošu ceļu izraudzīša- nos. Pasīvā aizsardzība prasa, lai tiktu ievāktas ziņas par to cilvēku, kurš ir jums bīstams, un šīs ziņas tiktu izmantotas, lai turētos tālāk no šā cilvēka.

Aktīvās aizsardzības pamatā arī ir maskēšanās. Tomēr šī aizsardzība paredz tiešu sadursmi, cīņu, un tās mērķis ir atņemt pretiniekam viņa priekšrocības. Aktīvā aizsardzība pamatojas uz to, ka ienaidnieks tiks pārsteigts un būs bezspēcīgs to līdzekļu priekšā, kādi tiks izmantoti pret viņu.

Karojošā aizsardzība prasa, lai savā pusē tiktu pārvilkti tie spēki un līdzekļi, kuri spēs uzveikt vai uznīcināt uzbrūkošo pusi. Karojošās aizsardzības gadījumā tā puse, kura aizstāvas, vai nu pati aktīvi iesaistās kontaktā, vai arī aktīvi iesaista tajā tādus spēkus, kuri ir spējīgi dot pretsparu uzbrūkošajai pusei.

Puse, kas aizstāvas, ir tā, kura aizsargā savu māju, savus tuviniekus, savas intereses vai savu mantu pret uzbrūkošo pusi jeb agresoru, kas tīko atņemt visu vai daļu no tā, kas pieder pusei, kura aizstāvas.

Uzbrūkošā puse iet — vārda tiešajā nozīmē — ar pilnu krūti uz priekšu. Tāpēc, gluži dabiski, tai pusei, kura aizstāvas, savi sitieni ir jāvērš pret fronti, nevis pret aizmuguri, jo pa aizmuguri tiek sista puse, kura no pretinieka bēg. Bet bēgt un tajā pašā laikā uzbrukt nav iespējams, vismaz saskaņā ar vispārpieņemto agresijas un aizsardzības problēmas interpretāciju.

Visneapstrīdamākā aizsardzība būs tad, ja jūs aizstāvēsities pret uzbrukumu pats savā mājā, savā darba vietā, savā teritorijā.

Visapstrīdamākā ir aizsardzība, kas tiek īstenota klajā laukā, uz ceļa, mežā vai sabiedriskā vietā.

Viss, kas attiecas uz aizsardzību, šeit izklāstīts, ņemot vērā fizisku aizsardzību un fizisku uzbrukumu.

CILVĒKS SEVI APLIECINA AR DARBIEM, NEVIS AR VĀRDIEM

"Lokana mēle" — tā zīmīgi teica mūsu senči, norādīdami uz to, ka cilvēki viens otram var sarunāt visu, kas vien ienāk prātā, var sasolīt zelta kalnus, var sadomāt visādas pasaciņas un apmelot citus.

Cilvēks var runāt stundām ilgi, dienu no dienas — un tā daudzus gadus, bet neko prātīgu tā arī nepateikt vai sarunāt vienus vienīgus melus. Paies gadi, un ļaudis pārliecināsies, ka nekādi darbi nav paveikti, bet ir bijuši tikai tukši vārdi, muļķīgas idejas, maldīgas ievirzes un viena vienīga plātīšanās. Šāds cilvēks gluži vienkārši ir pļāpa. Un tirgus dienā nav ne plika graša vērts.

Jo ātrāk jūs sapratīsit, ar ko jums ir darīšana — ar pļāpu vai lietišķu cilvēku, jo labāk jums pašam. Ja jūs to apzināsities retrospektīvi, tad kāds no tā labums? Kā saka, vilciens jau ir aizgājis, un — kas par vēlu, tas par skādi.

Attiecībā uz pļāpām spilgts piemērs ir daiļrunīga valdība. Tā runā un runā, un pilda savus apcirkņus (tie bieži tiek dēvēti par "Dzimtenes apcirkņiem"), bet savu aizbilstamo labā nedara neko, un tie dzīvo, mūsu senču vārdiem runājot, "kā Dieviņš lēmis", un viņu dzīves līmenim nav nekāda sakara ar valdošo personu prasmi, darbību un pūliņiem.

Attiecībā uz pļāpām spilgts piemērs ir afēristi — cilvēki, kas, solīdami sazin ko, izkrāpj no citiem materiālās vērtības. Par aferistiem nav pieņemts saukt augstu stāvošas personas, šajā vārdā mēs parasti saucam cilvēkus, kuru dzīves līmenis atbilst mūsējam. Afērists sola lielus labumus, bet pretī prasa reālas vērtības, turklāt tās jāatdod uz līdzenas vietas. Peļņai nupat, nupat ir jābūt, vai arī tā vēl tikai mazliet jāpagaida, peļņa būs milzīga, tāda, kādu jūs ne sapņos neesat redzējuši.

Nolaidieties, cienījamie, atpakaļ uz grēcīgās zemes! Kur gan var gūt tādu peļņu?! Ja nu vienīgi narkotiku tirdzniecībā, bet jums taču piedāvā pavisam ko citu un sola… bail pat domāt, cik daudz! Taču naudiņa tiek paņemta tieši no jums un tieši tagad. Esiet uzmanīgi pret tiem, kuri jums ar lielu iedvesmu stāsta blēņas, — savu sūri grūti krāto naudiņu jums vairs neredzēt. Kā saka, visa nauda vējā…

Attiecībā uz pļāpām spilgts piemērs ir sliņķi. Cilvēks, kas negrib darīt itin neko, parasti visādi atrunājas, meklē argumentus un atrod sevi attaisnojošus pierādījumus. Šāds dīkdienis apstulbušo klausītāju priekšā ir gatavs operēt ar veselu kaudzi dokumentu, viņš vienmēr atsaucas uz likumiem, normatīvajiem aktiem un mutvārdu norādījumiem.

Vērtējiet cilvēkus pēc viņu darbiem, nevis pēc viņu vārdiem, — tā teikts Bībelē.

SIEVIETE — KAS GAN var bŪt vĒl cĒlĀks

UN BRlNIŠKĪGĀKS?

»

Ikvienā sievietē ir ieliktas tās kvalitātes, kas palīdz saglabāt mūsu dzīvotspēju un padara mūs nemirstīgus visas cilvēces mērogā. Sieviete ir Māte, un ar to ir pateikts viss.

Turklāt sievietei ir dabas dotas spējas dziedināt jebkuras vīrietim cirstās brūces — gan dvēseles brūces, gan fiziskās, kā arī visdažādākās to kombinācijas. Tikai sieviete spēj nomierināt vīrieša dumpīgo dvēseli, tikai sieviete var likt vīrietim darīt brīnumus — un tad viņš spēj būt neparasti drošsirdīgs, veikt varoņdarbus un parādīt apbrīnojamu fizisko izturību.

Turklāt sieviete ir ģimenes pavarda sargātāja. Sieviete — vārda tiešajā nozīmē — piepilda māju ar siltumu un dzīvību. Uguns ģimenes pavardā vienmēr ir bijusi svēta, un svēta ir arī šīs uguns sargātāja.

Turklāt sievietei piemīt liels mīlestības spēks. Sievietes mīlestība sargā un aizstāv bērnu, sievietes mīlestība viņu uztur un audzina, sievietes mīlestība dod spēku vīrietim. Šis lielais mīlestības spēks tiek uztverts kā nedziestoša gaisma, tiek izjusts kā maigs un mīlīgs siltums, šim spēkam piemīt magnētiskas īpašības, un tieši tādēļ pie sievietes tiecas visi ap viņu esošie cilvēki. Sievietes mīlestībā viņi smeļas sev nepieciešamās īpašības un kvalitātes.

Turklāt sieviete mājās ir saimniece. Uz viņas pleciem gulstas visas rūpes, kas saistītas ar tīrības, kārtības uzturēšanu un ģimenes labklājību. Tieši attiecībā uz savu māju sieviete ir evolucionāre, jo no dienas dienā, ik minūti, ik mirkli — un tā garus, garus gadus — visi viņas spēki tiek pašaizliedzīgi ziedoti ģimenes labklājībai. Ģimenes pamatā ir bijusi, ir un būs sievietes spēja uzupurēties, sievietes pacietība, sievietes optimisms, sievietes nelokāmība, viņas dvēseliskums un Gara cildenums.

Ja notiek traģēdija, grūtajos nelaimes gados sieviete stājas vīrieša vietā un pati kļūst par aizstāvi, apgādnieci un barotāju, turklāt savieno visas šīs funkcijas ar saviem pārējiem pienākumiem.

Pa sieviešu līniju stafetes veidā no paaudzes uz paaudzi tiek nodota cilvēces galvenā gudrība — ticība, cerība un mīlestība.

Sieviete ir plastiskāka nekā vīrietis. Sieviete ir gudrāka un atjautīgāka, turklāt arī taktiskāka un savaldīgāka. Tādēļ vīrieši savā vientiesībā domā, ka tieši viņi ir tie svarīgākie, tie gudrākie, tie vajadzīgākie un vispār pārāki jebkurā ziņā.

Sieviete ir līdzsvarotāka un mierīgāka, tādēļ arī viņa tā nedzenas pēc karjeras kā vīrietis. Arī sievietes jūtas ir stiprākas. Bet visu to sieviete ar prieku atdod vīrietim, tādējādi padarīdama viņu daudz stiprāku.

VĪRIETIS — POZITĪVĀS ĪPAŠĪBAS UN TRŪKUMI

Ikvienā vīrietī jau no dabas ir ieliktas maksimālas potences būt par karotāju, mednieku, tirgoni un mīlētāju. Visas pārējās vīrietim piemītošās integrālās īpašības un raksturiezīmes būtībā ir tikai šo pamatpotenču kombinācijas. Tās visas ir pozitīvas īpašības.

Ikvienam vīrietim var būt arī savi trūkumi — kaut kas pretējs minētajām potencēm, respektīvi, impotences. Viens nevar būt aizstāvis, otrs nespēj būt ģimenes apgādnieks, cits visu iekrāto aizlaiž vējā, bet vēl cits nav spējīgs mīlēt sievieti. Visas pārējās vīriešiem piemītošās negatīvās kvalitātes, izpausmes, īpašības un raksturiezīmes būtībā ir saistītas ar dažādām minēto pamatimpotenču kombinācijām.

Ne jau viss dzīvē ir tik vienkārši un viennozīmīgi — Liktenis, gadījums, veiksme, Fortūna, iemantotais kapitāls, radniecības saites, izmanība, karjerisms, blēdības, nodevība, pašaizliedzība utt. — tas viss vienus vīriešus var pacelt augstāk par citiem vai arī otrādi.

Tie vīrieši, kuriem potences piemīt lielākā mērā, ir vairāk apmierināti ar dzīvi, tātad viņos ir vairāk miera, vini tik ļoti nedzenas pēc karjeras, vini nav tik izmanīgi, urķīgi, "principiāli" kā impotenti. Tādēļ impotenti daudz lielākā mērā tiecas tikt uz augšu un būt pārāki par citiem cilvēkiem. Ja mēs sabiedrību iztēlotos kā piramīdu, kuras virsotnē ir elite, bet pakājē — vienkāršie ļaudis, tad redzētu, ka procentuālajā izteiksmē augšā potenču vienmēr ir mazāk nekā apakšā. Ja elite netiek nodrošināta ar papildu potencēm no apakšas, tā drīz vien deģenerējas, jo potences tai ir nepieciešamas kā gaiss.

Tādēļ iznāk tā, ka tieši impotenti bieži vien ir pašā priekšgalā kā tautas masu vadītāji, un viņi ar vārdiem aizstāj itin visu — gan spēju aizsargāt, gan spēju apgādāt, gan spēju vairot to, kas ir iemantots, gan arī spēju apaugļot. Ja priekšgalā esošais impotents turklāt vēl ir infantils, viņš ap sevi pulcinās tikai pielīdējus, jo tie viņam patīk labāk par tādiem cilvēkiem, kuri gan ir strādīgi un gudri, bet mēdz būt asi savos spriedumos. Ja priekšgalā esošais impotents ļoti baidās no konkurences, viņš centīsies ap sevi pulcēt tikai tādus cilvēkus, kuri nav gudrāki par viņu pašu: stādieties sev priekšā tādu valdības piramīdu, kuru veido vieni vienīgi muļķi un kuras virsotnē stāv impotents, — ko gan labu var gaidīt no šādas vadības?!

Dažkārt vīrieša pozitīvajām īpašībām vai trūkumiem mēdz būt izšķiroša nozīme visas sabiedrības dzīvē un ciešs sakars ar to laimi vai nelaimi, kas uzkrīt ļaudīm kā sniega lavīna, vai nu nesot sev līdzi renesansi, vai arī sagraujot itin visu savā ceļā.

Tieši sieviete ir tā, kas vīrieša trūkumus var pārvērst par viņa pozitīvajām īpašībām.

ĪSTS VĪRIETIS — KAS tas par brĪnumu mŪsu laikos!

īsts vīrietis — tas pirmām kārtām ir cilvēks, kurš nodrošina sievietei visus apstākļus, lai viņa varētu izpaust sevi, turklāt uzvedas atbilstoši morāles un ētikas normām un nepārkāpj humānisma principus.

īsts vīrietis — tas ir cilvēks ar cildenu Garu, gaišu dvēseli un stipru ķermeni. Viņš ir labsirdīgs attieksmē pret sievieti, iecietīgs pret viņas sievišķīgajām vājībām, ir galants kā kavalieris, viņu pastāvīgi valdzina sievietes šarms un neprognozējamība.

īsts vīrietis ir maigs pret sievieti gan savās domās, gan vārdos, gan nodomos un rīcībā — viņš ir laipns, viņa jūtas ir izsmalcinātas, viņš nekad nav rupjš. Viņš nekad nespiedīs sievieti darīt kaut ko pretēju viņas vēlmēm, nekad nepazemos sievieti, nekad neliks viņai raudāt un nožēlot brīdi, kad sastapusi viņu.

īsts vīrietis neizgāzīs savas dusmas uz sievieti arī tad, ja viņam nebūs veicies darbā vai biznesā, vai vienkārši tad, kad viņam būs slikts garastāvoklis. Viņš neizteiks sievietei pārmetumus kaut kādu sīkumu dēļ: īsts vīrietis nekad nav sīkumains, attiecībās ar sievieti viņš nekad nezaudē savu pašcieņu.

īsts vīrietis vienmēr uztvers sievieti tieši tādu, kāda viņa īstenībā ir, — ar visām viņas stiprajām pusēm un vājībām, ar visām viņas pozitīvajām un negatīvajām īpašībām, jo tikai no visa tā veidojas un gluži kā no jūras putām iznirst pilnasinīga un īsta sieviete.

īsts vīrietis vienmēr palīdzēs sievietei. Pasniegs roku, kad sieviete kāps ārā no transportlīdzekļa, lai tādējādi kaut uz īsu brīdi kļūtu viņai par balstu. Pasniegs roku, ja sieviete kaut kāda iemesla dēļ zaudējusi līdzsvaru un paslīdējusi, pasniegs roku, uzlūgdams sievieti uz brīnumaino mīlestības deju.

īsts vīrietis apliks sievietei roku ap vidukli un ies viņai līdzās tā, ka sieviete jutīsies aizsargāta un droša pret jebkurām dzīvē iespējamām muļķīgām nejaušībām, īsts vīrietis mīl sievieti visu savu mūžu. īsts vīrietis savu mīlestību pret sievieti paplašina un attiecina arī uz viņas bērniem.

īsts vīrietis cenšas jau iepriekš uzminēt sievietes vēlēšanās un jūtas ļoti apmierināts un priecīgs, ja ir tās izpildījis.

Itin nekas no tā visa, izņemot seksu, neattiecas uz vīrieti — tēviņu, taču īsts vīrietis vienmēr ir pārāks par

tēviņu kā tādu.

>

SIEVIETES UN VĪRIEŠA ATTIECĪBU

PAMATLĪMENI

»

Iedomājieties divas figūras — vīrieti un sievieti, viņi stāv blakus, un viņu sejas ir vērstas pret jums. Virs viņu galvām plūst augstāko garīgo enerģiju strāvas — tas ir viņu savstarpējo attiecību garīguma līmenis. Starp viņu galvām plaiksnī domu formu varavīksnes — tas ir vīrieša saprāta un sievietes saprāta savstarpējo attiecību līmenis. No krūšu vidusdaļas viens otram pretī plūst informatīvais dvēseliskuma vilnis. No sirds uz sirdi traucas jūtu un emociju strāvas. No viena saules pinuma uz otru ved partnerības trase. No vēdera lejasdaļas plūst seksuālā aicinājuma viļņi. Tie tad arī ir visi galvenie sievietes un vīrieša savstarpējo attiecību līmeņi.

Parasti ir tā — jo augstāka abu partneru Hierarhija, jo vairāk attīstīti viņu attiecību augstākie līmeņi. Un otrādi—jo zemāka ir partneru Hierarhija, jo vājāk attīstīti attiecību augstākie līmeņi.

Seksuālais līmenis ir universāls jebkuras Hierarhijas cilvēkiem. Tomēr sievietes un vīrieša attiecībām ir jāietver sevī viņiem iespējamais maksimālais līmeņu daudzums. Ja viss ir balstīts tikai uz seksu, tad ilgi tas nevilksies, turklāt pirmais neizturēs partneris, kura Hierarhija ir augstāka. Vislabāk ir, ja seksuālais līmenis tiek noturēts noteiktās robežās un tiek ievērotas morāles un ētikas normas. Šā līmeņa attiecības kļūst vaļīgākas, ja cilvēki lieto alkoholu un narkotikas. Tādēļ jau tautas gudrība māca, ka sieviete dzērāja nepieder pati sev. Ja seksā tiek pieļauta pārlieku liela vaļība, var rasties bīstamas novirzes, kad cilvēks izjūt nevis vajadzību radīt, bet gan tieksmi iznīcināt. Tādēļ seksuālajā ziņā ievērojiet mēru — pārmērības var izvērsties par lielu nelaimi gan jums pašam, gan arī apkārtējiem cilvēkiem.

Partnerības trase veidojas starp tādiem cilvēkiem, kuri rūpējas viens par otru. Ja šī trase ir vienvirziena, tad viens no partneriem vienmēr dos priekšroku kādam citam cilvēkam, kurš, savās seksuālajās izpausmēs pat ne ar ko īpašu neatšķirdamies, spēj vairāk rūpēties par otru un vairāk otram dot.

Emociju un jūtu līmeņa attiecībām jābalstās uz tādu seksu, kas apmierina abas puses, turklāt abiem partneriem vienādā mērā ir jābūt gan devējiem, gan ņēmējiem. Ja šāda pamata nebūs, emocijas vīrieti un sievieti nevis tuvinās, bet drīzāk gan attālinās vienu no otra.

Dvēseliskuma līmenis ir universāls un autonoms. Šajā līmenī attiecības, protams, būs stiprākas, ja viss ir kārtībā arī zemākajos līmeņos, tomēr tās var būt arī pilnīgi neatkarīgas no zemākajiem līmeņiem. Uz dvēseliskumu cilvēku savstarpējās attiecībās aicina Bībeles patriarhi, mūsu senči un visi gudrie cilvēki. Tieši dvēseliskums visu izdaiļos, visu darīs cildenu un nostiprinās. Dvēseliskums it visur ienesīs gaismu, jo tas ir mīlestības pamats, nesatricināmais mīlestības balsts un tās mūžīgā ass. Bet mīlestība spēj visu.

Garīgums ir dots augstākās Hierarhijas cilvēkiem.

KO VIENS OTRA DZĪVĒ IENES SIEVIETE UN VĪRIETIS?

Sievietei vīrieša dzīvē ir daudz lielāka nozīme nekā vīrietim sievietes dzīvē: aptuvenā attiecība ir 9:1 sievietes labā. No informācijas viedokļa to var izskaidrot diezgan vienkārši: vīrietim sieviete bieži ir itin viss šajā pasaulē, vai arī visu pārējo pasaulē viņš skata uz sievietes fona; turpretī sievietei vīrietis ir tikai daļa no apkārtējās pasaules, kurā viņš parādās uz ģimenes fona.

Sieviete dod vīrietim laimi

Vīrietis pilnībā neizprot tās sievietes lomu, kura sev līdzi nes harmoniju un radītspēju. Bet tieši šāda sieviete nodrošina to, ka vīrietim veicas viņa darbos, iecerēs un visur citur. Ja vīrietis aiziet pie citas sievietes un šī aiziešana ir saistīta ar disharmoniju un sagrāvi, viņš zaudē savu veiksmīgumu, zaudē spēju viegli sasniegt iecerēto, panākumi no viņa attālinās un veiksme novēršas. Bet šis nejēga tikai triecas uz priekšu, sagraudams savā ceļā itin visu, arī savu paša laimi.

Sieviete dod vīrietim pašcieņu

Nekas tā neceļ vīrieti viņa paša acīs kā bērna piedzimšana. Jau pats vārds "tēvs" liek vīrietim paskatīties uz sevi pavisam citām acīm — ar cieņu un pat ar cieņpilnu apbrīnu: tas nu gan ir kaut kas! Skat, par ko esmu kļuvis!

Malacis, tā turpināt! Bet tas savukārt nostiprina cilvēkā pašcieņu un padara cildenāku viņa Garu, vairo ticību, cerību un mīlestību.

Sieviete dod vīrietim mērķtiecību

Bieži vien vīrietis, kamēr vēl nav saticis savu sievieti, klimst apkārt un viņam nav nedz savu plānu, nedz mērķu. Dzīvo, kā nu māk. Diena pagājusi — un labi. Kad nodibināta ģimene un piedzimis bērns, viss sāk mainīties uz labo pusi. Vīrietis apzinās savu lomu, saprot, ka viņam kā vīrietim ir jābūt gan aizstāvim, gan apgādniekam, gan radītājam, gan ģimenes galvam. Tas viss mobilizē vīrieša labākās īpašības un izpausmes, paaugstina viņa aktivitāti, palielina viņa darbaspējas un liek viņam justies atbildīgam gan par sevi pašu, gan arī par citiem cilvēkiem.

Vīrietis dod sievietei drošības sajūtu

Precētas sievietes pārliecība par sevi ir simtām reižu lielāka nekā neprecētai sievietei.

Vīrietis dod sievietei iespēju rūpēties par sevi

Nesmejieties, mīļās lasītājas! Sievietei, kura var rūpēties par savu vīrieti, ir simtām reižu labāka veselība un garastāvoklis nekā tai, kurai nav par ko rūpēties. Tāda nu reiz ir sievietes daba.

Vīrietis palīdz radīt ģimenes ligzdu un audzināt bērnus. Un ar to ir pateikts viss, jo sievietei dzīvē nav nekā svarīgāka par to.

ABSOLŪTA UZTICĒŠANĀS JEB KĀ SNIEGT INFORMĀCIJU

Absolūti var uzticēties vienīgi Dievam tam Kungam. Pilnīgi un galīgi nedrīkst uzticēties pat sev, jo jūs esat tāds pats cilvēks kā visi pārējie, bet cilvēkam kā tādam piemīt zināmas vājības, viņam ir raksturīgi šaubīties un mainīt savas domas. Šodien viņš var būt tāds, bet rīt — pavisam citāds. Šodien viņš var sekot vieniem ideāliem un orientieriem, bet tad, kā saka, viņam kaut kas iešausies galvā un viņš sev izvirzīs pavisam citus ideālus, turpretī agrākos apkaros un nonievās.

Jūs teiksit, ka cilvēkam ir cildens Gars, gaiša dvēsele, ka cilvēks tieši tāpēc arī ir cilvēks, ka viņam ir augsta morāle, ka viņa nodomi ir tīri un mērķi — sasniegšanas cienīgi. Tas viss tā ir, bet… Mēdz būt arī tādi cilvēki, kuriem — kaut vai uz laiku — Gars ir panīcis, dvēsele aptraipīta, morāle zudusi bez pēdām, nodomi netīri un mērķi — necienīgi.

Un šis pats cilvēks tik labi prot apslēpt savas jūtas un nodomus, tā maskēt savu attieksmi pret otru cilvēku (kura vietā vienmēr varat būt arī jūs), ka pilnībā viņam uzticēties ir bīstami vai — labākajā gadījumā — dumji. Uzticēties — tas nenozīmē tikai dalīties ar slepenu vai intīmu informāciju. Mūsu laikos uzticēties — tas vairāk nozīmē atklāt savus personiskos plānus un sniegt pilnīgu un izsmeļošu informāciju par kādu noteiktu problēmu.

Slepena informācija vispār nav paredzēta svešiem cilvēkiem. Bet dzīves īstenība rāda, ka savu plānu atklāšana visbiežāk mēdz novest pie šo plānu izgāšanās. Tautas gudrība saka tā: "Viens cilvēks zina — neviens nezina, divi cilvēki zina — 50 procentu garantijas, ka drīz zinās arī visi pārējie; trīs cilvēki zina — tālāk par tirgu informācija neizplatīsies." Ja līdz pēdējam sīkumam atklājam informāciju par kādu noteiktu problēmu, tas var novest pie tā, ka šī informācija tūliņ pat vai arī pēc zināma laika tiks izmantota, lai jums kaitētu, lai jūs šantažētu, lai no jums kaut ko izspiestu u.tml. Tādēļ informāciju var sniegt tikai fragmentārā veidā, bet vēl labāk — vienīgi tiktāl, ciktāl tā uz konkrēto cilvēku attiecas. Taču vēl pareizāk būtu nesteigties ar šādas informācijas sniegšanu, jo cilvēkam vispār ir raksturīga tieksme no informācijas atbrīvoties: tiklīdz kaut kas kļūst zināms, viņam mēle niezēt niez to pateikt citiem. Atcerieties mūsu senču gudrību: runāšana ir sudrabs, bet klusēšana — zelts. Ja ļoti gribas pastāstīt draudzenei, paziņam vai gluži svešam cilvēkam kādu jaunumu, kas jums pašam ir ļoti svarīgs, labāk nesteidzieties, pārvariet savu pļāpāšanas tieksmi un klusējiet.

DVĒSELES MOKAS UN SIRDS PĀRDZĪVOJUMI

Dvēseles mokas un sirds pārdzīvojumi ir savstarpēji cieši saistīti un mūsdienās tiek saukti par cilvēka emocionālo darbību.

Puse no visiem cilvēkiem iet pa dzīvi, sekodami sava prāta balsij, bet otra puse seko savai sirdij. Šos pēdējos mēdz saukt par romantiķiem, no pārējiem viņi atšķiras ar īpašu dvēseliskumu un sirsnību, viņi ir ļoti līdzcietīgi, vieglāk ievainojami un neaizsargāti.

Galvenie cilvēka pārdzīvojumi ir:

—  prieks,

—  bēdas,

—  šaubas,

—  nožēla,

—  bailes.

Pārdzīvojumus lielā mērā pastiprina vēlēšanās vai nevēlēšanās, kuru ietekmē tie var sasniegt pat zināmu apoteozi. Pārdzīvojumiem līdzi nāk vētraina emocionālā darbība, kas ir tieši saistīta ar cilvēka dvēseli un izpaužas kā spēcīga no sirds plūstoša psihiskās enerģijas straume. Lai gan ar neapbruņotu aci šis process nav novērojams, tomēr tas notiek, un cilvēka sirds var pilnīgi iztukšoties emocionālajā ziņā, morfoloģiski paliekot bez jebkādām pārmaiņām.

Tādēļ pieredzējuši cilvēki cenšas savas emocijas apvaldīt un to pašu iesaka darīt arī citiem. Turklāt nav nekādas nozīmes tam, kādā veidā un kam jūs tērējat savus emocionālos uzkrājumus — bēdām, šaubām, nožēlai vai bailēm.

Turklāt jau pati emocionālās darbības virzība ietekmē cilvēka veselības stāvokli.

Prieks kā tāds mūsu dzīvi pagarina, bet bēdas saīsina. Prieka sajūta izraisa daudzu iekšējo orgānu vitālā spēka

palielināšanos. Tas attiecas uz kuņģi, zarnu traktu, aknām un nierēm. Kuņģis un zarnu trakts tik asi reaģē uz bēdām, ka dažās ciešanām piesātinātās minūtēs var tikt pakļauti tādām patoloģiskām pārmaiņām, kādas parastos apstākļos cilvēks "nopelna" tikai gadu desmitu laikā.

Prieks un bēdas parasti ir galvenie kanāli, pa kuriem cilvēka emocijas izlaužas uz āru. Sevišķi cilvēks bēdājas tad, kad no dzives aiziet viņa tuvinieki, un reizēm šīs bēdas ir tik lielas, ka tās jau iziet ārpus saprāta robežām. Jāteic, ka pārmērīga emocionalitāte, kad cilvēks vairs nevar nošķirt zaudējuma rūgtumu no sevis žēlošanas, mirušā dvēselei tikai traucē.

VIENPRĀTĪBA UN DOMSTARPĪBAS

Visupirmā cilvēces garīgā struktūra, kur ļoti svarīga vienprātība, ir ģimene.

Vienprātība ir pamats tam, ka no ģimenes sabiedrībā ienāk viengabalainas personības, humānistiski orientēti cilvēki, kuru uzvedība atbilst morāles un ētikas normām. Vai arī gluži otrādi — amorāli un necilvēcīgi tipi.

Zināmā mērā par vienprātību var uzskatīt rezonanses domāšanā, kas vērsta noteiktā virzienā, kā arī pietiekamu harmoniju uzskatos par dzīvi un tās problēmām, jo tas viss jau pats par sevi veido kopīgu garīgo platformu.

Domstarpības atspogu Domstarpības atspogu

Domstarpības — tas ir sarežģītāks jēdziens. Domstarpības var būt tiešs turpinājums vienprātībai, tiecoties strīdos rast ceļu uz Patiesību. Domstarpības var būt alternatīvas. Tās var izpausties kā ļaunums, nelietība vai arī kā draudzība vai zināms godīgums.

o uzskatu brīvību, o arī to, ka šīs brīvības nav. Piecdesmit pret piecdesmit. Tieši to pašu var teikt par vienprātību.

Deviņos gadījumos no desmit domstarpības ir kaitīgas, bet vienā gadījumā no desmit kaitīga ir vienprātība.

Vienprātība — tas nebūt nav vienāds domāšanas veids, gluži tāpat kā domstarpības nebūt neliecina par atšķirīgu domāšanas veidu.

Domāšanas veids — tā ir domās veikta operēšana ar noteiktiem stereotipiem dažādās situācijās, kurās dominē vai nu abstraktais, vai konkrētais.

Domāšanas veids var būt vienāds, bet ievērojami atšķirsies tās ātrums, informācijas apjoms un intensitāte, ar kādu šī informācija tiek pārstrādāta, kā arī tas, cik lielā mērā domāšanas process ir pakļauts inercei, un tā tālāk.

Domāšanas veids var būt vienāds arī tad, ja ir atšķirīga pārliecība, intereses un viedokļi.

Taču domāšanas veids nevar būt vienāds, ja ir atšķirīgi pasaules uzskati. Tā, piemēram, viens cilvēks tic Dievam, paļaujas uz sevi pašu un mīl cilvēkus, bet otrs netic itin nekam, izņemot naudu, un neieredz nevienu, tajā skaitā arī pats sevi, turklāt vairs ne uz ko šai pasaulē necer. Dabiski, ka šo cilvēku pasaules uzskati būs atšķirīgi un — attiecīgi — atšķirīgs būs arī viņu domāšanas veids.

Domāšanas veidu ļoti spēcīgi iespaido reliģija. Tā, piemēram, kristieši spēj atteikties no pasaulīgajiem labumiem, lai kādreiz tālā nākotnē dzīvotu paradīzē. Jūdaisms turpretī māca cilvēkam, ka visi labumi viņam vajadzīgi tieši pašlaik, šajā dzīvē. Tādēļ jūdaisms palīdz rasties tādam domāšanas veidam, kas sekmē jebkuras tirdzniecības operācijas un ekonomisko sadarbību.

Lai kā arī būtu, vienprātība ir cilvēku apvienošanās pamats, bet domstarpības — šķelšanās pamats.

Apvienošanās — tas ir spēks, bet šķelšanās — vājums.

Ne velti apspiešanas un paverdzināšanas galvenais princips sākas ar vārdu "skaldi": "Skaldi un valdi" — respektīvi, ienes domstarpības cilvēku prātos.

Ne velti otrais ļaužu savstarpējas šķelšanās princips ir "pīrāgs un pātaga". Vienus iebiedē ar pātagu, otrus pielabina ar pīrāgu, un tā starp šīm cilvēku grupām tiek radītas domstarpības.

Vienprātība hierarhiskajā ziņā parasti ir vērsta no augšas uz leju.

Domstarpības hierarhiskajā ziņā parasti ir vērstas no lejas uz augšu.

Vienprātība ir ārkārtīgi svarīga savstarpēji saistītās cilvēku sociālajās formācijās: ģimenē, partijā, konfesijā pēc idejas visam vajadzētu pamatoties un balstīties uz vienprātību. Citādi šādai cilvēku kopībai nav jēgas.

PIERĀDĪJUMS UN ARGUMENTS — MĒRĶA SASNIEGŠANAS LĪDZEKLIS

Cilvēkus var iedalīt materiālistos un mistiķos. Materiālistiem ir svarīga domas loģika, domāšanas konkrētība un skaidrība kombinācijā ar vienkāršību. Mistiķiem ir svarīga abstrakta pieeja risināmajai problēmai, zināma noklusēšana, kaut kāda saikne ar to, par ko nav pieņemts skaļi runāt.

Materiālists dod priekšroku lozungam, mistiķis — baumām.

Materiālists var pateikt: "Es nekam un nevienam neticu, dodiet man naudu, tā mani pārliecinās labāk par visu, un tā būs man galvenais un noteicošais arguments."

Mistiķis tādā pašā situācijā sacīs tā: "Es ticu Dievam, nauda man nav tik svarīga, drīzāk ir svarīgi, kā šī nauda tiks iegūta — taisnā vai netaisnā ceļā. Ja es neapgrēkošos Dieva un savas sirdsapziņas priekšā, tad ar tādu naudas summu mani var pilnīgi pārliecināt."

Nauda ir pats svarīgākais pierādījums un galvenais arguments. Nauda ir tas informatīvais ekvivalents, kas ietver gan pušu sakarus, gan interešu līdzsvaru, gan stimulēšanas līdzekli. Nauda pilnīgi skaidri parāda gan tiešo, gan atgriezenisko informatīvo saikni, interešu līdzsvaru, tajā ir ietverta darba sākotnējā vērtība. Nauda aizstāj "ide- jiskumu", tas ir, spēju just līdzi kaut kādu "augstāku" interešu vārdā. Nauda aizstāj tāda veida solījumus kā "šodien tu man, rīt es tev". Nauda novērš iespējamo krāpšanu, piemēram, tādu kā "ar laiku es tev atmaksāšu…" Nauda ļauj pilnībā pabeigt darījumu un pielikt tam punktu. Ja nav naudas, tad konkrētās attiecības savstarpēju rēķinu un pretenziju veidā var turpināties līdz bezgalībai.

Nauda ir neaizstājams arguments, kad jāsamierina puses, no kurām viena ir radījusi otrai materiālus vai morālus zaudējumus. Protams, laiks nogludina šā nodarījuma rezultātā radušos problēmu asumu, bet nauda to nogludinās vēl labāk.

Tbmēr ikvienam cilvēkam var būt kāds vēl nozīmīgāks arguments nekā nauda. Ja cilvēks ir pilnīgi normāls, tad viņš par naudu nepārdos savu Tēvzemi, savus vecākus un ģimenes locekļus, kā arī savas Tēvzemes intereses, savu vecāku un ģimenes locekļu intereses. Normāls cilvēks nekad par naudu nepārdos savus svētumus, Tempļus, kur Dievu pielūguši viņa senči, viņš nepārdos savu meitu publiskajam namam, jo bez šādiem Jūdasa grašiem normāls cilvēks var gluži labi iztikt un izdzīvot.

Tāpēc, pirms sakāt: 'Tā dēļ visi līdzekļi ir labi," kārtīgi padomājiet, turklāt ne tikai par savu miesu, bet arī par dvēseli!

DZĪVĒ IESPĒJAMĀS BRIESMAS PALĪDZ APTVERT TIKAI PIEREDZE

Briesmas nozīmē to, ka gaidāms kaut kas slikts un nevēlams, materiāls vai morāls zaudējums, nepatikšanas, nelaime.

Briesmas ir ārējas un iekšējas. Iekšējās briesmas ir apslēptas pašā cilvēkā — to pamatā ir tas, ka cilvēks nepazīst pats sevi un ir vāji informēts par savām paša iespējām. Tas ir ļoti bīstami — nezināt savas stiprās un vājās vietas, savas pozitīvās īpašības un savus trūkumus, savu prasmi un savu neprasmi, to, ko tu vari sasniegt un kas ir tev nesasniedzams, to, ko tu vari un ko tu nevari paveikt. Arējās briesmas apdraud dzīvību, laimi un bagātību. Arējās briesmas visbiežāk ir saistītas ar brīvības ierobežošanu vai brīvības zaudēšanu, kad tā tiek aizstāta ar verdzisku atkarību vai cietumu.

Agresijas briesmas. Agresija — tas ir uzbrukums, kura pamatā var būt milzum daudz faktoru, no kuriem svarīgākie ir šādi: visatļautība, skaudība un alkatība, naids pret savu tuvāko, neiecietība, vēlēšanās ātri iedzīvoties bagātībā, kā arī muļķība.

Konflikta briesmas. Konflikts ir savstarpējo attiecību pasliktināšanās. Konflikta pamatā vienmēr ir kaislību sacelšana un emociju nokaitēšana līdz baltkvēlei. Tas viss izraisa cilvēkos zemisku jūtu aktivizēšanos un nekrietnu nodomu sarosīšanos. Tas savukārt noved pie tā, ka savs labums tiek vairots uz citu rēķina, izmantojot spēku un ierobežojot brīvību. Pēc tam seko pats briesmīgākais — atsevišķas slepkavības un masveida asinsizliešana.

Pārējām briesmām drīzāk ir pakārtota nozīme. Tās ir briesmas, kas draud veselībai, vai saslimšanas briesmas. Tās ir briesmas, kas saistītas ar vietu: briesmas, kas draud augstumā un dziļumā, uz ūdens un uz sauszemes. Tās ir briesmas, ko rada transportlīdzekļi, — dzelzceļa, gaisa transporta vai autotransporta avārijas vai katastrofas briesmas. Tās ir briesmas, ka var saindēties ar nekvalitatīviem pārtikas produktiem, indīgām ogām vai sēnēm, ar alkoholu un tā surogātiem, zālēm un citām vielām. īpašu vietu ieņem ekonomisko zaudējumu briesmas — cilvēks var tikt smagi piekrāpts, var bankrotēt un var tikt apzagts.

īpašu vietu ieņem briesmas, kas saistītas ar nepareiza lēmuma pieņemšanu, un briesmas, kas rodas, ja cilvēks rīkojas savu jūtu iespaidā — dusmās, būdams iemīlējies vai arī naida apstulbināts.

Ļoti lielas briesmas cilvēka dzīvē ir tās, ka viņš ir un paliek daudz dumjāks, nekā viņam patiesībā vajadzētu būt.

ŠĶĒRŠĻI DZĪVES ceĻĀ— apiet tos vai pĀrvarĒt?

Gudrais kalnam pāri neies, gudrais kalnam apies apkārt — tā saka tautas gudrība.

Šķērslis — tas ir kavēklis vai traucēklis, kas aiztur jums nepieciešamā notikuma vai darbības attīstību un neļauj īstenot iecerēto.

Šķērslis var būt gan tāds, ko cilvēks spēj pārvarēt, gan tāds, ko viņš nespēj pārvarēt.

Tautas gudrība kalna tēlā ietvērusi nepārvaramu šķērsli. Tāds šķērslis cilvēkam viņa dzīvē tiek likts tikai tādēļ, lai tas tiktu apiets, vai arī tikai tādēļ, lai cilvēks savā kustībā pa dzīves ceļu mainītu virzienu. Jo ilgāk cilvēks pūlas pārvarēt nepārvaramu šķērsli, jo vairāk spēka un laika viņš zaudē. Nepārvarams šķērslis cilvēku tikai novārdzina — tas faktiski viņam nekādu labumu nedod.

Pārvarams šķērslis cilvēkam tiek dots tālab, lai viņš gūtu nepieciešamo dzīves pieredzi un attīstītu sevī spēku pārvarēt ne tikai šķērsli, bet arī sevi pašu. Šķēršļu pārvarēšana ir visu iespēju attīstīšanas un pilnveidošanas pamats, kā arī visu potenču avots.

Tieši šķēršļu pārvarēšana dzīves ceļā ir tā, kas nosaka cilvēka panākumus.

Lai pārvarētu šķēršļus, cilvēks izmanto savus paša spēkus un iespējas, savā rīcībā esošos resursus, dažādus tehniskos līdzekļus, zinātnes sasniegumus un citu cilvēku palīdzību. Tas viss ir pilnīgi normāli un nav nedz apšaubāmi, nedz nosodāmi.

Bet cilvēkam, lai pārvarētu šķēršļus, nav nekādu tiesību izmantot antihumānus principus un pārkāpt morāles un ētikas normas. Nedrīkst braukt uz paradīzi, sēžot citam mugurā. Nedrīkst ar viltu piespiest citus cilvēkus pārvarēt kaut ko tādu, kas ir jāpārvar tev pašam. Nedrīkst uz iecerēto mērķi iet pāri līķiem, nedrīkst savu tuvāko nogrūst malā, nedrīkst cilvēkam atņemt eksistences līdzekļus, un vēl daudz ko citu nedrīkst darīt.

Šķērslis var būt tiešs un var būt ari netiešs. Tā, piemēram, zināšanu trūkums — šis dzīves ceļā iespējamais šķērslis — drīzāk ir netiešs nekā tiešs. Mācies, pieņemies prātā, jo nevienu citu nevar piespiest tavā vietā mācīties un kļūt gudrākam. Tādi paši netieši šķēršļi ir visas negatīvās īpašības, kuras jāuzveic sevī.

SKAUDRA VĒLĒŠANĀS — ŠĶĒRSLIS CEĻĀ UZ PANĀKUMIEM

Esiet uzmanīgs, jo skaudra, sāpīga vēlēšanās kaut ko dabūt tepat un tūlīt vienmēr sarežģī ceļu uz panākumiem un attālina iecerēto rezultātu sasniegšanas brīdi.

Skaudrā vēlēšanās, kas iemājojusi cilvēkā, ir acīm redzama citiem cilvēkiem, kuri to var izmantot savos personiskos un savtīgos nolūkos. Bieži vien, skatoties uz cilvēku, kas kaut ko ļoti skaudri vēlas, mēdz sacīt: "Klients ir nobriedis!" vai kaut ko citu tādā pašā garā. Šādam cilvēkam var viegli pārdot lietu, kas viņam iepatikusies, no šā cilvēka par palīdzību sasniegt kāroto mērķi var maksimāli daudz paņemt u.tml.

Skaudrā vēlēšanās bieži vien aizēno realitāti, un cilvēks sāk dzīvot iluzorā pasaulē, kur itin viss ir pakļauts viņa sapnim, savdabīgam fantomam, kuru pats cilvēks ar savu neapvaldīto vēlēšanos ir radījis.

Šādu vēlēšanos cilvēks izvirza par savas eksistences mērķi, tai viņš pakārto visu savu dzīvi un darbību, tās īstenošanai iztērē milzīgi daudz sava laika, līdzekļu un iespēju.

Skaudrā vēlēšanās neļauj apstāties, paskatīties apkārt un izanalizēt izveidojušos situāciju. Cilvēks vairs nespēj novērtēt savus paša spēkus un iespējas un tāpēc bieži vien rīkojas pārsteidzīgi.

Tomēr šāda skaudra vēlēšanās ir cilvēka eksistenci stimulējošs motīvs, grūdiens, slepena atspere. Ja cilvēkam nebūtu šādu skaudru vēlēšanos, viņš nevarētu paveikt ne pusi no saviem darbiem un ne ceturtdaļu no saviem lietderīgajiem darbiem. Gudri ļaudis pie svētku galda reizēm uzsauc šādu tostu: "Lai būtu gan vēlēšanās, gan varēšana!"

Skaudra vēlēšanās vienmēr ir saistīta ar zināmu impul- sivitāti cilvēka uzvedībā. Impulsivitāte vienmēr sagādā daudz nepatikšanu, jo tās dēļ cilvēks var nonākt sarežģītā situācijā. Bet, lai izkļūtu no sarežģītās situācijas, vajag milzīgi daudz dzīvības enerģijas. Tādēļ cena, kas cilvēkam jāsamaksā par savu skaudro vēlēšanos, ir ļoti augsta.

Lai kā ari būtu, vienmēr ir vajadzīga galva uz pleciem un prasme turēt sevi rokās.

LAMATAS UN ŠĶĒRŠĻI CEĻĀ UZ PANĀKUMIEM UN VEIKSMI

To ir daudz, ne jau no visiem izdodas izvairīties, visus pat nevar pamanīt, jo cilvēks ne vienmēr savas nepatikšanas saista ar paša personisko dzīvi un darbību. Tomēr galvenās lamatas un šķēršļi ir jāzina.

Visas nepatikšanas sākas ar reibinošo visatļautības sajūtu, kad cilvēks naivi domā un tic, ka viņš pats var gan sodīt, gan apžēlot, gan atņemt un neatdot, gan piesavināties un visu raust tikai sev. Cilvēkam rādās (šis ir tieši tas gadījums, kad vajag pārkrustīties, ja jau rādās), ka viņš ir vis… vis…, ka viņš ir patiesības paudējs visaugstākajā instancē, tāpēc viņam viss ir atļauts. Tas nozīmē, ka cilvēks ir paklupis un krīt bedrē, lai gan pats domā, ka paceļas debesīs.

Cilvēks, narkotiskās visatļautības sajūtas apdullināts, vispirms sāk sevī nēsāt domas par to, kā kaitēt citiem cilvēkiem, pēc tam — lolot attiecīgas vēlmes un beidzot izpauž sevi darbībā, sagādājot otram cilvēkam garīgu zaudējumu, dvēseles ciešanas vai fizisku kaitējumu. Tagad šis cilvēks paša spēkiem vairs nevar tikt ārā no bedres, kurā iekritis. Šajā bedrē ir gan denunciācija, gan laupīšana, gan zaimošana. Tajā cilvēks zaudē savu Hierarhiju, viņš atkrīt tālu atpakaļ un kļūst zemāks pat par saviem tālajiem senčiem. Apgarotu domu varavīkšņainās krāsas atkāpjas tā pelēkuma priekšā, ko nes piezemēta un nekrietna doma, dvēseles gaisma apdziest un pārvēršas par tumsu, bet pati sevi reproducējošā sistēma pārorientējas, kļūst iznīcinoša un graujoša. Šajā posmā cilvēku ķer Dieva sods, kas labākajā gadījumā izbeidz viņa dzīvi, bet sliktākajā — liek četrām šā cilvēka pēcnācēju paaudzēm samaksāt par visu ar savu gara vājumu, dvēseles pagrimumu un fizisku kroplumu. Tās jau ir superlamatas, kad panākumu un veiksmes vietā cilvēks ar saviem paša pūliņiem sagādā sev briesmīgu neveiksmi, nelaimi un nejēdzību, kas tālu pārsniedz vina personiskās dzīves ietvarus.

Ir daži fikumi, kas palīdz dzīves ceļā izvairīties no šīm briesmīgajām lamatām.

Sava labklājība jārada ar paša pūliņiem.

Jāapzinās tā nesaraujamā saikne, kas cilvēku vieno ar viņa priekštečiem un pēctečiem; tikpat lielā mērā jāsajūt sava vienotība ar apkārtējo pasauli.

Ir jātic, jācer un jāmīl.

GRĒKU NOŽĒLOŠANA MŪSU SENČU IZPRATNĒ

Visi cilvēki ir grēcīgi, arī autors un lasītājs. Grēks — tas ir smags akmens, kas nospiež cilvēka dvēseli, tas nomāc un iedragā viņa psihi, tas atņem viņam drošības un aizsargātības sajūtu. Ikviens cilvēks apzinās savu grēku: lielākā daļa cilvēku savu grēku uztver caur sirdsapziņas mokām, otra daļa savu grēku izprot loģiski, bet trešā daļa cilvēku dzīvām acīm saskata sava grēka sekas. Lai kā arī būtu, bet cilvēka personības intīmajās dzīlēs grēks ir acīmredzams un neapstrīdams, mūsu cilvēciskās apziņas dzīlēs grēks uzmetas mums par draugu, ir mūsu mūžīgais mocītājs un gatavs nākotnē uzņemties bendes lomu. Itin neko cilvēks nevar savam grēkam stādīt pretī, vienīgi grēku nožēlošanu. No grēka neglābj ne sabiedriskais stāvoklis, ne bagātība, ne zināšanas, ne dzīvesvietas maiņa, ne materiālie ziedojumi, ne tēlota labsirdība vai labestība pret citiem cilvēkiem — tas viss ir velti, izņemot grēku nožēlošanu.

Grēku nožēlošana nozīmē to, ka cilvēks nosauc savas apgrēcības tādā vārdā, kādu tās pelnījušas, tas nozīmē to, ka viņš savu grēku atklāj un noliek Dieva un cilvēku priekšā un lūdz žēlastību, lūdz iecietīgu attieksmi pret sevi un cer, ka viņam tiks piedots.

Lai grēku nožēlošana būtu patiesa, ir nepieciešams (Lūkas evaņģēlijs, XV, 11—32):

—  apzināties sava grēka smagumu,

—  nožēlot savu grēku ar padevīgu sirdi un pazemīgu garu,

—  izsūdzēt grēkus mācītājam,

—  izpirkt savu grēku ar tam pretēju tikumu,

—  turēt stipru savu ticību Dievam un cerēt uz Viņa žēlastību

GRĒKU NOŽĒLOŠANA IR NEAUGLĪGA, JA CILVĒKS ATKAL ATGRIEŽAS UZ SAVA IEPRIEKŠĒJA DZĪVES CEĻA.

Nav tāda grēka, par kuru nevarētu izlūgties piedošanu, kuru nevarētu izpirkt un noņemt no dvēseles, ja grēku nožēlošana ir patiesa. Grēku nožēlošana cilvēku atgriež dzīvē, un viņš līdzīgi brīnumputnam Fēniksam atdzimst no grēku pelniem atjaunots, gaišs un gatavs normālai cilvēciskai dzīvei. Turpretī stūrgalvīga turēšanās pie saviem grēkiem sāpīgi sit cilvēku un dažkārt uzliek atbildību par viņa grēkiem vēl četrām paaudzēm — mokas, ciešanas, nelaimes un bēdas dzīvē piemeklēs viņa bērnus, mazbērnus, mazmazbērnus un mazmazmazbērnus.

Pret grēku nožēlošanu mūsu senčiem bija ārkārtīgi nopietna attieksme, bet mēs vai nu esam nedaudz piemirsuši, vai arī vispār nepiešķiram nekādu nozīmi tam, ko dod savu grēku apzināšana un kas palīdz pēc krišanas piecelties.

LAIKUS ATVAINOJIETIES — UN DAUDZAS PROBLĒMAS BŪS ATRISINĀTAS!

Atvainošanās — tā vienlaikus ir savas vainas apstiprināšana un lūgums piedot.

Atvainošanās vienmēr tiek izteikta lūguma formā un nekad — pavēles formā. Tādēļ ir pareizi teikt: "Lūdzu, piedodiet man, esmu vainīgs!" Tādēļ ir absolūti nepareizi paziņot: "Atvainojos!" — it kā būtu iespējams piedot sev pašam un līdz ar to visam pielikt punktu. Punkts šeit netiek pielikts tāpēc, ka atvainošanās ir divpusējs, nevis vienas puses gribas diktēts process. Piedošana — tas ir lēmums, kas tiek pieņemts saskaņā ar otra cilvēka gribu, turklāt šis cilvēks nav no jums atkarīgs un pieņem šo lēmumu, tikai pateicoties jūsu lūgumam un tam, ka jūs esat atzinis savu vainu viņa priekšā.

Ja atvainošanās ir izteikta laikus, atkrīt daudzas liekas problēmas, izbeidzas nevienam nevajadzīga konfrontācija un spriedze. Tad cilvēku attiecībās viss nostājas savā vietā. Vārdi: "Lūdzu, piedodiet man, esmu vainīgs!" kā zelta brī- numatslēdziņa liek atvērties cilvēku sirdīm vienai pret otru.

Tomēr bieži rodas situācija, kad ar atvainošanās vārdiem vien ir par maz. Tas attiecas pirmām kārtām uz nokavētiem maksājumiem, un šie parādi ir jādzēš vienlaikus ar atvainošanos otra cilvēka priekšā. Tas attiecas uz mantām, kas paņemtas pagaidu lietošanā, tas attiecas uz laikā nenokārtotu samaksu par otra cilvēka darbu, tās attiecas uz nejauši, bez nodoma otram cilvēkam nodarītu zaudējumu un tā tālāk.

Šādos kombinētos gadījumos kompensāciju ar atvainošanās vārdiem papildina kompensācija naudas, mantu un darbu veidā. Piedošanu lūdzošās puses pieklājība un cieņpilnā attieksme ievērojami uzlabo saspīlēto situāciju, dod iespēju abām pusēm tūlīt parādīt savu labo gribu un gatavību izlīgt. Šādos gadījumos daži pieklājīgi atvainošanās vārdi dažkārt ir ļoti lielas naudas vērti, jo šī nauda tiks zaudēta, ja nebūsit atvainojies.

Atvainošanās kā tāda kompensē otrai pusei nodarīto morālo zaudējumu. Morālais zaudējums — tā allaž ir bijusi viena no galvenajām problēmām, kuru sakarā izraisījušies konflikti un kari. Ja morālais zaudējums tiek kompensēts, paši no sevis atkrīt visi saspīlējuma eskalācijas un konflikta attīstības iemesli un līdz ar to arī konflikts parasti ir novērsts. Tāpēc pieklājīgam cilvēkam vienmēr būs priekšrocības salīdzinājumā ar rupju cilvēku, bet augstām morāles un ētikas normām atbilstoša uzvedība vienmēr iedarbosies kā savdabīgs sargājošs amulets, kas palīdz saglabāt spēkus, veselību un materiālās vērtības.

LAIKUS ATZĪSTIET SAVU VAINU — UN JUMS TIKS PIEDOTS

"Nožēlā noliektu galvu zobens necērt," mēdza teikt mūsu senči. Ja atzīst savu vainu un visu izskaidro saviem vārdiem: "Esmu pilnībā vainīgs — tā nu ir iznācis… Nezināju, kā pareizi jārīkojas… Pietrūka pieredzes un prāta… Gribēju, kā labāk, bet iznāca — paši redzat, kas… Kurš gan varēja paredzēt, ka tā notiks… Esmu vainīgs jūsu priekšā… Atzīstu savu vainu… Dariet ar mani visu, ko gribat… Esmu ļoti vainīgs par visu… Esmu izraisījis visu, kas noticis… Atzīstu, ka esmu pilnībā vainīgs…"

Tādā gadījumā var cerēt uz otras puses augstsirdību. Tomēr tas nenozīmē, ka tāpat jums būtu jāuzvedas arī tiesā. Tur uz augstsirdību nav ko cerēt. Tādēļ, ja esat saistīts ar tiesas lietu, vajag ļoti pamatīgi padomāt, pirms atzīstat savu kļūdu, savu pārkāpumu, savu vainu. Vairumā gadījumu tiesu iekārtas nepilnību dēļ savas vainas atzīšana vien jau var būt par pamatu tam, ka cilvēks tiek notiesāts par pārkāpumu, kuru nemaz nav izdarījis. Piemēram, kādā mājā ir pazudušas vērtslietas, un jūs sevi uzskatāt par vainīgu tādēļ, ka neesat uzmanījis šo māju, lai gan jums tāda pienākuma nemaz nav un nebija. Šādā gadījumā uzņemties visu vainu uz sevi ir absolūti nepareizi — tas gluži vienkārši ir neprātīgi un muļķīgi.

Ir ļoti svarīgi savu vainu atzīt īstajā laikā, tāpat kā īstajā laikā atvainoties. Savas vainas atzīšana ir arī atvainošanās, turklāt tāda atvainošanās, kad vainīgā puse visu atbildību par notiesājoša vai apžēlojoša lēmuma pieņemšanu atstāj cietušās puses ziņā. Cilvēks, kurš ir nogrēkojies, izdarījis kādu pārkāpumu u.tml., ir tik ļoti pārliecināts par savu vainu, ka pat nemēģina lūgt iecietību pret sevi, bet visu izlemšanu atstāj cietušās puses ziņā.

Absolūtajā vairumā gadījumu cietusī puse parāda augstsirdību un piedod. Cilvēkam vispār ir raksturīga augstsirdība pret to pusi, kura atzīst savu vainu. Augstsirdība — tā ir viena no cilvēka cēlsirdības pazīmēm. Cēlsirdība pirmām kārtām ir augsta tikumība, godīgums, atsaucīga sirds un tīra dvēsele. Ja jūsu priekšā ir cēlsirdīgs cilvēks, viņš katrā ziņā jums piedos.

Ja cilvēks piedod otram cilvēkam viņa nodarījumu, tā ir cēlsirdīga rīcība. Un tam, kuram tiek piedots, ir jābūt par to divkārt pateicīgam.

Un, ja jums kāds ir atzinis savu vainu, tad piedodiet viņam! Piedošanas akts pats par sevi šķīsta, apgaro cilvēku un padara viņu tīrāku un labāku.

PIEDOT — TAS NOZĪMĒ NEVAINOT

Cilvēku savstarpējās attiecībās piedošana ir ļoti svarīga psiholoģiska darbība. Piedošana — tā ir aktīva atteikšanās no rēķinu izvirzīšanas otram cilvēkam, tā ir labestīga attieksme pret šo cilvēku, tā ir cēlsirdīga rīcība, kuras sekas parasti ir tādas, ka arī otrs cilvēks, kuram esat piedevis, labi izturēsies pret jums. Tātad piedošana ir divkārša labestība.

Ja kāds nepiedod otram cilvēkam, viņš pats nēsā "akmeni azotē" un "smagumu uz sirds". Akmens — tas nu vēl būtu paciešams, var jau arī panēsāt, bet, lūk, smagums uz sirds — tas bieži vien noved pie nervu sistēmas saslimšanas, psihiskām novirzēm, sirds, kuņģa, zarnu trakta, aknu un nieru slimībām. Vesela buķete visnepatīkamāko slimību var piemeklēt cilvēku, kuram ir "smagums uz sirds".

Reizēm par otra cilvēka vainu uzskata viņa materiālos parādus un pieprasa, lai viņš atdod atpakaļ uz parāda paņemto naudu vai mantas. Arī parādus var piedot, bet tas ir īpašas sarunas temats.

Vispār attiecībā uz piedošanu pastāv diametrāli pretēji viedokļi.

Fridrihs Nīče teicis, ka ienaidniekiem var piedot vienīgi tad, kad redzi tos pakārtus pie savas mājas vārtiem.

Kristīgā attieksme pret piedošanu izriet no šādas koncepcijas: jebkuram cilvēkam pašam ir visai daudz grēku, un tie ir pietiekami smagi; tava tuvākā vaina pret tevi nemaz nav tik liela, drīzāk tā ir nenozīmīga; mūsu dzīve ir ļoti īsa, un laiks, kas mums atvēlēts brīvai darbībai un iespējai piedot, ir pavisam nenozīmīgs salīdzinājumā ar bezgalīgo mūžību, kad mēs vairs nevarēsim nedz piedot, nedz nepiedot. Tādēļ kristieši skatās uz to, kuram vajadzīga piedošana, paceļ savas acis uz Dievu, apzinās Dieva žēlsirdību visā tās spožumā un diženumā un piedod visu, visiem, labprāt un vienmēr. Kristieši piedod cits citam un lūdz cits citam piedošanu, uzsākot lielo gavēni vastlāvja nedēļā.

Ja cilvēki iemācītos cits citam piedot, daudz lielāku izplatību gūtu vispārcilvēciskā labdarība, būtu daudz mazāk bēdu, pazemojumu un tiktu izliets daudz mazāk asiņu.

Piedot savam tuvākajam — tas nozīmē arī to, ka cilvēks daļēji izpērk pats savus grēkus Dieva un cilvēku priekšā.

Piedodiet! Kam gan gribas ieiet mūžībā ar tādu smagumu, jo tad, ja mēs nebūsim piedevuši, ari paši nesaņemsim nekādu piedošanu par saviem grēkiem un sliktajiem darbiem.

NORAIDĪT UN NEPIEDOT — TAS NOZĪMĒ UZŅEMTIES MILZĪGU ATBILDĪBU UN UZLIKT PĀRMĒRĪGU SMAGUMU UZ SAVAS SIRDS

Atcerieties: ja cilvēks rīkojas slikti, tas ir grēks, kas var būt vai nu lielāks, vai mazāks. Bet, ja otrs cilvēks viņam nepiedod, tas ir divkāršs grēks, smags grēks, un tad vairs nevar atrast neko tādu, kas atvieglotu šā grēka smagumu, padarītu mazāku tā apjomu vai nozīmi.

Cilvēks, kas nepiedod, nevar izlīgt nedz ar to pusi, kurai vajadzīga piedošana, nedz pats ar sevi. Un tieši pēdējais aspekts ir pats smagākais no visa tā, kas saistīts ar nepiedošanu.

Tātad nepiedošana ir divkāršs ļaunums.

Cilvēks, kas nepiedod, pats sevī aptur hierarhisko augšupeju, viņa prāts apdziest, viņa dvēsele aptumšojas, viņš pats sev liedz, no vienas puses, apmierinājumu un, no otras puses, varu pār sevi. Tādējādi šis cilvēks pats sevi briesmīgi aplaupa, jo atņem sev pašu dārgāko.

Cilvēks, kas nepiedod, attālina no sevis tos notikumus, kuri viņam varētu sagādāt prieku, un tuvina sev bēdīgus notikumus. Šāda cilvēka dzīvē pamazām zūd veiksme, un viņu aizvien biežāk piemeklē neveiksmes. Būtu piedevis — varētu iet pa grumbuļainu ceļu un pat nepakluptu; nepiedeva — un sāka klupt uz līdzenas vietas.

Ja piedošanas vai nepiedošanas akts notiek cilvēka dzīvē svarīga notikuma priekšvakarā, piedošana ir labu vēstoša zīme, bet nepiedošana neko labu nevēsta.

Bieži vien piedošanas vai nepiedošanas akts pats par sevi kļūst vai nu par ceļazvaigzni, vai par klupšanas akmeni, pēc kura cilvēka dzīves ceļš sadalās. Kā saka, iesi pa labi — laimi atradīsi, iesi pa kreisi — vispirms zaudēsi zirgu, pēc tam arī pats savu galvu.

Protams, mūsu dzīve ir ļoti sarežģīta un tā nevar sastāvēt no vienas vienīgas bezgalīgas piedošanas. Lai piedotu vai nepiedotu, ir nepieciešams pamatīgi visu pārdomāt.

Bet, lai kā arī būtu, cilvēks ir un paliek cilvēks.

Noraidīt un nepiedot nozīmē uzvelt savai sirdij milzīgu smagumu, kas būs jānēsā visu atlikušo mūžu.

Kam gan vajadzīgs šāds lieks smagums, kas nospiež sirdi?

Smaguma jau tā pietiek.

Ja varat — piedodiet, un tas tiks ieskaitīts jūsu labā.

NEESIET ĻAUNPRATIGI SAVAS ATTIECĪBAS AR CITIEM CILVĒKIEM

Būt ļaunprātīgam nozīmē to, ka viens cilvēks sīkumu dēļ kaitē otram cilvēkam, lai gan varētu to nedarīt.

Pats izplatītākais ļaunprātības veids ir nepareizas informācijas sniegšana vai arī tīša tās nesniegšana.

Diezgan izplatīts ļaunprātības veids ir bezdarbība tad, kad varētu kaut ko darīt otra cilvēka labā. Tā izpaužas apmēram tā: "Paskatīsimies, paskatīsimies, kā jūs bez mums iztiksit…"

Plaši tiek praktizēta tāda ļaunprātība kā tieša pretdarbība otra cilvēka nodomiem — aktīvi tiek radīti šķēršļi, kas traucē cilvēkam īstenot paredzētos plānus, kā saka, tiek grūsti sprunguļi riteņos, negaidīti tiek aizlikta priekšā kāja utt.

Viena cilvēka iekšēja nepatika pret otru cilvēku ari ir pati īstākā ļaunprātība kaut vai tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viena cilvēka sliktās domas otram cilvēkam kaitē ne mazāk kā slikti vārdi vai slikti darbi.

Apslēpts naidīgums — tā ir ļaunprātība savā augstākajā izpausmē — tālāk jau vairs nav kur iet, kā mēdza teikt mūsu senči.

Tātad ļaunprātība ir sīka kaitējuma nodarīšana otram cilvēkam, šā cilvēka iesaistīšana nepatikšanās, viņa atstāšana bez atbalsta un palīdzības tur, kur jūs to varētu sniegt. Bet tā ir tikai viena medaļas puse, kura mums visiem ir tik labi pazīstama, ka nav vajadzīga nedz ilga apspriešana, nedz gari skaidrojumi.

Medaļai ir arī otra puse, par kuru neviens nenojauš vai kuru neviens, kā saka, neņem galvā.

Ļaunprātīgi izturoties pret citiem, cilvēks iztērē ļoti daudz savas dzīvības enerģijas, kas tiek zaudēta uz visiem laikiem un nekādi nav kompensējama. Vēl vairāk — cilvēks vispirms ļaunprātīgi rīkojas, bet pēc tam vēl ļauni priecājas: "Tā tev arī vajag!" Un šim ļaunajam priekam tiek ziedota vēl krietna daļa enerģijas. Tādējādi milzīgs daudzums dzīvības enerģijas tiek aizlaists vējā. Tīri egoistiski spriežot, tas ir absolūti neizdevīgi: milzīgi tēriņi, bet nekāda reāla labuma! Turklāt kaitīgās enerģijas plūst ārā no tiem orgāniem un sistēmām, kas attiecīgajam cilvēkam ir visvājākie, bet no dzimumsistēmas tās burtiski izplūst straumēm. Ļaunprātīgu sievieti allaž piemeklēs ginekoloģiskas slimības, un viņa nekad no tām nevarēs izvairīties. Bet ļaunprātīgs vīrietis krasi pazemina savu vīrieša potenci. Tādas tās lietas.

MELI — TAS IR KONKRĒTS UN NOTEIKTS JĒDZIENS

Mēs savā trauksmainajā dzīvē pastāvīgi saskaramies ar meliem, mēs tos uzņemam sevī un saglabājam. Cilvēks ir pats galvenais melu glabātājs un nesējs.

Meli — tas ir konkrēts un noteikts jēdziens. Melošana ir apzināta novēršanās no Patiesības, izkropļojot, ignorējot un pazemojot to.

Meli vienmēr ir un paliek meli, tikai cilvēks izgudro visvisādus jēdzienus un vārdus, lai tos slēptu no citiem cilvēkiem un lai šie meli neatstātu uz viņiem tik smagu iespaidu, kādu tiem vajadzētu radīt.

Melošana — tā ir informācijas izkropļošana, vienas informācijas aizstāšana ar citu un apzināta tematam neatbilstošas informācijas sniegšana.

Glābjošie jeb svētie meli — parasti tā saka, kad māna cilvēku, kurš pamazām aiziet no dzīves, un kad viņam stāsta un iedveš, ka viss ir kārtībā un viss būs labi.

Mazi meli — tā ir sadzīvē bieži sastopamā mānīšanās, kad šķiet, ka šie meli neko nemainīs, bet tikai palīdzēs saglabāt starp pusēm zināmu līdzsvaru. Tomēr šis nestabilais līdzsvars momentāni zūd un krasi tiek izjaukts tūlīt pēc tam, kad otra puse ir atklājusi mānīšanos. Daudz labāk būtu bijis uzreiz pateikt taisnību un, mazliet izjaucot līdzsvaru, padarīt to vēl stabilāku.

Sofisms jeb sofistika ir naivam cilvēkam formāli sniegta informācija, kas viņam šķiet pareiza, bet ir melīga pēc savas būtības, jo balstīta uz kļūdainām premisām. Viss ar lozungiem saistītais komunistiskais blefs ir viena vienīga sofistika. Atcerieties tikai: "Partija — mūsu laikmeta prāts, gods un sirdsapziņa", "Komunisms — pasaules jaunība", "PSRS — miera balsts", 'Tauta un partija ir vienotas" u.c. Sofisti zina, ko dara, jo, pateicoties savai sofistikai, viņi paši gūst labumu, turklāt ne mazo.

Vienas informācijas aizstāšana ar otru, kurai ar to nav nekāda sakara, arī ir tāda pati melošana. Tā bieži vien tiek aizbāzti caurumi tad, kad nākas atbildēt par savu darbību. Un visvairāk šo paņēmienu izmanto pie varas tikušie dīkdieņi un diletanti, kuri mēģina visus dzīves jautājumus atrisināt ar politiskām metodēm.

Nemelojiet cits citam kaut vai tādēļ, ka meli paši par sevi ir smagi un apgrūtinoši, tie ir kaitīgi jūsu veselībai, tie apgāna jūsu prātu un aptraipa jūsu dvēseli. Meli uzpūš ienaida ugunsgrēka liesmas, sarauj mīlestības un draudzības sakarus, noskaņo cilvēkus citu pret citu, tie prasa lielu piepūli un ir neģēlība Dieva, citu cilvēku un savas paša sirdsapziņas priekšā.

GRĒKS KĀ VILTĪBAS, NEKRIETNĪBAS UN KRĀPŠANAS KONCENTRĀTS

Grēks — tā ir nosodāma rīcība, kas var sevī ietvert uzvedības noteikumu un normu pārkāpumu vai reliģisko likumu ignorēšanu. Grēks — tā ir cilvēkam piemītoša nosodāma kvalitāte. Paši smagākie ir tā sauktie nāves grēki, par kuriem dzīves laikā ir grūti izlūgties piedošanu. Tie ir septiņi:

—  dusmas,

—  nesātība,

—  godkārība,

—  iekāre,

—  slinkums,

—  mantkārība,

—  skaudība.

Pravieši uzskatīja, ka grēks ir prāta un dzīves jēgas zaudēšanas rezultāts:

"Jo tā ir tauta ar bojātu padomu, un tiem nav saprašanas.

Ja viņi būtu tik gudri un to samanītu, tad viņi noģistu, kāds gals tos sagaida" (Piektā Mozus grāmata, 32, 28, 29).

Cilvēkā pašā ir ģenētiski ieprogrammēts smalkais dvēseliskais sirdsapziņas mehānisms, kas ļauj momentāni dot savu taisnprātīgo grēka novērtējumu — grēks ir tas, kas vērsts pret sirdsapziņu, pret Dievu un pret cilvēkiem. Cilvēka sirdsapziņas radītā aizsargbarjera atgādina augstu žogu, kuram nav iespējams pārkāpt. Bet tā tas šķiet tikai pirmajā acumirklī, kamēr cilvēks pret savu sirdsapziņu vēl nav grēkojis. Pietiek tikai par to padomāt vai — nedod, Dievs! — izdarīt, kā žogs pārvēršas par tīri simbolisku morālu un ētisku nožogojumu: gribi — kāp pāri, vajag tikai vēlēties.

Par grēku nemaldīgi var uzskatīt:

—  laba nevēlēšanu un ļauna vēlēšanu citiem cilvēkiem,

—  sliktas domas, nolūkus, plānus un rīcību,

—  visai kārdinošas runas,

—  noslēgtību pret labiem cilvēkiem.

Visi cilvēki bez izņēmuma ir grēcīgi, arī autors un lasītājs. Vienīgā atšķirība starp grēciniekiem ir tā, ka viens cilvēks grēko aiz nezināšanas, otrs grēko laiku pa laikam, bet trešais ir padarījis grēkošanu par savas uzvedības un dzīves rituālu, ielicis to savas eksistences un savas profesijas pamatā. Tiek uzskatīts, ka ir lieli grēki un mazi grēki. Bet mazs grēks, ja tas tiek bieži atkārtots un ja cilvēks nekad nav no tā šķīstījies caur grēku nožēlošanu, noved pie liela grēka. Pie maziem grēkiem pieder sliktas domas, jo no tām necieš mūsu gods. Taču tieši ar sliktajām domām viss arī sākas, no tām rodas visi sliktie darbi. Un visbeidzot: labi nolūki neattaisno grēku.

VISLIELĀKAIS SOCIĀLAIS GRĒKS — ELKA RADĪŠANA UN ATMIŅAS ZAUDĒŠANA

Elka radīšana — tā ir cilvēka pielīdzināšana Dievam, pastāvīgi šo cilvēku cildinot un pieņemot par patiesību jebkuru viņa sentenci vai arī to, kas teikts viņa vārdā.

Šādu elku paceļot pāri visam un itin visur izvirzot priekšplānā, tiek grautas tradīcijas, ar elka palīdzību cilvēkiem izsit garu un atmiņu, piepildot ar šo elku presi un televīziju.

Elkam ir vajadzīga nemitīga cildināšana.

Viņam visur ceļ pieminekļus.

Viņam visur būvē tempļus.

Viņam dzied himnas, sacer odas, viņam par godu rīko šovus.

Katru viņa vārdu var interpretēt gan tā, gan citādi atkarībā no situācijas un vajadzības.

Kad elks ir miris, vinu vai nu iemīda dubļos, vai arī

' > T

pārvērš par svētbildi, kas tiek dota mantojumā jaunajam elkam.

Mirušo elku un elciņu vārdā tiek nosauktas pilsētas, apgabali, kalni, ielas, prospekti, ceļi — un vienkāršais cilvēks visu laiku atrodas it kā kapsētā vai mirušo valstībā.

Ap elku pulcējas paši lielākie karjeristi, viltnieki, cilvēki, kuri prot vislabāk pielāgoties un ir tikuši pie varas. Viņi veido sabiedrības eliti.

Elka radīšana un elitārisms — tās ir vienas un tās pašas jau iepriekš ieprogrammētās un stingri kontrolējamās sabiedriskās dzīves divas puses. Elitei ir raksturīgi dalīt sabiedrību "mūsējos" un "svešajos". Elite, kas veidojas ap elku, vienmēr ieņem augstākos politiskos amatus valstī. Ja nav elka, elite momentāni sāk šķelties un rezultātā veidojas vairākas elites: politiskā, ekonomiskā, militārā, administratīvā, zinātniskā, reliģiskā, kulturālā un nacionālā elite.

Politiskā elite nevar pastāvēt, ja nav totālas kontroles pār visām sabiedriskās dzīves sfērām. Šim mērķim izmanto:

— denunciāciju,

—  kritiku un paškritiku,

—  vēstuļu perlustrāciju,

—  telefonsarunu noklausīšanos,

—  visu mītiņu un demonstrāciju videofiksāciju,

—  monopolu attiecībā uz masu saziņas līdzekļiem.

Politiskā elite nostiprinās ar radniecības saitēm un

veido noslēgtu loku, kurā neviens cits nevar iekļūt un no kura gluži tāpat nevar izkļūt neviens šīs elites loceklis.

Valsts spēka struktūras aizsargā politisko eliti, paceļot to augstāk par likumu un konstitucionālajām normām.

Politiskā elite soda visus sabiedrības locekļus, kuri ir

i '

pieķerti brīvdomībā, nav apmierināti ar valdošo kliķi vai nepiedalās elka cildināšanā.

Politiskā elite sabiedrībā rada tādu situāciju, ka cilvēktiesībām un konstitūcijai ir tikai tīri formāla nozīme. Turklāt personība pēc savas nozīmes ir zemāka nekā pilsonis. Pilsonis savukārt pēc nozīmes ir nesalīdzināmi zemāks par politisko eliti atbalstošās partijas biedru. Politisko eliti atbalstošās partijas biedram vispār nav nekādas nozīmes salīdzinājumā ar pašu zemāko no šīs partijas vadītājiem. Šis zemākā ranga vadītājs ir tukša vieta salīdzinājumā ar tās pašas partijas ideologu. Bet partijas ideologs ir ierindas funkcionārs salīdzinājumā ar politiskās elites pārstāvi.

Politiskā elite pazemina cilvēka personību līdz resursu līmenim, cilvēkam ir tāda pati nozīme kā, piemēram, derīgajam izraktenim, ķieģelim jaunbūvē vai skrūvītei mehānismā.

Elka radīšana ir atminas zaudēšana.

>

SADZĪVES GRĒKS MŪS PAVADA VISU MŪŽU

Sadzīves grēks galvenokārt ir saistīts ar materiālo un garīgo vērtību radīšanu un sadali. Runājot mūsdienu valodā, par grēku varētu nosaukt to, ka tiek traucētas otra cilvēka attiecības ar informāciju: cilvēkam tiek liegta informācija, tiek ierobežotas viņa iespējas saņemt informāciju, informācija tiek netaisnīgi sadalīta, vai arī kāds patur pie sevis tādu informāciju, kura nemaz nepieder viņam.

No cilvēka un informācijas savstarpējo attiecību viedokļa grēks ir otram cilvēkam nepieciešamās apmaiņas traucēšana.

Grēka hierarhija lejupejošā virzienā ir šāda:

—  informācijas liegšana,

—  cietsirdība informācijas sadalē,

—  savtīga informācijas piesavināšanās,

—  netaisnīga informācijas sadale,

—  informācijas piesavināšanās.

Turklāt jāuzsver, ka materiālajai informācijai ir sava cena, kas ietverta nepieciešamajās precēs, dārglietās un naudā. Tomēr ir daži tādi garīgās informācijas veidi, kas ir daudz dārgāki nekā materiālā informācija.

Sadzīves grēks — tā ir sava dienesta stāvokļa izmantošana nolūkā "taisīt" naudu. Cilvēks, kuram ir "stāvoklis", neko neražo, neveic nekādu darbu, bet, piemēram, dod savu atļauju paraksta veidā un par to saņem ar darbu nopelnīto naudu. To sauc par kukuļņemšanu, bet kukuļņemšana kā izplatīta parādība tiek dēvēta par korupciju. Alkas iedzīvoties bagātībā, bez darba izvilkt zivtiņu no dīķa dažāda veida sociālo satricinājumu laikā aptver plašas ierēdniecības struktūras.

Sadzīves grēks ir zagt vienam no otra.

Sadzīves grēks ir piesavināties to, kas tev nepieder.

Sadzīves grēks ir izplatīt ap sevi amoralitāti vai fizisku netīrību. No šāda viedokļa raugoties, starp prostitūciju un citu cilvēku nodzirdīšanu ar kandžu nav nekādu principiālu atšķirību. No šāda viedokļa raugoties, minētajiem grēkiem pilnīgi var pielīdzināt arī tādus grēkus kā apkārtējās teritorijas piemēslošana, ūdenskrātuvju un dzeramā ūdens avotu piesārņošana. No šāda viedokļa raugoties, no visa jau minētā ne ar ko neatšķiras arī ekoloģiski kaitīgu tehnoloģiju ieviešana vai nekvalitatīvu preču un pārtikas produktu ražošana — tie visi ir briesmīgi sadzīves grēki, kā saka, ļaunāk vairs nevar būt. Grēkot grēko, bet zini taču mēru!

VISZEMISKĀKĀ CILVĒKAM PIEMĪTOŠĀ ĪPAŠĪBA — SKAUDĪBA

Visi cilvēki bez jebkāda izņēmuma apskauž cits citu. ŠI īpašība piemīt tiklab gudrajam, kā muļķim; tiklab jaunam, kā vecam; tiklab nabagam, kā bagātniekam; tiklab aristokrātam, kā plebejam; tiklab izglītotajam, kā neizglītotajam; tiklab vīrietim, kā sievietei. Stop! Tieši sievietei vairāk par visiem!

Kas tad tā skaudība īsti ir?

Skaudība — tā ir īgnuma sajūta, ko izraisa otra cilvēka panākumi un labklājība dzīvē. Skaudība — tās ir grūtsirdības, dusmu, niknuma un naida jūtas sakarā ar to, ka tev nav tā, kas ir otram.

Tieši skaudības jūtas liek vienam cilvēkam darīt visu, lai pēc iespējas vairāk kaitētu otram, piemēram, skaudība mudina denuncēt, aprunāt otru cilvēku un pakļaut viņu vispārējam apkaunojumam un izsmieklam.

Skaudības jūtas vairāk ir raksturīgas neveiksminiekiem, nevis veiksmīgiem cilvēkiem. Lumpenizētie proletārieši ir pārpilni ar skaudību, ko viņi izjūt pret turīgajiem cilvēkiem. Mazizglītotie apskauž izglītotos. Cilvēki, kas strādā fizisku darbu, izjūt skaudību pret garīgā darba veicējiem, tie savukārt apskauž fiziskā darba strādniekus, bet visi viņi izjūt skaudību pret eliti, kura, kā saka, dzīvo un neceļ ne ausu. Savukārt elite apskauž gan vienus, gan otrus, tāpēc ka viņiem nesāp galva par to, kā noturēt iekarotās pozīcijas un visu laiku palikt augšā.

Ja cilvēkam teiktu apmēram tā: "Kādā ziņā tu esi sliktāks par to, kuram ir viss?! Tas nav taisnīgi! Ej un

sadod viņam, un atņem viņam visu, un tad sadalīsim to

> ' > > 1

līdzīgi savā starpā!" — vairāk nekā puse cilvēku uzķertos uz šiem aicinājumiem un norītu šo ēsmu. Turklāt tikai aiz skaudības, nevis kādu citu iemeslu dēl.

Skaudība liek cilvēkam mīdīt kājām morāles un ētikas normas un izdarīt noziegumus pret personu un sabiedrību. Skaudība grūž cilvēku uz grēka ceļa un neļauj viņam apstāties un nožēlot padarīto.

Dīkdieņiem un liekēžiem skaudība ir raksturīga vairāk nekā strādīgiem un darbīgiem cilvēkiem. Melna skaudība ir tā, kas neveiksminiekam un sliņķim liek pēdējiem vārdiem lamāt darbīgu cilvēku, kurš guvis panākumus un kuram uzsmaidījusi laime. Melna skaudība vistu kaimiņa rokās redz kā zosi un maciņu otra cilvēka kabatā — biezāku, nekā tas īstenībā ir.

Runā, ka esot arī balta skaudība, bet tas nemaina lietas būtību: skaudība ir pati zemiskākā cilvēkam piemītošā īpašība un pati grēcīgākā cilvēka izpausme ikdienas dzīvē.

DUSMAS TRAUCĒ AR SKAIDRU PRĀTU DOMĀT UN PIESPIEŽ KĻŪDĪTIES

Gudrais Zālamans ir teicis: "Ātrās dusmās neprātīgais rīkojas neprātīgi, bet apdomīgs cilvēks paliek mierīgs." (Zālamana pamācības, 14, 17). Un neviens nekad pret to nevarēs iebilst, tāpēc ka dusmas vienlīdz pazudina gan viedos, gan gudros, gan dumjos, gan muļķus.

Dusmas zināmā mērā ir superjūtas, kas rodas, kad sašutuma pārņemts cilvēks nonāk līdz trakam niknumam.

Dusmas liek rīkoties impulsīvi — pretēji visām pieņemtajām morāles un ētikas normām un humānisma principiem. Parasti cilvēks dusmās var izdarīt kaut ko tādu, ko nekad nedarītu, būdams normālā, mierīgā stāvoklī. Dusmu pārņemta cilvēka rīcība ir riebīga, derdzīga un tās sekas — briesmīgas.

Dusmu pārņemts cilvēks ir līdzīgs zvēram, viņš kļūst asinskārīgs, viņš nedomādams var nodarīt otram cilvēkam morālu kaitējumu, fizisku traumu un pat atņemt dzīvību.

Taču jau Bībeles gudrie patriarhi pievērsa uzmanību arī otram aspektam, kas saistīts ar dusmām: dusmas krasi saīsina cilvēka mūža ilgumu. Zerahs teica, ka greizsirdība un dusmas saīsina mūžu. Starp mūsdienīgajiem un Bībelē paustajiem uzskatiem par dusmām nav sevišķi lielu atšķirību. Ikvienam cilvēkam ir sava noteikta izturības rezerve, tā sauktā adaptācijas spēja. Dusmas deldē šis spējas kvotas un tādējādi saīsina mūsu mūžu. Turklāt dusmu uzliesmojumi satricina nervu sistēmu, iepludina asinīs tik daudz hormonu, ka, no vienas puses, tiek novājināta endokrīnā sistēma, bet, no otras puses, viss organisms tiek pakļauts briesmīgam iekšējam spiedienam, tas burtiski plēš to pušu ar tādu spēku, kas salīdzināms vienīgi ar sprādzienu. Tiek uzskatīts, ka līdz ar dusmām no katras mūsu organisma šūnas izplūst forsētai aktivitātei nepieciešamās vielas un kopā ar tām — arī dzīves gaitā uzkrātās un šūnās glabātās indes. Tātad dusmoties — tas nozīmē arī saindēt savu organismu.

Dusmas pazudina itin visus neatkarīgi no tā, vai esi dižs vai niecīgs. Gan lielo, gan stipro pazudina dusmas — teicis gudrais Ijabs.

Tādējādi jēdzieni "taisnīgas dusmas", "tautas dusmas pret kara kurinātājiem" un tamlīdzīgas sentences ir tikai meli un tukšu salmu kulšana, kas domāta mazizglītotiem cilvēkiem un muļķiem, kuri gatavi uz visu.

Svētnieks Tihons Zadonskis zemu paklanījās tā cilvēka priekšā, kas bija viņam iesitis, un lūdza piedošanu par to, ka izvedis viņu no pacietības.

Ja, nedod, Dievs, jūs esat dusmīgs, tad bēdziet prom, lai nenodarītu tādu nelaimi, kuru pēc tam vairs nevarēsit izlabot visas savas atlikušās dzīves laikā!

VARMĀCĪBA — DEFINĒJUMS, AVOTI U.C.

Varmācība — tie ir garīgi, psiholoģiski vai fiziski spaidi, kas tiek īstenoti ar spēka palīdzību. Viena cilvēka varmācīga rīcība vienmēr vai nu ierobežo otra cilvēka brīvību, vai arī piespiež otru cilvēku darīt kaut ko pretēju savām vēlmēm, pārliecībai un iespējām.

Varmācība vienmēr ir saistīta ar cietsirdību un cinismu.

Varmācība vienmēr ir saistīta ar melnu un nejūtīgu dvēseli.

Varmācība vienmēr ir saistīta ar aukstu sirdi — t.i., ar cinismu — varmākas krūtīs ir nevis karsta, mīlestībā pulsējoša sirds, bet gan ledus gabals.

Varmācība vienmēr ir saistīta ar domāšanas funkciju ierobežotību un vienlaikus ar aktivizēšanos un pārmērīgu vaļību seksuālajā sfērā, kurā varmākām parasti ir tādas vai citādas novirzes no normas.

Varmācība vienmēr ierobežo tiesības, samazina brīvības pakāpi, pazemina dzīves līmeni, atņem cilvēkiem ierastos labumus un pasliktina viņu eksistences apstākļus.

Cilvēki pie varmācības ir tik ļoti pieraduši, ka gluži vienkārši nesaprot, kad pret viņiem izmanto varmācīgas metodes, kad viņus ierobežo, kad viņiem kaut ko atņem, kad pazemina viņu dzīves līmeni un tā tālāk.

Primitīvi uzskatīdama, ka varmāka ir tikai laupītājs un slepkava, cilvēce aizmirst par varmākām — valsts darbiniekiem un par apjomīgām uz varmācību balstītām sociālajām programmām.

Jā, atbrīvotais un nokaitinātais lumpens kļūs par vislielāko varmāku — tā tas patiesi ir. Jā, terorisms, karš un revolūcija ir galvenie avoti varmācībai pret personu — tas viss ir pareizi.

Jā, varmācība ir izvērsusies par savdabīgu koncepciju un sektantisku reliģiju — marksismu, un šīs reliģijas stūrakmeņi ir vispasaules revolūcija, taisnīgs karš un totāls ienaidnieka tēls — tas viss tā ir, un ar to vairs nevienu nevar pārsteigt.

Taču cilvēki, kuri milzīgā valstī izraisa hiperinflāciju, vairākām paaudzēm atņem visus ietaupījumus un pārvērš cilvēku nopelnīto naudu par putekļiem, ir vēl lielāki varmākas.

Taču tie cilvēki, kuri vienu tautu uzrīda otrai, ir vēl lielāki varmākas.

Visos laikos ir uzskatīts, ka varmācībai pretī stāties var vienīgi mīlestība. Varmācība un mīlestība — tās ir alternatīvas: jo vairāk vienas, jo mazāk otras. Tomēr cilvēkam ir vajadzīga galva uz pleciem, viņam jāprot domāt un jābūt pietiekami drosmīgam, lai sauktu lietas īstajā vārdā.

NEKAUNĪBA VISĀ SAVĀ SPOŽUMĀ

Nekaunība, tāpat kā visas pārējās cilvēka negatīvās izpausmes, ir ārkārtīgi viegli īstenojama. Nekaunība zināmā mērā ir lēnprātības antipods. Nekaunība — tā ir familiari- tāte, nekautrība un rupjība attieksmē pret otru cilvēku vai vispār pret cilvēkiem.

Nekauņa ir cilvēks, kas neciena citus cilvēkus, neievēro vispāratzītos uzvedības noteikumus un itin visur uzvedas rupji, necienīgi un aizvainojoši.

Nekauņas uzvedība ir izlaidīga, tā iziet ārpus pieklājības robežām, nekauņa ir gatavs bez kautrēšanās ignorēt citu cilvēku intereses, domas, rindas kārtību vai taisnību. Nekaunam nav nedz kauna jūtu, nedz kautrības, viņam nospļauties par visu.

Nekauņas attieksme pret citiem cilvēkiem ir bezkaunības, visatļautības, nicīguma, rupjības, nelietības, zemiskuma un augstprātības apvienojums.

Nekauņa ir neaudzināts un neizglītots ļoti zemas Hierarhijas cilvēks, pēc savas dabas — egoists un ierāvējs.

Nekauņa ir cilvēks bez sirdsapziņas, kauna jūtas viņam svešas, tāpat kā morālās atbildības sajūta.

Ikviens cilvēks cīnās pret nekaunību un pretojas tai atkarībā no tā, ciktāl un cik lielā mērā viņš izprot šo cilvēka būtības zemisko izpausmi, cik lielā mērā pats ir aizsargāts pret nekaunību, kā arī atbilstoši savai Autoritātei.

Lai kā arī būtu, nekauņas nevienam nepatīk — to nosaka vai nu cilvēku iekšējā vajadzība, vai arī viņu ciešā pārliecība.

Parasti nekaunam kādu reizi arī izdodas citus cilvēkus apvest ap stūri — paķert kaut ko ārpus kārtas, atgrūst kādu malā, izspraukties pašā priekšā un izraut kaut ko otram cilvēkam no rokām. Taču jau nākamajā reizē cilvēki dod viņam pretsparu, jo ir atjēgušies no pārsteiguma par šādu nekaunību, apstulbumu aizstāj pārestības sajūta un vēlēšanās izrēķināties ar nekauņu tā, kā viņš ir pelnījis.

Tomēr aicinām jūs būt aukstasinīgiem un saprātīgiem. Ja esat pārliecinājies, ka jūsu priekšā ir nekaunīgs cilvēks, ka viņa prasības ir nekaunīgas, ka viņa pretenzijas pret jums — bezkaunīgas un familiāras, ka savas neaudzinātības dēļ viņš pret jums izturas rupji un nepieklājīgi, lūdzu, neatbildiet viņam ar to pašu, nenolaidieties līdz viņa līmenim, bet palieciet aukstasinīgs, bezkaislīgs savā mīmikā, nežestikulējiet un vispār izvairieties no jebkādām asām kustībām, pieklusiniet balsi un nelietojiet rupjus vārdus. Atbildiet — ja vispār gribat to darīt — pieklājīgi, mierīgi un stingri. Tieši no šādas attieksmes nekauņas baidās visvairāk.

TAS, KAS REIZ JAU IR PIEKRĀPIS, PIEKRĀPS ATKAL, UN TAS, KAS REIZ JAU IR NODEVIS, NODOS VĒLREIZ

Runā, ka ticība cilvēkiem esot miljonu vērta. Uzticēšanās vienam cilvēkam ir vēl daudz dārgāka.

Uz savstarpējas uzticēšanās pamata ir veikti visi labie darbi pasaulē.

Liekot lietā krāpšanu un nodevību, nekas labs nav radīts. Krāpšana nozīmē to, ka viena puse rīkojas nekrietni, maldina otru pusi un melo tai. Pamats tam, ka cilvēks notic krāpšanai, ir viņa paša maldīgās cerības un muļķīgās gaidas. Krāpšana parasti tērpjas spilgtās drānās un izliekas par izdevīgumu vai arī maskējas tā, ka to neviens nepamana.

Nodevība — tā ir ļaunprātīga un blēdīga rīcība attiecībā pret otru cilvēku, kurš^ ne domāt nedomā, ka kaut kas tāds vispār var notikt. Šāda rīcība slēpj sevī milzīgas nepatikšanas tai pusei, kura ir nodota. Nodevības rezultātā neaizsargāts cilvēks visbiežāk tiek atdots saplosīšanai. Nodevība lielākoties noliedz kopīgos ideālus, mīda kājām kopīgos svētumus un aizskar kopīgās intereses.

Krāpnieku vēl kaut kā varētu pieciest.

Nodevējs momentāni jāatstumj, cik vien iespējams, tālu un jāizbeidz ar viņu jebkāda saskarsme.

Tautas gudrība saka — tas, kurš reiz jau ir piekrāpis, piekrāps arī otrreiz, un tas, kurš jau ir nodevis vienu cilvēku, tikpat viegli nodos arī otru. Sirmā senatnē abas karojošās puses ar jebkuras puses nodevēju rīkojās vienādi — galu galā viņam nocirta galvu. Vai nu tie, kurus viņš nodeva, vai arī tie, kuriem nodeva.

Šķiet, ka zināmu pakāpi sasniegusi krāpšana tā pati nodevība vien ir. Tā vai citādi, bet gan krāpšanā, gan nodevībā ir pietiekami daudz ļaunprātības un viltus.

Krāpšana visbiežāk ir saistīta ar tīkojumiem pēc materiālajām vērtībām, nodevība papildus tām var aizskart arī garīgās vērtības — ticību, cerību un mīlestību.

Gan krāpšanā, gan nodevībā viltus ir atliku likām, "ar uzviju" un vēl vairāk. Viltus — tie ir ļauni nolūki, kas maskēti ar labvēlību. Rīcība, kuru caurauž ļauni un kaitīgi nolūki, ir viltus pilna rīcība.

Krāpšana un nodevība — tā ir ļaunuma, ļaunu nodomu pilna un apzināti nekrietna rīcība, un tā ir jānosoda.

Šāda rīcība ir jāsauc īstajā vārdā.

Bet krāpnieku un nodevēju dzeniet prom no sevis!

"KAS KAUNU NEPROT, TAS BADU NEMIRST" — VAI JŪS, LASĪTĀJ, KĀ MŪSDIENĪGS

UN CIVILIZĒTS CILVĒKS PIEKRĪTAT ŠĀDAM TEMATA TRAKTĒJUMAM?

Kauns — tās ir jūtas, kas saistītas ar iekšēju samulsumu un vainīgumu, apzinoties to, ka esi rīkojies nosodāmi. Ja uz kādu cilvēkam raksturīgu nosodāmu rīcību paskatītos no malas, vārdu "kauns" varētu lietot tādā pašā nozīmē kā vārdus "negods", "apsmiekls", "neslava".

Kad cilvēks kaunas par paša rīcību, viņš var samulst un "aiz kauna vai zemē ielīst". Ikviens normāls cilvēks atceras savu samulsumu un to stāvokli, kad vaigi un ausis svilst un visā sejā ielīst kauna krāsa.

Tieši tāpat cilvēks var samulst kādas savas domas, kāda sava nolūka vai kāda sava sapņa dēļ.

Kauns parasti kļūst vēl lielāks tad, ja arī otrs cilvēks sāk izteikt pārmetumus sakarā ar peļamo rīcību.

Kauns ir raksturīgs tīriem, sirsnīgiem un godīgiem cilvēkiem. Šādi cilvēki vienmēr ir gatavi nožēlot savu rīcību, viņiem vainas un kauna sajūta vienmēr ir ļoti stipri izteikta. Biklums, kautrība un kaunīgums vispār ir raksturīgi jaunībai. Gadu gaitā cilvēks nocietinās, viņa jūtas notrulinās, vecāks cilvēks jau vairākkārt ir pārdzīvojis visdažādākās situācijas, un šādam cilvēkam jau ir pārāk bieza āda, lai viņu piespiestu par kaut ko nokaunēties. Šādos gadījumos mēdz teikt, ka cilvēks māk valdīt pār sevi. Patiesi, svešinieks viņa sejā nesaskatīs nedz kauna sārtumu, nedz arī kādas pārmaiņas mīmikā.

Kauna nav cilvēkiem, kuri iestiguši grēkos, kauna nepavisam nav slepkavam, varmākam un zaglim. Tikai citi ļaudis var viņu nodarījumus kvalificēt kā kaunu, piešķirot šim vārdam arī negoda, apsmiekla un neslavas nozīmi.

Kauns kā tāds ir sākums grēku nožēlošanai. Pašlaik mēs dzīvojam sabiedrībā, kur nav nedz kauna sajūtas, nedz sirdsapziņas un kur sejas sarkst vienīgi no niknuma, alkohola vai sala. Tā tālāk vairs nedrīkst turpināties, jo tieši kauna sajūta kā šķērslis un barjera stāv ceļā visatļautībai. Vai tad nav apkaunojoši zagt vienam no otra? Vai tad nav apkaunojoši zagt svētumus un pārdot tos par "cietu" valūtu? Vai tad nav apkaunojoši savus biznesa plānus balstīt uz krāpšanu? Vai tad nav apkaunojoši savas "vadošās" rokas līdz pat elkoņiem iebāzt tautas kabatā?

"Kas kaunu neprot, tas badu nemirst?" — vai jūs, cienījamais lasītāj, akceptēsit šādu brīvu temata traktējumu? Un lai Dievs dod, ka jūs spētu sarkt par savu aplamo rīcību!

DENUNCIANTAM PIRMAIS PĀTAGAS CIRTIENS — TĀ UZSKATĪJA MŪSU SENČI

Lai cik daudz laika paietu, godīgums, krietnums un augsta morāle vienmēr tiek vērtēti pēc vienas un tās pašas— visaugstākās cenas. Kāda attieksme pret krietnu cilvēku bija pirms tūkstoš gadiem, tāda tā ir arī tagad. Un vislabāk to saprot tieši nekrietnie, amorālie un zemiskie cilvēki. Viņi katrā ziņā liks apsmieklā vai pakļaus nežēlīgai kritikai cilvēkiem piemītošo sirdsapziņu, godīgumu un krietnumu, tāpēc ka viņi paši to visu sev jau sen ir atņēmuši un viņiem sāp un skauž, ka citiem cilvēkiem šīs kvalitātes ir.

Tāpēc, cienījamās jaunietes, neklausieties, kad jums stāsta, ka prostitūcija esot civilizācijas sasniegums. Šī parādība gan agrāk ir bijusi, gan tagad ir, gan būs arī turpmāk, bet vienmēr tā ir nosodīta kā dziļš cilvēka pagrimums.

Tāpēc, cienījamie jaunieši un jaunietes, neticiet ne masu saziņas līdzekļiem, ne augstu amatpersonu vārdiem, kad jūs mudinās denuncēt savu tuvāko jeb, kā tautā mēdz teikt, pienest ziņas par visiem pēc kārtas. No morāles viedokļa denuncēt ir tas pats, kas kļūt par prostitūtu, ja ne vēl sliktāk. Uz totālu denunciāciju ir balstījušies un balstīsies visi totalitārie režīmi, kuriem cilvēka personība nenozīmē absolūti neko.

Mūsu senči uzskatīja, ka denunciantam jāsaņem pir- . mais pātagas cirtiens, tas ir, viņš jāsoda pats pirmais. Un, to zinādami, daudzi atturējās denuncēt savu tuvāko un līdz ar to pasargāja sevi no morālas pagrimšanas un savas paša dvēseles nomelnošanas.

Denunciācija attiecībā uz otru cilvēku ir neģēlība, ļaunprātība un briesmīgs sitiens. Cilvēks šo sitienu nav gaidījis, viņš pat nenojauš, ka draugs, biedrs, darījumu partneris vai vienkārši gadījuma paziņa ir viņu nodevis un izrīkojies ar viņu ļaunprātīgi.

Denunciācijai ir arī medaļas otra puse: denunciācija pazemina paša denuncianta vitalitāti, samazina viņa aizsargātību, atņem viņam veiksmi un pievelk šim cilvēkam daudz nepatikšanu, kuras viņu neskartu, ja viņš nebūtu denuncējis. Šis cilvēks var zaudēt kādu tuvinieku, var ciest ļoti lielu finansiālu zaudējumu, var pakrist uz līdzenas vietas.

Turklāt tad, kad denunciācija zaudē savu slepenību un kļūst atklāta, pār denunciantu gāžas sabiedriskā nicinājuma lavīna un nav izslēgta pret viņu vērsta tuvāko cilvēku destruktīva iedarbība.

Vai jūs piekrītat tam, ka attiecībā uz denunciantu mūsu senčiem ir bijusi taisnība? Sargiet sevi no kārdinājuma un grēka denuncēt savu tuvāko!

GODĀDAMS SAVU TICĪBU, NECEL NESLAVU OTRA TICĪBAI!

Ja jūs ticat Dievam un piederat pie kādas noteiktas konfesijas, piemēram, pie pareizticīgajiem, katoļiem, luterāņiem vai kādas citas konfesijas, un jūsu ticība ir stipra un nesatricināma, tad, šķiet, nekādu problēmu nav.

Ja jūs vai nu apzināti, vai neapzināti sākat šaubīties par savu ticību, tad ir cita lieta. Cilvēks, kas šaubās, cenšas savu ticību nostiprināt, pazemojot un noliedzot citu ticību.

Ja cilvēkam vai nu apzināti, vai neapzināti nav absolūtas pārliecības par kaut ko tādu, ko viņš tā vai citādi vēlas celt citu cilvēku acīs, tad pirmais, ko šis cilvēks dara, — viņš apšauba, kritizē, izsmej vai apmelo kaut ko līdzīgu, kas ir citiem cilvēkiem. Ļaudis maldīgi domā, ka antireklāma par kaimiņu viņiem pašiem dod izdevību reklamēt sevi.

Dzīves īstenība ir pierādījusi antiidejas veltīgumu. Ja cilvēks nostājas pret kaut ko, tad viņam acīmredzot nepietiek prāta, lai gluži vienkārši iestātos par kaut ko savējo tā, ka visiem kļūtu skaidrs un saprotams: jā, tas, ko aizstāv viņš, ir daudz labāks par to, ko aizstāv citi.

Antiideja, it īpaši cilvēka ticības apmelošana, pēc savas būtības ir destruktīva ideja.

Vēsturē pati pirmā konstruktīvā ideja bija tā, ka Dievs radīja paradīzi. Atbildot uz to, tika izvirzīta destruktīva ideja — un čūska "iesmērēja" cilvēkiem ābolu. Un no tā laika katrai konstruktīvai idejai seko attiecīga destruktīva ideja.

Destruktīvas idejas izvirzīšanai liela gudrība nav vajadzīga: noliedz, traucē, posti — un tu it kā esi pacēlies tādā pašā līmenī kā konstruktīvās idejas radītājs. Taču šis viedoklis ir dziļi maldīgs.

Postītājs nekad nenostāsies vienā līmenī ar Radītāju.

Visvairāk izplatītās mūslaiku destruktīvās idejas skan šādi:

—  pie visa ir vainīgs tas, no kura tiek veidots ienaidnieka tēls,

—  konflikts kā visu problēmu atrisināšanas līdzeklis,

—  acīmredzams to vai citu vēsturiskais pārākums,

—  vispirms visu sagrausim, bet pēc tam — uzcelsim,

—  savilksim ciešāk jostu un pacietīsimies.

Konstruktīvas idejas veicina cilvēku labklājību, bet destruktīvas idejas šo labklājību smagi iedragā. Labāk uzbūvēt māju sev pašam nekā ar tieši tādiem pašiem pūliņiem sagraut visas kaimiņu mājas. Godādams savu ticību, necel neslavu otra ticībai!

NAIDS KĀ IZPAUSME, KVALITĀTE UN SMAGS KRUSTS

Naids kā cilvēciska izpausme pieder pie tām jūtām, kuru pārņemta cilvēka prātu aptumšo sarkana migla, kas neļauj loģiski vai objektīvi padomāt pašam par savu labumu: bet kas tad īsti man par to būs?

Naids kā kvalitāte — tas ir pats riebīgākais no visa, kas var būt cilvēka organismā. Cilvēkam ir raksturīgi sev piemītošo draņķību ievīstīt ar zeltu cauraustās drānās; tā arī naids tiek piesegts ar tādiem vārdiem kā "svētais naids", "tautas naids", "nacionālais naids", "ģimenes naids".

Naids nekad nepastāv tīrā veidā, tas nekad neizpaužas patstāvīgi, bet vienmēr tikai sasaistē, pārī ar kaut ko citu, kas bieži vien ir vēl riebīgāks un asiņaināks. Naids jau pats par sevi nav nekāda dāvana — tās ir ļaunas jūtas, kas iedveš riebumu un pretestību, turklāt tas vēl parādās kopā ar atriebību, slepkavību, nodevību, apmelojumu, ļaunprātību, intrigu un citiem "jaukumiem", kuri liecina par cilvēku morāles un ētikas galīgu pagrimumu. Naids vienmēr prasa asinis un nāvi. Tāpēc par naidu cilvēkam nākas samaksāt visaugstāko cenu — tas savam nesējam atņem taisnīgumu, sirdsapziņu, godīgumu, labestību un skaidrību — visu to, kas cilvēkā ir labs. Naids no sava nesēja izsūc visas dzīvības sulas, visu psihisko enerģiju, tas kļūst nāvīgi bīstams ne tikai tam, pret kuru ir vērsts, bet izdedzina iekšējo būtību un tuvina nāvi arī tam cilvēkam, kurš šo naidu lolo. Ir neskaitāmi daudz gadījumu, kad cilvēks ir līdz galam realizējis savu naidu pret otru cilvēku vai cilvēku grupu, bet pēc tam izrādījies, ka šim naida nesējam pašam dzīvē vairs nekas nav palicis, un viņš izbeidz savu dzīves ceļu.

Naids — tas ir smags krusts cilvēka dzīvē. Tas, kurš nīst, aizmirst visus cilvēciskos priekus, viņam nav nekādu tīri cilvēcisku rūpju un centienu — visu ir aizstājis naids. Šā cilvēka sirds ir noslēgta citām jūtām, viņa saprāts ir aptumšojies, vispārējais redzesloks sašaurinājies līdz minimumam, šajā cilvēkā triumfē tumsa un ļaunums.

Ja naidu traktētu kā kādu pretdarbību atriebības veidā, tad, iespējams, nevajadzētu šo darbību piesātināt ar negatīvām emocionālajām izpausmēm. Mēs taču, piemēram, zinām senos postulātus par šo tematu: "aci pret aci, zobu pret zobu" vai "kas zobenu cēlis, no zobena kritīs". Bet tādas domas var rasties tikai tur, kur pietrūkst veselā saprāta, lai piedotu. Jūs esat cilvēks un ar savu naidu nemodiniet sevī zvēru. Pēc tam vairs nekad no tā netiksit

vaļā.

K*

?

225

NEKAD UN NEVIENA LIETA NEDRĪKST PILNĪBĀ UZTICĒTIES DZĒRĀJAM

Vislabākais variants ir tas, ka ar dzērāju nav nekādu darīšanu.

Daudz sliktāks ir tas variants, ja kaut kādas darīšanas tomēr ir.

Ļoti slikts ir variants, ja jāstrādā kopā ar dzērāju. Dzērājs uz kaut ko spējīgs ir tikai tad, kad viņam jāapmierina savas personiskās vajadzības, kas saistītas ar dzeršanu. Tad būs gan iniciatīva, gan neatlaidība, gan mērķtiecība, gan izmanība, gan pūliņu koncentrēšana. Ja vajag sadabūt pudeli, uzklāt viesību galdu, sapulcēt pudeles brāļu kompāniju vai vēl kaut ko tādā pašā garā, dzērājs būs neatkārtojams, viņš spilgti nodemonstrēs savu talantu sameklēt vajadzīgo, izrīkot un organizēt attiecīgo pasākumu. Te nu viņu nevajadzēs nedz mudināt, nedz kontrolēt, nedz likt viņam ziņot par paveikto, nedz galu galā izsacīt pretenzijas, tāpēc ka viss būs pilnīgā kārtībā.

Visās citās lietās uz dzērāju paļauties var vienīgi galīgs muļķis. Un visai bieži šo galīgā muļķa lomu uzņemas cilvēki, kas nemaz nav tik dumji, bet šajā muļķīgajā situācijā nonākuši ne jau savas vainas dēļ.

Visbiežāk dzērājus piesedz viņiem tuvie cilvēki — sievas un radinieki, uzskatīdami, ka viņu svēts pienākums ir neteikt citiem ne vārda par dzērāja izdarībām. Galu galā viņi nāk pie prāta, bet tas notiek par vēlu, piemēram, dzērājs jau ir sācis nest ārā no mājas un pārdot sievas un bērnu mantas.

Dzērājus piesedz arī kolektīvi, kuros viņi strādā, — lai neklāstītu pasaulei savas nebūšanas un nebojātu kopīgo reputāciju. Parasti viss beidzas ar lielu troksni vai tādu nolaidību, kas itin visiem bez izņēmuma rada milzīgus zaudējumus un daudz nepatikšanu.

Dzērājus aizstāv citi tādi paši dzērāji, kurus vada solidaritātes jūtas un cerības uz kopīgu iedzeršanu.

Un pats riebīgākais ir tas, ka dzērāju, kurš ieņem liela valstsvīra amatu, aizsargā pati valsts. Galu galā izrādās, ka daudzus normālus cilvēkus vadījis pēdējais pļēgurs un alkoholiķis, bet neviens un nekad nav aprēķinājis zaudējumus, ko viņa dēļ cietuši citi cilvēki. Jo visi viņam uzticējās un tātad bija galīgi muļķi, bet, kā saka, ko tu no muļķa paņemsi?

Uz dzērāju nedrīkst paļauties. Dzērājiem nedrīkst uzticēties.

Bet neviens neaizliedz viņus mīlēt vai nemīlēt: tā ir jūsu problēma.

NETICIET NARKOMĀNAM UN NEIELAIDIETIES AR VINU NEKĀDĀS DARĪŠANĀS!

Visas narkomāna jūtas, centieni, vēlmes un visa viņa mērķtiecība ir vērsta vienīgi uz kārtējās narkotiku devas iegūšanu. Nekam citam viņa acīs nav būtiskas nozīmes. Viņam itin neko nenozīmē cilvēciska pieķeršanās. Viņam neko nenozīmē radniecības jūtas. Narkomāns sen aizmirsis gan pienākuma apziņu, gan pateicības jūtas, gan simpātijas — viņam prātā ir tikai gaidāmais kaifs. Parasts normāls cilvēks to nevar saprast: kā gan viņu var nodot radinieks vai tāds cilvēks, ar kuru kopā tik daudz gadu ir strādāts plecu pie pleca; kā gan cilvēks var pamest novārtā tādas lietas, no kurām ir atkarīga tās firmas labklājība, kura viņam maksā algu; kā gan cilvēks var paņemt svešu automobili vai svešu naudu; kā gan tuvs radinieks var tevi apzagt un iznest no mājas visvērtīgākās mantas un tā tālāk, un tā joprojām.

Narkomāns kļūst par otra cilvēka ienaidnieku — šā vārda tiešajā nozīmē, ja dzīvo tam blakus, ja strādā kopā ar to vai vienkārši gadās tam ceļā. Tas tāpēc, ka narkomāns otrā cilvēkā saskata vienīgi iespēju iegūt līdzekļus, lai varētu iegādāties narkotikas. Turpretī otrs cilvēks narkomānu uzskata par savu radinieku, savu kolēģi vai tādu pašu ceļinieku, kāds ir viņš pats. Šis uzskats ir kaitīgs un aplams.

Dabiski, ka narkomāns ir jāārstē.

Bet nedrīkst ar viņu kopā dzīvot — tas ir bīstami.

Bet nedrīkst narkomānu paturēt darbā un nedrīkst viņam uzticēties kā tādam cilvēkam, kurš atbild par savu rīcību, — narkomāns ir jāatlaiž no darba.

Bet nedrīkst narkomānu paļāvīgi tuvināt sev.

Narkomānu nedrīkst laist pie materiālajām vērtībām.

Viņa klātbūtnē nedrīkst zaudēt modrību un briesmu apjautu.

Attiecībās ar narkomānu ir jāpiespiež sevi pārkāpt pāri radniecības jūtām, pārvarēt savu pieķeršanos un simpātijas. Visiem jābūt gataviem aizsargāties pret iespējamo agresiju no viņa puses. Par psihiski nenormālu cilvēku teic, ka viņu pat tūkstotis normālo nespēs pārliecināt, bet narkomāns savā «mērķtiecībā pārspēs visu tūkstoti un savā ceļā uz kāroto mērķi — narkotikām — pārvarēs jebkurus šķēršļus. Diemžēl par tādu šķērsli narkomāns var uzskatīt arī otra cilvēka dzīvību, par pieņemtajām morāles un ētikas normām un cilvēku sadzīves humānistiskajiem principiem nemaz nerunājot.

Neticiet narkomānam un centieties rīkoties tā, lai jums ar viņu nebūtu nekā kopīga!

NETĒRĒJIETIES TĀDA EGOISTISKA UN PARAZITĒJOŠA CILVĒKA LABĀ, KURŠ VIENMĒR UN VISUR GRIB VISU DABŪT PAR BRĪVU!

Tautā ir pieņemts liekēžu rīcību raksturot ar vārdiem "par paldies", "uz citu rēķina", "par velti", "par skaistām acīm" un vērtēt šos cilvēkus ļoti negatīvi.

Liekēdis prot tik labi maskēties, ka viņa būtību atklāt ir ļoti grūti.

Visbiežāk tas notiek gluži nejauši. Cilvēks, kurš ilgu laiku ir devis liekēdim visu, kas tam bijis vajadzīgs, pēkšņi vēršas pie viņa ar kādu sev pašam ļoti svarīgu lūgumu. Un apjēdz, ka liekēdim nenāk ne prātā darīt kaut ko citu labā. Bet līdz šim apskaidrības brīdim liekēdis tika uzskatīts par tuvu draugu, par atsaucīgu, sirsnīgu un apzinīgu cilvēku!

Maskējot savu parazītismu, liekēdis vienmēr visupirms nāk klajā ar aizkustinošu stāstījumu par savām nelaimēm, zaudējumiem un neērtībām. Tēlaini, spilgti un daudzveidīgi šis cilvēks "pūderē smadzenes" naiviem antiņiem. Viņš otram cilvēkam tā sajauc galvu, ka, stāstīdams par saviem sarežģījumiem sakarā ar miljonu liela kapitāla ieguldīšanu, var panākt pret sevi līdzjūtību pat no nabaga, kurš viņam atdos savu pēdējo naudiņu.

Ievērojamu vietu šajā kamuflāžā ieņem demonstratīva līdzdalība citu cilvēku rūpēs, kas katrā ziņā tiek papildināta ar tādu dāvanu un uzmanības pierādījumu sniegšanu, kuri pašam liekēdim nemaksā neko.

īpaša vieta tiek ierādīta miglainiem solījumiem un mājieniem par to, ka kaut kad tālā nākotnē viņš jums galu galā sagādās kaut kādus sevišķus labumus, piemēram, aizstāvēs jūsu intereses.

Šim cilvēkam ir raksturīgi vilkt sarunu garumā tik ilgi, kamēr viņš nepanāk savu. Tiklīdz tas notiks, viņš momentāni pateiks — sveiki! — un aizies no jums.

Šim cilvēkam ir vēl viena visai raksturīga īpatnība — viņš mēdz uz ilgu laiku "noiet no skatuves", kad ir jāsamaksā rēķini, bet pēc kāda laika atkal parādās, it kā nekas nebūtu bijis.

Šis cilvēks bus īpaši daudzvārdīgs, apliecinadams savu pateicību: "Liels jums paldies, esmu jums tik ļoti pateicīgs, man trūkst vārdu, lai izteiktu jums savu pateicību, jūs man esat darījis tik daudz laba, ko gan es bez jums iesāktu…" un tā tālāk, un tā joprojām.

Pamatā tam, ka cilvēks kļūst par liekēdi, ir egoisms un egocentrisms. Šo īpašību attīstība ir saistīta ar pārmaiņām psihē. Nekautrējieties šim cilvēkam pateikt patiesību acīs!

ESIET UZMANĪGI SASKARSME AR PATOLOĢISKIEM MEĻIEM!

Kas tad ir tas, kas liek cilvēkam melot?

Tas, ka cilvēks neredz citu izeju, piemēram, tad, kad viņš ir paņēmis kaut ko tādu, kas viņam nepieder, un saimnieks atklājis šo zudumu; viņš devis solījumu, bet nav to izpildījis norunātajā laikā; viņš uzvedas amorāli, bet citu cilvēku acīs grib izskatīties labāks, nekā patiesībā ir, u.tml.

Tas, ka cilvēks spēlē sev neraksturīgu pozitīvu lomu un cenšas izlikties par draugu, labvēli vai biedru. Tad viņa uzvedība ir melīga, viņa solījumi ir melīgi un viņa rīcība neatbilst tam, par ko viņš uzdodas.

Tas, ka cilvēks pats sevi vērtē daudz augstāk nekā otru cilvēku un runā to, ko uzskata par vajadzīgu. Šī īpašība ir sevišķi raksturīga dumjām, bet augstu stāvokli iemantojušām sievietēm, kas bārsta savus melus pa labi un pa kreisi to cilvēku priekšā, kurus uzskata par zemākiem gan sabiedriskā stāvokļa, gan cita novērtējuma ziņā.

Tas, ka cilvēks domā: ar meliem var panākt daudz vairāk nekā ar normālu cilvēcisku izturēšanos. Melus sevišķi iecienījuši visu veidu afēristi, kuri grib pēc iespējas vieglāk un ātrāk izkrāpt naudu no citiem cilvēkiem.

"Tāpat arī mēle ir mazs loceklis un veic lielas lietas. Redzi, kāda maza uguns iededzina kādu lielu mežu!

Un uguns ir arī mēle; kā netaisnības pasaule mēle ir nolikta starp mūsu locekļiem; tā apgāna visu augumu un aizdedzina mūža ritumu, pati būdama elles aizdedzināta.

Bet mēli neviens cilvēks nevar savaldīt: nemitīgs ļaunums, pilns nāvīgas indes," — tā par meliem saka Svētais apustulis Jēkabs (Jēkaba vēstule, 3, 5, 6, 8).

Melis gūst ievērojamus panākumus, jo savus melus visu laiku pilnveido — gan ar visdažādākajiem zvērestiem, gan ar atsaucēm uz autoritātēm, gan ar dažādiem aizbildinājumiem un savas "taisnības" pierādījumiem. Tādēļ melim daudz biežāk tic nekā netic.

Meli no malas var sagraut ģimeni.

Meli kurina naidu kaimiņu starpā.

Viena cilvēka meli noved pie tā, ka otram cilvēkam tiek nodarīts liels zaudējums. Meli vienmēr maskējas ar vislabskanīgākajiem lozungiem un sentencēm. Meliem ir raksturīga pārāk liela godbijība, pārāk liela gādība, pārāk lieli solījumi, pārāk gudras runas, pārāk liels kārdinājums.

Nepieredzējušam un labsirdīgam cilvēkam ir jāpatur prātā: "Neko tādu, kas ir "pārāk"!" Jums nav vajadzīgs, lai kāds ne no šā, ne no tā par jums rūpētos, jums nav vajadzīga pārāk liela peļņa, jums nav vajadzīgi solījumi, toties jums ir ļoti vajadzīga jūsu pašu naudiņa.

Par nepatiesību un apzinātu īstenības izkropļošanu ir ļoti dārgi jāsamaksā tam cilvēkam, kuram melo un kuru cenšas apmuļķot.

MUĻĶĪBA — VIENA NO MUMS, CILVĒKIEM, RAKSTURĪGAJĀM IEZĪMĒM

Ak vai, muļķība cilvēku nekad nav izdaiļojusi, lai gan tā viņu pavada gandrīz visu mūžu! Tikai muļķības izpausmes mēdz būt dažādas.

Vāja informētība un vajadzība pēc vidutāja pavisam skaidri liecina par mūsu muļķību.

Ja priekšroka tiek dota nevis labākajam, bet sliktākajam, tad kas gan vēl labāk var apliecināt mūsu muļķību?!

Tas, ka lēmumi tiek pieņemti uz labu laimi — bez domāšanas, bez informācijas analīzes un sintēzes, norāda uz galīgu muļķību.

Savas vai citu cilvēku dzīves pieredzes ignorēšana — kas gan mūsu ātri aizritošajā dzīvē var būt vēl muļķīgāk?!

Vai jūs, cienījamo lasītāj, man piekrītat? Vispār jau ir viens psiholoģisks paņēmiens, kas ļauj diferencēt gudru un dumju cilvēku. Ja gudrajam teiktu apmēram tā: "Nu, esat gan jūs muļķis — paskatieties pats un pārliecinieties: šeit jūs esat pieņēmis nepareizu lēmumu, šeit — palaidis garām vislabāko tā realizācijas brīdi, šeit neesat ņēmis vērā situāciju…" un tā tālāk, un tamlīdzīgi. Gudrais padomās, apsvērs un gandrīz vienmēr piekritīs, ja jūsu aizrādījumi ir pareizi, viņš atbildēs apmēram tā: "Jums taisnība, patiešām milzum daudz kļūdu, esmu nu gan muļķis, lai Dievs man piedod…" Turpretī tad, ja jums būs darīšana ar muļķi, šāda saruna beigsies ar to, ka viņš jutīsies briesmīgi apvainots, aizskarts līdz pašiem sirds dziļumiem.

Lai tiktu vaļā no savas muļķības, ir jāuzkrāj pieredze, tas ir, jāpieņemas prātā. Turklāt nekad nevajag izlikties gudrākam, nekā īstenībā esi; ja kaut ko nezini, tad tā arī pasaki: "Es to nezinu un būšu priecīgs, ja kāds man to paskaidros."

Lai tiktu vaļā no savas muļķības, ir jāmāk uzklausīt otru cilvēku, kurš izsaka savu viedokli par priekšrocībām, kādas ir vienai lietai salīdzinājumā ar otru.

Lai tiktu vaļā no savas muļķības, ir jāatsakās no domas, ka tu pats paud patiesību visaugstākajā instancē, ir jāatsakās no domas, ka tu esi gudrāks par visiem pasaulē. Vienmēr atradīsies cilvēks, kas būs vēl gudrāks par tevi.

Cilvēkam ir jāmācās visu mūžu. Bet paši labākie mācību gadi ir jaunībā. Šajā laikā viens gads var dot tik daudz, cik brieduma vecumā vairs nevar dot pat gadu desmiti.

KĀ NOTEIKT, VAI CILVĒKS IR GUDRS VAI MULKIS?

Lai cik paradoksāli tas skanētu, taču muļķi maskē Visuma pamatlikumi (Hierarhijas likums, cēloņu un seku likums un pretstatu vienības un cīņas likums). Savā naivumā ļaudis domā tā: jo augstāku stāvokli sabiedrībā cilvēks ieņem, jo gudrāks viņš ir. Tāpēc pastāv viedoklis, ka valstu vadītāji ir ārkārtīgi gudri cilvēki. Savā naivumā ļaudis dažādas neveiksmes un izgāšanās nevis saista ar konkrētu cilvēku darbību, bet skatās uz to visu fatāli un difūzi, mītisku vainu par visu notikušo uzveļot visai sabiedrībai kopumā. Savā naivumā ļaudis uzskata, ka muļķim nav dots itin nekas — ne prāts, ne jūtas, ne spēja darboties. Bet tas jau atkal ir kļūdains uzskats, kas izdevīgs muļķim, — prāta viņam patiesi pietrūkst, bet jūtas gan

Dievs viņam nav noskaudis un strādāt mulkis var ne sliktāk par gudro cilvēku.

Muļķis neprot domāt

Un, lūk, te nu viss ir atkarīgs no tā, cik smalki tiks formulēts muļķim adresētais jautājums. Ja muļķim pajautās, vai viņš par konkrēto lietu jau ir domājis, muļķis atbildēs, ka vēl neko nav domājis. Ja pajautās citādi: ko viņš domā šajā sakarā, muļķis tūlīt pat izstāstīs visu, ko vien zina par citu cilvēku domām.

Muļķis ir viegli noskaņojams

Masu saziņas līdzekļu, partiju līderu vai kādu citu autoritāšu izteiktās domas uzreiz kļūst par muļķa dzīves likumu. Muļķis momentāni kļūst par kādas idejas piekritēju vai arī dedzīgu pretinieku neatkarīgi no tā, cik lielā mērā šī ideja ir konstruktīva vai destruktīva tieši attiecībā uz viņu pašu.

Muļķis grib, lai viss būtu skaidrs

Piemēram, vienlīdzība visiem; sabiedrība iedalās šķirās, un ir tikai viens starpslānis — utainā inteliģence; kam nebija nekā, tas iegūs visu; visas grūtības ir saistītas ar šo lietu, ar šo draņķību; pie visa ir vainīgi nolādētie (imperiālisti, kapitālisti, sociālisti vai, piemēram, kaukāzieši).

Ja cilvēks nedomā pat par savu labumu, ja viņš ir tik viegli ietekmējams, ka zāģē zaru, uz kura pats sēž, ja viņam viss ir skaidrs un saprotams, tad jūsu priekšā ir īsts muļķis. Muļķim ir raksturīgi, ka konkrētais viņam dominē pār abstrakto. Muļķis nespēj formulēt savas domas un runāt pēc būtības. Muļķis ne par ko nešaubās, bet dragā tik uz priekšu kā tanks.

MUĻĶIS — TAS IR CILVĒKS, KURAM NAV NEDZ HUMORA IZJŪTAS, NEDZ TAKTA

Humors — tas ir zināmā mērā neparasts un brīvāks vispārpieņemto priekšstatu, jēdzienu un nozīmju, it īpaši vārdu, traktējums. Humors — tas ir pazīstama motīva netradicionāls skanējums, savdabīga, negaidīta pasāža un lēciens sāņus no iemītā un ierastā ceļa, plašāks un abstraktāks skatījums uz savu iekšējo pasauli vai apkārtējo realitāti. Humors — tas ir ass un izsmējīgs, lielākoties labsirdīgs, bet reizēm arī ļauns skatījums uz dzīvi. No visa tā muļķim pietiekamā mērā, turklāt vēl ar uzviju, ir ticis vienīgi ļaunums.

Takts — tas ir plastiskums un harmonija attiecībās ar citiem cilvēkiem. Takts — tā ir mēra sajūta, prasme turēties pieklājības robežās. Takts — tā ir otra cilvēka domu un jūtu intuitīva, neapzināta uztveršana, līdzcietība pret

otru cilvēku un stāšanās ar vinu dvēseliskā kontaktā un informacionālā rezonansē. Takts — tā ir uzmanība pret otra cilvēka vajadzībām, piekāpšanās otram cilvēkam (kaut vai uz laiku), atvēlot viņam tādus atribūtus kā atrašanos centrā, diženumu un pārākumu.

Taktisks cilvēks nekad neuztieps otram savu garīgo klātbūtni, viņš, piemēram, telefonsarunas sākumā apvaicāsies, vai cilvēkam, kuram piezvanījis, ir laiks parunāties; jau iepriekš brīdinās, ka vēlas atnākt ciemos; sarunas laikā nepārtrauks citus runātājus, nevienam neuzspiedīs savu personisko viedokli; neatļausies bez jebkādām ceremonijām izteikt negatīvu vērtējumu par otra cilvēka pūliņiem un, darba rezultātiem un tā tālāk. Muļķa saprašanai tas viss nav pieejams. Muļķis zvanīs jebkurā laikā un ar pilnu sparu iejauksies jebkurā viņam interesantā sarunā, nekad nebrīdinās par savu ierašanos, pārtrauks sarunbiedru, slavēs to, kas ir viņam, un pels to, kas ir citiem.

Humors un takts ir ārkārtīgi nepieciešami jebkura līmeņa politiskajā, medicīniskajā un pedagoģiskajā darbībā, kā arī servisā.

Humors un takts sargā ģimenes labklājību.

Humors un takts pasargā cilvēku no neapdomīgas rīcības.

Humors un takts atvieglo mūsu dzīvi, taču pat tie nespēj gudru cilvēku paglābt no muļķa: tāpat kā profesionālam šoferim nepietiek ar to, ka viņš māk labi vadīt mašīnu, un viņam jāprot prognozēt muļķa uzvedību, tā arī ikdienas dzīvē nepietiek ar to, ka jums ir humora izjūta un takts, papildus tam vēl ir vajadzīga prasme rēķināties ar mulki.

MULKIM NAV SAVA PERSONISKĀ VIEDOKĻA

Dumjš cilvēks ar prieku un iedvesmu tēlo gudra cilvēka lomu. Lai varētu to darīt, viņam nekādi izdevumi nebūs par lieliem, viņš labi samaksās par gudru padomu, par viņa vietā sacerētu rakstu, par jebkuru informāciju, kas viņam tiek pasniegta kā svarīga, vajadzīga un tieši viņam nepieciešama.

Lietas būtība ir tā, ka muļķim nav sava personiskā viedokļa. Muļķis var būt nekautrīgs, stūrgalvīgs, pašpārliecināts, kategorisks utt. Muļķim var būt pelnīta autoritāte tuvāko savas profesijas cilvēku vai kaimiņu vidū, un viņš var ar šo autoritāti kā ar asfalta rulli nospiest jebkuru savu oponentu tikmēr, kamēr kāds šim muļķim tieši acīs nepasaka savu personisko viedokli vai nu par viņu pašu, vai par radušos situāciju, vai arī par muļķa doto šīs situācijas vērtējumu. Tieši tad muļķim nebūs nekā, ko likt pretī. Sākumā viņš sabozīsies un mēģinās visu pārmākt ar savas balss spēku. Taču esiet neatlaidīgs un uzsveriet vienu un to pašu punktu: "Bet mans viedoklis ir gluži pretējs, paskatieties pats, kam vairāk taisnības… Visu vajag darīt cilvēciski…" utt. Tad muļķis apklusīs. Ja muļķis klusē tādā situācijā, kādā viņš agrāk vienmēr ir guvis virsroku, tad tas jau ir kaut kas, tomēr tā vēl nebūt nav uzvara. Turieties pie sava un nedodiet muļķim atelpu! Aizstāviet savu viedokli mierīgi, bez emocijām. Ļoti bīstami ir šādā situācijā ļaut vaļu jūtām. Muļķim ierocis ir viltība un intriga. Viltīgs muļķis katrā ziņā centīsies visu pārvērst par tāda veida strīdu kā "bet tu esi tāds!… pati tu esi tāda!". Nepadodieties provokācijai un pieveiciet muļķi ar saviem argumentiem un loģiskajiem spriedumiem. Lūzums jums par labu notiks tikai tad, kad muļķis būs atmaskots un sāks atkāpties no intelektuālās kaujas lauka. Muļķis bēgs no jums ātrāk nekā briedis, ātrāk, nekā zaķis bēg no ērgļa. Un turpmāk, ieraugot jūs, vienmēr metīs līkumu un vairs nevērs muti vaļā.

Diezgan bieži muļķis, kurš profesionālajā ziņā ieņem nedaudz augstāku amatu, mēdz ironiskā tonī lūgt jums padomu, lai izdibinātu jūsu viedokli par tām problēmām, kas viņam radušās. Lūk, tad nu nekautrējieties saukt lietas īstajā vārdā: "Atmetiet savu ironisko toni, tas nav vietā, ja jau nākat pēc padoma. Lūdzu, uzvedieties normāli un klausieties, ko es jums teikšu!"

Sabiedrībā, kur pārsvarā ir muļķi, sabiedriskās domas veidošanās reizumis ir atkarīga no viena vienīga avīžraksta. Kaut kāds nelietis izpildīs sociālo pasūtījumu un uzrakstīs, piemēram, ka banāni un citi siltzemju augļi mūsu bērniem ir kaitīgi, tāpēc ka tie pie mums neaug, — un muļķis tam ticēs.

MULKIS NEKO NEVAR SAKARĪGI PASKAIDROT

Runājot pa telefonu ar muļķi, esiet uzmanīgs, jo pats viegli varat nonākt muļķīgā stāvoklī. Muļķis domā vienu, runā pavisam ko citu, bet pārējie cilvēki viņa teikto saprot katrs pēc sava prāta — un ļoti atšķirīgi.

Muļķis rīkojas neliekuļoti, bet ne piespiedu kārtā. Tādēļ ari viņa muļķīgie vārdi citiem cilvēkiem šķiet diezgan pārliecinoši. Piemēram, muļķis jums stāsta par savu slimību un tās simptomiem. Jūs esat pietiekami pieredzējis, lai pēc saņemtās informācijas varētu noteikt diagnozi. No muļķa vārdiem jūs skaidri noprotat, ka runa ir par pilnīgu katastrofu viņa vēdera dobumā. Un, ja jūs viņu nepārtrauksit un nepiespiedīsit precīzi atbildēt uz jautājumiem, turklāt nepārjautāsit visu krustu šķērsu vairākkārt, tad ieskriesit kā circenis pelnos… tāpēc ka muļķim uz vēdera ir pumpa un nekas vairāk.

Jūs varat nonākt sprukās, runājoties ar muļķi par viņa bērnu. Muļķis vai veselu stundu stāstīs, un jums radīsies priekšstats par trīsgadīgu meitenīti, bet pēc tam noskaidrosies, ka viņa jau sen ir beigusi augstskolu un vēl joprojām nekādi nevar atrast sev vīru.

Ir ļoti bīstami dot muļķim padomus tādās lietās, kurās viņš ir ieinteresēts. Tad jūsu galvā viss tā saputrosies, ka smadzeņu krokas sāks kūpēt: kas ir svarīgāks, kurš ir galvenais, ko kurš kuram un kad ir teicis vai solījis, ko kurš kuram ir parādā vai otrādi, uz kurieni ir aizsūtīts šis vai varbūt arī tas… Kas pēc kā ir noticis, kas ir devis garantijas, un vai vispār šīs garantijas ir bijušas… Nelauziet galvu, sapurinieties un atbildiet tikai uz konkrētiem jautājumiem: kāds jautājums — tāda atbilde. Neņemiet galvā muļķa darīšanas — tas ir ļoti smagi un apgrūtinoši. Sliktākajā gadījumā laidiet viņa vārdus pa vienu ausi iekšā un pa otru ārā, reizumis pamājiet ar galvu un kaut ko nobubiniet sev zem deguna. Jums pašam būs vieglāk. Muļķis aizraujas, runā un dzird tikai pats sevi.

Paturiet prātā, ka muļķa domāšanas veids ir neparasts, doma ir sašaurināta un ārkārtīgi konkretizēta. Tieši uz to arī iekrīt visi tie, kas ir gudrāki. Muļķis ir aloģisks, viņa interpretācijā no tā nekad neizrietēs šis, šim nekad nesekos tas, bet viss būs vai nu gluži otrādi, vai arī vispār neprognozējami.

Paturiet prātā, ka, izvēlēdamies variantus, muļķis visbiežāk izraugās pašu garāko un neperspektīvāko ceļu.

Paturiet prātā, ka ar savu dzīvo vārdu muļķis otru cilvēku vienmēr aizved prom no lietas, problēmas vai jautājuma būtības.

MUĻĶIS NECIENA LABUS PADOMUS UN BIEŽI RĪKOJAS PRETĒJI TIEM

Muļķis prot piespiest otru cilvēku just viņam līdzi un, izmantodams otra cilvēka prasmi risināt problēmas un atklāt lietas būtību, lūdz viņam padomu, kā dzīvot.

Parasti cilvēks, kas dod padomu, ieinteresējas par konkrēto situāciju un pieliek visus spēkus, lai to atrisinātu muļķa labā. Šāds uzdevums no risinātāja vienmēr prasa milzīgus emocionālos ieguldījumus. Pēc uzdevuma atrisināšanas vēl ilgi jums velkas līdzi emocionālā šlepe — raizes par to, kā cilvēks, kurš jums lūdzis padomu, ir spējis tikt galā ar savām grūtībām, cik lielā mērā viņam ir palīdzējis jūsu padoms un kāds ir rezultāts — tāds, kādu jūs paredzējāt, vai arī — nedod, Dievs! — citāds.

Muļķim lielākoties rezultāts ir citāds. Un tad jūs parasti saķerat galvu un iesaucaties: "Nevar būt!" Var gan būt — un pat ļoti — tā iemesla dēļ, ka muļķis nemaz nav domājis ievērot jūsu padomu. To uzzinājis, jūs atkal saķerat galvu un iesaucaties: "Bet kā tad tā?! Es taču šajā padomā esmu ielicis tik daudz laika, spēka un garīgās enerģijas…" Jūs skatāties muļķim acīs un nekādi nevarat saprast, kas tad īsti notiek. Bet notiek tas, kam jūs absolūti neesat gatavs: jūs esat pamatīgi iztērējis pats sevi, taču muļķim par jūsu tēriņiem nospļauties. Tiklīdz jūs to būsit apjēdzis, notiks spēcīga emocionāla izlādēšanās — jūs ļausit vaļu savai nožēlai, aizvainojumam un sirdssāpēm šā muļķa dēļ. Un pavisam aplam! Saviem jau esošajiem emocionālajiem tēriņiem jūs pievienosit jaunus — vēl un vēl. Un kā dēļ? Muļķa dēļ! Tāpēc reizi par visām reizēm nomierinieties, piespiediet sevi palikt bezkaislīgam un nedot padomus muļķim vai arī prasiet par šiem padomiem kārtīgu samaksu. Ja muļķis jums samaksās par padomu, tad galu galā jums viss būs vienalga — ne jau nu pilnīgi, protams, bet tā, lai nevajadzētu emocionāli šķiesties, bažījoties — izmantos muļķis jūsu padomu vai neizmantos.

Muļķa pienākums ir samaksāt jums par padomu vēl viena iemesla dēļ, bet tas jau attiecas tieši uz pašu muļķi.

Ja cilvēks maksā savu sūri grūti pelnīto naudiņu, tad viņš vienmēr arī cenšas dabūt to, par ko ir samaksājis. Kā saka, nauda samaksāta — lai vai vēders plīst, bet viss ir jāapēd.

Tāpēc nepalieciet pats par muļķi!

Ja muļķis jums lūdz padomu, nesteidzieties ar atbildi, nesāciet aizgūtnēm stāstīt un skaidrot, kas viņam jādara un kā jārīkojas. Padomājiet, kārtīgi apsveriet, atrodiet labāko variantu un novērtējiet savu atbildi naudas izteiksmē. Vispirms prasiet naudu un tikai pēc tam dodiet padomu!

TĀDĀ SITUĀCIJĀ, KAD VISS STRAUJI MAINĀS, MUĻĶIS APJŪK

Normāls dzīves ritms muļķi un gudro cilvēku zināmā mērā padara līdzīgus. Vēl vairāk — muļķis tad dabū pat zināmas priekšrocības, jo viņam jau no dzimšanas ir raksturīgi domāt tikai par sevi un nemaz nedomāt par citiem. Kamēr gudrais cilvēks domās par to, kā uzlabot visas sabiedrības dzīves apstākļus, muļķis piepildīs savus apcirkņus ar visu nepieciešamo, sarausīs sev visu, ko vien iespējams dabūt, un uzkrās rezerves. Muļķim ir vēl viena priekšrocība — viņš vieglāk panes dzīves grūtības, viņu neuztrauc pie varas tikušo cilvēku muļķīgā rīcība u.tml. Muļķis ir pārāks par gudro cilvēku tāda veida darbos, kur nevajag domāt, bet ir nepieciešama trula atkārtošanās reizi no reizes, dienu no dienas — un tā garus gadus. Muļķis labāk uzraks dārzu, skaldīs malku, grozīs automobiļa stūri, maršēs vai strādās pie konveijera.

Muļķis tiks daudz tālāk nekā gudrais cilvēks amatniecībā, bet tieši tikpat lielā mērā atpaliks no gudrā cilvēka mākslas jomā.

Muļķis kā lojāls sabiedrības loceklis ir pārāks par gudro cilvēku, jo viņam nepietiek prāta, lai domātu citādi, nekā pienākas ierindas loceklim, viņš neizteiks tādus vārdus un idejas, kas varētu iztraucēt dzīves vienmērīgo ritumu.

Mulkis nešaubīsies.

Mu ķis būs apmierināts ar to, kas ir. Muļķis vienmēr balsos "par", lasis vispopulārāko laikrakstu, kārtīgi maksās biedra naudas un pirks to, kas tiek labāk reklamēts.

Muļķis apjuks tādā situācijā, kad viss strauji mainās. Šādos apstākļos viņš nekad nespēs pieņemt saprātīgu lēmumu un skries kopā ar visiem — "kā tauta, tā es arī". Uz šīs muļķim piemītošās īpatnības pazīšanu ir balstītas daudzas finansu un citas afēras, uz šīs īpatnības pazīšanu ir balstīti norādījumi un pamācības, ko dod muļķu vadoņi un partiju ideologi, kuriem ļoti vajadzīgas biedru naudas.

Muļķim visvieglāk iedzīt galvā tādus muļķīgus jēdzienus kā "pienākuma apziņa", "nacionālais pārākums", "ciešāk savilkt jostu", "sabiedriskais darbs", "personiskā atbildība par visu notiekošo", "mīļotā valdība", "uz mums tas neattiecas — un labi", kā arī citas tamlīdzīgas blēņas un muļķības.

Muļķis pacietīs visu, bet apjuks, kad viss sāks strauji mainīties.

MUĻĶIS INFORMĀCIJU UZTVER FRAGMENTĀRI UN VIENPUSĪGI

Ja jūs sarunā ar muļķi esat aizrāvies un sniedzis viņam kādu informāciju, esiet gatavs uz pārsteigumiem un nepatikšanām, kas šā muļķa dēļ var nākt pār jūsu galvu.

Muļķis nespēj informāciju uztvert kopumā un pilnībā, viņš to uztver saraustītā un fragmentārā veidā, maina akcentus un izdara pavisam citādus secinājumus nekā tie, kas izriet no jūsu vārdiem. Ar tādu garīgo bagāžu muļķis staigā pa pasauli un savējo uzdod par jūsējo.

Iedomājieties, ka jūsu sniegtā informācija attiecas uz cita cilvēka interesēm un kaut kādā veidā aizskar vina godu un cieņu. Lūk, te nu jūs esat iekūlies ķezā. Muļķis noteikti jūs iegāzīs ar saviem vārdiem, ar savām gudrajām runām, ar savu attiecīgās sarunas interpretāciju. Viņš sacīs:

"Bet viņš (vina) tieši tā teica. Jā, tā arī teica." Mulkis no visas jūsu vārdu plūsmas uztvers tikai dažus atsevišķus teikumus, izraus tos no konteksta un pasniegs kā savu firmas ēdienu.

Jūs esat tintē, kā saka, līdz ausīm. Mulkis nekad neiziet uz kompromisu. Viņš ir cīnītājs par taisnību. Un, ja kāds ir paklupis, muļķis gavilēdams metīsies viņam virsū un sāks dejot indiāņu kara dejas, mīdīdams šā cilvēka vārdu dubļos un vienlaikus manifestēdams arī jūsu labo vārdu. Tā vai citādi, muļķis jums ar uzviju atmaksās par to, ka esat ar viņu no sirds parunājies.

Tāpēc iesakām:

—  neielaidieties vaļsirdīgās sarunās ar muļķiem,

—  esiet modrs un nesniedziet muļķiem lieku informāciju,

— muļķa klātbūtnē neizsakiet nekādus vērtējumus par citiem cilvēkiem,

—  sargieties, lai jūs netiktu iesaistīts sarunā par jebkādu abpusēji asu tematu,

— nedodiet muļķim tādus uzdevumus, kur viņš var visu sabojāt,

—  ātrāk tieciet vaļā no muļķiem un netuviniet viņus

' '' . ' sev, neaiciniet ciemos, nesauciet, bet — gluži otrādi —

centieties nepieļaut to, ka muļķis drīz vien varētu atnākt

pie jums.

Ja nu tomēr nākas runāt ar muļķi, visu formulējiet precīzi, īsi un saprotami — bez jebkādiem mājieniem, zemtekstiem un divdomībām.

Atkārtojiet visu vairākas reizes.

Sevis paša labā.

Un arī muļķa labā.

KĀ KONTAKTĒTIES UN SARUNĀTIES AR MUĻĶI?

Muļķim patīk glaimi, ļoti patīk viņam adresētas vārdkopas ar epitetiem vispārākajā pakāpē. "Jūs mums esat vis…

vis… — visgudrākais, visskaistākais, vislabākais, visātrākais, visenerģiskākais un drosmīgākais…"

Muļķis dzird vienīgi to, ko vēlas dzirdēt. Kā balzams muļķa dvēselei ir sarunas par viņa plānu perspektīvām, par viņa tīrajiem nolūkiem, par viņa labo sirdi, par viņa personības, dzīves un darbības nozīmi tiklab attiecībā uz jums personiski, kā arī uz visu pārējo cilvēci.

Muļķis apvainojas, ja viņa sarunbiedrs, kolēģis vai — nedod, Dievs! — padotais izsaka gudras domas, proponē saprātīgus plānus vai vispār parāda sevi kā gudru cilvēku. Muļķis vēlas, lai jebkuras gudrības tiktu ievadītas ar zināmu preambulu: "Kā jūs jau agrāk esat teicis… pēc jūsu norādījumiem es izstrādāju šādu ideju… atcerieties, jūs ieminējāties par to, ka… es atļāvos nedaudz tālāk attīstīt dažas jūsu domas… protams, to nevar salīdzināt ar jūsu vērtīgajiem priekšlikumiem, bet zināmā mērā tas ir tas pats… jūs tik savlaicīgi devāt norādījumus… ko gan es bez jums būtu varējis izdarīt…" un tā tālāk, un tā joprojām.

Muļķim nepatīk, ka viņu pārtrauc, turpretī pats bez jebkādām ceremonijām var iejaukties jebkurā sarunā un pacelt balsi, lai pārkliegtu visas pārējās. Tādēļ, kontaktējoties ar muļķi, jums vajadzīga pacietība. Ja jau esat iesaistījies šai kontaktā, tad esiet pacietīgs un nepārtrauciet muļķi, vismaz izliecieties, ka uzmanīgi klausāties viņa sentences un uztverat visas pērles, piemēram, viņa viedokli tādā un tādā jautājumā, viņa filozofisko opusu, viņa uzrunu saviem padotajiem, kuru vidū esat arī jūs pats.

Muļķis visu uztver burtiski. Ja jūs sakāt, ka viņam būtu labāk strādāt pašam savā dārzā, nevis vilkt jūgu svešā, viņš to sapratīs tieši tā, kā sacīts, respektīvi, uzsāks darbus savā dārziņā vai piemājas lauciņā.

Muļķim ļoti patīk, ka viņu uzskata par intelektuālajai elitei piederīgu cilvēku. Svētlaimes un panākumu kulminācija muļķim ir viņa sacerējumu vai memuāru izdošana, avīzē publicēts raksts ar viņa parakstu, kā arī viņa portretu tiražēšana, īpaši, ja tie ir lielāki par citu cilvēku attēliem.

Neviens muļķis nav gluži tāds pats kā citi muļķi, bet viņi visi bez izņēmuma cenšas izlikties par gudriem cilvēkiem — tas vienmēr ir jāpatur prātā tiem, kuri kontaktējas vai sarunājas ar muļķi.

MUĻĶIS — TAS IR RELATĪVS JĒDZIENS

Muļķībai nav robežu, bet prāts ir ierobežots. Loģiski spriežot, iznāk, ka gudrība kā tāda aizņem tikai nenozīmīgu daļu no cilvēka prāta, kas galvenokārt ir pilns ar muļķību. Iznāk, ka jebkurš cilvēks savā ziņā ir vairāk dumjš nekā gudrs. Ne jau velti mēs allaž esam gudri ar atpakaļejošu datumu, ne velti mums patīk vicināt dūres pēc kautiņa, ne velti mēs nevaram uzreiz visu aptvert, momentāni apsvērt variantus un atbildēt, "kā nākas. Pēc idejas vajadzētu būt tā, ka gudrs cilvēks savā dzīvē ir taisnprātīgs, bet muļķis grēko pa labi un pa kreisi. Mēģināsim vērīgāk izsvērt paši savu dzīves ceļu! Mēs konstatēsim, ka visi bez izņēmuma esam drīzāk grēcinieki nekā taisnie.

Laikam gan mums tomēr ir nepieciešams kaut kāds kompromiss.

Pieņemsim par premisu to, ka cilvēkam vienlaikus un vienādā mērā raksturīga gan gudrība un tās trūkums, gan arī muļķība un tās trūkums.

Tādējādi loģiski izriet, ka absolūti gudra cilvēka pasaulē nemaz nav, tāpat kā nav arī absolūta muļķa. Ja mēs izvēlētos kritērijus, pēc kuriem noteikt, vai cilvēks ir gudrs vai muļķis, tas izskatītos apmēram tā.

Gudrs cilvēks Informēts. Domā.

Tiecas uz abstrakciju. Mazrunīgs. Runā par lietu. Šaubās.

Mulkis Neinformēts. Ne par ko nedomā. Visu uztver burtiski. Runīgs. Pļāpā niekus. Nešaubās.

Plāno.

Konsekvents. Savaldīgs.

Nepaceļ balsi un necenšas citus pārkliegt. Ciena smalku humoru.

Laba atmina.

Sarunājoties nežestikulē. Rēķinās ar citu viedokli. Visu dara patstāvīgi. Dod priekšroku savam labumam. Neatkārto savas kļūdas.

Darbība nes augļus. Skaita naudu. Plastisks.

Impulsīvs. Nekonsekvents. Nesavaldīgs. Pārkliedz citu balsis.

Saprot vienīgi rupjus jokus. Caura galva.

Žestikulē vairāk nekā runā. Nerēķinās ar citu viedokli. Vajadzīgs starpnieks. Aizstāv svešas intereses.

Stūrgalvīgi atkārto savas kļūdas.

Neauglīgs savos darbos. Naudu neskaita.

Pakļauts inercei.

Šeit minēti divdesmit kritēriji. Ja katru no tiem vērtējam ar 5 punktiem, tad kopējā summa zem stabiņiem kā gudram cilvēkam, tā arī muļķim būs 100.

Attiecinot šos kritērijus uz sevi pašu un summējot tos, var iegūt rezultātu — 50 : 50.

Tas nozīmē, ka jūs esat pilnīgi normāls cilvēks, kuram piemīt visas tiklab gudram, kā arī dumjam cilvēkam raksturīgās īpašības.

Ja jūsu īpašības liek svaru kausiem nosvērties uz gudra cilvēka pusi, gods un slava jums — kā saka, paldies Dievam.

Ja jūsu īpašības liek svaru kausiem nosvērties uz muļķa pusi, arī tad vēl viss nav zaudēts. Atzīmējiet visas savas muļķīgās izpausmes, sāciet tās kontrolēt un centieties pakāpeniski izskaust, aizstājot ar alternatīvām.

KA IZTURETIES PRET LOZUNGIEM IN AICINĀJUMIEM?

Vislabāk būtu izturēties tieši tāpat kā pret jebkuru jaunu informāciju: ar interesi un kritiski. Galvenais jautājums, uz kuru jums jārod atbilde, skan ļoti īsi: "Bet kāla- bad?" Ja jūs varēsit tikt skaidrībā par šo aicinājumu vai lozungu avotiem, pamatiem un galvenajiem virzieniem, uzreiz sapratīsit, kas un kā.

"Brīvība, vienlīdzība un brālība!" Ar brīvību tad arī sāciet! Visupirms brīvība — tā ir iespēja izvēlēties. Izvēlieties — vai jums šis lozungs ir nepieciešams vai arī absolūti nevajadzīgs.

Tiek pieņemts, ka viss, kas pateikts lozungā, ir pilnīgi konkrēts un nerada nekādas šaubas. Gribētos zināt, vai tiešām tā tas ir. Lozungs ir adresēts jums, tādēļ pirmām kārtām saņemiet visus prātus un pārdomājiet: bet kāda tad ir tā jūsu brīvība, kāda un ar ko ir jūsu vienlīdzība un brālība? Abas pēdējās pozīcijas ir īpaši labas pārdomām, attiecinot tās uz sevi un tiem cilvēkiem, kas stāv aiz šā lozunga. Rezultāts ir absolūti skaidrs' — jums ar šiem cilvēkiem nav ne vienlīdzības, ne brālības. Tagad parunāsim par "vienlīdzību" kā tādu. Dieva tā Kunga priekšā visi cilvēki ir vienlīdzīgi. Bet neviens cilvēks nav vienlīdzīgs ar otru cilvēku. Viens ir garš, otrs — resns, trešais — nelietis, ceturtais — vijolnieks, piektais — politiķis, sestais — mednieks, septītais — garīdznieks, astotais — psihopāts, devītais — blēdis, desmitais — degustators. Vai turpināt šo bezgalīgo nevienlīdzības uzskaitījumu? Laikam gan pilnīgi pietiek. Cilvēku attiecībās ar Dievu to Kungu nav vajadzīgi nekādi lozungi: jūs vai nu ticat, vai neticat, tās ir jūsu personiskās problēmas, un lietas būtība no tā nemainās. Bet, lūk, cilvēku savstarpējās attiecībās gan ir ļoti izdevīgi sajaukt galvu tiem, kuri bez domāšanas sekos attiecīgajam lozungam un strādās melnās miesās to cilvēku labā, kuri šo lozungu izkliedz un tiražē. Braucam tālāk, redzam — "brālība". Atcerieties, lūdzu, savus paša radiniekus! Kādas ir jūsu savstarpējās attiecības? Vai jūs cits citam esat vajadzīgi vai neesat? Vai no saviem radiniekiem jūs esat sagaidījis lielu palīdzību, uzmanību, labestību un sirsnību? Bet varbūt radniecības izpausmes ir bijušas arī gluži pretējas? Vai radinieki jums ir darījuši daudz laba, vai viņu vidū ir daudz jūsu domubiedru, tādu cilvēku, uz kuriem varat pilnībā paļauties un kuru dēļ jums nekā nav žēl? Ja arī tādi ir, tad, kā saka, viens divi un viss, jo vairāk viņu nav. Kālab tad jums vajag visu pasauli sev rados? Kā jūs ar radiniekiem kārtosit darījumus, kādu peļņu jums nesīs ar radiniekiem kopīgs bizness, kā jūs precēsities ar radinieci vai radinieku, un kas pēc tam būs ar jūsu bērniem?! Lūk, par ko izvēršas vispasaules brālība! Vēl jo vairāk tāpēc, ka brālībā nav nekādas vienlīdzības: "Vienam tēvam bija trīs dēli: divi gudri, trešais — muļķītis!"

PATIESĪBA — TAS IR NENOTEIKTS UN STIEPJAMS JĒDZIENS

Patiesība ir viss, kas it kā atbilst vai kam būtu jāatbilst īstenajam lietu stāvoklim un faktiskajai realitātei.

Nepatiesība ir viss, kas šķietami neatbilst iepriekšminētajam.

Jēdzieni "patiesība" un "nepatiesība" nekad nemēdz būt bez sava īpašnieka un saimnieka. Tāpēc praksē šie jēdzieni ir jāsaprot kā alternatīvas: "mūsu patiesība" un "jūsu patiesība": ja "mūsu patiesība" ir vispāratzītā patiesība, tad attiecīgi "jūsu patiesība" ir vispāratzītā nepatiesība.

Tas vēl nav nekas, ka šie jēdzieni tiek stiepti atkarībā no piederības "mums" vai "jums", tiem ir vajadzīga arī atzīšana.

Tiklīdz viena "patiesība" kļūst vispāratzīta, tai pretējā uzreiz pārvēršas par "nepatiesību".

Mūsdienās vispārējā atzīšana tiek aizstāta ar tiražēšanu presē. Jo lielākos apjomos kādas grupas "patiesību" tiražē, jo biežāk par to runā no televizoru ekrāniem, jo tā tiek uzskatīta par lielāku patiesību nekā attiecīgā alternatīva.

Tiražēšana tiek veikta vienlaikus ar argumentēšanu.

Argumentācija var izpausties divējādi: vai nu par mūsu patiesību, vai pret jūsu patiesību. Tādēļ argumentācija būtībā ir, no vienas puses, reklāma, bet, no otras puses — antireklāma. Reklāmā tiek likti lietā visi paši pozitīvākie raksturojumi, visas pašas labākās īpašības un visas pašas brīnišķīgākās kvalitātes. Antireklāmā tiek likts lietā pilnīgi pretējais. Praksē tiklab reklāma, kā antireklāma ir visai tālas no īstenības, jo tās tiek varmācīgi uzspiestas apziņai un šai nolūkā tiek izmantota nauda, spiediens, griba, stāvoklis, krāpšana, viltus liecības, nelietība un pretējās puses apmētāšana ar dubļiem.

Tas viss izpaužas kā nežēlīga bezkompromisa cīņa, kuras rezultātā noskaidrojas, ka "patiesībai" kā tādai vispār nav nekādas būtiskas nozīmes.

Sabiedrisko domu varētu salīdzināt ar svariem, kuru vienā kausā atrodas "mūsu patiesība", bet otrā — "jūsu patiesība". Patiesība nevienu neinteresē, būtībā tā tiek nosvītrota, tāpat kā matemātikā tiek nosvītroti vienlīdzīgie lielumi, līdz ar to vienkāršojot pamatformulu.

Un šajā pamatformulā paliek argumentācija, kuras spēks un svars ir atkarīgs no tā, cik daudz tiesību un iespēju ir vienai no pusēm.

Tādējādi "patiesība — nepatiesība" veido savdabīgu, ļoti nestabilu sistēmu, kuras pamatā Īstenības ir desmitiem reižu mazāk nekā melu. No šīs sistēmas Dieva pasaulē iznākusī "patiesība" kļūst par provizorisku, nenoteiktu un stiepjamu jēdzienu. Tiklīdz šī "patiesība" tiks sakauta ar kontrargumentācijas palīdzību vai pietiekami aplieta ar dubļiem, tā tūlīt pat pārvērtīsies par "nepatiesību".

Tādēļ arī vecajos, naivajos sociālajos laikos pastāvējušais priekšstats, ka "patiesība" ir tas, kas ir pareizs, labs, pieņemams un morāls, mūsu skarbajā, sociālu satricinājumu pārpilnajā laikā ir nedaudz mainījies.

Tagad jau visiem ir skaidrs, ka vārda "patiesība" īstā jēga tiek slēpta, padarīta acīm neredzama, ka tā tiek maskēta ar reklāmu un iedzīta galvās ar varmācīgas argumentācijas palīdzību, to gluži kā uz plūsmas līnijas tiražējot presē un televīzijā.

Šī "patiesība" kļūst acīmredzama tikai tad, kad tās piekritēji cieš politisku krahu un viņu pretinieki gūst iespēju vilkt ārā netīro veļu un vicināt to vienkāršajiem cilvēkiem gar degunu.

"Patiesība" — tas ir pagaidu jēdziens. Tāpēc ir jābūt ļoti uzmanīgam un nevajag aizrauties nedz ar to, nedz citu patiesību.

Patiesība ir nenoteikts un stiepjams jēdziens.

NELIENIET SVEŠĀS DARĪŠANĀS — PAŠAM BŪS LABĀK!

Cilvēkam ir jāatrod kaut kāds vidējs un plastisks variants starp divām galējām pozīcijām, kad, no vienas puses, viņš visur bāž savu degunu, bet, no otras puses, domā tā: ne mana cūka, ne mana druva.

Cilvēkam ir jāiemācās visu apkārt notiekošo aplūkot no divām pamatpozīcijām: tas uz mani attiecas, un tas uz mani nepavisam neattiecas.

Tajos gadījumos, kad kaut kas uz cilvēku tiešām attiecas, viņam vēl ir jāprot savu attieksmi diferencēt: vai tā ir tieša vai netieša. Ir precīzi un pilnīgi noteikti jāatbild sev pašam uz šādu vienkāršu jautājumu: vai man ir jāiejaucas šajā lietā vai nav?

Nekad nedrīkst iejaukties divu laulāto strīdā un nostāties vīra vai sievas pusē. Parasti notiks tā, ka agri vai vēlu šis pāris salīgs mieru un sāks izvirzīt pret jums kopīgas pretenzijas, jo jūs esat "apvainojis" vienu no viņiem vai pateicis kaut ko ne tā. Jums nāksies maksāt divkārt, jo abi laulātie ar prieku izlādēsies uz kāda trešā cilvēka rēķina. Un jūs viņiem būsit patrāpījies ceļā kā upuris, nevis kā glābējs.

Nekad nevajag mesties palīgā svešam cilvēkam, ja jūs vēl neesat paspējis līdz galam aptvert, ko tad viņš īsti dara. Nav izslēgts, ka šis cilvēks stiepj ārā svešas mantas no sveša dzīvokļa, bet jūs metīsities viņam palīgā un kļūsit par līdzdalībnieku mantas zādzībā.

Nekad nesteidzieties atbalstīt vienus pret otriem vai otrādi. Nav izslēgts, ka ar jūsu palīdzību virsroku guvusī puse tā nodarīs jums pāri, kā jūs ne iedomāties nevarat. Tāpēc nejaucieties citu cilvēku konfrontācijā, nepiedalieties mītiņos kā ļaužu masas vairotājs un balasts. Tie cilvēki, kuri mītiņu organizē, zina, uz ko tiecas, un mērķtiecīgi virzās tuvāk saldajam pīrāgam, no kura jums nekad nekas netiks, toties, ļoti iespējams, jūs varat dabūt zilumus un punus no mītiņa organizētāju pretiniekiem.

Nekad nevajag atrauties no sava darba, lai piedalītos tādā pasākumā, kas uz jums pilnīgi neattiecas. Piemēram, jūs uzrokat savu sakņudārzu, bet citi nezin kādēļ taisās uz kaut kurieni iet. Atvainojiet par rupjību un atklātību, bet lai viņi iet pie velna! Jums ir jāuzrok savs sakņudārzs, jo neviens cits to jūsu vietā nedarīs. Rociet savu dārzu un nebāziet degunu citu darīšanās.

Vispirms padariet visus savus darbus un tikai pēc tam pievērsieties kaut kam citam!

APMIERINĀJUMS. VAI MĒS ZINĀM, KAS TAS IR?

Vislielāko apmierinājumu cilvēks gūst tad, kad viņam kaut kas pieder. Cilvēks jūtas kā īpašnieks un saimnieks — un tas ir lielākais apmierinājums.

Milzīgu apmierinājumu cilvēks gūst tad, kad apzinās kādu vajadzību un jūt, ka tuvojas tās piepildījumam. Cilvēkam viņa ilgotais vēl nepieder, bet viņš ir ceļā uz to, viņš vai nu steidzas, vai arī nesteidzas, taču visu laiku aizvien tuvojas ilgotajam mērķim. Šeit savijas kopā gan mērķis, gan ceļš uz to, gan kustības dinamika — un tas viss dod apmierinājumu.

Lielu apmierinājumu cilvēks gūst tad, kad viņā mostas kāda vēlēšanās. Tas ir kaut kas patīkams un satraucošs, kas vilina un nenoteiktā nākotnē sola zināmu noteiktību, konsekvenci un priekpilnu sevis paša realizāciju ceļā uz ilgoto mērķi, uz to, ko cilvēks reiz saņems un kas viņam pēc tam piederēs.

Neatlaidīga tiekšanās uz noteiktu mērķi cilvēku iedvesmo, mobilizē visus viņa spēkus, liek sajust, ka viņš piedalās notiekošajā, kā arī apzināties savu lomu un nozīmi. Ja cilvēks ir ārkārtīgi aizrāvies, tad jau var runāt par kaisles pilnu attieksmi pret kādu vai kaut ko.

Jo vairāk cilvēks kādā pasākumā ieliek savu dvēseli vai kaisli, jo lielāks ir viņa apmierinājums.

Apmierinājumu var dot fiziska slodze — tad runā par muskuļu prieku.

Apmierinājumu var dot dvēselisks darbs — tad mēdz sacīt, ka dvēsele dzied.

Apmierinājumu var dot garīga radoša piepūle — tad cilvēks jūtas kā spārnots. Tomēr par visiem šiem apmierinājuma veidiem jau tiek samaksāts ceļā uz tiem — cilvēks samaksā rēķinus jau iepriekš un ar visu savu būtni. Un šāda samaksa tiek uzskatīta par dabisku.

Taču apmierinājums var izpausties arī briesmīgā, postošā veidā, un tad iepriekšēja samaksa netiek prasīta, tā seko apmierinājumam un faktiski ir atmaksa par pašu apmierinājumu.

Tādu apmierinājumu — bez iepriekšējas samaksas, bet ar sekojošu atmaksu — parasti sauc par liktenīgiem ieradumiem, kaislībām. Te var minēt narkomāniju, alkoholismu u.tml., kad cilvēks gūst tā saukto melno kaifu un maksa par to ir… dzīvība.

Vai mēs zinām, kas tas ir — apmierinājums?

AIZRAUTIES AR DARBU IR LABI… LĪDZ ZINĀMAM LAIKAM

Cilvēkam piemīt tieksme aizrauties ar to, kas viņam patīk, vai ar to, ko viņš uzskata par sev pašam derīgu un nepieciešamu.

Taču jebkura aizraušanās var cilvēku novest tik tālu, ka pēc tam viņam nākas ļoti ilgi pūlēties, lai atgrieztos sākumpunktā, ar skumjām atceroties "vecos, labos laikus", kad viņš vēl bija pavisam cits cilvēks un viņam bija, piemēram, stipra veselība, stingrāka morāle, lielāka ietekme uz citiem cilvēkiem vai ari kaut kas cits, ko viņš vēlāk ir zaudējis.

Tagad, kad pavērušās plašas iespējas strādāt pašam savā labā un nopelnīt naudu, lielākā daļa vīriešu, kuri sevi ciena, to ari dara. Viņi dedzīgi un aizrautīgi metas darbā, aizmirsdami itin visu pasaulē — aizmirsdami savas sievas, nedomādami par savu veselību un par nepieciešamību šad un tad atpūsties. Viens cauru dienu zāģē, otrs — skalda, trešais visu dienu runā pa telefonu un stiepj to sev līdzi pat uz tualeti.

Gudri ļaudis teic, ka jaunais esot labi aizmirsts vecais, ka arī agrāk jau esot teikts tas pats, ko saka tagad, ka arī agrāk jau esot domāts par to pašu, par ko mēs domājam šodien, utt. Vai patiesi tā ir — pilnīgi noteikti pasacīt nav iespējams, bet, lūk, tas, ka arī agrāk darbīgi vīrieši ir nonākuši tādā pašā situācijā, gan ir fakts. Mēs gluži vienkārši esam atpalikuši no ASV, kur tā jau savulaik ir bijis. Tādēļ mums jāatsauc atmiņā amerikāņu pieredze, kas attiecas uz gadsimta vidu. Bet šī pieredze ir visai bēdīga: vīrieši, kuri dzinās pēc naudas, sāka izmirt 40 — 50 gadu vecumā. Aizgāja no dzīves pašā spēku pilnbriedā ar sirds infarktu, insultu vai sirds nepietiekamību. Bet iemesls bija banāls — cilvēki nostrādājās līdz tādai pakāpei, ka organisms vairs neizturēja un atslēdzās, beidza funkcionēt — tāpat kā nodzītiem zirgiem; organisms vienkārši ieķīlējās — tāpat kā dzinējs, kad tajā iztvaikojis dzesējošais šķidrums.

Tādēļ aizrauties ar darbu ir labi, taču ir jāprot arī laikus atjaunot spēkus.

Klasiskā formula attiecībā uz atpūtu, spēku kompensāciju vai darba pārtraukumu ir šāda: piecas minūtes stundā; viena stunda darbadienas laikā; viena diena darba nedēļas laikā; viena nedēļa darba mēneša laikā; viens mēnesis darba gada laikā. Tomēr vienmēr ir vajadzīga individuāla pieeja. Ir iespējami, kā saka, ari varianti, kad fiziskais darbs tiek savienots ar garīgo, bet darbs telpā — ar darbu svaigā gaisā. Taču ir ļoti bīstami kompensēt sevi ar alkoholu — tad gan jums būs beigas!

NEAPMIERINĀTĪBA AR SEVI PAŠU UN CITIEM CILVĒKIEM

Ja cilvēks jūt, ka ir neapmierināts pats ar sevi, ja šādam cilvēkam ir izveidojusies negatīva attieksme pret citiem, tad ir slikti.

Nekavējoties ir jātiek skaidrībā pašam par sevi — kas tad īsti notiek, kādi ir šīs neapmierinātības cēloņi, kas ir to avots? Ja šie cēloņi ir tevī pašā, — tā ir viena lieta, bet, ja tie meklējami ārpus tevis, — pavisam cita lieta.

Pie iekšējiem cēloņiem, kas rada neapmierinātību, pirmām kārtām ir jāmin veselības pasliktināšanās. Ja tā, tad vajag ārstēties.

Neapmierinātības cēloņi var būt cilvēka paša vājā griba, nepietiekamā mērķtiecība un zemā vitālā aktivitāte.

Neapmierinātības cēlonis var būt jūsu nespēja veikt darbu sava paša slinkuma dēļ; tādēļ, ka jūs nomāc jūsu stāvoklis, tādēļ, ka jūs neieredzat savu darbu un uzskatāt, ka esat pelnījis labāku likteni, vai tādēļ, ka jūs apskaužat savu tuvāko. Ja tas viss ir tā, neatfiek nekas cits kā vienīgi veikt efektīvus pasākumus attiecībā uz sevi pašu. Pārvariet sevi, piespiediet sevi strādāt. Mainiet — ciktāl tas ir atkarīgs no jums paša — savu stāvokli, lai tas jūs vairs nenomāc. Mainiet darbu — normālam cilvēkam tieši darbs vaiga sviedros ir tas, kas dod vislielāko gandarījumu. Ja jūs uzskatāt, ka esat pelnījis citādu likteni, kas tad jums traucē? Mainiet savu likteni tiktāl, ciktāl tas ir jūsu paša spēkos. Ja jūs apskaužat savu tuvāko, vaļas brīdī padomājiet, ko šis cilvēks ir paveicis savā labā un ko pašreizējā situācijā jūs pats varat darīt savā labā. Ja atradīsit pareizo virzienu un ceļu uz labklājību, — darbojieties pats savā labā visiem spēkiem un ar vislielāko entuziasmu: tā jūs drīzāk spēsit sasniegt vēlamo.

Ja jūsu neapmierinātības cēlonis ir meklējams ap jums esošajā realitātē, piemēram, saistīts ar sabiedrības ekonomisko, politisko vai citu stāvokli, tad ir vienkārši grēks uztraukties. Cēlonis nav atkarīgs no jums — tātad arī jāuztraucas citiem, nevis jums. Jums tikai jāiztēlojas, ka problēma, kas saistīta ar jūsu neapmierinātību, ir riņķis, un pašam sev jānosaka tas riņķa sektors, kas atkarīgs tieši no jums, respektīvi, jānosaka tas, ko jūs spējat mainīt. Kad esat noteicis savu iespēju robežas, sāciet darboties pats savā labā, jo nevienam citam nav pienākums kaut ko darīt tieši jūsu labā. Centieties, iedrošinieties un — pats galvenais — strādājiet vaiga sviedros pats savā un lietas labā!

CITU CILVĒKU NEAPMIERINĀTĪBA AR JUMS

Ja visi ap jums esošie cilvēki kaut kādā ziņā ir neapmierināti un šī vispārējā neapmierinātība ir vērsta pret jums, situācija vēl nebūt nav bezcerīga. Ir iespējami divi pamatvarianti: vai nu jūs esat vainīgs, kā saka, caur un cauri, vai arī jūs tiekat nepatiesi apvainots — kāds jūs ir apmelojis un nostādījis ļoti neizdevīgā gaismā.

Šādā gadījumā pirmām kārtām izanalizējiet savu uzvedību un savas attiecības ar citiem cilvēkiem. Un tikai tad, kad esat pārliecinājies, ka jūs personiski ne pie kā neesat vainīgs un ka jums ar radušos situāciju nav itin nekāda sakara, sāciet meklēt citu vainīgo.

Jūsu egoisms

Ja jūs vienmēr pats sevi izvirzāt priekšplānā un tādējādi aizskarat citu cilvēku patmīlību, tad padomājiet: vai jums patiesi ir tik svarīgi dabūt kaut ko pirmām kārtām, vai jums patiesi ir tik nepieciešami būt visiem priekšā un grābt vairāk par visiem? Varbūt ir jāapvalda sava apetīte un jādalās ar citiem? Kas jums ir svarīgāks — jūsu kā patērētāja intereses vai sabiedriskā doma? Ja paša intereses, tad nepievērsiet konkrētajai situācijai uzmanību; ja sabiedriskā doma, tad mainiet savu uzvedību, mainiet savu dzīves stilu un domāšanas stereotipus.

Jūsu nepacietība

Iespējams, ka jūs gluži vienkārši pārtraucat citus cilvēkus un neļaujat viņiem pateikt ne vārda; varbūt jūs visu laiku tā steidzaties, ka nemaz neklausāties, ko jums saka. Mazliet piebremzējiet, apstājieties un paskatieties apkārt: vai tā ir? Un esiet kaut mazliet pacietīgāks attiecībā uz citiem cilvēkiem.

Jūsu rupjība

Iespējams, ka jūs gluži vienkārši esat rupjš pret citiem cilvēkiem. Rupji pārtraucāt vienu, sarunājāt rupjības otram, rupji izturējāties uzreiz pret vairākiem citiem cilvēkiem — pacēlāt balsi, kliedzāt, aizbāzāt viņiem muti un bijāt nekaunīgs. Ar rupjību aizrauties var gluži nemanot — sākumā tā ir tāda familiāra attieksme pret vienu cilvēku, tāda uzsišana pa plecu, vēlāk parādās neiecietība un augstprātība pret otru cilvēku, un lieta darīta — rupeklis ir gatavs. Kamēr nav par vēlu, ieslēdziet atpakaļgaitu un atkal esiet normāls, pieklājīgs, iecietīgs pret citu cilvēku vajadzībām. Ar pieklājību jūs panāksit daudz vairāk nekā ar rupjību.

Jūsu nekompetence

Neprofesionalitāte noved pie kļūdām. Secinājumus izdariet pats!

GODS IR JŪSU VISLIELĀKĀ VĒRTĪBA

Gods ir tā cilvēka būtības daļa, kas izraisa cieņas jūtas pret viņu tiklab citos cilvēkos, kā arī pašā pret sevi. Gods — tas vienmēr un visur, visos laikos un visās valstīs ir augsti vērtējams cilvēka sabiedriskais un morālais stāvoklis. Gods ir cilvēka personības galvenā iezīme. Tas, ka cilvēka gods tiek cildināts, ir brīnišķīgi; tas, ka cilvēka gods tiek mīdīts kājām, ir briesmīgi.

Gods — tā ir neapšaubāma pazīme, kas liecina par cilvēkam piemītošajām pozitīvajām īpašībām un kvalitātēm; gods ir tas, kas nodrošina cilvēkam vēl lielāku vērtību un cieņu, un gods ir arī tas, kas pats pret sevi prasa cieņu, pienācīgu uzmanību un cildināšanu.

Ar godu ir tieši saistīts cilvēka dotais vārds. Jūsu vārds — tas ir jūsu gods vai arī jūsu negods — viss atkarīgs tikai no jums paša.

Tiešs jūsu goda iemiesojums ir jūsu godīgums — cildena stingrība, ar kuru cilvēks turas pie savas tīrās sirdsapziņas un neatkāpjas no tās nedz savās domās, nedz darbos. Godīgums ir briesmīgs ienaidnieks nodevīgumam, viltum, meliem, krāpšanai, savu saistību nepildīšanai un tukšiem solījumiem.

Godīgums ir tas, uz ko tiecas jebkurš cilvēks, pat negodīgs nelietis visiem spēkiem pūlas tēlot, ka ir godīgs, lai gan nepavisam nav šāda raksturojuma cienīgs.

Godīgumu kā masku nēsā visu sugu blēži un krāpnieki, liekuļi un egoisti, kā arī cilvēki, kas ir pie varas.

Cilvēks ir saprātīga būtne, tāpēc viņš vismaz citu cilvēku priekšā cenšas izlikties par godīgu un patiesīgu.

Godīgam cilvēkam nekad nav jāmokās sirdsapziņas pārmetumos par saviem vārdiem, par savu rīcību un saviem darbiem. Godīgs cilvēks, kā mēdz teikt, var gulēt mierīgi. Tālab arī godīgums kā tāds ir pamats cilvēka laimes pilnai un visnotaļ labklājīgai dzīvei.

Negodīgs cilvēks galu galā zaudē cieņu citu cilvēku acīs, un neviens nevēlas ar viņu ielaisties nekādās darīšanās. Negodīgs cilvēks vienā acumirklī var kādu apmuļķot, var sagrābt un dabūt sev nepelnītu kumosu. Bet kas būs tālāk? Neviens negribēs ar viņu kontaktēties. Paies zināms laiks, un izrādīsies, ka šis cilvēks ir uz sēkļa un, kā saka, tukšā.

Ar godu ir saistīta taisnprātība. "Taisnie skatīs Viņa vaigu" (Psalmi, 11, 8). Lai notiek tā!

PATI VĒRTĪGĀKĀ CILVĒKAM PIEMĪTOŠĀ

KVALITĀTE — PIENĀKUMA APZINA

Ja visi cilvēki izpildītu savas saistības pret citiem cilvēkiem, pasaule būtu daudz labāka, bagātāka, skaistāka un laimīgāka. Cilvēki ļoti vieglprātīgi dod solījumus, uzņemas saistības un slēdz līgumus, bet tikpat vieglprātīgi tos aizmirst un pārkāpj. Dotā vārda laušana vienmēr ir pamats tam, ka rodas nesaprašanās, nesaskaņas, konfrontācijas, konflikti, naids un kari. Tādējādi pienākuma apziņas trūkums — vieglprātīga un pavirša attieksme pret doto vārdu un solījumu — ir sākums un pamats tam, ka pasliktinās cilvēku savstarpējās attiecības.

Dotais vārds vai apņemšanās vienmēr saistās ar kādu labumu vai kādas priekšrocības piešķiršanu, ar kādu palīdzību vai pakalpojumu otrai pusei. Parasti tai šis pakalpojums ir ārkārtīgi svarīgs, šī otrā puse gaida un nevar vien sagaidīt solīto, tā cer uz palīdzību, sakarā ar to lolo noteiktus plānus, kas vērsti uz sava spēka nostiprināšanu, savas labklājības palielināšanu vai zināmu priekšrocību saņemšanu.

Kad izrādās, ka visa gaidīšana ir bijusi veltīga, ka cerības uz pakalpojumu ir, kā saka, zudušas un izgaisušas, tad tai pusei, kura tik vieglprātīgi devusi solījumu un uzņēmusies saistības noteiktā termiņā izdarīt to un to, piemēram, palīdzēt, piešķirt aizdevumu, piegādāt tehniku u.tml., tiek izteiktas pretenzijas. Šīs pretenzijas var izpausties ka kontaktu ierobežošana, moratorijs attiecībā uz kādiem otrajai pusei tradicionāli sniegtajiem labumiem, attiecību izbeigšana un tā tālāk, un tā joprojām.

Ja jūs savu solījumu varat viegli izpildīt, vai ir vērts pašam sevi nostādīt tādā situācijā, kurā jūsu draugs var kļūt par jūsu ienaidnieku, kurā gadu gaitā nostiprinājušās attiecības pēkšņi var tikt sarautas, kurā no otra cilvēka jūs sagaidāt nevis pilnīgu labvēlību, bet gan kārtīgu knipi pa degunu?

Varbūt vēl nav par vēlu atvainoties par savu bezdarbību un no jauna apliecināt, ka jūs katrā ziņā izpildīsit savus solījumus un saistības? Kā saka, nespļauj akā, no kuras pašam nāksies dzert! Ja esat nokavējis kādu termiņu, atzīstiet savu vainu, atvainojieties, ka esat, piemēram, nogulējis, aizmirsis, neesat piešķīris pienācīgu nozīmi, bijāt aizņemts ar saviem darbiem, bijāt spiests steidzami kaut kur aizbraukt, ka jūs aizkavēja visiem zināmi notikumi utt.

Vaļas brīdī padomājiet, kas jums pašam ir svarīgāk un sarežģītāk: izpildīt saistības, ko esat uzņēmies, vai arī zaudēt veselu virkni priekšrocību attiecībās ar cilvēkiem, kuriem esat kaut ko apsolījis.

Neaizmirstiet savu godu — dotais vārds arī ir daļa no jūsu goda.

KO NOZĪMĒ LABVĒLĪGUMS?

Labvēlīgumu parasti traktē tikai kā viena cilvēka attieksmi pret otru cilvēku. Īstenībā šāda izpratne konkrēto problēmu sašaurina līdz dažiem procentiem no visa iespējamā simta.

Runājot vispārīgi, labvēlīgums ir harmonija ikvienās savstarpējās attiecībās: harmoniska attieksme gan pret dabu, gan pret visu ar cilvēka rokām radīto, gan pret sabiedrību un jebkuru atsevišķu cilvēku.

Runājot konkrēti par cilvēku, labvēlīgums kā tāds ir tīri cilvēciska psiholoģija, kas pamatota uz totālu drauga tēlu — pretstatā nelabvēlīguma psiholoģijai, kurā totāls bija ienaidnieka tēls. Totālais ienaidnieka tēls noveda pie tā, ka visi cilvēki tika iedalīti "mūsējos" un tādos, "kas nav ar mums", turklāt tīri cilvēciskajām izpausmēm un īpašībām netika piešķirta itin nekāda nozīme. "Mūsējie" varēja būt slepkavas, zvēresta lauzēji, meļi, taču visiem vajadzēja viņus atzīt par labiem un melot, tas ir, runāt par šiem cilvēkiem tā, lai viņu negatīvā būtība tiktu padarīta balta un nomaskēta. Tāpēc labvēlīgums nozīmē to, ka lietas tiek sauktas īstajā vārdā, bet cilvēki tiek šķiroti pēc viņu nopelniem un novērtēti nevis pēc piederības kādam vai kaut kam, bet gan pēc būtības; nevis pēc viņu vārdiem, bet gan pēc darbiem.

Ja runājam par labvēlīgumu kā par vispārēju attieksmi pret cilvēkiem, tad vispiemērotākā būs tāda stereotipizēta doma: visiem ap jums esošajiem cilvēkiem vajadzētu būt veseliem, bagātiem un laimīgiem, lai, tikai paskatoties uz viņiem, jūs jau izjustu prieku un lepnumu par to, ka arī pats piederat pie tiem.

Tādā gadījumā nelabvēlīgums ir vēlēšanās redzēt itin visus ap sevi nabadzīgus, nožēlojamus un sliktākus, nekā esat pats. Tipisks nelabvēlīgums bija šāds lumpenam raksturīgs postulāts: "Man govs nav vajadzīga, bet kaimiņa govs lai nosprāgst!" Tipisks nelabvēlīgums bija komunistisko valdošo aprindu lozungs: "Stipra valsts, pastāvot nabadzībai un trūkumam."

Ar labvēlīgumu ir saistīta prasme piekāpties, prasme uzklausīt cilvēku, prasme dot cilvēkam gudru padomu, sniegt atbalstu un palīdzību. Uz labvēlīgumu attiecas arī prasme netraucēt otru cilvēku, nelīst viņa dvēselē un neuz- tiept viņam savu personisko pasaules uzskatu, savu reliģiju, savu dzīvesveidu. Ar labvēlīgumu var saistīt prasmi dzīvot saskaņā ar humānisma principiem un morāles un ētikas normām.

GREIZSIRDĪBA — MOKOŠAS ŠAUBAS PAR SAVU PAŠA NOZĪMI

Greizsirdība pieder pie tām cilvēka būtības izpausmēm, par kurām dažos vārdos varētu teikt tā: "Jo tālāk, jo trakāk." Greizsirdība sagrābj cilvēku kā sniega lavīna, un savā briesmīgajā ceļā tā var sagraut itin visu — greizsirdībai tiks ziedota mīlestība; ģimenes labklājība tiks pilnīgi izpostīta; greizsirdībai par upuri kritīs morāles un ētikas normas un humānisma principi; greizsirdība liks atteikties no sirdsapziņas un taisnīguma jutām; greizsirdība bieži vien, tāpat kā pasakā par zelta zivtiņu, var cilvēku atstāt pie sasistas siles.

Greizsirdība — tās ir mokošas šaubas par savu paša nozīmi, tā ir nedrošība par sevi kā partneri mīlestībā; būt greizsirdīgam nozīmē savās domās padarīt sāncensi par kaut kādu fantomu, kas ir pārāks par tevi, un turklāt nodoties fantāzijām par to, ko šis sāncensis dara kopā ar tavu mīļoto cilvēku.

Greizsirdība — tā ir briesmīga kombinācija, ko veido cilvēkam piemītošās erotiskās, ar uzvaru un ar sakāvi saistītās fantāzijas, tā ir līdz fantoma būtībai materializēta slimīga fantāzija par tematu "Kā tavs partneris tevi krāpj".

Tautā mēdz teikt: "Kraupainais vienmēr sapņo par pirti." Tā arī greizsirdīgais, tāpat kā kraupainais, vienmēr domā par vienu un to pašu, tikai sapņi par pirti ir patīkami, turpretī greizsirdība pati par sevi ir ļoti nepatīkama, tā burtiski sagrauž cilvēku, virza viņa domas vienīgi uz greizsirdības objektu un bieži vien noved līdz neprātam. Greizsirdīgs cilvēks var nonākt līdz tādam stāvoklim, ka ir spējīgs izdarīt noziegumu. Tādēļ pat likumā greizsirdīgajam tiek paredzētas atlaides attiecībā uz atbildību par to, ko viņš nodarījis savas greizsirdības dēļ.

Viss grandiozais sākas no sīkā. Tā arī greizsirdība sākas tīrā nieka dēļ. Reizēm tas ir tikai balamutīgs stāstījums par saviem "varoņdarbiem", reizēm pārlieku labvēlīga atsauksme par kādu cilvēku, reizēm tā ir tuvas draudzenes intriga, lūpu krāsas pēdas uz krekla, svešu smaržu dvesma. Ja mēs katru faktu uztveram saprātīgi, neviens no tiem neiztur kritiku — pat lūpu krāsas traips uz krekla var parādīties tūkstoš pilnīgi attaisnotu iemeslu dēļ.

Vīrieša greizsirdību vēl ļaunāku padara dzeršana. Piedzēruša vīrieša vēlmes ir paaugstinātas, bet iespējas — krasi pazeminātas, tādēļ rodas tā sauktās šķēres — greizsirdības pamats.

Sievietes greizsirdība rodas no mazvērtības kompleksiem, no skaudības jūtām pret otru sievieti, no neapmierinātības seksuālajā ziņā.

Ja jūs jūtat sevī mostamies greizsirdību, nekavējoties noskaidrojiet līdz galam visas savas attiecības un cilvēciski izrunājieties ar savu partneri.

KĀ IEPAZĪT AUGSTĀKO MĪLESTĪBAS SVĒTLAIMI — GALVENAIS JAUTĀJUMS, KO JAUNĪBA UZDOD PATI SEV

Ir divi principiāli atšķirīgi ceļi.

Pirmo ceļu vienmēr iesaka cilvēki, kuri ir jau gados un uzkrājuši zināmu dzīves pieredzi. Tātad šie ļaudis uzskata, ka katram auglim ir savs laiks un ka viss ir labs, tikai ar mēru. Ko tas nozīmē praktiski?

Pirmkārt, neuzsākt dzimumdzīvi pārāk agri.

Otrkārt, neielaisties daudzos sakaros.

Treškārt, izraudzīties sev otro pusi un kļūt par uzticīgu laulāto.

Ceturtkārt, nekrāpt savu dzīvesbiedru un radīt bērnus ģimenē.

Piektkārt, to pašu mācīt saviem bērniem.

Otrais ceļš ir tieši pretējs šo padzīvojušo cilvēku ieteikumiem.

Tātad nemaz nav jābūt nekādam gudriniekam, lai visu darītu tieši otrādi, te pat muļķim viss ir skaidrs un saprotams.

Pirmais: sk. uz pieredzējušajiem un dari otrādi.

Otrais: sk. uz pieredzējušajiem un uzliec viņu padomu kaķim uz astes.

Trešais: sk. uz pieredzējušajiem un nospļaujies pār to.

Ceturtais: sk. uz pieredzējušajiem un neņem galvā.

Piektais: sk. uz pieredzējušajiem un dari to, kas ienāk prātā.

Pamēģināsim noskaidrot visu bez jebkādiem aizspriedumiem un liekām emocijām, aplūkosim gan vienu, gan otru, lai zinātu, kas un kā.

Pirmais ceļš

Dod organismam iespēju attīstīties tiktāl, ka visi orgāni un sistēmas funkcionē normāli. Dod iespēju pasargāt sevi no daudzām slimībām, kuras pieņemts saukt par daļēji venēriskajām, venēriskajām un dzīvībai bīstamajām. Pat tāds "nieks" kā hlamidomona, kas mūsu klasifikācijā pieder pie daļēji venēriskajām slimībām, tik dziļi iespiežas organismā, ka ne ar mietu neizdzīsi: sieviete var kļūt neauglīga, bet vīrietis — tā samaitāt savu psihi, ka prātiņš nojūdzas. Dod cilvēkiem iespēju dzīvot kopā savstarpējā mīlestībā un bez skandāliem. Dod iespēju kaut ko prātīgu iemācīt arī saviem bērniem.

Otrais ceļš

Deldē cilvēka organismu, īpaši tas attiecas uz meiteni, kura var tā nolietoties, ka pati sevi uzskata par sapuvušu no iekšpuses. "Apbalvo" ar tādām slimībām, kas atstāj sekas uz visu atlikušo mūžu. Graujoši ietekmē ģimenes dzīvi un atņem cilvēkiem vienkāršos, tīri cilvēciskos priekus.

Izvēlies pats — tev ir atvērti abi ceļi. Uz priekšu!

VĪRIEŠA UN SIEVIETES INTĪMĀS ATTIECĪBAS —

KAS TAS IR ?

Runā, ka tā esot lielākā bauda.

Runā, ka tas esot briesmīgs grēks.

Runā visi, kam nav slinkums, un runā to, kas ienāk prātā. Lūk, ko domājam mēs.

Izlādēšanās

Visā savas dzīves laikā cilvēki pastāvīgi ir mijiedarbības attiecībās ar informāciju: viņi to meklē, saņem, uzkrāj, pārveido, glabā, nodod tālāk, apmainās ar to un, protams, dara vēl daudz ko citu. Šīs mijiedarbības rezultātā pār cilvēku nogrūst un viņā uzkrājas milzīgs daudzums informācijas, no kuras viena daļa ir lieka, viena daļa izjauc līdzsvaru un viena daļa traucē dzīvot. Šādu informāciju reizēm sauc par neizdzīvotām emocijām, reizēm par akmeni uz sirds, smagumu dvēselē vai par to, ko cilvēks ir ieņēmis galvā un no kā viņš vairs nevar tikt vaļā, un tā tālāk. Normāla dzimumakta laikā galu galā notiek izlādēšanās un cilvēks informacionāli attīrās no visa, kas ir lieks un traucējošs. Cilvēks izlādējas, informacionāli atbrīvojas.

Apmierinājums

Vislielāko apmierinājumu savā ikdienas dzīvē cilvēks gūst ņemot un dodot. Cilvēka organisms darbojas pēc informācijas sūkņa principa: informācijas uzņemšanas takts — informācijas atdošanas takts. Jo vairāk cilvēks uzņem sev derīgu informāciju, jo lielāks kļūst viņa informācijas apjoms — un jo lielāks ir apmierinājums. Jo vairāk informācijas cilvēks atdod, jo vairāk vietas viņš atbrīvo nākamajai uzņemšanai — un jo lielāks ir apmierinājums. Normāls dzimumakts ļauj ļoti īsā laikā izgrūst no sevis milzīgu daudzumu enerģijas un informācijas — tieši tādēļ cilvēks izjūt milzīgu baudu un gūst apmierinājumu. Citādā veidā gūt tādu pašu apmierinājumu cilvēkam dzīvē faktiski nav iespējams.

Līdzsvars

Cilvēks savā ikdienas dzīvē visiem spēkiem tiecas pēc līdzsvara, pēc zināmas stabilitātes un noteiktības. Visaugstāk cilvēks vērtē savu iekšējo līdzsvaru, jo tad viņš sevi izjūt kā viengabalainu personību un nav absolūti nekādu signālu, kas liecinātu par nekārtībām, par informacionālām novirzēm, pārmērībām un trūkumiem. Šīs nekārtības izpaužas kā nervozitāte, sāpes, nepatīkamas sajūtas un funkcionāli traucējumi. Normāls dzimumakts visu, kas ir cilvēka organismā, informacionāli līdzsvaro, tas atbrīvo cilvēku — tāpat kā negaiss, kas nāk ar pērkonu, zibeņiem un lietusgāzēm un pēc sevis atstāj tīrību, svaigu gaisu un svētību. Tādu līdzsvaru citādā ceļā diezin vai ir iespējams panākt.

MEITENĒM IR SKAIDRI JĀZINA, KA VIŅU

MAZVĒRTĪBAS KOMPLEKSI NAV NE PLIKA GRAŠA VĒRTI KAUT VAI TĀPĒC VIEN, KA PATĪK VĪRIEŠIEM

Meitenes domā, ka viņas ir neglītas, neveiklas un nespēj ieinteresēt puišus vai vīriešus.

Sevišķi meitenes skumdina — attiecībā uz seju:

—  lielas un atkārušās ausis;

—  acis: to lielums, forma, krāsa;

—  deguns — garš vai īss, uzkumpis vai uzrauts;

—  sprauga starp priekšzobiem, t.s. diastēma.

Sevišķi meitenes uztrauc — attiecībā uz ķermeni:

> >

—  lielas vai mazas krūtis;

—  vidukļa apmērs, tas, vai jostasvieta ir vai nav izteikta;

—  šauri vai plati gurni;

—  gūžas: to forma un apmērs.

Sevišķi meitenēm liek sarkt viņu gaita:

—  gāzelīga kā matrozim uz sauszemes;

—  sašķiebts ķermeņa stāvoklis;

—  gūžu kustīgums vai nekustīgums.

Sevišķi meitenes šausminās par savu muļķīgo izskatu, kad:

—  nav kur likt rokas;

—  kājas ir tievas un garstilbainas kā dzērvei;

—  galva ir neapsegta vai arī uz galvas kaut kas ir;

—  kad… kad… kad… kad… un tā bez gala.

Katrā konkrētā un atsevišķā gadījumā šim meiteņu viedoklim varētu pilnībā piekrist. Taču, kas attiecas uz to, kā skatās vīrietis, iznāk pavisam otrādi. Mīļās meitenes! Pavērojiet pieaugušās sievietes, kuras ir spēku plaukumā un, kā saka, pašos labākajos gados! Ko jūs ieraudzīsit? Pirmais, kas jums iekritīs acīs, būs dažādi pikanti sīku- miņi: lentītes un lakatiņi, mežģīnītes un rišiņas, šķēlumi, dekoltē un tā tālāk. Tam visam ir tikai viens vienīgs mērķis — pievērst vīrieša uzmanību, likt viņa skatienam pakavēties pie sievietes, nu, bet tālāk — tad jau redzēs.

Viss, kas jūs uztrauc un nomāc, vīriešu acīs ir vienkārši pikants sīkumiņš: gan jūsu austiņas, gan deguntiņš, gan actiņas, gan zobiņi. Vīriešiem patīk jūsu krūtis dabiskajā veidā, tāpēc nepūlieties, lai tās kļūtu lielākas nekā ir, un netaisiet līku muguru, cenšoties radīt iespaidu, ka tās ir mazākas nekā īstenībā.

Paturiet prātā vienkāršu patiesību — vienmēr atradīsies kāds vīrietis, kuram tieši jūsu gurni, gūžas un viduklis būs paši skaistākie un paši pievilcīgākie visā pasaulē. Ziniet, ka šim vīrietim būs ļoti svarīgi saņemt jūsu uzmundrinošo smaidu, būs ļoti patīkami pieskarties jūsu rokai un būs liels gods iet jums blakus.

Visi jūsu kompleksi nav ne plika graša vērti, jo vīrietim jūs patīkat un viņš jūsmo par jums.

MEITENĒM IR JĀZINA, KAM VĪRIETIS PIEVĒRSĪS UZMANĪBU

Vīrieši zaudē galvu sievietes acu mirdzuma dēļ. Ja sievietes acis mirdz, spulgo un staro, — vīrietim ir beigas, viņš ir sagūstīts, viņš ir šo acu varā. Turklāt nav nekādas vajadzības uz vīrieti blenzt, pietiek tikai dažas reizes iesā- nis uzmest viņam žilbinošu skatienu, kā saka, pāris reižu "izšaut" — un lieta darīta.

Vīriešus satriec sievietes mati — zīdaini, spoži, savīti mezglā virs atkailināta kakla vai arī otrādi — brīvi krītoši pār pleciem un muguru. Tas viss uz vīrieti iedarbojas tāpat kā sarkana lupata uz vērsi, kas, to ieraudzījis, pēkšņi apstājas, sāk ar nagiem kārpīt zemi un laist garaiņus no nāsīm, tad uz brīdi sastingst un beidzot metas uzbrukumā. Lūk, kāpēc nedrīkst žēlot naudu labiem šampūniem!

Neviens vīrietis nepaliks vienaldzīgs pret sievietes krūtīm. To lielums, vienalga, vai tās ir mazas vai lielas, krūšu forma, tas, vai krūšturis ir vai nav, kā arī nejauša ķermeņu kontakta laikā sajustais krūšu tvirtums — tas viss liek vīrietim zaudēt galvu un skriet sievietei pakaļ bez atskatīšanās.

Sievietes gurni, gūžas un ikru muskuļi vīrietim šķiet brīnišķīgi. Reti kurš vīrietis neuzmetīs vērtējošu skatienu visiem šiem jaukumiem un ar pienācīgu uzmanību neaplūkos sievietes potītes. Un tad nu ļoti traucē netīras zeķes ar noirušiem valdziņiem vai kāda cita nevīžības pazīme sievietes apģērbā.

Ļoti svarīga ir sievietes reakcija fiziska kontakta laikā, kad vīrieša un sievietes ķermeņi saskaras kaut vai uz acumirkli. Nav svarīgi, vai vīrietis ir sievietei pieskāries ar gurnu, roku vai citu ķermeņa daļu. Toties ir ļoti svarīgi, lai sievietes ķermenis dzirkstītu kā šampanietis glāzē. Turklāt vēl samtaina vai zīdaina āda, viegls rokasspiediens vai kaut mazlietiņ paildzināta ķermeņu saskare — tas viss vīrieti apreibina, saista pie sievietes un modina viņā iekāri.

Šādā rotaļā ļoti svarīga ir mēra sajūta.

Vēl īpaši nozīmīga ir meitenes prasme būt atturīgai sava prāta demonstrēšanā. Ja esat pārāk gudra, vīrietis nobīsies, ka blakus jums viņš pats izskatīsies pēc pēdējā muļķa vai vēl sliktāk. Ja jūs nevarat lepoties ar prātu, vīrietis nodomās, ka ar tādu muļķīti arī nekas prātīgs nevar sanākt. Tādēļ neizsakiet kategoriskus spriedumus, nepārtrauciet vīrieti un vairāk klausieties viņā, nevis runājiet pati. Zelta variants ir šāds: "Tev taisnība, dārgais! Cik labi tu visu to zini!" vai arī "Kā vēlies, dārgais!" (protams, saprātīgās robežās). Vai vēl labāk: "Tu man esi pats gudrākais, lai notiek pēc tava prāta!"

JŪS ESAT ĻOTI JAUKA, BET KĀDA MAN TUR DALA?

Vīrietim nav nekādas vajadzības aprīt jebkuru ēsmu, sekot jebkuram pavēlošam sievietes žestam un pašam kļūt par ampelmani, kas tiek raustīts aiz diedziņiem, kuru gali ir sievietes rokās. Vīrietis nedrīkst pakļauties itin visām sievietēm pēc kārtas, turklāt pats domādams, ka tieši viņš ir šo sieviešu pavēlnieks. Starp citu, tādi fantastiski varianti dzīvē nemaz nav izslēgti — kas gan zina savu Likteni?…

Sieviete savu magnētismu, savu skaistumu un pievilcību, visu savu valdzinājumu un prasmi izmanto, lai ietekmētu vīrieti. Visos laikos, visās valstīs un itin visi cilvēki bez jebkāda izņēmuma cenšas cits citu ietekmēt. Turklāt sievietes šai problēmai, respektīvi, vīrieša ietekmēšanai, ziedo gandrīz visu savu no citām rūpēm brīvo laiku. Viena cilvēka ietekme uz otru cilvēku — tas ir tāds noslēpums, kas vienkārša mirstīgā saprašanai nav pieejams. Lai panāktu milzīgu ietekmi uz otru cilvēku, nebūt nav nepieciešamas kādas superlieliskas īpašības, raksturiezīmes vai izpausmes. Šajā problēmā acīmredzams ir vienīgi pats sākums — tas, kurš grib ietekmēt, meklē kontaktu. Viņam pastiepj pirkstu, bet viņš paņem visu roku, pievelk to sev klāt un kā saimnieks ieiet otra cilvēka dvēselē.

Daudzi vīrieši ir "sadeguši zilās liesmās" pašu iekšējās nesakārtotības dēļ un tādēļ, ka nav spējuši pretoties sievietēm, kuras neatlaidīgi tiecas pēc kontakta. Tiklīdz sieviete sajūt, ka var ietekmēt vīrieti, viņa uzreiz sāk šo vīrieti tīt ap pirkstu un — diezgan bieži — padara viņu par savu kājslauķi. Mums, vīriešiem, pilnīgi pietiek ar to, ka dzīvē mūs ietekmē viena sieviete. Ja mūs vienlaikus sāk ietekmēt daudzas sievietes, tas ir ārkārtīgi apgrūtinoši un nepanesami. Nonācis vairāku sieviešu ietekmē, vīrietis zaudē savu pašcieņu, jūtas nedrošs un nestabils — kā cilvēks, kas vienlaikus sēž uz vairākiem krēsliem, vai kā vairāku kungu kalps, vai kā tāds, kas pusdienās ir spiests izēst vairākus šķīvjus boršča pēc kārtas, vai kā sportists, kuram viena apļa vietā ir jānoskrien vēl nezin cik daudz soda apļu. Vairāku sieviešu ietekmē nonācis, vīrietis ir spiests melot un izlocīties pat tad, kad tas viņam nemaz nav vajadzīgs; viņš vienmēr ir spiests meklēt kaut kādus papildu līdzekļus un iespējas, atlicināt laiku un steigties, steigties, steigties…

Ja esat vīrietis un jums ir mīļotā sieviete, tad pasargājiet sevi, citām sievietēm sakot: "Jūs esat ļoti jauka, bet kada man tur daļa?!…" Tas jūs paglabs no daudzam grūtībām un nepatikšanām.

JAUNIEŠI NEDRĪKST IZŠĶIEST SAVAS JAUNĪBAS ZELTA LAIKU

Jaunība ir dota tālab, lai mēs priecātos par dzīvi, cik vien spējam, bet tajā pašā laikā arī pieņemtos prātā. Ja ir tikai prieki vien, rodas novirze — cilvēks zaudē līdzsvaru uz sava dzīves ceļa, kas atgādina nostieptu virvi. Dzīvesprieks, no vienas puses, un dzīves pieredzes uzkrāšana, no otras puses, ir kā divas vienlīdzīgas daļas, kas veido kārti, ar kuru balansēdams jaunietis iet pa virvi.

Jaunībā viss padodas viegli un bez sevišķām problēmām. Viegli padodas mācības, viegli notiek iepazīšanās, vieglāk par vieglu izveidojas jautras un dzīvespriecīgas vienaudžu kompānijas. Ir viegli jebkuru dienu pārvērst par svētkiem. Bet vajag zināt mēru, tāpēc ka bezgalīgi svētki — tā jau ir garlaicība un mocības. Īsti svētki ir tikai tie, kas nāk kā zināms rezultāts vai noslēgums, bet darbdienas — tas ir darbs vaiga sviedros.

Jaunībā vajag attīstīt sevī zinātkāri, lai jūs ar interesi izturētos pret visu jauno, īpaši pret apgūstamajām zināšanām. Nav būtiskas nozīmes tam, vai šīs zināšanas ir praktiskas vai teorētiskas: viss reiz dzīvē noderēs, viss nāks par labu.

Jau jaunībā ir jānoskaidro, kur jūs varētu būt noderīgs un kādas ir jūsu dotības. Ja jums ir grūta galva, centieties uzkrāt praktiskas zināšanas — mācīties, piemēram, vadīt automobili un remontēt mašīnas, apgūt kulināra, galdnieka, atslēdznieka vai jebkuru citu amatu, kas jums patīk. Nav iespējams iemācīties vienīgi to, kā uzreiz un bez jebkādām pūlēm nopelnīt lielu naudu, — to jums pamazām vien mācīs pati dzīve. Ja jums ir laba galva, ja jūs ātri aptverat, labi mācāties, ja jums ir lieliska atmiņa, tad sevi vajadzētu ziedot teorētiskajām zinātnēm.

Jaunība ir zelta laiks jebkuras informācijas uzkrāšanai, kā arī mācībām. Ja jūs jaunībā dažus gadus veltīsit profesijas apguvei, tad kļūsit par labu speciālistu. Tādām pašām mācībām brieduma gados būs vajadzīgs daudz ilgāks laiks — un faktiski viss mūžs var izrādīties par īsu, lai iemācītos to, ko jūs varējāt iemācīties, kad bijāt jauns.

Tomēr jaunība ir arī tas laiks, kad ļoti ātri var noiet no normāla, cilvēciska ceļa. Jauns organisms nespēj pretoties alkoholam vai narkotikām. Jauns organisms var burtiski nolietoties seksuālajās orģijās un pārslodzēs.

KO NOZĪMĒ PIEREDZĒJUŠA CILVĒKA PADOMI?

Pieredzējis cilvēks šo to zina.

Pirmām kārtām, viņš zina, ka dzīvi var salīdzināt ar maza bērna krekliņu, kas ir priekšpusē īss, bet aizmugurē — notraipīts.

Otrām kārtām, viņš zina, ka sastrādāt muļķības, klūdas, aplamības, grēkot un neapstaties — tas nozīmē pilnām riekšavām kraut iekšā savā mugursomā visādas draņķības. Pieredzējis cilvēks atceras, ka pats reiz bijis jauns, entuziasma un cerību pilns, atceras to savas jaunības zelta laiku, kad viņa mugursoma vēl bija tukša. Viņš atceras cilvēkus, kuriem bija liela dzīves pieredze un kuri no sirds viņam deva padomus par to, ka savu mugursomu nevajag pārlieku piepildīt. Tagad, jau salīcis zem savas draņķības smaguma, viņš arī dod padomus, lai gan labi zina, ka puisis vai meitene jau ir gatavi ar savām mugursomām plecos traukties meklēt paši savas draņķības. Pieredzējušais cilvēks saprot, ka daudzi viņa padomi nesasniegs adresātu, ka daudz kas no dzirdētā būs pa vienu ausi iekšā, bet pa otru ārā. Tomēr viņš vēl nav pavisam zaudējis cerības uz panākumiem.

Kā pret viņa padomiem izturēsies puiši un meitenes?

Skaidrs, kā: "divreiz divi ir četri" vai "Volga ietek Kas- pijas jūrā" — .visi to zina, visiem tas ir apnicis līdz kaklam, un tas vairs nevienu neinteresē.

Un tomēr — drošības dēļ riskēsim.

Un dosim dažus padomus.

Pirmais padoms. Dzīvojiet atbilstoši savam vecumam. Nekļūstiet jau jaunībā par večuku un vecumā nekļūstiet smieklīgs, lēkādams līdzi jaunajiem.

Otrais padoms. Vecāku doto naudiņu tērējiet savai izglītībai. Ja gribat papriecāties, ballītei nepieciešamos līdzekļus nopelniet pats. Ja gribat īrēt istabu vai dzīvokli savai draudzenei vai draugam, — dariet to, tikai pats uz sava rēķina.

Trešais padoms. Vispirms domājiet un tikai pēc tam dariet.

Ceturtais padoms. Tieciet beidzot skaidrībā pats par sevi: vai jūs ar mīlestību gribat nodarboties baudas dēļ vai ari vēlaties izveidot ģimeni — tās diemžēl ir divas dažādas lietas. Nejauciet vienu ar otru kā Dieva dāvanu ar olu kulteni.

Piektais padoms. Nezaudējiet humora izjūtu un nenokariet degunu.

Sestais padoms. Neprātuļojiet, nestiepiet gumiju, nekrītiet galējībās, nesteidzieties kā uz ugunsgrēku, nesēdiet no rīta līdz vakaram uz krāsns, bet visur ziniet mēru.

Septītais padoms. Neceliet pretenzijas pret tiem, kas par jums rūpējas, bet esiet viņiem no sirds pateicīgs.

Astotais padoms. Tuviniet sev draugus un attāliniet no sevis ienaidniekus.

Devītais padoms. Vairojiet savu draugu un samaziniet savu ienaidnieku skaitu.

KĀ VĪRIETIM VISVIEGLĀK ARGUMENTĒT SAVU ATKĀPŠANOS

Tēvzemes intereses pirmajā vietā

Jēdzienā "Tēvzeme" var ietilpināt visu, ko vien vēlaties. Piemēram, ar biznesu saistītas darīšanas, kad jums ir steidzami jādodas komandējumā. Vai arī cildeno profesionālo pienākumu, kas jums liek nekavējoties aizstāt kolēģi, kurš no šā trakā darba ir noguris (vai kurš ar to netiek galā, vai kurš ir sācis dzert, vai no kura ir aizgājusi sieva utt.). Vai arī palīdzību sirmgalvjiem radiniekiem tālā, nomaļā lauku ciemā; tur var rakt kartupeļus, skaldīt malku, slaukt govi, darvot laivu, pieslīpēt traktora ventili, izbuktēt avārijā cietuša veca automobiļa spārnu u.tml.

Tradīcijas nedrīkst aizmirst

Tradicionāli mēdz pulcēties veterāni, un jūs pavadāt vienu no viņiem. Tradicionāli tiek svinētas jubilejas — tās var būt saistītas ar abitūriju, nāves atceres dienu, dzimšanu, kādu īpašu notikumu, kāzām, tā var būt tāda cilvēka jubileja, kurš ir sens draugs kādam jūsu draugam. Draudzenes pieminēšana šai gadījumā var visu sabojāt, jo dod jūsu "pretiniekam" iespēju atjēgties un doties pretuzbrukumā: "Kaut kāda draudzene tev ir svarīgāka par mani?!" Ir iespējams minēt tikšanos somu pirtī, bet arī tad var draudēt izskaidrošanās par pretējā dzimuma varbūtējo klātbūtni.

Laiks

Jo vairāk jūs steidzaties, jo labāk. Šajā steigā katrā ziņā jāiesaista arī pretējā puse: "Ātrāk, ātrāk, vēl ātrāk!" Šī spēle atgādina laika trūkumu šahā, kad karodziņš tūlīt, tūlīt pat kritīs. Spēlēt "uz karodziņu" var vienīgi tad, ja ir sagatavots viss, lai jūs varētu atkāpties, — mantas savāktas, pogas piešūtas un kafija jau izdzerta. Ja jūs kaut mazliet aizkavēsities, piemēram, ielaidīsities kaut kādos prātojumos vai skaidrojumos, sāksit mierināt pretējo pusi vai — nedod, Dievs! — atkal atzīsities mīlestībā, laiks būs zaudēts, darbības ritms izjaukts, temps kritīs, un viss būs pagalam. Jums ir svarīgi iziet pa durvīm un aizvērt tās no otras puses. Ja esat to panācis — veiksme ir jūsu pusē.

Un tā jūs esat aizcirtis durvis no otras puses. Neiedomājieties tūlīt pat atgriezties — iespējams, ka vēlāk jūs to vairs nekad sev nepiedosit. Nesteidzieties izdarīt secinājumus — laiks rādīs, kam bijusi taisnība un kam ne. Ir jāiet prom no turienes, kur jūs tiekat nežēlīgi ekspluatēts, kur neviens nedomā par to, ka arī jums ir vajadzīga kompensācija, kur tikai ņem, bet neko nedod pretī. Bet ir muļķīgi aiziet prom no turienes, kur viss ir gluži otrādi.

KĀ NOSKAIDROT, KAS TAS IR: MĪLESTĪBA VAI

ARĪ VIENA PARTNERA — PATĒRĒTĀJA — SEKSUĀLĀ AGRESIJA PRET OTRU PARTNERI?

Mīlestība — tās ir tādas pašaizliedzīgas pieķeršanās jūtas, kad cilvēks ir gatavs atdot un arī atdod sevi visu bez jebkāda aprēķina. Mīļotais cilvēks vienmēr ir mīļš un patīkams, vienmēr ir gaidīts, viņam ir milzīga ietekme uz to cilvēku, kurš mīl. Tas, kurš mīl, sargā savu mīļoto, žēlo viņu un ir gatavs viņa dēļ izturēt jebkurus pārbaudījumus un grūtības. Tas, kurš mīl, vienmēr ir pacietīgs, tic savam partnerim un saista ar to savas cerības, vienmēr priecājas par mīļotā cilvēka panākumiem, vienmēr cenšas uzlabot viņa dzīves apstākļus un ir gatavs bezgalīgi ziedot pats sevi.

Viena partnera — patērētāja seksuālā agresija ir otra partnera mīlestības jūtu izmantošana, to vietā liekot pretī tīri seksuālas attiecības. Tādēļ šādas attiecības drīzāk ir varmācība, nevis mīlestība, zināmā mērā tā ir sava partnera izmantošana savtīgos nolūkos: lai iegūtu dzīvojamo platību, materiālu labumu, iespēju ēst un dzert uz citu rēķina, iespēju neko nedarīt un mierīgi eksistēt, gluži vienkārši parazitēt.

Sievietes — patērētājas seksuālajā agresijā ir aktīvākas un daudzkārt pārākas par vīriešiem. Šai nolūkā sieviete ar gultas palīdzību piesaista vīrieti sev un cenšas katrā ziņā kļūt grūta — vai nu no šā vīrieša, vai arī no kāda cita partnera, bet tā, lai seksuālās agresijas upuris pats sevi uzskatītu par tēvu. Pēc tam sieviete pamazām izmanto savu ietekmi, lai attālinātu vīrieti no viņa iepriek- sējās ģimenes, lai sanaidotu šo ģimeni un izpostītu tās ligzdu. Uz bijušās ģimenes drupām šī sieviete cenšas būvēt "savu laimi".

Sadzīviskajā izpratnē seksuālā agresora — vīrieša plāni ir mazliet citādi. Parasti šādus vīriešus vairāk par visu kārdina iespēja dzert uz otra cilvēka rēķina un pašam lāpīt slinkumu.

Lai kā arī būtu, seksuālais agresors par cēlām jūtām tikai nospļausies. Attiecībā uz savu partneri viņš nekad nav parādījis un arī nemēģinās parādīt nedz pašaizliedzību, nedz pašuzupurēšanos. Savs miers un sava labklājība šim cilvēkam ir simtkārt dārgāka. Viņš var būt mīļš, patīkams, laipns, bet tikai līdz zināmam laikam — kamēr nav sasniedzis savu mērķi. Un šāds cilvēks nekad nedz sargās, nedz žēlos, nedz lolos savu partneri. Viņš tikai prasīs: gribu šo un gribu to; man vajag šo, un man vajag to! Pret savu partneri viņš būs ārkārtīgi stingrs un pat nežēlīgs. Tikai aklais var to visu uzskatīt par mīlestību.

MĪLESTĪBA — VAI ABU PARTNERU VĒLMES UN PLĀNI SAKRĪT?

Attiecībā uz plāniem, kas saistīti ar partneri, ir iespējami trīs pamatvarianti:

—  no sirds papriecāties, sagādāt sev svētkus un tādējādi gūt baudu;

—  saņemt no partnera kaut kādu labumu sev pašam;

—  izveidot ģimeni.

Papildu variants, kas zināmā mērā ir saistīts ar visiem iepriekšminētajiem variantiem, ir iespēja sievietei dabūt no patīkama partnera pašai savu bērnu, kuru viņa mīlēs un audzinās. Šajā gadījumā partnerim paredzētā loma var būt dažāda — sākot ar to, ka attiecības tiks momentāni izbeigtas, un beidzot ar ilgstošu šantāžu un izspiešanu, ko var pasākt topošā māte. Tieši šajā variantā mēdz būt tā, ka vīrietis vai nu gūst savu baudu un pēc tam aizmirst visu, kas bijis, vai arī iemanto nepatikšanas uz visu atlikušo mūžu. Šo variantu vēl sliktāku var padarīt viltus grūtniecība vai grūtniecība, kuras cēlonis ir cits vīrietis, bet par visu pilnā mērā samaksāt nāksies tam antiņam, kuru sieviete ir rupji iegāzusi. Sievietes ļaunprātība šādā attiecību variantā ir neprognozējama, viņa darbojas kā tīģeriene, bet vīrietis — kā jēriņš ar zelta nadziņiem un gaišzilu lentīti ap kaklu. Padomājiet, vīrieši! Varbūt jūsu draudzenes zaļgani mirdzošās acis jau uzmanīgi jūs pēta, un varbūt viņa jau iztēlojas savas rokas izgreznotas ar zelta gredzeniem un rokassprādzēm, par ko pārvērsts jūsu nadziņu zelts, bet jūs pašu gatavojas pārvērst par šašliku, ko notiesās jautra kompānija. Dārgi gan jums izmaksās šī mīlestība!

Tomēr nevajag uzskatīt sievieti tikai par tīģerieni, bet vīrieti — tikai par jēriņu! Mēdz būt arī tādas situācijas, kad jēriņš pārvēršas par pitonu, bet tīģerienes — par tru- senēm.

Šādi pitoni čum un mudž mākslas pasaulē, kur tiek izraudzītas pretendentes uz reālām vai mītiskām lomām. Milzum daudz pitonu ir kinodarbinieku vidū. Gan mazi, gan lieli pitoni ir sastopami biznesa aprindās, īpaši tur, kur vajadzīgas sekretāres. Pitons pārtiek no trusīšiem un pieņemas svarā un garumā visur tur, kur sievietes ir tieši atkarīgas no viņa varas, no viņa ietekmes, no viņa stāvokļa, no viņa naudas u.tml. Taču šai pasakai var būt arī citādas beigas nekā pasakai par jēriņu, kurš nekad neapēdīs tīģerieni. Lai gan reti, tomēr gadās arī tā, ka trusītis izrēķinās ar pitonu un sagrauž viņu ar visu ādu un kauliem. Tad šis trusītis pārvēršas par mums jau pazīstamo brīnišķīgo spulgaci tīģerieni.

Ja viens partneris grib tikai papriecāties vai arī cer sagaidīt no otra partnera kaut kādu labumu, turpretī šis otrais partneris sapņo par ģimeni, tad nekas prātīgs no tā visa nevar iznākt. Centieties tikt pilnīgā skaidrībā par savu partneri.

VECĀKIE ĢIMENES LOCEKĻI VIENMĒR CENŠAS IEVĒROT PARITĀTI, KAD JAUNĀKIE IZRAUGĀS SEV DZĪVESBIEDRU

Paritāte ir pušu vienlīdzība. Un tai, pēc vecāko ģimenes locekļu domām, pašā ģimenes dzīves sākumā ir izšķiroša nozīme tiklab attiecībā uz līgavu, kā arī uz līgavaini. Dabiski, ka katra ģimene cenšas aizstāvēt savas atvases intereses, kad tā stājas laulībā. Tādēļ arī pašā sākumā tik liela nozīme tiek piešķirta abu pušu līdztiesībai, līdzvērtībai un ekvivalencei.

Paritāte attiecībā uz vecumu

Nākamie laulātie var būt vienaudži, bet pilnīgi pieņemami ir arī tas, ka viens no viņiem ir par dažiem gadiem vecāks. Ja kopīgu dzīvi sāk vienaudži, vīrietis parasti vēl nav pietiekami attīstījies nedz garīgajā, nedz psiholoģiskajā ziņā, viņš ir infantilāks. Turklāt pēc dažiem gadu desmitiem vīrieša jaunība var ietekmēt ģimenes attiecību stiprumu, jo viņu sāks interesēt tādas sievietes, kuras ir 10 —15 gadus jaunākas par viņu pašu. Līdzīgs variants būs tad, ja, stājoties laulībā, līgava ir krietni vecāka par līgavaini.

Paritāte attiecībā uz seksuālo pieredzi

Ja puisim vispār vēl nav gadījies stāties intīmās attiecībās ar sievietēm, turpretī līgava ir izgājusi cauri 100 vīriešu rokām, aina ir tāda pati kā tad, ja kopīgu dzīvi grib uzsākt jauneklis ar vecenīti. Tomēr medaļai ir arī otra puse, kā saka, 50 :50 — šī līgava jau ir gana izpriecājusies un vairs netieksies prom no savas ģimenes pie citiem vīriešiem. Ja tā, tad šis variants ir daudz labāks nekā tas, ka nevainīga jaunava ģimenē gūst vaļu un vēlāk jau kā sieva nostājas uz seksuālā kara takas, vērsdamās pret visiem vīriešiem kā tādiem. Lai kā ari būtu, attiecībā uz pušu seksuālo pieredzi ģimene cenšas ievērot zināmu līdzsvaru.

Paritāte attiecībā uz Hierarhiju

Vajadzētu būt tā, ka līgavai un līgavainim ir apmēram vienas un tās pašas intereses un viņu dzīves mērķi vismaz lielos vilcienos sakrīt. Tieši tāpat vajadzētu, lai viņiem abiem būtu aptuveni vienāds intelekts, vispārējais redzesloks, attieksme pret svarīgākajām sociālajām problēmām, attieksme pret naudu un vēl daudz kas cits. Protams, ka ne jau visu ir iespējams paredzēt, tomēr šādu paritāti visvieglāk var panākt tad, ja nākamajiem dzīvesbiedriem ir vienāda Hierarhija. Tāpēc vecākie ģimenes locekļi vienmēr priecājas, ja partneris tiek izraudzīts "no pašu aprindām", un visai skeptiski izturas pret citādu izvēli. Protams, neviens neprotestēs, ja tā cilvēka Hierarhija, kurš vēlas ienākt ģimenē, būs augstāka, turpretī visi sacelsies tad, ja tā būs zemāka.

Attiecībā uz visu pārējo vecākie ģimenes locekļi jaunajiem parasti dod brīvību.

ĢIMENE VIENMĒR SNIEDZ DAUDZPUSĪGU PALĪDZĪBU JAUNAJAI ĢIMENEI, KAS NO TĀS IR ATŠĶĪRUSIES

Ja jaunais ģimenes loceklis ir nodibinājis pats savu ģimeni, viņa vecāku ģimene jaunajai ģimenei sniedz vispusīgu un nesavtīgu palīdzību. Šā mērķa labā netiek žēlots itin nekas — ne laiks, ne spēki, ne naudas līdzekļi, ne manta, ne dārglietas, ne mīlestība, ne ticība, ne cerība.

Tomēr ģimenei, kurai ir lielāka dzīves pieredze, jārūpējas par to, lai šīs attiecības būtu harmoniskas, un tā nedrīkst pieļaut novirzes.

Šajās attiecībās vairāk nekā jebkurās citās ir vērojama kaut kāda divdabība un nenoteiktība, kaut kāda neprogno- zējamība un negaidītība starp iecerēto un īstenoto, vēlamo un saņemto.

Liekas, viss ir skaidrs: jo vairāk finansiālās palīdzības, jo labāk. Bet tajā pašā laikā — jo vairāk līdzekļu jaunajai ģimenei tiek dots, jo mazāk jaunajiem dzīvesbiedriem stimulu strādāt vaiga sviedros un pašiem pelnīt sev naudiņu.

Liekas, viss ir skaidrs: jaunajā ģimenē piedzimis bērns, tātad visa sava mīlestība ir jāvelta viņam. Tā jau gan ir, taču arī jaunās mātes intereses nevajag aizmirst: viņa pavisam pamatoti grib vairāk par visiem mīlēt savu bērnu un arī no vina saņemt vislielāko mīlestību. Un jaunajai mātei ir daudz lielākas tiesības uz sava bērna mīlestību nekā vecmāmiņai vai vectētiņam. Viņi ar savu mīlestību nedrīkst radīt plaisu starp jauno māti un viņas bērnu, nedrīkst pieļaut to, ka jaunā māte uztraucas un sava bērna dēļ ir greizsirdīga uz vectētiņu un vecmāmiņu.

Liekas, viss ir skaidrs: vecā ģimene gadu desmitu laikā ir izstrādājusi zināmus uzvedības stereotipus attiecībā uz ģimenes iekšējo kārtību, un tas ļauj lielā mērā ietaupīt laiku, ierobežot emocionālos ieguldījumus un vispār atvieglo dzīvi. Šķiet, kas gan var būt vēl vienkāršāk — ieviesiet šos pašus stereotipus jaunajā ģimenē, un viss būs kārtībā! Nekā nebija! Tādējādi jūs nepanāksit neko citu kā vienīgi saspīlējumu abu ģimeņu savstarpējās attiecībās. Jaunie uzreiz nostāsies aizsardzības pozīcijās, jo šādu iejaukšanos uzskatīs par agresiju vai apspiešanu. Un principā viņiem būs taisnība. Atsauciet atmiņā, kā jūs paši sasniedzāt visu to, ko tagad vēlaties viņiem nodot. Visupirms bija vajadzīgs laiks, kura gaitā jūs pieslīpējāties viens otram un izveidojāt ģimenes kopību, tas ir, panācāt zināmu vienotību savos uzskatos, interesēs un mērķos. Jaunie pagaidām vēl nav pielāgojušies viens otram. Viņiem ir pašiem savi uzskati par ģimenes dzīvi, un tie atšķiras no jūsu uzskatiem kaut vai tāpēc vien, ka jūs neesat viena vecuma cilvēki. Jaunajiem var būt pavisam citādas intereses nekā jums, un arī mērķi var būt citādi — tā ir viņu ģimenes lieta. Tāpēc pietaupiet savas notācijas un savus sprediķus, esiet lojālāki; labāk, ja jūs ģimenes jautājumos būsit sirmi centristi nekā labējie vai kreisie.

KADAS IESPEJAS APPRECETIES IR SIEVIETEI UN VĪRIETIM?

Sievietei ir trīs galvenie tramplīni, no kuriem viņa var ielēkt pašai vēl nezināmajās ģimenes attiecībās.

Pirmais tramplīns: 17 gadi — 21 gads.

Šis ir pats brīnišķīgākais laiks: uz acīm rozā brilles, pie pleciem spārni, viss ir lieliski, problēmu nav, ir tikai viņas sirdsmīļotais — cilvēks, kas ir mīļš, godīgs, labs, skaists, stiprs, mazliet noslēpumains, bet katrā ziņā labāks un gudrāks par visiem, īpaši jau par večiem, tas ir, vecākiem. Un nevienam nav tiesību runāt par viņu ko sliktu — tāpēc ka tas viss ir meli, kāds viņam grib sabojāt dzīvi, un topošā sieviete nekad neko tādu nepieļaus, viņa var pat atteikties no saviem stulbajiem vecākiem. Vai arī izdarīt kaut ko citu tādā pašā garā, jo viņas izredzētais tik un tā ir labāks un gudrāks par visiem.

Lai kā arī būtu un kā attīstītos turpmākie notikumi, šajā vecumā apprecēties ir visvieglāk. Laimējas vai nelaimējas — 50:50.

Otrais tramplīns: 26 — 30 gadi.

Šis ir pats sarežģītākais laiks: brilles ir saplīsušas, spārni aplauzti, un viss ir ne tikai lieliski, bet arī pretīgi; vīrieši atgādina aktierus uz provinciāla teātra skatuves. Taču tik un tā tiek gaidīts tas, kurš pēkšņi atnāks no nekurienes un dāvās sievietei savu sirsnību un dvēselis- kumu, kas pēc tam pārvērtīsies par mīlestību. Vecāki vēl aizvien ir tādi paši — gādīgi un pašaizliedzīgi. Pamazītinām rodas sazvērnieciskas domas par to, ka dzīvot viņu ģimenē arī nemaz nav tik slikti.

Apprecēties jau ir grūtāk. Uz vīriešiem sieviete skatās ar cerībām un piesardzību. Viņas ticība vīriešiem ir sašķobījusies, bet mīlestības kā tādas nav — ir tikai tikšanās, darba sakari un sarežģītas attiecības ar priekšniecību. Laimējas vai nelaimējas — 25 : 75.

Trešais tramplīns: 32 — 42 gadi.

Tas ir periods, kad emocionālās un mīlestības vētras pamazām norimst: briļļu ietvaros ir ielikti jauni stikli, spārni vairs nav vajadzīgi un tādēļ noglabāti pieliekamajā, apkārt viss nostājies savās vietās un ir tikai bezgalīga ikdienišķība. Tādu vīriešu, kuriem būtu vērts pievērst uzmanību, kļūst aizvien mazāk un mazāk. Vecāki ir novecojuši, ar māti bieži vien gadās konflikti kontaktsaskares vietās, īpaši virtuvē.

Apprecēties ir iespējams, bet ne jau aiz mīlestības. Drīzāk dažādu aprēķinu dēļ. Vīrs būs krietni vecāks vai arī triju bērnu tēvs, vai arī alkoholiķis, vai arī… ja nu pēkšņi laimējas?! Izredzes iziet pie vīra pavisam niecīgas.

Attiecībā uz vīrieti tautas gudrība ir īsa un neapstrīdama: ja līdz 15 gadiem prāta nav, tad ari nebūs, ja līdz 20 gadiem spēka nav, tad arī nebūs, ja līdz 30 gadiem sievas nav, tad arī nebūs.

KĀ VĪRIETIS IZRAUGĀS SEV DZĪVESBIEDRI UN OTRĀDI

Tas notiek vai nu momentāni bez jebkādas domāšanas, vai ari ilgu, mokošu pārdomu un šaubu rezultātā.

Kā būtu labāk, grūti pateikt. Laikam gan neviens no šiem variantiem nav optimāls. Principā dzīvesbiedrei vajadzētu atbilst savam dzīvesbiedram. Tātad šai atbilstībai būtu jāizpaužas gan garīgajā, gan dvēseliskajā, gan ķermeniskajā līmenī. Jādomā, ka tas attiecas uz personības Hierarhiju — uz saprātu, intelektuālo attīstību un dvēselis- kumu. Jādomā, ka tas nozīmē vienādu attieksmi pret humānisma principiem un morāles un ētikas normām. Jādomā, ka tas nozīmē vienādus uzskatus par gaišo un labo, tumšo un ļauno. Šie kritēriji ir primāri, visam pārējam salīdzinājumā ar tiem ir tikai otršķirīga nozīme, un tas nav tik būtisks. Tik būtiska nav atšķirība materiālajā stāvoklī, tik svarīga nav atšķirība sabiedriskajā stāvoklī, galu galā arī nākamo dzīvesbiedru vecuma atšķirība nemaz nav tik liktenīga.

Ļoti interesanti būtu, ja kaut vai ar vienu acs kaktiņu varētu paskatīties uz savu nākamo dzīvesbiedru pēc, teiksim, divdesmit gadiem — kāds viņš tad būs?

Nav nekādu problēmu. Lūdzu, skatieties!

Nākamais vīrs lai uzmanīgāk pavēro savu nākamo sievasmāti. Kāda ir viņas ģimene, kādas ir viņas attiecības ar vīru? Vai sievasmāte ir laba saimniece: ko viņa prot gatavot, kā kopj māju, kāda kārtība tur valda? Kā sievasmāte izsakās par citiem cilvēkiem? Vai viņa mīl savu vīru — vai ir paglābusi to no šņabja, vai arī tieši viņas iecietības dēļ vīriņš sācis dzert un vairs nevar apstāties? Vai sievasmāte ir skopa vai devīga? Varbūt arī pati mēdz iedzert kopā ar savu vīru? Bet tas, kas dzer, vairs nav noteicējs pār sevi. Vai sievasmāte ir skaudīga vai arī pilnīgi apmierināta ar to, kas darbā nopelnīts? Vai viņa gādā par to, lai vīrs būtu tīrs un kārtīgs: kādi ir sievastēva krekli, kāds uzvalks — vai tas ir labi pašūts un viņam piestāv? Vai sievasmāte savu vīru ciena vai arī to tiktāl noknābājusi, ka nabadziņš lieku reizi ne muti neuzdrošinās atvērt? Vai sievasmāte ir gudra vai arī dumja kā aita? Vai kaimiņi viņu ciena vai arī nedod par viņu ne plika graša? Vai viņas māja ir gaiša, un vai ap to valda tīrība? Vai sievasmātei patīk dzīvnieki, vai arī viņa tos ciest nevar? Vai viņa vairāk runā par saviem tuviniekiem vai arī tarkšķ tikai pati par sevi, par savām interesēm un vajadzībām, par savu gudrību un par to, cik ļoti viņa ir nepieciešama visai pasaulei? Utt.

Ābols no ābeles taču tālu nekrīt. Tas, protams, neattiecas uz absolūti visiem gadījumiem.

Attiecīgi arī nākamajai sievai vajag ļoti uzmanīgi pavērot sava nākamā vīra tēvu.

VĪRIEŠA — PATĒRĒTĀJA — SEKSUĀLAIS EGOISMS

Vīrieši ir daudz mazāk attīstīti nekā sievietes; šo atpalicību parasti sauc par infantilismu.

Infantilisms izpaužas tādējādi, ka vīrietis seksuālajās attiecībās ar sievieti drīzāk ir bērns„ nekā partneris vai tēvs.

Sieviete seksuālajās attiecībās ar vīrieti drīzāk ir māte un partnere nekā bērns.

Tādēļ vīrietis attiecībā uz sievieti vairāk ir egoists, bet sieviete attiecībā uz vīrieti — altruiste.

Šis egoisms izpaužas visdažādākajās cilvēku savstarpējo attiecību jomās.

Pirmkārt, egoisms izpaužas intīmajās attiecībās, kad vīrietis tiecas tikai pats gūt baudu un ne sevišķi rūpējas par to, lai arī sieviete to gūtu.

Otrkārt, egoisms izpaužas tādējādi, ka vīrietis lielāku nozīmi piešķir savai sociālajai dzīvei un darbībai ārpus ģimenes. Viņš ļoti ilgu laiku funkcionē kā infants, kam vairāk par visu pasaulē patīk dažādas spēles un tikšanās ar sev līdzīgiem infantiem, kuriem arī nav īpašu ģimenes rūpju. Sievietei tajā pašā laikā ir jāuztur ģimene, viņa ģimenes vispārējās labklājības dēļ atdod visus savus spēkus mājas darbiem, turklāt vēl strādā arī ražošanā vai kādā citā sfērā. Vīrietim principā brīvā laika ir atliku likām, viņš pret vakaru jūtas kā svaigs gurķītis, bet sieviete dienas beigās ir nogurusi un nomocījusies. Un tad šis vīrs izsaka savai pēc garās dienas nogurušajai sievai veselu virkni pretenziju, tādējādi nodarot viņai pāri un reizēm cērtot viņas dvēselē dziļas brūces. Visupirms tas skar tieši intīmās attiecības. Tam, ka cilvēki fiziski pieder viens otram, vajadzētu sagādāt prieku un apmierinājumu viņiem abiem, taču piekususi sieviete nekad nevarēs pilnīgi atslābināties savā pakāpeniskajā ceļā uz izlādēšanos, tāpēc ka šī pakāpenība viņas noguruma dēļ ievelkas garumā, bet vīra impulsīvā izlādēšanās iestājas daudz agrāk, nekā būtu vajadzīgs sievietei. Sievietē uzbango emocijas, kas nav izlādējušās, un viņa nevis atbrīvojas, bet vēl vairāk saspringst, viņas organisms piesātinās ar seksuālajām enerģijām — gluži kā statiskās elektrības lādiņš. Vīrietis jūt, ka sieva nav izlādējusies, un netaktiskā, rupjā formā izsaka viņai pārmetumus. Līdz ar to dzīvesbiedru savstarpējā nesaprašanās kļūst vēl dziļāka.

Vīrieša — patērētāja — seksuālais egoisms noved pie tā, ka sieviete sāk slimot. Izlādēšanos neguvušās seksuālās enerģijas burtiski plēš pušu viņas organismu, un šī sieviete atgādina patvāri, kurā ūdens jau vārās, bet krāns ir ciet. Garaiņi sāk meklēt izeju un atrod to, izraisot sāpju sajūtu krūškurvī, vēdera dobumā, parādās galvassāpes un tā tālāk. Terapeitiskā un medikamentozā ārstēšana šādā gadījumā būs neefektīva, sieviete koncentrējas uz savām sūdzībām, viņas organismā rodas "apburtais loks", kas sāk aptvert aizvien vairāk orgānu un sistēmu. Tā rodas neirotisks stāvoklis, tiek nomākta endokrīnās sistēmas darbība. Paradoksāla situācija izveidojas dzimumsferā — jo vairāk uzkrājas izlādēšanos neguvušo enerģiju, jo vairāk šī sfēra tiek nomākta. Dzemdes, olnīcu un vairogdziedzera enerģētika pazeminās. Sievietes organisms sāk novecot ne vairs pa dienām, bet jau pa stundām.

Izeja ir tikai viena — jānoregulē sava intīmā dzīve, jārod savstarpēja saprašanās ar otru laulāto un abiem kopā savs mīlestības potenciāls jāattīsta līdz maksimumam.

Dzīvesbiedriem ir mīļi un saudzīgi jāizturas vienam pret otru.

SIEVIETES SEKSUĀLĀ NESPĒJA

Sekss — tas ir ārkārtīgi plašs jēdziens. Dažos vārdos to aptuveni varētu definēt kā informācijas apmaiņu starp pretējiem dzimumiem, tas ir, starp sievieti un vīrieti. Bet šai informācijai ir ļoti daudz līmeņu, nozīmju un izpausmju.

Sievietei gulta nozīmē tikai kādu simto daļu no visām viņas daudzveidīgajām attiecībām ar vīrieti.

Ja uzsvars tiek likts tikai uz gultu, nekas jēdzīgs neiznāks. Protams, var jau ar gultu aizstāt gan brokastis, gan pusdienas, gan vakariņas. Vienreiz aizstāsi, divreiz aizstāsi, bet pēc tam galu galā tomēr gribēsies arī paēst.

Uz jēdzienu "sekss" attiecas gan gulta, gan ēdiens, gan mājas omulība, gan sievietes ārējais izskats, gan vīrieša ārējais izskats, gan sievietes iekšējais stāvoklis, gan vīrieša iekšējais stāvoklis. Sekss ietver sevī arī erotiku, respektīvi, kaut ko tādu, kas vīrietim sevišķi patīk sievietē un savukārt sievietei — vīrietī.

Ja sieviete:

—  neapmierina vīrieti intīmajā tuvībā,

—  neapmierina vīrieti tādēļ, ka nespēj radīt mājīgumu,

—  neapmierina vīrieti garīgajos kontaktos,

—  nav apveltīta ar tīri sievišķīgu magnētismu,

—  neizraisa vīrietī iekāri,

—  nespēj vīrieti pabarot tā, kā viņam gribas, un tā, kā viņam patīk, tad šī sieviete ir seksuāli nespējīga.

Vēl vairāk — sievietei var būt vai vesela virkne plusu sociālajā plānā: viņa var būt ievērojama darbiniece kādā kustībā, var vadīt firmu, var nodarboties ar sabiedriskajām lietām, bet attiecībā uz seksu tam visam nav absolūti nekādas nozīmes.

Vīrietim gandrīz visa dzīve ir fokusēta uz viņa personiskajām attiecībām ar sievieti, bet sievietes seksuālie pienākumi tomēr ir daudz plašāki un daudzveidīgāki.

Sievietes seksuālās spējas pamati tiek ielikti ģimenē, kur abi vecāki ar savu paraugu māca meitenei, kā mājā radīt labu un mierīgu atmosfēru, kā jārūpējas par tīrību un kārtību, kā jātiecas pēc mājīguma, kā gatavot ēdienu, klāt galdu, uzvesties pie galda, kā mazgāt, gludināt, kā pirkt veikalos produktus un preces, kā izlietot naudu, ko izvēlēties un ko noraidīt.

Ja jūs savai meitai dzīvē vēlat labu, tad māciet viņai visu to, kas sievietei ir jādara savā ģimenē.

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: KAS JĀIEVĒRO ATTIECĪBĀ UZ KATRU ĢIMENES LOCEKLI?

Katra ģimenes locekļa tiesības

Ģimenei tiklab pašai savos ietvaros, kā arī ārpus tiem ir jāaizsargā katra sava locekļa tiesības. Ģimenē katra atsevišķā tās locekļa tiesības tiek aizsargātas attiecībā pret citiem ģimenes locekļiem. Visiem ģimenes locekļiem ir pilnīgi vienādas tiesības, bet tas nozīmē pirmām kārtām to, ka tiek ievērota rindas kārtība, ka privilēģiju saņemšanā nevienam nav nekādu īpašu priekšrocību, ka viss tiek sadalīts "pēc auguma", nevis pēc kādiem citiem kritērijiem. Ģimene nevienam neļauj darīt pāri tās locekļiem, ģimene momentāni dod pretsparu un soda to, kurš ir nodarījis pārestību vai zaudējumus, vai sāpes kādam no tās locekļiem. Ja kas tāds notiek, visi ģimenes locekļi vispirms aizstāv savējo un tikai pēc tam sāk noskaidrot, kam bijusi taisnība un kas ir vainīgs. Tieši šāda pieeja arī raksturo ģimeni kā viengabalainu organismu, savienību un sadraudzību.

Katra ģimenes locekļa intereses

Ģimene rūpējas par to, lai vienam tās loceklim svarīgu notikumu vai lietu pārējie ģimenes locekļi uztvertu tieši tāpat un arī uzskatītu par tikpat nozīmīgu, vajadzīgu, nepieciešamu un svarīgu. Tādēļ, no ģimenes viedokļa raugoties, jebkurš pieaugušā cilvēka radošais darbs ir tikpat svarīgs kā bērna vēlēšanās pastaigāties vai paspēlēties, vai paklausīties pasaciņu. Ģimene visu savu locekļu intereses atzīst par vienlīdz svarīgām. Tieši tā ir viena no galvenajām īpatnībām, kas raksturīga ģimenei. Atšķirībā no ģimenes sabiedrība nolīdzina savu locekļu intereses, reducējot tās līdz minimālai nozīmei. Atšķirībā no ģimenes valsts savu līdzpilsoņu intereses pazemina vēl vairāk. Jājautā — kādas intereses savukārt visdedzīgāk aizstāvēs ģimenes loceklis: vai tās būs ģimenes, sabiedrības vai valsts intereses? Ir jābūt galīgam muļķim, lai sabiedrību vai valsti vērtētu augstāk par savu ģimeni, tāpēc ka ģimene tev ir itin viss pasaulē, turpretī sabiedrībai par tevi tikai nospļauties, bet valsts tevi vispār neredz līdz tam laikam, kamēr neuzsāk kārtējo kampaņu, kuras mērķis ir tevi aplaupīt.

Katra ģimenes locekļa problēmas

Katram ģimenes loceklim var rasties savas problēmas. Un katrs tās risina atbilstoši savām iespējām. Ģimene no visām cilvēces garīgajām pamatstruktūrām ir vienīgā, kas ar entuziasmu uzņemas ikviena sava locekļa problēmu risināšanu.

Katra ģimenes locekļa kaprīzes

Katram ģimenes loceklim var būt savi untumi un mazi niķīši. Ģimene tos uztver pavisam labvēlīgi un ļoti bieži cenšas šīs nelielās kaprīzes apmierināt, turklāt mobilizējot tam visus savus spēkus. Tāpēc jau arī tā ir ģimene!

TAUTAS GUDRĪBA PAR LAULĀTO SAVSTARPĒJĀM ATTIECĪBĀM: VĪRS UN SIEVA

"Vīrs un sieva — abi pār vienu kārti metami."

"Vīrs un sieva — katram podiņam savs vāciņš."

"Laulības tiek slēgtas debesīs."

Ja vīrs saka: "Ir Priekšlikums…", laba sieva vienmēr atbildēs: "Nav iebildumu." (Un otrādi.)

Sievai pret vīru jāizturas kā pret suni: jāmīl, jābaro, jāved pastaigā pie saites un reizēm jāļauj izskraidīties savā vaļā.

Brīnišķīga sieva — tā ir karaliene uz ielas, saimniece virtuvē un m… gultā. Visas pārējās iespējamās kombinācijas vīram šķitīs vienkārši šausmīgas.

Pat vislabākajam draugam nedrīkst uzticēt savu sievu, savu zirgu un savu šauteni.

Gandrīz visi vīrieši uzskata, ka ir ļoti svarīgi sievieti labi apģērbt, bet daļa no viņiem šķelmīgi piebilst, ka tikpat svarīgi ir prast sievieti izģērbt.

Gudri ļaudis apgalvo, ka vīram jāģērbjas atbilstoši ģimenes ienākumiem vai mazliet trūcīgāk, bērniem jābūt ģērbtiem atbilstoši ienākumiem, toties sievai ir jāģērbjas labāk, nekā ļauj ģimenes ienākumi.

Vīrietim ir jābūt klusētājam, bet sievietei — runīgai. Tieši tas nodrošina līdzsvaru starp viņiem. Tiklīdz vīrs sāk pļāpāt bez mitas, bet sieva kļūst klusa, ir skaidrs — ģimenē kaut kas nav kārtībā.

"Jo mazāk sievieti mēs mīlam, jo vairāk viņai patīkam," ir teicis Aleksandrs Puškins — liels sieviešu cienītājs, mīlētājs un pazinējs. Gudrais Zālamans atzinis, ka sieviete ir dārgāka nekā pērle. Svētais apustulis Pāvils saka: "Sievas, esiet paklausīgas saviem vīriem kā tam Kungam. Jo vīrs ir sievas galva, tāpat kā Kristus ir draudzes galva. Vīri, mīliet savas sievas, tāpat ka Kristus ir mīlējis savu draudzi… Tā arī vīriem pienākas savas sievas mīlēt kā savu miesu. Kas mīl savu sievu, tas mīl sevi pašu… Tādēļ cilvēks atstās tēvu un māti un pieķersies savai sievai un abi kļūs par vienu miesu. Šis noslēpums ir liels: es to attiecinu uz Kristu un draudzi. Bet arī katram no jums būs savu sievu mīlēt kā sevi pašu, bet sieva lai jūt bijību pret savu vīru. "(Vēstule efeziešiem, 5, 22—33)

No Bībeles var uzzināt, ka "laikā, kad Dievs tas Kungs zemi un debesis radīja", Ādams bija vienīgā saprātīgā būtne zemes virsū un Dievs radīja viņam palīgu, izveidodams Ievu no Ādama sānkaula (Pirmā Mozus grāmata, 2, 4—18). Un kopš tā laika sievas palīdz saviem vīriem.

Pievērsiet uzmanību šādai būtiskai detaļai — tautas gudrība gan atvēl vīrietim kaut kādu mītisku priekšrocību, bet daudz vairāk tā runā par sievieti. Spriediet pats, kurš tad īsti ir galvenais!

LABĀK IR, JA LAULĀTIE DZĪVO KĀ DIVI BALODĪŠI NEKĀ KATRS SAVU DZĪVI

Vairāk par visu citu un labāk par visu citu laulātos vieno bērni. Viņu piedzimšana, audzināšana, nobriešana un iziešana pasaulē, lai uzsāktu patstāvīgu dzīvi, — tas būtībā ir vecāku eksistences mērķis, turklāt šā procesa laikā laulātie iemācās tik labi saprast viens otru, ka par viņiem var sacīt — dzīvo kā divi balodīši. Ja attiecības ir šādas, tad vīram un sievai itin viss ir kopīgs un nav ne runas par kaut kādiem savstarpējiem rēķiniem vai pretenzijām. Tomēr šāds attiecību modelis paredz arī to, ka vecāku intereses zināmā mērā tiks upurētas bērnu interešu labā. Šādas attiecības nav savienojamas ar vecāku karjeristiskiem centieniem, kad itin viss, izņemot paša karjeru, tiek atbīdīts otrajā plānā. Vienlaikus ar to, ka mazāka nozīme tiek piešķirta bērniem, krasi samazinās arī pašu laulāto nozīme vienam otra acīs. Tad ne par kādiem balodīšiem vairs nevar būt ne runas. Ja nu vienīgi, lai paspīdētu citu cilvēku priekšā un reklamētu savu ģimenes labklājību.

Laulātajiem, kuri dzīvo kā divi balodīši, ir raksturīgas kopīgas intereses, savstarpēja cieņa un mīlestība, pleca sajūta un izpalīdzība, šādi laulātie vienmēr viens otram palīdzēs, viens otru aizstāvēs, un neviens no viņiem sava dzīvesbiedra labā nežēlos nedz laiku, nedz naudu.

Uz tādiem laulātajiem, kuriem ir katram sava dzīve, diezgan bieži kā viņu dzīves pamatprincipu var attiecināt sakāmvārdu: "Dzīvojam kā brāļi, bet naudiņa katram sava." Šādiem laulātajiem ir katram "savi" personiskie līdzekļi, savas intīmās aizraušanās, savas profesionālās intereses, savas nodarbošanās un savi noslēpumi. Šie laulātie atgādina cilvēkus, kuri it kā abi kopā iet no punkta "A" uz punktu "B", tomēr katrs pa savu ceļu. Reizēm abu ceļi krustojas, un tad šie cilvēki satiekas. Ja šajās īsajās tikšanās reizēs viņi viens pret otru izturas labvēlīgi, pieklājīgi un ar interesi, tad vēl var uzskatīt, ka viņiem ir ģimenes dzīve, lai gan zināmā mērā tā ir tikai surogāts, kas aizstāj īstu ģimenes dzīvi. Bet, ja satiekoties laulātie strīdas, konfliktē, pastāvīgi cenšas noskaidrot, kuram no viņiem ir taisnība un kurš vainīgs, tad vispār ne par kādu ģimenes dzīvi nevar būt ne runas. Tad viņi ir tikai divi sveši cilvēki, kuri viens otram jau apnikuši un kurus vēl kopā satur vai nu kopīgs dzīvoklis, vai arī inerce, pēc kuras viņi dzīvo, skaitīdamies vīrs un sieva. Vai arī viņi domā, ka "tā vajag", vai arī darbavietā ir izdevīgi tikt uzskatītam par precētu cilvēku.

Tā vai citādi, laulātie, kuri dzīvo katrs savu dzīvi, ļoti aplaupa paši sevi un liedz sev dzīvē būtiskas priekšrocības.

SIEVIETE MILZĪGU SEKSUĀLO APMIERINĀJUMU GŪST SAVĀ ĢIMENĒ, BET ĀRPUS TĀS — TIKAI PRIEKA DRUSCIŅAS

Sievietei reizēm nākas pieņemt grūtu lēmumu — kam dot priekšroku: savam vīram vai paziņam?

Tā ir ļoti sarežģīta psiholoģiskā kolīzija, un vienas — visiem gadījumiem un visiem cilvēkiem piemērojamas — receptes šeit nevar būt. Pateikt: vīrs ir labāks nekā paziņa — būtu tikpat gudri kā pēc zināma laika deklarēt gluži pretējo.

Tomēr pastāv arī standartsituācija un standartmodelis, ko var attiecināt uz visām sievietēm, kuras nomokās ar šāda uzdevuma risināšanu. Šajā modelī viens posms ir izšķirošais.

Ja bez jebkādas domāšanas pateiksit: "Sieviete," nebūsit uzminējis. Bet jums būs taisnība, ja nodomāsit, ka vīrietim šādā situācijā īpašas nozīmes nav.

Ķēdē, kuru veido vissarežģītākās cilvēku jūtas un savstarpējās attiecības, pats galvenais posms ir ģimene.

Un zelta daļa šajā posmā ir bērni.

Tikai ģimenē un blakus saviem bērniem sieviete gūst milzīgu, vīrieša prātam neaptveramu seksuālo apmierinājumu, kamēr vīrs kā 'Taura vientulīga" šūpojas zilajā jūrā, jo viņš visā šajā kopumā ir tikai sīka daļiņa, lai gan tajā pašā laikā nepieciešams atribūts.

Ģimenē sieviete tiek gan apmierināta, gan apbalvota, gan saprasta, gan arī novērtēta pēc nopelniem.

Paralēls sekss ārpus ģimenes iegrūž sievieti dažādās kolīzijās, melu virpulī un vientulībā, kuru vēl ļaunāku padara neizraudātās asaras, lai gan visapkārt un blakus ir tie cilvēki, kuri vinu nekad neatstātu vientuļu un neaizsar- gātu.

Ārpus ģimenes sievieti sagaida nevis zilā jūra, bet tāda guļvieta, kur viņai sānos duras asas lauskas, kas palikušas pāri no citai sievietei zudušās laimes, un naglas, ko viņa pati iedzinusi savas ģimenes mīlestības zārka vākā. Lauskas un naglas. Naglas un lauskas. Un tā bez gala, līdz viss beidzas ar pašiem pēdējiem meliem, kas izpausmi gūst skaļā skandālā vai sastingst nelaimi vēstošā klusumā, kad vīrs tieši tāpat ir pasācis iet ārpusģimenes seksuālo piedzīvojumu taciņu.

Visvienkāršākais situācijas izvērtējums rāda, ka sievietei intīmais seksuālais apmierinājums jāsaņem savā ģimenē. Samērs ir 1000 : 1 ģimenes attiecību labā, ja par pamatu tiek ņemtas pieaugušo cilvēku intereses. Un daudzi miljoni pret vienu, ja par pamatu tiek ņemtas bērna intereses.

Tad nu izdariet pašas savus secinājumus, dziļi cienījamās sievietes! Apmierinājuma un prieka pilnā zilā jūra vai arī… Tas, cienījamās, paliek jūsu ziņā.

ĢIMENĒ IESPĒJAMĀS REZONANSES UN DISONANSES

Pati galvenā, visvarenākā un visupirmā rezonanse — respektīvi, visu centienu apvienošana un to krasa aktivizēšana ģimenes labā — ir bērns. Bērns samierina konfliktējošās puses, bērns liek aizmirst kādreizējās pārestības un anulē vecos savstarpējos rēķinus, bērns dod spēcīgu impulsu mīlestībai un attīra vecāku dvēseles, bērns ir tas pamudinošais cēlonis, kas liek viņiem strādāt vaiga sviedros. Bērns ienes ģimenē vienotību, mieru, izlīgumu un lēnprātību. Vienlaikus bērns piespiež vecākus apzināties savu vadošo lomu dzīvē, viņš liek vīrietim iztaisnot muguru, viņš liek sievietei ienirt mīlestības jūrā. Bērns paaugstina un saasina visas vīrieša potences, bērns pastiprina visas sievietei piemītošās kvalitātes, izpausmes un iespējas. Bērns ceļ savus vecākus viņu pašu acīs un hierarhiski paaugstina viņus citu cilvēku acīs: "Paskatieties, kādi malači — viņiem jau ir bērns!…"

Loti spēcīga rezonanse ir kopīgi uz ģimenes materiālo labklājību vērsti centieni. Materiālā labklājība — saki, ko gribi — vienmēr būs visa pārējā pamats.

Ļoti spēcīga rezonanse ir kopīga tiekšanās pēc dvēseles līdzsvara, pēc dvēseles tīrības. To var panākt, ja cilvēki savā dzīves ceļā pastāvīgi un neatlaidīgi turas pie morāles un ētikas normām un humānisma principiem. Ja šai sakarā tiek pieļautas kaut kādas novirzes, piemēram, viens ģimenes loceklis ir kritis grēkā, šis fakts vēlāk var izvērsties par liktenīgu triecienu visas ģimenes labklājībai.

Ļoti spēcīga rezonanse ir tādu apstākļu radīšana, lai ģimenes garīgums pakāpeniski kļūtu aizvien augstāks. Tas nozīmē, ka bērniem vienmēr ir jābūt pārākiem par saviem vecākiem, — tā ir norma, tā arī ir Civilizācijas virzība uz Patiesību.

Briesmīga disonanse ir sievietes izšķiršanās par abortu. Ja vecāki nevēlas bērnus, ir pieejams milzīgs daudzums visdažādāko kontracepcijas līdzekļu — spirāles, prezervatīvi, tabletes utt. Aborts nozīmē briesmīgu triecienu ģimenes labklājībai tiklab tagadnē, kā arī nākotnē.

Briesmīga disonanse ir tad, ja rodas mīlestības trijstūris un parādās trešais liekais, kurš būtībā darbojas kā nagla ģimenes pēcpusē.

Briesmīga disonanse ir visu veidu meli, strīdi, konflikti, nenoskaidrotas domstarpības, egoisma izpausmes, ko atļaujas laulātie.

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: VĪRS UN SIEVA — PILNĪGA INTIMITĀTE

Sievai sava vīra acīs ir jābūt iekārojamai, bet vīram attiecībās ar sievu ir jābūt potentam. Tā arī ir dažos vārdos noformulēta visa ģimenes intimitātes būtība.

Iekārojama sieva

Vīrieši daudz augstāk vērtē nevis saturu, bet gan formu. Tādēļ sievietei vienmēr ir jārūpējas par savu ārējo izskatu, viņai gluži vienkārši ir jābūt "formā", neraugoties ne uz ko: ne slimībām, ne sliktu garastāvokli, ne savār- gumu, ne vilšanos, ne veiksmi, kas aizgājusi gar degunu, — itin nekas no visa tā nedrīkst atspoguļoties sievietes ārējā izskatā, kad viņa ir kopā ar savu vīru. Vīrietim labāk patīk, ja sieva ir safrizēta, nevis staigā pinkaina, matus uztinusi uz rullīšiem un galvu aptinusi ar dvieli; vīrs grib redzēt savu sievu neuzkrītoši krāsojušos — bieži vien skaisti nokrāsotas lūpas rada lielāku efektu nekā viss pārējais. Vīrs ar vienu aci vienmēr ievēro jebkuru nevīžību sievas apģērbā, pamana, ka zeķes ir nošļukušas, un viņam nebūt nav vienalga, vai no viena apģērba gabala apakšas nerēgojas otrs. Vīrietim bieži vien nav patīkami ielūkoties tīri sievišķīgo noslēpumu "virtuvē", tāpēc šīs lietas sievietei jākārto tā, lai vīrs to īpaši nemanītu. Vīrietis nevar ciest, ja sieviete pukst, vaid un visu laiku sūdzas par savu veselību. Attiecībā uz šo jautājumu sievietei vienmēr ir jāievēro svēts likums — runāt tikai to, kas ir nepieciešams, bet nekad nepļāpāt vienkārši tāpat, lai iežēlinātu savu dzīvesbiedru.

Tikai pēc daudziem kopīgā dzīvē pavadītiem gadiem vīrs beidzot sāk saprast to, ka viņa sievai papildus ārējam izskatam ir arī vēl kas cits vai — un tas ir daudz sliktāk — nav nekā cita, izņemot viņas sievišķīgos jaukumus un daiļumus. Gudra sieva vēl labāk un stiprāk nekā skaista sieva spēj piesaistīt vīru sev, tikai tam ir vajadzīgs zināms laiks.

Potents vīrs

Vīrieša potence izpaužas itin visur — gan gultā, gan aktīvā darbā, gan spējā atrisināt problēmas, gan mīlestībā pret bērniem, gan attieksmē pret saimnieciskajiem jautājumiem un vēl tūkstošu tūkstošos citu lietu. Vīrieša potence gandrīz simtprocentīgi atkarīga no sievas. Vīrietis ir ļoti viegli noskaņojams — vajag tikai sievai pateikt apmēram šādus vārdus: "Tu gan man esi īsts vīrietis, blakus tev es jūtos kā sieviete…" vai arī kaut ko citu tādā pašā garā,

lai vīrietis uzreiz kļūtu tieši tāds, par kādu ir bijusi runa. Vai arī otrādi: "Kas tu par vīrieti, tev blakus…" utt. Izdzir- dis šādus vārdus, vīrietis uzreiz sašļūk, saraujas, un tad viņu pat ne ar domkratu vairs neizdosies pacelt agrākajā līmenī. Vīra potenci pazemina alkohola pārmērīga lietošana — tā rezultātā viņš turklāt vēl var kļūt par greizsirdi un dīkdieni. Arī nelabvēlīga sociālā situācija bieži vien izraisa potences pazemināšanos.

SAVSTARPĒJA KOREKCIJA ĢIMENĒ: SIEVIETE VĪRIETIM UN VĪRIETIS SIEVIETEI

Ģimenē abi laulātie, ja viņi viens otru mīl, iet pa dzīvi sasaistē — kā kalnu virsotņu iekarotāji. Tādēļ viņi ne tikai viens otru velk, atbalsta, sargā un vispār viens otram palīdz, bet arī viens otru māca. Un šai ziņā nav iespējams pateikt, kurš no viņiem dara vairāk, — abu pušu iespējas ir aptuveni vienādas. Taču ir pilnīgi skaidrs, kā saka, pat aklajam redzams: jo vairāk viens no laulātajiem atdod otram savus dzīvības spēkus un savu mīlestību, jo vairāk vitāli noderīgā un nepieciešamā viņš spēj iemācīt savam dzīvesbiedram, jo labāk visai ģimenei.

Sievietes uzdevums ir iemācīt vīrietim ģimenes kolektīvismu. Tas mūsu dzīvē ir vienīgais kolektīvisma veids, kas pelna indivīda pilnīgu atdevi. Vīrietis ir egoistiskāks, un reizumis viņš nesaprot, ka tieši tāpat, kā viņu mīl, arī viņam pašam ir jāmīl citi ģimenes locekļi, pirmām kārtām bērni. Vīrietis nesaprot, kā gan savas intereses var ziedot cita ģimenes locekļa interešu labā. Sievietes uzdevums ir maigi, taktiski un ar savu personisko paraugu pierādīt vīrietim, ka bērna interesēm ir tikpat liela nozīme kā pieauguša cilvēka interesēm. Sievietes uzdevums ir iemācīt vīrietim nodarboties ar bērniem, viņai jāieinteresē vīrietis to darīt, jo bērnam kontakti ar tēvu ir vitāli nepieciešami.

Sievietes uzdevums ir iemācīt vīrietim pareizi sadalīt savus spēkus un regulēt izlādēšanos seksā. Egoistiskam

vīrietim beigu beigās jāsaprot, ka sievietei šī izlādēšanās ir tikpat nepieciešama kā viņam pašam. Sievietei ir jāatradina vīrietis no rupjības, jo rupjība kā tāda ir totāla kvalitāte un izpausme: nav iespējams visu mūžu būt rupjam pret vieniem cilvēkiem un tajā pašā laikā maigam pret citiem — agri vai vēlu vīrietis neizturēs un kļūs rupjš pret visiem, ari pret bērniem. Tādēļ sievietei ir jāsargā visas ģimenes intereses un viņa nedrīkst pieļaut rupjību no vīrieša puses. Viņai ir jācīnās uz dzīvību un nāvi, lai tikai nepieļautu savā ģimenē dzeršanu, kas galu galā izpostīs itin visu: nonāvēs mīlestību, sagraus ģimeni un aizlaidīs mantu pa vējam.

Savukārt vīrieša uzdevums ir vilkt sievieti sev līdzi vispārējās attīstības ziņā un iemācīt savai dzīvesbiedrei uztvert, pārstrādāt sociālo informāciju un orientēties tajā. Vīrietim šai ziņā ir daudz lielākas iespējas nekā sievietei, kas lielāko daļu laika ziedo mājai un bērniem. Vīrietis nedrīkst pieļaut to, ka sieviete savā intelektuālajā attīstībā atpaliek no viņa, to, ka sieviete zaudē interesi par garīgo izaugsmi un vairs nevēlas pilnveidoties.

KAD SIEVIETEI IR JĀAIZSARGĀ SAVS VĪRIETIS?

Tas ir jādara vienmēr un visur, ja jūsu vīrietis vairs nespēj pārvarēt grūtības, nespēj tikt galā ar saviem ienaidniekiem, kad jūs redzat, ka vīrietis ir cietis sakāvi un bez jūsu palīdzības viņam jau vairs neizdosies tikt uz kājām. Sievietei — lai cik dīvaini tas liktos — savu vīrieti nākas aizsargāt daudz biežāk nekā vīrietim savu sievieti.

Vīrietim aizsardzība vajadzīga tiklab no citiem cilvēkiem, kā arī no viņa paša.

Aizsargājiet vīrieti no viņa paša, ja: — jūsu vīrietis ir apjucis un zaudējis savu seju; —jūsu vīrietis ir apmāts un aizrāvies ne gluži ar to, kas būtu vēlams: tā var būt sieviete, tā var būt kaut kāda ideja, tas var būt nevajadzīgs un nerentabls pasākums;

—  vīrietis ir sācis dzert;

—  vīrietis ir kļuvis par sliņķi un liekēdi, viņš ir uzsēdies jums uz kakla un dzīvo uz jūsu rēķina.

Aizsargājiet vīrieti no citiem cilvēkiem, ja:

—jūsu vīrietis sev tuvina ienaidnieku un šis cilvēks bez ziepēm lien iekšā jūsu vīra dvēselē, izspiezdams no tās visus pārējos cilvēkus, ieskaitot jūs un jūsu ģimenes locekļus;

—  pret jūsu vīrieti tiek vērsta tieša seksuālā agresija, bet viņš savas muļķības vai arī vientiesības dēļ uztver to pavisam citādi, piemēram, uzskata par cēlu garīgu draudzību vai par mīlestību, kas viņam tiek dāvāta nezin par kādiem nopelniem u.tml.;

—  kāds gatavojas viņu piemānīt, apmuļķot, apvest ap stūri, iegāzt, izspiest no viņa naudu, uzsēsties viņam uz kakla, piespiest viņu strādāt cita labā, pataisīt viņu par muļķi, pārvērst par marioneti utt., u.t.jpr.;

—jūs intuitīvi jūtat, ka šis cilvēks viņu pie laba gala nevedīs.

Šis ir tikai pats mazumiņš no visa tā, no kā sievietei jāaizsargā savs vīrietis. Ja sieviete pret vīrieti izturēsies vienaldzīgi, viņš katrā ziņā tiks savalgots un aizvests prom no ģimenes.

Ja uzskatāt, ka viņa aizsardzības labā jums ir jāstāv kā nesatricināmam mūrim, — stāviet! Ja atzīsit par nepieciešamu izteikt savu nepiekrišanu, — izsakiet to! Ja jums vajadzēs sadot savam vīriņam, kā nākas, — sadodiet viņam, tikai laikus, jo pēc kautiņa dūres vairs nav ko vicināt un nav ko celt kņadu tad, kad vilciens jau aizgājis.

Sieviete ir gan ģimenes ass, gan ģimenes interešu līdz- svarotāja.

Tādēļ, ja vien vajag, dariet itin visu, ko uzskatāt par nepieciešamu savas ģimenes labklājības un sava vīrieša aizsardzības nodrošināšanai.

KAD VĪRIETIM IR JĀAIZSARGĀ SAVA SIEVIETE?

Sievietei tikai ļoti retos gadījumos ir nepieciešams, lai vīrietis viņu aizsargātu. Parasti sieviete ir pilnīgi apmierināta jau ar to vien, ka vīrietis kaut cik nopelna savas ģimenes uzturēšanai, ka viņš pieturas pie vairāk vai mazāk pareiza dzīvesveida un nestrīdas par niekiem — tas ir, nedod norādījumus par to, kā jācep kartupeļi, kā jāmazgā bērns vai jāslauka putekļi.

Tādēļ sievietei nepieciešamā aizsardzība drīzāk aprobežojas ar to, lai viņai netiktu nodarīts zaudējums vai kaitējums, — ģimenes dzīvē tas ir pats galvenais. Nenodari pāri savai sievai — un ar to vien jau esi viņu aizsargājis, jo neesi atņēmis viņai dzīvības spēkus, neesi viņu apvainojis, neesi padarījis neaizsargātu, ja ģimenes apstākļi pēkšņi kļūst sliktāki. Nenostādi sievu divdomīgā situācijā, atvezdams mājā savu "draudzeni", neved sev līdzi kāršu spēlmaņus, kuri gatavi sēdēt pie galda vai visu nakti, neieved mājā cilvēkus, kuri tavai sievai nepatīk, — lūk, tā tu aizsargāsi savu sievu!

Tādējādi sievietei nepieciešamā aizsardzība drīzāk nozīmē to, ka jūs viņai neradāt liekas problēmas un apgrūtinājumus, piemēram, ar savu dzeršanu un pārmēru jautrajiem draugiem, kuri uz rīta pusi aiziet un atstāj aiz sevis atkritumu un netīru trauku kaudzes. Aizsargā savu sievu tādējādi, ka draugus pulcini kādā citā vietā un pie reizes uzaicini sievu, lai arī viņa varētu atpūsties, nevis mūžīgi būt tikai kalpone, virēja un apkopēja.

Tādēļ sievietei nepieciešamā aizsardzība nozīmē to, ka viņa no dažiem saviem pienākumiem tiek atbrīvota, nevis vēl vairāk noslogota.

Vīrietim jāprot pareizi noteikt savus dzīves mērķus un akcentus. Bieži vien vīrietis aizraujas, piemēram, ar naudas pelnīšanu. Viņš sāk visus savus spēkus ziedot tikai tam un aizmirst visu citu pasaulē, arī savus ģimenes pienākumus — audzināt bērnus un mīlēt sievu. Ko gan sievietei

dos šī nauda, ja viņai nav tīri sievišķīgās laimes, ja vīrs tikai retumis pavīd pie apvāršņa, ja viņš ir aizmirsis savu sievu un vairs nedalās ar viņu nedz savā fiziskajā, nedz psihiskajā enerģijā? No kā šādā gadījumā vīrietim ir jāaizsargā sieviete? Tikai no sevis paša. Un šai aizsardzībai pirmām kārtām jāizpaužas tā — vīrietim ir jāapstājas savā profesionālajā trauksmē un jāpalūkojas visapkārt. Jāatceras vienkāršā patiesība, ka profesionālis ir tāds cilvēks, kas visu dara ātri un bez liekas piepūles. Ja tā, tad sāciet atkal veltīt savus pūliņus ģimenei, sāciet jaunu dzīvi, uzdāviniet sievai ziedus un pievērsiet uzmanību viņas izskatam. Galu galā atcerieties, ka jūs esat vīrietis!

Visi pārējie sievietei nepieciešamās aizsardzības veidi ir acīmredzami.

Lai jums, vīrieti, izdodas aizsargāt savu sievieti!

KURŠ ĢIMENĒ IR GALVENAIS — VĪRS VAI SIEVA?

Ģimenē galvenā ir sieva. Vīrs ir galvenais visās tajās lietās, kas pārsniedz ģimenes ietvārus.

Katrs no laulātajiem ir galvenais savā darbā. Ja sieva gludina veļu, glezno, izšuj, cep kotletes, tad šajā brīdī un šajā darbā viņa ir pati galvenā un nevienam nav tiesību mācīt viņai, kas un kā būtu jādara. Ja vīrs skalda malku, raksta grāmatu vai audzina bērnu, tad šajā brīdī viņš ir pats galvenais un nevienam nav nekādu tiesību dot viņam norādījumus un mācīt viņu, kā vajag dzīvot.

Parasti vīrs ir ģimenes apgādnieks, viņš nes mājās naudu vai kaut ko citu. Kamēr viņš to dara, tikmēr ir galvenais. Tiklīdz sagādāto ir atnesis mājās, par galveno kļūst sieva.

Vīrietim labāk padodas materiālo vērtību radīšana, bet sieviete daudz labāk nekā vīrietis prot šīs vērtības sadalīt. Tāpēc ģimenē par finansu ministru ir jābūt nevis vīram, bet sievai.

Vīrieši pēc savas dabas vairāk ir revolucionāri un tikai

uz brīdi — varoni. Vīrietis veic varoņdarbu — viņš ieliek sēklu, no kuras radīsies bērns, bet sieviete šo bērnu iznēsā, dzemdē, audzina un finansiāli atbalsta pat tad, kad viņš jau sen ir pieaudzis. Un tikai tāpēc, ka sieviete ir evolucio- nāre, kas pastāvīgi gādā par dzīvības nepārtrauktību, par cilvēka nemirstīgumu visas cilvēces mērogos. Kurš ir galvenais? — pat smieklīgi jautāt un muļķīgi atbildēt.

Vīrieši ir neapdomīgāki, vairāk gatavi uz risku, nepastāvīgāki, impulsīvāki, vieglāk ievainojami un tamlīdzīgi.

Sievietes uzvedība parasti ir racionālāka jebkurā situācijā, arī ekstremālos apstākļos.

Vīrietis galveno akcentu liek uz savu prātu, bet sieviete uzveic ar savu intuīciju. Ja vīrieti ievestu absolūti tumšā telpā, liktu viņam atrast durvis un iziet pa tām ārā, vīrietis katrā ziņā vispirms censtos pieskarties sienai, tad virzītos gar šo sienu, līdz sataustītu durvis, un tā viņš beidzot izietu no tumšās telpas. Sieviete var rīkoties citādi. Viņa brīdi koncentrēsies un tad dosies tieši uz durvīm. Lūk, kāda ir atšķirība starp vīrieša domas loģiku un tīri sievišķīgo intuīciju!

Tas, ka vīrietis visu ir loģiski "izkalkulējis", vēl nebūt nenozīmē, ka viņam ir taisnība. Godājamie vīri, kuriem ir visai liels laulības dzīves stāžs, lūdzu, liekot roku uz sirds, pasakiet, cik reižu taisnība ir bijusi jūsu sievai, kad viņa atturēja jūs no šķietami droša darījuma vai ieteica turēties tālāk no kāda nelieša?

Kurš ir galvenais — vīrs vai sieva…

KURŠ IR GALVENAIS JŪSU ĢIMENĒ — NOSKAIDROJIET PAŠI!

Uz cilvēku, kurš ģimenē ir galvenais, citi parasti izlādējas. Tas nozīmē, ka tieši pret viņu lielākoties tiek izvirzītas pretenzijas un rēķini: kāpēc tā, bet ne šitā? Kad beidzot mājās būs kārtība? Te nupat vēl bija manas brilles! Cik

ilgi šīs mantas mētāsies šeit, nevis stāvēs savā vietā? Tā gribas kaut ko saldu, vai mums drīzumā nevajadzētu kaut ko nosvinēt? Ko man vilkt mugurā? Vai ar šo cilvēku vispār ir vērts ielaisties? Un tā tālāk.

Tātad — pie kura no jums biežāk vēršas citi mājinieki? Kuram prasa padomu? Kura viedokli vērtē augstāk? Izle- miet paši!

Uz cilvēku, kurš ģimenē ir galvenais, gulstas visas finansiālās problēmas. Tas, kurš ģimenē ir galvenais, savelk galus kopā, sadala līdzekļus — nosaka, cik daudz un kultos var iztērēt, kad jāmaksā par dzīvokli, kas jānopērk uz svētkiem, kad jānomaina lustra. Un viņš arī atļauj — dod savu piekrišanu — iegādāties kādu deficītu, nopirkt bērniem dažādus kārumus, bet pieaugušajiem — kādu apģērba gabalu vai apavus. Šā cilvēka lēmums ir noteicošais, izšķiroties par materiālu palīdzību tuviem cilvēkiem vai radiniekiem.

Cilvēks, kurš mājās ir galvenais, ziedo šai mājai visvairāk savu spēku — viņš nomaina galdautu, rūpējas par ūdensvada remontu, izvieto gleznas pie sienas, gādā par tīrību un kārtību. Viņš zina, kad jāpērk jauns televizors, videomagnetofons, kad jānomaina gāzes balons vai jāatved ogles. Ar cilvēku, kurš mājās ir galvenais, draudzējas suns, kaķis un citi mājdzīvnieki.

Cilvēkam, kurš mājās ir galvenais, parasti dod labāko kumosu, taču viņš to var pārlikt citā šķīvī. Pie šā cilvēka arī kaimiņi nāk pēc padoma un gaida viņu pie sevis, ja noticis kas neparedzēts un nepatīkams.

Cilvēks, kurš mājās ir galvenais, par citiem rūpējas vairāk, nekā citi rūpējas par viņu. Viņš gādā, lai visi būtu labi atpūtušies, laikā paēduši, kārtīgi un glīti apģērbušies un vispār lai neviens nepiedzīvotu kaunu.

Cilvēks, kurš mājās ir galvenais, zina, par ko katrs interesējas, ko kolekcionē un ar ko aizraujas. Un viņam nekad nebūs žēl naudas, lai kādam ģimenes loceklim sagādātu prieku un apmierinājumu.

Cilvēks, kurš mājās ir galvenais, mīl visus ģimenes locekļus, un visi viņam atbild ar to pašu.

Kamēr ģimene vēl Ir jauna un neliela, grūti pateikt,

kurš tajā ir galvenais cilvēks. Turpretī lielā ģimenē šajā jautājumā parasti nav nekādu domstarpību. Ja jūs vēl neesat izlēmuši, kurš ir galvenais, dariet to. Vairāku "galveno" vienlaikus nevar būt, jo, kad ir septiņas aukles, bērns paliek nepieskatīts.

SVARĪGĀKIE NOTIKUMI UN SVĒTKI ĢIMENĒ

Pats svarīgākais notikums ģimenē ir bērna piedzimšana. Bērns visus ģimenes locekļus vēl vairāk saliedē un vieno. Bērns liek visiem ģimenes locekļiem mīlēt citam citu. Bērns ģimenei dod vislielākās cerības dzīvē un nostiprina ticību Dievam un cilvēkiem.

Lai cik reižu šis brīnišķīgais notikums — dzimšanas diena — turpmākajā dzīves gaitā atkārtotos, ģimene vienmēr svin šīs jubilejas, par kurām skaistāku tai nemēdz būt.

Ir arī īpaši nozīmīgas jubilejas: kad ģimenes loceklis kļūst gadu vecs, tad sešpadsmit, divdesmit piecus, trīsdesmit, četrdesmit, piecdesmit, sešdesmit, septiņdesmit, astoņdesmit, deviņdesmit un — kā saka, lai Dievs dod! — simt gadus vecs.

Mēdz būt tādi notikumi, kas aizkustina visus ģimenes locekļus: piemēram, bērnam izšķīlies pirmais zobiņš. Ir pieņemts šim notikumam par godu dāvināt bērnam sudraba karotīti. Skolas gaitu sākums un ikviena skolas gada noslēgums. Šie notikumi tiek atzīmēti atkarībā no apstākļiem, bet parasti arī tie ir vairāk saistīti ar prieku nekā sarūgtinājumu. Iestāšanās augstskolā un tās absolvēšana. Iestāšanās darbā vai sava privātuzņēmuma nodibināšana. Lieli individuālie vai sociālie panākumi, ko guvis kāds no ģimenes locekļiem, piemēram, viņš tiek ievēlēts likumdevējas varas vai izpildvaras institūcijā, publicē grāmatu utt.

Viens notikums dzīvē ir izšķirošs. Tās ir kāzas. Ar šo dienu vienmēr sākas jauna laika skaitīšana, jo ir radusies jauna ģimene ar savām tradīcijām, panākumiem, neveiks-

mēm, priekiem un bēdām. Kāzas ir kopīgi svētki, un tiem jānotiek īstajā laikā. Kāzas nedrīkst rīkot lielā gavēņa nedēļā; kāzas nedrīkst svinēt, iekams nav pagājis zināms sēru laiks pēc tuva cilvēka nāves; kāzas nedrīkst svinēt, ja līgavas vai līgavaiņa tēvs vai māte ir smagi slimi, — tad jāpagaida, līdz slimnieks izveseļosies; kāzas nedrīkst svinēt tautai kopīgajās sēru dienās. Ja kāds iebildīs, ka telpas restorānā jau sarunātas un tā tālāk, atbilde ir vienkārša: tāpēc jau cilvēkam ir galva, lai par visu padomātu laikus. Ja kāzas tiek svinētas pretēji vispāratzītajām tradīcijām, prakse pierāda, ka nebūs nedz stipras ģimenes, nedz laimes ģimenes dzīvē. Slikta zīme ir tā, ja cilvēki kāzās piedzeras un sakaujas. Ļoti laba zīme ir tā, ja kāzās visi priecājas no sirds un vēl ilgi patur atmiņā šo priecīgo notikumu.

Brīnišķīgi ģimenes svētki ir Ziemassvētki — Kristus piedzimšanas svētki, kā arī Jaunā gada sagaidīšana un vecā gada pavadīšana. Turpretī nekādiem oficiālajiem svētkiem ģimenē nav būtiskas nozīmes: ja kādi no tiem patīk, tie arī tiek svinēti, un viss.

KĀ MĀTEI JĀDOMĀ par savu bĒrnu?

Mātei vienmēr un visur jādomā, ka viņas bērns ir pats skaistākais, ka viņš ir vesels, ka viņam klājas labi, ka arī turpmāk viņam viss būs kārtībā, ka briesmas un nepatikšanas ies viņam secen utt.

Patiesi, mātei viņas bērns ir pats skaistākais visā pasaulē. Šo apgalvojumu neviens nevarēs apstrīdēt.

Māte vienmēr ir loti ciešā informatīvā kontaktā ar savu bērnu, un šī saikne ir daudz stiprāka nekā saikne starp bērnu un tēvu. Tāpēc bērnam nebūt nav vienalga, ko māte par viņu domā.

Mātes viedoklis par savu bērnu — īpaši tās domas, kuras viņa patur pie sevis, — ārkārtīgi spēcīgi iespaido bērna dzīvi. Iznāk tā, ka māte savās domās bērnam pavēl:

"Esi labs! Esi skaists! Esi vesels!" un tā tālāk, bet bērns savukārt kļūst tāds, kādu māte viņu ir ieprogrammējusi savās domās.

Ja māte par savu bērnu domā kaut ko sliktu, viņas domas ar šausmīgu spēku nomāc bērnu un tuvina viņam šo slikto, dod pamatu tam, lai bērnā šis sliktais attīstītos un realizētos. Vajag būt ļoti savaldīgai attiecībā uz negatīvajām domām, ko jūs vēršat pret savu bērnu. Sargājiet savu bērnu no pašas sliktajām domām — dzeniet tās prom, iepliķējiet pati sevi, kad domājat kaut ko sliktu par savu bērnu!

Atcerieties, kā bērni ziemā slidinās pa ledus celiņu! Viņi stāv rindā cits aiz cita, ikviens ieskrienas, atgrūžas un slīd pa ledus celiņu, kas kļūst aizvien garāks. Bērnu smiekli, klaigas, steiga un prieks bieži vien liek arī pieaugušajiem atcerēties bērnību un kopā ar bērniem paslidi- nāties pa ledus celiņu — šo bērnu laimes celiņu. Bet, lūk, pēkšņi parādās kāda māmiņa, kas ir satraukusies, nobijusies par savu bērnu un izmisīgi pati pie sevis domā: "Nokritīs! Nokritīs! Nokritīs!…" Bērns, kurš līdz šim brīdim jau paspējis vai simtreiz noslidināties lejā pa ledus celiņu bez jebkādām problēmām, pēkšņi zaudē līdzsvaru un krīt zemē kā nopļauts.

Visa šā notikuma būtība ir tā, ka māte savam bērnam ir devusi telepātisku pavēli: "Krīti! Krīti! Krīti!" un bērns šo pavēli tūdaļ pat izpildījis.

Jebkura mātes doma, kas adresēta viņas bērnam, ir telepātiska pavēle. Šādai pavēlei neeksistē nedz šķēršļi, nedz attālums.

Mātes, pavēliet saviem bērniem tikai pašu labāko!

BĒRNA INTERESES IR GALVENĀS UN SVARĪGĀKAS PAR VISU PASAULĒ

Pēc bērna piedzimšanas Māte viņam velta daudz vairāk laika nekā visam pārējam, ieskaitot vīru. Ja vīrs ir infan-

tils un kaprīzs, viņš sāks celt pretenzijas un pat rīkot skandālus, lai gan īstenībā viņam vajadzētu kaut elementāri palīdzēt sievietei mājas darbos un saimniecībā, piemēram, izmazgāt autiņus, atnest no veikala produktus vai pat pagatavot ēdienu. Vīram gluži vienkārši ir jāzina, ka bērna intereses ir galvenās un svarīgākas par visu pasaulē, arī par viņa, vīra, personiskajām interesēm.

Kamēr bērns aug, viņš ir labi jābaro un viņam jāvelta pēc iespējas vairāk "sava" laika — tādējādi abi vecāki izdara patiesi nenovērtējamu ieguldījumu savā bērnā, attiecībā uz kuru tam visam turpmāk būs izšķiroša, noteicoša un būtiska nozīme. Bērnam atdotais labākais kumoss nozīmē to, ka viņam būs laba veselība; spēlēdamies un sarunādamies ar bērnu, vecāki veido viņa personību, kura praktiski gandrīz pilnībā noformējas jau līdz triju gadu vecumam, bet visā turpmākajā laikā tikai pilnveidojas un, kā saka, noslīpējas, iegūstot sev raksturīgo formu un vienīgi sev piemītošo saturu.

Bērns ir jāmīl — ar savu mīlestību vecāki veido nākamo pieaugušo cilvēku, ieliek viņā nesatricināmus gaismas un labestības pamatus. Mīlestība pret bērnu — tā ir tāda kā loterija, kurā nav tukšu ložu, bet laimesti ir miljonus vērti: atbildēdams uz vecāku mīlestību, bērns jums dos daudz vairāk mīlestības, turklāt tādas, kādu jūs, vecāki, vairs ne no viena cita nesagaidīsit, — tā ir augstākās klases mīlestība — gaiša, nesavtīga un brīnišķīga.

Bērna interesēm ir jādod priekšroka arī tādējādi, ka reizēm jūs viņam piekāpjaties un atvēlat to laiku, kuru jūs, vecāki, būtu gribējuši veltīt paši sev. Priekšroka, kas jādod bērnam, izpaužas ai-ī tādējādi, ka viņš netiek "dresēts" ar rīkstes palīdzību un netiek spiests darīt tikai to, kas patīk vecākiem. Bērnam ir jāpaliek brīvam, viņam jākļūst par tādu personību, kurai ir pašai savs viedoklis un kura prot aizstāvēt pati savas intereses. Bērnam ir jābūt arī privātīpašniekam šā vārda tiešajā nozīmē — viņam jāmāk savu mantu aizsargāt pret svešu pieaugušo cilvēku un citu bērnu tīkojumiem.

Ja bērna intereses netiek ievērotas, lai gan viņš pats

jums, vecāki, skaidri parāda, kas viņam nepieciešams, jūs varat piedzīvot briesmīgu vilšanos tad, kad bērns izaugs un būs jau pieaudzis cilvēks: viss, ko viņš nebūs pietiekamā mērā saņēmis no saviem vecākiem, pirmām kārtām kļūs liktenīgs tieši viņiem, bet pēc tam sāpīgi skars citus cilvēkus.

SAVSTARPĒJĀS attiecĪbas ĢimenĒ: lielie un MAZIE

Ģimene — tas ir ideāls informācijas apmaiņas modelis: pieaugušie cilvēki pastāvīgi nodrošina bērnus ar informāciju, bet bērni saviem vecākiem pretī dod visvarenāko šīs informācijas katalizatoru — mīlestību.

Bērniem sniegtā informācija ir ārkārtīgi daudzveidīga, bet visupirms tā ietver sevī psihisko dzīvības enerģiju, kura iedalāma sievišķās sākotnes enerģijā un vīrišķās sākotnes enerģijā. Jebkurā cilvēkā, tiklab vīrietī, kā sievietē, ir abu veidu enerģijas, tikai vīriešiem dominē vīrišķās sākotnes enerģija, bet sievietēm — sievišķās sākotnes enerģija. Tāpēc vientuļajiem vecākiem nākas vienlaikus pildīt gan mātes, gan tēva misiju, bet bērnam ar to ir par maz, viņš nesaņem sava organisma izveidei nepieciešamo informatīvo nodrošinājumu. Bērns, kuram nav viena no vecākiem, nevar izaugt pilnīgi noformējies, kā viņam no pašas Dabas lemts. Tiem cilvēkiem, kuri bērnībā nav saņēmuši pietiekami daudz vai nu vīrišķās, vai sievišķās sākotnes enerģijas, vēlāk ir dažādas psihiskās novirzes, kuras pēc tam projicējas cilvēka uzvedībā un gūst izpausmi viņa neadekvātajā rīcībā. Ļoti bieži šī rīcība iziet tālu ārpus likuma un vispārcilvēciskās morāles ietvariem, ļoti bieži šai rīcībai piemīt akcentēta antihumāna ievirze, un šādus cilvēkus citi, normāli ļaudis, dēvē par monstriem.

Lūk, ko bērnam nozīmē ģimene, kurā ir abi vecāki! Tādēļ, cienījamie vecāki, pirms jūs šķiraties un sagraujat ģimeni, padomājiet, pie kā tas viss var novest!

Bērna mīlestība — tas ir visvarenākais cilvēka būtības katalizators, kas ļauj vecākiem "ieslēgt" vislielākos ātrumus. Bērna mīlestība — tas ir pats spēcīgākais stimuls cilvēka dzīvē. Diemžēl vecāki bieži vien šo mīlestību neņem vērā un uzskata, ka tā tam arī jābūt, ka bērna pienākums ir mīlēt viņus stipri, pašaizliedzīgi un bezgalīgi. Daudzi savā muļķībā un nezināšanā nolaižas līdz šādai nevērīgai atbildei, bet žēl! Neviens un nekad dzīvē jūs nemīlēs tā, kā mīl jūsu bērns. Ar tādām lietām nemētājas! Bērna mīlestība ir pelnījusi saņemt pretī vēl lielāku mīlestību, tā ir pelnījusi milzīgus informatīvos ieguldījumus — gan kopīgas rotaļas, gan kopīgus atpūtas brīžus brīvā dabā, gan arī visu pārējo. Bērna mīlestība attālina vecāku organisma novecošanos, šī mīlestība kā nepārvarams šķērslis nostājas ceļā briesmīgām slimībām, bērna mīlestība efektīvāk un labāk par jebkuriem stimulatoriem ietekmē endokrīno sistēmu.

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: VECĀKI VIENMĒR IR VECĀKI

Uzmanīgāk ieskatoties bērnā, periodiski var ieraudzīt pazīstamus vaibstus, kas liek atcerēties te vecmāmiņu, te vectētiņu, te tanti, te tēvoci, te vēl kādu citu tuvu vai arī tālu radinieku. Tas ir ļoti pamācoši un interesanti. Dažkārt vecāki ar neslēptu interesi vēro metamorfozes sava bērna sejā, bet nepamana to, kas ir vēl vairāk acīmredzams.

Bet acīmredzams ir, lūk, kas. Bērns pilnībā atkārto savus vecākus, dēls cenšas vairāk atdarināt tēvu, bet meita — māti. Bērns atdarina balss intonācijas un akcentus, atkārto vārdus, kopē žestus, mīmiku, gaitu un visu pārējo.

Tāpēc, cienījamie vecāki, vienmēr paturiet prātā, ka jums līdzās ir modra acs: kāds vienmēr visu redzēs, visu dzirdēs un visu iegaumēs tieši tā, kā ticis teikts, nevis citādi, bet pēc tam atkārtos, piemēram, kaut ko tādā garā: "ne velna neiznāks" vai "ej tu, zini kur…" vai arī "ir nu

gan ķēms!" utt. Jums būs kauns no cilvēkiem, bet viņiem savukārt būs ļoti interesanti uzzināt, kādā žargonā tad īsti runā bērna vecāki mājas apstākļos, kad nav neviena liecinieka.

Bērnu audzināšana ir visai sarežģīta lieta. Bieži vien īpašas grūtības rodas tad, kad jāiemācās un jāiegaumē tas, kas uzdots skolā. Taču, cienījamie vecāki, nepievilieties! Jūsu bērns ir pilnīgi spējīgs gluži kā magnetofons vārds vārdā atstāstīt jebkuras jūsu sarunas, lai cik tās būtu garas. Tādēļ ir jāzina, ko jūs varat runāt bērna klātbūtnē, ko ar bērna starpniecību drīkst uzzināt arī citi pieaugušie un kas viņiem nav jāzina.

Sakarā ar to visu rodas delikāts jautājums: kā tad vecākiem vajadzētu rīkoties — būt dabiskiem vai arī spēlēt īpašu lomu, tas ir, tēlot pieklājīgus, labi audzinātus cilvēkus, kas runā tikai labus vārdus? No tā, kā jūs sevi parādīsit uz savas ģimenes dzīves skatuves, taču būs atkarīgas arī visas jūsu bērna īpašības un izpausmes. Varbūt tomēr (tas ir tikai mans personiskais viedoklis) bērnam reizēm vajadzētu dzirdēt zināmus vārdus to īstajā nozīmē, un varbūt ir labāk, ja viņš tos dzird no saviem vecākiem, nevis no kāda cita?

Sakarā ar to izvirzās vēl viens jautājums: kā vecākiem vajadzētu īstenot bērna seksuālo audzināšanu? Visam ir jābūt savā līmenī — bērnam pilnīgi pietiks ar to, ka viņš redzēs cilvēkus dabiskajā izskatā mazgājamies, tikai ar noteikumu, ka viss tiek uztverts kā parasta un normāla lieta bez jebkādas sensacionalitātes un divdomības.

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ:

KAS IR JĀSAŅEM MEITENEI?

Meitenei dzīvē vissvarīgāk ir sagatavoties tam, lai nākotnē viņa būtu normāla sieviete.

Tāpēc īpaša nozīme ģimenē ir dzimumaudzināšanai. Tās interešu sfērā pirmajā vietā izvirzās mājsaimniecībā nepieciešamās iemaņas.

Meitenei ir jāprot visu ap sevi sakopt un gādāt, lai dzīvoklī būtu kārtība. Meitenei jāzina, ka grīdas mazgāšana, slaucīšana, atkritumu iznešana, trauku mazgāšana un daudzi citi tamlīdzīgi darbi ir parasti un vienkārši sievietes pienākumi. Nekādā ziņā šos darbus nedrīkst pārvērst par sodu: "Esi nogrēkojusies, mazgā traukus!… Nokavējies — mazgā pati savu veļu!… Dabūji divnieku — tīrīsi kartupeļus!" Tad viss, kas attiecas uz viņu kā uz sievieti, būs sabojāts, turklāt varbūt pat uz visu mūžu. Ja parastie sievietes pienākumi meitenei asociējas ar sodu, tas nozīmē, ka tiek audzināta nepilnvērtīga sieviete, kura nekad nespēs apmierināt vīrieti. Ja meitenei jau no bērnības netiks ieaudzināta kārtības mīlestība un tīrīgums, tad tieši tāda viņa paliks visu mūžu — nevīžīga, netīrīga un nolaidīga.

Būtu ļoti vēlams iemācīt meitenei apieties ar mazu bērnu. Ja meitene zina, kā jāmazgā autiņi, kā mazulis jāvanno, jāsatin un jākopj, šīs zināšanas būs pašas vērtīgākās no visām, ko viņa apguvusi savā ģimenē. Pusaudzei meitenei visur vajadzētu iet kopā ar savu māti un mazo brālīti vai māsiņu — gan uz tirgu, gan poliklīniku, gan pastaigā, viņas uzdevums būtu palīdzēt mātei, kad mazais brālītis vai māsiņa slimo, kad viņu vanno, apģērbj, izģērbj; meitenei vajadzētu zināt, kā jāiepūderē iekaisusi āda, ar ko tā jāieziež utt. Faktiski pusaudzei ir jāprot pilnībā aprūpēt mazuli. Bet! Nedrīkst visas rūpes par mazo bērnu novelt tikai uz viņas pleciem — tas ir negodīgi un nežēlīgi pret vecāko bērnu. Visas šīs zināšanas meitenei jāapgūst, it kā spēlējot rotaļu "Mātes un meitas", kurā viņa mātes lomu uzņemas pati pēc savas vēlēšanās, nevis tā viņai tiek uzspiesta kā pastāvīgs darbs. Ja meitene ir iemācījusies brīvi apieties ar mazuli, — tā ir nozīmīga daļa no visas dzimumaudzināšanas, kas viņai sniegta ģimenē.

Meitenei ir jāapzinās savas personības nozīme, jāzina sava vērtība, viņai katrā ziņā jābūt savam personiskajam viedoklim un tas jāpauž, kā arī jāpanāk ne vien tas, ka cilvēki šo viedokli uzklausa, bet arī tas, ka viņi šo viedokli nem vērā.

Savā ģimenē meitene iegūst sievietei nepieciešamās pamatzināšanas.

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: MĀTE UN MEITA

Meita savu māti atkārto tikai pusē no visiem gadīju- .miem, bet pārējās situācijās viņai var būt savs neatkārtojams dzīves ceļš, kuru nevar salīdzināt ar mātes mūžu.

Apmēram 17—19 gadu vecumā meita sāk veidoties par īstu sievieti, kurai ir pašai sava stipri izteikta sievišķā sākotne. Tēlaini mēs varētu iedomāties informatīvo sfēru ar apmēram piecus metrus lielu diametru. Tā sevi manifestē pieaugusī meita. Taču gluži tāpat sevi izpauž arī māte. Tādēļ pastāvīga saskarsme noslēgtā un ierobežotā telpā — istabā vai virtuvē — var novest pie tā, ka rodas vesela virkne tīri sievišķīgu problēmu.

Vislabākais variants ir tas, ka meita aiziet no vecāku ģimenes un veido savu pašas ģimeni.

Vissliktākais variants ir tas, ka pieaugusi meita sēž mātei uz kakla un — nedod, Dievs! — vēl uzsēdina viņai uz kakla arī savu viru. Sajā gadījuma tā vai citādi radīsies nesaskaņas, jo būs jāsadala teritorija un pienākumi, kas jāveic, lai ģimeni uzturētu vajadzīgajā līmenī, kā arī būs jānoskaidro, kurš ir galvenais un kuram dodama priekšroka.

Visu vēl vairāk var sarežģīt tas, ka meita attiecībās ar māti pati sevi vēl joprojām uzskata par bērnu un domā, ka mātes pienākums ir viņai kaut ko sagādāt, padot, pagatavot, sakārtot un atdot.

Tā visa rezultātā izraisīsies aizvien asāki konflikti.

Māte savu meitu jau uzskata par patstāvīgu cilvēku un cenšas visus pienākumus taisnīgi sadalīt. Šāda sadale kopīgā dzīvoklī parasti pārvēršas par strīdiņiem, kuru laikā tiek noskaidrots, kurš ir galvenais, kurš ir gudrāks, kuram ir un kuram nav kaut kas jādara, kurš ir labāks un kurš sliktāks — un tā bez gala.

Jo lielāka labklājība valdīs ģimenē, jo lielāka būs tās iekšējā spriedze. Un otrādi. Sarežģītos un ekstremālos apstākļos, kad visas ģimenes izdzīvošana ir atkarīga no ikviena tās locekļa rīcības, sievietes pilnīgi apvienojas.

Mātes un meitas attiecības pavisam normālas būs tad, ja pilnīgi pietiks dzīvojamās telpas, ja pilnīgi pietiks materiālo līdzekļu un ja abām sievietēm būs katrai sava ģimene. Ja meita ir saimniece pati savā ligzdā, ja viņa patstāvīgi rīkojas savā pašas ģimenē, tad viņas attiecībās ar māti parasti nerodas nekādas grūtības un problēmas.

Dzīvē ir iespējama vēl viena problēma, kuru tā vai citādi risināt nākas gan mātei, gan meitai. Ja meita šķiras

no vīra un viņai ir bērns, māte dažkārt sāk nemt maz-

* '

bērnu pie sevis, lai meita varētu "atpūsties", "izklaidēties", "nokārtot savu personisko dzīvi" un tā tālāk. Laiku pa laikam to darīt var, bet paņemt mazbērnu pavisam — tā būs liela stratēģiska kļūda. Taktikas ziņā, šķiet, viss ir pareizi, taču dzīve rāda, ka šis variants pie laba gala neved. Kad sieviete nav kopā ar savu bērnu, viņa kļūst daudz sliktāka nekā būtu bijusi, ja bērns paliktu pie viņas. Ja sieviete nav kopā ar savu bērnu, viņa zaudē lielu daļu no savas dzīves laimes. Ja sieviete nav kopā ar savu bērnu, viņa pati sevi nolemj tādai eksistencei, no kuras nekas labs neiznāks. Galu galā meita atnāks pie mātes, redzēs vecmāmiņas uzaudzināto un izloloto savu pašas jau pieaugušo bērnu un pārmetīs mātei, ka tieši tā viņai ir sabojājusi visu dzīvi. Tā arī būs atmaksa par to, ka ģimenes iekšējo savstarpējo attiecību jautājums tika risināts stratēģiski nepareizi.

Normālos apstākļos mātei vajadzētu būt pašai tuvākajai savas meitas draudzenei un viņai visdārgākajam cilvēkam.

Nenormālas apstākļu sagadīšanās rezultātā māte un meita var kļūt par svešiem cilvēkiem un visniknākajiem ienaidniekiem. No tā vajag vairīties visiem spēkiem.

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: TĒVS UN DĒLS

Tikai tēvs var palīdzēt dēlam izjust un apzināties savu spēku, savas vīrieša iespējas gan fiziskajā, gan garīgajā sierā. Tikai tēvs var dēlā aktivizēt pašu galveno cilvēcisko vērtību — savu personisko Autoritāti. Tikai tēvs ir dzīvs paraugs, kas apliecina tiklab humānismu, kā antihumā- nismu, tiklab morāli, kā tās trūkumu un arī ētiku kā visu uzvedības normu kopumu, kas jāievēro vīrietim attiecībās ar citiem cilvēkiem. Tieši tēvs savā dēlā izveido vīrišķo sākotni un audzina viņu par īstu vīrieti. Tēvs ar savu paraugu dod dēlam zināšanas par to, kas un ciktāl ir pieļaujams, tēvs atklāj savam dēlam Visuma noslēpumus, tuvina dēlu Dabai, nodod dēlam mantojumā savu mīlestību pret dzīvnieku un augu pasauli. Tēvs ārkārtīgi viegli var panākt to, ko vēlākajos gados dēlam ar milzīgām pūlēm centīsies iepotēt visi tie, kas viņu mācīs, — tēvs savā dēlā attīsta tieksmi pēc zināšanām, viņš māca savam dēlam dažādu amatu gudrības, ieliek viņa rotās cirvi, zāģi, zīmuli, āmuru, vīli, rakstāmmašīnu, pistoli, ēveli, grāmatu, bumbu, boksera cimdus, slotu un vēl daudz ko citu. Tēvs atceras

savu bērnību un cenšas dot dēlam visu to, kas viņam pašam bijis liegts.

Blakus tēvam dēls veidojas par tādu cilvēku, kurš savās tīri vīrišķajās izpausmēs būs normāls un daudz viengabalaināks, nekā viņš būtu tad, ja augtu bez tēva. Tēvs savam dēlam ir personificēta vīrieša Autoritāte, un nākotnē dēls pret itin visu pasaulē izturēsies tieši tāpat, kā kādreiz izturējās viņa tēvs. Ar tēva starpniecību dēlam tiek nodota attieksme pret darbu, pret ģimeni, pret sievieti, pret draugu, pret ienaidnieku, pret kaimiņu, pret brīvā laika pavadīšanu, pret spēlēm, pret ceļā sastapto šķēršļu pārvarēšanu, pret meistarību, pret briesmām, pret sāpēm, pret panākumiem un veiksmi, pret neveiksmi, pret tiesībām un beztiesību, pret laimi, pret labklājību, pret brīvību, pret varu un paklausību, pret cilvēku vārdiem un darbiem, pret palīdzības sniegšanu otram cilvēkam, pret nekrietnību un

nodevību un vēl daudz ko citu. Blakus savam tēvam dēls iziet vīrietim nepieciešamo mācību kursu un iegūst pamatzināšanas konkrētajā jautājumā.

Blakus savam tēvam dēls mācās būt par ģimenes apgādnieku un aizstāvi. Blakus savam tēvam dēls mācās uzturēt līdzsvaru gan sevī pašā, gan apkārtējā pasaulē. Blakus savam tēvam dēls mācās saukt lietas īstajā vārdā, viņš apgūst domāšanas stilu un loģiku, mācās formulēt savas domas un veidot savus spriedumus.

Tēvs nodod tālāk savam dēlam uzvedības stereotipus, kuri lielākoties ir mantoti no tālajiem senčiem un modina dēlā tādus apziņas dziļumus, kādus neviens cits, izņemot tēvu, nekad nevarētu viņā atmodināt.

SAVSTARPĒJĀS attiecĪbas ĢIMENĒ: BĒRNI UN VECĀKI

Bērniem mājās ir jārada nekārtības, viņu svēts pienākums ir draiskoties, skraidīt šurpu turpu, maisīties pieaugušajiem pa kājām, skaļi kliegt, visnepiemērotākajā brīdī prasīties uz podiņa un pamazām sasist visu, kas ir no stikla, ieskaitot glāzes, vāzes un ievārījuma burkas. Bērni savu ietekmi izplata un viņiem piederošo dzīves telpu paplašina tādējādi, ka izmētā savas rotaļlietas un bojā to, kas pieder pieaugušajiem.

Bērni visu laiku kaut ko prasa — ēst, dzert, pastaigāties, paspēlēties, palasīt priekšā; bērni prasa, lai viņus mīl; bērni visu laiku grib, lai pieaugušie viņus lutinātu, lai tie vienmēr izvilktu no kabatas vai no kādas citas slēptuves kaut ko garšīgu, piemēram, konfekti, košļājamo gumiju, šokolādes tāfelīti. Bērni ar savām netīrajām roķe- lēm un flomāsteriem "apglezno" sienas, viņi "ieraksta" grāmatās savas "piezīmes", izrauj lapas, kuras viņiem iepatikušās vai, gluži otrādi, nav iepatikušās, viņi nemanāmi aizvelk prom pieaugušajiem vajadzīgās lietas un .pēc tam aizmirst tās pagalmā.

Bērni lieliski iegaumē, kā var piezvanīt pa telefonu, un okupē to, lai risinātu savas svarīgās sarunas. Bērni stāsta visjaunākās anekdotes, viņi lieliski māk parodēt savus vecākus un skolotājus, un tad vecāki var pasmieties par skolotājiem, bet skolotāji savukārt ir priecīgi uzzināt šādus tādus sīkumus par bērna vecākiem.

Bērni daudz labāk nekā vecāki orientējas mūzikā, viņi ir lietas kursā par dažādu muzikālo grupu nosaukumiem, dažādu firmu magnetofoniem un videoaparatūru, viņi bez mazākās vilcināšanās sāk "drillēt" uz pilniem apgriezieniem jebkuru televideoaparatūru, kamēr pieaugušie vēl baidās tai pat pieskarties. Bērni spēlē kārtis, zina kāršu trikus, viņi prot turēties "uz skatuves" un mierīgi pārdzīvo jebkuras emocionālās vētras, kas var draudēt no vecāku puses.

Bērni ģērbjas daudz modernāk un mūsdienīgāk nekā viņu vecāki, kuri vienmēr atpaliek no saviem bērniem, kad vajag izprast situāciju vai noķert piemērotu brīdi modernu svārku nomainīšanai pret biksēm vai arī otrādi. Bērni māk tērēt naudu, no viņu pirkumiem vēdī romantikas dvesma — atšķirībā no vecāku pirkumiem, kuros noteicošā reizumis ir ilgstošās pārdomās un aprēķinos izlieto sviedru smaka.

Bērni neļauj saviem vecākiem nolaisties, neļauj iesūnot vienā vietā, viņi aizkustinoši rūpējas par to, lai vecāki būtu iniciatīvas bagāti, darbspējīgi, lai vienlaikus ar lielas naudas summas zaudēšanu nezaudētu arī humora izjūtu.

Ko gan jūs, vecāki, darītu, ja nebūtu šo brīnišķīgo bērnu?!

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: BĒRNI VIENMĒR PALIEK BĒRNI

Bērni ir ārkārtīgi kustīgi, plastiski, skaļi, viņi māk cīnīties par savām tiesībām un aizstāvēt savas intereses. Atšķirībā no pieaugušajiem, kuri sevī jau ir uzkrājuši diezgan daudz dzīves smaguma un tāpēc pakļaujas inercei, bērni tiklab fiziski, kā arī psiholoģiski ir gatavi izgriezt

jebkādas piruetes. Bērnam ir nieka lieta mainīt sava ķermeņa vai dvēseles kustības virzienu, bet pieaugušie to dažkārt nespēj saprast un uztver bērnu tāpat kā paši sevi.

Piemēram, bērni sāk raut viens otram ārā no rokām kādu rotaļlietu, kura pēkšņi visiem ir kļuvusi vitāli nepieciešama. Sākumā viņi to klusējot velk katrs uz savu pusi, pēc tam sāk strīdēties, un beidzot saceļas īsta vētra — raudāšana, asaras un kaušanās. Sitienus dabū abas puses vienādā mērā vai arī viena konfliktējošā puse mazliet vairāk, bet otra — attiecīgi — mazliet mazāk. Lūk, te nu vecākiem vajadzētu atturēties no iejaukšanās! īpaši tad, ja konfliktē vairāku ģimeņu bērni. Pēc maza brīža jau būs izveidojusies pavisam cita situācija un nelaimīgā rotaļlieta vairs nebūs aktuāla. Līdz ar to arī pašam konfliktam vairs nav nekādas jēgas. Bērni momentāni aizmirst, ka viņi ir konkurenti, un traucas pēc jaunas rotaļlietas. Turpretī, ja konfliktā iesaistās pieaugušie, tad viņi — šie nelaimīgie, inercei pakļautie cilvēki — vēl ilgi pārdzīvos notikušo un domās, ka viņu pusei bijusi taisnība, bet pretējā puse ir pie visa vainīga. Pieaugušie aizstāvēs savu bērnu, taču viņu lolojumam šī aizstāvība jau sen vairs nav vajadzīga un viņš nemaz nesaprot, kas par lietu — kāpēc pēkšņi tāda konfrontācija, un kāpēc viņu piepeši rauj prom no labākā drauga, kuru arī savukārt rausta un burtiski velk prom viņa vecāki.

Bērna psihes un ķermeņa plastiskums un kustīgums ir iemesls tam, ka viņam situācija mainās daudz ātrāk nekā pieaugušajam cilvēkam. Bērnam itin viss mainās daudz straujākā tempā nekā pieaugušajam. Tādēļ bērnu nedrīkst bārt un sodīt "ar atpakaļejošu datumu", nedrīkst viņu ilgu laiku "zāģēt" par kādu pārkāpumu. Bērns ir jāsoda bez kavēšanās, jāizsaka viņam savas pretenzijas un jāsabar viņš tepat un tūlīt, kā saka, neatejot no kases. Ja jūs, cienījamie pieaugušie, esat palaiduši garām īsto brīdi, ziniet — vilciens jau ir aizgājis! Nu jau ir par vēlu sodīt, rāt un izteikt savu neapmierinātību. Tomēr tas neattiecas uz meliem, krāpšanu vai kādu citu minētajiem jēdzieniem tuvu rīcību — tad sods vienmēr būs īstajā laikā.

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: VECĀKAIS UN JAUNĀKAIS

Ģimenē vecākais ir galvenais, ja viņš ir viens no vecākiem, bet jaunākais ir bērns.

Kas attiecas uz visu pārējo, ģimenē ir jāievēro tiklab vecākā bērna, kā ari jaunākā bērna intereses un tiesības.

Viss plūst, un viss mainās. Reizumis ģimenē, paldies Dievam, jaunākais bērns saņem vairāk rotaļlietu nekā vecākais, mazajam pieder kaut kas tāds, kas lielajam bērnam tajā pašā vecumā nebija pieejams finansiālu apsvērumu dēļ. Tomēr tas nenozīmē, ka jaunākajam bērnam tagad vajadzētu daļu no savām rotaļlietām un mantām atdot vecākajam bērnam tikai tādēļ vien, ka tam šo mantu kaut kad sensenos laikos nav bijis un nevarēja būt.

Jaunākais bērns ir tieši tāds pats ģimenes loceklis, tieši tāda pati personība kā vecākais. Un viņiem abiem ir jādod vienādas tiesības, piemēram, būt saimniekiem attiecībā uz savām mantām un rīkoties ar tām pēc saviem ieskatiem. Ja jaunākais bērns kaut ko nevēlas dot vecākajam, tas nozīmē tikai vienu: jaunākais bērns, tieši tāpat kā jebkurš cits ģimenes loceklis, ir tiesīgs rīkoties ar viņam personiski piederošo mantu. Un viņa griba ir likums. Nevajag ar savu Autoritāti iespaidot bērnu — lēmums ir jāpieņem viņam pašam. Cienīdama jaunākā bērna lēmumus, ģimene pakāpeniski veido tādu personību, kura vēlāk liks sevi cienīt arī citiem sabiedrības locekļiem, spēs aizstāvēt savas pozīcijas, spēs argumentēt savus lēmumus un, ja tas būs nepieciešams, spēs parādīt, kurš šeit ir saimnieks.

Ģimenē gan vecākais, gan jaunākais bērns vienmēr dabū vienādu daudzumu dažādu gardumu, piemēram, augļu, konfekšu, šokolādes vai košļājamo gumiju. Ēdiens abiem tiek pasniegts vienādos šķīvjos un vienā laikā. Nevienam netiek dots "pirmais" vai "lielākais" gabaliņš, nevienam netiek dotas superpriekšrocības, jo abi bērni tiek mīlēti pilnīgi vienādi. Vienīgais gadījums, kad var runāt par prioritāti, ir slimība — slimniekam viss tiek dots pirmām kārtām un uzreiz, pēc pirmā pieprasījuma.

Neatkarīgi no vecuma jebkuram bērnam prioritāte tiek dota tad, ja viņš ir sasities un viņu vajag pažēlot un samīļot. Bērni vispār mūždien kaut kam uzgrūžas un dabū zilumus, kas zināmā mērā stimulē viņu attīstību. Bet sasituma radītās sāpes — tas ir īpašs gadījums, kad tēvam vai mātei ir gan jāuzpūš sāpošajai vietai vai jāpaberzē tā, gan no visas sirds jāpažēlo bērns: tad sāpes pāriet ātrāk un ir daudz vieglāk paciešamas.

SAVSTARPĒJĀS attiecĪbas ĢIMENĒ: BĒRNS UN DZĪVNIEKI

Ģimenē visdabiskākie kontakti ar dzīvniekiem ir panākami tad, ja tai ir pašai sava naturālā saimniecība.

Pilsētas apstākļos vislabāk būtu turēt kaķi vai suni, bet vissliktāk ir tad, ja šādos apstākļos tiek turēti mazpazīstami un eksotiski dzīvnieki. Var turēt putnus vai zivtiņas, bet tā ir gaumes lieta.

Suns vairāk par visām citām dzīvajām radībām mīl cilvēku. Suns uzreiz ieņem vietu ģimenē, kuru tas uztver kā savu baru. Jūsu sunim ģimenē ir ļoti stingra Hierarhija: ir viens galvenais jeb saimnieks, jeb barvedis; ir cilvēks, kas dod ēst; ir ģimenes locekļi, ar kuriem var spēlēties. Suns jāizvēlas pēc simpātijām vai pēc Zodiaka zīmes: ja kucēns jums šķiet mīļš, patīkams un simpātisks — pieņemiet to savā ģimenē; ja pēc Zodiaka zīmes kucēns atbilst jūsu bērnam, pieņemiet to savā ģimenē.

Kaķi ir vairāk autonomi, patstāvīgāki un neatkarīgāki nekā suņi. Kaķis pats izvēlas, kā izturēties pret cilvēkiem — ar simpātijām vai antipātijām.

Gan suns, gan arī kaķis saprot, kas ir mazs bērns,

un tādēļ var ļaut mazulim darīt visu, ko vien viņš iedomājas. Tomēr šis apgalvojums attiecas tikai uz tiem dzīvniekiem, kuri ir auguši un audzināti ģimenē.

Būdams kopā ar dzīvniekiem, bērns iziet lielu dzīves skolu: viņš mācās, kā vajag izturēties pret tiem, kuri ir

vēl mazāki par viņu pašu. Spēlēdamies ar kakēniem, kucēniem vai cāļiem, bērns saprot, ka pasaulē cizlvo ari tādi radījumi, kuri ir vājāki par viņu, un ka šiem radījumiem ir vajadzīga viņa aizbildniecība, gādība, aizsardzība un uzmanība. Dzīvnieki māca bērnam to, ka pasaulē ir iespējama draudzība, kopīgas intereses un savstarpēja mīlestība.

Pieaudzis suns vienmēr aizstāvēs mazo bērnu un neļaus svešiem cilvēkiem vai svešiem dzīvniekiem nodarīt tam pāri. Ja zem bērnu ratiņiem, kurus jūs uz bridi kaut kur atstājāt, sēž foksterjers, bet svešs cilvēks garāmejot pēkšņi pastiepj roku pret bērnu un vienā mirklī šajā rokā jau ir ieķēries jūsu suns, — neapjūciet, nekautrējieties un uzreiz nostājieties sava suņa pusē: "Suns sargā bērnu, bet jums šis bērns ir svešs, un pats vien esat vainīgs, ka tik agresīvi viņam tuvojāties!"

Būdami kopā ar dzīvniekiem, bērni labāk aug, jo mājdzīvnieki — tāpat kā visi normāli pieaugušie cilvēki — atdod bērnam lielu daļu savas dzīvības enerģijas.

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: BĒRNS UN MANTAS

Vecāki savam bērnam cenšas ieaudzināt saudzīgu attieksmi pret mantām.

Taču savas dzīves pirmajā posmā — apmēram līdz triju gadu vecumam — bērns apkārtējo pasauli iepazīst, veselo sadalot atsevišķās sastāvdaļās, bet pēc tam parasti no daļām cenšas salikt kopā veselo. Ja šajā "sadalīšanas" periodā bērna rokās nonāk rotaļlieta, grāmata vai kaut kas cits, viņš visus savus spēkus un visu prasmi ziedos tam, lai nošķirtu atsevišķās sastāvdaļas, tas ir, lai grāmatai izplēstu lapas, mašīnai norautu riteņus, lellei — rokas u.tml.

Kamēr bērns vēl ir pavisam mazs, vecākiem pret šādām savas mīļās un dārgās atvases informacionālajām rotaļām jāizturas ar īpašu iecietību un labvēlību. Tas gan nebūt nenozīmē, ka katrā ziņā vajadzētu ļaut viņam lēkāt pa

jūsu japāņu lietussargu un plēst lapas no jūsu mīļākās grāmatas, — šim nolūkam pietiekami labi var kalpot vienkāršākas mantas. Tomēr arī tad, ja ir cietis jūsu lietussargs vai jūsu mīļākā grāmata, nekrītiet izmisumā, bet norakstiet šīs mantas kā pieskaitāmos izdevumus un citus zaudējumus. Ko līdz vicināt dūres pēc kautiņa — jūsu bērns ne pie kā nav vainīgs, pie visa vainīgi esat jūs paši: vajadzēja paredzēt jebkuru situāciju, jūs taču esat pieauguši un pieredzējuši cilvēki! Salīdzinājumā ar jūsu bērnu itin nekam citam nav nekādas vērtības — iegaumējiet to reizi par visām reizēm! Un vēl — visas pretenzijas adresējiet paši sev!

Jācenšas panākt, lai mūsu bērniem ir labāka bērnība, nekā mums pašiem tā reiz bija. Citādi nav nekādas jēgas dzīvot pasaulē un piekvēpināt debesis. Tādēļ esiet sevišķi iecietīgi, ja bērns ir kaut ko sadauzījis, saplēsis vai arī pret kaut ko nav izturējies tik saudzīgi, kā to darāt jūs. Māciet bērnu saudzīgi izturēties pret mantām, tikai nepārspīlējiet! Jums bērnībā bija, piemēram, viena lodīšu pildspalva, bet jūsu bērnam tādu ir vesels simts, tātad viņš arī attiecīgi pret tām izturēsies — simtreiz nesaudzīgāk. Vispirms samērojiet to, kas bija, ar to, kas ir, un tikai pēc tam sāciet izvirzīt savam bērnam kādas prasības! Bet, pirms jūs izvirzāt prasības, bērns ir jāmāca. Turklāt mācīt vajag nevis impulsīvi, bet pamatīgi un konsekventi. Ja jūs vienu vienīgu reizi esat uz bērnu kliedzis, siekalas uz visām pusēm šķiezdams, un piecirtis kāju, tas vēl nebūt nenozīmē, ka jūs viņu mācāt, — tā ir vienkārši rupjība un nekrietnība, ko vecākais atļaujas pret jaunāko. Bērnu vajag mācīt pakāpeniski, un šīm mācībām jāziedo savs personiskais, jums tik ļoti dārgais laiks. Un tikai pēc tam izvirziet savas prasības.

Lai jūsu bērns kļūst par saimnieku savām mantām!

ESIET TAISNĪGS PRET SAVU BĒRNU, BET NEIZLAIDIET VIŅU UN, JA NEPIECIEŠAMS, PĀRMĀCIET, KĀ NĀKAS!

Bērnu vajag mīlēt un žēlot. Jūsu mīlestībai un žēlumam pret viņu jāaptver ļoti liels laika periods. Reizumis mēģiniet domās ieskatīties sava bērna nākotnē un šīs nākotnes labā pārmāciet viņu, kā nākas, jau tagad, lai ar iespējami mazākiem izdevumiem un zaudējumiem jums izdotos sasniegt ievērojamus rezultātus.

Tādēļ esiet taisnīgs pret savu bērnu, bet neizlaidiet viņu un, ja nepieciešams, arī pārmāciet, kā nākas, — gan ar vārdiem, gan reizēm uzšaujot pa dibenu. Tomēr šo iepli- ķēšanu nedrīkst atļauties pārāk bieži — katram pliķim ir jābūt zelta cenā un svarā, un tie nedrīkst devalvēties pastāvīgas lietošanas un vienmuļības dēļ. Visu laiku dalīdams pliķus pa labi un pa kreisi, jūs gluži vienkārši zaudēsit savu vecāku autoritāti un aizstāsit to ar cietumsarga autoritāti.

Ja jūs sodāt bērnu par kādu nodarījumu, tad tūlīt pat arī māciet viņu, kā vajag pareizi uzvesties turpmāk, ja radīsies līdzīga situācija.

Piemēram, jūsu bērns ir pārnācis no skolas kā paipui- sītis ar labākajām izejamām kurpēm kājās un, nenomainījis apavus, izskrien ārā dārzā, lai gan līst lietus. Tagad kurpes, protams, izskatās briesmīgi. Jūs, protams, izraugāties īpaši pieklājīgus vārdus un konkrētajam brīdim piemērotus izteicienus, turklāt "nogrēkojušos pusi" saņemat aiz krāga un ļoti pieklājīgi uzaicināt piedalīties šo apavu mazgāšanā un tīrīšanā. Tikai neaizmirstiet, ka šajā darbā galvenā un vadošā loma ir jāuzņemas jums, bet bērns — lai jau piedalās, ar to pilnīgi pietiek. Pēc tam pacentieties iespējami ātrāk izkliedēt jūsu starpā radušos saspīlējumu. Ja jūs bērnu pēc katra pārkāpuma pārāk ilgi un apnicīgi strostēsit, viņš jūs nesapratīs: vienreiz taču jau pateicāt, izrunājāties pilnā balsī un atklātā tekstā — un ar to pilnīgi pietiek. Pārslēdzieties uz kaut ko citu, piemēram, uz skolas uzdevumiem vai jauno videofilmu, vai arī uz pastaigu — tā patālāk no nelaimīgā dārza!

Galu galā nekas īpašs taču nav noticis — bērns tikai sabridis un nosmērējis ar zemi kaut kādas tur krosenes — nu, ar spīgulīšiem. Un kas par to?!

Ja pēc šīs mācības bērns sāks vairāk domāt par savu izskatu, kā arī par to, ka ir nepieciešama vismaz kaut kāda kārtība un tīrība, tad jūs savu esat panācis, tas bija to vērts. Bet varbūt šī mācība nesīs augļus tikai pēc gadiem piecpadsmit — lūk, tas tad arī nozīmēs, ka jūs esat guvis ļoti lielus panākumus. Tagad atlicis vairs tikai nieks — gaidīt efektu un sajūsmināties pašam par sevi.

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĀRPUS ĢIMENES: BĒRNS UN SVEŠS PIEAUGUŠAIS

Jūsu mazajam bērnam ir jāzina sava adrese: ielas nosaukums, mājas un dzīvokļa numurs — katram gadījumam.

Mājas apstākļos bērnam pret svešiem cilvēkiem ir jāizturas bez jebkādiem aizspriedumiem. Ja jau vecāki ir ļāvuši viņam ienākt mājā, tad šis cilvēks nevar būt ienaidnieks.

Turpretī uz ielas bērns nedrīkst būt atkarīgs no svešiem cilvēkiem un pret piedāvātajiem kontaktiem viņam jāizturas piesardzīgi. Jums ir jāieskaidro savam bērnam, ka no svešiem cilvēkiem nedrīkst ņemt itin neko — ne konfekti, ne košļājamo gumiju, ne ābolu, ne rotaļlietu. Uz šādu piedāvājumu bērnam ir jāprot atbildēt noraidoši: "Man pašam jau ir. Man tas nav vajadzīgs," un, kā saka, ātrāk jātinas prom.

Pagalmā ir "jāiezīmē" teritorija, kurā bērns drīkst uzturēties un darboties, un jānorāda robežas, kuras viņš nedrīkst pārkāpt. Jums jānosprauž precīzs maršruts, pa kuru bērns ies uz skolu un nāks atpakaļ, un bērnam šis maršruts ir stingri jāievēro. Jebkura novirzīšanās no parastā ceļa vecākiem ir jānosoda, un šai ziņā nevar būt nekādu kompromisu.

Bērns nedrīkst iet klāt svešām automašīnām un nekādā gadījumā nedrīkst kāpt iekšā svešā mašīnā.

Bērns nedrīkst viens pats iet tālu prom no mājām; vislabāk būtu, ja māte laiku pa laikam sasauktos ar bērnu, bet bērns savukārt periodiski parādītos viņas redzeslokā.

Ja bērns pēkšņi ir pazudis, tūdaļ pat un visiem viņš ir ļoti aktīvi jāmeklē — jāizstaigā viņam zināmie maršruti; jāaiziet uz dīķi, kur tiek ķertas karūsas, uz tuvāko vai arī tālāko ezeru, jāaiziet pie drauga vai skolasbiedra; jāizvaicā visi ceļā satiktie cilvēki. Bērnam piemīt mimikrijas spējas — viņš var tā paiet garām, ka neviens pat nepamanīs. Tāpēc ir jāmeklē, kamēr atrod. Var būt arī gluži neticamas apstākļu sagadīšanās, piemēram, visu cauru dienu apmēram divsimt cilvēku meklē bērnu — staigā pa pilsētiņas ielām, pa nomalēm, pa laukiem. Vakarā bērna tēvs apsēžas uz soliņa uzsmēķēt. Pie viņa pienāk viens no meklētājiem, piemēram, es, un tēvs saka: "Šķiet, esmu zaudējis prātu. Visu laiku dzirdu viņa balsi." Bet es viņam

atbildu: "Ātrāk nocel akas vāku!" Mēs noceļam dēlu vāku, bet akas dibenā uz vecu lapu kaudzes sēž bērns un raud.

Bērnam ir skaidri jāzina — uz ielas jebkurš svešs cilvēks var būt ienaidnieks. Un nekad bērns nedrīkst iet līdzi nepazīstamam cilvēkam.

Bērnam ir jāzina: svešs pieaugušais — tas nozīmē briesmas.

AR BĒRNU VISU LAIKU UN BEZ MITAS JĀSARUNĀJAS

Ar bērnu var sākt sarunāties jau tad, kad viņš vēl dzīvo māmiņas vēderā. Pat tur būdams, bērns uztver informāciju un atšķir vecāku balsis, pazīst sava tēva sirdspukstus.

Vecāku sarunvaloda ir universāls līdzeklis, kas nodrošina garīgu kontaktu ar bērnu un attīsta paša bērna valodu — galveno cilvēkam piemītošo vērtību.

Ar bērnu vajag sarunāties bez mitas.

Viens cilvēks ar šo uzdevumu netiks galā. Tādēļ ar bērnu ir jārunā visai ģimenei — vectētiņam, vecmāmiņai, tētim, māmiņai, vecākajiem brāļiem un māsām.

Vajag bērnam dziedāt melodiskas dziesmiņas.

Vajag bērnam lasīt priekšā un stāstīt pasakas.

Vajag atbildēt uz bērna jautājumiem.

Vajag bērnam dot aktīvu un izglītojošu informāciju.

Vajag apspriest ar bērnu dažādas lietas un problēmas.

Vajag ar bērnu konsultēties.

Vajag prast uzklausīt bērna viedokli.

Vajag prast ar bērnu pastrīdēties un strīdā pierādīt savu taisnību.

Vajag prast apmainīties domām ar bērnu un dot viņam iespēju kaut reizi jūs pieveikt šādā sacensībā. Turklāt tas viss ir jādara ik sekundi, ik stundu, ik dienu gadu pēc gada.

Varat uzskatīt, ka savu uzdevumu esat daudzmaz izpildījuši, ja jūsu bērns var precīzi un skaidri formulēt to, ko viņš vēlas pateikt. Jums ir jāpanāk, lai bērnā atvērtos tās iekšējās slūžas, kas nošķir domu no vārda. Laimīgi ir tie cilvēki, kuriem šī brīnišķīgā spēja piemīt.

Varat uzskatīt, ka savu uzdevumu esat daudzmaz veikuši, ja jūsu bērns ar vārda palīdzību spēj sevi aizstāvēt, ja viņš, kā saka, nav uz mutes kritis un ar vārdiem spēj dot pretsparu jebkuram agresoram. Šajā ziņā vārds cilvēkam ir daudz svarīgāks nekā darbība.

Varat uzskatīt, ka savu uzdevumu esat daudzmaz veikuši, ja jūsu bērns sāk izjust vajadzību pēc garīgiem kontaktiem, ja sazināties ar vārda palīdzību viņam šķiet tikpat dabiski kā elpot.

Jūsu bērna valodai ir jābūt sakarīgai, tekošai un izteiksmīgai. Neapvainojieties, ja pēkšņi jutīsit, ka viedokļu sadursmē bērns jūs pārtrumpo, — tieši tā ir jūsu vislielākā uzvara.

KĀDAS SPĒLES BĒRNS VAR SPĒLĒT MĀJAS APSTĀKĻOS?

Kad bērns ir sasniedzis skolas vecumu, šis jautājums kļūst loti aktuāls.

Mēs aplūkosim tikai triju veidu spēles, ņemot vērā to, cik lielā mērā bērnam nākas par tām maksāt. Jebkura spēle ne tikai kaut ko dod, bet arī kaut ko ņem — un tā ir jūsu bērna psihiskā dzīvības enerģija.

Spēļu kārtis

Ģimenē var spēlēt durakus, pokeru, acīti utt. Kāršu spēles cilvēkam tikpat kā neko neatņem, bet tikai dod — tās attīsta bērna individualitāti, jo liek viņam aizstāvēt to, kas cilvēka dzīvē ir pats galvenais, respektīvi, savas intereses, spiež viņu cīnīties par tām, liekot lietā visus spēkus. Kāršu spēles ļoti patīk tādiem cilvēkiem, kuri pēc savas dabas ir cīnītāji un spēlmaņi. Galvenā cīnītājam raksturīgā īpašība ir tā, ka viņš visiem spēkiem cīnīsies par uzvaru. Galvenā spēlmanim raksturīgā īpašība ir tā, ka viņš ir gatavs riskēt: liels spēlmanis iedrošināsies uz lielu risku, vājāks dos priekšroku mazākam riskam. Bērnā attīstās cīnītāja un spēlmaņa īpašības, un tās mūsu ikdienas dzīvē ir ļoti svarīgas.

Šahs

Šahu var spēlēt visa ģimene. Šahs attīsta cilvēka spēju novērtēt situāciju un ātri pieņemt lēmumus tad, ja viss mainās ik mirkli. Tādēļ šahu spēlē tādi cilvēki, kuriem ir mobila psihe, kuri ir emocionāli un ātri. Šahs liek cilvēkam domāt ļoti spraigi, tā ir cīņa starp diviem prātiem un intelektiem, cīņa starp divām nervu sistēmām, cīņa starp divām psiholoģijām. Tātad šahs ir spēle, kura uzliek lielu slodzi un par kuru cilvēkam nākas dārgi maksāt no saviem dzīvības enerģijas krājumiem. Secinājums ir pavisam vienkāršs — jo mazāks jūsu bērns, jo mazāk laika viņš drīkst veltīt šaha spēlei: divas, trīs vai četras partijas izspēlētas,

un ar to pilnīgi pietiek. Lai pārslēdzas uz citam spēlēm, kurās ir vairāk jākustas un kuras var spēlēt svaigā gaisā.

Dators

Ģimenei tas ir ļoti ērti: vecāki nopērk datorspēļu bloku, pievieno to televizoram, un viņiem vairs "galva nesāp" — mājā ir klusums un miers, bērns vairs nav ne redzams, ne dzirdams. Datorspēles var tiktāl aizraut bērnu, ka viņš cauru dienu sēdēs pie datora, muguru neatliecis. Tas ir loti kaitīgi viņa veselībai. Dators burtiski izsūc cilvēka dzīvības enerģiju. Bērns būs bāls, fiziski vājš un var bieži slimot. Tā, lūk, vecāki!

PIEAUGUŠIE, MĀCIET BĒRNIEM TAUTAS GUDRĪBU: SPĀRNOTI IZTEICIENI, SAKĀMVĀRDI UN PARUNAS IR JĀZINA JAU BĒRNĪBĀ

Cilvēka domas atgādina zvēru baru. Lielākoties mūsu domas ir patvaļīgas un nesakārtotas, tās klīst uz visām pusēm, tajās bieži vien nav nekādas saskaņas, tās ir pretrunīgas, viena otru izslēdzošas un acumirklīgas. Sakopot savas domas, tās nostiprināt un attīstīt, virzīt un izmantot savā saimniecībā ir jāsāk jau agrā bērnībā.

Tautas gudrība ir koncentrēta dzīves pieredze, kas ietverta vienā pašā — īstajā brīdī pateiktā vārdā vai nedaudzos vārdos, kuri ir skanīgi, viegli iegaumējami un atstāj neizdzēšamas pēdas cilvēka dvēselē un atmiņā.

Atcerieties tos cilvēkus, kuri jūs mācīja nevis tādēļ, ka tas būtu bijis viņu pienākums, bet gan tādēļ, ka tas bija viņu dvēseles aicinājums, — ieklausieties atkal viņu valodas skanējumā, ļaujieties atkal tai burvībai, kas ietverta viņu sacīto vārdu jēgā, un apzinieties dzīvo vārdu kā tādu!

Jūsu bērnam arī ir vajadzīgs šis tautas dzīvais vārds.

Viņš uzsūks šo dzīvo vārdu, tāpat kā izkaltusi zeme uzsūc valgmi. Tomēr tieši šai sakarā ir nepieciešama īpaša

prasme, takts un savaldība, ir jāzina, kas, kur, kad un kāpēc jāsaka katrā konkrētā gadījumā. Vienkārša noskaitī- šana un ne ar ko nepamatota iedīdīšana nedos nekādu rezultātu. Viss noslēpums ir tas, ka tautas gudrība tiek apzināta tikai garīgas kontaktēšanās laikā un kopējā darbā. Vajag pastāvīgi sarunāties ar savu bērnu un darboties kopā ar viņu — lūk, tad jums tiks atvērtas viņa dvēseles un atminas slūžas: ievadiet bērna atmiņā un ielieciet vina dvēselē visu, ko vien vēlaties, un arī tad vienmēr vēl būs par maz.

Nekautrējieties īstajā laikā un vietā pateikt arī kādu stiprāku vārdu — tā teikt, vārdus no dziesmas jau neizme- tīsi. Tikai neaizraujieties ar šiem vārdiem, jo bērna dvēsele vienmēr ir maigāka nekā pieauguša cilvēka dvēsele. Bet cilvēka dvēseli visvairāk notrulina tieši vārdi: cilvēks burtiski nolamā nost savu dvēseles maigumu.

Tomēr nekas cits arī neaizsargās dvēseli tik labi kā pareizi un īstajā vietā pateikts vārds.

Pamatā tam, kā nākotnē uzvedīsies jūsu bērns, vai viņš sevi dzīvē īstenos skaisti vai arī nejēdzīgi, ir vārds, kuru jūs viņam devāt līdzi bērnībā.

īstajā laikā un īstajā vietā citējiet aforismus, lietojiet tautas izteicienus, māciet savam bērnam sakāmvārdus un parunas — tas uz viņu atstās daudz lielāku iespaidu nekā visas turpmākās pamācības, ko viņš savā dzīvē saņems no citiem cilvēkiem.

PIEAUGUŠIE, TURIET VĀRDU, KO ESAT DEVUŠI BĒRNAM!

Diezgan bieži mēdz būt tā, ka pieaugušais grib ātrāk atkratīties no bērna un tālab, nemaz īpaši neuzklausījis to, ko viņam saka, atbild: "Pēc tam, pēc tam, kaut kad vēlāk…" Bet bērns šajā brīdī cenšas atrisināt kādu sev ļoti svarīgu jautājumu, piemēram, viņš grib iet pastaigāties pa mežu, nopirkt rotaļlietu, kopā ar pieaugušo palasīt grā-

matiņu vai paspēlēties ar alvas zaldātiņiem u.tml. Šis pieaugušā cilvēka "vēlāk" tiek uztverts kā solījums. Bet pieaugušā solījums bērnam ir svēts. Ja reiz solīja, tātad arī izdarīs. Līdz ar to bērnā tiek ieaudzinātas tādas cilvēkam svarīgas kvalitātes kā pienākuma apziņa un vārda turēšana. Tā pieaugušās tantes un tēvoči padara bērnu tādu, kāds viņš galu galā kļūs, kad būs pieaudzis.

Ja esat devis bērnam vārdu, tad katrā ziņā turiet to! Jums, kā saka, gabals nenokritīs, bet bērns saņems nenovērtējamu un uzskatāmu mācību par to, ka vajag turēt otram cilvēkam doto vārdu.

Vēl vairāk — ja jūsu klātbūtnē kāds cits ir bērnam kaut ko apsolījis, nekautrējieties šim solītājam atgādināt: "Jūs vēl neesat izpildījis savu solījumu, bet bērns visu laiku gaida un nevar vien sagaidīt šo ievērojamo notikumu…"

Bērni ļoti labi atceras pieaugušo solījumus. Tētis kaut ko pateica un aizmirsa, bet dēls vai meita to atcerēsies gandrīz vai visu mūžu, atcerēsies pat vēl tad, kad paši būs kļuvuši par tēti vai māmiņu. Tieši tāpat tiek paturēti atmiņā arī tie solījumi, kurus pieaugušie ir izpildījuši, — bērnam tie ir mazi vai arī lieli svētki, bet svētki taču ļoti ilgi paliek atmiņā.

Tāpēc solīt drīkst vienīgi to, ko jūs varat izpildīt. Nedodiet bērniem nereālus solījumus, protieties godu! Labāk tā arī oasakiet, un lai visi dzird: "Nezinu, nezinu, nevaru solīt…" Lai arī bērnam uz dažām minūtēm ir sabojāts garastāvoklis, toties tas neatsauksies uz visu atlikušo mūžu. Jūs pats uz šīm dažām minūtēm būsit uzņēmies ne sevišķi patīkamu lomu, respektīvi, būsit cilvēks, kas atsaka, tomēr tas ir labāk nekā pēc tam vienmēr tikt daudzinātam par meli.

Mūsu dzīvē ir vesela virkne noteikumu, kas attiecas uz uzvedības ētiku. Viens no galvenajiem ir tāds: turiet vārdu, ko esat devis bērnam!

Pieaugušie, turiet vārdu, ko esat devuši bērnam!

Protieties godu!

AUDZINĀŠANA — TĀ IR PĀTAGAS UN PĪRĀGA APVIENOŠANA

Personiskais paraugs, prasīgums un kontrole — tie ir trīs vaļi, uz kuriem balstās jaunās paaudzes audzināšana. Bērni ir ārkārtīgi vērīgi, uzmanīgi un saprātīgi. Ar bērniem neies cauri tas numurs, ka cilvēks runā vienu, bet dara pavisam ko citu. Dīkdienis nekad nevarēs pārliecināt bērnu, ka dzīvē vajag strādāt vaiga sviedros. Dzērājs nekad ne- ieskaidros bērnam, cik vitāli svarīga cilvēkam ir atturība. Liekuļus bērni vispār necieš. Bērni mīl un ciena tādus cilvēkus, kuri ir taisnīgi, ātri reaģē uz situācijas maiņu un attiecīgi viņus vai nu soda par sliktu rīcību, vai apbalvo par labiem darbiem.

Audzināt bērnu — tas nozīmē visu laiku likt lietā pātagu un pīrāgu. Pieaugušā cilvēka principialitāte un konsekvence ļauj modelēt bērna attieksmi pret visu notiekošo tādējādi, ka bērns sak apzināties pats savu lomu.

Turklāt pātagas funkcijas var izpildīt viens vienīgs vārds vai arī klusēšana: bērns zina, ka pieaugušais viņu nosoda, bērns zina, ka tieši sliktas uzvedības dēl viņam tiek liegta pastaiga, davana vai pat vienkārši kontaktēšanās ar pieaugušo cilvēku. Tomēr pieaugušajam, kurš uzņēmies audzinātāja lomu, ir jāzina, kas un ciktāl ir pieļaujams attiecībā uz bērnu. Sods nevar ilgt veselu mūžību, pēc soda sekojošais laika posms jau pats par sevi nozīmē piedošanu.

Bērnu nedrīkst nomākt, nedrīkst aizskart nedz fiziski, nedz arī ar vārdiem. Ja bērnu visu laiku apspiež un nomāc, var panākt to, ka viņš bez ierunām izpildīs visus jūsu rīkojumus un kļūs līdzīgs alvas zaldātiņam, kas maršē pēc virsnieka pavēles. Tieši tas slēpj sevī ļoti lielas briesmas, jo paies laiks, bērns izaugs, kļūs par pieaugušu cilvēku, bet vēl joprojām kā automāts izpildīs jebkuru cita cilvēka doto pavēli. Šādi audzinātam bērnam nebūs pretošanās spēju, viņš nepratīs patstāvīgi domāt par savu labumu un nespēs aizstāvēt savas intereses. Šis bērns, izaudzis par vīrieti, var kļūt par vergu. Šis bērns, izaudzis par

sievieti, var kļūt par lupatu, kurā visi, kas vien vēlēsies, slaucīs kājas.

Labāk lai jūsu bērns ir personība, bet personībai ir nepieciešama uzmanība, cieņa un kontaktēšanās.

Kā pīrāgu var izmantot dāvanas, gardumus, savu līdzdalību rotaļās. Viss ir labs, kas ir ar mēru. Pārspīlējot šajā ziņā, var izaudzināt egoistu un patērētāju.

Pātaga un pīrāgs — tas ir pats labākais, ko cilvēce izdomājusi savas jaunās maiņas audzināšanai.

AUDZINĀT BĒRNU — TAS NOZĪMĒ ĀTRI REAĢĒT

Uz bērnu nedrīkst ilgi dusmoties, nedrīkst ilgu laiku izrādīt viņam savu neapmierinātību, uz bērnu nedrīkst apvainoties, bet vajag viņu audzināt.

Audzināt bērnu — tas visupirms nozīmē audzināt viņu ar savu personisko, pieauguša cilvēka paraugu. Bērns momentāni uztver galvenās idejas, viņa uzmanība ir saasināta, prāts ass, un arī rokas viņam ir īstajā vietā. Tāpēc jūsu uzdevums ir šāds — rādīt bērnam paraugu, virzīt viņu pa izraudzīto ceļu. Taču tā vēl nebūt nav visa audzināšana.

Uz bērnu vajag reaģēt.

Ne tikai vienkārši just, ka ar viņu viss ir kārtībā, ka viņš ir jums blakus un ka nekādi ārēji spēki viņu neapdraud. Tas nebūt nav viss. Uz bērna rīcību ir momentāni jāreaģē, turklāt kontaktsaskarē — ja bērns ir izdarījis kļūdu, jums tūlīt viņam uz to jānorāda un jāizskaidro, kāda būtu pareizā rīcība; ja bērns ir kaut ko apgāzis, saplēsis, nometis zemē un tā tālāk — tas nav tik svarīgi, lai gan arī šādu notikumu nedrīkst atstāt neievērotu. Paturiet prātā, ka bērns nesaprot mantas vērtību, — bērnam vērtīgas šķiet tikai tās lietas, ar kurām viņš var spēlēties. Kas attiecas uz šo ātro reakciju, pats galvenais ir tas, kā jūs, pieaudzis cilvēks, reaģējat uz bērna aplamajām domām, ne visai labajiem nodomiem un uz slikto rīcību. Šai ziņā jums ir jābūt taktiskam, izturētam un neatlaidīgam. "Tā nedrīkst darīt, tas ir kauns, tas ir slikti, labi bērni tā nedara!" — šie argumenti ir daudz stiprāki nekā rupjš uzkliedziens, kas faktiski neko neizskaidro, vienīgi pauž jūsu neapmierinātību. Ja jūs bieži izsakāt savu neapmierinātību, bērns varbūt pat vairs nereaģēs uz jūsu klaigāšanu vai pat — piedodiet! — belzienu pa pakausi. Vispār tikai muļķi sit saviem bērniem pa galvu. Pat suņu turētājiem paredzētajās rokasgrāmatās ir norādīts, kā saimnieks var iepērt savu suni, nenodarot tam ļaunu. Bērnu nedrīkst biedēt: "Nu gan es tev tūlīt sadošu!… Tu man dabūsi sukas!…" — šācli draudi vienīgi pavājina jūsu savstarpējo kontaktu, liek bērnam ierauties sevī un bieži vien ir iemesls meliem. Bērns momentāni saprot, kāpēc pieaugušais tā kliedz. Nākamreiz viņš jums vairs nestāstīs par savu nedarbu, noklusēs un noslēps no jums arī savu neveiksmi. Ja tas bērnam kļūs par paradumu, jūsu priekšā būs jau gatavs, pilnīgi izveidojies melis. Un jūsu vaina šai ziņā būs nesalīdzināmi lielāka par paša bērna vainu. Ja pieaugušais nav reaģējis, nav parunājies ar bērnu, — pats vainīgs.

ĢIMENĒ JĀRĒĶINĀS ARĪ AR BĒRNA VIEDOKLI

Lai ieaudzinātu bērnā spēju aizstāvēt savu personisko pārliecību, lai attīstītu viņā cildenu Garu un paša Autoritāti, jāprot uzklausīt viņa viedokli un piekrist tam, ja šis viedoklis ir prātīgāks un lietderīgāks nekā pieaugušā cilvēka viedoklis.

Pieaugušajam un bērnam bieži vien mēdz būt atšķirīgi kritēriji attiecībā uz mērķtiecību, vajadzību, secību un pareizību. Pieaugušie parasti neņem vērā bērna kritērijus un rupji uzspiež viņam savējos. Pamēģiniet noskaidrot situāciju, domās nostādiet pats sevi sava bērna vietā, iedomājieties, ka pats esat bērns, un paskatieties uz visu no viņa pozīcijām — kas ir svarīgāks, kas ir galvenais, kas jums ir visvērtīgākais? Tad jūs sapratīsit, ka jūsu bērnam ir daudz lielāka taisnība nekā jums. Neapvainojieties, ja izrādās, ka bērnam ir taisnība, neļaujieties greizsirdībai un skaudībai, ja bērns attiecīgajā situācijā ir izrādījies gudrāks nekā jūs, bet — tieši otrādi — lepojieties ar sevi: tā taču ir jūsu paša miesa un asinis, tas ir jūsu personiskais panākums! Jūsu bērna panākumi pirmām kārtām ir jūsu panākumi. Arī laba un teicama atzīme, ko saņēmis bērns, ir laba vai teicama atzīme jums kā šā bērna tēvam un mātei.

Vislabākais variants ir tas, ka piecus sešus gadus vecs bērns var brīvi izteikt savu viedokli — tieši tāpat kā pieaugušie ģimenes locekļi. Ticiet tam un dzīvē pārliecinieties par to, ka bērna viedoklis ir tieši tikpat svarīgs kā jebkura cita ģimenes locekļa viedoklis. Mēdz būt gadījumi, kad ļoti nopietns lēmums tiek pieņemts, balstoties tieši uz bērna viedokli, tāpēc ka bērns ir brīvs, viņu neierobežo svešas autoritātes, viņu nesaista konvencionalitātes pinekļi, viņš ir tīrs savos centienos, godīgs savā motivācijā un realizācijā.

Bērna balss — Dieva balss!

Uzklausiet sava bērna viedokli arī parastos apstākļos, tīri sadzīviskos jautājumos. Reizēm bērns negrib iet ārā: paskatieties pa logu — laiks ir riebīgs, un ne vien bērnam, bet arī jums pašam ārā nav ko darīt. Reizēm bērns kā savu viedokli izsaka priekšnojautas par to, kas ir jādara vai ko nekādā zinā nedrīkst darīt. Esiet uzmanīgi pret sava bērna viedokli un cieniet to!

Iepriekšteiktais gan nebūt nenozīmē, ka pieaugušajam vajadzētu izpildīt visas sava bērna kaprīzes. Jūs taču esat pieaudzis cilvēks, un jums ir jāprot atšķirt, kad ir nopietna saruna un kad — kaprīze. Kaprīzes ir raksturīgas egoistiskiem bērniem, kuriem nav darbdienu, bet ir tikai nebeidzami svētki. Tad bērns nogurst pats no sevis un sākniķoties.

VECĀKIEM IR JĀZINA sava bĒrna iespĒju robeŽas

Vecāki labāk par visiem citiem zina, kad bērns jāpaēdina, kad viņš jāliek gulēt, kad viņu vajag nomierināt un kad — sodīt.

Taču ir viena lieta, ko vecāki nevēlas zināt, — respektīvi, vai viņu bēmu vajag vai nevajag izglītot. Nezin kādēļ visi vecāki bez izņēmuma domā — jo vairāk izglītības, jo labāk.

Ja jūsu bērns ātri visu aptver, pirmajās klasītēs labi mācās, ja viņam ir lieliska atmiņa, ja viņš izrāda īpašu interesi par zināšanu apguvi, tad ir skaidrs un saprotams: galva viņam ir laba, domāšana ir viņa stiprā puse, intelekts viņam ir vienkārši nepieciešams. Šai gadījumā nevar būt nekādu šaubu — bērns ir jāizglīto, turklāt jo vairāk, jo labāk.

Ja jūsu bērns mācās ar grūtībām, lēni aptver, ja viņam ir gausa domāšana, ja mācības vinu apgrūtina un viņš gan ar godīgiem, gan negodīgiem līdzekļiem no tām izvairās, ja viņš ar mokām pāriet no vienas klases uz otru un neizrāda ne mazāko interesi par teorētiskajām zināšanām, tad ari viss it kā būtu skaidrs un saprotams: galva viņam ir grūta, domāšanā viņš atpaliek no saviem vienaudžiem un spīdošu intelektu viņam neizdosies attīstīt ne ar kādiem līdzekļiem. Reizumis mēdz būt tā, ka itin visi apkārtējie cilvēki to saprot, taču vecāki ir ieņēmuši galvā, ka bērnam katrā ziņā jāiegūst augstākā izglītība, viņi ietiepīgi pastāv uz savu un spiež bērnu mācīties augstskolā,^ kur viņš ar mokām velkas no viena kursa uz nākamo. Šāda izglītība nevienam nav vajadzīga — ne pašam bērnam, ne vecākiem, ne citiem cilvēkiem, kuriem no šāda speciālista nebūs nekāda labuma. Turklāt pagaidām mēs vēl apskatām tikai labāko variantu. Vāja galva, tāpat kā vājas kājas, nevar izturēt paaugstinātu slodzi. Laikam gan nevienam nenāks ne prātā piespiest kropli, kuram ir slimas kājas, nodarboties ar augstlēkšanu un tiekties pēc augstiem rezultātiem. Tas būtu vienkārši necilvēcīgi, antihumāni un pilnīgi neva-

jadzīgi. Tieši tāpat ir ar grūtu galvu — ja tā tiks pārslogota, arī tas būs necilvēcīgi, antihumāni un pavisam lieki. Pārslodzes jau ir salauzušas daudzu jaunu puišu un meiteņu likteņus, vienus novedot līdz trakomājai, otrus padarot par kolēģu apsmieklu, bet trešajiem liedzot iespēju apgūt praktiskas zināšanas un dzīvot bez bēdu, naudu nopelnot pašiem ar savām rokām.

Vecākiem ir jāzina sava bērna iespēju robežas un jāattīsta viņā tieši tas, kas var attīstīties vislabāk. Bērns un informācija — tas ir uzdevums ar daudziem nezināmajiem, un vecākiem tas ir jāatrisina. Tikai šī risināšana palaikam atgādina sapiera darbu — kļūdīties nedrīkst.

LABA GRIBA IR PĀRĀKA PAR PIESPIEŠANU — SIEVAI JĀBŪT IECIETĪGAI PRET VĪRA

VAĻASPRIEKIEM UN SPĒLĒM

i

Vīrieši ir daudz lielākā mērā infantili nekā sievietes tajā pašā vecumā. Tādēļ tad, ja mīlestība saved kopā vienaudžus, viņiem savu laulību tikai retumis izdodas saglabāt laimīgu un stipru. Sākas skarbā dzīves proza, rodas ģimenes rūpes, kopējas grūtības, pasaulē nāk bērns — sieviete ir gatava bez jebkādas sagatavošanās momentāni uzņemties lielāko daļu no visiem šiem pienākumiem un rūpēm. Turpretī vīrietis tajā pašā vecumā vēl ir bērns, viņš vēl spēlējas ar savām rotaļlietiņām. Tās viņam ir svarīgākas par sievu un bērnu, turklāt bērnu šis infants bieži vien uztver kā konkurentu, jo tas viņam ir atņēmis sievas gādību un mīlestību. Vīrietis var spēlēt galda spēles, var piedalīties atlētiskajās spēlēs, var atmodināt sevī mednieka instinktu — itin viss ir vērsts uz kontaktēšanos ar citiem vīriešiem, kuri ir tādi paši kā viņš. Sajās vīriešu attiecībās būtiski ir spēles elementi. Un tieši šādās situācijās parādās sievas gudrība vai muļķība. Gudra sieva nekad neatļausies pastāvīgi konfrontēt ģimeni un vīra spēles: vai nu es, vai tavas medības! Gudra sieva saprot, ka viņas

laiks vēl nav pienācis, ka pagaidām medības vīram šķiet svarīgākas par visu, ka cilvēks vienmēr dod priekšroku tam, ko viņš uzskata par galveno, un pamet novārtā to, kas viņam liekas otršķirīgs. Tā arī viņa pati negrib zaudēt savu vīru un sava bērna tēvu, kurš vēl ir tik jauns un dumjš, ka medībām piešķir lielāku nozīmi nekā ģimenes dzīvei. Turklāt šī ģimenes dzīve varbūt vēl nav līdz galam noregulēta, varbūt tā vēl nav sevišķi interesanta, un varbūt vīrs tajā pagaidām saskata vairāk negatīvu nekā pozitīvu momentu. Gudra sieva katrā ziņā būs iecietīga pret sava vīra vaļaspriekiem un spēlēm. Viņa posīs vīru uz medībām tā, it kā tas būtu svēts rituāls, viņa saliks somā visu un neaizmirsīs neko, izņemot alkoholu. Gudrai sievai jāprot savu vīru modelēt itin visās dzīves un darbības jomās — viņai ir jānoregulē intīmo attiecību ritms, viņai ir jāiestājas pret dzeršanu un šai ziņā jābūt konsekventai līdz galam: vai nu pudele, vai es! Jau pašā ģimenes dzīves sākumā tiek nostiprināti ģimenes pamati, rodas savas tradīcijas un rituāli. Ja, pateicoties sievas iecietībai, šīs tradīcijas un rituāli tiks saistīti ar alkoholu, tad ģimenei ir beigas. Agri vai vēlu alkohols gūs virsroku pār vīru, kuram sieva ļauj pārāk lielu vaļu. Ja pēc daudziem kopdzīvē pavadītiem gadiem sieva sūdzas, ka viņas vīrs esot nodzēries, ka viņš jau sākot nest prom no mājas un pārdot pat bērnu mantas, lai tikai varētu nopirkt pudeli, — tad pie šīs nelaimes viņa pati ir vēl vairāk vainīga nekā dzērājs vīrs. Un šī sieva ir pelnījusi, lai tas viņai tiktu pateikts tieši acīs.

Tādēļ daudz mierīgāka un prātīgāka būs tāda ģimene, kurā vīrs ir vecāks par sievu. Ģimenes dzīves sākumā gan pat daži gadi šķiet liela starpība, bet jau ļoti drīz tā kļūs pavisam nemanāma.

RŪPĒJIETIES par tlrĪbu savĀ mĀjĀ!

Acīmredzamais — neticamais? Visi zina, ka savā mājā ir jārūpējas par tīrību un kārtību. Vai gan te vēl var ko pielikt vai atņemt?

Klausieties uzmanīgi un, kā saka, lieciet aiz auss!

Mājā jāvalda ne tikai fiziskajai tīrībai, bet arī neredzamajai garīgajai tīrībai. Garīgā tīrība — tas ir zināms rezultāts, ko veido mājā dzīvojošo cilvēku augstais garīgums, viņu centieni, pārdomas un savstarpējās attiecības. Garīgā tīrība ir atkarīga arī no tiem cilvēkiem, kuri ienāk jūsu mājā un kādu laiku tajā uzturas. Katram cilvēkam nopakaļ velkas neredzama šlepe — tās ir šā cilvēka domas, izpausmi guvušās emocijas, viņa ieceres un plāni. Vienu cilvēku ieskauj gaisma un tīrība, bet cits nes sev līdzi tumsu un netīrību.

Plāni, kas paredz atņemt savam tuvākajam mantu vai naudu, plāni, kas ir saistīti ar krāpšanu vai šantāžu, ar kādu labumu piesavināšanos uz citiem cilvēkiem nodarīto zaudējumu rēķina, ar varmācību un laupīšanu, ar zādzību, ar nekrietnu intrigu vai kaut ko tamlīdzīgu, piesārņo mājas atmosfēru.

Nemitīgi skandāli, rupja valoda un lamuvārdi — arī tas viss piesārņo jūsu mājas atmosfēru.

Skaudība, citu cilvēku nosodīšana un aprunāšana, baumošana un rakāšanās citu cilvēku netīrajā veļā — tas viss briesmīgi piesārņo jūsu mājas atmosfēru.

Savstarpējie rēķini — kurš ir galvenais, kuram taisnība, kurš strādājis vairāk vai mazāk, kurš piecēlies agrāk vai vēlāk, kurš apēdis vairāk vai mazāk — tas viss piesārņo jūsu māju.

Denunciācija attiecībā uz savu tuvāko, vienaldzība pret citu cilvēku bēdām un nelaimēm, ļauns prieks par nevainīga cilvēka ciešanām, tukšas pļāpas un solījumi, kurus neviens negrasās pildīt, — tas viss briesmīgi piesārņo jūsu māju.

Nicīga un augstprātīga attieksme pret citas tautības cilvēkiem, uzticamu pavalstnieku ovācijas sakarā ar visu, ko vien var piedāvāt augstas amatpersonas un pie varas esošie cilvēki, pērkamība attiecībā uz savu pārliecību, denunciācija kā līdzeklis, kas palīdz novākt no ceļa konkurentus, tirgošanās ar savu miesu, zaimošana naudas dēļ — tas viss briesmīgi piesārņo jūsu māju.

Māju attīra cildena garīgā mūzika, melodiskas un skanīgas dziesmas. Māju attīra tās iemītnieku labās savstarpējās attiecības. Māju attīra augsta morāle, tikumība, spēja piedot un nožēlot savus grēkus. Māju attīra degošas sveces, kas apsvētītas baznīcā. Māju attīra svētbildes. Tīra ir tā māja, kuras durvis netiek atvērtas neliešiem un nekauņām, varmākām un šarlatāniem, dīkdieņiem un meliem.

Vistīrākā ir tā māja, kura valda ticība, cerība un mīlestība.

ĢIMENĒ ATTURIETIES NO VISA MUĻĶĪGĀ UN SLIKTĀ!

Ģimene ir cilvēces galvenā garīgā pamatstruktūra. Tādēļ ģimenei ir svarīgi visi cilvēka eksistenci regulējošie vispārīgie likumi un principi.

Ģimenē itin visu bez izņēmuma nosaka vai nu mīlestība, vai naids.

Mīlestība virza uz labklājību, celsmi un visu cilvēkam piemītošo labāko kvalitāšu, īpašību un izpausmju attīstīšanu.

Naids virza uz labklājības zaudēšanu, postu, morāles un ētikas normu devalvāciju, ļaunumu un visatļautību.

Saprāts paātrina ģimenes virzību uz labklājību.

Muļķība bremzē jebkuru kustību un padara vēl ļaunāku visu to, kas radies naida rezultātā.

No teiktā izriet secinājums, ka ģimenei nekas nevar būt labāks par mīlestību un zināšanām. No teiktā izriet arī tas, ka naids un nezināšana ir paši lielākie ļaunumi, kādus vien var iedomāties attiecībā uz ģimeni.

Ģimenē ir nepieciešama iecietība, piekāpība un atturība savu negatīvo emociju izpausmē.

Ģimenē vienmēr ir jāpatur prātā, ka itin visam, kas pateikts vai izdarīts, būs noteiktas sekas. Ja pateiksit labu vārdu, izdarīsit labu darbu, sekas būs pozitīvas un ienesīs ģimenē savu daļu laimes, prieka, apmierinājuma un gandarījuma. Ja pateiksit sliktu vārdu, izdarīsit sliktu darbu,

visas sekas būs tikai negatīvas un ienesīs ģimenē savu daļu nelaimes, bēdu un neapmierinātības.

Sevišķi ģimenē jāizvairās no negatīvām emocijām, jo tās momentāni "uzskrūvē" visus ģimenes locekļus bez jebkāda izņēmuma un izraisa cilvēkos ātrsirdību — īpašu stāvokli, kad prāts aptumšojas un cilvēks pats pārvēršas par mežonīgu plēsīgu zvēru un dažās sekundēs sagrauj itin visu, kas tika celts un veidots gadu desmitiem.

Tāpēc īpaši svarīga ir savaldība un spēja laikus apstāties, piebremzēt, ja tas nepieciešams. Vispār jau cilvēkam ir pilnīgi pietiekami to centru, kas nodrošina aizturi un bremzēšanu, bet tikai līdz zināmam laikam. Alkoholiķiem un narkomāniem šie centri pakāpeniski pārstāj funkcionēt, izteiktiem egoistiem un egocentriķiem šie centri ir embrionālā stāvoklī.

Ģimenes cilvēks, kas dzer, ir līdzīgs ļoti ātri braucošai mašīnai, kurai nav bremžu: tur, kur vajadzētu tikai mazlietiņ piebremzēt un viss būtu kārtībā, šim cilvēkam rodas avārija vai katastrofa. Ģimenes katastrofa vienmēr ir saistīta ar cilvēku upuriem. Dažādu iemeslu dēļ visbiežāk par upuriem kļūst bērni.

Nesavaldība, niknums un ātrsirdība — visu šo cilvēka izpausmju pamatā pirmām kārtām ir viņa paša neaizsargātība un bezpalīdzība, viņa nespēja un viņa bailes.

Alkohols pamazām noved pie tā, ka cilvēks kļūst neaizsargāts un vainīgs, bezpalīdzīgs un impotents, nespējīgs un bailīgs.

Vēl ātrāk to pašu izdara narkotikas.

Tāpēc ģimene un alkohols, ģimene un narkotikas ir nesavienojamas lietas.

Ja vīrs sāk aizrauties ar dzeršanu, sievai ir jācīnās burtiski uz dzīvību vai nāvi, bet katrā ziņā jāizskauž vīra tieksme pēc alkohola un jāpiespiež viņš strādāt — pelnīt materiālos līdzekļus savai ģimenei un gādāt par tās labklājību. Te nevar būt nekādu kompromisu: vilcināšanās nozīmē ģimenes nāvi.

Bet, lai nesāktu strīdēties par niekiem, padomājiet, kas jūsu uzvedībā visvairāk kaitina dzīvesbiedru, un pacentieties to nedarīt. Cieniet viens otru nevis vispārīgi, bet labāk gan konkrēti — cieniet dzīvesbiedra viedokli, cieniet viņa ieguldījumu ģimenes labklājības celšanā, mīliet viņu par to, ka viņš mīl jūs, un rūpējieties par viņu ik dienu, ik stundu, ik brīdi.

Atmetiet naidu un bruņojieties ar mīlestību!

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: KONFLIKTS STARP TĒVU UN MĀTI

Konflikti ģimenē ir neizbēgami. Agri vai vēlu abu vecāku intereses sadursies, sāksies attiecību noskaidrošana, savu izpausmi gūs neapmierinātība ar pretējo pusi un tiks celtas savstarpējas pretenzijas.

Tā kā no konflikta nevienam vēl nav izdevies izvairīties, ir jāzina spēles noteikumi, kas jāievēro konfliktu laikā, un attiecībā uz savu uzvedību ir jānosprauž zināmas robežas, kuras nedrīkst pārkāpt.

Trauku plēšana

Ja jau reiz jāplēš trauki, tad labāk šim nolūkam izvēlēties vecus šķīvjus — ar plaisām un robiem. Ļoti labi plīst arī vecas krūzes, kuru rotājums jau sen ir izbalējis. Tikai vajag uzmanīties, lai nesaplēstu antīkus traukus.

Durvju ciršana

Tā, protams, atstāj ļoti lielu iespaidu uz pretējo pusi. Ja durvis tiek aizcirstas labi stipri, visa māja nodrebēs. Tādā veidā jūs varat demonstrēt savu jūtu spēku un pārdzīvojuma intensitāti. Tomēr durvis vajadzētu aizcirst tā, lai zemē nenokristu un nesaplīstu dārgas vāzes, statuetes un citas lietas, kas atrodas durvju tuvumā.

Mētāšanās ar mājturības priekšmetiem

Sviest pa gaisu var visu ko — vāzītes, gludekļus, flo- māsteru komplektus, grāmatas, bet vislabāk — tortes un

smagas kristāla karafes. Ja izdosies torti iesviest tieši sejā, pretējā puse būs sakauta un tik ļoti apkaunota, ka abas puses drīz vien salīgs mieru: tāpēc ka situācija ir ļoti muļķīga. Tikpat labi samierina precīzs trāpījums, kad kristāla karafe atsitas pret dzīvesbiedra galvu, jo šādā gadījumā uzreiz rodas neparasta situācija — traumētajam ir nepieciešama ilgstoša kopšana, vai arī jums steidzami jāsasauc kopā visi radinieki uz tradicionālo ceremoniju.

Sišana ar to, kas gadās pie rokas

Ja jau sist, tad vislabāk pa galvu. Šim mērķim ļoti labi noder pati parastākā slota. Sitieni ir pietiekami spēcīgi un iespaidīgi, uzvara tiek sasniegta ātri un enerģiski. Pretējā puse ar kaunu bēg no kaujas lauka. Ļoti labi var sist arī ar grāmatu. Šai nolūkā grāmata jāsaņem abās rokās, rokas jāizstiepj pret otro pusi, grāmata jāpaceļ uz augšu un tad graciozi — ar zināmu sparu un paātrinājumu— jānolaiž uz leju — tieši pret pakausi. Sitiens, dobjš būkšķis — un lieta darīta, pretinieks sakauts un guļ pie jūsu kājām. Var izmantot arī dāmu rokassomiņu, tikai tādā gadījumā iepriekš no tās jāizņem ārā visas plīstošās un jums personiski dārgās lietiņas.

Ja jūs teorētiski to visu zināt, tad praksē varat mierīgi iztikt arī bez tā.

HRONISKS DZĪVESBIEDRU KONFLIKTS — TAS NOZĪMĒ ZĀĢĒT ZARU, UZ KURA PATS SĒDI

Nemitīgi un nebeidzami savstarpējie rēķini, pretenzijas un apvainojumi, kā arī abu dzīvesbiedru nepiekāpība un nesaticība noved pie tā, ka rodas hronisks konflikts. Māju piesātina spriedze, itin viss kļūst eksplozīvs, un jebkurā brīdī var uzliesmot naids, nesot sev līdzi veselas negatīvo emociju gāzmas un lamuvārdu straumes.

Šādā stāvoklī jebkura dzīvesbiedru kontaktsaskare pārvēršas par pretēju polu negatīvo izpausmju īssavienojumu —

katrs no laulātajiem ar slimīgu prieku un vienlaikus sāpīgu tīksmi izlādē savas pretenzijas, uzšķiļot arī otras puses emocijas un iesaistot to cīniņā. Rezultātā abas puses saņem kārtējo porciju zibeņu un pērkonu — dusmu, sašutuma un naida, kas ir pašas briesmīgākās cilvēku jūtu izpausmes.

Šāda dzīvesbiedru izlādēšanās ir tiešs seksuālās izlādēšanās pretstats, un bieži vien, ja laulātajiem nav noregulētas normālas un cilvēciskas intīmās attiecības, tā aizstāj seksuālo izlādēšanos. Un, neraugoties uz to, ka pēc konflikta abi laulātie jūtas maksimāli neapmierināti, satraukti, uzbudināti un aizvainoti, vini atkal un atkal metas nāvī- gajā cīniņā. Sādi laulātie dažkārt atgādina cilvēkus, kas cenšas viens otru nogrūst bezdibenī: pagrūž, pagrūž, atpūšas, sāk krāt spēkus nākamajam cīniņam — un tā līdz brīdim, kad vienam beidzot izdodas otru nogrūst.

Šādas briesmīgas un daudzreiz atkārtotas negatīvās izlādēšanās traumē abu dzīvesbiedru psihi un noved pie dažādu orgānu un organisma sistēmu saslimšanas. Visvairāk cieš sirds un asinsvadu sistēma, visātrāk — patoloģisku pārmaiņu veidā — reaģē endokrīnā sistēma, visbīstamākās patoloģijas rodas kuņģa un zarnu traktā. Laulātie viens otram provocē psihiskas novirzes, galvas smadzeņu insultus, sirds infarktus, paši sev sarūpē agru klimaksu ar briesmīgiem karstuma viļņiem, kad viss ķermenis burtiski deg, viņi sevi nolemj kuņģa un divpadsmitpirkstu zarnas čūlai, sagādā sev zarnu diskenēzi un ļaundabīgos audzējus.

Tātad abi laulātie ir guvuši lielus "panākumus": sieva sāk slimot biežāk nekā vīrs, bet vīrs nomirst ātrāk nekā sieva.

Hronisks laulāto konflikts galu galā nozīmē tikai vienu — katra no konfliktējošām pusēm zāģē zaru, uz kura pati sēž.

Bet vispār tā, kā saka, ir ģimenes problēma.

ĢIMENES KONFLIKTU STANDARTVARIANTI (SAASINĀŠANĀS SECĪBĀ)

Virves vilkšana

Tā ir ģimenes locekļu savstarpēja cīņa par prioritāti. Lielākoties izpaužas pāros: māte — tēvs, brālis — māsa.

Kurš ir galvenais? Tas, kurš uzņemas atbildību.

Kurš ir svarīgāks? Tas, no kura viss ir atkarīgs.

Kurš ir vairāk vajadzīgs? Tas, kurš visu dara.

Kurš ir līderis? Tas, kurš ir priekšā.

Kurš ir labāks? Tas, kurš ir mierīgāks, labestīgāks, atsaucīgāks, žēlsirdīgāks un gudrāks.

Sāls bēršana uz brūcēm

Tas nozīmē, ka "taisnā" puse ir ļaunprātīga pret "netaisno" pusi. Ja kāds kļūdījies un kļūme ir apspriesta ģimenes lokā, tad vajag pielikt punktu, jo nedrīkst visu laiku pārmest vienu un to pašu. Tāpēc ka ilgstoši izteikt pretenzijas kaut kāda sīkuma dēļ — tas nav cilvēcīgi. Tāpēc ka tas ir kauns un negods .— turēt otru cilvēku aizdomās par kaut ko sliktu, bet neuzdrošināties viņam šīs aizdomas izteikt atklāti un tieši acīs.

Melnas brilles. Rozā brilles

Tas nozīmē viena ģimenes locekļa nekritisku — rozā brilles — vai aizspriedumainu — melnas brilles — attieksmi pret otru ģimenes locekli. Tas ir nepareizs viedoklis, kuru bieži vien cenšas uztiept arī visiem pārējiem ģimenes locekļiem. Viena ģimenes locekļa mīlestības apžilbinātajās acīs otrs var izskatīties daudz labāks, nekā viņš īstenībā ir. Cita ģimenes locekļa acīs, kurš viņu nemīl, cilvēks izskatās gluži otrādi — daudz sliktāks, nekā ir pelnījis. Šādi galēji viedokļi kopīgiem spēkiem jākoriģē.

Segas vilkšana uz savu pusi

Tas nozīmē rupju un cilvēka necienīgu, agresīvu egoismu. Egoists ignorē pārējo ģimenes locekļu intereses un bez jeb-

kāda pamata ņem no viņiem to, kas pašam nemaz nepieder, ko viņš pats nav nopelnījis, kas viņam nepienākas, tādējādi radīdams disharmoniju savstarpējās attiecībās, izjaukdams interešu līdzsvaru un nodomu virzību. Egoisms un egocentrisms ir nekavējoties jāizskauž, jo nav nekā cita, kas ģimenei varētu tik ļoti kaitēt kā šādu īpašību izpausmes, ko atļaujas jebkurš no tās locekļiem.

Rakāšanās netīrajā veļā

Tas nozīmē, no vienas puses, rūpīgi slēpjamus grēkus, pārkāpumus un muļķību, bet, no otras puses — līdz galam sakāpinātu nelabvēlību un ļaunu ziņkārību. Nekā skaista šādā rīcībā nav.

ĢIMENES SKANDĀLS — TĀ IR LOTI SLIKTA ZĪME

Skandāls — tas ir, no vienas puses, kaunpilns notikums, no otras puses — tāds stāvoklis, kad neviena no konfliktējošām pusēm sevi nekontrolē, neapvalda un neievēro saprātīgas morāles un ētikas normas. Skandāls — tas ir tāds stāvoklis, kad cilvēki, kā pieņemts teikt, atlaiž bremzes, bez domāšanas piemin nepatīkamākās lietas un skaļi kliedz par otras puses kļūdām, kad jebkura no pusēm ir gatava darīt visu, ko vien var, lai tikai apkaunotu pretējo pusi. Skandāla laikā cilvēks izgrūž rupjus un necenzētus lamuvārdus, viņa galva apstulbst, sirds sastingst ledū, dvēsele kļūst melna un visi viņa nodomi ir vērsti tikai uz to, lai sariebtu otram cilvēkam, lai pazemotu viņu, lai parādītu otru cilvēku vissliktākajā gaismā, lai nodarītu viņam maksimālu morālo kaitējumu. Skandālam attīstoties tālāk, puses vairs neaprobežojas tikai ar skandaloziem vārdiem un skandalozu uzvedību — seko arī skandaloza rīcība: sākas savstarpējs kautiņš, vai arī viena puse fiziski aizskar otru pusi. Skandāla laikā cilvēks zaudē mēra sajūtu un

briesmu sajūtu, tāpēc ka viņa prāts ir aptumšojies un neaptver, ka būtu jāpadomā par turpmākās notikumu attīstības sekām.

Skandāls sākas nemanāmi, varētu šķist — tīrā nieka dēļ. Piemēram, pie sievas atnākusi ciemos kaimiņiene vai draudzene un citastarp pateikusi kaut ko nepatīkamu par viņas vīru. Draudzene jau sen ir aizgājusi, bet sieva sāk burtiski vārīties, pārdomādama visu to, kas saistīts ar draudzenes izmestajiem vārdiem. Turklāt spēja savās domās papildināt un saasināt konkrēto situāciju, šo to piefantazēt arī šeit nospēlē savu lomu — un nebūt ne pēdējo. Tagad jau sievu var salīdzināt ar bangojošu benzīna jūru, vajadzīga vēl tikai maza dzirkstelīte. Vīrs par šo sievas stāvokli neko nezina un atļaujas pateikt kādu skarbāku vārdu, asu vērtējumu attiecībā uz kādu cilvēku vai arī vispār runā ar sievu ne tā, kā viņai gribētos. Sākas skandāls, un tā sekas nav prognozējamas: var ciest dzīvoklis, var gadīties fiziskas traumas, var būt cilvēku upuri. Sekas var būt tik grandiozas, ka nevienam un nekad ne prātā neienāks tā neievērojamā kaimiņiene, ar kuru viss sākās.

Skandālu var novērst. Nedrīkst ļaut, lai nepiederoši cilvēki dzen ķīli starp ģimenes locekļiem, — jāprot uzreiz dot pretsparu: "Neaprunājiet manu vīru, labāk paskatieties uz savējo!" vai pateikt kaut ko citu tādā pašā garā. Ļaunprātīgam un svešam cilvēkam nedrīkst uzticēties vairāk kā savam mīļotajam dzīvesbiedram.

Vienmēr vajag palikt cilvēkam un nezaudēt galvu.

SKANDĀLS — MEDAĻAS OTRA PUSE

Skandāla laikā cilvēki cenšas, no vienas puses, pierādīt savu taisnību un, no otras puses — pierādīt, ka pretējai pusei nav taisnība. Skandāla laikā cilvēki cenšas izlādēties uz otra cilvēka rēķina un izgāzt uz vinu savas negatīvās emocijas, savu slikto garastāvokli. Tikai ļoti retos gadījumos skandālam ir konkrēts mērķis, visbiežāk mēdz būt tā, ka neviens pat īsti nevar izskaidrot skandāla galveno cēloni.

Parasti sava taisnība tiek argumentēta ar to, ka pretējā puse ir ļoti slikta, ka tas ir briesmīgs cilvēks, tāds cilvēks, kas burtiski bendē dzīvi vai visai cilvēcei, ieskaitot otru konfliktējošo pusi. Turklāt visi zina un neapšauba "mūsu" puses gluži vai eņģelisko uzvedību, dvēseles tīrību un nopelnus Dieva un cilvēku priekšā. Šeit, tēlaini runājot, bez pusstopa netiksi skaidrībā, kuram ir taisnība un kurš vainīgs, — par to spriest ir ļoti grūti. Parasti, ja noticis skandāls, tā vai citādi — lielākā vai mazākā mērā — vainīgas ir abas puses. Pēc skandāla katra no pusēm uzskata tieši sevi par uzvarētāju. Tā ir medaļas viena puse. Diemžēl neviens nekad nedomā par medaļas otru pusi.

Otra puse — to pat nevarētu saukt par sliktu, tā ir vienkārši briesmīga, tā ir nāvīgi bīstama tieši tādēļ, ka neviens to nezina.

Skandāla rezultātā krasi krītas vīrieša potence. Vēl daži šādi kritumi — un tad jau vairs nebūs kam krist.

Laimīgam cilvēkam viņa veiksmīgums strauji iet mazumā, viņam vairs nebūs viegla roka — Fortūna no viņa novēršas. Nelaimīgam cilvēkam strauji vairojas nelaimes — šis cilvēks pakritīs uz līdzenas vietas, cietīs nelaimes gadījumā, turklāt vienīgais no visiem, viņam radīsies zaudējumi tur, kur visi pārējie gūs ienākumus, viņš pieņems absolūti nepareizus lēmumus un cietīs no šo lēmumu sekām.

Skandālistus — sievietes biežāk, vīriešus retāk — piemeklē kuņģa un zarnu trakta slimības: kuņģa un divpads- mitpirkstu zarnas čūla, aknu, žultspūšļa un zarnu disfunkcija. Šādiem cilvēkiem vienmēr sāp vēders — te viņiem caureja, te aizcietējums. Ierastā barība neiet labumā.

Skandālistiem vai nu momentāni, vai kādu laiku vēlāk sāk parādīties sirds asinsvadu spazmas. Tas noved pie tā, ka sirds muskulis vairs netiek pietiekami apasiņots un palielinās varbūtība dabūt katastrofālas sirds slimības — stenokardiju vai miokarda infarktu. Visbriesmīgākās ir spazmas, kas parādās vēlāk, kad skandālu visi jau sen aizmirsuši, taču sirds to aizmirst nevar nekad.

Katram cilvēkam ir paredzēta sava kvota attiecībā uz dzīvē iespējamiem skandāliem.

ĢIMENĒ DAŽKĀRT IR ĀRKĀRTĪGI SVARĪGI NOSKAIDROT: AR KO JUMS IR DARĪŠANA— AR DRAUGU vai NIKNĀKO IENAIDNIEKU?

Padomājiet, un tad jūs katrā ziņā piekritīsit apgalvojumam, ka sitieni, kas saņemti no ienaidnieka, sāp daudz mazāk nekā tie, kas saņemti no drauga. Izskaidrojumi varētu būt vairāki, bet pats galvenais ir ļoti vienkāršs: no drauga jūs negaidāt nekādas nepatikšanas, nekādas cūcības un nekādus sitienus zem jostasvietas, jo pret draugu jūs esat līdz galam atklāts un pilnīgi neaizsargāts. Bet tie sitieni, kuriem neesi sagatavojies, ir vissāpīgākie. Visu vēl ļaunāku padara tas, ka sitējs ir tuvs cilvēks.

Ģimene vienmēr tiek balstīta uz pamatnoteikumu, ka visi tās locekļi ir cits citam tuvi cilvēki un katrs no viņiem otram var būt vienīgi draugs, bet nekad ne ienaidnieks. Diemžēl šis priekšnoteikums ir pareizs tikai līdz zināmam laikam, tik ilgi, kamēr vienotie un kopīgie mērķi vēl nav sairuši pīšļos; kamēr neviens no ģimenes locekļiem vēl nav sācis vilkt segu tikai uz savu pusi; kamēr neviens vēl nav zaudējis kauna sajūtu un sirdsapziņu un nav sācis vieglprātīgi kājām mīdīt cilvēku sadzīvē iedibinātās morāles un ētikas normas. Lūk, standartpozīcijas, kas liecina par to, ka ģimenē ir ienaidnieks.

Patmīlība — egoisms, egocentrisms un vampīrisms

Patmīlība ģimenē vienmēr izpaužas tā, ka viens no tās locekļiem sev pieprasa un arī saņem zināmus labumus uz citu rēķina. Sīs prasības vienmēr tiek izteiktas ļoti striktā, ultimatīvā formā un bieži vien histēriskā tonī, kuru miermīlīgi un labsirdīgi cilvēki spēj paciest tikai ar grūtībām. Egoistu ģimenē lolo kā siltumnīcas stādu — šīs kvalitātes pieņemas spēkā un aktivizējas, ja ilgu laiku vienam tiek dots tas, kas citiem tiek atņemts. Tad cilvēks sāk uzskatīt pats sevi par galveno visu labumu patērētāju. Turpmākajā egoista formēšanās procesā sāk izpausties vēl trīs kvalitātes: cilvēks uzskata, ka viņam pienākas aug-

stāks, ārkārtas un galvenais stāvoklis salīdzinājumā ar citiem. Šīs kvalitātes raksturo vai nu pelnītu varu, vai arī egocentrismu. Ja cilvēks sāk savam tuvākajam atņemt to, kas tam ir vitāli nepieciešams savu ikdienišķo vajadzību apmierināšanai, tad viņš jau pārvēršas par vampīru.

Dzeršana

Cilvēks sāk aizrauties ar dzeršanu: jo tālāk, jo trakāk, līdz vairs nepavisam nedomā par to, ka pašam vajadzētu pelnīt sev eksistences līdzekļus. Šāds cilvēks pamazām sāk nest ārā no mājas un pārdot lietas, kas pieder citiem ģimenes locekļiem.

Narkotiku lietošana

Tas pats, kas dzeršana, tikai tūkstošreiz briesmīgāk.

Tā ir elementāra citu ģimenes locekļu interešu nodevība, kas izpaužas kā dīkdienība, ķildas, skandāli, muļķīgas pretenzijas un tā tālāk.

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ, KURĀ IR PIEAUGUŠI BĒRNI, KAS JAU KĻUVUŠI PĀRĀK PATSTĀVĪGI

Gudri ļaudis saka: "Mazi bērni — mazas rūpes, lieli bērni — lielas rūpes." Te nav nedz ko pielikt, nedz atņemt.

Pieaugušajiem patstāvīgajiem bērniem, kuri vēl nav izveidojuši savu ģimeni, ir jāprot iekļauties vecāku ģimenē. Vislabāk būs tad, ja viņi kā seksuālajā ziņā nobrieduši indivīdi savu patstāvību un pilngadību demonstrēs ārpus ģimenes. Vislabāk būs tad, ja viņi izklaidēsies kopā ar saviem draugiem un draudzenēm ārpus ģimenes. Un visiem būs labāk, ja viņi pārmērīgi neaizrausies ar alkoholiskajiem dzērieniem nedz savā ģimenē, nedz arī ārpus tās.

Turpretī būs ļoti slikti, ja izrādīsies, ka viss ir otrādi. Tad radīsies konflikti un problēmas. Konflikti starp vecākiem un bērniem un problēmas ar pieaugušajiem bērniem,

kuri sāk aizrauties ar alkoholiskajiem dzērieniem, vairs nevar no tiem atturēties un sākumā nonāk alkoholatkarībā, bet pēc tam kļūst par alkohola vergiem, un tad jau cilvēks nekādi nespēj pretoties tieksmei dzert.

Vislielākā traģēdija vecākiem ir tā, ka pieaugušie bērni kļūst par alkoholiķiem.

Alkohols sagrauj personību, atņem cilvēkam prātu un veicina viņa morālisku pagrimumu. Ļoti īsā laikā alkohols gandrīz jau pieaugušu cilvēku var nogrūst tik zemu, ka visi vecāku pūliņi pārvēršas par pīšļiem un putekļiem un visa audzināšana un izglītība ir, kā mēdz teikt, kaķim zem astes. Vecāki vēl cer uz brīnumu, cer, ka viņu bērns mainīsies uz labo pusi, ka rīt viss būs labāk nekā šodien. Bet nekas tāds nenotiks: meitene, kas dzer, vairs nepieder pati sev, un dzērājs puisis neko prātīgu savā dzīvē nepaveiks.

Jaunieša organisms alkoholam spēj pretoties apmēram gadu, meitenes organisms ir mazliet stiprāks — viņa vēl būs daudzmaz loģiska un saprātīga pusotru gadu vai divus gadus. Bet pēc tam jau būs tikai pārmetumi no vecāku puses un solījumi no pieaugušo bērnu puses. Taču nekādiem solījumiem vairs ticēt nedrīkst. Dzērājs nav noteicējs nedz pār sevi pašu, nedz pār savu vārdu. Dzērāja dotais vārds nav plika graša vērts — viņam kaut ko apsolīt ir tikpat viegli kā nospļauties, un viņš savu solījumu tūlīt pat aizmirst.

Ja nekas netiek darīts, tad nekādi brīnumi parasti arī nenotiek un ar jūsu bērnu ies uz leju.

Šajā situācijā ir jāiejaucas un jaunais alkoholiķis jāārstē. Te nav par ko kaunēties un nav nekā tāda, kas kaitētu jūsu cieņai. Alkoholisms ir slimība, nevis morāles normu vai likumu pārkāpums. Taču viss, kas ar alkoholismu saistīts, gan pārkāpj ir morāles normas, ir likumus.

KO DARĪT, JA BĒRNAM JAU IR GANDRĪZ TRĪS GADI, BET VIŅŠ VĒL NERUNĀ?

Pirmkārt, ir jālūdz palīdzība ārstiem speciālistiem. Logopēdi strādās ar jūsu bērnu un attīstīs viņa runu.

Otrkārt, vajag padomāt arī par sevi — varbūt jūs esat atstājuši visu nejaušības varā un paši nemaz neesat pūlējušies rosināt savu bērnu runāt?

Atcerieties paši sevi šajā vecumā — varbūt arī jūs

vēlu sākāt runāt? Vecāki bieži vien aizmirst, ka arī vini paši tieši tāpat ir naktī slapinājuši gultā, tieši tāpat staigājuši ar slapjām biksēm, tieši tāpat klusējuši līdz triju gadu vecumam un arī viņiem ir bijis ļoti trūcīgs vārdu krājums.

Bet ja nu patiešām esat kaut ko palaiduši garām un tagad jūsu bērns nerunā — un viss?! Ko nu vairs līdz meklēt vainīgo, tagad vajag palīdzēt bērnam.

Ir kāda tautā pazīstama, pavisam nezinātniska metode, kas var palīdzēt attīstīt jūsu bērna runasspēju.

Šīs metodes pamatā ir abu vecāku pilnīga brīvprātība. Vajag, lai abi vecāki — gan māmiņa, gan tētis — metodi vai nu pieņemtu no visas sirds, vai arī noraidītu. Vidusceļa nav.

Bērna runasspēju stimulācijas pamatā ir tas, ka šā bērna vecāki un citi tuvākie^ radinieki sāk lietot lamuvārdus un necenzētus vārdus. Šiem vārdiem papildus to neķītrajai jēgai piemīt arī ļoti iespaidīgs skanējums, tie mūsu runas aparātam ir ļoti viegli apgūstami, ātri paliek atmiņā un tiek izrunāti bez mazākās aizķeršanās, pieskandinādami apkārtējo telpu ar tādu "mūziku", kuras melodija un jēga ir saprotama jau pa gabalu.

Jāpanāk, lai bērns sāktu izrunāt šos vārdus.

Tas ir pirmais un pats svarīgākais posms.

Pēc tam jāpāriet uz otru posmu — minētajiem vārdiem jāpievieno arī citi — īsi un skanīgi vārdi. Kad bērns ir pievārējis arī šo garīgo slodzi, sākas trešais posms: vienlaikus ar vārdu paletes paplašināšanu pakāpeniski no leksikas tiek izslēgti tie vārdi, kuru izrunāšana no vecākiem savulaik prasīja zināmu iedrošināšanos. Šajā laikā bērns jau

tekoši izrunā atsevišķus vārdus un saista tos kopā, veidodams savu valodu.

Laiks pamazām izdeldēs "sliktos" vārdus no ikdienas lietošanas. Bet jūsu bērns beidzot sāks runāt — visiem par prieku.

KO DARĪT, JA BĒRNS NAKTĪ SLAPINA GULTĀ?

Problēma ar urīna nesaturēšanu naktī drīzāk ir saistīta nevis ar bērna slimību, bet gan ar vecāku nevērību, tas ir rezultāts, pie kā novedusi viņu bezdarbība un vienaldzība pret bērna pārdzīvojumiem.

Tā vietā, lai kopā ar bērnu ķertos pie viņa problēmas risināšanas, vienaldzīgie vecāki dienā žāvē slapjos palagus, bet, kad viņiem tas beidzot ir apnicis, meklē ārstu un "uzkrauj" tam sava pašu slinkuma un bezdarbības sekas.

Bērns var slapināt gultā vairāku iemeslu dēļ.

Pirmkārt, tāpēc, ka šo vājību ir mantojis no vecākiem.

Otrkārt, tāpēc, ka viņam ir izjaukts dzeršanas režīms.

Treškārt, tāpēc, ka viņš regulāri apsaldē kājas un krustus.

Ceturtkārt, tāpēc, ka viņš ir savārdzis un slims.

Viena lieta gan sakarā ar šo problēmu ir neapšaubāma — pats bērns ne pie kā nav vainīgs.

Kas par šo problēmu ir atbildīgs — tas skaidrs arī bez vārdiem.

Ja bērnam vēl nav izstrādājies stabils reflekss, kura dēļ viņš naktī slapina gultā, vecāki paši saviem spēkiem var visu labot un panākt normālu stāvokli.

Pārbaudiet, kā bērns apģērbts: jostasvietai, vēdera lejasdaļai un kājām vienmēr jābūt siltām. Ja jūsu bērns staigā pa āru ar slapjām kājām, pliku vēderu un muguru, ja viņš sēž uz aukstiem akmeņiem vai guļ uz aukstas zemes, tad jums, vecākiem, ir jāiejaucas un šī situācija jālabo. Laižot ārā, raugieties, lai bērns būtu pareizi saģērbts, pavērojiet savu bērnu, kad viņš ārā spēlējas, un regulāri kontrolējiet viņu no rīta līdz vakaram.

Nosakiet stingru, laika ziņā ierobežojošu režīmu attiecībā uz šķidruma uzņemšanu. Bērns drīkst dzert, cik vien vēlas, līdz pulksten 19.00, bet pēc tam — nekādas dzeršanas.

Katrā ziņā stingri pieprasiet, lai bērns pirms gulētiešanas nokārtotos, un pārbaudiet, vai viņš to tiešām dara.

Naktī bērnu modiniet, lieciet viņam celties augšā un nokārtoties. Mazu bērnu modiniet tūlīt pēc pusnakts, lielāku — apmēram ap diviem naktī. Un neaizmirstiet, ka tas jādara katru nakti: uzvelciet modinātāju, mostieties paši un palīdziet savam bērnam. Bez jums viņš ir pilnīgi bezspēcīgs, visas cerības ir tikai uz jums.

Dienā centieties panākt, lai no pulksten 14.00 līdz 16.00 bērns atpūstos. Šajā laikā organismā aktivizējas viss, kas saistīts ar urīnpūsli.

Un tā turpiniet dienu pēc dienas, nakti pēc nakts visu cauru gadu!

SEJAS MUSKUĻU TIKU UN ĶERMEŅA DAĻU KONTRAKCIJAS JŪSU BĒRNAM BIEŽI VIEN IR IZRAISĪJUŠI ZINĀMI APSTĀKĻI ĢIMENĒ UN ĀRPUS TĀS

Absolūtajā vairākumā gadījumu dažādas jūsu bērnam piemītošās nekontrolējamās un parazitārās kustības, no vienas puses, atspoguļo viņam radušās kādas paša spēkiem neatrisināmas problēmas un, no otras puses, pauž viņa personības protestu pret skarbo īstenību, ar kuru viņš nevar samierināties.

Attiecības ģimenē

Bērns vētraini reaģē uz disharmoniju to cilvēku attiecībās, kuri viņam ir mīļi un no kuriem viņš ir pilnīgi un galīgi atkarīgs. Bērns būs priecīgs un mierīgs tad, ja mātes un tēva attiecības ir labas un siltas. Bērnu skumdinās, izsitīs no sliedēm un satrauks visi ģimenē iespējamie saspī-

lējumi, piemēram, vecāku savstarpējās nesaskaņas, konfrontācija, konflikti, lamāšanās un kautiņi. Ja tēvs, bērnam redzot, sit viņa māti, bērnā itin viss sāk raustīties — viņa sirds dreb, dvēsele saraujas, visu ķermeni pārņem protesta viļņi, kas izpaužas kā dažādu veidu tiks un kontr- akcijas. Ja vecāki dzer, uzvedas rupji un skandalozi, bērna maigā dvēsele bieži vien to nespēj izturēt un rodas dažādas novirzes. Varbūt vecāki ir pieraduši pie alkohola, dzērāju orģijām un tām sekojošām paģirām, kuru neatņemama sastāvdaļa ir attiecību noskaidrošana, bet bērns to visu nekad nevarēs paciest, un savu cilvēcisko protestu viņš izpauž ar visiem viņa rīcībā esošajiem paņēmieniem un līdzekļiem. Ja šāds stāvoklis turpinās ilgu laiku un viss iepriekšminētais ir pastāvīga parādība, bērnam izstrādājas noturīga aizsargreakcija, kas izpaužas kā tiks. Protams, bērnam ir nepieciešama ārsta palīdzība — tas ir neapšaubāmi un dabiski. Tomēr jāteic — ja mājas apstākļi nemainīsies, nekas labs neiznāks. Pirmām kārtām jānoregulē pieaugušo ģimenes locekļu attiecības — viņi ir jāsauc pie kārtības, jāpieprasa, lai viņi apzinātos savu atbildību par bērnu un ievērotu morāles un ētikas normas. Vai arī šādi vecāki jāsoda, kā nākas, un jāsadod viņiem pa smadzenēm bez jebkādas žēlastības.

Attiecības ārpus ģimenes

Cietēja un mocekļa lomā bērns var nonākt tiklab ceļā uz skolu, kā arī pašā skolā. Tā notiek, ja kāds vecāks vai stiprāks viņam dara pāri, piemēram, atņem kādas mantas, naudu vai arī viņu fiziski iespaido. Tad bērns iet uz skolu kā uz ešafotu, viņš starpbrīdī neiet ārā no klases un ir gatavs staigāt ar slapjām biksēm, lai tikai netiktu pakļauts agresijai. Šādā gadījumā jācenšas jo ātrāk noskaidrot cēloni un, netaupot spēkus, momentāni šo cēloni likvidēt. Jūsu bērns ir dārgāks par visu pasaulē, tāpēc nekautrējieties sadot tam, kas to pelnījis.

KO DARĪT VECĀKIEM, JA ĢIMENĒ IR ĻOTI SLIMS BĒRNS UN VIŅA IZVESEĻOŠANĀS IR PROBLEMĀTISKA?

Ja tāda nelaime ir piemeklējusi vecākus, visiem spēkiem jācenšas bērnu izārstēt.

Šajā gadījumā palīdzība ir jāmeklē visur, kur vien iespējams, nedrīkst pārtraukt meklēt dažādus speciālistus, nedrīkst paļauties tikai uz vienu vienīgu viedokli. Lai palīdzētu savam bērnam, nedrīkst taupīt nedz spēkus, nedz līdzekļus.

Ja bērnam nepieciešamas konsultācijas un ārstēšana, tam nedrīkst būt nekādu šķēršļu un nekādu ierobežojumu.

Tomēr vecāki nedrīkst aizmirst paši sevi.

Ir jāpadomā arī par savu labklājību. Ja visu savu dzīvi bez atlikuma ziedosit tikai slimajam bērnam, tikai ar viņu saistītajām rūpēm un uztraukumiem, jūsu pašu personiskā dzīve būs ļoti grūta, sarežģīta un noplicināta. Pats briesmīgākais apgrūtinājums, pats smagākais sarežģījums un totāla nabadzība būs tas, ka jums nebūs normālas vecāku mīlestības. Mīlestību šādiem vecākiem aizstāj skumjas, viņu pastāvīgie pavadoņi ir grūtsirdība un bēdas, kā arī mokoša nožēla un pārdomas par dzīves bezcerību. Skumjas, grūtsirdība un neremdināmas bēdas no dienas dienā, no gada gadā — un tā visu atlikušo mūžu. Tas ir netaisnīgi attiecībā uz vecākiem. Ļoti netaisnīgi.

Tāpēc uzklausiet labu, dzīvē pārbaudītu padomu.

Radiet vēl vienu bērnu vai pat divus bērnus.

Jūsu mīlestība pret bērniem un prieks, ko jums sagādās veselie un dzīvespriecīgie bērni, padarīs jūsu dzīvi pilnvērtīgu, piesātinātu un skaistu.

Taču arī šajā ceļā jūs var sagaidīt lamatas.

Pēkšņi jūs nolemsit, ka slimais bērns ir jāmīl vairāk nekā veselais, ka veselais bērns var paciesties un pagaidīt, ka viņš var iztikt bez īpašas jūsu gādības un uzmanības.

Atjēdzieties, cienījamie!

Nepieļaujiet šādu traģisku kļūdu!

Veselo bērnu nekādā ziņā nedrīkst pamest novārtā vai aizvainot.

Arī veselajam bērnam jūs esat vajadzīgi tieši pašlaik ar visu savu mīlestību, rūpēm un uzmanību.

Visi bērni ir jāmīl vienādi. Nedrīkst veselo bērnu mīlēt mazāk par slimo bērnu.

Veselā bērna intereses — tās ir jūsu intereses.

Veselais bērns taču dienās būs jūsu gaišums, jūsu lepnums, vislielākais sasniegums jūsu dzīvē.

Viņš arī tagad ir jūsu cerība, ticība un mīlestība.

Tieši jūsu veselais bērns uzņemas vislielāko dzīves uzdevumu — atjaunot jūsu zaudētos spēkus, nest gaismu jūsu krēslainajās dvēselēs un pacilāt jūsu panīkušo Garu.

Ja blakus nebūs veselā bērna, jūs nekad nevarēsit pilnībā tikt galā ar savu smago krustu — slimā bērna audzināšanu un uzturēšanu.

Kopā ar veselo bērnu jūs iziesit cauri visām grūtībām un pārbaudījumiem, kopā ar veselo bērnu jūs iepazīsit tīri cilvēcisku laimi, kopā ar veselo bērnu jūs jutīsities visuvareni un stipri, gandarīti un mierīgi.

Veselais bērns dos jums dzīvesprieku, radīs labvēlīgus apstākļus visas ģimenes eksistencei.

Lai Dievs jums palīdz atrisināt visas savas problēmas!

JA VECĀKI ŠĶĪRUŠIES — KURAM PIEDER BĒRNS?

Pieņemsim, ka šķiršanās ir jau noticis fakts, ka vairs nekas nav līdzams un bijušais vairs nekad neatgriezīsies.

Acīmredzot bērnu paturējusi tā puse, kura ir stiprāka un agresīvāka, darbīgāka un enerģiskāka.

Nu jau abas puses ir nomierinājušās, manta sadalīta. Bērns, paldies Dievam, ir sveiks un vesels.

Tagad laiks paskatīties apkārt un padomāt.

Ja bērns palicis pie mātes un visi ar to ir mierā, nekādu jautājumu nav. N

Pavisam cita lieta, ja bērns palicis pie tēva, bet tēvs

ir ļoti aizņemts cilvēks. Tādā gadījumā loģiski var paredzēt, ka par "ģimenes godu" iestāsies tēva vecāki, viņi sāks rūpēties par bērnu un audzinās to mātes un tēva vietā.

Lūk, tad nu tētiņam vajadzētu saprātīgi un mierīgi izvērtēt visu situāciju kopumā. Viņa paša bērns ir zaudējis nu jau abus vecākus. Ko darīt?

Vislabāk būtu cilvēciski parunāt ar bijušo sievu un "likumīgi attiesāto" bērnu atdot atpakaļ viņa īstajai mātei. Labāk jau lai bijusī sieva saņem to naudu, kas tik un tā tiek maksāta cilvēkam, kurš pieskata bērnu, —• tā būs gan labāk, gan jēdzīgāk.

Tāda pati šī situācija izskatās arī, no bērna viedokļa raugoties, — bērnam būs daudz labāk, ja viņu audzinās paša māte, nevis vectētiņš ar vecmāmiņu vai vispār svešs cilvēks.

Un šeit vairs nevar būt ne runas par ambīcijām, par kaut kādiem veciem rēķiniem vai bērna vecāku savstarpējo nepatiku, kas radusies viņu kopdzīves beidzamajā posmā. Tas viss jau ir pagātnē, tas viss jau sen vairs nav aktuāls. Palikušas vienīgi atmiņas. Bet bērns — lūk, viņš, sveiks un vesels, tomēr viņam vajadzīga gādība, kopšana, maigums un mīlestība. Atstājiet tikai viņu bez pienācīgās uzraudzības — abiem vecākiem par nelaimi izaugs nepilnvērtīgs cilvēks ar briesmīgiem kompleksiem un dīvainībām. Tieši tie bērni, kuri auguši bez vecākiem, kļūst par noziedzniekiem, par cilvēkiem ar dažādām novirzēm, tieši no šā duļķainā avota nāk slepkavas un monstri. Un tas jāņem vērā abām pusēm, kad ir nosēdušies ar šķiršanos saistīto ķīviņu putekļi.

Tādēļ, dāmas un kungi, bijušie dzīvesbiedri, apsveriet visu vēlreiz un vēlreiz no jauna, jūsu intereses, kā saka, ir jūsu problēmas, bet bērna intereses bija, ir un vienmēr būs galvenās, prioritārās, centrālās un augstākās. Lai Dievs palīdz jums visu nokārtot cilvēciski un sava bērna labā!

NESASKAŅAS ĢIMENE — STANDARTSITUACIJA

Ģimenē, kurā līdz zināmam laikam viss bijis pilnīgā kārtībā, ir vīrs, sieva un mazs bērns. Pēkšņi sieva no sava vīra uzzina, ka viņam esot jāiet pie citas sievietes, jo tai arī būšot bērns.

Ko darīt?

Steidzami, nezaudējot laiku, jāpanāk, lai vīrs atgriežas ģimenē. To darot:

—jāsaglabā savaldība un aukstasinība;

—  nedrīkst laulātos noskaņot vienu pret otru;

—  lietas jāsauc īstajā vārdā:

1.  Normālai precētai sievietei nav laika ielaisties sakaros ar citiem vīriešiem, bet vieglas uzvedības sieviete to dara bez jebkādām problēmām.

2.  Tādēļ ir maz ticams, ka gaidāmais bērns ieņemts tieši no vīra. Daudz ticamāk, ka šā bērna tēvs ir pavisam cits vīrietis.

3.  Parasti sieva par savu vīru rūpējas daudz vairāk nekā cita sieviete par savu mīļāko.

4.  Bērnam ir nepieciešams tēvs. Ja nebūs tēva, izaugs nepilnvērtīgs sabiedrības loceklis un viņam, visticamāk, galu galā būs tāda pati sabojāta dzīve.

5.  Ja sieviete, kas vīru un tēvu cenšas atraut no ģimenes, ir kāda darba kolēģa, drauga vai vienkārši paziņas sieva, tad vislabāk būtu aiziet pie. šā cilvēka, atvainoties un likt viņam priekšā savākt savu mantu (tas ir, sievu) atpakaļ. Šis līdzeklis vienmēr nostrādā par visiem simt procentiem un trāpa tieši desmitniekā. Tas palīdz atrisināt pat materiālus strīdus un momentāni izslēdz daudzas iespējamās pretenzijas. Bet vīrietis pats sevi atbrīvo no grūtā pienākuma sēdēt vienlaikus uz diviem krēsliem un uzņemties dubultu atbildību.

Vajag:

—  paskaidrot vīram, ka, pamezdams ģimeni, viņš pats sevi nolemj tam, ka viņam nebūs laimes un darījumos, īpaši biznesā, viņš cietīs visdažādākās neveiksmes. 75 procentos gadījumu tieši biznesmeņu sievas ir tās, kas nes

veiksmi darījumos un nodrošina vieglu roku dažādos pasākumos, — to visu vīrietis, aiziedams no ģimenes, zaudē uz visiem laikiem;

—  paskaidrot sievai, ka ar vīru nevajag "karot", labāk ir viņam piedot;

—  paskaidrot sievai, ka, iespējams, destruktīva loma bijusi viņas neprecētajām draudzenēm, kuras aiz skaudības ir veicinājušas laimīgās ģimenes iziršanu;

—  sasaukt kopā vīru un sievu un - prunāties par viņu bērna likteni, par ģimenes likteni un par likteni, kāds, iespējams, sagaida katru no viņiem atsevišķi, ja ģimene izjuks. Pēc tam pastāstīt par priekšrocībām, kādas būtu, ja puses izlīgtu;

—  neņemt vērā tuvinieku, piemēram, sievasmātes, reakciju. Vajag nevis piebalsot vai piekrist tam, ko katrs saka, bet visu laiku censties panākt abu pušu samierināšanos un ģimenes atjaunošanos.

NESASKAŅAS ĢIMENĒ — STANDARTSITUĀCIJA

Sieva sūdzas, ka vīrs viņai nepievērš uzmanību, vēlu nāk mājās, ierodas noguris un tūlīt pat liekas gulēt, ka reizēm no viņa vēdī svešas smaržas, ka viņš bieži pavada laiku kopā ar saviem kolēģiem (somu pirtī, kazino, makšķerēdams, dzerdams — iespējami dažādi varianti, nemainīgs ir tikai tas, ka sieva šajos pasākumos nepiedalās), ka vīrs

braucis uz ārzemēm un nav ņēmis vinu līdzi utt., u.tml.

_ > > '

Pakāpeniski šīs sūdzības sak skanēt aizvien niknākā tonī un tiek papildinātas ar striktu spriedumu, ka jāiet prom no vīra un jādzīvo pašai sava dzīve.

Kļūst skaidrs, ka ģimenes stāvoklis ir kritisks un tā jebkuru brīdi var izjukt.

Pēc dažu detaļu un apstākļu noskaidrošanas acīmredzami kļūst šādi fakti:

1. Kad sieva vēl bija jaunāka, viņa pati ir dzīvojusi diezgan vieglprātīgi un savulaik grēkojusi apmēram ar to pašu, ko tagad pārmet vīram.

2.  Sievas draudzenes viņu noskaņo krasi negatīvi pret vīru un ģimenes dzīvi. Taču šīs ģimenes dzīves līmenis ir augsts, daudz augstāks nekā draudzenēm. Draudzenes nav precējušās vai arī ir šķīrušās.

3.  Vīrs strādā kā zirgs — no ausmas līdz ausmai. Visumā viņš ir krietns cilvēks un par sievu nekad neatļauj as pateikt nevienu sliktu vārdu. Materiālajā ziņā ļauj sievai pilnīgi apmierināt visas viņas vajadzības — pieņemt mājkalpotāju, moderni ģērbties, braukāt jaunā ārzemju markas mašīnā utt.

4.   Sieva nestrādā, tikai runā par to, ka gribētu strādāt, bet neviens nevar "sameklēt viņai piemērotu darbu". Sievai ir ļoti daudz brīva laika, kuru viņa izmanto, satikdamās ar draudzenēm, sēdēdama pie friziera un pirkdama sev tērpus. Sieva ir greizsirdīga kā tīģeriene, sava vīra dēļ greizsirdīga uz visām sievietēm pēc kārtas un apskauž vīra kolēģes, jo tās var piedalīties banketos u.tml.

Ko darīt?

Vajag:

—  taktiski paskaidrot sievai, ka greizsirdība kaitē un var būt liktenīga viņas veselībai;

—  taktiski paskaidrot sievai, ka vīrs nemaz nav tik ļoti vainīgs, kā viņa domā;

—  taktiski paskaidrot sievai, ka nedrīkst zāģēt to zaru, uz kura sēdi;

—  taktiski izskaidrot sievai viņas draudzeņu destruktīvo un musinošo ietekmi;

—  taktiski paskaidrot sievai… un nekādā gadījumā neuzķerties uz viņas sniegto informāciju — tā ir kombinācija, kuru veido meli, blefs un briesmīgs egoisms. Uzmanīgi!

RADU ATTIECĪBAS — ELITĀRISMS VAI ORDINARITĀTE?

Hierarhijas ziņā elitārismu raksturo cēlums; cēloņseku attiecībās tas izpaužas kā prioritāte; pretstatu vienībā un cīņā tas ieņem centrālo vietu. Attiecīgi ordinaritāti raksturo piezemētība, rindas kārtība un perifērisks stāvoklis.

Elitārisms vai ordinaritāte paredz attiecīgu tiešo un atgriezenisko saikni, kas nosaka savstarpējo attiecību garīgo, dvēselisko un materiālo līmeni.

Elitāras attiecības nozīmē to, ka abpusējie ieguldījumi ir ļoti lieli. Šai gadījumā abām pusēm ir izteikta garīga vajadzība kontaktēties. Šai gadījumā attiecības ir īpaši izsmalcinātas un sirsnīgas un nav nekādu materiālo apsvērumu, savstarpēju pretenziju vai norēķinu sakarā ar otras puses sniegtajiem pakalpojumiem.

Ordināras attiecības raksturo tas, ka puses neizjūt garīgu vajadzību kontaktēties. Turklāt kontakti parasti nav vajadzīgi ne vienai, ne otrai pusei. To attiecībās nav īpaša garīguma — cilvēki neuztraucas par otras puses grūtībām, veselības stāvokli, viņi ir vienaldzīgi arī pret otrajai pusei svarīgiem priecīgiem notikumiem, piemēram, dzimšanas dienām un citām jubilejām. Pušu attiecībās liela nozīme ir materiāliem apsvērumiem un materiālām pretenzijām, katra no pusēm meklē un arī atrod savu izdevīgumu uz otras puses neizdevīguma rēķina. Ordināras attiecības ir saistītas ar to, ka pušu savstarpējie ieguldījumi ir minimāli. Un pat šis minimums tiek skrupulozi izsvērts un argumentēts: kā viņi mums, tā mēs viņiem. Vispār, ja radinieku attiecības ir ordināras, viņiem nevajag iesaistīties nekādos kopīgos pasākumos, jo daudz vienkāršāk un izdevīgāk ir darījumus kārtot ar svešiem cilvēkiem. Ja attiecības ar radiniekiem ir ordināras, tad labāk nelūgt no viņiem nekādus pakalpojumus, neaizņemties naudu un — attiecīgi — arī pašiem atturēties no pakalpojumu sniegšanas un naudas aizdošanas, jo tas viss ne pie kā laba nevedīs.

Ja attiecības ir ordināras, nav prāta darbs celt kaut kādas pretenzijas sakarā ar to, ka radinieks jums sen nav zvanījis, ka viņš neatceras jums nozīmīgas jubilejas datumu, ka viņš ir aizņēmies no jums naudu un pazudis.

Tāpat kā jebkurām cilvēku savstarpējām attiecībām, arī radu attiecībām ir sava nozīme un vērtība, bet elitāras attiecības ir simtkārt labākas nekā ordināras attiecības,

lai gan ordinārās attiecības sagādā mazāk problēmu abām pusēm.

ATTIECĪBAS AR KAIMIŅIEM IR ATKARĪGAS NO JŪSU UZVEDĪBAS

Kaimiņattiecību modelis atgādina dažādu valstu savstarpējo attiecību modeli. Kas ir galvenais un noteicošais valstu attiecībās? Tās ir robežas; adekvāta apmaiņa, respektīvi, apmēram līdzvērtīgi ieguvumi un atdeve; adekvāta savstarpēja cieņa.

Valstu attiecībās pat slikts miers ir labāks par karu.

Kaimiņattiecībās jebkāds līdzsvars ir labāks par jebkuru konfliktu. Lai izvairītos no konflikta, abām pusēm jāatkāpjas sāņus un pēc iespējas mazāk jākontaktējas.

Ja kaimiņi ir labi cilvēki (pēc jūsu domām), tad jums ir ļoti laimējies. Tad visi savstarpējie jautājumi atrisināsies gluži automātiski: jums ir vajadzīga palīdzība — kaimiņi nāks talkā, kaimiņiem ir vajadzīga palīdzība — iesit jūs ar visu ģimeni. Taču pat tad, ja attiecības ir lieliskas, vienmēr jāzina robežas — gan attiecībā uz teritoriju, gan attiecībā uz mantu. Nedrīkst bez atļaujas ņemt un lietot to, kas pieder kaimiņiem, un to pašu nedrīkst ļaut darīt arī viņiem. Tieši tāpat nedrīkst izmantot kaimiņu teritoriju vai pieļaut to, ka viņi izmanto jūsējo. Cita lieta, ja jūs jau iepriekš kā labi kaimiņi par to esat vienojušies, — tad nav nekādu jautājumu. Labam kaimiņam neko nevajag žēlot, jo labs kaimiņš jums ir Dieva dots.

Ja kaimiņi ir slikti cilvēki (pēc jūsu domām), tad jums, teiksim atklāti, ir pamatīgi nepaveicies. Tad visi savstarpējie jautājumi tiks risināti ar grūtībām un ne tā, kā jūs vēlētos. Tad mūždien var rasties savstarpējas pretenzijas gan attiecībā uz teritoriju, gan attiecībā uz mantu. Pret sliktiem kaimiņiem ir jāizturas pieklājīgi, bet stingri. Ja vienreiz kaut ko pateicāt, tad teikto vairs nevariējiet, bet stingri uz to pastāviet. Sliktiem kaimiņiem jūs it neko

neesat parādā. Tāpēc jums ir tiesības atteikt jebkuru viņu lūgumu. Taču pat šim atteikumam ir jābūt diplomātiskam — atsakiet pieklājīgi, mierīgi un argumentēti. Tomēr ne jau visus lūgumus var noraidīt, pat ja tos izsaka slikti kaimiņi. Ir ari tādas situācijas, kad bez domāšanas jāsteidzas viņiem palīgā un jāsniedz nepieciešamais atbalsts. Lai kādi būtu kaimiņi, vienmēr jāpatur prātā zelta likums: ja visiem jūsu kaimiņiem ir labi, tad arī jums ir labi.

Ir cilvēki, kas dzīvo no negācijām — intrigām, konfliktiem, strīdiem un no tā, ka rada nepatikšanas citiem cilvēkiem. Ja jūsu kaimiņi ir tādi, labāk neielaidieties ar viņiem nekādās darīšanās.

Ir cilvēki, kas dzer to, ko paši ražo. Tādi kaimiņi var nodzirdīt vai veselu rajonu. Neiedomājieties ar viņiem kopā dzert — pazudīsit!

Vienotā frontē ar saviem kaimiņiem ir jācīnās pret kopīgo ienaidnieku.

PAMĒĢINĀSIM IEDZIĻINĀTIES SAVĀ zemapziŅĀ!

Ko jūs atzīsit par labāku: I

—  platu, taisnu šoseju 1

—  līkumotu šoseju 2

—  lauku ceļu 3

—  meža taciņu 4

—  kalnu taku 5

Ko jūs atzīsit par labaku: II

—  braukt automobilī 1

—  braukt ratos 2

—  jāt uz zirga 3

—jāt uz ēzeļa 4

—  iet kājām 5

Ko jus atzīsit par labāku: III

—  atrast dolāru 1

—  atrast latu 2

—  atrast svaigu avīzi 3

—  atrast skaistu puķi 4

—  atrast kalnu kazas pēdas

—  5 Ko jūs atzīsit par tabaku: IV

—  apiet apkārt bedrei, kas aizšķērso ceļu 1

—  uzreiz pārlēkt tai pāri 2

—  apsvērt, kā to labāk izdarīt, tad ieskrieties un lēkt 3

—  iekāpt bedrē un otrā pusē izkāpt no tās

ārā 4

—  apgriezties un iet atpakaļ

—  5 Ko jus atzīsit par labaku: V

—  ieiet mājās, kas gadījušās jūsu ceļā 1

—  iztālēm papriecāties par tām 2

—  lēni garām ejot, tās apskatīt 3

—  tikai uzmest acis 4

—  paiet garām, pat nepaskatoties 5 Ielūkoties savā zemapziņā mums palīdzēs asociatīvā domāšana. Atzīmējiet pēc sava ieskata katrā sadaļā vienu punktu un pāršķiriet lappusi. Tikai iepriekš nešķirstiet lapas un neskatieties turpinājumu, jo šie kritēriji attiecībā uz sevi pašu ir izmantojami tikai pirmo un vienīgo reizi.

ASOCIĀCIJAS ATKLĀJ MŪSU ZEMAPZIŅU

Ceļš simbolizē mūsu dzīvi:

1.1. Dzīve bez problēmām — taisna kā bulta un pavisam laimīga.

1.2. Dzīve ar problēmām, taču diezgan laimīga.

1.3. Dzīvē ir zināmas grūtības, ienākumi — viduvēji.

1.4. Dzīve ir sarežģīta, ienākumi — mazi.

1.5. Dzīve ir sarežģīta, tā prasa no jums pastāvīgu spriedzi.

Transporta veids simbolizē atkarību no civilizācijas: II. 1. Atkarība ir spilgti izteikta, esat pieradis pie ērtībām.

11.2. Zināma atkarība ir, taču varat iztikt arī bez īpašām ērtībām.

11.3. Atkarības gandrīz nav.

11.4. Jūs esat neatkarīgs cilvēks un darāt to, ko uzskatāt par vajadzīgu.

11.5. Jūs esat neatkarīgs cilvēks un varat spītēt itin visam.

Atradums simbolizē jūsu laimi, priekšstatu par to:

III. 1. Jums ir sajēga par materiālajiem labumiem.

111.2. Darījumu attiecībās jūs vēl esat naivs.

111.3. Jūs aizraujaties ar politiskajām spēlēm, jūs interesē citu cilvēku viedoklis, jūs vēl atrodaties tajā stāvoklī, kad cilvēks ir "par" vieniem un "pret" otriem.

111.4.— 5. Jūs esat nelabojams romantiķis, bet varbūt tas arī ir labi?

Bedre simbolizē slimību:

IV. 1. Jūs saudzējat savu veselību.

IV.2. Jūs riskējat ar savu veselību.

IV.3. Jūs esat spējīgs riskēt ar savu veselību.

IV.4. Jums par savu veselību nospļauties. Bet žēl!

IV.     5. Jūs ļoti sargājat savu veselību. Sargājies pats, tad arī Dievs tevi sargās!

Ceļā ieraudzītās mājas simbolizē ģimenes dzīvi:

V.                l.Jūs esat labvēlīgi noskaņots pret ģimenes dzīvi un tiecaties pēc tās.

V.2. Jūs esat gatavs iztālēm papriecāties par ģimenes dzīvi.

V.3. Jūs esat vienkārši ziņkārīgs attiecībā uz citu cilvēku ģimenes dzīvi.

V.4. Jūs ģimenes dzīvei nepiešķirat nekādu nozīmi.

V.5. Jūs vispār neinteresē ģimenes dzīves problēmas.

Ir ļoti pamācoši uzzināt kaut ko jaunu par sevi.

Tikai esiet pats pret sevi godīgs — ja kaut ko izvēlējāties, tad tā arī sevi vērtējiet!

SATURS

Kā sākās uz izvērsās darbs pie šīs grāmatas……………………………………… 7

Es stāstu par tām problēmām, kuras man ir vienlīdz labi pazīstamas gan kā profesionālim, gan arī kā

cilvēkam …………………………………………………………………………………………………. 9

Ģimene — kaujas lauks, kur notiek cīņa par galvenajiem

panākumiem dzīvē……………………………………………………………………………….. 10

Mūsu senču postulāti, pasaulē valdošie likumi un mēs……………………. 12

Cilvēka personība: pamatpazīmes, kas raksturo Hierarhiju

sociumā…………………………………………………………………………………………………. 13

Cilvēka personība: varenākās potences……………………………………………… 15

Cilvēka personība: mūsu aktivitātes slepenie virzītājspēki … 17

Cilvēka personība: lamatas, kārdinājumi un grēki………………………………… 19

Cilvēka personība: lieliskās īpašības un izpausmes………………………………. 21

Jūsu rīcība ir tas, kas pieder tikai jums un nevienam

citam………………………………………. ……………………………………………………………. 23

Mērķis: vai iet jebkuru ceļu un sasniegt ar jebkuriem

līdzekļiem?………………………………………………………………………………………… 24

Izšķirieties — par ko jūs esat: par šiem vai par tiem?! …. 25

Pacietība kā gaidīšana vai kā ciešanas……………………………………………….. 26

Notikumus vēstījoša zīme — laba vai slikta —

visupirms meklējama sevī pašā vai arī sev līdzās…………………………….. 28

Kad dzīvē jātēlo kāda loma, un kad jāpaliek tādam,

kāds esi?………………………………………………………………………………………………… 29

Prasme kontaktēties — džentlmeņa pamatpazīme………………………………… 30

Neatlaidība ir tiekšanās, stūrgalvība ir nepiekāpība……………………………. 32

Mūsu dzīvē par visu nākas maksāt pašam ……………………………………………. 33

Riskēt vai vispār atteikties no riska?……………………………………………………… 34

Atbalss efekti — cilvēka aktivitāšu sekas……………………………………………….. 36

Mana pateicība būs bezgalīga… saprātīgās robežās……………………………… 38

Nekad un ne ar ko nedižojieties — būs sliktāk nekā ir!… 39

Kālab un kāda mērķa vārdā ir vēlams sevi saglabāt?……………………….. 41

Mūsu dzīve visā tās garumā…………………………………………………………………. 42

Cilvēka psihiskā enerģija informacionālajā riņķojumā……………………. 44

Cilvēka panākumi ir tikai solis ceļā uz Patiesību ……………………………… 45

Cilvēku savstarpējās attiecības……………………………………………………………….. 46

Esiet atraisīti attiecībās ar cilvēkiem!…………………………………………………. 47

Esiet iecietīgi pret citu cilvēku trūkumiem!……………………………………………. 49

Kas vērtējams augstāk — intuīcija vai loģika?………………………………….. 50

Lielais dzīves sūknis — cilvēks un informācija………………………………….. 52

Cilvēka būtības sociālās izpausmes…………………………………………………………. 53

Galvenie vērtēšanas mehānismi pašā cilvēkā………………………………………… 55

Pamatpozīcijas, kas palīdz saprast cilvēkus, arī pašam

sevi…………………………………………………………………………………………………………. 57

Trīs pamati īmeņi cilvēku savstarpējās attieksmēs…………………………… 58

Noslēpumainais un fantastiskais mūsu sapņos…………………………………….. 59

Sargeņģelis sargā mūs no nelaimes — līdz zināmam

laikam……………………………………………………………………………………………………. 61

Realitāte vai ilūzija: mūsu pašu radītie fantomi……………………………………. 62

Skatiens no malas: kas cilvēku stabilizē?………………………………………………… 63

Cilvēka stabilitāte dzīvē — ieskats biomehānismā………………………………… 65

Kas nosaka cilvēka nozīmi dzīvē?………………………………………………………… 66

Neatkarība — mūsu pasionaritātes pamats……………………………………………. 67

Panākumi un veiksme…………………………………………………………………………… 68

Panākumi. Kas tas ir mūsu izpratnē?…………………………………………………. 70

Kur jāmeklē un jāgūst panākumi?………………………………………………………. 71

Vai dzīvē var cerēt uz pastāvīgiem panākumiem?………………………………….. 72

Protiet priecāties par citu cilvēku panākumiem — tas

palīdz saglabāt labu noskaņojumu un cildenu Gana!………………………. 74

Ģimene — viena no Civilizācijas galvenajām

garīgajām pamatstruktūrām …………………………………………………………….. 75

Ģimene un personība: ko sēsi, to pļausi………………………………………………. 76

Ģimene un valsts: mēs jums — jūs mums…………………………………………… 78

Ģimene un sabiedrība: jādzīvo kā brāļiem, jārēķinās

kā bodniekiem……………………………………………………………………………………….. 79

Ģimene un tauta: vecs draugs labāks par diviem jauniem. 80 Ģimene un otra ģimene: plecs pie pleca vai mūris

pret mūri?……………………………………………………………………………………………… 82

Ko mūsdienu cilvēkam nozīmē ģimene?……………………………………………… 83

Tiesības vai beztiesība: izvēlieties sev to, kas jums

vairāk pieņemams!……………………………………………………………………………….. 84

Laime kā lielākais gandarījums un pilnīga apmierinātība … 86 Labums šā vārda augstākajā nozīmē un izpratnē

ir labais …………………………………………………………………………………………………. 87

Brīvība — galvenais priekšnoteikums, lai tuvotos

Patiesībai………………………………………………………………………………………………. 88

Vara, raugoties uz to no augšas uz leju vai ari otrādi

no apakšas uz augšu……………………………………………………………………………. 89

Kā uztvert citus cilvēkus — dažādas pozīcijas…………………………………… 91

Kā izturēties pret dažādiem cilvēkiem?………………………………………………. 92

Kā sarunāties ar cilvēkiem?……………………………………………………………………… 94

Kā izvairīties no konflikta?………………………………………………………………………. 95

Kā nepieļaut konflikta saasināšanos?………………………………………………… 97

Kā praktiski pārtraukt jau izraisījušos konfliktu?………………………………. 98

Konflikts pilnā sparā: ja reiz iznākusi tāda iedzeršana,

sagriezīsim pēdējo gurķi!……………………………………………………………….. 99

Tiesības kļūdīties vai kļūda kā izņēmums no vispārējā

likuma …………………………………………………………………………………………………. 101

Mobilizēšanās vai atslābināšanās — uz ko jums

ir tiesības?………………………………………………………………………………………. 102

Ģimene savus locekļus visu mūžu sargā no nepiederošu

un svešu cilvēku kaitīgās ietekmes…………………………………………………… 104

Pārdomas attīsta un disciplinē cilvēka domāšanu…………………………. 105

Pārdomas ļauj abstrahēties no jebkuras problēmas………………………. 106

Pārdomas atbrīvo no nevajadzīgas atbildības………………………………… 107

Pārdomāta un impulsīva rīcība: to priekšrocības………………………………… 109

Psiholoģisks paņēmiens, kas palīdz atklāt cilvēka būtību … 110 Psiholoģisks paņēmiens, kas ļauj noteikt, kam lūgt

padomu……………………………………………………………………………………………. 111

Pārdomas par tematu "Kāds padoms jums personiski

ir visnoderīgākais?"………………………………………………………………………… 112

Pārdomas par tematu "Kas ir labāk — krāpties vai

būt godīgam?"…………………………………………………………………………………. 114

Lietišķa reklāma vai tukša pļāpāšana un lielīšanās……………………………. 115

Kad ir jāsavaldās un nevajag aizsvilties kā sērkociņam? … 117

Kad jāprot izmantot momentu?……………………………………………………………… 118

Kad jāprot ciest klusu?……………………………………………………………………………. 119

Kad jāprot dot pretsparu?………………………………………………………………….. 120

Kad priekšroka jādod savām interesēm?………………………………………………. 122

Kad otram cilvēkam jāsadod pa smadzenēm?………………………………….. 123

Reizēm vajag padomāt par sevi slikti — kā esi pelnījis

savas sirdsapziņas priekšā………………………………………………………………… 124

Reizēm vajag krietni saraut……………………………………………………………………. 126

Nabadzības un bagātības loģiskie kritēriji………………………………………. 127

Neļaujiet savai bagātībai jūs apgrūtināt un padarīt

par tās vergu! ……………………………………………………………………………………… 128

Reizēm vajag padomāt par sevi, akcentējot labo,

un pacilāt savu Garu…………………………………………………………………….. 130

Reizēm vajag apstāties, atslābināties un abstrahēties………………………… 131

Reizēm vajag pašam sevi mazliet iepriecināt………………………………………… 132

Darījumu attiecībās svarīgs ir paša labums………………… ………………… 133

Darījumu attiecībās vienmēr jāļauj nopelnīt ari otram ………………… 135

Centieties, cik iespējams, neaizvainot otru cilvēku!……………………….. 136

Centieties, cik iespējams, neiegāzt otru cilvēku! …………………………….. 137

Itin neko nežēlojiet sava drauga labā!…………………………………………………… 139

Kā no attāluma var palīdzēt cilvēkam?…………………………………………….. 140

Kā praktiski kaut mazliet palīdzēt savam tuvākajam?…………………… 141

Kā praktiski kaut mazliet uzmundrināt savu tuvāko?…………………… 143

Palīdziet cilvēkam ar lietpratīgu padomu!……………………………………….. 144

Palīdziet apmulsušam cilvēkam, ceļiniekam un slimajam!.. 146

Cilvēks, kurš jūs mīl………………………………………………………………………………… 147

Krietns un labs cilvēks — tā ir Likteņa dāvana……………………………….. 148

Cilvēks, kas izmanto jūsu prātu………………………………………………………… 150

Gudrinieks jums sastāstīs tādas lietas un dos tādus

padomus, ka tik turies!………………………………………………………………….. 151

Cilvēks, kas ir pazaudējis pats sevi…………………………………………………… 152

Tāds cilvēks — ne šis, ne tas: ne Dievam svecīte,

ne velnam krāsns kruķis………………………………………………………………. 154

Kaijeras cilvēks dzīvē ir rosīgāks par visiem citiem……………………….. 155

Nemiera gars — cilvēks, kuram nav galvas uz pleciem…. 156

Apnicīgs cilvēks ir vajadzīgs kārtības labad…………………………………….. 157

Nomācošs cilvēks nekad neapzinās sevi tādu esam ……………………….. 159

Mantrausis un skopulis — cilvēks, kas ir alkatīgs

kvadrātā………………………………………………………………………………………………. 160

Nolaidies cilvēks — pati skumjākā un nožēlojamākā

aina mūsu dzīvē…………………………………………………………………………….. 161

Cilvēks — "sešnieks", no kura nekas nav atkarīgs…………………………… 162

Cilvēks, kurš to nevar…………………………………………………………………………. 164

Cilvēks, kurš diezgan cieši apsola, bet otra labā

neko nedara…………………………………………………………………………………………. 165

Viltīgs cilvēks var jūs apmuļķot bez liekām ceremonijām . 167

Tikšanās — kā zemūdens klintis ļaužu jūrā…………………………………….. 168

Cietsirdīgam cilvēkam nav lemts izjust žēlumu…………………………………… 169

Intrigants — zemisks, rafinēti neģēlīgs un ļaunprātīgs

cilvēks………………………………………………………………………………………………….. 170

Provokators citos cilvēkos modina zemiskus instinktus……………….. 172

Nacionālā pārākuma jūtas — tās ir ambīcijas,

aiz kurām slēpjas paša nespēja gūt panākumus…………………………….. 173

Melns un ļauns cilvēks jūsu dzīves ceļā — tas ir

pārbaudījums jums……………………………………………………………………….. 175

Ienaidnieks jūsu dzīves ceļā — pārbaudījums

jūsu izturībai………………………………………………………………………………………. 176

Aizsargkvalitātes — cilvēka glābiņš …………………………………………………. 178

Cilvēks sevi apliecina ar darbiem, nevis ar vārdiem……………………….. 181

Sieviete — kas gan var būt vēl cēlāks un brīnišķīgāks?.. 182

Vīrietis — pozitīvās īpašības un trūkumi…………………………………………. 184

īsts vīrietis — kas tas par brīnumu mūsu laikos!……………………………. 185

Sievietes un vīrieša attiecību pamatlīmeņi…………………………………………… 186

Ko viens otra dzīvē ienes sieviete un vīrietis?…………………………………. 188

Absolūta uzticēšanās jeb kā sniegt informāciju………………………………. 189

Dvēseles mokas un sirds pārdzīvojumi…………………………………………….. 191

Vienprātība un domstarpības …………………………………………………………… 192

Pierādījums un arguments — mērķa sasniegšanas

līdzeklis………………………………………………………………………………………………… 194

Dzīvē iespējamās briesmas palīdz aptvert tikai pieredze … 195

Šķēršļi dzīves ceļā — apiet tos vai pārvarēt? …………………………………… 196

Skaudra vēlēšanās — šķērslis ceļā uz panākumiem………………………… 198

Lamatas un šķēršļi ceļā uz panākumiem un veiksmi……………………… 199

Grēku nožēlošana mūsu senču izpratnē……………………………………………….. 200

Laikus atvainojieties — un daudzas problēmas

būs atrisinātas!…………………………………………………………………………………… 201

Laikus atzīstiet savu vainu — un jums tiks piedots……………………….. 203

Piedot — tas nozīmē nevainot……………………………………………………………. 204

Noraidīt un nepiedot — tas nozīmē uzņemties milzīgu atbildību un uzlikt pārmērīgu smagumu uz savas

sirds……………………………………………………………………………………………………… 205

Neesiet ļaunprātīgi savās attiecībās ar citiem cilvēkiem …. 207

Meli — tas ir konkrēts un noteikts jēdziens………………………………………….. 208

Grēks kā viltības, nekrietnības un krāpšanas

koncentrāts……………………………………………………………………………………. 209

Vislielākais sociālais grēks — elka radīšana un atmiņas

zaudēšana……………………………………………………………………………………………. 211

Sadzīves grēks mūs pavada visu mūžu…………………………………………….. 212

Viszemiskākā cilvēkam piemītošā īpašība — skaudība………………………… 214

Dusmas traucē ar skaidru prātu domāt un piespiež

kļūdīties………………………………………………………………………………………………. 215

Varmācība — definējums, avoti u.c……………………………………………………. 216

Nekaunība visā savā spožumā…………………………………………………………… 218

Tas, kas reiz jau ir piekrāpis, piekrāps atkal, un tas,

kas reiz jau ir nodevis, nodos vēlreiz……………………………………………….. 219

"Kas kaunu neprot, tas badu nemirst" — vai jūs, lasītāj, kā mūsdienīgs un civilizēts cilvēks piekrītat šādam

temata traktējumam?……………………………………………………………………. 220

Denunciantam pirmais pātagas cirtiens — tā uzskatīja

mūsu senči …………………………………………………………………………………….. 222

Godādams savu ticību, necel neslavu otra ticībai!………………………….. 223

Naids kā izpausme, kvalitāte un smags krusts…………………………………….. 224

Nekad un nevienā lietā nedrīkst pilnībā uzticēties

dzērājam……………………………………………………………………………………………… 226

Neticiet narkomānam un neielaidieties ar viņu nekādās

darīšanās!……………………………………………………………………………………….. 227

Netērējieties tāda egoistiska un parazitējoša cilvēka labā,

kurš vienmēr un visur grib visu dabūt par brīvu!…………………….. 228

Esiet uzmanīgi saskarsmē ar patoloģiskiem meļiem!……………………… 230

Muļķība — viena no mums, cilvēkiem, raksturīgajām

iezīmēm……………………………………………………………………………………………….. 231

Kā noteikt, vai cilvēks ir gudrs vai muļķis?……………………………………… 232

Muļķis — tas ir cilvēks, kuram nav nedz humora izjūtas,

nedz takta……………………………………………………………………………………….. 234

Muļķim nav sava personiskā viedokļa……………………………………………… 235

Muļķis neko nevar sakarīgi paskaidrot……………………………………………. 236

Muļķis neciena labus padomus un bieži rīkojas

pretēji tiem………………………………………………………………………………………….. 238

Tādā situācijā, kad viss strauji mainās, muļķis apjūk…………………………. 239

Muļķis informāciju uztver fragmentāri un vienpusīgi…………………… 240

Kā kontaktēties un sarunāties ar muļķi?…………………………………………. 241

Muļķis — tas ir relatīvs jēdziens……………………………………………………….. 243

Kā izturēties pret lozungiem un aicinājumiem?……………………………… 245

Patiesība — tas ir nenoteikts un stiepjams jēdziens………………. 246

Nelieniet svešās darīšanās — pašam būs labāk! ……………………………… 248

Apmierinājums. Vai mēs zinām, kas tas ir?……………………………………… 2-t!)

Aizrauties ar darbu ir labi… līdz zināmam laikam ………………………….. 250

Neapmierinātība ar sevi pašu un citiem cilvēkiem …………………………. 252

Citu cilvēku neapmierinātība ar jums……………………………………………… 25H

Gods ir jūsu vislielākā vērtība…………………………………………………………… 2.VI

Pati vērtīgākā cilvēkam piemītošā kvalitāte —

pienākuma apziņa…………………………………………………………………………… 2.r ><;

Ko nozīmē labvēlīgums?…………………………………………………………………….. 257

Greizsirdība — mokošas šaubas par savu paša nozīmi…………………… 258

Kā iepazīt augstāko mīlestības svētlaimi —

galvenais jautājums, ko jaunība uzdod pati sev……………………………… 260

Vīrieša un sievietes intīmās attiecības — kas tas ir?………………………. 261

Meitenēm ir skaidri jāzina, ka viņu nepilnvērtības kompleksi nav ne plika graša vērti kaut vai tāpēc

vien, ka patīk vīriešiem…………………………………………………………………….. 26.'

Meitenēm ir jāzina, kam vīrietis pievērsīs uzmanību……………………… 264

Jūs esat ļoti jauka, bet kāda man tur daļa?……………………………………… 265

Jaunieši nedrīkst izšķiest savas jaunības zelta laiku……………………… 267

Ko nozīmē pieredzējuša cilvēka padomi?………………………………………….. 268

Kā vīrietim visvieglāk argumentēt savu atkāpšanos?……………………. 269

Kā noskaidrot, kas tas ir: mīlestība vai ari viena partnera — patērētāja — seksuālā agresija pret

otru partneri?………………………………………………………………………………… 271

Mīlestība — vai abu partneru vēlmes un plāni sakrīt?…………………… 272

Vecākie ģimenes locekļi vienmēr cenšas ievērot paritāti,

kad jaunākie izraugās sev dzīvesbiedru…………………………………………… 274

Ģimene vienmēr sniedz daudzpusīgu palīdzību jaunajai

ģimenei, kas no tās ir atšķīrusies……………………………………………………… 275

Kādas iespējas apprecēties ir sievietei un vīrietim?………………………… 277

Kā vīrietis izraugās sev dzīvesbiedri un otrādi……………………………….. 278

Vīrieša — patērētāja — seksuālais egoisms……………………………………… 279

Sievietes seksuālā nespēja………………………………………………………………… 281

Savstarpējās attiecības ģimenē: kas jāievēro attiecībā

uz katru ģimenes locekli?……………………………………………………………… 282

Tautas gudrība par laulāto savstarpējām attiecībām:

vīrs un sieva……………………………………………………………………………………….. 284

Labāk ir, ja laulātie dzīvo kā divi balodīši nekā katrs

savu dzīvi…………………………………………………………………………………………….. 285

Sieviete milzīgu seksuālo apmierinājumu gust sava ģimene,

bet ārpus tās — tikai prieka drusciņas…………………………………………….. 287

Ģimenē iespējamās rezonanses un disonanses……………………………….. 288

Savstarpējās attiecības ģimenē: vīrs un sieva — pilnīga

intimitāte……………………………………………………………………………………….. 289

Savstarpēja korekcija ģimenē: sieviete vīrietim

un vīrietis sievietei………………………………………………………………………… 291

Kad sievietei ir jāaizsargā savs vīrietis?………………………………………….. 292

Kad vīrietim ir jāaizsargā sava sieviete?………………………………………….. 294

Kurš ģimenē ir galvenais — vīrs vai sieva?…………………………………………… 295

Kurš ir galvenais jūsu ģimenē — noskaidrojiet paši!……………………… 296

Svarīgākie notikumi un svētki ģimenē……………………………………………… 298

Kā mātei jādomā par savu bērnu?…………………………………………………….. 299

Bērna intereses ir galvenās un svarīgākas par visu

pasaulē…………………………………………………………………………………………………. 300

Savstarpējās attiecības ģimenē: lielie un mazie …………………………………… 302

Savstarpējās attiecības ģimenē: vecāki vienmēr ir vecāki .. 303 Savstarpējās attiecības ģimenē: kas ir jāsaņem

meitenei?……………………………………………………………………………………………… 304

Savstarpējās attiecības ģimenē: māte un meita………………………………. 306

Savstarpējās attiecības ģimenē: tēvs un dēls…………………………………… 308

Savstarpējās attiecības ģimenē: bērni un vecāki………………………………….. 309

Savstarpējās attiecības ģimenē: bērni vienmēr

paliek bērni………………………………………………………………………………………….. 310

Savstarpējās attiecības ģimenē: vecākais un jaunākais………………………. 312

Savstarpējās attiecības ģimenē: bērns un dzīvnieki…………………………….. 313

Savstarpējās attiecības ģimenē: bērns un mantas……………………………….. 314

Esiet taisnīgs pret savu bērnu, bet neizlaidiet viņu un,

ja nepieciešams, pārmāciet viņu, kā nākas!………………………………… 316

Savstarpējās attiecības ārpus ģimenes: bērns un svešs

pieaugušais…………………………………………………………………………………….. 317

Ar bērnu visu laiku un bez mitas jāsarunājas………………………………… 318

Kādas spēles bērns var spēlēt mājas apstākļos?……………………………… 320

Pieaugušie, māciet bērniem tautas gudrību:

spārnoti izteicieni, sakāmvārdi un parunas ir jāzina

jau bērnībā……………………………………………………………………………………… 321

Pieaugušie, turiet vārdu, ko esat devuši bērnam! ………………………….. 322

Audzināšana — tā ir pātagas un pīrāga apvienošana………………………….. 324

Audzināt bērnu — tas nozīmē ātri reaģēt…………………………………………. 325

TOC \o "1-3" \h \z Ģimenē jārēķinās ar bērna viedokli……………………………………………………… .'I

Vecākiem ir jāzina sava bērna iespēju robežas………………………………… 328

Laba griba ir pārāka par piespiešanu — sievai jābūt

iecietīgai pret vīra vaļaspriekiem un spēlēm……………………………….. .'J2D

Rūpējieties par tīrību savā mājā!………………………………………………………. .'(.')<)

Ģimenē atturieties no visa muļķīgā un sliktā! …………………… .'(.'12

Savstarpējās attiecības ģimenē: konflikts starp

tēvu un māti……………………………………………………………………………………….. 334

Hronisks dzīvesbiedru konflikts — tas nozīmē zāģēt zaru,

uz kura pats sēdi………………………………………………………………………………… 335

Ģimenes konflikta standartvarianti (saasināšanās secībā)… .'i.'i7

Ģimenes skandāls — tā ir ļoti slikta zīme………………………………………………. 'i'i Skandāls — medaļas otra puse 3.'t!>

Ģimenē dažkārt ir ārkārtīgi svarīgi noskaidrot: ļfģ ar ko jums ir darīšana — ar draugu vai niknāko

ienaidnieku?…………………………………………………………………………………… 341

Savstarpējās attiecības ģimenē, kurā ir pieauguši bērni,

kas jau kļuvuši pārāk patstāvīgi……………………………………………………… 342

Ko darīt, ja bērnam jau ir gandrīz trīs gadi, bet viņš

vēl nerunā?…………………………………………………………………………………….. 344

Ko darīt, ja bērns naktī slapina gultā?………………………………………………… 345

Sejas muskuļu tiku un ķermeņa daļu kontrakcijas jš jūsu bērnam bieži vien ir izraisījuši zināmi apstākļi

ģimenē vai ārpus tās…………………………………………………………………….. 346

Ko darīt vecākiem, ja ģimenē ir ļoti slims bērns

un viņa izveseļošanās ir problemātiska?……………………………………. 348

Ja vecāki šķīrušies — kuram pieder bērns?……………………………………… 34!)

Nesaskaņas ģimenē — standartsituācija…………………………………………. 351

Nesaskaņas ģimenē — standartsituācija…………………………………………. 352

Radu attiecības — elitārisms vai ordinaritāte………………………………… 353

Attiecības ar kaimiņiem ir atkarīgas no jūsu uzvedības…. 355

Pamēģināsim iedziļināties savā zemapziņā!……………………………………. 356

Asociācijas atklāj mūsu zemapziņu……………………………………………………… 357

parakstīta iespiešanai 12.05.98. Reģ. apL Ns 2-0001. Formāts 60x84/16. Izdevniecība "Vieda", Elijas ielā 17, Rīgā, LV-1003.

Iespiests SIA Tipogrāfija «Rota» Rigā, Dzirnavu ielā 57, LV 1010

Content

Volkovs Aleksandrs Dzīves psiholoģija un mistika

KĀ SĀKĀS UN IZVĒRSĀS DARBS PIE ŠĪS GRĀMATAS

ĢIMENE — KAUJAS LAUKS, KUR NOTIEK CĪŅA PAR GALVENAJIEM PANĀKUMIEM DZĪVĒ

MŪSU SENČU POSTULĀTI, PASAULĒ VALDOŠIE LIKUMI UN MĒS

CILVĒKA PERSONĪBA: PAMATPAZĪMES, KAS RAKSTURO HIERARHIJU SOCIUMĀ

CILVĒKA PERSONĪBA: VARENĀKĀS POTENCES

CILVĒKA PERSONĪBA: MŪSU AKTIVITĀTES SLEPENIE VIRZĪTĀJSPĒKI

CILVĒKA PERSONĪBA: LAMATAS, KĀRDINĀJUMI UN GRĒKI

CILVĒKA PERSONĪBA: LIELISKĀS ĪPAŠĪBAS UN IZPAUSMES

MĒRĶIS: VAI IET JEBKURU CEĻU UN SASNIEGT AR JEBKURIEM LĪDZEKĻIEM?

PRASME KONTAKTĒTIES — DŽENTLMEŅA PAMATPAZiME

MŪSU DZĪVE VISĀ TĀS GARUMĀ

NETICIET NARKOMĀNAM UN NEIELAIDIETIES AR VINU NEKĀDĀS DARĪŠANĀS!

NETĒRĒJIETIES TĀDA EGOISTISKA UN PARAZITĒJOŠA CILVĒKA LABĀ, KURŠ VIENMĒR UN VISUR GRIB VISU DABŪT PAR BRĪVU!

ESIET UZMANĪGI SASKARSME AR PATOLOĢISKIEM MEĻIEM!

MUĻĶĪBA — VIENA NO MUMS, CILVĒKIEM, RAKSTURĪGAJĀM IEZĪMĒM

KĀ NOTEIKT, VAI CILVĒKS IR GUDRS VAI MULKIS?

MUĻĶIS — TAS IR CILVĒKS, KURAM NAV NEDZ HUMORA IZJŪTAS, NEDZ TAKTA

MULKIM NAV SAVA PERSONISKĀ VIEDOKĻA

MULKIS NEKO NEVAR SAKARĪGI PASKAIDROT

MUĻĶIS NECIENA LABUS PADOMUS UN BIEŽI RĪKOJAS PRETĒJI TIEM

TĀDĀ SITUĀCIJĀ, KAD VISS STRAUJI MAINĀS, MUĻĶIS APJŪK

MUĻĶIS INFORMĀCIJU UZTVER FRAGMENTĀRI UN VIENPUSĪGI

KĀ KONTAKTĒTIES UN SARUNĀTIES AR MUĻĶI?

MUĻĶIS — TAS IR RELATĪVS JĒDZIENS

KA IZTURETIES PRET LOZUNGIEM IN AICINĀJUMIEM?

PATIESĪBA — TAS IR NENOTEIKTS UN STIEPJAMS JĒDZIENS

NELIENIET SVEŠĀS DARĪŠANĀS — PAŠAM BŪS LABĀK!

APMIERINĀJUMS. VAI MĒS ZINĀM, KAS TAS IR?

AIZRAUTIES AR DARBU IR LABI… LĪDZ ZINĀMAM LAIKAM

NEAPMIERINĀTĪBA AR SEVI PAŠU UN CITIEM CILVĒKIEM

CITU CILVĒKU NEAPMIERINĀTĪBA AR JUMS

GODS IR JŪSU VISLIELĀKĀ VĒRTĪBA

PATI VĒRTĪGĀKĀ CILVĒKAM PIEMĪTOŠĀ KVALITĀTE — PIENĀKUMA APZINA

KO NOZĪMĒ LABVĒLĪGUMS?

GREIZSIRDĪBA — MOKOŠAS ŠAUBAS PAR SAVU PAŠA NOZĪMI

KĀ IEPAZĪT AUGSTĀKO MĪLESTĪBAS SVĒTLAIMI — GALVENAIS JAUTĀJUMS, KO JAUNĪBA UZDOD PATI SEV

VĪRIEŠA UN SIEVIETES INTĪMĀS ATTIECĪBAS — KAS TAS IR ?

MEITENĒM IR SKAIDRI JĀZINA, KA VIŅU MAZVĒRTĪBAS KOMPLEKSI NAV NE PLIKA GRAŠA VĒRTI KAUT VAI TĀPĒC VIEN, KA PATĪK VĪRIEŠIEM

MEITENĒM IR JĀZINA, KAM VĪRIETIS PIEVĒRSĪS UZMANĪBU

JŪS ESAT ĻOTI JAUKA, BET KĀDA MAN TUR DALA?

JAUNIEŠI NEDRĪKST IZŠĶIEST SAVAS JAUNĪBAS ZELTA LAIKU

KO NOZĪMĒ PIEREDZĒJUŠA CILVĒKA PADOMI?

KĀ VĪRIETIM VISVIEGLĀK ARGUMENTĒT SAVU ATKĀPŠANOS

KĀ NOSKAIDROT, KAS TAS IR: MĪLESTĪBA VAI ARĪ VIENA PARTNERA — PATĒRĒTĀJA — SEKSUĀLĀ AGRESIJA PRET OTRU PARTNERI?

MĪLESTĪBA — VAI ABU PARTNERU VĒLMES UN PLĀNI SAKRĪT?

VECĀKIE ĢIMENES LOCEKĻI VIENMĒR CENŠAS IEVĒROT PARITĀTI, KAD JAUNĀKIE IZRAUGĀS SEV DZĪVESBIEDRU

ĢIMENE VIENMĒR SNIEDZ DAUDZPUSĪGU PALĪDZĪBU JAUNAJAI ĢIMENEI, KAS NO TĀS IR ATŠĶĪRUSIES

KADAS IESPEJAS APPRECETIES IR SIEVIETEI UN VĪRIETIM?

KĀ VĪRIETIS IZRAUGĀS SEV DZĪVESBIEDRI UN OTRĀDI

VĪRIEŠA — PATĒRĒTĀJA — SEKSUĀLAIS EGOISMS

SIEVIETES SEKSUĀLĀ NESPĒJA

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: KAS JĀIEVĒRO ATTIECĪBĀ UZ KATRU ĢIMENES LOCEKLI?

TAUTAS GUDRĪBA PAR LAULĀTO SAVSTARPĒJĀM ATTIECĪBĀM: VĪRS UN SIEVA

LABĀK IR, JA LAULĀTIE DZĪVO KĀ DIVI BALODĪŠI NEKĀ KATRS SAVU DZĪVI

SIEVIETE MILZĪGU SEKSUĀLO APMIERINĀJUMU GŪST SAVĀ ĢIMENĒ, BET ĀRPUS TĀS — TIKAI PRIEKA DRUSCIŅAS

ĢIMENĒ IESPĒJAMĀS REZONANSES UN DISONANSES

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: VĪRS UN SIEVA — PILNĪGA INTIMITĀTE

SAVSTARPĒJA KOREKCIJA ĢIMENĒ: SIEVIETE VĪRIETIM UN VĪRIETIS SIEVIETEI

KAD SIEVIETEI IR JĀAIZSARGĀ SAVS VĪRIETIS?

KAD VĪRIETIM IR JĀAIZSARGĀ SAVA SIEVIETE?

KURŠ ĢIMENĒ IR GALVENAIS — VĪRS VAI SIEVA?

KURŠ IR GALVENAIS JŪSU ĢIMENĒ — NOSKAIDROJIET PAŠI!

SVARĪGĀKIE NOTIKUMI UN SVĒTKI ĢIMENĒ

KĀ MĀTEI JĀDOMĀ par savu bĒrnu?

BĒRNA INTERESES IR GALVENĀS UN SVARĪGĀKAS PAR VISU PASAULĒ

SAVSTARPĒJĀS attiecĪbas ĢimenĒ: lielie un MAZIE

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: VECĀKI VIENMĒR IR VECĀKI

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: KAS IR JĀSAŅEM MEITENEI?

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: MĀTE UN MEITA

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: TĒVS UN DĒLS

SAVSTARPĒJĀS attiecĪbas ĢIMENĒ: BĒRNI UN VECĀKI

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: BĒRNI VIENMĒR PALIEK BĒRNI

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: VECĀKAIS UN JAUNĀKAIS

SAVSTARPĒJĀS attiecĪbas ĢIMENĒ: BĒRNS UN DZĪVNIEKI

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: BĒRNS UN MANTAS

ESIET TAISNĪGS PRET SAVU BĒRNU, BET NEIZLAIDIET VIŅU UN, JA NEPIECIEŠAMS, PĀRMĀCIET, KĀ NĀKAS!

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĀRPUS ĢIMENES: BĒRNS UN SVEŠS PIEAUGUŠAIS

AR BĒRNU VISU LAIKU UN BEZ MITAS JĀSARUNĀJAS

KĀDAS SPĒLES BĒRNS VAR SPĒLĒT MĀJAS APSTĀKĻOS?

PIEAUGUŠIE, MĀCIET BĒRNIEM TAUTAS GUDRĪBU: SPĀRNOTI IZTEICIENI, SAKĀMVĀRDI UN PARUNAS IR JĀZINA JAU BĒRNĪBĀ

PIEAUGUŠIE, TURIET VĀRDU, KO ESAT DEVUŠI BĒRNAM!

AUDZINĀŠANA — TĀ IR PĀTAGAS UN PĪRĀGA APVIENOŠANA

AUDZINĀT BĒRNU — TAS NOZĪMĒ ĀTRI REAĢĒT

ĢIMENĒ JĀRĒĶINĀS ARĪ AR BĒRNA VIEDOKLI

VECĀKIEM IR JĀZINA sava bĒrna iespĒju robeŽas

LABA GRIBA IR PĀRĀKA PAR PIESPIEŠANU — SIEVAI JĀBŪT IECIETĪGAI PRET VĪRA VAĻASPRIEKIEM UN SPĒLĒM

RŪPĒJIETIES par tlrĪbu savĀ mĀjĀ!

ĢIMENĒ ATTURIETIES NO VISA MUĻĶĪGĀ UN SLIKTĀ!

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ: KONFLIKTS STARP TĒVU UN MĀTI

HRONISKS DZĪVESBIEDRU KONFLIKTS — TAS NOZĪMĒ ZĀĢĒT ZARU, UZ KURA PATS SĒDI

ĢIMENES KONFLIKTU STANDARTVARIANTI (SAASINĀŠANĀS SECĪBĀ)

ĢIMENES SKANDĀLS — TĀ IR LOTI SLIKTA ZĪME

SKANDĀLS — MEDAĻAS OTRA PUSE

ĢIMENĒ DAŽKĀRT IR ĀRKĀRTĪGI SVARĪGI NOSKAIDROT: AR KO JUMS IR DARĪŠANA— AR DRAUGU vai NIKNĀKO IENAIDNIEKU?

SAVSTARPĒJĀS ATTIECĪBAS ĢIMENĒ, KURĀ IR PIEAUGUŠI BĒRNI, KAS JAU KĻUVUŠI PĀRĀK PATSTĀVĪGI

KO DARĪT, JA BĒRNAM JAU IR GANDRĪZ TRĪS GADI, BET VIŅŠ VĒL NERUNĀ?

KO DARĪT, JA BĒRNS NAKTĪ SLAPINA GULTĀ?

SEJAS MUSKUĻU TIKU UN ĶERMEŅA DAĻU KONTRAKCIJAS JŪSU BĒRNAM BIEŽI VIEN IR IZRAISĪJUŠI ZINĀMI APSTĀKĻI ĢIMENĒ UN ĀRPUS TĀS

KO DARĪT VECĀKIEM, JA ĢIMENĒ IR ĻOTI SLIMS BĒRNS UN VIŅA IZVESEĻOŠANĀS IR PROBLEMĀTISKA?

JA VECĀKI ŠĶĪRUŠIES — KURAM PIEDER BĒRNS?

NESASKAŅAS ĢIMENE — STANDARTSITUACIJA

NESASKAŅAS ĢIMENĒ — STANDARTSITUĀCIJA

RADU ATTIECĪBAS — ELITĀRISMS VAI ORDINARITĀTE?

ATTIECĪBAS AR KAIMIŅIEM IR ATKARĪGAS NO JŪSU UZVEDĪBAS

PAMĒĢINĀSIM IEDZIĻINĀTIES SAVĀ zemapziŅĀ!

SATURS