Rors Ričards

Eberts Andrēass

Eneagramma. Deviņas dvēseles sejas

Ričards Rors, Andrēass Eberts

Eneagramma. Deviņas dvēseles sejas

SATURS

PRIEKŠVĀRDS. DVĒSELES SPOGULIS

PIRMĀ DAĻA. DUSOŠAIS MILZIS 15

Dinamiskā tipoloģija 16 Skaitļa 153 noslēpums 20 Kā izlauzties līdz Pavisam kam citam 38 Kardināls iztrūkstas no snaudas 40 Atskurbinošais ahā-efekts 42 Apdāvinātie grēcinieki 44 Patiesība ir vienkārša un skaista 47 Cilvēks pieraduma vergs 49 Apsēstības 50 Ceļš pie savas pašcieņas 51 Maldu ceļi un ceļi, kas aizved uz mērķi 52 Trīs centri: vēders sirds galva 56 Deviņas dvēseles sejas 60

OTRA DAĻA. DEVIŅI TIPI

Pirmais tips 67

Otrais tips 85

Trešais tips 109 Ceturtais tips 127

Piektais tips 147

Sestais tips 167

Septītais tips 185

Astotais tips 205

Devītais tips 225

TREŠĀ DAĻA. DZĪĻU DIMENSIJA 245

Atgriešana un pārorientēšanās 246 Lamatas un aicinājumi 246 Idealizētais paštēls un vainas apziņa 258 Kārdinājums izvairīšanās aizsardzība 261 Nenobriedis "normāls"nobriedis 262 Izaugsme kopā ar eneagrammu 279 Jēzus un eneagramma 285 Eneagramma un lūgšana 302 Detcrm i nācijas gals 303 Eneagrammatisks Ziemassvētku sprediķis 306

Nožēla, ko neviens nenožēlo. Garīgā darba perspektīvas (Dītrihs Kolers) 311 Atsauces 323 Ieteicamā literatūra 344 Izņemama eneagrammas burtnīciņa 347

Priekšvārds

..

DVĒSELES SPOGULIS

1989. gadā vasaras beigās valstīs, kuru iedzīvotāji runā vāciski, gandrīz vienlaikus tikai ar dažu nedēļu intervālu grāmatnīcās parādījās trīs grāmatas par eneagrammu. Viena no tām bija šīs grāmatas pirmais izdevums. Kopš tā laika mūsu grāmata vismaz 400 000 reižu pāri veikala letei ir ceļojusi pie lasītāja un tikusi pārtulkota gandrīz divdesmit valodās. Ričards Rors un es pa šiem gadiem esam nolasījuši daudzas lekcijas un piedalījušies semināros, kas veltīti eneagrammai. Vācijas "Ekumeniskā eneagrammas darba grupa" Cellē, kurā piedalījās vairāk nekā piecsimt dalībnieku, var atskatīties uz divdesmit rosīgas darbības gadiem. Mums bija daudzas iespējas tikties ar citiem nozīmīgiem eneagrammas pētniekiem, no kuriem mācījāmies ari mēs. Iegūtās atziņas rosināja pārstrādāt dažas tēzes šis grāmatas pirmajā izdevumā. It sevišķi tas attiecas uz eneagrammas rašanās vēsturi. Nu jau mēs vairs neuzskatām, ka eneagramma cēlusies no viduslaiku islāma sūfiju avotiem. Tagad mēs zinām, ka tās pirmavots ir mācība par astoņām, respektīvi, deviņām kaislībām, un to pirmoreiz formulējis kāds kristietis, Tuksneša mūks EVAGRIJS no PONTAS (Evagrius Portticus; miris 399. gadā). Tāpēc dažus izteikumus nācās pārveidot mūsdienu valodā.

Kā radās šī grāmata? Kad 1985. gadā apciemoju Ričardu Roru, kurš tolaik bija ģimeņu komūnas New Jerusalem vadītājs Sinsinati pilsētā Ohaio štatā (ASV), es pirmo reizi izdzirdēju par eneagrammu. Ričards Rors to kā "slepenu mācību" pārņēma no jezuītiem un praktiski izmantoja savas draudzes dvēseļu aprūpē. Literatūras par eneagrammu tad vēl nebija vispār.

1988. gada vasarā man bija iespēja piedalīties Ričarda Rora nākamajā radošās darbības pieturvietā "Darbības un kontemplācijas centrā" Albukerkas pilsētā Ņūmeksikas štatā eneagrammai veltītā vairāku dienu seminārā. Pa to laiku ASV bija izdotas pirmās grāmatas par šo tēmu. Daudzi psihologi un teologi atzina, ka eneagramma ir lielisks instruments, kas ļauj atbalstīt cilvēkus ceļā uz garīgu un psihisku briedumu.

Pēc atgriešanās no ASV es šaubījos, nespēdams izlemt, vai tulkot kādu no jau publicētajām amerikāņu grāmatām vai arī labāk tomēr uzrakstīt savu grāmatu, balstoties uz semināra laikā magnetofona lentē ierakstītajām Ričarda Rora runām. Izvēlējos otro variantu. Vāciski lasošajai sabiedrībai Ričards Rors jau bija pazīstams ar tādām grāmatām kā "Mežonis" "Der ivilde Mann" ) un "Kailais Dievs" "Der nackte Gott'). Viņa ne vienmēr sistemātiskais, toties dzīvais un aizraujošais mutiskais izklāsts, manuprāt, eneagrammas būtību izskaidroja labāk nekā tolaik pieejamās sausi teorētiskās amerikāņu publikācijas, kaut gan to stils, nenoliedzami, bija zinātnisks.

Turklāt es izpētīju arī visu ASV izdoto literatūru un atsijāju pašu vērtīgāko, ko esmu izmantojis galvenokārt grāmatas pirmajā un trešajā daļā. Papildus tam jau biju uzkrājis pats savu pieredzi eneagrammas izmantošanā un ari to esmu ievijis šajā darbā.

Jau strādādams pie grāmatas, uzzināju, ka dažviet arī vāciski runājošajā telpā ir ienākusi informācija par eneagrammu un tā jau tiek izmantota. Daži jezuīti un katoļu Kristīgās dzīves kopienas savos vingrinājumos izmantoja eneagrammu, lai sagatavotu garīgās dzīves vadītājus. Pirmām kārtām tikšanās ar HILDEGARDI ĒRTMANI Hildegard Ehrtmanri), kura ari piedalījās šajā darbā, deva ļoti vērtīgus impulsus mūsu "galaprodukta" šīs grāmatas tapšanā.

Šajā grāmatā ir iekļauts ari pirmā vācu valodas telpā sasauktā eneagrammas kongresa devums. Kongress 1989. gadā notika Kraheimas pilī Bavārijā. Gandrīz 70 kongresa dalībnieki/-ces, ari psihologi/-ģes un mācītāji/-as kritiski izvērtēja manu grāmatu un deva man vērtīgus padomus.

īpaši lielu paldies ir pelnījusi MARIONA KĪSTENMAHERE

Marion Kūstenmacher•), kas tolaik strādāja par redaktori izdevniecībā "Claudius". Viņa šīs grāmatas tapšanā ir piedalījusies jau no paša sākuma un ar savu entuziasmu allaž iedvesmojusi mani no jauna. Pa šo laiku M. Kīstenmahere ir kļuvusi par starptautiski atzītu eneagrammas speciālisti un skolotāju.

Kā toreiz, tā tagad es vēlu šai grāmatai tādus lasītājus/-as, kas būtu gatavi doties pa satraucošo, kaut vienlaikus nogurdinošo sevis izziņas un pārmaiņu ceļu. Es skaidri saskatu ari zināmu risku, jo tādu modeli kā eneagramma reizēm var lietot nevietā un nepareizi, saliekot sevi un citus "pa plauktiņiem" un reizēm tur iespiežot kādu par visu vārīti… Tieši tā tiek veicināts sastingums, nevis izaugsme. Kļūdaina eneagrammas, tāpat kā daudzu citu nozīmīgu atklājumu un koncepciju izmantošana var kļūt par lāstu, nevis svētību.

Sevis izziņa noteikti ir saistīta ar iekšēju darbu, pretenciozu un reizēm arī sāpīgu. Pārmaiņas var salīdzināt ar dzemdību sāpēm. Ir vajadzīga drosme, lai šo ceļu vispār sāktu iet. Daudzi izvairās iet sevis izziņas ceļu, jo baidās, ka dvēseles dzīlēs viņi pazudīs bez pēdām. Kristieši/-tes paļaujas uz to, ka Kristus ir iepazinis visus cilvēka bezdibeņus un iet šo ceļu kopā ar mums, ja vien uzdrošināmies būt godīgi paši pret sevi. Dievs mūs mīl bez nosacījumiem ar visām mūsu ēnas pusēm, tāpēc arī mums nav no tām vairs tik ļoti jāvairās. Dieva mīlestības gaismā sāpes, ko rada sevis izziņa, var tapt par mūsu dziedināšanas sākumu.

Gan Austrumu, gan Rietumu nozīmīgāko garīgo mācību meistari un dvēseļu gani visos laikos jau zinājuši to, ka patiesa sevis izziņa ir priekšnoteikums īstam "iekšējam ceļojumam". Izcilā kristiešu mistiķe AVILAS TERĒZE (Teresa de Cepeda y Ahumada) raksta par to savā grāmatā "Iekšējā pils":

"Nc mazums posta un sajukuma rodas no tā, ka mēs paši caur savu maldīšanos neizprotam sevi un nezinām, kas esam. Vai tā nešķistu briesmīga gara tumsība, ja kāds nevarētu atbildēt uz jautājumu, kas viņš ir, kas ir viņa vecāki, no kādas zemes viņš nāk? Ja mēs pat nepapūlētos uzzināt, kas esam, bet dzīvotu vien miesiskā pašapmierinātībā un līdz ar to dvēseli pazītu tikai tāpēc vien, ka ticība tā māca, un tas neliecinātu par mūsu dzīvniecisko muļķību, tad mūsos slēptos nesalīdzināmi ļaunāks trulums. Ber kādus dārgumus sevi slēpj šī dvēsele, kas tajā mīt un kāda vērtība tai piemīt, par to visu mēs iedomājamies tikai retu reizi, tāpēc arī tik maz rūpējamies, lai ar pienācīgu rūpību saglabātu tās skaistumu."'

Eneagramma radusies kā skatījums uz cilvēka dvēseles centieniem, kuru saknēm var izsekot vismaz līdz agrīnajiem mūkiem Tuksneša tēviem, iespējams, pat līdz pirmskristietībai Pitagors). Var būt, ka vēlāk kaut ko no viņiem pārņēma sūfiji islāma ticības ietvaros un mutiskā formā nodeva tālāk. Pierādījumu gan tam nav vēl šobaltdien. Kaut gan eneagramma savos pirmsākumos varētu būt kristīga, tā noteikti smēlusies arī no pirmskristietības avotiem un to noteikti ietekmējušas ari ārpus kristīgās ticības pastāvošas misticisma tradīcijas. Tieši tā sauktie mistikas strāvojumi visās lielajās reliģijās pārsteidz ar to, cik ļoti līdzīgi ir gan to uzskati par reliģisko pieredzi, gan izpausmes un formulējumi, skaidrojot dažādus mistiskus izteikumus. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc mūsdienās eneagrammas piekritējus/-as var sastapt starp dažādu pasaules uzskatu un reliģiju pārstāvjiem. Šķiet, ka eneagramma var kalpot kā savstarpējās saprašanās līdzeklis, jo nav saistīta ar kādu atsevišķu konfesiju. Tā var kļūt par tiltu, kura vidū sastopas pārstāvji no dažādām pusēm. Daudzie starptautiskie eneagrammas semināri, kuros piedalās atšķirīgu psiholoģijas skolu un visai dažādu pasaules uzskatu pārstāvji, ir to pārliecinoši apliecinājuši aizvadītajos divos gadu desmitos. Līdz ar to eneagramma kalpo kā starpkultūru un starpreliģiju dialogs.

Mistiķu priekšstats pārcilvēku ir formulējams aptuveni tā: dzīves pirmajā pusē cilvēks veido savu "empīrisko es", ko var iztēloties ari kā visu konkrētā cilvēka priekšstatu un uzvedības modeļu summu. Pārāk spēcīga sevis identifikācija ar lomām, paradumiem un rakstura iezīmēm var kļūt par šķērsli cilvēka (patiesās) patības meklējumiem.

Visas mistikas tradīcijas piedāvā metodes, kā atmaskot cilvēka iluzoro, nepatieso "es" un kā no tā atbrīvoties izmantojot vai nu izziņu, vai askēzi, veicot labus darbus vai meditējot. Tas nozīmē nepieķeršanos savai identitātei, neidentificēšanos ar to un atbrīvošanos no tās. Vācu mistiķa JOHANESA TAULERA Johannes Tauler) tekstā tas formulēts patiešām spoži:

"Kad cilvēks izpilda vingrinājumus, kas paredzēti, lai iedziļinātos sevī, viņa cilvēciskais es paliek bez nekā. Taču cilvēka es allaž vēlas sev kaut ko paturēt, tas vēlas zināt kaut ko un grib kaut ko labprāt. Cilvēkam klājas stipri gauži, līdz šis trīskāršais es mirst. Vienā dienā tas nemaz nevar notikt, tas nenotiek īsā laikā. Cilvēks piespiež sevi un pieradina ar neizmērojamu centību. Sākumā ir jāiztur, pēc tam kļūs vieglāk un priecīgāk."

Jaunā Derība aicina "pārbaudīt garus" (1. Jņ. 4:1). "Pārbaudait visu; kas labs, to paturietf saka Pāvils (2. Tes. 5:21). Viņš uztic savai draudzei izlemt, ko kritiski apgūt, bet ko ne. Kristiešiem/-tēm jau vispār ir dota visa pasaule. Viņu rīcībā ir viss, kas tajā ir labs, patiess un skaists: "Jo viss ir jūsu (..). Bet jūs piederat Kristum" (1. Kor. 3:21 u.c.).

Gan Pāvils, gan evaņģēlists Jānis tajā laikā izplatītos grieķu reliģiski filozofiskos priekšstatus un tēlus ne tikai pārņēma, bet arī "kristīja".2 Jānis apraksta Kristu kā dzīvo Vārdu jeb iemiesoto Logošu (1. Jņ.). Priekšstats par logošu ietver ideju, ka aiz redzamās pasaules lietām un parādībām vēl pastāv sava veida pasaules prāts, kas visu pārvalda. Logoss samērā precīzi atbilst tam, ko ezoteriķi dēvē par "augstāko apziņu". Jānis pārņēma šo priekšstatu, nebaidoties, ka tam jau tolaik bija uzkrauta smaga "ezoteriskā slodze". Viņš šim priekšstatam piešķīra pavisam citu, jaunu saturu, vienīgi izmantojot saviem laikabiedriem saprotamu valodu.

Kristīgajā tradīcijā atbrīvošanās no neīstā es tiek uztverta kā Dieva žēlastības dāvana. Strīdīgs ir jautājums par to, cik lielā mērā cilvēks var sevi sagatavot disponēt, atvērties un noskaņoties šīs žēlastības pieņemšanai. Šo problēmu visbiežāk risina, pasakot: cilvēkam ir jārīkojas tā, it kā viss būtu atkarīgs tikai no viņa. Gan jau vēlāk viņš sapratīs, ka Dieva Gars, nevis viņš pats radījis motivāciju un piešķīris viņam spēju meklēt, cīnīties un lūgt ("lūgšanu apsteidzoša žēlastība"). Pāvils ir formulējis šo neatrisināmo konfliktu par to, ciktāl tā ir paša cilvēka iekšējā cīņa un ciktāl Dieva žēlastība: "Gādājiet ar bailēm un drebēšanu, ka topat svēti. Jo Dievs ir tas, kas jums dod gribu un veiksmi pēc Sava labā prāta" (Fil. 2:12 un 13)

Austrumu reliģijās cilvēka līdzdalībai pestīšanā ir piešķirta lielāka nozīme, lai gan arī žēlastības aspekts, piemēram, budismā, ir visnotaļ klātesošs. Daudzu kristiešu virspusīgais apgalvojums, ka Austrumu tradīcijās šis ceļš nav nekas vairāk kā sevis atpestīšana, liecina par rupju kļūdīšanos neziņas dēļ. Tāpat kristiešiem bieži ir nosliece pārāk pašpaļāvīgi runāt par visuspēcīgo Dieva žēlastību, taču viņi paliek atbildi parādā, kad viņiem jautā, kā lai meklējošs cilvēks atrod ceļus, kas ved uz pārvērtībām, kuras atpestī un izmaina dzīvi. Mūsdienās daudzi cilvēki stāsta par savu pieredzi, kā Austrumu reliģiju parādītais ceļš viņiem palīdzējis no jauna stiprināt savu ievērojami satricināto ticību vai padziļināt lūgšanu praksi. Ievērojami garīgās dzīves vadītāji/-as Austrumos tādi kā Dalailama šādiem adeptiem norāda uz viņu pašu kristīgo tradīciju. Daudziem kristiešiem ir nācies vispirms veikt šādu apkārtceļu, lai pēc tam ar izbrīnu konstatētu, ka arī kristīgajā tradīcijā ir bijis tas viss, ko viņi ir iemācījušies no Austrumu gudrajiem.

Baznīca allaž ir pieņēmusi un par kristīgām padarījusi daudzas ārpus kristietības pastāvējušās dzīves gudrības: 20. gadsimtā tās bija galvenokārt humānisma zinātniskās atziņas, kas izrādījās noderīgas, lai labāk izprastu iekšējās pasaules (un sociālās) norises. Jau 1927. gadā konservatīvais norvēģu teologs ŪLE HALLESBIJS Ole Hallesby) kristīgās dvēseļu aprūpes vajadzībām veiksmīgi pārņēma grieķu ārsta un filozofa Hipokrata uzskatu par četriem temperamenta tipiem.3 Pēdējos gadu desmitos pastorālajā padomdošanā tikusi izmantota FRlCA RĪMANA (Fritz Riemann) gramata Galvenie baiļu veidi"4 , kaut arī tajā aprakstītie baiļu veidi balstās uz astroloģiskiem priekšstatiem. Lai gan šo modeļu izcelsmes avots nav kristietība, tie ir izrādījušies ļoti noderīgi kristīgajā dvēseļu kopšanā. Vēl lielākā mērā tas attiecināms uz encagrammu, kurai ir patiesi kristīga izcelsme.

Bībeles beigās Jānis pravieto jaunās Jeruzālemes, Dieva nākotnes pilsētas vīziju. Viņš stāsta, kā dažādas pasaules tautas uz šo pilsētu nes savas dāvanas (Jņ. atkl. 21:26). Tas nozīmē, ka viss, kas tautu un reliģiju atziņās un pieredzē ir vērtīgs, pieder vienam vienīgam

Dievam. Mēs varam ar pateicību pieņemt šīs dāvanas. Reliģiju savstarpējā gudrību pārņemšana ir nozīmīgs ieguldījums cīņā par mieru visā pasaulē.

Es ticu, ka eneagramma var palīdzēt mums sasniegt dziļākas un patiesākas attiecības ar Dievu. Kam ir acis, tas eneagrammā var saskatīt savu veidolu, Dieva tēlu un tāpat kā svētbildē Kristu. Pāvils raksta: "Tas Kungs ir Gars. Kur Tā Kunga Gars, tur ir brivība. Bet mēs visi, atsegtām sejām, Dieva godību redzēdami kā spogulī, topam pārvērsti Viņa paša līdzībā no spožuma uz spožumu. " (2. Kor. 3:17-18)

Eneagramma, būdama dvēseles spogulis, ir instruments, kurš kādreiz jānoliek malā. Eneagramma ir ceļa rādītājs. Tā tiešām rāda ceļu, bet iešana pa to paliek pašu ziņā. Mani priecē tas, ka pēdējos divdesmit gados cik man zināms neviens nav padevies kārdinājumam padarīt eneagrammu par jaunu absolūtās patiesības mācību vai eneagrammas iepazīšanas grupas iedzīvināt par sektām līdzīgiem veidojumiem. Arī eneagramma ir tikai izziņai domāta metode, kaut ari pārsteidzoši ietilpīga. Mūsu izziņa (kā teicis Pāvils) tomēr ir "nepilnīga" (1. Kor. 13:9). Līdz Dievs mūs un pasauli nav pilnveidojis, būtu ieteicams šo nepilnību atzīt un darīt visu, lai izzinātu sevi un paveiktu to, kas ir darāms, pārējo tad nu var atstāt Dieva zinā.

Andrēass Eberts Minhene, 2009. gada pavasaris

Pirmā dala DUSOŠAIS MILZIS

..

Dinamiskā tipoloģija

Eneagramma ir mācība par tipoloģiju. Tā sakņojas ļoti senā pagātnē un apraksta deviņus dažādus tipus. Rupjā vienkāršošana, reducējot cilvēku uzvedību uz šo ierobežoto tipu skaitu, ir kopīga ari daudzām citām līdzīgām tipoloģijām.

Astroloģija iedala cilvēkus divpadsmit tipos atbilstoši zodiaka zvaigznājam, kurā atradusies Saule, cilvēkam piedzimstot. Grieķu ārsts HIPOKRATS (Hippokrates, miris 377. gadā pirms Kristus) izskaidroja savus aprakstītos četrus temperamentus (sangviniskais, melanholiskais, holeriskais un flegmātiskais) ar tā sauktajiem "ķermeņa šķidrumiem" (asinis, melnā žults, dzeltenā žults, gļotas). Divdesmitajā gadsimtā ERNSTS KREČMERS (Ernst Kretschmer) (1888-1964) atklāja, ka pastāv sakarība starp ķermeņa uzbūvi un noslieci uz saslimšanu ar noteiktām psihiskām slimībām. Viņš aplūko 1) piknisko (drukns, plecīgs), 2) leptosomo (kalsns) un 3) atlētisko ķermeņa uzbūvi. Pirmajam atbilst ciklotīmiska (ar noslieci uz maniakāli depresīviem traucējumiem), otrajam šizotīma (ar noslieci uz šizofrēniju) un trešajam viskoza (ar noslieci uz epilepsiju) rakstura iezīmes. KARI.S GUSTAVS JUNGS (Carl Gustav Jung) (1875-1961) balstījās uz uzskatu, ka eksistē trīs funkciju pāri, kas katrā cilvēkā akcentēti atšķirīgā mērā: ekstravertais intravertais, emocijas uztverošais intuitīvais, domājošais jūtošais. Katrs cilvēks dod priekšroku vienam no divām iespējām. Atkarībā no tā izriet astoņas iespējamās kombinācijas jeb tipi, piemēram, ekstraverti intuitatīvais domātājs vai intraverti emocionālais tips. [1] amerikāniete IZABELA BRIGSA-MAIERSA (.Isabel Briggs Myers) to papildināja ar vēl vienu funkcionālo pāri (judging-perceiving, tas ir, ar slieksmi uz ātriem, skaidriem spriedumiem, izlēmīgs pretstatā tādam, kas ir pakļāvīgs daudzām ietekmēm un informācijai). No Junga tipoloģijas viņa izveidoja savu Maiersas-Brigsas tipoloģijas testu, kas ļauj noteikt cilvēka piederību pie viena no iespējamiem 16 tipiem. ASV šis tests ir ļoti izplatīts.1 KARENA HORNEJA (Karen Horney)* (1885-1952) sākumā noteica, ka cilvēki pārvar bailes trīs veidos: pakļaujoties (pievēršoties citiem cilvēkiem), izturoties naidīgi (agresivitāte pret citiem) un atkāpjoties (izolējoties no citiem). Vēlāk viņa izveidoja modeli, kurā izdalīja četrus galvenos veidus, kā cilvēki cenšas sevi pasargāt no bailēm: mīlot, pakļaujoties, izmantojot varu un distancējoties. Šis pēdējais modelis aptuveni atbilst shēmai, ko formulējis psihoanalītiķis un astrologs Fricis Rimanis (1902-1979). Viņš balstījās uz četriem baiļu veidiem: 1) bailes no tuvuma, 2) bailes no distances, 3) bailes no pārmaiņām, 4) bailes no nemainīguma. No tā izriet četri pamattipi: šizoīdais, depresīvais, apsēstais un histēriskais.2

Visi šie modeļi, pastāvot dažādiem priekšnosacījumiem, mēģina ņemt vērā, ka cilvēki ir dažādi un tomēr pastāv ievērojama līdzība, kas ļauj iedalīt cilvēkus "tipos". Visas pieminētās tipoloģijas var salīdzināt ar ģeogrāfisko karti, kuras uzdevums ir mums atvieglot pārskatu par neaptverami lielo cilvēcisko raksturu un uzvedības veidu dažādību. Tāpat kā mēdz būt fiziskās, politiskās ģeogrāfijas vai autoceļu kartes, arī katra no iepriekš minētajām tiploģijām ir tapusi kādas noteiktas intereses dēļ. Tas arī ir katras šīs tipoloģijas priekšrocība un trūkums. Neviena tipoloģija nav visaptveroša, neviena nav pats objekts tāpat kā ģeogrāfiskās kartes izpētīšana nenozīmē kādas teritorijas iepazīšanu "dabā".

Visām tipoloģijām kopīgs ir kāds trūkums, proti, tās atstāj novārtā indivīda unikalitāti, oriģinalitāti un īpatnības. Tāpēc daudzi psihologi pret šādām tipoloģijām izturas visai piesardzīgi, jo nevar noliegt neiedomājami lielo risku, ka personība var tikt iestūķēta kādā "atvilktnītē" vai nu to sauc par zodiaka zīmi, vai eneagrammu un šādā veidā nonivelēta. Bibliski kristīgais cilvēka tēls turpretī balstās uz to, ka Dievs mūs ir radījis tikai kā oriģinālus un neeksistē ne novelkamās bildītes, ne šabloni. Nevienam no mums nav kārtas numura. Dievs mūs "sauc vārdā". Kaut arī cilvēku uzvedībā pastāv kādas "likumsakarības", šim atklājumam ir jēga tikai tad, ja tas vienlaikus iezīmē pārmaiņu iespēju, ļaujot atbrīvoties no iepriekšējas

* Skandināvu izcelsmes amerikāņu psiholoģe, kura, tāpat kā Z. Freids, uzskatīja, ka bērnībā pārdzīvotais atstāj paliekamu iespaidu uz cilvēka psihi. -

Red. piez. .

nolemtības žņauga. Šādu iespēju mums sniedz eneagramma tā dzelžaini nefiksē tipus, lai izceltu katras personības neatkārtojamo un vienreizējo oriģinalitāti.

Eneagramma, tāpat kā citas tipoloģijas, apraksta dažādus tipus. Apraksts ir tikai sākums. Tūlīt pēc tam mums atklājas eneagrammas iekšējā dinamika, kuras mērķis ir pārmaiņas. Tas ir nepārprotami nepretenciozs aicinājums uz dvēseles un gara izaugsmi un briedumu katrā ziņā, ja tas tiek atbilstoši attēlots. Tas ir daudz kas vairāk par sevis izziņu kā patīkamu laika kavēkli. Tas nozīmē pārmaiņas sevī un atgriešanu to dažās garīgajās tradīcijās dēvē par pievēršanos ticībai jeb neticīgo "atgriešanu" ticībā un par grēku nožēlošanu, citās par garīgo atmodu. Eneagramma mūs konfrontē ar nosacījumiem, ar visiem tiem likumiem, kuriem neapzināti pakļaujamies. Tā aicina pārvarēt ierobežojumus un soli pa solim iznākt brīvības plašumā.

Eneagramma sākas ar strupceļiem, kuros mēs, cilvēki, mēdzam nonākt, mēģinot pasargāt dzīvi no iekšējiem un ārējiem apdraudējumiem. Cilvēks tāds, kādu to radījis Dievs, kā teikts Bībelē, ir "ļoti labs" (1. Moz. 1:31). Cilvēka būtību, viņa "patieso es" daudzi spēki apdraud jau mātes miesās, vēlākais piedzimšanas mirklī. Kristīgā mācība par saknes grēku norāda tieši uz šo faktu, uzsverot, ka reāli cilvēka dzīves laikā nav neviena tāda laika sprīža, kurā tas eksistētu kā neievainots, brīvs un "ļoti labs". Mēs jau no paša sākuma esam pakļauti destruktīvām ietekmēm, tāpēc mums vajadzīga pestīšana. Ģenētiskajā materiālā, no kā esam veidoti, ietverta noteikta programma, kas nosaka mūsu būtību no radīšanas mirkļa. Ģimene, kurā piedzimstam, ir sistēma, kas jau no paša sākuma uzveļ mums sava mantojuma nastu.

Arējā pasaulē bērnu vispirms ietekmē tēvs un māte, tad brāļi un māsas, vēlāk vienaudži un skolotāji. Pēc tam savas vērtības un normas mums uzspiež kāda grupa, reliģija, sabiedrībā un laikmetā valdošais gars. Daudzi atšķirīgi faktori saplūst kopā, veido mūs un nosaka mūsu domāšanu un rīcību. Arējās ietekmes tad jau izpaužas kā iekšējās "balsis", tās bieži vien iespējams formulēt īsos un kodolīgos teikumos un lielākoties neapzināti pavada mūs visu mūžu, atstājot iespaidu uz mūsu uzvedību un raksturu. Reizēm šīs balsis patiešām, vārdos formulētas, skan mūsu ausīs ("Nekad neaizmirsti pienācīgi pateikties!"), reizēm ietekme izpaužas kā reakcija uz ārējās pasaules neverbālo valodu ("Labāk nenāc man par tuvu!").

Augot cilvēks reaģē uz šīm balsīm, internalizējot noteiktus ideālus ("Es esmu labs tad, ja…"), kā ari attīstot dažādas izvairīšanās stratēģijas, lai izbēgtu no soda vai citām nepatīkamām sekām, ko izraisījusi "nepareiza uzvedība", un izveido specifiskus aizsargmehānismus. Vainas izjūta allaž uzrodas tad, kad netiek sasniegti ideāli un apmierinātas prasības kopumā. Patiesās kļūdas, kas eneagrammā tiek sauktas par deviņām "kaislībām" jeb "saknes grēkiem", parasti paliek nepamanītas. Tās pieskaitāmas pie līdzekļiem, ar kuriem īstenojam svešos, mums uzspiestos ideālus. Eneagramma atklāj šos iluzoros ideālus un nepamatotu vainas izjūtu, ļaujot ieskatīties acīs savas dzīves patiesajai dilemmai.

Mēs varam pieņemt, ka mūsu raksturu veido gan "mantotās" noslieces, gan ģimenes (sistēmiskā) konstelācija, gan apkārtējās vides ietekme. Svarīgāks nekā iemeslu izpēte ("No kurienes?") ir jautājums par mūsu dzīves mērķi ( "Uz kurieni?"). Kad Jēzus un mācekļi sastapa aklo, kas neredzīgs bija jau piedzimis, viņi jautāja Skolotājam: "Rabi, kas ir grēkojis, viņš pats vai viņa vecāki, ka viņš neredzīgs piedzimis?" Jēzus atbildēja: "Ne viņš ir grēkojis, ne viņa vecāki, bet Dieva darbiem vajag parādīties viņā." (Jņ. 9:1 u. c.) Eneagramma var mums palīdzēt ieskatīties nākotnē un saprast uzdevumus, ieraudzīt savu patieso seju, kura vēl nav "realizējusies", bet slēpjas kaut kur dvēseles dzīlēs.

Eneagramma (no grieķu vai. ennea = "deviņi" un gramma = "zīme" jeb "figūra") tiek attēlota kā aplis. Tas simbolizē pilnību, vienlaikus arī enerģijas pārvietošanos pulksteņa rādītāju kustības virzienā. Uz riņķa līnijas ik pēc 40° izvietoti punkti no VIENs līdz DEVIŅi. Turklāt DEVĪTais ir "augšējais" sākuma punkts. Trīsstūris savieno TRESo, SESTo un DEVĪTo punktu, bet neregulāra sešstūraina zvaigzne OTRo, CETURTo, PIRMo, SEPTĪTo, PIEKTo un ASTOTo punktu. Katrs eneagrammas punkts parāda noteiktu enerģētisko stāvokli, taču pārejas starp tiem ir plūstošas.

Punktus savienojošās līnijas norāda uz noteikto enerģētisko punktu dinamiku. Taču, pirms detalizēti pievēršamies šīm enerģijām un to dinamikai, vēl ir nepieciešama papildinformācija, īpaši attiecībā uz eneagrammas simbolu sistēmas rašanās vēsturi.

1.figūra: eneagramma.

Skaitļa 153 noslēpums

Eneagrammas rašanās vēsturi ilgi klāja noslēpumainības plīvurs. Tas, no vienas puses, vērta to vēl kārdinošāku, taču, no otras puses, izraisīja spekulācijas un šaubas par šo tēmu un nepavisam neveicināja uzticēšanos tai, nemaz nerunājot par nopietnu akadēmisko aprindu pievēršanos šai sistēmai. Nebija zināmi nekādi rakstiskie avoti, no kuriem varētu secināt, ka šī tiešām ir "ļoti sena mācība", kā abi "atklājēji" jeb "izgudrotāji"* apgalvoja. Kad 1989. gadā nāca klajā šīs grāmatas pirmizdevums, arī mums nācās atzīt, ka ziņu par eneagrammu trūkst. Vienīgi bija zināms, ka Rietumu pasaulei eneagrammu pirmo reizi 1916. gadā demonstrēja kāds ļoti noslēpumains cilvēks GEORGS 1VANOVIČS GURDŽIJEVS (Георгий Иванович Гурджиев) (1866 vai 1872-1949; pat savu dzimšanas gadu šis vīrs ir pamanījies neizpaust!). Toreiz eneagramma viņam kalpoja kā visaptverošs simbols, kas attēloja Kosmosa harmonisko struktūru un dinamiku. Viņam tas bija Kosmosa procesu modelis, nevis līdzeklis, lai veidotu cilvēku tipoloģiju. G. Gurdžijevs pats nekad nav devis skaidru atbildi par avotiem, no kurienes šo simbolu ieguvis. Prominentākais no Gurdžijeva skolēniem J. G. BENETS (J. G. Bennett) ir paudis uzskatu, ka viņa skolotājs šo simbolu ir apguvis Āzijā pie islama sūfijiem. 20. gs. 70. gadu sākumā OSKARS IGAZO (Oscar Ichazo) šo G. Gurdžijeva simbolu attīstīja par "fiksāciju eneagrammu". Ari O. Ičazo vairākkārt gan devis daļēji mistiskas norādes par šī simbola slepeniem sūfiju avotiem, gan pieminējis arī vīzijas ar eņģeļiem un līdzīgām parādībām. Tas nevieš nekādu skaidrību. Līdz pat šai dienai O. Ičazo (dzimis 1931. gadā) savus avotus tā arī ir paturējis slepenībā.

Par eneagrammas rašanās leģendu jau kopš "eneagrammu buma" 20. gs. 70. gados klīst aptuveni šāds nostāsts: eneagrammas aizsākumi ir meklējami pirms vairākiem tūkstošiem gadu Tuvajos Austrumos, kur kārts šūpulis vairumam lielo reliģiju. Šīs zināšanas, kas ietekmējušas visas lielās reliģijas, gadu tūkstošu gaitā tikušas bagātinātas un iestrādātas tradīcijā. J. G. Benets šajā saistībā īpaši izceļ "magus" austrumzemju gudros [2] , kas pirmajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras bija priesteri, filozofi, astronomi, astrologi, psihologi, teologi un burvji vienā personā. (Tieši magi bija tie, kas saskaņā ar Mateja evaņģēliju pēc Jēzus piedzimšanas ieradās Jeruzalemē slavināt jaunpiedzimušo Pestītāju!)

Arī izcilais daudzpusīgais zinātnieks PITAGORS (Pythagoras) skolojies pie magiem. Viņš (aptuveni 569.-496. pr. Kr.) bija matemātiķis un garīgais skolotājs no Samosas salas. Jaunībā Pitagors bijis priesteris un daudzus gadus pavadījis sava laika lielākajos reliģiju centros, it īpaši Ēģiptē un Babilonijā. Sava garā mūža beigās viņš Dienviditālijā nodibināja reliģiski filozofisku skolu, kuru veidoja "eksoteriskā" un "ezoteriskā" nodaļa. Eksoteriskajā skolā tika mācītas visiem domātas dzīves gudrības. Turpretī ezoteriskās skolas adepti apguva slepenās zināšanas par Kosmosa likumsakarībām, par kurām viņiem bija jādod stingrs klusēšanas zvērests. Izšķiroša nozīme Pitagora pasaules uzskatā tāpat kā jūdu kabalā bija skaitļiem no viens līdz deviņi, bet desmit apzīmēja Kosmosu kā vienotu veselumu. Skaitļiem, pēc Pitagora domām, piemita ne tikai kvantitatīva, bet arī kvalitatīva, simboliska jēga, kura antīkajā pasaulē sabiedrībai bija zināma, bet mums tikai ar pūlēm to izdodas atšifrēt.

Tad leģendā par eneagrammas izcelsmi parādās aptuveni tūkstoš gadu ilgs pārrāvums. Turklāt tas ir nozīmīgs gadu tūkstotis tiek nodibināta un sabrūk Romas impērija, kā ari rodas un sākumā tiek vajāta kristietība, kas vēlāk kļūst par valsts reliģiju.

Saskaņā ar mums līdz šim zināmo leģendu pēc tam, kad bija radies islāms (aptuveni 1000 gadus pēc Pitagora), slepenās zināšanas par eneagrammu tikušas saglabātas un tālāk ietvertas sūfismā. Ar "sūfismu" tiek apzīmēts liels mistiski askētiskā islāma novirziens. Sūfiju skolotāji nekad neesot iepazīstinājuši kādu ar eneagrammu kā ar vienotu veselumu, bet allaž katram padoma vaicātājam/-ai izskaidrojuši tikai to eneagrammas daļu, kas bijusi noderīga konkrētā cilvēka garīgajai izaugsmei. Visā sūfisma literatūrā nevar atrast ne mazāko norādi par eneagrammas pastāvēšanu. Leģendas piekritēji to parasti pamatojuši ar to, ka šīs slepenās zināšanas tālāk drīkstēja nodot tikai mutiski.

1995. gadā es (Andrēass Eberts) uzdūros kādam pārsteidzošam tekstam, ko rakstījis kāds sens kristiešu mūks Tuksneša tēvs Evagrijs no Pontas. Kaut sapratu ne visu rakstīto, nojautu, ka tekstā runāts par eneagrammu. Vai varētu būt, ka šis ir pirmais un vienīgais rakstītais avots ar norādēm par eneagrammas simbolu rašanos?

1996. gada janvārī es par savu atklājumu uzrakstīju publikāciju starptautiskā žurnāla "Eneagramm Monthly" 11. numurā ("Are the Origin of the Eneagramm Christian after all? ("Vai eneagrammas pirmavots galu galā nav kristietība?"). 1996. gada aprīlī un maijā šajā pašā izdevumā varēja lasīt plašu LINNAS KVIROLO (Lynn Quirolo) rakstu "Pythagoras, Gurdjieff and the Eneagramm". Autore šajā laikā neatkarīgi no manis bija izdarījusi tādu pašu atklājumu. L. Kvirolo ir absolvējusi J. G. Beneta mācību iestādi "International Academy for Continuous Education" Sērbornā (Lielbritānija). Viņas rakstam varu pateikties par daudzām iegūtajām atziņām, it īpaši par pitagorisko skaitļu simboliskās nozīmes izskaidrojumu (sk. turpmāk). Tuksneša mūka tekstā, kurš pie mums abiem bija nonācis aptuveni vienā laikā, nepārprotami bija būtiski skaidrākas norādes uz eneagrammas izcelsmi nekā visās iepriekšējās leģendās un pieņēmumos.3

Vai tiešām eneagrammas aizsākumi būtu meklējami kristietībā, nevis sūfismā? Jezuīts BOBS OHS (Bob Och), kurš viens no pirmajiem apguva eneagrammu pie KLAUDIO NARANHO (Claudio Naranjo), "bija pārliecināts, ka eneagramma dziļi sakņojas kristietības mistikā. (..) Ohs tajā saskatīja ceturtā gadsimta mūku grupas Tuksneša tēvu izkopto tradīciju, saskaņā ar kuru septiņi (pēc kristīgā uzskata) svarīgākie grēki ir tie, kas enerģētiski uzlādē eneagrammā ietvertos tipus.'M 1992. gadā neatkarīgi no Oha arī vācu benediktietis ANSELMS GRĪNS (Anselm Gribi) atklāja pārsteidzošas paralēles starp eneagrammu un Evagrija no Pontas izstrādāto mācību par kaislībām.

Tuksneša tēvu jeb eremītu kustība radās mūsu ēras 4. gadsimtā. Kad kristietība pēc daudziem vajāšanas gadiem 4. gadsimtā tika pieņemta un vēlāk ieguva tādas privilēģijas, ka kļuva par valsts reliģiju, Kristus sekotāju nopietnība visur mazinājās. Kristīties traucās arī visi pretinieki. Drīz vien pagānu tempļi tika slēgti un daži spītnieki, ko nekādi neizdevās "atgriezt", tika pakļauti vēl ļaunākām vajāšanām nekā tās, kuras pirms tam bija pieredzējuši kristieši. Jaunā oficiālā Baznīca ļoti baidījās no pagānisma strāvojumiem savā mācībā un ķecerīgām (it īpaši gnostiskām) mācībām. Ar valsts atbalstu Baznīca nostiprināja "pareizās ticības" dogmas. Vienlaikus tā nepamanīja, cik "pagāniska" kļuvusi pati. Tā vietā, lai koptu kristīgās ticības vienkāršību un patiesu gatavību ciešanām, Baznīca arvien vairāk pievērsās cīņai par dogmatisko monopolismu un privilēģijām sabiedrībā, par varu.

Neskaitāmi cilvēki, vīrieši un sievietes, nopietni vēlēdamies sekot Kristum, tagad bija spiesti glābties. Viņi no pilsētām devās uz tuksnesi, lai dzīvotu mazās kopienās vai kā vientuļnieki. Šie ļaudis atteicās no laulības, materiāliem labumiem un pasaulīgām nodarbēm, lai atrastu sirdsmieru (hesychia). Viens no pirmajiem lielajiem Tuksneša tēviem bija Svētais Antonijs, kura dzīvesstāsts literārā ziņā lielā mērā atgādina Pitagora biogrāfiju un kalpojis par spēcīgu iedvesmas avotu tēlotājmākslai. Svētā Antonija kārdināšana ir bijusi gleznotāju iemīļots sižets. Tā to, piemēram, attēlojis MATIASS GRĪNEVALDS (Matthias Grūneivald) Izenheimas baznīcas altāra poliptihā.

Dzīve tuksnesī kalpoja cīņai ar kaislībām jeb "dēmoniem", kas eremītiem rādījās dīvainu fantāzijas tēlu veidā un pilnīgi pārņēma visas viņu domas. Tā palīdzēja uzvarēt. Mūsdienu psiholoģijas terminoloģijā varētu drīzāk runāt par centieniem "integrēt savu ēnas pusi". Seno Tuksneša tēvu un māšu nopelns ir tas, ka viņi identificēja dažādās kaislības un attīstīja mērķtiecīgas metodes, kā "tās pārvarēt".

Evagrijs no Pontas dzimis 345. gadā Iborā Pontas provincē (mūsdienu Turcija). Viņš bija bīskapa dēls un 34 gadu vecumā tika ordinēts par diakonu. 381. gadā Evagrijs no Pontas devās uz Konstantinopoli, kuru bija spiests pamest mīlas sakara dēļ. Kādu laiku uzturējies Jeruzalemē, Evagrijs aizceļoja uz Ēģipti, lai tur dzīvotu kā mūks. Līdz savai nāvei 399. gadā viņš bija vientuļnieks Nitrijas tuksnesī. Tur viņš sarakstīja savus nozīmīgākos darbus. īpaši Evagriju no Pontas garīgi ietekmēja Origens, savukārt viņu pitagoriešu atziņas. Viņš iestājās par Bībeles alegorisku izpratni (katram pieejamos Bībeles tekstos meklēja noslēpumainu simbolisku jēgu; būtiska loma bija spekulācijām par skaitļu simbolisko nozīmi). Origenisti cieta sakāvi cīņā ar antropomorfistiem un visbeidzot tika pakļauti vajāšanām.

399. gadā ļoti drīz pēc Evagrija no Pontas nāves viņa domubiedriem nācās no tuksneša bēgt. Tā kā viņi paņēma līdzi Evagrija darbus, tie kļuva plaši pazīstami tālaika pasaulē ne tikai Romas impērijā, bet arī virzienā uz Armēniju,

Matiass Grīnevalds (Matthias Grunewald). Svētā Antonija kārdināšana. Fragments no Izenheimas baznīcas altāra poliptiha.

no kurienes nonāca arābu pasaulē, kur vēlāk ietekmēja arī persiešu sūfijus. Arī pašreiz Evagrijs no Pontas Armēnijā bauda lielu cieņu, daļa no viņa rakstiem ir pieejami tikai armēņu valodā. Kaut gan Evagrijs no Pontas un citi Tuksneša tēvi tika nosodīti un vajāti, viņu mācība spēcīgi ietekmēja pareizticīgos mūkus, īpaši tos, kas dzīvo Atosa svētajā kalnā. Konstantinopoles koncila laikā (553) Evagrija no Pontas, tāpat kā Origena, darbi tika nosodīti; trīs nākamie koncili šo spriedumu atstāja spēkā.

Divās teksta vietās Evagrijs no Pontas savā darbā divreiz ir cieši pietuvojies eneagrammai: vienreiz "Mācībā par kaislībām" un otrreiz uz Pitagora skaitliskajām spekulācijām balstītā aprakstā "Figūra". Pieminētajai figūrai ir ievērojama līdzība ar eneagrammas simbolu.

Evagrijs pirmām kārtām izveidoja sarakstu, kurā uzskaitītas astoņas resp. deviņas neceļos vedošas "domas", kuras mūs kavē ceļā pie Dieva un neļauj iegūt sirdsmieru. Viņš to bija smēlies no kādas dīvainas vietas Mateja evaņģēlijā (12:43-45): "Bet, kad nešķistais gars no cilvēka ir izgājis, tad tas pārstaigā izkaltušas vietas, meklē dusu un to neatrod. Tad tas saka: es atgriezīšos savā namā, no kurienes es izgāju. Un, kad viņš nāk, tad viņš to atrod tukšu, izmēztu un uzpostu. Tad tas noiet un ņem līdzi septiņus citus garus, kas ļaunāki par viņu, un viņi ieiet tur un dzīvo; un pēc tam ar tādu cilvēku top sliktāk, nekā papriekšu bija. Tāpat arī notiks šai ļaunajai ciltij. "

Pēc Evagrija domām, pirmais ļaunums ir "alkatība", kas ietver sevī visus pārējos septiņus ļaunumus, tā ka kopā iznāk skaitlis astoņi. Savā rakstā par deviņiem ļaunumiem, kas mums ir jo īpaši interesanti, viņš iedala tos šādi: trīs no ļaunumiem viņš pieskaita pie jutekliski materiālās pasaules (alkatība, netiklība un skopums), trīs pie pārlieku "uztrauktas dvēseles" (skumīgums, dusmas un "slinkums") un trīs pie garīgās jomas, kas sastopama tikai un vienīgi cilvēkiem (godkāre, nenovīdība un lepnība). Šajā klasifikācijā pietrūkst eneagrammas SESTajam tipam atbilstošās "bailes". Pāvests GREGORS I saīsināja astoņu, respektīvi, deviņu netikumu sarakstu, reducējot to uz pašreiz visiem labi pazīstamo sarakstu, ko veido septiņi klasiskie galvenie grēki (kurus mēs esam paraduši kļūdaini dēvēt par "nāves grēkiem"). Viņš apvienoja vienā grēkā godkāri un lepnību, kā arī skumjas un slinkumu, izveidojot gadsimtiem ilgi pastāvošo grēku katalogu: lepnība, skaudība, dusmas, skumjas, miesaskāre, alkatība, netiklība. 7. gadsimtā skumjas tika nomainītas ar slinkumu par septiņiem galvenajiem grēkiem katoļu Baznīca mūsdienās uzskata lepnību (superbia), mantkārību (avaritia), skaudību (invidia), dusmas (ira), miesaskāri (luxuria), negausību (gula, immoderatio) un slinkumu (pigrata jeb acedia).

Kaut ari Evagrijs nosauca deviņus netikumus, tomēr ir skaidrs, ka viņš tos neizkārtoja fiksāciju eneagrammā, ko 20. gs. 70. gados attīstīja O. Ičazo. Evagrijs no Pontas, piemēram, pēc citādiem fiziskās, psihiskās un garīgās jomas principiem sistematizēja šos deviņus netikumus, kurus O. Ičazo izvietoja fiksāciju eneagrammā.

Evagrijs no Pontas apraksta ne tikai deviņas kaislības un trīs centrus, bet arī ģeometrisku simbolu, kuru var saprast tikai tas, kurš pārzina Pitagora skaitļu simbolisko nozīmi. Figūra attēlo kādu noslēpumā tītu biblisku skaitli. Jāņa evaņģēlija beigās Jēzus pēc savas Augšāmcelšanās Lieldienās pavēl saviem mācekļiem izmest tīklus Ģenecaretes ezerā. Mācekļi paklausa un izvelk 153 lielas zivis. Kāpēc evaņģēlists ir minējis tieši šādu skaitli? Jāņa evaņģēlijs ir pilns ar zemtekstiem un daudznozīmīgiem izteikumiem, kuru īstā jēga paslēpta aiz acīmredzamā. Visiem saprotamajā burtiskajā nozīmē allaž slēpjas kāda dziļāka jēga. Tieši tāpēc, ka cilvēki arī Jēzus mācekļi bieži ir pārāk burtiski sapratuši viņa teikto, Jāņa evaņģēlijs nemitīgi izraisa kuriozus pārpratumus. Ir vispārzināms, ka dīvainais skaitlis nav nejaušs, ka tas kaut ko simbolizē. HIERONĪMS (Hieronymus) (ap 420. gadu) ir izskaidrojis šo skaitli šādi: tolaik esot bijis pieņemts, ka eksistē 1 53 zivju sugas. Nosauktais skaitlis tātad esot norādījums uz Baznīcas universalitāti un pilnību, jo Baznīca aptver visas tautas. Augustīns savās spekulācijās iet vēl tālāk:

"Zivju skaits, ko mūsu Kungs pēc savas Augšāmcelšanās lika nozvejot kuģa labajā pusē, lai parādītu šo jauno dzīvi, ir skaitlis 50 reizināts ar skaitli 3. Kad rezultātam vēl pieskaita 3 (Svētās Trīsvienības simbols), svētais noslēpums kļūst skaidrāks. Pēc tam (jaunajā dzīvē) jaunais cilvēks, kurš ir pilnveidojies un ieguvis mieru, miesā un dvēselē apskaidrots ar Dieva skaļajiem vārdiem, kas ir kā tīrs sudrabs, kurš septiņas reizes attīrīts no sārņiem, saņem savu algu. Šajā algā rodami skaitļi septiņi un desmit, jo šajā skaitlī (17), tāpat kā daudzos citos skaitļos, kas veido simbolu kombināciju, slēpjas apbrīnojams noslēpums…

Kad ķermenis tiks pilnīgi atbrīvots no visiem ienaidniekiem? Vai tad, kad taps iznīcināts pēdējais ienaidnieks, pati nāve? Līdz šim laikam tātad jāpietiek ar notverto zivju skaitu 153. Tad, kad skaitlis 17 tiks pieņemts par vienādsānu trīsstūra malu (..) tad kopējā atsevišķo vienību summa būs 153."f '

Šis skaidrojums ir tikai viens piemērs par spekulatīviem paņēmieniem un veidu, kā antīkajā pasaulē un Baznīcas pirmsākumos tika manipulēts ar skaitļiem tā bija parasta parādība.

Ari Evagrijs no Pontas interpretē skaitli 153, balstoties uz pitagoriskajiem simboliem. Viņa skaidrojumu atrodam kādas grāmatiņas ievadā, kuras virsraksts "153 nodaļas par lūgšanu" kalpo kā kontemplācijas vadlīnijas. Šīs 1 53 īsās nodaļas ir kļuvušas par daļu no slavenā krājuma "Philokalia" plaši pazīstama agrīnās Baznīcas lūgšanām domāto pamācību krājums, uz ko pamatojas Austrumu kristīgās baznīcas mistika. Šis krājums beidzot pilnībā pieejams arī vācu valodā. Ievadā Evagrijs no Pontas raksta:

"Šo apcerējumu par lūgšanu esmu sadalījis 1 53 nodaļās. Ar tām es sūtu tev vienu no kārdinošākajiem evaņģēlija kumosiņiem, lai tu varētu iepriecināt sevi ar kādu simbolisku skaitli, kurā savienotas divas figūras: trīsstūris un sešstūris. Trīsstūris simbolizē Svēto Trīsvienību, bet sešstūris pasaules radīšanu sešās dienās. Skaitlis 100 simbolizē kvadrātu, .skaitlis 53 ir trīsstūris un reizē aplis. Kāpēc? Tāpēc, ka tas ir skaitļu 25 un 28 summa. 28 ir trīsstūris, bet 25 aplis tāpēc, ka 25 ir piecreiz pieci. Tātad šī divu skaitļu summa veido kvadrātveida figūru, kas simbolizē četrkāršu kvalitāti, kas piemīt (septiņiem) tikumiem. Aplis savas formas dēļ izsaka laika ritējumu un vienlaikus ir atbilstošs simbols patiesai pasaules izpratnei. Laika ritējumam atbilst tas, kā nedēļa seko nedēļai, mēnesis mēnesim, gads gadam un gadalaiks gadalaikam. Tas ir kā Saules un Mēness kustība, kas nosaka, ka vasara seko pavasarim utt. Trīsstūris, kuru izsaka ar skaitli 28, simbolizē zināšanas par Svēto Trīsvienību. Mēs skaitli 153 kopumā varētu arī izskaidrot kā trīsstūri, t.i., askētisma prakse, dabas kontemplācija un garīgās zināšanas par Dievu jeb ticība, cerība, mīlestība vai zelts, sudrabs, dārgakmeņi. Tik daudz par šo skaitli…"

Evagrija interpretācijā jēgu var saskatīt tikai tad, ja ir apgūta pitagorisko skaitļu simbolika. Pitagors, starp citu, skaitļus iedalīja trīsstūra, kvadrāta, sešstūra un riņķa līnijas skaitļos.

1.   trīsstūra skaitļi: cits citam sekojošu skaitļu summa, sākot ar viens. Piemēram:

3 = 1+2, 6=1+2 + 3, 10=1+2 + 3 + 4 utt.

2.   kvadrāta skaitļi: cits citam sekojošu skaitļu summa, sākot ar viens, bet viens skaitlis tiek izlaists. Piemēram:

4=1+3 (izlaists 2), 9 = 1 + 3 + 5; 16 = 1 + 3 + 5 + 7 utt.

3.   sešstūra skaitļi: cits citam sekojošu skaitļu summa, sākot ar viens, bet izlaižot pa trim skaitļiem. Piemēram:

6=1+5 (izlaists 2, 3 un 4); 16 = 1 + 5 + 9; 28 = 1 + 5 + 9 + + 13 utt.

4.    riņķa līnijas skaitļi: kāpināšanas rezultātā iegūts skaitlis, kuram pēdējā pozīcijā atkārtojas cipars, kurš kāpināts kvadrātā. Piemēram:

25 = 5 x 5; 36 = 6 x 6.

Skaitlim 153 ir šāda nozīme, kas izriet no Pitagora simbolikas: 153 ir "trīsstūra" (1 + 2 + 3 + … + 17) un "sešstūra" (1 + 5 + 9 + + … + 33) skaitlis reizē. Tāpēc tam piemīt vienlaikus gan "trīsstūra" (trinitātes), gan "sešstūra" iezīmes. Trīsstūris saskaņā ar Evagrija uzskatiem apzīmē dievišķo īstenību Trīsvienībā un sešstūris pasaules radīšanu sešās dienās. Ir vairāki veidi, kā grafiski attēlot trīsstūra un sešstūra apvienojumu:

Taču Evagrijs no Pontas skaitli 153 aplūkoja kā summu, ko veido 100 + 28 + 25. 100 ir "kvadrāta" skaitlis (1 + 3 + 5 + 7 + … + 19). Evagrijs norāda, ka skaitlis 28 ir četrkāršota (septiņu) klasisko tikumu kvalitāte. Vienlaikus 28 ir "trīsstūris" (1 + 2 + 3 + … + 7) un apzīmē Svēto Trīsvienību. Skaitlis 25 ir "riņķa līnija" (5 x 5). Evagrijs to uzskata par norādi uz laika ritējumu un patieso (pilnīgo) izziņu. Grafiski šo četrstūra, trīsstūra un riņķa līnijas apvienojumu iespējams parādīt vairākos veidos:

Evagrijs saskata vēl trešo iespēju, kā aplūkot skaitli 153 kopumā. Viņš apraksta to kā trīsstūri, kuru grafiski var attēlot kā punktu kopu (1 + 2 + 3 + …17). Katru trīsstūra malu veido 17 punkti:

Kopsavilkumā var teikt, ka Evagrijs no Pontas ir izveidojis raksturu psiholoģiju, kas balstās uz astoņām, respektīvi, deviņām "kaislībām". Vienlaikus viņš ieskicējis kosmoloģisku modeli, kuru simboliski iespējams attēlot kā četrstūra, trīsstūra un sešstūra apvienojumu. Nav tomēr atrodamas nekādas norādes uz to, ka Evagrijs pats būtu apvienojis savu mācību par kaislību un kosmisko simboliku. "Fiksāciju eneagramma" varētu būt O. Ičazo pirmatklājums 20. gadsimtā. Līdz ar to būtu maldīgi apgalvot, ka eneagramma, kādu mēs to pazīstam, ir cēlusies no senajiem Tuksneša tēviem. Tomēr jāatzīst, ka divi svarīgākie modernās eneagrammas elementi (gan kosmisko procesu simbols, ko papildus kvadrātam veido vēl

ari trīsstūris, aplis un sešstūris, gan mācība par raksturiem, kas balstās uz "galvenajām kaislībām" un tiek pakārtoti pa trim katram no trim centriem: ķermenim, dvēselei un garam) ir atvedināmi no agrīnās kristietības laika lieliskā pasaules un dvēseļu pazinēja Evagrija atstātā garīgā mantojuma.

Nākamā izcilā personība kristietībā, kura darbs devis izšķirošus aspektus modernās eneagrammas tapšanā, ir par Svēto pasludinātais RAMONS LULLS (Ramon Lull), kurš dzimis 1232. gadā Palmā (Maljorkā).

Ramons, kura tēvs 1229. gadā kopā ar Haimi I Iekarotāju ieradās uz salas, lai atbrīvotu to no musulmaņu kundzības, uzauga vidē, kurā bija jūtama spēcīga mauru ietekme. 1253. gadā viņš apprecējās, kļuva par pāžu galmā, izcēlās ar visai pasaulīgu dzīvesveidu. Savu funkciju dēļ viņš piedalījās daudzos ceļojumos. 1263. gada jūnijā 34 gadu vecumā R. Lulls negaidīti izjuta nopietnu reliģisku aicinājumu, jo piecas reizes bija piedzīvojis krustā sistā Jēzus parādīšanos. Viņš iestājās 3. franciskāņu ordenī, kurā uzņēma arī precētos. Kopš tā laika R. Lulls par savu uzdevumu uzskatīja argumentu vākšanu par labu kristietībai, lai pārliecinātu jūdus un musulmaņus pāriet šajā ticībā. Viņš devās svētceļojumos (uz Jeruzalemi un Santjago dc Kompostelu), kā arī uzsāka plašu un rosīgu literāro darbību. Turklāt pēc viņa ierosmes dažādās mācību iestādēs tika uzsākta arābu un ebreju valodas mācīšana, lai radītu nosacījumus nopietnam starpkultūru dialogam.

Pretstatā iepriekšējiem Baznīcas misionārajiem centieniem, kas patiesībā paredzēja vien "pagānu" piespiedu atgriešanu, R. Lulls izstrādāja principus, kā veidot respektablu un racionālu dialogu, kura gaitā kaut ko jaunu varēja iemācīties visi tajā iesaistītie dalībnieki. Savu īsto identitāti cilvēks taču var gūt, nevis norobežojoties no citiem, bet tikai sarunājoties ar tiem. R. Lulls izmantoja daudzus modernās komunikācijas teorijas, saskarsmes un konfliktu skaidrošanas kritērijus, jau toreiz izveidoja teoriju, ko sauc par "pretējās puses hermeneitiku" [3] . lai veidotu patiesu komunikāciju ar partneri, ir jāpārvalda un jāciena viņa valoda un uzskati.

"Grāmata par pagānu un trim gudrajiem" ataino sarunu, kurā kāds neticīgais, kas devies sev piemērotas reliģijas meklējumos, iztaujā pa vienam jūdu, kristiešu un musulmaņu pārstāvim. Tie pēc kārtas izklāsta katrs savus argumentus, turklāt citus nepārtraucot un citiem neuzbrūkot. Vienīgais, kuram atļauts ar āķīgiem jautajumiem paust zināmu kritiku, ir pagāns, kurš beigās tomēr apmierināts aiziet. Mēs, tāpat kā Lesinga "Riņķa parabolā", tā arī neuzzinām, kuru no ceļiem pagāns galu galā ir izvēlējies.

R. Lulla lielākā kaislība bija jaunas garīgās valodas radīšana tādas valodas, uz ko nebūtu monopola nevienai no pastāvošajām reliģijām. Viņš bija pārliecināts, ka karu un konfliktu galvenais iemesls ir valodu radītie pārpratumi starp reliģijām. R. Lulls, tāpat kā mūsdienās HANSS K1NGS (Hans Kūng), uzskatīja, ka it īpaši monoteiskās reliģijas ir spējīgas izveidot pasaules ētosu, kas kalpotu mieram visā pasaulē. Tas nosaka, ka šīm reliģijām savstarpējo attiecību praksē būtu jāizmanto visi tie nevardarbīgie principi, kuriem jākļūst par pamatu mieram visā pasaulē. Uz Baznīcu īpaši attiecināma prasība, ka tai ir jāatgriežas uz pareizā ceļa un jāatjauno sevi, pirms ķerties pie visas pasaules evaņģelizēšanas, turklāt šajā procesā tai allaž vēl arī jāmācās.

Kopīgais sākumpunkts lielo reliģiju apvienotajos patiesības meklējumos saskaņā ar R. Lullu ir deviņi (!) vārdi jeb Dieva īpašības. Tos viņš pulksteņa rādītāju kustības virzienā izvietoja pa riņķa līnijas perifēriju. Centrā novietots burts A, kas simbolizē Dieva būtību, bet burti no B līdz K katrs apzīmē Dieva īpašību pirmos burtus. Tie savienoti ar centru ar neizsakāmo Dieva noslēpumu un arī savstarpēji, veidojot līniju tīklojumu.

R. Lulla figūra A

B Bonitas = labestība C Magnitudo = diženums D Aeternitas = nemirstība E Potestas = spēks F Sapientia = gudrība G Voluntas = griba H Virtus = tikums I Veritas = patiesība K Gloria = slava

Paralēli figūras A absolūtajiem principiem R. Lulls attīstīja nākamo figūru (T), kas attēlo "relatīvos" principus ar mērķi "apzīmēt Dieva un visas Viņa radības līdzību un atšķirības". R. Lulls runā "par atšķirību (dijferentia), vienprātību (concordia) un pretišķībām (contrarietas). Tas, kurš ir pilnība, pastāv kā absolūta vienlīdzība (aequalitas), kamēr radībai raksturīgās īpašības eksistē vai nu "vairākumā" (maioritas), vai "mazākumā" (minoritas). Un, tā kā radīšanā eksistē sākums un gals, bet Dievs atrodas vidū kā Trīsvienīga persona, R. Lulls runā par sākumu (principium), vidu (medium) un beigām (finis).'" Figūra T ir aplis, kurā izvietoti trīs trīsstūri, kas apzīmē relatīvo principu saistību (Figūra T).

Lulla figūra T

B Differentia = atšķirība C Concordia = vienprātība D Contrarietas = pretišķība E Principium = sākums F Medium = vidus G Finis = beigas H Minoritas = mazākums I Aequalitas = vienlīdzīgums K Maioritas = vairākums

Nevar nepamanīt, ka šīs abas figūras ir līdzīgas eneagrammai. Arī R. Lulla figūras, tāpat kā Evagrija izteikumus, var nosaukt par eneagrammas aizsākumiem. R. Lulls arī uzskata, ka par kopīgā dialoga pamatu starp dažādām reliģijām var kalpot ne tikai Dieva vārdi, bet ari zināšanas par "tikumiem" un "netikumiem". R. Lulls attēlo klasiskos septiņus tikumus un septiņus nāves grēkus kā kokus, jo uzskata, ka taisnība ir tām reliģijām, kuru koki dod pārliecinošākus "tikumības" augļus. Līdz ar to diskusija no dogmatiskās jomas tiek pārcelta uz garīgo un ētikas jomu, turklāt par vienu no būtiskākajiem ticības kritērijiem un ticīgo kopienas vērtībām šajā diskusijā kļūst tolerances spēja. Tam, kuram ir taisnība, nav tāpēc jākļūst paštaisnam.

R. Lulla uzskatu tuvums jūdu kabalai un islāma sūfiju mistikai ir jūtams ikvienā viņa darbā. Kabalā, tāpat kā R. Lulla darbos, Dieva īpašības attēlotas kā dzīvības koks. Sūfisms meditācijās izmanto 99 Dieva vārdus, lai ar to palīdzību tuvotos vārdos nepasakāmajam Dievam. R. Lulla īpašā mīlestība pieder pie tām sūfisma leģendām, kuru mērķis ir vēl gaišākās liesmās uzpūst Dieva mīlestību. Tikai mīlestības filozofija, pēc R. Lulla domām, ir visiem cilvēkiem pieejama un padara iespējamu ekumenisko procesu. UMBERTO EKO (Umberto Eco) uzskata, ka R. Lulla idejas ir otrs lielākais mēģinājums Eiropā aiz jūdu kabalas izveidot jaunu, visiem kopīgu garīgo valodu.

R. Lulls ir dziļi pārliecināts, ka pat vissarežģītākos teoloģiskos apgalvojumus tādus kā mācība par Trīsvienīgo Dievu vai ticība tam, ka Jēzus ir augšāmcēlies, ir iespējams saprātīgi pamatot un tāpēc par tiem iespējams atklāti diskutēt. Ar šādiem uzskatiem R. Lulls apsteidza pat 18. gs. apgaismības laikmetu Eiropā, kad pirmo reizi saprāts tika vērtēts augstāk par autoritāti.

Noteikti būtu vērts dziļāk izpētīt R. Lulla nozīmi eneagrammas pētījumos. Katrā ziņā viņa (tāpat kā Evagrija) darbos būtībā jau ir atrodams ļoti daudz kas no tā, kas būs izklāstīts nākamajās lappusēs. R. Lulla devumu augstu novērtēja Avilas Terēze un SVĒTAIS JĀNIS NO KRUSTA (San Juan de la Cruz), arī BARTOLOMĒ

DE LAS KASKASS (Burtolome de las Casas), kurš kaismīgi aizstāvēja Amerikas pirmos iedzīvotājus no uzvarošās kristianizācijas šausmām, tāpat kā KŪZAS NIKOLAJS (Nickolaus von Kusanus) un ARTURS ŠOPENHAUERS ArthurSchoppenhauer), kurš R. Lulla dzīvesveida apvērsumu uzskatīja par "patiesu atgriešanu". Līdz ar to var cerēt, ka šajā starpreliģiju dialoga gadsimtā R. Lulla atzinumi tiks no jauna atklāti un novērtēti. Šī franciskāņu mūka viedoklis, ka ideāla ir tāda Baznīca, kurai raksturīga pazemība, spēja pārliecināt, kura nelieto varu un nepārtrauc mācīties, ir aktuāls arī mūsdienās.8

Neapšaubāmi, G. Gurdžijevu un viņa skolēnus ietekmēja gan Tuksneša tēvu, gan sūfiju mācības. G. Gurdžijeva dzimšanas gads nav precīzi zināms, iespējams, viņš piedzima 1877. gadā armēnietes un grieķa ģimenē Armēnijas un Gruzijas pierobežā. Šajā laikā tur vienkopus dzīvoja daudzu lielo reliģiju pārstāvji. Evagrijs no Pontas šajā zemē vēl joprojām ir ļoti lielā godā. Tuksneša tēvu mācība ortodoksālajā Baznīcā, it īpaši Atosa kalna mūku klosteros, tiek ļoti augstu vērtēta. Piemēram, mantriskā "sirds lūgšana", kas arī pieder pie Tuksneša tēvu mantojuma, te ir saglabājusies gadsimtu gaitā. G. Gurdžijevu šīs tradīcijas, bez šaubām, bija ietekmējušas ļoti lielā mērā.

G. Gurdžijevs jaunībā vēlējās kļūt par ārstu un vienlaikus apguva krievu ortodoksālās Baznīcas priesterim nepieciešamās zināšanas. Oficiālā kristīgā Baznīca tomēr nespēja apmierināt viņa izziņas alkas un eksistenciālās jēgas meklējumus. G. Gurdžijevu nodarbināja jautājums, kā mums, cilvēkiem, nepazaudēt garīgo modrību, meklējot patieso dzīves jēgu. Kā izteicies G. Gurdžijevs, viņš apceļojis neskaitāmus Austrumu garīgos centrus un aizklīdis līdz pat Ēģiptei, Tibetai un Indijai. Kādā sūfiju klosterī, kas pieder pie "Sarmoun" brālības, viņš esot iepazinies ar tekstiem, kas ir eneagrammas pamatā, kaut arī šo klosteri nevienam tā arī nav izdevies atrast līdz pat šai dienai. Dzīves laikā G. Gurdžijevs dēvē sevi par "Pitagorisko grieķi" un "ezoterisko kristieti", savu veikumu par "ezoterisko kristietību". Droši vien tieši tāpēc, ka viņam ir bijusi dota iespēja apziņā "paskatīties zem plīvura", G. Gurdžijevs ir burtiski "aizplīvurojis" visu savu zināšanu pirmavotus.

Kopsavilkumā citēju rindkopu no Linnas Kvirolo pētījuma:

"Evagrija no Pontas rakstos mēs atrodam tādu augsti attīstītu kontemplatīvo psiholoģiju, kāda Rietumos jau tikpat kā vairs nepastāv. Vēl mēs sastopam pitagorisko interpretāciju vienam no Bībeles svarīgākajiem skaitļiem. Fragmentāri gan šī psiholoģija, gan mācība par simboliem ir atrodama arī G. Gurdžijeva un ALEKSANDRA USPENSKA (Александр Иванович Успенский) darbos. Tā kā līs idejas ir daļa no hellēnistiskās ķēdītes posmiem un cieši ievīta gan kristīgajā, gan islāma reliģijā, mēs varam konstatēt, cik pārsteidzoši līdzīgs ir agrīnās kristietības domāšanas veids un vēlāko sūfiju garīgums un mācība par Kosmosu. (..) Evagrija un citu Tuksneša tēvu raksti (..) ir jauns iedvesmas avots meklētājiem mūsu tehnoloģiski attīstītajā, bet garīgi aptumšotajā laikmetā. Šie avoti var atvērt mūsu sirdis un prātus vienai no lielākajām iespējām, kas snauž katrā no mums un pieejama ikvienam."

Tuksneša tēvu mistikas un kontemplācijas zināšanas ir ievijušās arī sūfiju garīgajā mācībā. Jau aptuveni 100 gadus pēc Muhameda nāves izveidojās grupa patiesi ticīgu musulmaņu, kuri vēlējās piekopt vienkāršu dzīvesveidu. Bieži viņi atteicās no īpašuma vispār un par askēzes zīmi valkāja tērpus no raupja vilnas auduma (arābu vai. "suf"). Daudzi no viņiem pastāvīgi ceļoja apkārt kā sprediķotāji, citi apmetās uz dzīvi garīgajās kopienās un brālībās. Sūfiju dzīvesveids lielā mērā atgādina vēlāko franciskāņu dzīvesveidu, droši vien franciskāņus tik tiešām ir ietekmējuši sūfiji.9 Arī sūfismā, tāpat kā daudzos viduslaiku kristīgās mistikas virzienos, piedalījās īpaši daudz sieviešu.

Ar lūgšanām un meditāciju sūfiji vēlējās iemantot Dieva mīlestību. Dieva mīlestība bija sūfiju kustības centrālā tēma, kā to apliecina 8. gadsimta sūfisma skolotājas RABLAS AL ADAVIJAS (Rabia al-Adawiyya) lūgšana:

"Dievs, ja pielūdzu Tevi aiz bailēm no elles, tad sadedzini mani šajā ellē. Un, ja es pielūdzu Tevi cerībā uz paradīzi, tad nelaid mani paradīzē! Taču, ja es Tevi pielūdzu Tevis paša dēļ, tad neatrauj man savu nezūdošo skaistumu."10

Oficiālais islāms allaž ir bargi apkarojis sūfismu. Turpretī vienkāršā tauta drīz sāka godināt sūfijus kā svētos. Daudziem no viņiem tika piedēvētas brīnumdarītāju spējas. Lielo sūfiju dzīvesstāsti un veikums ir apvīti leģendām. Pie sūfiju brālībām pieder arī Virpuļojošo dervišu ordenis un faķīru (faquir "nabadzīgs") kustība. Daudzas no sūfiju brālībām darbojas pat mūsdienās, visvairāk to ir Ziemeļāfrikā."

Sūfiji, tāpat kā Tuksneša tēvi, turpināja dvēseļu kopšanas tradīciju, lai būtu līdzās cilvēkiem viņu ceļā pie Dieva.

Šī gudrība, kuras būtību atrodam arī mūsdienu mācībā par eneagrammu, bija pazīstama mutiskā veidā, un to gadsimtu gaitā skolotājs nodeva saviem skolēniem. G. Gurdžijevs, pēc viņa paša izteikuma, Afganistānā iepazinis eneagrammu un nosaucis to par Perpetuum mobile. Uz tās dinamiku daļēji balstīta viņa izstrādātā deju un kustību metode. [4] G. Gurdžijevs eneagrammu salīdzina ar izslavēto "gudrības akmeni", uzsverot, ka pat slepenajā literatūrā "neko par to neatradīsiet (..) Zinātāji tam piešķīruši tik lielu nozīmi, ka uzskatījuši par nepieciešamu saglabāt visstingrāko slepenību".12 Taču viņš nekad nav uzskatījis eneagrammu par psiholoģisku tipoloģiju un nekad nav veidojis deviņu personības tipu aprakstus. Mūsdienās pazīstamākā eneagrammas forma cēlusies, kā jau iepriekš minēju, no Oskara Ičazo fiksācijām. Viņš teicis, ka šo sistēmu apguvis no sūfiju skolotājiem Pamirā (Afganistānā), turklāt vēl pirms iepazīšanās ar G. Gurdžijeva darbiem.

20. gs. 50. un 60. gados O. Ičazo bija pasniedzējs Lapasā (Bolīvija) un Arikā (Čīle). 1971. gadā viņš pārcēlās uz ASV.13 Institūta "Esalen" psihiatrs Klaudio Naraneho Bigsurā (Kalifornija) pārņēma un attīstīja šo Ičazo modeli. Vairāki amerikāņu jezuīti, pirmām kārtām tēvs B. OHS nejauši atklāja šo modeli K. Naraho darbos. Pēc daudzu gadu ilgas teoloģiskas pārbaudes un praktizēšanas Jezuītu ordenis nolēma pārņemt eneagrammu kā dvēseļu aprūpes līdzekli un savu garīgo vingrinājumu modeli.

Kopš 20. gs. 80. gadu vidus ir publicētas neskaitāmas grāmatas par eneagrammu. Tās daļēji radušās tāpēc, ka Amerikas reliģiskie ordeņi attīstījās kopā ar eneagrammu, daļēji psihoanalīzes, resp., humānistiskās psiholoģijas attīstības rezultātā.

Izrādījies, ka eneagramma vienlīdz labi iederas gan kristīgai tradīcijai atbilstošajā pastorālajā padomdošanā, gan izmantojama dažādiem psihoterapeitiskiem mērķiem. Tāpēc tā var papildus kalpot arī kā tilts starp garīgumu un psiholoģiju. Zināmā mērā eneagramma ir kļuvusi par starpkulturāla un starpreliģiju dialoga "jauno valodu", pēc kādas savulaik ilgojās Ramons Lulls. Tā pa šo laiku ir ieguvusi aizvien stingrāku "zinātniskāku" veidolu. Klīniskie pētījumi ASV devuši pārsteidzošus rezultātus. Prestižā Stenfordas Universitāte Kalifornijā un tās Psiholoģijas fakultāte bija pienācīga skatuve Pirmajai starptautiskajai eneagrammas konferencei 1994. gadā. Kopš tā laika akadēmiskie pētījumi ir strauji progresējuši.

Šāds psiholoģijas, garīguma un teoloģijas "kokteilis" var traucēt vien tos, kuri ikdienā iestājas par "metodiski sterilu" šķietami atšķirīgo pieeju nodalīšanu. Rietumu un Austrumu gudrības un dvēseļu kopšanas tradīcijas (patiesie guru, stareci un Austrumu skolotāji, arī tādi lielie skolotāji kā IGNĀCIJS NO LOJOLAS Ignacio Lopez de Loyola), kuru rezultātā tapusi šī grāmata, turpretī uzsvērušas saistību starp dvēseles un rakstura, kā arī reliģiozā garīguma briedumu. Pēdējā laikā tādi pētnieki kā KENS VILBERS (Ken Wilber) ir izveidojuši integrētu garīguma un psiholoģijas metodi, kas aplūko cilvēku kā vienotu veselumu, kurā garīgie un psiholoģiskie aspekti savstarpēji papildina un bagātina cits citu. Šādai vienota veseluma uztverei atbilst arī šis mūsu darbs par eneagrammu.

Kā izlauzties līdz Pavisam kam citam

Vienkārši sakot, eneagramma atbild uz jautājumu: kāpēc mēs, cilvēki, risinot savas dzīves problēmas, nevis izlaužamies līdz kaut kam lielam, līdz Pavisam kam citam, līdz Dievam, bet pārāk bieži atduramies pret savu ego? Mūsdienu egocentriskajā sabiedrībā mēs iestrēgstam savās domās vai jūtās. Tāpēc daudziem mūsdienu Rietumu cilvēkiem Dievs, ja vispār nav jau norakstīts kā nevajadzīgs, neeksistē citādi kā vien cilvēku pašu projekts: Dievs, kādu mums vajag, kādu gribam vai kādu labprāt vēlētos.

Nenotiek satikšanās ar Dievu, kas ir Pavisam kas cits, kas nepavisam "nav es".

Senie skolotāji un dvēseļu gani vēlējās, lai cilvēki iemācītos pazīt savus iekšējos ierobežojumus un aizspriedumus, respektīvi, savu "uztveres stilu", t.i., paradumu aplūkot un attēlot dzīves norises, balstoties uz fiksētu skatpunktu. Agrīnās kristietības mūki dēvēja šādus ierobežojumus par pasijām jeb kaislībām. To dēļ cilvēks savas dzīves daļu, kuru ir iepazinis vai kuru pārvalda, uzskata par dzīvi kopumā. Svarīgi ir identificēt un pārvarēt savas kaislības, lai iemācītos objektīvi (vai vismaz objektīvāk) uztvert pasauli. Svarīgi ir izlauzties līdz Dievam, objektivitātei, līdz Pavisam kam citam, kas mums, kristiešiem, vienlaikus nozīmē "Pavisam mūsu". Viņš ir iesaistījies mūsu dzīvē un kļuvis par daļu no tās. Svarīgi, lai mēs būtu spējīgi uz saskarsmi ar kaut ko citu, nevis tikai ar sevi ar tādu "varu, kas ir lielāka par mums" (Anonīmie alkoholiķi).

Daudzi Baznīcas funkcionāri visai nenopietni uzstājas Dieva vārdā un iedomājas, ka ir sapratuši Dievu. Turklāt bieži jau nākamajā mirklī kļūst skaidrs, ka tie nepauž neko daudz vairāk kā vien savu temperamentu, savus aizspriedumus vai to, ko cilvēki tik un tā ir jau zinājuši. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc ļaudis tik lielā mērā zaudējuši ticību kristīgajai reliģijai. Daudzi laikabiedri vairs nespēj to uztvert nopietni, jo sastopas ar reliģioziem cilvēkiem, kuri savā ticībā nav autentiski, bet gan ir egocentriski, jo acīm redzami rīkojas paši savu, nevis Dieva mērķu vadīti, kaut arī pilnībā pārvalda dievbijīgo žargonu, kam būtu jāapliecina, ka viņiem prātā tikai Dievs un Viņa valstība.

Eneagramma var mums palīdzēt attīrīt savu uztveri, kļūt godīgākiem pret sevi un arvien labāk iemācīties atšķirt, kad sadzirdam tikai paši savu iekšējo balsi un pakļaujamies saviem aizspriedumiem un kad esam atvērti, lai spētu saklausīt kaut ko jaunu.

Jezuītu ordeņa dibinātājs Ignācijs no I.ojolas (1491-1556) izveidoja garīgi un psiholoģiski ārkārtīgi sensiblu metodi, kas ļauj cilvēkus garīgi vadīt. Viņa izstrādātie garīgie vingrinājumi brīdina mūs par lamatām, kurās var iekrist dvēsele. Tie palīdz atšķirt dažādus garus nošķirt tos ārējos un iekšējos impulsus, kas mūs nemitīgi ietekmē. Šī nošķiršana tiek veikta trijos soļos: 1) "izjust atšķirīgās dziņas dvēselē"; 2) tās "iepazīt", t.i., izprast to izcelsmi un virzību un izlemt, vai tās atzīstamas par konstruktīvām vai destruktīvām; 3) izturēties pret šīm dziņām atbilstoši saviem lēmumiem; tas nozīmē pieņemt vai noraidīt tās.14 Garīgo vingrinājumu mērķis ir sakārtot savu dzīvi un atrast ceļu uz kristīgo brīvību. Tādu iespēju dod personiskās attiecības ar Jēzu, jo tās mums ļauj sadzirdēt Jēzus aicinājumu savai dzīvei un sagatavo mūs kalpošanai Viņam.

Eneagramma ir palīglīdzeklis, kas, tāpat kā attiecības ar Jēzu, palīdz sasniegt iepriekš minēto mērķi. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc daudzi garīgo vingrinājumu skolotāji paralēli tradicionālajiem Ignācija vingrinājumiem ir sākuši savā praksē izmantot arī eneagrammu.

Kardināls iztrūkstas no snaudas

Mani (Ričardu Roru) jau tad, kad tiku ordinēts par priesteri, 1970. gadā viens no jezuītiem "iesvaidīja" arī eneagrammas noslēpumos. Toreiz mums tika piekodināts neko nepierakstīt un nevienam nestāstīt, kur esam šīs zināšanas ieguvuši. Man jāatzīstas, ka tolaik reizēm jutos tā, it kā būtu rīkojies negodīgi. Pāris reižu gadījās, ka pie manis uz pieņemšanu atnāk cilvēks un jau pēc neilga laika, izmantojot eneagrammu, es spēju samērā precīzi formulēt šī cilvēka enerģiju jeb "uztveres stilu". Tā kā liku lietā savas "slepenās zināšanas", mans sarunu biedrs domāja: "Ričards Rors lasa manā dvēselē kā atvērtā grāmatā un trāpa tieši mērķī! Kur gan viņš tādas gudrības samācījies?" Tā nu es dažu labu reizi šķitu kā gaišreģis vai ar īpašām spējām apveltīts sirdsstīgu pazinējs, nu gluži tāds, kā stāsta par dažiem svētajiem. Šādā veidā eneagramma kādreiz tiešām esot lietota. Pastāv leģenda par ezoteriskajām zināšanām, ko dvēseļu gani nodevuši cits citam tikai savās tuvākajās aprindās. Tad, kad noslēpums sasniedza mūs, amerikāņus, notika tas, kam bija jānotiek, pēc dažiem gadiem mēs par to sākām rakstīt grāmatas.

Kopš tā laika grāmatu plūdi nav apturami. īpaši katoļu vidē eneagramma piedzīvojusi īstu uzvaras gājienu. Iespējams, tāpēc ka mums, katoļu ordeņa ļaudīm, pietiek laika un ir klusuma nami, kur intensīvi ar kaut ko tādu nodarboties. No turienes šīs zināšanas atgriežas pie meklējošiem un ieinteresētiem dažādāko sabiedrības slāņu cilvēkiem. Tagad, kad eneagramma sen vairs nav noslēpums, mēs vēlētos, lai tā tiktu pienācīgi izmantota un nodarītu pēc iespējas mazāku kaitējumu. "Dusošais milzis" ir pamodināts, un senā gudrība tagad ir pieejama visiem, kuri to meklē!

Mēs nekad vēl, daloties ar savām zināšanām par eneagrammu, neesam sastapuši kādu grupu, kuru tā lai kāds ari būtu iemesls nebūtu interesējusi. Tas ir pārsteidzoši, jo ceļa sākums ir negatīvs. Eneagramma nav domāta, lai pieglaimotos kāda cilvēka ego. Tā gan ir gatava palīdzēt tam, kurš savu "viltus ego" tā to nosaucis TOMASS MĒRTONS (Tljomas Merton) un citi grib palaist vaļā, padarīt nevajadzīgu. Mēs nepazīstam nevienu citu palīglīdzekli, kas to spētu vēl īsākā laikā nekā eneagramma.

Pirms vairākiem gadiem es vadīju garīgo vingrinājumu nodarbību, kurā piedalījās 20 bīskapi. Pirmajā dienā es lasīju referātu par kontemplatīvo lūgšanu. Bīskapi tur sēdēja un klausījās galu galā tie bija bīskapi, pieklājības pēc viņiem vajadzēja kaut ar pusausi klausīties, jo referāta tēma taču bija lūgšana. Tomēr nevarēja nepamanīt, ka viņi gan to visu klausījās, bet īsti šī lieta viņiem negāja pie sirds. Es vairs neatceros, ko stāstīju otrajā dienā, bet tad viņi klausījās jau daudz uzmanīgāk. Trešajā dienā divi bīskapi paveda mani sānis un teica: "Jums jāpastāsta mūsu grupai par eneagrammu!" Tāds patiesībā nebija mans nolūks. Taču abi bīskapi uzstāja: "Noteikti! Viņiem to vajag!" Tā nu nākamajā rītā ķēros pie eneagrammas. Es piedzīvoju, kā daži no klausītājiem, arī kāds jaunizcepts kardināls, pēkšņi pamodās. Viņi kļuva par vienu lielu ausi. No šī mirkļa bīskapi ar pilnu atdevi piedalījās garīgajos vingrinājumos.

Eneagramma sakārto mūsu dvēseles dzīvi, vismaz labu tiesu no tās, turklāt tādā veidā, kādā vairums no mums to nekad nav pieredzējuši. Eneagrammai ir reti sastopama gudrība ar milzīgu pārliecināšanas spēku.

Atskurbinošais ahā-efekts

Kad es (Ričards Rors) 1970. gadā iepazinos ar eneagrammu, tā kļuva par vienu no trim garīgā ziņā revolucionārām pieredzēm manā dzīvē. Es burtiski jutu, ka no manām acīm nokrīt zvīņas, un man vienā mirklī kļuva skaidrs, kādas dziņas likušas man darboties līdz šim. Es gan vienmēr biju rīkojies pareizi (tas jau mums, PIRMajiem, ir pats svarīgākais!), taču galīgi aplamu iemeslu mudināts. Ir diezgan liels kauns uzzināt kaut ko tādu, kur nu vēl atzīt! Tāpēc pirmais nerakstītais likums skan šādi: kurš šo nodarbi kopumā neizjūt kā pazemojošu kaut kādā veidā, tas vienkārši nav vēl atradis savu īsto "eneagrammas numuru". Jo spēcīgāka ir pazemojuma izjūta, jo vairāk patiesības ir izdevies ieraudzīt! Tas, kurš saka: "Tas ir tik brīnišķīgi, ka esmu TRESais", vai nu īstenībā nemaz nav TRESais, vai arī vēl nav sapratis, cik kļūmīgs liktenis paredzēts šim tipam. Eneagramma norauj masku spēlītēm, kurās mēs esam iestrēguši. Ja es, piemēram, tajā bīskapu garīgo vingrinājumu laikā būtu piecēlies un norādījis uz vienu no viņiem: "Jūs esat paštaisns un dogmatisks", tad vīrs droši vien būtu aizsvilies kā pulvermuca. Neviens negrib būt paštaisns un dogmatisks. Bet, ja es saku: "PIRMajiem tādiem kā es piemīt paštaisnums un dogmatiskums," tad es vispirms pats uzvelku kurpes un tad piedāvāju tās uzaut savai publikai. Nu kaut kāda iemesla pēc tas izdodas vieglāk. Mēs allaž izmantojam šādu iesākumu, jo tā var panākt vairāk, un esam pārliecināti, ka eneagramma kalpo cilvēka garīgajai bagātināšanai un spēj mūs aizvest pie garīgās apziņas augstākajām formām, kādas pazīstam, mēs spējam nolikt malā neīsto ego, jo mums to vairs nevajag. Mēs ceram, ka visi, kas ieskatījušies acīs savas dvēseles "ēnas pusei" jeb "saknes grēkam", piedzīvos arī to brīvību, ko piedzīvojām mēs, kad sākām skatīties patiesībai acis. To piedzīvojām mēs abi, uzzinājuši, ka esam PIRMais (Ričards Rors) un OTRais (Andrēass Eberts). Tā kā mums vispirms nācās atzīties savas dzīves melos, mēs uzdrošināmies uzmundrināt ari citus: ja citi spēj mūs paciest, tad mums patiesībā nav iemesla nepaciest arī viņus. Jebkurā gadījumā mēs vairs neesam tik gatavi izteikt pārsteidzīgus spriedumus par citiem cilvēkiem. Daudziem ir bail, ka šādas sistēmas dēļ mēs cits citu saliksim pa plauktiņiem un garīgi sastindzināsim. Būsim godīgi: jā, tieši tā neizbēgami notiek, kad sāk iepazīt eneagrammu. Kurš ir apguvis šo metodi, tas kādu laiku staigā pa pasauli, visus vērodams tikai no viena aspekta: pie kāda tipa kurš pieder vai tas ir PIRMais, OTRais, TREŠais, CETURTais, PIEKTais, SESTais, SEPTĪTais, ASTOTais vai DEVĪTais? Vismaz ceturtdaļā gadījumu mēs sākumā pilnīgi noteikti kļūdīsimies, jo pirmajā brīdī acīs lec tikai dažas tīri ārējas iezīmes. Ir kādu laiku jāpadarbojas ar eneagrammu, līdz iemācāmies redzēt dziļāk par šīm ārišķībām un saskatīt tipa patiesās "enerģijas". Labs palīglīdzeklis šajā ziņā ir humors. Kurš prot pats par sevi pasmieties, tam smiekli spēj sniegt ne mazāku atbrīvotības izjūtu kā raudāšana. Darbā ar eneagrammu mēs esam piedzīvojuši gan pasmiešanos par sevi, gan raudāšanu. Kad esam sasnieguši sevis izziņas dziļumus, tad eneagrammu vienkārši darbarīku varam mierīgu sirdi nolikt malā.

Pirmām kārtām mēs tomēr ceram, ka eneagramma palīdzēs mums kļūt mīlošākiem. Kad tas ir noticis, ir sasniegts mērķis, kuram esam radīti. Ceram, ka eneagramma padarīs mūs spējīgus vairāk mīlēt citus cilvēkus, pašiem sevi un Dievu. Tas man (Ričardam Roram) bija visai atskurbinošs, kaut vienlaikus skaists piedzīvojums: Dievam tas viss jau sen bija zināms! Viņš allaž bija zinājis, ka esmu PIRMais! Dievs labi zināja, ka rīkojos pareizi, nepareizu iemeslu vai vismaz ļoti samudžinātu motīvu vadīts! Viņš arī zināja, ka ļoti neviennozīmīgu iemeslu dēļ es kļuvu par priesteri, pieņēmu celibātu, nodibināju New Jerusalem komūnu, devos uz Albukerki bet tas nekas! Viss ir kārtībā! Lai cik pazemojoši ir to visu apzināties, vienlaikus apziņa, ka Dievs to zina un pat mūsu grēkus izmanto saviem mērķiem, sniedz atvieglojumu. Kas ir atklājis eneagrammas spēku un patiesumu, tas neizbēgami nonāks arī līdz tam, ka teiks:

Dievs izmanto mūsu grēkus! (Mēs apzināti lietojam vārdu "grēks", kaut labi zinām, ka daudzu ausīs tas skan moralizējoši un vērtējoši. Taču pie tā vēl atgriezīsimies.) Ir apkaunojoši un vienlaikus atbrīvojoši izjust Dieva beznosacījumu mīlestību, kādu mēs pirms tam, visticamāk, vēl nekad agrāk neesam piedzīvojuši. īpaši jau tādam perlekcionistam, PIRMajam kā es (Ričards Rors) šāda pieredze bija īsts apvērsums, pēkšņi saprotot, ka Dievs mīl pat tādu nepilnību… proti, mani.

Ja jau Dievs spēj mīlēt kaut ko tik nepilnīgu un pat atrod, kur likt to lietā jo kur tad lai Dievs ņemtu tos pareizos, tos nekļūdīgos šajā pasaulē -, tad paveras neiedomājamas brīvības telpa.

Eneagramma liek mums paveikt iekšējo darbu, kas piešķir īstumu mūsu garīgajam ceļam. Vienlaikus tā rada arī jaunas grūtības. Daudzi mūsu neapšaubītie pieņēmumi un agrākie pārsteidzīgie lēmumi vairs nefunkcionēs tā kā līdz šim, jo eneagramma, starp citu, atklāj pat mūsu dotību ēnas pusi.

Apdāvinātie grēcinieki

Tuksneša tēvi un arī sūfiji uzskatīja kaut tas sākumā var izklausīties neticami -, ka apdāvinātos cilvēkus sagrauj tieši viņu dotumi un talanti. Mūsu dotības ved mūs postā, ja pārāk identificējamies ar to, kas padodas vislabāk. Mums ir tikai iestāstīts, ka pazušanā mūs ved "grēki", taču patiesībā nav tik vienkārši. Gandrīz visās garīgajās tradīcijās izskan brīdinājums nepieķerties kaut kam par daudz. Mēs tik ļoti turamies pie visa, kas mums dabiski izdodas vislabāk. Mums ir mūsu "dabiskie" aizspriedumi, "dabiskais" uzvedības modelis, "dabiskais" skatījums uz lietām, "dabiskā" kaislība. Tas viss ir paguvis attīsties aptuveni mūsu dzīves pirmajos trīsdesmit gados. Mēs izdzīvojam visu, kas mums dabiski piemīt, un, iespējams, gūstam pat aplausus, lāpēc nav īpaši mērķtiecīgi jau šajā laikā sākt nodarboties ar eneagrammu. Jaunībā cilvēki vēl cer uz lielo laimestu. Tas arī ir pareizi un svarīgi. Eneagramma viņiem var sabojāt visu prieku par dzīves lielo spēli, ja to izmanto pārāk agri.

Jēzus reiz, neko nepārmetot, teica Pēterim: "Patiesi, patiesi Es tev saku: jauns būdams, tu pats jozies un gāji, kur gribēji" (Jņ. 21:18) Jaunībā ir jāizveido un jāstiprina ego, cilvēkam ir jāļauj sevi vadīt tai enerģijai, kas šķiet dabiska.

Bet kaut kad trīsdesmit gadu vecumā vai — vēlākais ap gadiem četrdesmit cilvēks pazaudē sākotnējo aizrautību ar šo spēli. Viss vēl funkcionē labi, atstājot uz cilvēkiem ierasto labu iespaidu "o, viņš ir tik cooll" vai arī "mūsu šķelme", vai "nopietnais, dziļdomīgais profesors". Cilvēks pats ir fiksējis šo paštēlu un ļāvis ari citiem to darīt. Līdz šim tas palīdzēja norobežot savu es no apkārtējās pasaules. Taču, jo striktākas kļūst ap es novilktās robežas, jo vairāk kāds identificējas ar savu paštēlu, cenšoties to saglabāt par katru cenu, jo skaidrāk saskatāma kļūst ari medaļas otra puse. Ja cilvēks līdz četrdesmit gadu vecumam ir kultivējis kādu tēlu, tad tagad viņam būs grūti pašam sevi mainīt. Vienlaikus aizvien skaidrāk parādās, ka ar līdzšinējo paštēlu vairs viss nav kārtībā. Tas, kas agrāk sagādāja prieku, tagad kļuvis par nastu. Šajā punktā mūža viduci tāpēc slēpjas vislielākā dzīves iespēja lai cik grūti īstenojama tā būtu kritiski izvērtēt līdz šim sasniegto un tad sākt mainīties: iegūt briedumu, gudrību un dziļumu. Tagad aktuāli kļūst Jēzus vārdi, ko Viņš saka Pēterim: "Kad tu būsi vecs, tu izstiepsi savas rokas un cits tevi jozis un vedīs tevi, kur tu negribi." (Jņ. 21:18)

Pēc daudziem pastorālā darba gadiem mēs abi esam pārliecinājušies, ka nekam cilvēki nav tā piesaistīti kā savam paštēlam. Viņi ir gatavi burtiski nokāpt ellē, lai tikai nezaudētu to. Tas nosaka lielāko daļu no tā, ko mēs darām vai nedarām, sakām vai noklusējam, ar ko sadarbojamies un ar ko ne. Tas skar mūs visus. Vienīgi varētu jautāt, vai esmu pietiekami brīvs, lai mainītu savu paštēlu.

Kad pievēršamies Dievam, šim Lielajam mīlētājam, mums ir nepieciešams mainīties, jo Viņš fantastiskā veidā parāda, cik bagāta un daudzveidīga var kļūt un jau ir mūsu dzīve. Mums līdzšinējā spēle pēkšņi šķiet pliekana, un mēs zaudējam interesi par to. Spēle ierobežo mīlestības iespējas, tāpēc Lielā mīlestība nespēj mūs sasniegt. Eneagramma spēj palīdzēt cilvēkam atbrīvoties no paštēla maskas: "Pietiek, noņem to! Tev to nevajag! Tev nav sevi jāiesloga paštēla ierobežojošajos rāmjos. Nav svarīgi, vai tu esi tas vai kāds cits, jo Tu esi Dieva mīļotais dēls, Dieva mīļotā meita lūk, tas ir izšķiroši." Mūsu identitāti primāri nosaka attiecības ar mīlošo Dievu, un tas nav nekas tāds, ko mums būtu jācenšas aizstāvēt, definēt un pasargāt.15 Eneagramma var mums palīdzēt iekšēji atbrīvoties no šķēršļiem, lai mēs pārstātu aizsargāt savu radīto paštēlu. Šajā ziņā mūsu dotumi var kļūt par mūsu cietumu. Mēs esam sevi pārāk identificējuši ar to, kas mums padodas ļoti labi. Mēs visi nemitīgi tēlojam kādu lomu, diemžēl reizēm esam gatavi to aizstāvēt ar tikpat drudžainu kvēli kā aktieris uz skatuves.

Tā ikvienas mūsu dotības, ja esam uz tām pārmērīgi koncentrējušies, paradoksālā kārtā kļūst par mūsu grēku. Mūsu apdāvinātība un netikums ir vienas medaļas divas puses. Lai atklātu savas dotības, tev jāsagremo savs grēks. Nogaršo to, ieņem sevī, apēd to, izgaršo to, izjūti to un vienlaikus ļaujies arī grēka pazemojumam! Tieši tāda ir arī tradicionālā Baznīcas mācība. Katrs dievkalpojums sākas ar to, ka grēks tiek nosaukts vārdā. Liturģijā to sauc par Confiteor (grēku atzīšana) jeb vispārēju vainas atzīšanu (grēku nožēlas akts); vienīgi tās norise ir relatīvi formāla. Ja ņemam talkā eneagrammu, tad jau būsim uzzieduši "sviestu uz maizes". Mēs tad spēsim konkrēto grēku labāk izjust, pazīt un saskatīt, cik tas ir pārspīlēts, pārmērīgs un absurds. Tikai tad, kad būsim izgaršojuši un sakošļājuši savu ēnas pusi, beidzot izjutīsim, kā tā sāpinājusi mūs un citus cilvēkus, jo ļāva nemīlēt citus un patiesi neļauties citu cilvēku mīlestībai. Kad esam to paveikuši, tad esam atvēruši sevi gaišajai pusei savam patiesajam talantam un aicinājumam vai, precīzāk sakot, mēs tikai tagad izzinām savu dotību īsto dziļumu un jēgu.

Lai tas būtu iespējams, mums vispirms garīgi jāšķīstās un jāattīrās. Mūsu vecajam ego vecajam Ādamam, vecajai Ievai ir jāmirst. To tiešām var izjust kā nāvi. Tas nav nekas romantiski daiļš, tas nesagādā prieku. Tas ir sāpīgi. Cilvēkam šķiet, ka visi viņu izsmej. Ir tā, it kā daudzas attiecības jau lidotu miskastē, tās ir pagalam, jo kļūst skaidrs, ka daudzus cilvēkus esam izmantojuši tikai tādēļ, lai izveidotu un saglabātu savu paštēlu.

Tieši šī iemesla dēļ garīgajā nozīmē mūsu ienaidnieki ir mūsu labākie draugi. Tāpēc tik svarīga ir Jēzus pavēle: "Mīliet savus ienaidniekus!" Ja mēs ienaidniekam tur, ārpusē, aiz durvīm, tam "ne-es" neatļausim spert kāju mūsu pasaulē, tad nekad nebūsim spējīgi ielūkoties sejā saviem grēkiem, savai ēnas pusei. Cilvēkiem, kas mani tracina, kas apdraud mani un iedveš bailes, nav noteikti jākļūst par maniem sirdsdraugiem, taču viņiem ir kāda svarīga vēsts, kas domāta man. Eneagramma var palīdzēt mums jūtīgāk uztvert šo vēstījumu. Mēs uzzināsim, ka noteikti tipi jau no dzimšanas ir nelabvēlīgi mums vai nu tāpēc, ka "redz mums cauri", vai arī tāpēc, ka viņiem mūsu spēle nav vajadzīga. Tāpēc mēs Baznīcu uzskatām par "Kristus ķermeni". Starp citu, tas nozīmē arī to, ka patiesību par noteiktiem cilvēkiem spējam paciest tikai zināmu laiku. Ir cilvēki, kuriem es tāds, kāds esmu, viņu pašreizējā situācijā esmu sliktāks par indi.

Patiesība ir vienkārša un skaista

A. Einšteins pastāvīgi meklēja universālu enerģijas teoriju. Viņš bija pārliecināts, ka izskaidrot pasauli un tās izcelsmes pirmcēloņus var un galu galā vajadzētu būt vienkārši un skaisti. Vēl viņš uzskatīja, ka "pasaules formula", kura nav vienkārša un skaista, nevar būt patiesa. To var attiecināt arī uz eneagrammu, kura ļauj iegūt pieredzi, kas mūs biedē un izaicina, bet vienlaikus ir vienkārša un skaista. Eneagramma ir skaista, jo rāda mūs kā mazus, nepilnīgus un aizlauztus cilvēkus. Tas jau ir tas skaistais, ka mums beidzot vairs nav jāizliekas, it kā mēs būtu kaut kas vairāk nē, mēs esam tieši tādi. Un tad mēs pēkšņi pamanām, ka visi taču sēžam vienā un tajā pašā laivā. Mēs spēlējam visas savas spēles, attīstām savus aizspriedumus un saglabājam savu vēl "neatpestīto" viedokli par pasauli.

Mums ir jāpieņem savas dotības tāpēc, lai spētu saskatīt savu grēku. Un mums jāpieņem savs grēks, lai atzītu, cik apdāvināti esam. Vienlaikus mums jāierobežo savas dotības, citādi tās ievilinās mūs lamatās mēs paši uzskatīsim grēkus par "tikumiem". Arī tā ir tradicionālā Baznīcas mācība. Jau AKVĪNAS TOMS (Ihomas Aquinas) un daudzi sholastiķi teikuši, ka visi cilvēki izvēlas to, kas labi izskatās. Neviens jau no laba prāta negrib darīt ļaunu. Ikviens no mums ir izveidojis pats savu sistēmu, kas ļauj izskaidrot, kāpēc tas, ko darām, ir pareizi un labi. Tāpēc ir tik svarīgi "pārbaudīt garus", kā teikts Bībelē. Mums ir vajadzīga palīdzība, lai atmaskotu savu "neīsto es" un distancētos no ilūzijām. Šajā nolūkā būtu vēlams iestatīt sevī "iekšējo novērotāju"; daži to dēvē arī par "godprātīgo liecinieku". Sākumā tas izklausās ļoti komplicēti, bet pēc kāda laika šķiet gluži dabiski. Būtībā šis liecinieks ir mūsu godīgākā daļa ne tikai attiecībā uz negatīvo, bet arī uz pozitīvo aspektu. Piemēram, tas mums saka: "Tu mīli Dievu pa īstam un ilgojies pēc Viņa. Tu esi labs/-a! Pārstāj sevi tā noniecināt! Tu esi Dieva meita! Tu esi līdzjūtīga." Šis "iekšējais novērotājs" palīdz mums atšķirt moralizēšanu no patiesas morāles, vainas apziņu no patiesas vainas, lepnību no patiesa spēka. Sevis izziņa, kuras palīglīdzeklis ir eneagramma, nav tikai grēka apzināšanās. Pašās beigās par vissvarīgāko kļūst, lūk, kas: mums jāatbrīvojas no visa, kas tikai šķietami ir labs, lai spētu atklāt to, kas patiesi ir labs.

Pirmām kārtām tieši tiem, kas uzauguši reliģiozā vidē, bieži vajadzīgs ilgāks laiks, līdz viņi spēj sadzirdēt arī pozitīvo. Negatīvais mūsos iekšā ir dzirdams nemitīgi: "Labi, labāk, vislabāk, pareizi, nepareizi, tas ir svēts, tas nāves grēks, tas ir ikdienišķais grēks, tas ir cienīgs, tas necienīgs, tas ir nolādēts" un tā tālāk ar visām pārejas pakāpēm. Zināmā mērā nav nekā grūtāka par darbu ar ticīgajiem cilvēkiem. Ar savu nepārvaramo tendenci uz moralizēšanu viņi nav spējīgi pieņemt realitāti un paskatīties tai tieši acīs. Tāpēc mēs tik daudz varam mācīties, piemēram, no pasaules radīšanas garīguma, no indiāņu gudrības un patiesās franciskāņu mācības. Tas ir garīgums, kas uzrunā mūs caur radīšanu, dabu, Zemi tātad caur kaut ko tādu, kas pastāv. Reliģioziem cilvēkiem turpretī ir nosliece iztikt ar jau gataviem, iemācītiem secinājumiem, ar Bībeles citātiem un dogmām, tā ka viņi vairs nesaskata nekādu nepieciešamību ņemt vērā pašreizējo realitāti tagadējā mirklī. Mēs ceram, ka eneagramma palīdzēs vispirms novākt no ceļa iemācītos aizspriedumus, jo tā norāda tieši uz to, kas ir pārspīlēts, aizspriedumus, kuri traucē mums iepazīt patiesību kopumā.

Cilvēks pieraduma vergs

Paradoksālā veidā tieši mūsu grēks (mūsu vēl "neatbrīvotais" pasaules skatījums) vienlaikus ir metode, kas palīdz tikt pie dzinējspēka. Kad esam sava "iecienītākā grēka" varā, esam tajā iekšā "līdz ausīm". Tāpēc jau mēs nevaram tik vienkārši pārstāt "grēkot". Grēks ir veids, kā mēs dzīvei piešķiram virzienu un mērķi. Tas pieder pie mūsu izdzīvošanas stratēģijas, ko izveidojām, vēl būdami bērni. Šis grēks ir kā telpa, kurā jūtamies kā mājās. Mēs visi esam "pieraduma vergi". Mēs arvien no jauna atgriežamies tur, kur jūtamies kā mājās. Un tāpēc tieši tur, kur mājo mūsu grēks, atradīsim savas dotības.

Es (Ričards Rors) to visu apgalvoju, balstoties uz savu pieredzi: PIRMie ir ideālisti un perfekcionisti, jo grib uzlabot šo pasauli. Viņi allaž niknojas parasti gan tikai slepenībā -, jo pasaule nudien nav perfekta. Vienlaikus PIRMie ir īsti uztveres ģēniji, kas skaidrāk nekā pārējie saredz to, kas tiešām nav kārtībā. Šīs PIRMo dotības var izvērsties par tīro elli viņiem pašiem un apkārtējiem. Ja PIRMie to pārvērš par pastāvīgu ieradumu, tad ar savu pārmērīgi kritizējošo ņerkstēšanu tie ar laiku krīt apkārtējiem uz nerviem tikai ar savu klātbūtni vien. Ja labā ir pārāk daudz, tas automātiski kļūst slikts. Tas vienlīdz attiecas uz visiem deviņiem tipiem: jebkuras dotības kļūst par lāstu, ja to ir par daudz. Tāpēc būtisks ir jautājums: kā mēs varam atbrīvot savu enerģiju, lai tā kalpotu dzīvei un patiesībai? Kā PIRMais es neprotu citādi iegūt enerģiju, kā vien niknojoties par to, cik dumja un absurda ir šī pasaule. Šīs dusmas (mans galvenais grēks!) kalpo kā slēdzis, kas ļauj man pieslēgties savam labākajam enerģijas avotam. Taču tieši šajā pieslēgšanās mirklī man jābūt pietiekami brīvam, lai spētu sev pateikt: "Eu, nu gan pietiek!" Man jāatraisās no sevis: "Labi, ber…" Vajadzētu teikt: "Patiešām pasaule ir ļoti nepilnīga, bet tu ari pārspīlē. Tev neapšaubāmi ir taisnība, bet vienlaikus arī ne." Tieši tā funkcionē "objektīvais novērotājs". Es kaut ko ievēroju, bet arī palaižu to atkaļ vaļā. Ciešā turēšana un reizē brīvība, "palaižot vaļā", šīs abas īpašības sadarbojas konstruktīvi. Tikai nedaudziem cilvēkiem pietiek šīs brīvības, lai palaistu vaļā. Pirmām kārtām reliģiozajās aprindās mēs bieži sastopam ideologus: labējie, kreisie, liberāļi, konservatīvie… Viņi visi cenšas kontrolēt dzīvi no saviem iedomātajiem torņiem, kas atrodami tikai viņu pašu galvās. Kaut kad tas vienkārši sāk nogurdināt. Kamēr cilvēki saglabā savus aizspriedumus un identificē paši sevi ar gataviem, jau formulētiem uzskatiem un iepriekš pieņemtām nojautām, tikmēr patiesa kopība starp viņiem nav iespējama. Tev jānonāk līdz punktam, kad vari atraisīties no savām emocijām, citādi beigās nevis tev būs emocijas, bet tu pats būsi to varā. Reizēm gadās sastapt cilvēkus, kas paši ir brīvi: viņi atklāti pasaka, kas tiem patiesi rūp, bet ir spējīgi vienlaikus pakāpties soli atpakaļ un neiekarst. Viņu darbība dod lielu labumu, bet reizē skaidri manāms, ka viņi neuzskata, ka tiesīgi monopolizēt patiesību. Ja netiek veikts iekšējais darbs, kas dod labumu un spēju salīdzināt, tad cilvēku kopiena lemta neveiksmei. Cik bieži ticīgo draudzes ir piedzīvojušas neveiksmi tikai tādēļ, ka, piemēram, Baznīcas vadība nesatiek ar pagasta valdes locekļiem! Lai iemācītos sadzīvot, smagi jāstrādā. Tas nepavisam nav patīkams laika kavēklis sabiedrībā…

Apsēstības

Kad ar eneagrammas palīdzību izdevies atklāt savas paša lamatas jeb grēku, mēs drīz vien pamanām, ka tam ir zināma līdzība ar seksuālu apsēstību. Jauni vīrieši ik pēc desmit minūtēm izjūt seksuālus impulsus; eneagrammas enerģija darbojas līdzīgi. Ik pēc desmit minūtēm tā nosaka mūsu izturēšanos. Tā ir kā atkarība. Varbūt tāpēc tā izpelnījusies apzīmējumu "kaislība". Es ik pēc desmit minūtēm esmu PIRMais vai OTRais iespējams, ka pat ik pēc piecām vai trijām minūtēm. Raksturīgais uzvedības modelis slēpjas manī, no papēžiem līdz matu galiņiem tas ir manī, izpauzdamies ik elpas vilcienā, ik domā, ik vaibstā, ik žestā.

Daudzi vēlas izvairīties no patiesām pārmaiņām sevī un saka: "Es mazliet esmu CETURTais, drusciņ SESTais un nedaudz OTRais." Un šiem cilvēkiem ir taisnība. Katrā no mums ir mazliet no visa. Mēs katrs taču piedalāmies sabiedrībā iecienītākajās spēlēs un piekopjam visus deviņus galvenos grēkus. Taču katram ir kāda viena galvenā dilemma, ļaunuma sakne, mīļākais grēks, kas visām dzīves jomām piešķir īsto garšu un krāsu. Šis galvenais grēks izliek mums lamatas pilnīgi visur, un tieši tāpēc mēs to pat nepamanām. Tādi mēs vienkārši esam un allaž esam bijuši. Tāpēc jau galvenais grēks ir jāizvilina laukā ar viltu, lai vispār to pamanītu. Ja tas izdodas, tad ahā-efekts ir pamatīgs. Pēkšņi, kā "ar mietu pa pieri" kļūst skaidrs, kāpēc esmu darījis to, ko esmu darījis. Saprotu, ka šis uzvedības modelis man ir bijis raksturīgs jau tad, kad biju mazs zēns/maza meitene. Tas manā dzīvē ir kā sarkans pavediens. Tas izskaidro visu: gan to, kāpēc izvēlējos sev tieši tos draugus, gan to, kāpēc sāku nodarboties tieši ar šo sporta veidu, utt. Visam cauri vijas sarkanais pavediens. To pēkšņi saskatīt un arī atzīt nozīmē nokrist kā no mākoņiem.

Kamēr dzīvojam, būdami enerģētiski sagūstīti sava tipa raksturīgajās lamatās, tikmēr neesam brīvi tas ir acīmredzams. Mēs ļaujam ārējiem notikumiem un citiem cilvēkiem diktēt mums to, kā izlietot savu enerģiju. Citi lemj, vai uzteikt mūsu uzvedību vai sodīt par to. Mēs dzīvojam, bet ne tā, kā būtu atbilstoši mums pašiem.

Ceļš pie savas pašcieņas

Dieva beznosacījumu mīlestība atbrīvo cilvēkus no nepieciešamības izjust sevi tikai kā stipru būtni. "Būt stipram " ar to mēs saprotam "būt garīgi spēcīgam". Viens no Bībelē lietotajiem Svētā Gara apzīmējumiem ir dynamis, t. i., "spēks" jeb "stiprums". Tas ir tāds spēks, no kura smeļamies pārliecību, ka Dievs tiecas pēc katra no mums un mēs ar Svēto Dievu veidojam kopību. Ļaunais gars jeb tas, kas ļaunumu iemieso, ir ieinteresēts laupīt mums pilnības jeb pašcieņas pieredzi. Iespējams, pašcieņa ir atbilstošākais vārds, jo visi citi termini, kas saistīti ar varu, stiprumu un spēku, pārāk bieži tikuši lietoti nevietā un tieši tāpēc rada pārpratumus.

Eneagramma var palīdzēt mums sasniegt tādu iekšēju stāvokli, kurā izjūtam pašcieņu un spēku, kaut arī nesaudzīgi parāda mūsu kļūdas. Mēs rīkojamies pareizi, taču pārāk bieži aplamu motīvu vadīti. Kad esam "izkārpījušies" no mums izraktajām lamatām un izkļuvuši brīvībā bedres otrā pusē, mums beidzot paveras savas patības īstās dzīles. Tur mēs ieraugām savu kaislību jau attīrītu, šķīstītu spēku, mūsu īsto un labāko patību. Tradicionāli to dēvē par "dvēseli" tas ir punkts, kurā sastopas cilvēks un Dievs, kurā iespējama vienotība un reliģija pastāv ne tik daudz no vārdiem, apelācijām, normām, dogmām, rituāliem un dievkalpojuma apmeklēšanas, cik no piedzīvotās saskarsmes ar Dievu. Mēs ar prieku izplatām eneagrammu plašajā pasaulē, jo paši savām acīm esam pārliecinājušies, ka tā ir viena no nedaudzajām lietām, kas mainījusi cilvēkus.

Maldu celi un celi, kas aizved uz mērķi

Eneagramma nosaka deviņus cilvēka tipus, balstoties uz deviņām galvenajām "lamatām" jeb "kaislībām", t.i., "grēkiem". Šie grēki uzskatāmi par izmisīgā situācijā rastiem risinājumiem agrā bērnībā, mazulim sastapoties ar apkārtējo pasauli. Tie bija nepieciešami izdzīvošanai. Taču, jo vecāki kļūstam, jo postošāk šādi risinājumi ietekmē mūs pašus, no tā mums jāatraisās, lai sasniegtu savu īsto patību.16 Pārsteidzoši, ka starp eneagrammas deviņiem grēkiem, pirmkārt, atrodam septiņus klasiskos katoļu "galvenos grēkus" (lepnību, skaudību, dusmas, slinkumu, mantkārību, negausību, iekāri) un, otrkārt, klāt nākuši vēl divi "grēki" (meli un bailes), kuru tradicionālajā sarakstā nav. Pie šī viegli pamanāmā iztrūkuma un tā iemesliem mēs vēl atgriezīsimies.

Senākie apkopotie "saknes grēki", no kuriem tālāk sazarojas neskaitāmi "aktuālie" grēki un sliktie paradumi, ir atrodami, kā jau minēts, Tuksneša tēvu rakstos. Evagrijs no Pontas un viņa skolnieks JĀNIS KASIĀNS (Joannus Cassianus) ir nosaukuši, kā jau minējām, astoņas, bet vienreiz deviņas kaislības. Sv. Gregors Lielais uzskatīja lepnumu par īsto pirmgrēku, no kura izriet septiņi pārējie grēki. Galu galā Baznīca kā obligātu pieņēma "svēto" skaitli septiņi. Svarīga loma septiņiem galvenajiem grēkiem bija viduslaiku literatūrā un glezniecībā ("Šķīstītava" Dantes "Dievišķajā komēdijā", "Mācītāja stāsts" DŽEFRIJA ČOSERA (.Geoffrey Chaucer) "Kenterberijas stāstos", H1ERONIMUSA BOŠA (Hieronymus Bosch) alegoriskās gleznas).

Interesanti, kā no jēdziena "saknes grēki" radās "nāves grēki". Sākotnējais priekšstats par "saknes grēku" ir radies no "grēku koka", kam ir dažas galvenās saknes, no kurām savukārt atzarojušies visi pārējie grēki. Sholastiskais uzskats par "nāves grēkiem" gan vairāk attiecas uz to, kādas grēkam ir sekas. Jau Pāvils apraksta nāvi kā "grēka algu" (Rom. 6:23). Jēkaba vēstulē izsekots ceļš no kārdinājuma līdz nāvei: "Neviens, kas tiek kārdināts, lai nesaka: Dievs mani kārdina, jo ļaunām kārdināšanām Dievs nav pieejams un pats Viņš nevienu nekārdina, liet katru kārdina viņa paša kārība, to vilinādama un valdzinādama. Pēc tam kārība, kad tā ieņēmusies, dzemdē grēku, bet grēks padarīts dzemdē nāvi. " (Jēk. 1: 13-15)

Jāņa 1. vēstulē beidzot tiek novilkta robeža starp tādiem grēkiem, kas ved nāvē, un tādiem, kas nāvē neved: "Ja kāds redz savu brāli darām grēku, kas nav nāves grēks, tas lai lūdz Dievu, un Viņš tam dos dzīvību, proti, tādiem, kas nedara nāves grēku" (1. Jņ. 5:16) Šāda atšķirība ir nodeva faktam, ka eksistē kādas mazākas rakstura nepilnības un kļūdas, kas tomēr paciešamas, un rupji uzvedības normu pārkāpumi, respektīvi, principiāla neatbilstība mērķim tāda, kas ir destruktīva cilvēka dvēselei un cilvēku dzīvei sabiedrībā.

Šāda mācība par grēkiem slēpj sevī briesmas, ka nosaukti tiek tikai tic normu pārkāpumi, kurus var pierādīt, bet pilnīgi netiek ņemta vērā "grēka" dzīļu dimensija. Reformatori tāpēc jau atteicās no grēku šķirošanas "ikdienišķajos" un "nāves" grēkos. Pēc viņu domām, problēma nav atsevišķs grēks, bet pats grēcīgais cilvēks. Luteram "saknes grēks" ir neticība, uzticēšanās trūkums, mīlestības un dāvanu nepieņemšana. Aktuālie, konkrētie grēki ir bojātie augļi, kurus nesuši šie "saknes grēki". Protestantu baznīcas pilnīgi pamatotā kritika, ko tā vērsa pret Romas Katoļu baznīcas grēka izpratni, praksē izrādījās problemātiska pavisam citā veidā: protestanti gan uzskatīja sevi par grēciniekiem šī vārda vispārējā nozīmē, taču jēdziens pazaudēja savu konkrēto saturu. Personiskā grēksūdze luteriskajā Baznīcā ir tikpat kā izzudusi. Nāvējošs tomēr nav pats fakts, ka esam grēcinieki. Mūsu aktuālās kļūdas padara nāvi pilnīgi konkrētu: grēki sagrauj psihi, sagrauj mūsu attiecības ar Dievu, tāpat mūsu cilvēciskās attiecības, arī dabu un pasauli. Tāpēc grēkus vajag atmaskot un saukt vārdā. Jēkaba vēstules vārdi, ka "grēks padarīts dzemdē nāvi" nozīmē vairāk nekā tikai izteiksmes tēlainību. Mūsu negausība, piemēram, iznīcina dzīvnieku sugas un mežus, mūsu agresivitāte un bailes ir radījušas milzīgus ieroču krājumus, skaudība un industrializācijas mantkārība ļauj rīkoties biržas spekulantiem. Par to nabadzīgajiem nākas samaksāt ar savu dzīvību. Paši aiz sava kūtruma mēs pieļaujam to visu, it kā tas uz mums neattiektos. Mēs šajā grāmatā atgriežamies pie sākotnējā jēdziena "saknes grēks", lai uzsvērtu, ka uzskatām par nepieciešamu radikālu atjaunotni ("radikāls" no latīņu valodas vārda radix "sakne").

Jēdziens "grēks" daudziem cilvēkiem mūsdienās kļuvis grūti saprotams; jau pats vārds izraisa pretestību. Baznīcas mācību par grēkiem pietiekami bieži lietoja ļaunprātīgi, lai iebiedētu cilvēkus. Pirmām kārtām Baznīcas seksuālā morāle gadsimtiem ilgi tika skaidrota tā, ka veicināja neirotiskas bailes, aizturi un vainas apziņu. Tas viss varētu pamudināt atteikties no šī jēdziena vispār. Taču radušos vakuumu nebūtu ar ko aizpildīt. Saprātīgāk, mūsuprāt, ir iemācīties izprast šo jēdzienu no jauna. Grieķu vārds, kas apzīmē grēku, hamartiair cēlies no loka šaušanas mākslas. Vārda sākotnējā nozīme ir "aizšaut mērķim garām". Tātad grēkot šajā nozīmē ir aizšaut garām. Tas nozīmē, ka labais, pareizais mērķis ir gan noskatīts, taču cilvēks vai nu nav koncentrējies, vai pietiekami labi nomērķējis. Tieši šādā nozīmē jāsaprot baznīctēva Augustīna teiktais: "Meklē to, ko tu meklē, bet nemeklē tur, kur tu to meklē!" Vācu valodā vārdam "grēks" Stinde ir sakne sund, kas nozīmē "iedzīt ķīli vai šķirt". Līdz ar to vācu valodā "grēks" nozīmē atšķirtību ne tikai no Dieva, bet arī no citiem cilvēkiem un sevis paša. Grēki ir mūsu fiksācijas, kas neļauj brīvi plūst dzīvības Dieva mīlestības enerģijai. To var paskaidrot, piemēram, izmantojot jēdzienu bailes tās ir SESTā tipa saknes grēks. Bailes nav morāla kategorija, tomēr tās var nostāties starp mums un Dievu, līdz ar to traucējot mīlestībai un dzīvei. Mēs šajā grāmatā ar vārdu "grēks" saprotam visas tās pašu radītās barjeras un šķēršļus, kas atdala mūs no Dieva, tātad attālina no dzīves pilnības un mūsu potenciāla. Grēki ir mēģinājumi ar nederīgiem paņēmieniem sasniegt mērķi: tikt galā ar dzīvi vai pat uzlabot to. Grēki ir apslēptas blēdības. Kaut ari pa daļai tie ir reakcija uz to, ko mums nodarījuši citi cilvēki, un agrā bērnībā izjustiem pāridarījumiem, tomēr mēs izvēlamies metodes, kā izvairīties no nepatikšanām. Par tām atbildam mēs paši. Kamēr uzskatām sevi vienīgi par upuriem, kamēr apsūdzēsim citus un neuzņemsimies atbildību par savu dzīvi, tikmēr šķiršanos no grēkiem nevarēsim īstenot.

Paralēli galveno grēku sarakstiem allaž tikuši veidoti arī "tikumu katalogi"; daži no tiem ir atrodami jau Bībelē. Pie tiem pieder septiņu mesiānisko Gara dāvanu uzskaitījums ("Tā Kunga Gars, gudrības un saprāta gars, padoma un spēka gars, atziņas un Kunga bijības gars" (Jes. 11:2))17 , kā arī un deviņi Gara augļi ("mīlestība, prieks, miers, pacietība, laipnība, labprātība, uzticamība, lēnprātība, atturība" (Gal. 5:22)). Pazīstamākais un par klasisku uzskatāmais ir tikumu saraksts, ko veido Aristoteļa četri kardinālie tikumi (taisnīgums, gudrība, mērenība un drosme) kopā ar trim "teoloģiskajiem" tikumiem, kas uzskaitīti Pāvila 1. vēstules korintiešiem 13. nodaļas 13. pantā (ticība, cerība, mīlestība). Tie tad arī ir "septiņi tikumi", kas mākslā bieži attēloti alegoriskā veidā (piemēram, "Tikumu aka" pie Lorenča baznīcas Nirnbergā). Lielākais angļu dzejnieks pirms Šekspīra Džejrijs Čosers (Geoffrey Chaucer) (ap 1340-1400) savā darbā "Mācītāja stāsts" no grāmatas "Kenterberijas stāsti" ir devis īpaši interesantu sarakstu. Viņš uzskata, ka pretlīdzeklis katram grēkam, vismaz galvenajiem, ir specifisks tikums. Ar šo domu mēs jau esam pietuvojušies eneagrammai, vismaz tajā ziņā, ka Dž. Goseram un eneagrammai ir kopīgi šie atbilstību pāri.

"Mācītāja stāsts" Dž. (losera "Kenterberijas stāstos" ir sava veida grēksūdzes spogulis. Dievs ir vēlējies, lai visi cilvēki taptu glābti, taču uz Debesu valstību ved daudzi ceļi. Viens no tiem ir nožēla, pašam savu grēku nožēla un apņemšanās vairs negrēkot. Ir ikdienišķie grēki un nāves grēki. Nāves grēks ir mīlēt kādu radību vairāk par Dievu. Katram grēkam ir pretlīdzeklis kāds dziedinošs tikums. Pret lepnību palīdz pazemība, pret skaudību patiesa Dieva mīlestība, bet zāles pret dusmām ir pacietība, savukārt kūtrumu var pārvarēt ar drosmi, skopumu ar žēlsirdību, nesātību ar mērenību un atturību, izvirtību ar šķīstību. Grēksūdze un vainas izpirkšana ar žēlastības dāvanām nabadzīgajiem, ar gavēni un fiziskām sāpēm ved pie mūžīgiem debesu priekiem.'8

Turpmāk, aprakstot specifiskos "tikumus" jeb dāvanas, kas piemīt katram no eneagrammas deviņiem tipiem, mēs tos sauksim par "Gara augļiem". Šis Bībeles termins (Gal. 5:22), tāpat kā jēdziens "saknes grēks", ir saistīts ar dzīvības koku. Jēzus saka: "Tā katrs labs koks nes labus augļus." (Mt. 7:17)

Trīs centri: vēders sirds galva

Eneagrammas deviņi tipi, kā jau tika teikts, izkārtoti uz riņķa līnijas pulksteņa rādītāju kustības virzienā. Katri trīs no šiem tipiem pieder pie kādas grupas.

.

Eneagramma un trīs tās centri

Grupu, kurā apvienots ASTOTais, DEVITais un PIRMais tips, sauc par "vēdera cilvēkiem". Viņu smaguma centrs atrodas vēdera lejasdaļas orgānos, kur koncentrēta mūsu eksistences "izejviela": varas instinkts, seksualitāte, dziņas. Šādā nozīmē šo sauc arī par seksuālo tipu grupu. Šie cilvēki tieši un spontāni reaģē uz apkārt notiekošo un nefiltrē realitāti vispirms caur savām smadzenēm. OTRais, TREŠais un CETURTais tips ir "sirds cilvēki" jeb "sociālais tips". Visbeidzot, PIEKTais, SESTais un SEPTĪTais tips ir "galvas cilvēki" jeb pašpietiekamais tips.

Vācu-amerikāņu psihoanalītiķe Karena Horneja savu teoriju balstīja uz tēzi, ka ir trīs cilvēku tipi, respektīvi, trīs "neirotiski risinājumi", kā cilvēki risina dzīves problēmas: pirmais novēršas no citiem cilvēkiem, otrais naidīgi izturas pret apkārtējiem, bet trešais pievēršas citiem cilvēkiem.19 G. Gurdžijevs izšķīra trīs ķermeņa daļas: galvu, sirdi un vēderu piešķirot tām atšķirīgus "inteliģences veidus": galvai mentālo, sirdij emocionālo, vēderam seksuālo, instinktīvo un kustību centru.20 Katrā cilvēkā dominē viens no šiem trim ķermeņa centriem. Tad autors sniedz pārskatu par katru no šiem trim centriem. Jau šajā stadijā kļūst skaidrs, ka cilvēkiem, kas pieder pie trim dažādām grupām, nepieciešami atšķirīgi impulsi, lai pilnveidotos. Tāpēc mēs jau šeit ierosinām lasītājam mazliet padomāt par to, kāda garīguma forma dažādo grupu pārstāvjiem/-vēm var palīdzēt pārvarēt konkrēto vienpusību.

Centrs vēders

Tā sauktajam vēdera tipam21 atbilst Karenas Hornejas "naidīgais tips". "Vēdera cilvēki" pirmām kārtām pārvalda gremošanas sistēmu un saules pinumu. Viņi reaģē instinktīvi. Ausis un deguns ir viņu spēcīgākie maņas orgāni. Iepazīstoties viņi vispirms saka: "Te nu es esmu, tad nu ņemiet par labu!" vai jautā: "Kā es te nonācu?" Dzīvi viņi uzskata par sava veida kaujas lauku, neapzināti visu pārvēršot cīņā par varu un taisnīgumu. Viņiem ir svarīgi zināt, kam ir teikšana. Viņi lielākoties ir agresīvi biežāk tieši un atklāti, bet reizēm arī slēpti, taču allaž cenšas izcīnīt savu "medību teritoriju". "Vēdera cilvēki" dzīvo tagadnē, taču labprāt kavējas arī pagātnē un cer šo to vēl gūt no nākotnes. Viņiem tomēr grūti īstenot savu, kaut ari skaidri izkaldināto plānu. Ja viņiem klājas slikti, tad tie parasti mēdz vainot paši sevi: "Es visu esmu izdarījis aplam. Es esmu slikts cilvēks." "Vēdera cilvēkus" vai nu apzināti, vai neapzināti pārņēmusi savā varā agresivitāte. Savas bailes gan viņiem tikpat kā neizdodas atklāt. Tās allaž labi paslēptas aiz pašapzinīgas fasādes. Arēji viņi lielākoties šķiet pašpārliecināti un stipri, bet iekšēji viņus var plosīt morālas šaubas pašiem par sevi. Pirmā vēršanās pie Dieva viņiem ir caur Tēvu. Šiem cilvēkiem viegli padodas tāda meditācija, kas ļauj pilnībā saglabāt kontroli pār sevi un savu ķermeni (piemēram, zen). Tā kā viņi pārāk ļaujas visiem "instinktīvajiem" impulsiem, tad par viņu dzīves uzdevumu kļūst centieni no "visāda veida mīlēšanas" izaugt līdz īstai mīlestībai.

Centrs sirds

Tā saukto sirds cilvēku (atbilstoši Hornejas iedalījumam "atkarīgie no citiem") enerģija tiek izmantota citiem. Viņiem noteicošā ir subjektīvo jūtu pasaule, viņus interesējošā tēma cilvēku savstarpējās attiecības. SŪZENA CĪRHERE (Suzanne Zuercher) kritiski izsakās par apzīmējumu "sirds cilvēki", jo patiesībā tieši viņi neļaujas savām īstajām izjūtām. Viņi sevi izjūt, reaģējot uz citu cilvēku emocijām vai izturēšanos. Paši sevi viņi vispār var neapzināties, vienlaikus nemitīgi rosoties, lai nodrošinātu citu cilvēku labvēlību vai vismaz uzmanību. Sirds un asinsrites sistēma ir vinu ķermeņa centrs. īpaši jutīga viņiem ir tauste un garša. "Vēdera cilvēkiem" viss grozās ap varu, savukārt "sirds cilvēkus" nodarbina tas, vai un kāds ir viņiem pievērsies. Jaunos apstākļos viņi vispirms jautā: "Vai jūs esat pret mani labvēlīgi?" vai: "Ar ko es esmu kopā?" "Sirds cilvēki" uzskata dzīvi par uzdevumu, kas paveicams, tikai nemitīgi darbojoties. Turklāt viņiem (neapzināti) svarīgs ir imidžs un prestižs; pozitīvais ir viņu izteiktā atbildības izjūta. "Sirds cilvēkiem" ir tendence pielāgoties, iekarot sev uzmanību un "vietu zem saules", kā arī zināt par visiem labāk. Viņus visvairāk interesē tas, ko citi par viņiem domā, un viņi bieži ir pārliecināti, ka zina, kas citiem būtu nepieciešams. Pārspīlēti rūpējoties par citiem, tie apslāpē paši savu agresivitāti un slēpjas aiz labsirdības un aktivitātes fasādes. Ārēji "sirds cilvēki" bieži rada pašapzinīga, priecīga un harmoniska cilvēka iespaidu, kaut iekšēji bieži cieš no savas tukšuma apziņas, jūtas nespējīgi, skumji un nokaunējušies.

Šādus cilvēkus īpaši piesaista dievbijības iormas, kas saistītas ar sirsnīgām sociālajām attiecībām un drošības izjūtu (piemēram, lūgšanu kopienas). Tomēr viņiem pats svarīgākais ir iemācīties būt vieniem un lūgt Dievu savrup no citiem un bez atalgojuma. Jēzus vārdi: "Bet, kad tu Dievu lūdz, tad ej savā kambari, aizslēdz savas durvis un pielūdz savu Tēvu slepenība" (Mt. 6:6) jo īpaši attiecas uz viņiem. "Sirds cilvēkiem tuvošanās Dievam notiek caur kopības izjūtu (Svēto Garu). Kaut kad tomēr viņiem jāsper solis klusumā un vienatnē, lai lūgšana nekļūtu par pašapmānu. Dītrihs Bonhēfers teicis: "Kurš nespēj palikt vienatnē, tas lai sargās no kopābūšanas ar citiem."22 Labākais "sirds cilvēku" skolotājs ir pašu ķermenis, pret kuru viņiem mēdz būt ļoti pretrunīga attieksme. Ja viņi iemācās izprast un novērtēt paši savu organismu, tad pamazām atrod paši sevi. Tā kā "sirds cilvēki" uzskata, ka paši visu spēj, viņiem mēdz būt grūti pieņemt atpestīšanu kā tīru dāvanu. Viņu dzīves uzdevums ir no visa, pēc kā viņi tiecas un paši vēlas radīt, izveidot īstas cerības.

Centrs galva

Grupa, kas aptver PlEKTos, SESTos un SEPTĪTos, ir "galvas cilvēki". Saskaņā ar Karenas Hornejas iedalījumu tie ir "novērsušies tipi". Smadzenes ir viņu kontroltornis. Galvas enerģija, pēc Hornejas mācības, ir tā, kas liek cilvēkam izolēties no citiem. Cilvēki, kuri pieder pie šīs grupas, ikvienā situācijā vispirms pakāpsies soli atpakaļ, lai padomātu. Viņus kontrolē centrālā nervu sistēma, un viņi pirmām kārtām visu uztver ar acīm. Jaunos apstākļos viņi vispirms grib atrast savu vietu: "Kur es esmu?" un "Kā tas viss sader kopā?". Dzīvi viņi uzskata galvenokārt par noslēpumu vai mīklu, kas jāatmin. Viņi izprot kārtību un pienākumu. Viņu rīcība būtībā ir mierīgi lietišķa ("Jā, tiesa, tā ir!"). Rodas iespaids, ka šo cilvēku vajadzības ir pieticīgas un viņi ļauj rīkoties citiem. Galvas cilvēki bieži vaicā: "Vai es esmu atkarīgs? Vai es esmu neatkarīgs?" Viņi rīkojas tikai pēc tam, kad ir visu apdomājuši, un tad rīkojas metodiski. Neatliekamās situācijās viņi bieži sev pēc tam pārmet, ka bijuši dumji un neprasmīgi. Kaut arī viņu bailes bieži ir pārspīlētas, savas maiguma jūtas viņi mēdz paslēpt aiz lietišķuma un bezkaislības maskas. Arēji tie rada skaidra, pārliecināta un gudra cilvēka iespaidu, iekšēji turpretī bieži jūtas kā izolētas, apjukušas būtnes, kam trūkst dzīves jēgas.23

Viņu ceļš pie Dieva visbiežāk ir caur Dēlu, caur kuru ari Dievs ir atklājies un stājies kontaktā ar cilvēkiem. "Galvas cilvēku" lūgšanas citiem var likties sausas, abstraktas un teiktas tikai pienākuma dēļ, taču arī pa šādu apkārtceļu caur skaidru domu šīs grupas pārstāvji spēj ģenerēt siltas jūtas. Viņiem piemērotas ir tādas meditācijas formas, kuras ļauj iegūt iespaidus, piemēram, izmantojot priekšmetiskus objektus (gleznas aplūkošana). "Galvas cilvēkiem" ir svarīgi spēt spert tik nepieciešamo soli no domāšanas uz darīšanu, no izolācijas uz kopību. Uz viņiem attiecas D. Bonhēfera iepriekš citētās dzejas rindas otra daļa: "Kurš neiesaistās kopībā, tas lai sargās no vientulības."24

Viņu dzīves uzdevums ir rast ticību tur, kur pastāv tik daudz šaubu un puspatiesību, lai ticība mājotu ne tikai galvā, bet ari personas spējā uzticēties sev kopumā.

Deviņas dvēseles sejas

Šīs grāmatas lielāko daļu veido eneagrammas deviņu tipu apraksti. Tie gan vairāk atgādina skices, nevis gatavas gleznas un reizēm pat karikatūras. Pārspīlējums izceļ rakstura aprises kā kokgriezumā. Ne visas mūsu apraksta detaļas var attiecināt uz noteiktā tipa pārstāvi. Apraksts drīzāk ir uzaicinājums lasītājam paskatīties uz sevi kā spogulī. Šim pašam mērķim paredzēti arī noteikti simboli, tāpēc katram tipam piesaistīts viņam par tradicionālu uzskatīts dzīvnieks. Reālas vai vispārzināmas šo dzīvnieku būtiskās īpašības spilgti izpaužas atbilstošajā tipā (indiāņiem "totēma dzīvnieka" atrašanai bija nozīmīga loma pubertātes laika iniciācijas rituālos!). Ir arī tautas, kurām kāda atsevišķa rakstura iezīme izpaužas spilgtāk nekā citas. Tas nudien nav iemesls sapīties kādos etniskos aizspriedumos, drīzāk tikai rotaļīgs paņēmiens, kā tuvoties atbilstošā tipa enerģijai. Visi šajos meklējumos izmantotie piemēri un izteiksmes līdzekļi jāuztver ar nepieciešamo humora piedevu. Raksturu simbolizējošā krāsa, Bībeles tēli, svētie un citas izcilas vēsturiskas personības, literatūras un pasaules sabiedrības pārstāvji tas viss pieminēts, tikai lai padarītu ainu krāsaināku un tēlojumu apaudzētu ar "miesu". Šie piemēri atbilst daļēji subjektīvajiem autoru vērtējumiem un nepretendē uz rūpīgi pārbaudītu faktu ticamību. Tieši otrādi mēs gribam rosināt lasītāju fantāziju, mudināt uz atklājumiem šajā tik daudznozīmīgi uztveramajā simbolu pasaulē un rast tikai sev domātu īpašu norādījumu uz konkrētajā tipā apslēpto enerģiju. Piemēram, burvju spēkus, kas darbojas pasakās, arī būtu interesanti klasificēt, izmantojot eneagrammu, vai deviņu tipu enerģijām piesaistīt mūzikas vai dejas stilu.

Tātad turpmāk mēs sāksim ceļojumu no tā tipa, kas apzīmēts ar vārdu PIRMais. Varētu sākt ari no jebkura cita tipa, lai veiktu apli. Šī ceļojuma gaitā mēs apjautīsim, ka raksturi un to iezīmes veido nepārtrauktu plūsmu kā upe. Jāsecina, ka katram tipam ir arī zināmas iezīmes no kaimiņa pa labi un kaimiņa pa kreisi tie veido šī rakstura tā sauktos spārnus. Mums vēl reizi pa reizei nāksies pieskarties šim svarīgajam fenomenam. Pēc visu deviņu tipu ieskicēšanas mēs par to vēl runāsim sīkāk.

Mūsdienās ir pieejami daudzi testi, kurus izmantojot vieglāk izdibināt, pie kura no eneagrammas tipiem cilvēks, visticamāk, pieder. Tomēr iesakām izvēlēties citu ceļu: tam ir dziļa jēga, ka rosinām jūs vispirms izlasīt visus deviņus tipu aprakstus šajā grāmatā. Kādam uzreiz kļūs skaidrs, pie kura tipa viņš pieder, citam būs vajadzīgs ilgāks laiks. Labs kritērijs ir šāds: ja kļūst "neomulīgi", lasot kāda tipa raksturojumu, tad tiešām varētu būt, ka tuvojaties "dzimtajam pavardam". īstenās atklāsmes mirkli bieži pavada slavenais ahāefekts, kas reizēm tomēr sasniedzams tikai pēc vairākām nedēļām un mēnešiem, kā ari pēc sarunām ar citiem. Lai uztaustītu savu tipu, vispirms jāizpēta un jāizvērtē sevi. Šo procesu nevar aizstāt nekas. Pēc tam var apmainīties domām ar sev tuviem cilvēkiem, kuri jūs labi pazīst. Kā trešā prioritāte būtu jāmin domu apmaiņa ar personu, kas labi iepazinusi eneagrammu. Tikai pēc tam būtu jēga kontroles nolūkos veikt testu.

Katrs no deviņiem tipiem aptver plašu cilvēku spektru, kuru varam iztēloties kā nepārtrauktu skalu. Šīs skalas vienā galā būs ekstrēmais pols "pilnīgi nobriedusi personības" un otrā "nenobriedis" cilvēks. Nenobriedis cilvēks neatkarīgi no tā, pie kāda tipa viņš pieder, ir notverts pats savās lamatās. Martins I.uters šādu cilvēku nosaucis par homo incurvatus in se ipsurn sevī salauztu cilvēku. Šādas personas uztver sevi pārāk nopietni un savu viedokli uzskata par absolūtu. Sūfiji saskaņā ar leģendu dēvējuši eneagrammu par "Dieva vaigu". Pēc viņu priekšstata, cilvēka atpestīšanas ceļš nozīmēja kļūt aizvien spējīgākam, lai atstātu savu pašreizējo atrašanās vietu un paraudzītos uz pasauli no cita skatpunkta, kas nav piesaistīts iemācītiem un stingri fiksētiem ierobežojumiem. Paspert soli sānis no pašreizējās atrašanās vietas ir vieglāk, ja izmanto "spārnus" jeb īpašības, kas kopīgas abu pušu kaimiņu tipiem. Taču, jo vairāk no sava tipa gribam attālināties, jo grūtāk tas izdarāms. Enerģijas, kas mīt eneagrammas apļa otrā pusē, sākumā šķiet svešas un tālas. Taču cik neiedomājami bagātāka kļūst personība, ja iekšēji izdodas tur nokļūt! Ja mums izdotos iekāpt pēc kārtas visos deviņos kurpju pāros, lai skatītu realitāti no visiem deviņiem skatpunktiem, tad mēs vērotu pasauli tādu, kādu to redz Dievs. Nenobrieduši personība, kas notverta pati savās lamatās, ne uz ko tādu nav spējīga.

Spektra pretējā pusē izvietotas nobriedušas personības. Neviens no mums nav sasniedzis šo stāvokli. Mēs visi atrodamies starp abiem poliem. Jo vecāki kļūstam un vairāk nobriest mūsu personība, jo vairāk tuvojamies Dievam un vairāk pavirzāmies uz spektra atbrīvoto galu. Šim procesam, starp citu, pati eneagramma nemaz nav vajadzīga. Mēs nekļūstam par jauniem pārcilvēkiem tikai tāpēc, ka esam apguvuši eneagrammu. Šis darbarīks vienīgi norāda uz to, ko garīgi nobrieduši cilvēki jau tāpat ir intuitīvi pratuši un praktizējuši.

Vienmēr var just, kad sastopamies ar brīvu cilvēku, pilnvērtīgu personību. Mēs visi esam aicināti un spējam iet pa šo ceļu. Daudz var palīdzēt cilvēku kopība. Vientuļam sava ceļa gājējam daudz retāk izdodas sasniegt atbrīvotību, jo viņš jau ir sevi izolējis no tām citu balsīm un patiesībām, kuras izaicina un papildina viņa paša uztveri.

Atpestīšana ir tas, ko paveic Dieva žēlastība. Tā notiek bez mūsu pašu līdzdalības, ja vien esam gatavi "palaist vaļā" paši sevi, lai ļautos citai, lielākai realitātei mēs ļaujamies kritienam virzienā uz apļa centru, uz Dievu. Kad tas notiks, mēs to jutīsim, jo pati "palaišana vaļā" un sevis atvēršanās Dievam nav mūsu pašu veikums. Mēs par to varam pateikties Dievam, Viņa gatavībai mūs mīlēt.

Atšķirībā no citiem autoriem mēs esam atteikušies no kāda īpaša vārda piešķiršanas katram no deviņiem tipiem, atstājot vien kārtas skaitli. Šāda klasifikācija, mūsuprāt, skaidri parāda, ka tā nebalstās uz vērtēšanu. Visi deviņi tipi ir "grēkā krituši cilvēki", un visiem deviņiem vajadzīga atpestīšana, lai tad aizvien vairāk līdzinātos tādiem cilvēkiem, kādi viņi jau ir Dieva priekšā. Neviens tips nav ne labāks, ne sliktāks par pārējiem. Visi deviņi ir vēl tikai atpestāmi, un katrs no tiem apveltīts ar dotībām, kuras tikai viņi var nodot visas cilvēku kopības rīcībā.

Kā jau minējām, nodarboties ar eneagrammu vēlams tad, kad sasniegts jau pusmūžs. Šajā vecumā daudziem no mums aiz muguras tik daudz "iekšējā darba", ka tipu aprakstos ietvertais vairs pilnā apjomā neattiecas uz mums. Aptuveni divdesmit gadu vecumā mēs vistiešāk smeļamies no sava galvenā enerģijas avota, tāpēc, iedziļinoties aprakstos par katru no tipiem, ieteicams ik pa laikam sev pajautāt: "Kāds es biju toreiz, kad man bija divdesmit?"

Katra tipa apraksts ir iedalīts četrās sadaļās: vispirms tiek sniegts izsmeļošs pārskats par konkrēto tipu. Pēc tam mēs raksturojam šim tipam specifisko dilemmu, kura izpaužas kā tipam specifiskais kārdinājums dzīves nemitīgās konfliktsituācijas risināt tieši tā un ne citādi. Tad tiek aprakstīti katram tipam raksturīgie saknes grēki (kaislības), kā ari izvairīšanās un aizsardzības mehānismi. Pirmo norādi par konkrētajam tipam piemītošajām dotībām jeb Gara augļiem, kas ir pretēji saknes grēkiem, jūs atradīsiet šajā sadaļā. Visbeidzot tiks aprakstītas lamatas jeb fiksācijas, kas raksturīgas konkrētajam tipam. Ar lamatām domāts iesīkstējis uztveres un izturēšanās veids, neapzināta dzīves programma. Kā trešais seko simboli (dzīvnieki, valstis, krāsas), kā arī piemēri no literatūras, vēstures un Bībeles. Pašās beigās dotas norādes par to, kas var palīdzēt pārmainīties un nobriest: tas ir tipam specifiskais aicinājums jeb ielūgums mainīties, īpašie dzīves uzdevumi un ierosmes, kā tikt galā ar sevi. Kā pienācīgs nobeigums šajā pēdējā daļā sniegts kāda svētā raksturojums. Viņš rādīts kā cilvēks, kurš, nenoliegdams pats savu piederību pie kāda no tipiem, ir spējis radoši likt lietā savas Dieva dāvanas, lai tās kalpotu dzīvei. Grāmatas beigās jūs atradīsiet četras lappuses ar jēdzieniem, kas apkopoti tabulā. Jūs varat izgriezt šīs lappuses un, saspraustas kopā, izmantot ne tikai kā palīglīdzekli šīs grāmatas studēšanai, bet arī domu apmaiņai par eneagrammu.

Otrā DEVIŅI TIPI

...

Pirmais tips

Pārskats1

Pie PIRMā tipa pieder ideālisti/-tes, kuru vēlme padarīt šo pasauli patiesāku, taisnīgāku un tikumiskāku stimulē un nosaka viņu rīcību. Šie ir godīgi un taisnprātīgi ļaudis. Viņi spēj pamudināt citus sevi pilnveidot, lai piedzīvotu izaugsmi un sasniegtu briedumu. Bieži vien PIRMie ir apdāvināti skolotāji/-as, kuri rūpējas, lai paši būtu labs paraugs. Viņiem ir grūti pieņemt savas un citu nepilnības, turklāt visgrūtāk tieši savējās. Tikai tad, kad šie cilvēki ir mierā ar sevi, viņi spēj akceptēt dzīvi tās (pagaidām) tik nepilnīgajā realitātē, ticot pakāpeniskam "labā" progresam (kristiešu izpratnē: "Dieva valstībai").

Jau no mazotnes PIRMie mēģina būt paraugbērni. Agrīnā vecumā viņi iekšēji internalizējuši balsis, kuras tos skubināja: "Esi labs! Uzvedies kārtīgi! Esi čakls! Ak, neesi jel tik bērnišķīgs! Pamēģini izdarīt labāk!" Jau toreiz PIRMie apņēmās izpelnīties apkārtējo cilvēku mīlestību ar to, ka nepievils cerības un būs allaž "labi". Tad nu viņi mēģināja noskaidrot, izgudrot un ielāgot kritērijus, kuri nosaka, kas ir "labs" un kas ir "slikts", kas ir "pareizs" un kas ir "nepareizs". Vērtējošās balsis PIRMo galvās neapklust nekad.

Nereti viens no PIRMo vecākiem ir bijis vai nu moralizētājs, vai perfekcionists, vai ari varbūt vienkārši mūžam neapmierināts. Ar uzslavām viņš skopojies, bet sasniegumus virs vidējā līmeņa uzskatījis par kaut ko pašsaprotamu. Jau mazotnē PIRMajiem nācās gūt izcilus sasniegumus, jo viņi taču negribēja zaudēt sev svarīgāko personu mīlestību.

AI.ISE MILLERE (Alice Miller) aprakstījusi "apdāvinātā bērna drāmu" grāmatā tieši ar šādu nosaukumu.2 Daudzi vecāki kompensē savus neizdzīvotos un nepiepildītos sapņus, vēloties, lai bērni īsteno to, kas pašiem neizdevās. Lai nepazaudētu vecāku mīlestību, bērnam nākas piepildīt tēva vai mātes cerības un vajadzības, taču šādi viņš pazaudē saikni pats ar savām jūtām, vajadzībām, pazaudē savu patieso es. PIRMie ir tieši šie "apdāvinātie bērni".

Saskaņā ar ZIGMUNDA FREIDA (Sigmund h'reud) uzskatiem būtiska loma ir agrai bērna radināšanai pie tīrības. Dons R. Riso, kurš mēģināja saskaņot eneagrammas tipus ar Freida kategorijām, pieskaita PIRMos pie "anāli saglabājošās"' fāzes, ar to fizioloģiskā līmenī saprotot bērna liegšanos nokārtoties. Šāda dabisko vajadzību nepildīšana signalizē par netīrības iemesla bloķēšanu.

Es (Ričards Rors) biju mātes mīlulis. Savu privileģēto stāvokli negribēju zaudēt. Lai saglabātu mātes atbalstu, biju gatavs piepildīt viņas gaidas. Kaut kad pienāk bridis, kad PIRMais trūkumu pārvērš par tikumu. Paškontrole un šķietamais morālais pārākums kalpo par aizvietotāju "zemākajām baudām", kuras viņi paši sev lieguši. Es skaidri atceros dienu, kad māte teica: "Vai tas nebūtu brīnišķīgi, ja dēls būtu priesteris?" Tā kā es biju labs zēns, tad darīju visu, ko viņa vēlējās. Ja kāds 20. gs. 50. gados pirmskoncila katolicisma [5] laikā vēlējās pierādīt sevi kā nopietnu un konsekventu ticības ceļa gājēju, tam bija jākļūst par priesteri!

PIRMie grib būt labi, lai netiktu sodīti. Ne par kādu cenu viņi nevēlas pieļaut, ka tos nolādēs pašu sirdsapziņa. Reiz kādu dienu māte vairs nepilda draudētājas lomu. Tagad viņas uzstādītās prasības cilvēks jau ir internalizējis un pats sev izvirza tikpat nepielūdzamas prasības. Tad PIRMo apsūdz paša nosodošās balsis, ja viņš ir atļāvies nebūt cēls, izpalīdzīgs un pietiekami labs. Ne vienmēr to var attiecināt uz objektīvu gatavību upurēties vai būt labam, bet gan tikai uz paša cilvēka subjektīvo iedomu, kā šiem tikumiem konkrēti jāizpaužas. PIRMo iekšējā pasaulē visu laiku tiek spriesta tiesa, kurā viņi ir gan apsūdzētie, gan advokāti, gan tiesneši. Balsis nepārtraukti, cita citu pārtraukdamas, strīdēdamās un cita citu pārlabodamas, uzrunā viņus. Tas, kurš pats nav PIRMais, pat iedomāties nespēj, cik nogurdinošs ir tāds nebeidzams iekšējās tiesas process.

Šajā brīdī nāktos iejaukties "objektīvajam procesa vērotajam", paziņojot: "Tagad pietiek! Neļauj taču savām pārspīlētajām pretenzijām un morālajiem principiem pataisīt tevi traku! Turklāt atceries, ka tie ir tikai tavi subjektīvie kritēriji, nepavisam ne objektīvā patiesība."

PIRMais jau bērnībā atteicies no sava īstā es, lai izpatiktu citiem un izpelnītos to cilvēku mīlestību, kuri viņam toreiz signalizēja: "Tu tikai tad esi "okei", ja visu dari perfekti." Bērnībā PIRMajam izdeldēja viņa bērnišķīgumu, pārāk agri tam nācās rīkoties kā pieaugušajam. Bieži tie ir bērni, kuriem nācās uzņemties atbildību par ģimeni, ja nebija viena no vecākiem vai ja viņam kā vecākajam no bērniem nācās kļūt par paraugu brāļiem un māsām.

Rakstnieks f.RIHS KESTNERS (Erich Kdstner) (1899-1974), vientuļās mātes izaudzinātais "paraugzēns" un "morālists", kā viņš pats sevi mēdza dēvēt, bija viens no šādiem apdāvinātajiem bērniem. Viņš palika neprecējies un līdz savas mātes nāvei ik dienu (!) uzrakstīja viņai vismaz vienu pastkarti. Viņa grāmatas bērniem kļuva pasaulslavenas. Lai gan Ē. Kestners tajās mudina savus jaunos lasītājus/-as: "Tikai neļaujiet jūsos izdeldēt bērnišķīgumu!", tomēr viņa grāmatu varoņi ("F.mīls un Berlīnes zēni", "Lidojošā klase", "Punktiņa un Antons") ir bērni, kas atgādina nepieaugušus pieaugušos, kuru rīcībā saskatāms neparasti agrs briedums, augsta morāle un saprāts.

P„ Kcstnera dzejolī "Par kāda iesvētāmā fotogrāfiju" jūtamas tās skumjas, ko ikviens PIRMais nes sevī, par savu neizdzīvoto, pazaudēto bērnību:

"Te nu stāv viņš, par vīru pārģērbtais, Kaut neliekas par sevi diez ko drošs. Izskatās, ka drīzāk cieš… Un varbūt jauš, ko zaudējis.

Viņš pirmo reizi vilcis garās bikses. Un pirmo reizi iestīvināts krekls. Viņš pirmo reizi nostājies ir viltus pozā, Kas rāda, cik viņš pats sev svešs.

Sirds dauzās tā kā āmurs krūtīs, Viņš stāv un jūt, ka apģērbts ir ne tā. Ka nākotne tam kaklā sprūst, Viņš izskatās kā zibens ķerts…

Varbūt var vēl mazliet labāk Saprast, kas gan zēnu moka tā? Ir nomirusi bērnība, nu sēru krāsā Tam uzvalks mugurā, ko teikt…

Nu stāv viņš krustcelēs, kur negrib būt. Nav viņš vairs mazs. Bet nav vēl liels. Kas tagad sākas, saucas dzīve, Un rītdien viņam uzkrauta tā tiks…4

Līdz šim attēlotais attiecas uz loti daudziem cilvēkiem. Vismaz

>

kaut kāda šī ideālisma, morālisma un perfekcionisma daļiņa slēpjas vairumā no mums, bet jo īpaši tajos no mums, kas baudījuši reliģisku audzināšanu. Ar izteikti reliģisku audzināšanu, kā likums, tiek panākts, ka moralizējošās balsis mūsos skan vēl daudz skaļāk, iemājo mūsos vēl dziļāk.

Es (Ričards Rors), piemēram, esmu kaislīgs atlaižu kuponu griezējs no avīzēm, jo arī mana māte tā darīja. Es nemitīgi uzmanu cenu atlaides veikalos un melotu, ja teiktu, ka man nepatīk iepirkties par puscenu. Es jūtos tik bibi, ka ietaupu naudu! Bet kādi kritēriji nosaka to, ka ļauju savu rīcību diktēt tādai uzmācībai? Tam būtu vismaz kaut kāda jēga, ja es pārpalikumu atdotu nabadzīgajiem. Bet vai tas, ka es, franciskānis, ietaupīto naudu nesu uz banku, ir kaut kas "labs"? Un tomēr es jūtos labāk, ja ir izdevies kaut ko ietaupīt. Agrīnās bērnības ietekme ir uzspiedusi savu zīmogu manai sirdsapziņai, atgādinot, ka labāk, pareizāk un svētāk ir naudu taupīt, nevis to izdot. Mana māte bija laba vācu mājsaimniece. Tīrība viņai bija otrā vietā aiz visa patiesi svētā. Tieši tas pats kā spogulī redzams manā dzīvoklī: tīrs kā izlaizīts no ieejas durvīm līdz pagalma kāpnēm, visus kaktus un kaktiņus ieskaitot. Pie manis var ēst kaut vai no grīdas. Es iztīru māju ik reizi, pirms kaut kur aizbraucu. Ja nu es pa ceļam nomirtu un tad kāds pārkāptu pār manas mājas slieksni, lai visi zina, cik esmu bijis tīrīgs un kārtīgs! Es, dabiski, varētu teikt: "Patiesībā tam nav nekādas nozīmes!" Un tomēr! Es vienkārši jūtos labāk, ja viss ir iztīrīts. Manas iekšējās balsis ir pilnīgi pārliecinātas, ka tīrība ir laba, bet netīrumi — slikti.

Es esmu kārtības fanātiķis un tūlīt pamanu, ja kaut kur kaut kas nolikts nepareizā vietā. Jūtos labāk, ja viss ir nolikts tur, kur tam jābūt. Vienīgi tagad jau esmu iemācījies par to pasmieties. Es to vairs neuztveru tik nopietni un tagad labi apzinos, ka tā ir mana problēma. Ja citi cilvēki nav iztukšojuši savus pelnutraukus, tad es vairs neuzmācos ar morāles sprediķi, jo nu esmu iemācījies saprast, ka šajā ziņā stipri šauju pār strīpu.

Dilemma

Pilnības meklējumi kā pretstats nepilnībām valda PIRMo dzīvē tas arī ir šim tipam raksturīgais kārdinājums. Nepilnību nīdēšana var no PIRMā izveidot Donu Kihotu, kas cīnās ar vējdzirnavām un vēlas piepildīt "nepiepildāmu sapni". Ja PIRMais ierauga kaut ko, kas aptuveni atbilst viņa ideālam, aiz prieka gatavs vai izlēkt no biksēm. Tas var būt dabasskats vai mākslas darbs (piemēram, nevainojami skaists saulriets, nevainojama glezna, nevainojams skaņdarbs) vai arī beidzot atrasts cilvēks tāds, kuru PIRMais kaut vai mirkli uzskata par "ideālu". Tiklīdz PIRMie atklāj vājības un kļūdas arī šajā cilvēkā, tie jūtas vīlušies. PIRMie atrodas nemitīgā frustrācijā, jo dzīve un cilvēki nepavisam nav tādi, kādiem tiem būtu jābūt. Taču pats bēdīgākais, ka PIRMie visvairāk vīlušies jūtas paši savu nepilnību dēļ. Tāpēc tik pievilcīgs viņiem šķiet ticības ceļš šķiet, vismaz Dievam taču būtu jābūt "pašai pilnībai"!

PIRMie ir atbildīgi un apzinīgi, un bieži vien apsēsti ar ierašanos laikā. Viņiem lielākoties ir saspringts darba grafiks, tikšanās atzīmētas plānotājā, un viņu dienasgrāmatā viss pierakstīts ar precizitāti gandrīz līdz minūtei.

PIRMie ir nopietni ļaudis, kas reti citiem stāstīs kādu joku. Un, pat ja mēģinās, tad joka sāls tiem parasti būs piemirsies. Viņi atļaujas atpūsties un atslābt vienīgi tad, ja visi uzdevumi rūpīgi un pamatīgi izpildīti. Tikai reti gan tas izdodas. Vienmēr taču var atrast kaut ko, kas vēl jāpielabo. Cīņā par pilnību brīvdienu nav! Ja arī PIRMAJiem ir kāds hobijs, tad parasti tā ir kāda praktiska nodarbe, no kā arī citiem atlec kāds labums vai vismaz sagādā prieku.

PIRMajiem ir nosliece noliegt pašiem sevi, kā arī uzlikt sev sodus. Savas jūtas un vajadzības viņi var arī izstumt no apziņas vai pat nomērdēt pavisam. PIRMie ir askēti un puritāņi. Pēdējā viņu cerība, ka varbūt izdosies atraisīties tomēr saviem spēkiem, vismaz mēģinot sasniegt ideālu. "To, kas mūžam nopūlas, varam mēs atpestīt." (Gēte) Tas PIRMajiem ir pavisam skaidrs. Tāpēc viņiem ir tik grūti samierināties, ka "divi reiz divi ir pieci…", un vienkārši baudīt dzīvi. Amerikāņu puritāņi reiz pasludināja deju un spēli par grēku. Viņu garīgais tēvs ZANS KALVINS (Johannes Calvin) noteikti bija PIRMais. Vairumam PIRMo puritānisms ir vājība.

Bez meditācijas un lūgšanas PIRMie var izvērsties par atbaidošiem īgņām. Tieši kontemplatīvā lūgšana, kas tiek izteikta bez kādiem nolūkiem, neko negrib izmainīt un tikai tiecas pēc patiesas Dieva klātbūtnes, spēj parādīt PIRMajiem ceļu, kā kļūt pielaidīgākiem pret sevi un citiem. PIRMajiem tomēr jāpārvar zināmi šķēršļi, lai gūtu mieru. Tiklīdz viņi vēlas kļūt klusāki, kņadu saceļ viņu iekšējās balsis. HELĒNA PALMERE (Helen Palmer)[6] stāsta par kādu sievieti, kura pieder pie PIRMā tipa un kurai meditācijā traucē balsis:

"Te nu es sēžu un meditēju, un tūlīt izjūtu, cik skaļi manī runā kritiķis. Man tikko ir izdevies satvert iekšējā klusuma mazu stūrīti, bet balss jau izsaka komentāru: "Nepietiekami dziļi!" un vēl piebilst: "Pagājušo reizi bija dziļāk!" Tad es sāku ar šo balsi strīdēties. Tā sauc: "Sēdi taisni!" vai arī: "Tu nepietiekami nopūlējies!", un es jau dzirdu pretējās balss taisnošanos: "Pūlējos taču, cik varēju!"5

Kaut gan sākumā tas nav vienkārši, bet PIRMajiem ir jāiemācās gūt mieru, lai saskatītu šīs pasaules nepilnības (tas viņiem nesagādā nekādas grūtības) un pieņemtu tās (lūk, tas jau ir viņu īstenais krusts un uzdevums).

PIRMie dusmojas, ka pasaulē ir tik daudz trūkumu. Vēl kareivīgākus tos vērš viss, ko tie atklāj sevī. Dusmas ir PIRMo saknes grēks. Paradoksāli, bet PIRMajiem ir ļoti grūti pašiem ieskatīties acīs savai dziļi iesakņotajai agresivitātei, pat pieļaut to ir grūti. PIRMajiem ir kauns par savām dusmām! Tādā veidā sakrīt viņu grēki un izvairīšanās no tiem. Viņi noliedz paši savu dusmīgo neapmierinātību, bet tā ir viņu galvenais motivējošais spēks. Arī dusmas taču, viņuprāt, pieder pie šīs pasaules nepilnībām, un tāpēc to nav, jo tās nedrīkst būt. Paraugbērni nekad nav dusmīgi. Tā ir viņu centrālā dilemma. Iekšēji tic vārās aiz dusmām par to, cik sasodīti nepilnīga ir šī pasaule, bet neizsaka savu agresivitāti. Viņi paši tik tikko spēj apzināties, ka tās ir dusmas. Tāpēc, ja kāds cits izsaka kaut mazākās aizdomas par šādu dusmu esamību, PIRMie jūtas pieķerti un dziļi nokaunējušies un tūlīt noliedz šo pārmetumu. Diemžēl apkārtējie parasti pamana mūsu grēkus daudz skaidrāk nekā mēs paši vēl viens iemesls, kāpēc mums, cilvēkiem, tik svarīgi dzīvot kādā savstarpēji saistītā kopienā. Vienatnē mēs viegli ļaujamies ilūzijai, ka esam gandrīz svētie. Dievs mums devis citus cilvēkus, lai tie mūs allaž nostādītu uz zemes, realitātē. PIRMajiem ir kauns par savu niknumu, viņi piespiež sevi "lietišķi" argumentēt, kaut iekšēji vārās: "Es nemaz neesmu dusmīgs uz tevi, lai gan patiesībā, jā, tāda un tāda iemesla dēļ man būtu gan visas tiesības dusmoties uz tevi." Dusmas izpaužas kā savu tiesību pieprasīšana.

Aizsardzības mehānismu, ko attīsta PIRMie, lai nevajadzētu izrādīt uz āru savas dusmas, sauc par reakcijas kontroli. Tā vietā, lai reaģētu nepastarpināti un tieši, viņu iekšējā pasaulē risinās cenzūras process, kas dažās sekundes simtdaļās izsijā, ko izpaust uz āru un kādā formā.

Fakts, ka viņi nepieņem agresivitāti, laiku pa laikam rada PIRMajos neciešamu spiedienu, kas tos pārvērš staigājošos ātri vārāmajos katlos. Viņos iekšā vārās no apziņas izstumtās dusmas, kas karo pret iekšējām balsīm, kuras kaļ kā akmenī: "Tu esi labs zēns/ braša meitene! Labi bērni nekad nav dusmīgi!" Tāpēc jau PIRMie reizēm ar tādu niknumu metas darbā darbaholisms ir viens no viņu mēģinājumiem mazliet "nolaist tvaiku" un novadīt uzkrāto enerģiju.

Šī dziņa darīt "labus darbus", kas beigu beigās iedzina izmisumā Martinu Luteru, mīt dziļumā katram no PIRMajiem.

Es (Ričards Rors) kļuvu par plaši pazīstamu "pasaules lāpītāju". It kā nepietiktu ar to, ka Sinsinati nodibināju savu kopienu (it kā jau esošā Baznīca nebūtu bijusi gana laba!), nē, mums vēl vajadzēja pieņemt skanīgo New Jerusalem nosaukumu Jaunā Jeruzāleme! Cik tālu gan var aiziet perfekcionismā? Un tomēr mēs nekad nebijām apmierināti ar to, ko tikko bijām uzlabojuši. Un nu jau arī iekšējās balsis neliekas mierā, taujājot par motīviem: "Kas slēpjas aiz visiem taviem labajiem darbiem? Tu taču to visu dari tikai tāpēc, lai pats savā un citu, un Dieva priekšā izliktos labāks, nekā esi!" Lūk, kāds apburtais sevis atpestīšanas loks!

Nenobrieduši PIRMie zināmos gadījumos mēģina savu dilemmu atrisināt citādi. Viņi var kādā brīdī uzsākt dubultu dzīvi. Sabiedrībā un tur, kur viņus pazīst un novēro kāds paziņa, tie allaž izturas korekti un nevainojami tikumīgi. Taču tad, kad viņi jūt, ka neviens viņus nenovēro, vai nonāk svešā vidē, var gadīties, ka slepenībā tie metas izdzīvot visu to, ko sev (un citiem) lieguši. Tas jo īpaši attiecas uz apspiestām seksuālām vēlmēm. Neirotiski PIRMie spēj paši sprediķot morāli un slepenībā dzīvot amorāli, kā to ASV parādījuši ar televīzijas puritāniskajiem sprediķotajiem saistītie skandāli. Nenobrieduši PIRMie ir farizeji un liekuļi. Tieši farizejiem, kuri gribēja nomētāt ar akmeņiem laulības pārkāpšanā pieķertu sievieti, Jēzus saka: "Kas no jums ir bez grēka, tas lai pirmais met akmeni uz viņuT (Jņ. 8:7)

īpašās dāvanas jeb Gara augļi, ar kuriem apveltīti nobriedušākie šī tipa pārstāvji/-es, kā allaž ir specifisko saknes grēku otra puse. PIRMajiem tā ir gaiša pašpaļāvība. Kā no sava saknes grēka līdz tādai nokļūt? No bērna kājas PIRMie bijuši spiesti sadzīvot ar neapzinātām un apspiestām dusmām. Ja beidzot viņi atklāj sevī šīs dusmas un viss tomēr beidzas labi, tad kādā jaukā dienā PIRMajiem šķiet: nu ir gana ar tām auklēties! Dusmas jau nekur nepazūd, tās vienmēr būs un paliks, bet galu galā PIRMie iemācās ar tām apieties labāk un konstruktīvāk nekā visi citi tipi. Svarīgi, ka viņi vairs neuztver savas dusmas tik pārspīlēti nopietni. Daudzi jau integrējušies PIRMie saka, ka pie mērķa nonākt tiem palīdzējusi lūgšana, mīlestība un daba.

Kad es (Ričards Rors) lūdzu Dievu, man izdodas pamazām atbrīvoties no tā, ko par pienākumu un atbildību klāsta iekšējās balsis, jo mani aizvien vairāk un vairāk pārņem Dievs, šis visvarenais Mīlētājs. Tas mani nepastarpināti aizved pie mīlestības. Mīlestība ir patiesā "pilnības saite", kā Pāvils raksta vēstulē kolosiešiem (3:14). Tāpēc katru dienu man jāgādā, lai es būtu iemīlējies kādā personā vai parādībā, vienalga, vai tas būtu koks vai brīnišķīgi zilās Ņūmeksikas debesis. Tiklīdz es pārstāju mīlēt, pārsvaru manī gūst negatīvās balsis. Galu galā man palīdz daba, jo Dievs, mīlestība un daba taču ir pilnība.

Tāpēc gandrīz visi PIRMie ir dabas draugi. Reti var atrast kādu šī tipa pārstāvi, kuram nepatīk rūpēties par puķēm, strādāt dārzā vai doties pastaigā pa mežu. Daudzi PIRMie sevi atraduši vides aizsardzības kustībā. Viņiem ir īpaša vājība pret visu, kas zaļo, aug un zied. Bez dabas, bez mīlestības un bez Dieva PIRMajiem reti izdodas atrast sev telpu, kur uzplaukt gaišai paļāvībai un pacietībai. Pretējā gadījumā viņiem jāpaliek tiem pašiem agresīvajiem ideālistiem un ideologiem, kas bargi tiesā citus un pieprasa no citiem, lai viņi "labojas" atbilstoši PIRMo nosacījumiem.

Atpestītajiem PIRMajiem bez paļāvības piemīt arī citi dotumi, kad viņi jau sasnieguši zināmu briedumu, saprāts, taisnīgums un līdzsvarotība. Tāpēc PIRMie mēdz būt labi skolotāji. Viņi arī labprāt izvēlas skolotāja vai mācītāja profesiju, ja nav pamanījušies apmierināt savu kārtības mīlestību grāmatveža profesijā. PIRMie spēj būt ļoti līdzsvaroti, viņi vēlas būt taisnīgi un tāpēc allaž ņem vērā arī problēmas pretējo pusi. Tas reizē ir lāsts un svētība. To var izskaidrot ar daudzajām pretējām balsīm ilgstošajos iekšējos "tiesas procesos". Daudzmaz nobrieduši PIRMie tāpēc gandrīz vienmēr spēj sniegt labi pārdomātas un saprātīgas atbildes. Viņu viedoklis ir jau izturējis iekšējās kritikas krustugunis, ir uzklausīti visi iespējamie iebildumi un precizējumi, pirms kāds tos paguvis izteikt skaļi, tāpēc ir tik grūti viņiem kaut ko iebilst.

Nenobrieduši PIRMie ir mazliet apnicīgi ar savu moralizēšanu, ar mūždien pacelto pirkstu, ar kritiku, kas vērsta pret visu pasauli. Viņi uzskata, ka paši ir identiski ar saviem ideāliem, un spēj būt ārkārtīgi aroganti un paštaisni. Visi PIRMie dzīvo, balansēdami uz robežas ar paštaisnumu.

PIRMajiem nav viegli pieņemt svarīgus lēmumus, jo tā var pieļaut kļūdu. Tādēļ viņi vilcinās, ir bikli un neizlēmīgi. Tieši tāpēc jau PIRMie reizēm netiek uz priekšu, jo ir iestrēguši pie savām vecajām kļūdām. Viņi nespēj pāriet pie nākamā dienas kārtības punkta, līdz nav ieviesta kārtība pagātnē. Tā nu viņi kļūst par visas ģimenes vai tautas "slikto sirdsapziņu". Viņi neļauj iegrimt aizmirstībā mūsu atmiņām par seniem ļaunajiem darbiem, viņi ir pravieši, kas mudina atgriezties un atjaunoties. Tā ir viena no viņu priekšrocībām, kas var būt arī kaitinoša.

Lamatas, no kurām jāatbrīvo neatpestītie PIRMie, ir viņu jūtīgums. Viņiem jāiemācās pieņemt sevi un citus, nevis jānodarbojas ar morālu nopaļāšanu par visu un visiem. Viņiem jāiemācās saskatīt baļķi savā acī, pirms ķerties pie skabargas cita acī, lai gan viņi to tūlīt skaidri saskata (sal. Mt. 7:3-5). Nenobrieduši un uzstājīgi PIRMie atgrūž citus. Viņu kritikas dēļ apkārtējie jūtas slikti pat tad, kad PIRMie nav pateikuši ne vārda. Citi cilvēki vienkārši jūt viņu negatīvās enerģijas plūsmu.

Es (Ričards Rors) pastorālajā padomdošanā dažkārt piedzīvoju, ka cilvēki man saka: "Man ir grūti tev atklāti pastāstīt par sevi, jo man bail, ka klusībā tu mani nosodīsi." Lai gan es to negribu, bet šķiet, ka šāda enerģija no manis tomēr izstaro. Kā lai es no tās tieku vaļā? Līdz galam man tas droši vien nekad neizdosies, tomēr es varu mēģināt ar atbilstošo cilvēku izveidot tādas uz uzticēšanos balstītas attiecības, kas ļautu tieši manām kritizētāja spējām kalpot viņa apskaidrošanai, atbrīvošanai un priekam, nevis viņu nomāktu un pazemotu. Kamēr nav izveidotas šādas attiecības, mani spriedumi neko nepalīdzēs un beigu beigās var pat izrādīties destruktīvi.

PIRMajiem ir nosliece uzskatīt sevi par "bruņinieku uz balta zirga", kurš izjājis pasauli glābt. Viņi labi zina, kas tā par baudu: iznīdēt ļaunumu līdz pašai saknei, samīt to zirga pakaviem, būt Svētajam Georgam vai ercenģelim Mihaēlam, kuri kristiešu tradīcijā bija galvenie pūķa galētāji. PIRMajiem viņi ir bruņnieciskuma patroni.

Attiecībās PIRMo enerģija var radīt sarežģījumus. PIRMie gan ātri iemīlas cilvēkā, kurš, viņuprāt, ir pilnība. Tiklīdz rozā brilles nokrīt un attiecības zaudē sākotnējo mirdzumu, PIRMie jau sāk īgņoties un vēlas partneri pārmainīt. Viņi nesaprot, kāpēc otrs nevarētu vismaz papūlēties, lai kļūtu "labāks cilvēks". Ja partneris godīgi atzīstas savās kļūdās, lūdz piedošanu un solās laboties, PIRMie ir gatavi augstsirdīgi piedot un notikušo aizmirst. Viņu piedošana gan parasti nemēdz būt bez nosacījumiem.

PIRMie veido garum garos mentālos sarakstus ar citu cilvēku kļūdām, pastāvīgi tos papildinot. Viņi spēj piedot, nevis pavisam aizmirst. Tas ir saistīts ar to, ka dusmas ir viņu īstais enerģijas avots un palīdz viņiem ņemt vērā sevi. So dusmu kritizējošais potenciāls ir viņu pozitīvais pienesums ikvienai kopienai tomēr tā vēl nav visa patiesība. Ja PIRMie tikai sēdēs un, savās dusmās vārīdamies, kritis visiem uz nerviem, uzskatot savu viedokli par izšķirošo pasaules glābšanai, tad agri vai vēlu pasaule pārstās viņos nopietni ieklausīties.

Simboli un piemēri

Dzīvnieks, kas atbilst neatpestītajam PIRMajam, ir terjers, kas atņirdzis zobus. Skudra un bite simbolizē viņu čaklumu. PIRMie gatavi nenogurstoši strādāt, lai izveidotu un uzturētu kārtībā ideālo valsti. Bites lido no zieda uz ziedu, tās pārbaudīdamas un paņemdamas tikai labo medu.

Simboliskā PIRMo valsts ir Šveice. Tīrība un kārtība, gandrīz ideāla demokrātiskā iekārta, Šveices pulksteņi, strikta neitralitāte (katrai no divām pusēm ir sava taisnība!), miermīlība un vienlaikus līdz perfektumam attīstīta aizsardzības sistēma šveiciešu "tikumu" sarakstu varētu vēl ilgi turpināt. Kāds joks vēsta, ka puse Šveices iedzīvotāju esot bankas ierēdņi un otra puse psihoterapeiti. Ilgs laiks pagāja, līdz pasaule un pirmām kārtām jau paši šveicieši beidzot pamanīja, ka viņu "perfektajai" politiskajai un ekonomiskajai sistēmai ir arī daži tumši traipi un skapī daži skeleti.

PIRMajiem raksturīgā krāsa ir sudrabaina vēsa, lietišķa un dzidra krāsa. Tā reprezentē mēness gaismu. Tas savu spožumu aizņēmies no saules (augstākā ideāla!). Integrējies PIRMAIS ir kā maiga mēness gaisma, kas simbolizē pārmaiņas un izaugsmi.

Multiplikācijas filmas tēls Lūsija van Pelta, mūžam īgnā Čārlija Brauna pretiniece animācijas seriālā "Zemesrieksts" (Peanuts), ir īsta neatpestīto PIRMo karikatūra. Viņa nepārtraukti kritizē pasauli (un jo īpaši Cārliju kā nemitīgo zaudētāju) un mēģina to pārmainīt. Lūsija atsakās pieņemt pasauli, kas nav perfekta. Vienā no sērijām varam redzēt, ka vienīgi beznosacījumu mīlestība spēj atpestīt tādus PIRMos kā Lūsija. Viņa to vien dara kā šķendējas par slikto pasauli un par to, cik viņa jūtas nelaimīga. Viņas brālis Lainuss tai iesaka padomāt par visu to, par ko viņai ir iemesls justies pateicīgai. Tas I.ūsijai izraisa īstu niknuma lēkmi: nav viņai nekā, par ko justies pateicīgai! Tad Lainuss atbild, ka viņai vismaz ir "mazs brālis, kurš viņu mīl". Kādu brīdi zīmētā būtne izskatās mazliet apjukusi, tad šņukstēdama krīt brālim ap kaklu. Lainuss piebilst: "Reizēm jau ari es varu pateikt ko jēdzīgu."6

Šnors fon Karolsfelds (Schnorr von Carolsfeld). Saula atgriešana: žēlastības piedzīvošana.

Mūks MARTINS LUTERS (1483-1546) savas dvēseles dziļākajā būtībā bija dusmīgs jauns vīrietis, kas ilgojās pēc Dieva, kurš to mīlētu bez nosacījumiem. "Kā man nonākt pie žēlīgā Dieva?" tāds bija viņa mūža galvenais jautājums. Viņam bija tiesības vērsties pret tālaika katoļu Baznīcu, kura sludināja, ka mīlestību iespējams nopelnīt tikai ar grēku atlaidēm, rituālām darbībām un labdarību. PIRMajiem ļoti gribas, lai kāds atnāk un pārtrauc šīs nogurdinošās spēlītes. M. Lutera tēvs uz Zemes bija stingrs un tas, kas debesīs, vēl stingrāks. Arī māte Baznīca bija stingra un prasīga. Galvā skanošās vecāku balsis viņam pašam noteikti bija līdz kaklam. Psiholoģiskā aspektā reformāciju izraisīja tas, ka viens PIRMais smaka nost šajos žņaugos. M. Luters alka pēc beznosacījuma žēlastības, mīlestības un atzīšanas.

ĒRIKS H. ERIKSONS (F.rik H. Erikson) (1902-1994) dažas no savām svarīgākajām atziņām psihoanalīzē guva, skaidrojot jaunā Lutera dzīvesstāstu. Lielā reformatora ambivalentā attieksme pret tēvu Ē. Eriksonam norādīja uz izjusto diktātu un cīņām, ko M. Luters bija spiests izcīnīt. Tēvs "iekarsa spējās dusmās, kad mēģināja šādas pašas dusmas izskaust savos bērnos".7 Rezultātā, izsakoties M. Lutera vārdiem, "es muku no viņa un turēju dusmu, līdz viņš mani atkal pie sevis pieradināja". Ē. Eriksons piebilst: "Kaut arī M. Luteram bija no tēva bail, viņš nespēja to pa īstam ienīst.(..) Un Hanss, kuram tā arī nebija lemts izveidot tuvākas attiecības ar dēlu un kuram reizēm uznāca slepkavnieciskas dusmas, nevarēja tomēr ilgi bez viņa iztikt."" Kad M. Luters vēlāk atskatās uz saviem kādreizējiem grēksūdzē atlaistajiem grēkiem, viņš uzskaita libido (seksuāla iekāre), ira (dusmas) un impatientia (nepacietība), ko viņš dēvē par kārdināšanas avotiem.9 Dzīļu psiholoģijas aspektā nozīmīgs ir arī fakts, ka jaunajam Luteram mēdza būt aizcietējumi un urinēšanas traucējumi. Daudz kas runā par labu varbūtībai, ka slavenais "torņa piedzīvojums" [7] viņam atgadījies tualetē. Ē. Eriksons par to lakoniski saka: "Zinātniekiem noteikti patiktu daudz labāk, ja šie notikumi būtu risinājušies turpat, kur formulētas no tiem izrietošās domas, pie rakstāmgalda" un norāda uz vēlīnā Lutera patiku lietot anāli vulgāru valodu un viņa "mēslus svaidošo dusmu kapacitāti".10 Varētu domāt, ka brīvība dota ne tikai reformācijas atziņām, bet arī apspiestām dusmām un aizturētiem "mēsliem" abiem galvenajiem jaunā Lutera patoloģisko baiļu cēloņiem.

Paldies Dievam, ka reformators Martins Luters iepazina apustuli Pāvilu, no kura guva to, ko meklēja, jo arī Pāvils pieder pie PIRMajiem. Vai šis māceklis dažreiz nerada mazliet arogantu un paštaisnu iespaidu? No bērnu dienām viņš bija farizejs. Visi PIRMie ir dzimuši farizeji. Taču viņa saknes grēku Dievs bija transformējis un pārvērtis par tikumu. Dievam bija nepieciešams dedzīgs farizejs, kas kļūtu par evaņģēlija cīnītāju. Pāvila, šī lielā Baltā bruņinieka pati vērtīgākā īpašība ir gatavība Kristus un Kunga labā darīt visu. Bet šad un tad mums tā visa ir par daudz un mēs labprāt viņam uzsauktu: "Atslābsti, Pāvil! Tu šauj pār strīpu!" īpaši tad, kad Pāvilam uzbruka vai izteica kritiku, viņš kļuva visai žultains, sarkastisks un paštaisns, ciniski nolīdzinot līdz ar zemi savus pretiniekus.

Zīmīgs ir kāds atgadījums, par kuru Pāvils stāsta Vēstulē galaticšiem. Viņš raksta, kā atklāti stājies "pretim" straujajam, taču dvēseles dziļumos bailīgajam Pēterim (SESTajam), "jo viņš bija kritis vainā" (Gal. 2:11). Pēteris bija pārkāpis pats savai ēnai un Antiohijas draudzē ēdis kopā ar nesen kristītiem pagāniem, ko viņš, būdams jūdu kristietis, nedrīkstēja darīt. Bet, kad ieradās izspiegotāji no stingri ticīgajiem "Kunga brāļa" Jēkaba ļaudīm no Jeruzālemes, viņš norobežojās no pagāniem, noliedza nesen demonstrēto brīvdomību un sāka "liekuļot". Pāvila kvēlākā vēlēšanās bija panākt, lai senā šķelšanās starp jūdiem un pagāniem caur Kristu tiktu pārvarēta. Tāpēc viņš atklāti sauc pie atbildības Baznīcas augstāko vadību. Ja kāds no l'IRMAJiem ir par savu lietu pārliecināts, tas jau nu nelieksies un nešaubīsies arī firsta troņa priekšā: "Te es stāvu un citādi nevaru!" To Pāvils būtu varējis teikt jau 1500 gadu pirms Martina Lutera. Abi šie vīri rāda, cik cieši saknes grēks savijies ar Gara augļiem un kā Dievs mūsu apsēstības prot izmantot saviem mērķiem.

Atgriešana un atpestīšana

PIRMajiem ir jāiemācās, ka nepastāv tikai viens pareizais ceļš, bet ir daudzi ceļi, kuri ved uz Romu. Tāpēc jāmet miers dusmām un tās jāatzīst, pirms tās spriež tiesu par tevi un apkārtējiem cilvēkiem. Nenobriedušie PIRMie nemitīgi meklē projekcijas virsmas savām negatīvajām jūtām un noskaņojumam, kā likums, tā ir pirmā persona, kas gadās pa rokai. Ja PIRMais neatzīst un nepieņem savas dusmas, tad tās tiek izgāztas uz bērniem, laulāto partneri… nu kaut vai uz nesakopto istabu.

PIRMie ir patīkami cilvēki tikai tik ilgi, kamēr neuztver sevi pārāk nopietni. Izeja allaž meklējama sevis salīdzināšanā un patiesās patības meklējumos. Lielāko brīvību PIRMais ir sasniedzis, ja spēj pasmieties pats par sevi, jo skaidri saskata, ka viņa pasaules redzējums veido tikai daļu no visas kopainas.

Dziļi ikvienā PIRMajā mājo Labā, Patiesā un Skaistā ideāls. Es (Ričards Rors) taču nebūtu strādājis kā aptaurēts, nebūtu nodibinājis kopienu un septiņas dienas nedēļā pilnībā nodevies citiem, ja manī nekūsātu šī PIRMajiem raksturīgā enerģija. Man prātā nenāk arī vēlāk atvainoties, jo zinu, ka Dievs no maniem varbūt arī apšaubāmajiem motīviem ir radījis daudz laba. Starp citu, es apzinos, ka visu neesmu paveicis ne tikai tāpēc, ka ļoti mīlu Kungu Jēzu, bet daļēji tāpēc, ka tāds nu ir Ričards Rors ar visiem saviem Ričarda stiķiem un niķiem. Biju iedomājies, ka visu daru aiz mīlestības uz Jēzu, un skaidrs, ka zināmā veidā es arī agrāk allaž esmu centies Jēzu patiesi mīlēt. Nu mēs esam nonākuši pie punkta, kur skaidri parādās pazemīgais Dieva reālisms. Viņš zina, ka no mums visiem saņem, lielākais, kripatiņu īstas pašaizliedzības. Savā dzīvē mēs pirmām kārtām visvairāk darām sevis dēļ un cīnāmies galvenokārt par savu pastāvēšanu šajā pasaulē. Taču tad, kad esam gana pazemīgi, lai to atzītu, tad Dieva žēlastība un mīlestība pieņemas spēkā.

īsteni kaut ko uzcelt var, tikai balstoties uz patiesību. Meli un ilūzijas agrāk vai vēlāk sevi atmasko. Eneagramma nosauc mūsu ilūzijas īstajos vārdos un norauj tām masku, lai atbrīvotu vietu Dieva žēlastībai, kas var mums palīdzēt balstīt savu dzīvi uz patiesību, nevis uz pašapmānu.

PIRMajiem būtu jāpārtrauc vēlēties visu vai neko. Viņiem jau vajadzīga tāda pilnība, kāda rodama vien Dievā. Šādu pilnību cilvēki nespēj sasniegt. Tāpēc viņi ir atkarīgi no citu cilvēku un Dieva pacietības.

Specifiskais aicinājums, ko PIRMie sadzird un ir gatavi pieņemt, slēpjas vārdā "izaugsme". Viņu mīlestība uz dabu ir pierādījums tam, ka viņiem ir ieteicams vērot augšanas procesu. Tas, kas aug, vēl nav sasniedzis pilnību, bet ir ceļā uz to. Jēzus ir stāstījis daudzas līdzības par "par sēšanu un pļaušanu", domājot ar to Dieva valstības atnākšanu. Šīs līdzības apkopotas Marka evaņģēlijā, 4. nodaļā, piemēram: " Tāpat ir ar Dieva valstību, kā kad kāds cilvēks sēklu iemet zemē un guļ un ceļas, nakti un dienu; un sēkla uzdīgst un uzaug, tā ka viņš pats to nenomana. Zeme pati no sevis nes augļus, papriekš stiebru, tad vārpu, tad briedušus graudus vārpā. Un, kad augļi ienākušies, tad viņš tūdaļ sūta sirpi, jo pļaujamais laiks ir klāt" (Mk. 4: 26-29)

Dievam, kurš pats ir pilnība, pacietības pietiek, Viņš dod mums laiku izaugsmei. PIRMais, kurš ļaujas izaugsmei, saņem dievišķo mieru.

Šajā procesā PIRMo dusmas, kas galu galā ir destruktīvas, var pārvērsties "svētās dusmās". Bībelē bieži tiek runāts par Dieva dusmām attiecībā uz netaisnībām Zemes virsū. Vecās Derības praviešus un arī Jēzu reizēm ir pārņēmušas šādas dusmas (Jēzus izdzen naudas mijējus no tempļa). Pāvilu iekšēji satricināja daudzās elkdievības Atēnās, Luteram savaldību zaudēt lika tirgošanās ar indulgencēm. Svētās dusmas ir mīlestības izpausme, un tās nekad nedrīkst pretstatīt mīlestībai. Tās vēlas nevis iznīcināt, bet gan atjaunot nolaupīto sākotnējo taisnīgumu.

Jezuītu ordeņa dibinātājs un pirmais "ģenerālis" Ignācijs no I.ojolas ir svētais, kurš piederējis pie PIRMā tipa. Basku bruņinieks trīsdesmit gadu vecumā, pēc Pamplonas aizstāvēšanas gulēdams smagi ievainots un lasīdams leģendas par svētajiem, piedzīvoja visaptverošu atgriešanu. Pēc tās viņš savus ieročus ziedoja Dievmātei, kurai no šī mirkļa vēlējās kalpot kā garīgais bruņinieks. Viņš kopa slimos, devās svētceļojumā uz Palestīnu un nopietni studēja. Lai dalītos savā pieredzē ar citiem, viņš izveidoja savus "Garīgos vingrinājumus" (exercitia spiritualia), pret ko gan inkvizīcija sākumā izturējās ar lielām aizdomām. 1534. gadā viņš kopā ar draugiem deva mūku solījumus darboties Baznīcas labā Palestīnā vai nodot sevi pāvesta rīcībā jebkura cita uzdevuma veikšanai. 1540. gadā ordenis tika apstiprināts.

"Garīgos vingrinājumus" ikviens jezuīts līdz pat šai dienai pilda vairākkārt dzīvē četras nedēļas ilgi. Tie kalpo šķīstīšanai, kad tiek aptverts savs grēcīgums un izprasta Kristus dzīve un ciešanas, un garu šķirošanai, kuri iedarbojas uz cilvēka iekšējo pasauli. Ignācija garīgumā nevar neievērot PIRMajiem raksturīgās enerģijas izpausmes: iekšējo balsu sašķirošana, tiecoties pēc perfektuma, 30 dienu ilgi stingri noteikti garīgie vingrinājumi, lai pilnveidotu sevi. Šai dievbijības formai, tāpat kā visām vienpusīgajām sistēmām, ir savas priekšrocības un trūkumi. Tās lielākais spēks slēpjas sevis izziņas pamatīgumā un rūpīgumā, kā arī gatavībā veikt ar sevi lielu darbu, nemitīgi izvērtējot savus motīvus. Tas nenotiek cerams! egocentrisma vai "ziloņkaula torņa" atmosfērā. Kristus, kas upurēja pats sevi mūsu glābšanai, ir atbalsts šajā darbā, kā arī atjaunotnes un atgriešanas avots.

Viens no PIRMo dzīves uzdevumiem ir ielāgot, ka savu reizi labāk aizmirst par pienākumiem un kārtību, un pasaules labošanu un tā vietā uzspēlēt kādu spēli, svinēt svētkus un vienkārši baudīt dzīvi. Ja viņi iznīcinātu savu jūtīgumu un apspiestās dusmas, atsauktu savas projekcijas [8] , tad pavērtos iespēja žēlsirdībai. Gaišu dzīvesprieku PIRMie var iemantot, ja skolojas pie SEPTĪTajiem."

Arī Šveices teologs un protestantu teoloģijas reformators pēc Pirmā pasaules kara KARLS BĀRI S (Kari Barth), visticamāk, bija PIRMais. Viņa interpretācija par Vēstuli romiešiem bija nesaudzīga rēķinu nokārtošana ar līdz tam valdošo "liberālo teoloģiju", kuras skatījums uz cilvēka iespējām bija pārāk optimistisks. K. Bārts protestēja pret to, ka cilvēks Dievu pielāgo saviem mērķiem. Tāpēc viņš sludināja Pavisam citu Dievu, kuram ir citādi mērķi un plāni nekā mums. K. Bārta monumentālais darbs "Baznīcas dogmatika" ir droši vien apjomīgākais teoloģiskais sacerējums 20. gadsimtā. Kareivīgais teologs bija gandrīz apmāts Mocarta fans (Mocarts bija tipisks SEPTITais). Nepazīdams eneagrammu, Tomass Mērtons rakstīja, kā Karls Bārts neapzināti smēlis savu kreativitāti no Mocarta "spēka avota", kaut abu tipi šķiet tik ļoti atšķirīgi:

Karlam Bārtam bija sapnis par Mocartu. Viņu allaž tracināja Mocarta katolicisms un noraidošā attieksme pret protestantiem. Mocarts uzskatīja, ka "Protestantisms ir tikai galvā" un "Protestantiem nesaprast Agnus dei qui tollis peccata mundi [9] jēgu".

K. Bārts sapnī redzēja, ka viņam Mocarts jāeksaminē teoloģijā. Viņš vēlējās šo pārbaudījumu izveidot tik vienkāršu, cik vien iespējams, un aprobežojās ar jautājumiem tikai par Mocarta mesām.

Taču Mocarts viņam neteica ne vārda.

K.Bārta atstāsts par šo sapni mani dziļi aizkustināja, un es gandrīz jau gribēju viņam par to uzrakstīt vēstuli. Sapnis skāra viņa dvēseles dziedināšanu. Varbūt K. Bārts šādi mēģināja atzīties, ka viņu drīzāk ir atpestījis Mocarts, nevis paša teoloģija.

Gadiem ilgi K. Bārts ik dienu klausījās Mocarta mūzikas ierakstus, pirms sēdās rakstīt savu "dogmatiku". Iespējams, ka šādi viņš neapzināti mēģināja pamodināt sevī "apslēpto Mocartu", to centrālo gudrību, kas sabalsojas ar dievišķo un kosmisko mūziku un ko var atpestīt caur mīlestību, jā, pat caur erosu. Tajā pašā laikā cita K. Bārta būtības daļa teoloģiskā -, šķiet, bija nodarbināta ar mīlestību, bet tā bija vērsta uz stingrāko un vairāk smadzenēs lokalizēto mīlestību "agape", kas nemīt sirdīs, bet tikai un vienīgi Dievā, šo mīlestību iespējams izjust tikai ar prātu. Zīmīgi, ka K. Bārts saka, ka Mocarta mūzikā mūs uzrunā "bērns", pat "dievišķs bērns". Viņš raksta, ka daudzi uzskatījuši, ka praktiskajā dzīvē Mocarts visu mūžu tā arī palicis bērns. Vienlaikus Mocarts bijis tas zudušais bērns, kurš nekad neesot drīkstējis tāds būt šī vārda burtiskajā nozīmē. Jau sešu gadu vecumā viņš uzstājās ar savu pirmo koncertu. Tomēr viņš allaž palika "bērns šī vārda cildenākajā nozīmē".

Nebaidies, Kari Bārt! Uzticies dievišķajai žēlsirdībai! Lai gan tu esi pieaudzis un kļuvis teologs, tevī vēl joprojām ir Kristus bērns. Tavas grāmatas (tāpat kā manējās) ir nesvarīgākas, kā mums gribētos domāt. Mūsos visos dzīvo Mocarts, kurš būs mūsu pestīšana.12

Otrais tips

Pārskats

Tie, kas pieder pie šī tipa, visus savus dotumus izmanto, lai rūpētos par citu vajadzībām, veselību, pilnvērtīgu ēdināšanu, audzināšanu un labklājību. Viņi izstaro tik lielu pielaidību un atzinīgu attieksmi, ka palīdz citiem noticēt savam vērtīgumam. OTRie ir augstsirdīgi, gatavi citam atdot "pēdējo kreklu". Viņi sniedz atbalstu tiem, kurus piemeklējusi nelaime, kuri cieš sāpes vai cīnās ar kādu konfliktu, radot pārliecību, ka līdzās ir kāds, kas akceptē to vajadzības. OTRo mīlestībai pret savu tuvāko un gatavībai allaž steigties citiem palīgā ir tomēr arī savas ēnas puses, kuras pirmajā mirklī var nepamanīt.

OTRie alkst patikt, tiecas pēc pārspīlētas pateicības par savu palīdzību un uzmanības apliecinājumiem. Daudziem OTRajiem bijusi vienmuļa un skumja bērnība, kurā pietrūcis māju un drošības izjūtas. Citi OTRie savukārt stāsta, ka nav iepazinuši beznosacījumu mīlestību. Savu tuvāko cilvēku mīlestība OTRajiem bija jāizpelnās ar labu uzvedību. Ja viņi pildīja izvirzītos nosacījumus, katrā ziņā varēja gozēties mīlestības un emocionālas drošības saulītē. "Skaistā" bērnība, kāda bijusi OTRajiem, traucē justies skumjiem vai dusmīgiem. Tas mudina viņus uz pārspīlēti labu uzvedību. Daži OTRie arī atceras, ka viņiem jau ļoti agrā vecumā radusies izjūta, ka jābūt citu ģimenes locekļu emocionālajam balstam. Viņiem šķitis, ka jābūt noderīgiem, lai ģimenē viņus ievērotu un mīlētu. Rezultātā notika iznīcinoša vecāku (vai viena no tiem) un bērnu lomu maiņa: bērnam bija "jāappuišo" pieaugušais, noliedzot savas emocionālās vajadzības. Šo postošo lomu maiņu BĒRTS HELINGERS (Bert Hellinger) nosaucis par "parentizēšanu". Vēstījums, ko bērns internalizējis sevī, ir aptuveni šāds: "Mani mīlēs, ja būšu maigs, saprotošs un izpalīdzīgs, ja savas vajadzības atlikšu malā." Līdz ar to bērns pilda lomu, kas tam īstenībā nav piemērota. Viņš jūtas liels un varens, bet pieaugušo uzskata par nevarīgu un atkarīgu no sevis. Tieši tas kalpo par auglīgu augsni nepamatotai lepnībai, kas ir OTRajiem raksturīgais saknes grēks. Viņi skatās no augšas uz tiem, kam "kalpo". "Būt labiem" OTRajiem ir nevis morāla, bet gan emocionāla kategorija. OTRie pretendē uz to, ka viņiem ir jābūt mīļiem un izpalīdzīgiem, un parasti ir pārliecināti, ka patiešām tādi ir.

B. Helingera sistēmiskā ģimenes terapija balstās uz to, ka katrā sistēmā jāpastāv līdzsvaram starp došanu un ņemšanu. Cilvēki, kuri dod par daudz, kopienas dzīvē ir tikpat apgrūtinoši kā tie, kas vienmēr tikai ņem (PIEKTais tips!), jo agri vai vēlu "devēji" piestādīs rēķinu. "Ņēmējos" izveidojas agresija pret mūžīgajiem "devējiem", jo tie viņus padara par parādniekiem.

Klasisks OTRā tipa piemērs ir ebreju māte, kura sargā savus bērnus kā perētājvista un kuras lielākā rūpe ir, lai bērniem viņa būtu vajadzīga.1 Ak vai, ja pateicība izpaliks: "Kā jūs varat man to nodarīt pēc visa tā, ko jūsu labā esmu darījusi!" Sākumā neatpestītais OTRais lutina un aptekā citus cilvēkus pat tad, ja neviens to neprasa un nelūdz. Kad citiem tas apnīk, kļūst apgrūtinoši un viņi sāk distancēties, nevis atbildēt OTRajiem uz viņu "mīlestību", OTRie jūtas piekrāpti un izmantoti.

Netrūkst joku par priesteriem un viņu saimniecības vadītājām. Klasiskā "mācītāja ķēkša" (vai protestantu mācītāja sieva) bieži pieder tieši pie šī tipa. Visos laikos bijuši pastorāti, kuros "bikšainas" patiesībā bijušas mājsaimniecības vadītājas.

Man (Ričardam Roram) kopienā New Jerusalem bija sekretāre klasiska OTRā tipa pārstāve, patiešām kompetenta, bet līdz ar to viņa pakļāva savai varai gan mani, gan visu kopienu. Viņa zināja visu un tāpēc bija neaizvietojama. Es piederu pie cilvēkiem, kas ātri aizmirst sīkumus. Viņa turpretī atcerējās katru detaļu. Kad man bija jāpiedalās kādā sēdē, viņa mani iepriekš sagatavoja, izstāstīdama pašu būtiskāko. l īdz beidzot visiem bija skaidrs: kam nepieciešama informācija, tam vēlams nevis vērsties pie manis, bet pie viņas. Sekretāre pašaizliedzīgi rūpējās par mani, bet vienlaikus arī kontrolēja mani un valdīja pār mani.

OTRajiem pastāvīgi ir izsliets emocionālais termometrs, lai noteiktu sociālo temperatūru un to, no kurienes pūš vējš. OTRie savu identitāti balsta uz to, cik mīļi ir apkārtējie, vai steidzas ar viņiem apsveicināties. OTRo garastāvoklis ir pacilāts vai nospiests atkarībā no tā, vai apkārtējie izrāda simpātijas vai antipātijas.

"Sirds cilvēki" OTRā, TRF,Šā un CETURTā tipa pārstāvji rīkojas atkarībā "no ārējiem apstākļiem". Viņu labsajūta pirmām kārtām atkarīga galvenokārt no tā, kā apkārtējā pasaule izturas pret viņiem, bet nemitīgajai aktivitātei nav cita mērķa kā vien saņemt pozitīvus apliecinājumus. Ja šādi uzvedas bērns, to var saprast un piedot. Var jau tā aizvadīt vēl arī jaunību. Problēma sākas tad, kad pieaudzis cilvēks turpina izturēties tāpat.

Kaut kad šī spēle sāk kaitināt un padara nervozus apkārtējos. Pavadot kādu laiku ar kopā nenobriedušu OTRo, var just, ka viņi izstaro noteiktu subtilu enerģiju. Visu laiku šķiet, ka OTRais teju vai žņaudz nost savos apkampienos, jo: "Pamani taču mani! Noglāsti mani!" Bet patiesie burvju vārdi ir: "Lai tev manis pietrūkst!"

Šajā punktā OTRie, kas tik lieliski prot manipulēt ar visu pasauli, paši ir manipulējami. OTRajiem nepieciešams būt vajadzīgiem. Tad pietiek pateikt: "Tu man esi vajadzīgs!", un visa pretestība izčākst. Otrie klupdami krizdami metas palīdzēt un pakalpot, pat ja pašiem vairs nepietiek ne enerģijas, ne ari laika. Pietiek tiem izdzirdēt burvju vārdiņu "vajadzīgs", lai sakopotu pēdējās enerģijas rezerves un steigtos palīgā. Pēc tam mājās tie šausta sevi par pieļauto muļķību: "Kāpēc es jau atkal ļāvu sevi izmantot? Kāpēc vispār piekritu piedalīties tai stulbajā darba grupā? Kāpēc man vajadzēja apsolīt izcept šo kūku? Man taču tas nemaz nesagādā prieku!" Jā, bet tobrīd tik ļoti glaimoja, ka esi kādam vajadzīgs, un OTRais vienkārši nespēja tam pretoties un pateica "jā".

OTRajiem acis ir slapjā vietā, jo viņi ir jūtīgi un sensibli. Viņi ir kā rotaļu lācīši, viņiem gribas, lai tos samīļo un pabužina. OTRie labprāt runā par attiecībām un mīlestību. Viņi ilgojas būt mīlēti, mīlēt un dzīvot tikai mīļotajam cilvēkiem. Mūsu sociālie tīkli taču izirtu bez visiem tiem OTRajiem, kas spēj uzupurēties citu cilvēku labā. OTRie ir labdari, devēji un palīgi. Tas ir viņu lielākais dotums. Tomēr viņiem būtu jāpretojas savai vājībai, lai neiztēlotu sevi par svētajiem vai mocekļiem. VOLFGANGS ŠMIDBAUERS (Wolfgang Schmidbauer) jau pirms daudziem gadiem aprakstījis šos cilvēkus, nezinot par eneagrammu, grāmatā "Bezpalīdzīgie palīdzētāji par dvēseles problēmām aprūpes profesijās" un formulējis terminu "palīdzētāja sindroms".2 Protams, viņš kopā ar ūdeni ir izlējis arī bērnu no vanniņas, jo ne jau visi, kas palīdz citiem, ir neirotiķi. Nē, šajās profesijās var sastapt arī veselīgus egoistus!

Nenobriedušie OTRie cīnās ar savas identitātes problēmām. Tā mainās ik reizi, kad jāpielāgojas kārtējās klātesošās personas vēlmēm, kā rezultātā OTRajiem ir "multipla patība" (Palmere). Tāpēc tiem tik ļoti gribas būt kopā tikai ar vienu cilvēku. Vairāku OTRajam tuvu cilvēku klātbūtnē zināmos apstākļos viņam kļūst grūti izšķirties, kuram no klātesošajiem pievērsties un kuru no saviem es šoreiz aktivizēt. OTRie neizjūt kā problēmu savus dažādos es, izņemot šādas mulsinošas situācijas, drīzāk vērtē to kā bagātināšanos: "Katrs no maniem draugiem noslīpē kādu citu šķautni manā personībā, tāpēc es negribētu atteikties ne no viena."

OTRajiem parasti ir liels paziņu loks, turklāt viņiem ir nosliece tikko satiktus cilvēkus jau uzskatīt par "draugiem". Savas attiecības tie greizsirdīgi sargā, turklāt vēlas būt nozīmīgi iespējami lielākam skaitam šādu draugu. Viņi lepojas, ka tik daudzi cilvēki izkrata viņiem sirdi, un citu cilvēku nelaimes tie izjūt gandrīz vai fiziski. Tajā pašā laikā viņiem ir tendence pārāk enerģiski izdāļāt savus labos padomus.

Dilemma

Lielākais OTRo kārdinājums ir pastāvīgas palīdzības sniegšana citiem, lai tādējādi izvairītos no sevis paša. Šī tipa cilvēku identitāte sakrīt ar citu cilvēku vēlmēm un vajadzībām, tātad viņu identitāte meklējama ārpus viņiem. Tāpēc bieži vien viņu jūtu dzīve ir samērā haotiska. Nenobrieduši OTRie tikai ar ļoti lielām grūtībām spēj atrast "zelta vidusceļu". Ja viņi ir vieni, tad nezina vairs ne rīta, ne vakara. Meditācija un lūgšana viņiem ilgi šķiet biedējoša, jo nav neviena, kas viņus atbalstītu un būtu viņu tuvumā, un viņi baidās atrast sevī vien milzīgu melno caurumu vai biedējošu nemieru.

OTRajiem ļoti patīk pavedināt citus cilvēkus. Ekstrēmos gadījumos tas var notikt ļaunprātīgos nolūkos. OTRos piesaista bezpalīdzīgums un atkarīgo vajadzības. Turklāt ar to nav jāsaprot seksuāla izmantošana šī jēdziena burtiskajā nozīmē. Bieži viņiem pietiek jau ar to, ka bezpalīdzīgs bērns kļūst par aizstājēju kādai no personas vajadzībām. Persona tad velta tam visu mīlestību, ko pati vēlētos, bet kāda iemesla dēļ nevar saņemt. Tādējādi OTRie patiesībā mīl tikai sevi. Viņu šķietamais altruisms ir "leģitīma" egoistisko jūtu apmierināšanas forma. OTRie ir atsaucīgi pret visiem bāreņiem, kam vajadzīga palīdzība. Ja viņi adoptē šādu bērnu, motivācija var būt visai apšaubama. Viņi labprāt gādā par krustbērnu jaunattīstības valstīs, jo priecē apziņa, ka ir kādam vajadzīgi. Tā ir OTRo svētība un vienlaikus ari dilemma: viņi dod citiem to, ko vēlētos saņemt paši. Tā kā dziļi viņos mīt bērns, kuram nav māju izjūtas, šos cilvēkus jo īpaši aizkustina pamestu bērnu posts. Cilvēkbērni, kas šķiet vēl bezpalīdzīgāki un vājāki par viņiem, ļauj OTRajiem justies spēcīgiem. Kurš spēj palīdzēt, tas ir varens. Valdīt var arī kalpojot!

OTRie alkst vismaz tā šķiet pirmajā acumirklī pēc vienota veseluma. Taču pat to viņi vairāk piedzīvo nevis savā, bet drīzāk citu dzīvē: viņus pastāvīgi nodarbina domas par to, kurš ar kuru varētu saderēt, un tad nodarbojas ar savešanu. Tiklīdz paziņu lokā sāk veidoties romantiskas attiecības starp diviem cilvēkiem, OTRie uzreiz sarosās, lai veicinātu vai nodibinātu starp šiem diviem ciešākas saites. Viņi var arī uzsākt smalku spēli, lai traucētu šādu saišu izveidošanu it īpaši, ja baidās pazaudēt vienu no iesaistītajām personām. Daudziem OTRajiem ļoti patīk mīlestības romāni. Viņi ari lasa iepazīšanās sludinājumus, jo dzīve bez romantiskas mīlestības zaudētu pusi no tās skaistuma, vai arī stundām ilgi čato internetā, šādā veidā kā gaisa balonu uzpūšot savas ilūzijas par saviem it kā neskaitāmajiem draugiem tīmeklī vai romantiskajiem sakariem internetā vidē.

Nobrieduši OTRie ir iemācījušies patiesi mīlēt bez nosacījumiem, aprēķina vai vēlāk iesniedzamiem rēķiniem. Lai no manipulatīva palīdzētāja sindroma nonāktu līdz patiesai sava tuvākā mīlestībai, ir jāveic tāls ceļš pa šauru klints kori. īpaši jau Baznīca nereti ir izturējusies pret savām avīm kā kaujamiem lopiem, kad aicinājusi noliegt pašām savas vajadzības un tikai kalpot citiem. Bavāriešu mācītājs VILHELMS LOE (Wilhelm Lцhe), kas nodibināja Noiendetelsavas diakonijas iestādi, turienes māsām deva tādu vadmotīvu, kas būtu bīstama inde neirotisku OTRo dvēselēm: "Ko es gribu? Es gribu kalpot. Kam es gribu kalpot? Kungam caur nabadzīgajiem un nelaimē nonākušajiem. Kas ir mana alga? Es kalpoju nedz algas, nedz arī pateicības dēļ, bet aiz pateicības un mīlestības: mana alga ir tas, ka to vispār drīkstu!" Ņemot vērā šādu moto, dažas no šīm sievietēm noteikti kļuva par īstām "svētajām", vairums tomēr slēpās aiz šādu pārspīlētu prasību jūga un tika izmantotas.3

Attiecībās ar partneri OTRie var kļūt ļoti privātīpašnieciski. Reizēm viņi meklē partneri, kurš ir vājš un atkarīgs no viņiem. Klasiska ir konstelācija, kurā viens no partneriem (visbiežāk sieviete) pieder pie OTRā ripa, bet otrs ir atkarīgais, l.īdzatkarības fenomens (atkarība no partnera kaites) mūsdienās jau ir pamatīgi izvērtēts: viņa viņam palīdz, viņa visu pacieš, piedod un katru reizi dod jaunu iespēju. Turklāt viņa pat neaptver, ka atļauj partnerim rīkoties tieši tāpat kā līdz šim. Neapzināti viņa tieši to arī vēlas, kaut arī neatzītu to ne sev, ne ciriem. Ja partneris izveseļotos un kļūtu patstāvīgs, varbūt spētu iztikt bez viņas un, iespējams, pamestu viņu.

OTRajam tipam arī pašam ir tieksme būt atkarīgam. Bez kāres uz ēšanu un īpaši uz šokolādi vēl noteikti ir jāpiemin tieksme uz seksuālām attiecībām un atkarība no attiecībām. Kāds amerikāņu pētījums parāda, ka tiem profesiju pārstāvjiem, kas sniedz palīdzību citiem, piemēram, ārstiem vai mācītājiem, biežāk ir slimīga tieksme uz seksu nekā citiem speciālistiem. Viņiem pastāvīgi jāatdod tik daudz enerģijas un "mīlestības", ka ķermenis un dvēsele vienlaikus kliedz pēc "līdzsvara atjaunošanas".

Ja kāds ir aizvainojis nenobriedušu OTRo, viņš var pārvērsties kā nakts pret dienu. No mīlīgas pieglaudības vairs ne vēsts, tās vietā OTRais nu rāda savus plēsoņa nagus, gatavs visnežēlīgākajā veidā ievainot cilvēku, kuru pats sakās mīlam vairāk par visu pasaulē. Neatpestītam OTRajam mīlestības koncepcija ietver siltumu, maigumu un mīlīgumu. Ja partneris šādus spēles noteikumus nepieņem un attiecības torpedē, OTRais vienkārši nesaredz citu izeju. Tad var gadīties, ka viņš pārvēršas par satrakotu fūriju un burtiski soļo pāri līķiem: "Un, ja negribi tu būt mans brālis, ielauzīšu es tev pauri…" [10]

OTRajiem ir dedzīga interese par citu cilvēku problēmām, turklāt viņi gaida, ka apkārtējie viņiem savas problēmas uzticēs, neko neslēpjot. Tomēr pašiem gan viņiem grūti izkratīt sirdi citiem nezin kāpēc tie ir gatavi kļūt par miskasti ikviena vajadzībām, bet paši savu neiztukšo. Viņos dziļi paslēpts kauns par to, ka arī viņiem ir kādas vajadzības. Vēl viņos mājo bailes, ka citi viņus nesapratīs vai atraidīs, un dažreiz arī pārliecība: "Mani tik un tā neviens nespēs izturēt!" Gandrīz nepārvaramas ir viņu bailes no grēksūdzes, dvēseles atklāšanas vai psihoterapeita apmeklējuma, kad uz kušetes nāktos atzīties savās neizmērojamajās vajadzībās. Vienlaikus OTRie ilgojas pēc vietas, kur visu varētu izteikt, nebaidoties, ka tiks atraidīti. OTRais tikai tad atklās sevi, ja jutīsies pilnīgi drošs, ka sarunu biedrs viņu nenosoda. Tāpēc OTRajiem ir vajadzīgs kaut vai viens cilvēks, kuram viņi uzticas tādā mērā, ka spēj atklāt visu. Turklāt viņi galvenokārt vēlas saņemt atbalstu un savas rīcības sapratni. Asa vai nesaudzīga kritika, kā ari konfrontācija OTRajiem var izsist pamatu zem kājām. Tam, kas sniedz padomus cilvēkam, kurš pieder pie OTRā tipa, būtu jārīkojas uzmanīgi un pats svarīgākais nedrīkstētu iznīcināt izjūtu, ka šis cilvēks tiek akceptēts un mīlēts, lai kāds arī būtu. O TRajiem pirmām kārtām ir vajadzīga milzīga sapratne un "maiga" mīlestība, pirms viņi spēj izturēt "skarbas mīlestības" izaicinājumu. Agrāk vai vēlāk tam tomēr jānotiek, proti: mīļai, bet vienlaikus arī nesaudzīgai konfrontācijai ar pseidomīlestību, sevis žēlošanu un egocentrismu, kas tik raksturīgs O TRajiem.

Tā nav nejaušība, ka lielāks skaits sieviešu nekā vīriešu pieder pie OTRajiem. Sabiedrība ir sievietes iedrošinājusi un pieļāvusi viņām būt OTRajām, piemēram, idealizējot "sievišķo intuīciju un atdevību". Nemitīgi sievietēm tiek iegalvots, ka viņu dzimumam specifiskās iespējas, vara un ietekme ir iegūstama caur "mīlestību". Dažas sievietes, to uzklausot, ir kļuvušas par patiesi svētajām. Vairums turpretī šādā veidā kļuvušas par manipulatīvām, uzmācīgām kā dadzis, privātīpašnieciskām, destruktīvām un ļoti nelaimīgām. ROBINAS NORVUDAS (Robin Norwood) grāmatas "Sievietes, kas mīl par daudz"4 lielie panākumi, šķiet, apstiprina atzinumu, ka daudzas sievietes atrod sevi, iekrītot OTRajiem raksturīgajās lamatās. Daudzas sievietes līdz pilnīgai pašiznīcībai upurējas vīrietim, turklāt savu apsēstību uzskata par mīlestību, lai gan pašas tādēļ kļūst fiziski un psihiski slimas (bulīmija!), tomēr netiek no tās vaļā.

Arī kristīgajās aprindās plosās OTRie. Tieši Baznīcas vidē viņiem visgrūtāk pārstāt spēlēt savu lomu. Evaņģēlijs bieži tiek sludināts tā, it kā kristietība gribētu visus ļaudis padarīt par OTRajiem. Sūfiju leģendā pat Kristus izturas kā "atpestīts OTRais". Ir zīmīgi, ka OTRajiem piemītošo enerģiju ari pie Baznīcas nepiederoši cilvēki uzskata par raksturīgu kristietībai, kas pretstatā islāmam un neraugoties uz vīriešu dominēšanu Baznīcas hierarhijā drīzāk ir sieviešu reliģija. Divas trešdaļas baznīcēnu ir sievietes. Ja kādam pēc savas būtības ir nosliece uz OTRajiem tipiskiem paradumiem un viņš nokļūst Baznīcas ietekmē, tad vina uzvedība, visticamāk, gūs atbalstu, nevis tiks koriģēta.5 Tomēr tieši OTRajiem ir svarīgi saņemt atļauju un pamudinājumu, lai ņemtu vērā savas vajadzības, uz kurām viņiem ir visas tiesības, bet kuras tie visbiežāk nepazīst. Citādi OTRajiem maz cerību atbrīvoties no savas lomas, jo tā apkārtējiem sagādā daudz patīkamu ērtību.

Lepnums, respektīvi, augstprātība ir OTRo saknes grēks. Tagad mēs vēl jo labāk varam saskatīt, cik ģeniāla ir eneagrammas grēka psiholoģija, kas ieved mūs aizkulisēs. Lepnums ir pilnīgi kas cits nekā iedomība vai narcisisms. Lepnums ir "uzpūstas patības", "inflācijas ego" izpausme. Neatpestītie OTRie sevis vērtējumā ievelk gandrīz mesiāniskus vaibstus: "Es spēju vairāk mīlēt un esmu jūtīgāks nekā jūs visi pārējie; mana mīlestība izglābs pasauli. Es parūpēšos, lai mana mīlestība arī jūs izglābj. Es gādāšu, ka mana mīlestība jūsu dzīvē un jūsu dzīves kārtībā būs tik neaizvietojama, ka jūs bez manis vienkārši vairs nespēsiet iztikt." Nenobrieduši OTRie uzbāžas ar savu mīlestību. Šādas uzvedības problēma ir tā, ka tieši atdevības un aptekāšanas dēļ OTRie manipulē ar partneri, paralizē to un padara no sevis atkarīgu.

Šī lepnuma saknes ir, kā jau minēts, vecāku lomas uzņemšanās agrā bērnībā, tas ir, bērns un vecāki it kā mainās lomām. Berta Helingera izstrādātajā ģimenes terapijā kādreizējais bērns atbrīvojas no šīs vecāku lomas uzņemšanās, zemu noliecoties vecāku priekšā un paziņojot: "Es esmu tikai bērns, es esmu mazs (maza), bet tu esi liels!" Šāds bērnības realitātei pilnīgi atbilstoša fakta paziņojums OTRajiem nozīmē sevis pazemošanu, atbrīvošanos no uzdevuma, ko pildīja visu līdzšinējo dzīvi, un vienlaikus bezgalīgu atvieglojumu: es drīkstu būt "tikai" bērns!

Lepnuma dēļ OTRajiem ir grūti dabiski izturēties pašiem pret sevi un pret Dievu. Patiesi atzīt savu grēku viņiem ir grūtāk nekā citiem. Grēka apziņa taču nozīmētu, ka jāsaskata sava lepnība, bet tieši tā jau traucē grēku ieraudzīt. Saprātīga nožēla ir iespējama, ja cilvēks spēj sevi racionāli novērtēt. OTRajiem parasti ir smagi jāstrādā, 'lai to realizētu, jāuzklausa "objektīvais novērotājs" sevī, kurš vienīgais spēj likt klusēt OTRo pārspīlētajam subjektīvismam.

OTRajiem ir grūti arī izveidot sirsnīgas attiecības ar Dievu. Patiesību sakot, viņiem Dievu nemaz nevajag, jo viņi paši ir stipri un darboties spējīgi. Viņi drīzāk ir pārliecināti, ka ir Dievam vajadzīgi. Kā gan Dievs izglābs pasauli, ja neaicinās talkā viņus? Nenobriedušajiem OTRajiem piemīt lepnība ne vien attiecībā pret apkārtējiem (palīdzību gaidošajiem) cilvēkiem, bet arī pret Dievu.

Jauns teologs, kurš pieder pie OTRā tipa, to formulējis šādi: "Mēs, OTRie, praktiskā ziņā esam ateisti. Tikai tad, kad esam slimi, nomocījušies un sirds vājuma dēļ piekalti pie gultas, mēs spējam patiesi un no sirds lūgties: "Dievs, apžēlojies par marti\" Man lūgšanā reiz paspruka pilnīgi pretēji: "Kungs, es apžēlojos (par Tevi)!"" OTRie no visiem, arī no Dieva, gaida pateicību. Tā kā viņi savas lepnības dēļ jūtas gandrīz kā dzīvības radītāji un saglabātāji, tiem nākas grūti izjust pateicību par dāvāto dzīvi. Līdz ar to viņi paši aizsprosto pieeju īstam dzīvespriekam.

Neatpestītu OTRo ēnas puse ir viņu neīstā, liekulīgā mīlestība. Lepnības dēļ viņi šo neīsto mīlestību uzskata par īstu, tāpēc jūtas aizvainoti ikreiz, kad kārtējo reizi kāds no šīs "mīlestības" mēģina atkratīties. Turpretī atpestīti OT RIE kļūst spējīgi uz patiesu mīlestību, kas vairs nav sapīta pašaizliedzības valgos, bet spēlē ar atklātām kārtīm, skaidri nosakot savas vajadzības un neaizskaramības robežas, visnotaļ respektējot citu cilvēku brīvību.

Izvairīšanās stratēģiju OTRie realizē, apspiežot savas vajadzības un projicējot tās uz citiem. OTRie neapzinās savas īstās vajadzības, jo visu dzīvi rūpējas tikai par citiem. Virspusēji izprasti Jēzus vārdi: " Tad nu visu, ko jūs gribat, lai cilvēki jums dara, tāpat darait arī jūs viņiem." (Mt. 7:12) OTRajiem ir tāda pati inde kā kādi citi vārdi, kas arī tiek piedēvēti Jēzum: "Svētīgāk ir dot nekā ņemu (Ap. d. 20:35) Zināmā mērā OTRie tieši tā nepārtraukti rīkojas: tie dod citiem to, ko patiesībā vēlas saņemt paši. Rūpes par sevi tiek atstātas novārtā. Pret sevi vērstā vardarbība izplatās uz apkārtējiem un izpaužas kā smalks, pat grūti formulējams spiediens. Par to OTRajiem ir kauns. PIRMie cenšas noslēpt dusmas, OTRie faktu, ka viņu vajadzības netiek apmierinātas. Viņi baidās no tā, kas varētu notikt, ja nekontrolējama kļūs mūžam neapmierinātā vajadzība pēc siltuma, mīlestības un tuvuma.

OTRo vajadzības parasti ir jutekliski emocionālas dabas: nepieciešamība pēc maiguma, seksa, pieķeršanās. Citām jutekliskajām vajadzībām viegli tiek atrasti aizstājēji: ēšana un iepirkšanās mānija ir tikai daži no piemēriem. Daudzi OTRie ir šokoholiki. Pēc tam kad tie visu garo dienu apmierinājuši citu vajadzības un apspieduši savējās, OTRie vakarā atzīstas sev: "Es taču arī esmu pelnījis kādu iepriecinājumu. Man pienākas atalgojums par to, ka no rīta līdz vakaram darīju to, ko patiesībā nemaz nevēlējos." Uzkrītoši daudziem OTRajiem ir problēmas ar lieko svaru. Bieži tas ir nelaimīgas mīlestības dēļ uzēsts "tauku slānis". Neviens tik ļoti neilgojas pēc mīlestības kā OTRie. Un vienlaikus reti kura rakstura tipa cilvēks ir tik nespējīgs izveidot attiecības kā neirotiskie OTRie. Agrāk vai vēlāk tie ar savu pseidomīlestību iznīcina tieši to, pēc kā tik ļoti alkst.

OTRo izveidoto aizsardzības mehānismu var saukt par apspiešanu. Negatīvos impulsus un emocijas OTRie, tāpat kā PIRMie, vienkārši apspiež; īpaši to var attiecināt uz seksu un agresivitāti. Viņiem ir grūti skaidri un nepārprotami atzīt: "Es esmu uz tevi dusmīgs" vai: "Es tevi iekāroju." Abos gadījumos taču ir iespējama mīlestības zaudēšana vai atraidījums. Tomēr, lai kā OTRais cenšas slēpt, ikvienam apkārtējam ir skaidrs, kas viņā norisinās. OTRie nespēj nedz pa īstam noslēpt savas jūtas, nedz arī tās atklāti parādīt. Tā nu viņi netieši pauž savu noskaņojumu un gādā, lai piesaistītu uzmanību, vienlaikus neuzņemoties par to atbildību. Aizvainots OTRais, pat nepasakot neviena ļauna vārda, spēj sagandēt atmosfēru lielam skaitam cilvēku un uz tiešu jautājumu, kāpēc viņš tā dara, ar nevainīgu sejas izteiksmi apgalvot: "Kāpēc jūs domājat, ka ar mani kaut kas noticis? Viss ir kārtībā!"

Neatpestītiem OTRajiem viņu lamatas ir izpalīdzīgums vai glaimošana. OTRie gatavi noliegt paši sevi, lai tikai "patiktu" citiem. Viņi tik ļoti kaunas par savām vajadzībām, ka padara citus atkarīgus no sevis, lai šādi kaut nedaudz celtu savas vērtības apziņu. Tas savukārt liek OTRajiem attīstīt sevī kādu personības daļu, kas ir pat pārsteidzoši neatkarīga, vismaz apkārtējiem par to nenobrīnīties. Var gadīties, ka kādā jaukā dienā O TRie pārstāj tikai gaidīt mīlestību, uzslavu un kādu glāstu un metas citās galējībās. Nu viņi grib pierādīt visai pasaulei, cik neatkarīgi spēj būt, noslēdzas sevī, dara, ko grib, un ar zobiem un nagiem cīnās par savu "brīvību". Šī rīcība var izpausties pat ļoti groteskās formās, bet nav neviena OTRā, kam tas nāk kā pērkons no skaidrām debesīm.

Daudzas OTRo problēmas rodas tāpēc, ka viņi nespēj pateikt "nē" un apsola vairāk, nekā spēj izpildīt. Pēc tam viņi pie sevis dusmojas, ka piekrituši kaut ko darīt, un tad jūtas divtik vainīgi, nespēdami solījumu izpildīt.

Nenobrieduši OTRie izjūt iekšēju pamudinājumu būt nepieciešamiem, vienalga, vai tā būtu palīdzība šīs pasaules "nabadzīgajiem" vai kalpošana kādai ievērojamai personai un darbs tās labā. OTRie spēj arī veiksmīgi vadīt citus, ja ir iemācījušies turēt grožos savus partijiskuma principus un subjektivitāti un neizveido ap sevi favorītu loku. OTRajiem ir tendence pulcināt ap sevi šādus piekritējus, kuri viņus "saprot". Kritiski noskaņotajiem ir vājas izredzes iespiesties izredzēto vidū. Ja "mācekļi" sadomā pamest OTRā ietekmes zonu, aiziešanas process var būt visai komplicēts. OTRajiem raksturīgās bailes kādu pazaudēt liek piesaistīt sev tuvos cilvēkus neredzamām, bet ciešām "saitēm".

Parasti OTRajiem vadītāja loma tomēr šķiet par smagu, jo tā taču saistīta ar lielu atbildību. Tad jau labāk būt otrajiem "pelēkajiem kardināliem" aizkulisēs varas daudz un atbildības nekādas! OTRiem ir bail nonākt pozīcijās, kur viņi justos izolēti un neaizsargāti pret svešu cilvēku uzbrukumiem. Pat viens kritiķis, kurš "nepaglaimo" vai "nesaprot", ir pietiekams iemesls, lai OTRais kristu izmisumā: "Visa pasaule ir pret mani!"

OTRo īpašie dotumi jeb Gara augļi ir pazemība augstprātības pretstats. Ja OTRie ir aptvēruši savus īstos motīvus: "Es dodu citiem, lai gūtu pats", tad šī atklāsme jau ir tik atskurbinoša, ka bail pat domāt. Ja vien OTRie uzdrošinās izturēt šo izpratni, ja spēj to sagaršot, sakošļāt un norīt, tad ir iespējama pārvērtība un izdziedināšana.

Es (Ričards Rors) labi atceros, kas notika ar kādu sievieti no New Jerusalem tad, kad viņai nokrita maska un viņa vienā mirklī saprata, kādā spēlē piedalījusies visu mūžu. Viņa trīs dienas no vietas nāca pie manis uz pieņemšanu un šajā laikā neko citu nedarīja kā raudāja bez apstājas. Viņa piedzīvoja patiesu atgriešanu. Viņa raudāja par savu lepnību un par to, ka allaž sevi bija uzskatījusi par mīļu jaukāko sievieti pasaulē. Viņa pēkšņi ieraudzīja šaušminošo pretrunu starp savām prasībām un realitāti.

Leģendas bieži vēsta, ka svētie raudājuši par saviem grēkiem. Austrumu ortodoksālajās baznīcās grēku nožēlas asaras kalpo par neapšaubāmu liecību patiesai Svētā Gara darbībai. Asarās cilvēks var šķīstīties. Šīs grāmatas pielikumā atradīsiet DlTRIHA KOLERA (Dietrich Koller) attēlojumu par šo dziedinošo "nožēlu". Taču esiet piesardzīgi! OTRajiem asaras ļoti bieži var būt arī sevis žēlošanas izpausme. Kad OTRie beidzot, izpratuši sevi, izplūst asarās, tad pestīšana jau ir tuvu! Šādos mirkļos OTRie raud tāpēc, ka saprot: ar savām rūpēm, "tikai to labāko gribēdami", patiesībā ir kaitējuši citiem cilvēkiem un aizvainojuši tos. Tā ir pazemojuma izjūta. OTRie tad top atpestīti paši no sevis ar to, ka tagad arvien piedzīvo Dievu kā pašu lielāko Mīlētāju, un aptver, ka mūsu mīlestība var pastāvēt tikai tad, ja tajā ir klāt arī Dieva mīlestība. Šī atziņa izved cilvēku cauri dziļai pazemojuma un kauna ielejai līdz patiesai pazemībai.

Nepamatota lepnība un neīsta pazemība ir māsas. Patiesa pazemība balstās uz reālu sevis vērtējumu un veselīgu savas vērtības apziņu. Pazemība īstenībā ir izdziedināta un no grēka "attīrīta" lepnība. Atpestīti OTRie apzinās savu patieso vērtību un tāpēc viņiem nav nepieciešams, lai kāds to nemitīgi apstiprinātu. Viņu autonomija vairs nav tikai ietiepīga reakcija, bet gan izpausme tam, ka viņi atraduši identitāti sevī (un Dievā).

Simboli un piemēri

OTRo simboliskais dzīvnieks ir kaķis, ēzelis un kucēns, kas gatavs nolaizīt visu. Kaķis simbolizē O 1 Rajiem piemītošo ambivalenci attiecībā uz tuvību un distanci. Kaķi pieglaužas un ierodas saņemt savu glāstu porciju, kad viņiem uz to nesas prāts. Ja kāds ar tiem grib manipulēt, tad pēkšņi izrādās, ka tie ir brīvību mīloši un neatkarīgi dzīvnieki. Kaķi negribīgi pakļaujas dresūrai. Ēzelis šķiet pacietīgs nastu nesējs. Nes visu, ko tam uzkrauj. Viņš ir arī pazemības simbols. Jēzus iejāja Jeruzālemē nevis uz lepna zirga, ber uz nievātā ēzeļa. Tomēr kaut kad pat ēzelim ir līdz kaklam. Viņš pēkšņi ietiepjas un nekust ne no vietas. Vāciešiem ir paruna: ja ēzelim klājas pārāk labi, tad tas uzkāpj uz ledus. Savukārt pieglaudīgais kucēns simbolizē OTRo uzmācīgo vēlmi pēc mīlestības apliecinājumiem un nenobriedušo OTRo familiaritāti. Pēc kāda brīža kucēns, kas nemitīgi laiza, šķiet uzbāzīgs, pretīgs un riebīgs, jo viņa aktivitāte ir pārspīlēta.

Simboliskā OTRo valsts ir Itālija. Karikatūra, kurā redzama resna itāliešu ģimenes mamma, kas valda pār visu savu klanu, komentārus neprasa. Itālijā mēs ik uz soļa redzam, cik ļoti cilvēki cenšas būt sirsnīgi, mīlestības vērti un šarmanti. Ja Anglijā kādam jautā ceļu, tad pieklājīgie angļi darīs visu, lai jūs patiešām nonāktu pie mērķa, ja ne citādi, tad viņi ies kopā ar jums. Itālijā jūs sagrābs aiz rokas (ļoti svarīgs ir ķermeņu kontakts!), ar plašu žestu rādīs virzienu: "Lūk, tur!" Ja ņemsiet vērā itāliešu padomus un norādījumus, tad drīz vien kļūs skaidrs, ka esat bezcerīgi nomaldījies. Saruna ar svešinieku ļauj palepoties ar savu izpalīdzību un uzmanību mans paštēls, lūk, kas ir svarīgs, bet kaut kādi ģeogrāfiski fakti ir tikai… labs iegansts izrādīties. Viņi rada iespaidu par atbalstu un izpalīdzīgumu. Iespaids ir svarīgāks par realitāti.

OTRajiem ir raksturīga sarkana krāsa. Tā iemieso dzīvību, spēku un kaislību un tradicionāli ir vīriešu krāsa. Ebreju valodā vārdiem asinis (dam), zeme (adamah), sarkans (edom) un vīrietis (adam) ir viena sakne. Sarkanā ir mīlestības un ciešanu krāsa. "Tīrā sarkanā roze, tāpat kā Kristus asinis, apzīmē beznosacījumu atdošanos dzīvei un Tēva gribai."6 Cietēji bieži attēloti sarkanos tērpos; sarkanais kā uguns krāsa simbolizē Svēto Garu un tā rezultātā arī Baznīcu, kas dzimusi Vasarassvētku svētdienā, .Svētajam Garam nolaižoties pār cilvēkiem. Sarkanajai krāsai ir arī agresivitātes iezīmes tā ir kara dieva Marsa un kaislības krāsa. Vēršu cīņās tiek vicināta sarkana drāna, daudzas revolūcijas iedvesmojis sarkanais karogs.

Marija Magdalēna, Marta un Jānis (iespējams, ka viņš tiešām bija "Jēzus mīļotais māceklis") ir tie Bībeles tēli, kas simboliski atbilst OTRajam tipam.

Marija Magdalēna reiz bijusi "apsēsta no dēmoniem' un tikusi Jēzus dziedināta bija sieviete, kas Jēzum atradās vistuvāk. Tradicionāli viņa bieži varbūt nepamatoti tiek identificēta ar "grēcinieci", kura mazgāja Jēzus kājas ar savām asarām un nosusināja tās ar saviem matiem: sieviete, kas bieži bija mīlējusi, cerot kaut vienreiz tapt mīlēta. Viņai pirmajai lemts satikt augšāmcēlušos Kristu. Viņa grib to apskaut, taču Jēzus Kristus to attur: "Neaizskar ManiT (Jņ. 20:17) Fiziskās tuvības laiks ir pagājis. Marijas mīlestībai jāatbrīvojas no vecās tendences piekļauties, tai jātransformējas un jākļūst garīgai.

Marta ir viena no abām māsām, pie kurām Jēzus regulāri iegriezās. Tā nu, kārtējo reizi Jēzum tur viesojoties, Marija sēdēja "Viņam pie kājām", klausījās Viņā un sarunājās ar Viņu. Tas Austrumu zemēs tolaik bija kas nedzirdēts. Marta turpretī pilda klasisko sievietes lomu un apkalpo pie galda, kaut viņai tas nesagādā prieku. Viņu tracina, ka Marija, paļāvusies savām "egoistiskajām" iegribām, sēž tur, klausās un runā. Galu galā Marta pārmet to savam viesim: "Kungs, vai Tu neko nesaki par to, ka mana māsa mani atstājusi, lai es viena kalpotu? Saki jel viņai, lai viņa man pal'tdz." Taču Jēzus liedzas apstiprināt Martu viņas izvēlētajā lomā: "Marta, Marta, tu rūpējies un zūdies par daudzām lietām. Bet tikai vienas lietas vajag, Marija sev izraudzījusies labo dalu, tā viņai netaps atņemta" (I.k. 10: 38-42)

Tas ir zīmīgi, ka no OTRā tipa pārstāvjiem vispirms ievērojam sieviešu tēlus. Vairumam citu tipu ir grūti vispār atrast kādu sieviešu kārtas pārstāvi Bībelē, kura atspoguļo patriarhālu kultūru un kuru sarakstījuši vīrieši, kas bieži attēlojuši sievietes vien kā neizteiksmīgas un pelēkas būtnes. Ar OTRo tipu ir tieši pretēji. Un tomēr Bībelē ir kāds vīrieša tēls ar tipiskajiem OTRā rakstura vaibstiem: tas ir Jānis.

Jānis bijis Jēzus "mīļotais" māceklis (vai tiešām Jēzus viņu par tādu uzskatīja vai varbūt Jānis tā iedomājās, nav īsti zināms, jo par mīļoto mācekli Jānis nosaukts tikai Jāņa evaņģēlijā, citur nekur). Viņš Svētā Vakarēdiena laikā ir noliecies pie Jēzus krūtīm un atklāti pauž savas jūtas pret skolotāju.7 Viņš arī vienīgais no vīriešiem, kas kopā ar sievietēm paliek krusta pakājē, kamēr visi "stiprie" vīri kaut kur aizbēguši. Viena no Jāņa sarakstīto tekstu8 galvenajām tēmām ir mīlestība: "Dievs ir mīlestībaT (1. Jņ. 4: 16) Sirmā Jāņa pēdējie vārdi pirms nāves būs bijuši: "Bērniņi, mīliet cits citu." |āņa nākamā galvenā tēma bija inkarnācija Dieva iemiesošanās cilvēka ķermenī. Jānis attēlo Jēzu jutekliski un paužot maigumu (kāju mazgāšana) un vispār viņu interesē, kā ar miesas jutekļiem izzināt Jēzus pilnību. "Kas tio sākuma bija, ko esam dzirdējuši, ko savām acīm esam redzējuši, ko esam skatījuši un mūsu rokas ir aptaustījušas, dzīvības vārdu \ (1. Jņ. 4:16)

"Mīļajam" Jānim ir arī OTRajiem tipiskas ēnas puses, ko viegli var nepamanīt. Pārējos trijos evaņģēlijos tās ir saskatāmas labāk: piemēram, Jāņa pieteikšanās (kopā ar Jēkabu) uz labāko vietu debesīs, skolotājam "pie labās rokas". Šo vietu Jānis jau ieņem Svētā Vakarēdiena laikā (tā ir ambiciozu OTRo iecienīta vieta, sal.: Mk. 10:37). Nesaņēmis pretmīlestību, šāds OTRais kļūst ārkārtīgi agresīvs: pēc tam kad Jēzus un Viņa mācekļi no kāda ciema tiek raidīti prom, Jānis un Jēkabs prasa Skolotājam: "Kungs, ja Tu gribi, mēs sacīsim, lai uguns nāk no debesīm un tos sadedzina. " (Lk. 9: 54)

Evaņģēlists Jānis gan vairāk nekā citi runā par mīlestību, taču, ja iedziļināmies, tad pamanām, ka viņa mīlestība ir ekskluzīva tā tiek dāvāta tikai "brāļiem". Un pat "brāļi" viņam vairs nav visi jūdi, bet gan tikai tie, kas tic Kristum. Viņš novelk ļoti skaidru līniju starp mīlamajiem un nemīlamajiem. "Ienaidnieka mīlēšanas" koncepcija Jānim neeksistē. Citādi domājošie ātri tiek pasludināti par antikristiem. Jūdu tautu, pie kuras viņš pats pieder, bet kura nav pieņēmusi Kristu, viņš pirmām kārtām sāk uzskatīt par sātanu. Šajā atziņā var meklēt kristīgā antisemītisma aizsākumus. Nacisti savā propagandā pret ebrejiem ar patiku izmantoja zināmas vietas no Jāņa evaņģēlija. Jāņa vārdiem runājot, Jēzus pat jūdiem saka: "Jūs esat no sava tēva velna" (Jņ. 8:44), kaut

Martins Šongauers (Martin Schongauer). Noli me tangere (Neaizskar Mani!) Marija Magdalēna un augšāmceltais Jēzus.

gan pilnīgi skaidrs, ka Jēzus nekad neteiktu šo vārdu. No šī teikuma jau vairs nav tālu līdz šausmīgajiem Hitlera vārdiem: "Jūds (..) jau nemaz nevar būt cilvēks pēc Dieva līdzības. Jūds ir pēc velna līdzības!"'

Atgriešana un atpestīšana

Ielūgums OTRo atpestīšanai ir aicinājums uz brīvību. Patiesa brīvība, pēc kādas OTRie sirds dziļumos ilgojas, izbeidz manipulatīvās spēlītes un viltus mīlestību, atkarību un krampjainos atbrīvošanās mēģinājumus. OTRā tipa cilvēks tikai tad atrod savu brīvību, ja piedzīvo beznosacījumu mīlestību un spēj to pieņemt. Šādu pieredzi reliģiozajā tradīcijā dēvē par apžēlošanu. Kā apliecinājums tam, ka ir saņemta žēlastība, ir patiesa pateicība. Atpestīts OTRais vairs negaida, ka Dievs un pasaule būs viņiem pateicīgi par visu, jo viņi tik daudz dara; nu OTRie spēj priecāties arī par mazākiem uzmanības apliecinājumiem. Integrēts O TRais spēj atlaist arī citus un izjust pateicību par tuvību un pieķeršanos tādā mērā, kāds attiecībās iespējams. Nobriedis OTRais spēj priecāties, ja cilvēki, par kuriem viņš agrāk rūpējās, tagad ieguvuši brīvību un paši iet savu ceļu.

Viens no OTRo dzīves uzdevumiem ir atraisīties, apgūt zināmu lietišķuma devu, atsakoties no klačošanās tieksmes, glaimiem, neīstas tuvības, jūtelības un vēlmes pēc apliecinājumiem. OTRajiem ir jāiemācās kalpot neuzbāzīgi, bet viņiem tā ir sūri grūta mācīšanās: "Kā es varētu darīt labu, lai nekristu acīs un netiktu atalgots?" Jēzus teiktie vārdi: "Bet, kad tu dod mīlestības dāvanas, tad tava kreisā roka lai nezina, ko labā dara" (Mt. 6:3) adresēti tieši OTRajiem. Šajā aspektā saskatāms, kurš kaut ko patiešām dara "Dievam" vai tikai tālab, ka vēlas apliecināt sevi par altruistu un tādu cilvēku, kas spējīgs uzupurēties. Parasti O TRie parūpējas, lai apkārtējie uzzinātu par viņu "labajiem darbiem" pēc principa: "Dari labu un stāsti par to!" Lai pārvarētu savu atkarību no apliecinājuma, OTRajiem jāpiedzīvo dziļi un sāpīgi zaudējumi un tie jāpārcieš. Sērošana, ja to mērķis ir izbeigt simbiotiskas attiecības, var pavērt vārtus uz skaidrāku sevis uztveri un brīvību. Tikai pēc atraisīšanās no tieksmes pēc apliecinājuma OTRie saprot, ka patiešām spēj stāvēt paši uz savām kājām un pat justies laimīgi.

OTRajiem, tāpat kā visiem "sirds cilvēkiem" un aktīvistiem, ļoti nepieciešama vieta klusumam un "objektivitātei" vienatnē, lai beidzot sadraudzētos paši ar sevi un varētu nopietni padomāt turklāt ar galvu! OTRie paraduši domāt ar sirdi. īpaši savās agresīvajās fāzēs tie mēdz par galvu pavisam aizmirst. Šādās situācijās viņi par loģiku pat dzirdēt negrib: "Izbeidz man nemitīgi bendēt nervus ar kaut kādiem tur faktiem! Es tagad jūtos tā un tā, un man ir visas tiesības tā justies!" Integrējies OTRais turpretī spēj būt lietišķs un paļaujas uz faktiem, nevis vienmēr tikai uz noskaņojumu un emocijām.

OTRo jūtīgumam un emocionalitātei, protams, ir arī pozitīvā puse: viņi no tikko manāmas uzacu saraukšanas spēj precīzi noteikt, kas sarunu partnerim uz sirds. Tas var kļūt arī par viņu lāstu, jo OTRie ir viegli aizvainojami un var izjust bailes par atraidījumu, uztverot vismazāko mājienu. Viņiem ir jāiemācās sadzīvot ar šo savu emocionālo hipersensibilitāti. Šajā ziņā daudz var palīdzēt apkārtējo pacietība. Savukārt OTRajiem atkal un atkal jākonfrontē sevi ar to, ka nedrīkst nemitīgi jaukt jūtas ar objektīvo realitāti.

OTRajiem jāiemācās reaģēt uz brīdinājuma signāliem: kauns un iekšēja nepieciešamība kādu vainot. Kad OTRie kaunas par savām vajadzībām, viņi ir apdraudēti. Tāpat ir tad, ja viņi sāk par kaut ko vainot Dievu vai citus cilvēkus. T iklīdz viņiem šķiet, ka nesaņem to, kas viņiem pienākas, tā sāk meklēt grēkāzi. Izraisīt pret sevi OTRo dusmas nozīmē nokļūt ellē, jo OTRie spēj ienīst ne mazāk intensīvi kā mīlēt. Tad viņi var kļūt neiedomājami ļauni un brutāli pret sevi un apkārtējiem. Tāda ir briesmīgākā deformācija, kas raksturīga citkārt "sirds dziļumos" mīļajiem un labestīgajiem OTRajiem.

OTRajiem ir jāiemācās pateikt "nē", kā ari skaidri un noteikti formulēt savas vajadzības. PĒTERIS ŠELLENBAUMS (PeterSchellenbaum) ir izpētījis simbiotisku attiecību mehānismus un parādījis, ka šādas attiecības var beigties neveiksmīgi tieši tāpēc, ka tajās neatliek telpas vienatnei.10 No sākuma šķiet neveikli un samāksloti, kad OTRie sāk mācīties pateikt "nē", novilkt robežas un izteikt paši savas vajadzības. Sākumā viņi pārspīlē. Tāpat kā PIRMajiem bija pamazām jāiemācās izrādīt savas dusmas, ari OTRajiem vispirms ir jātrenējas paust pašiem savas vēlmes. Sākumā jau viņiem tās grūti izteikt, tāpēc ari viņi uzvedas tik kareivīgi, ka krīt apkārtējiem uz nerviem. Šajā stadijā apkārtējiem jābūt iecietīgiem; gan jau pēc kāda laiciņa viņi spēs izteikt savas vajadzības!

OTRajiem acīmredzami vislabāk klājas tad, ja viņi var patiesi mīlēt un būt noderīgi. Gan kalpojot, gan attiecībās vienlaikus var izpausties viņu manipulatīvās un labākās īpašības. Tāpēc tieši šajā jomā viņiem vajadzīgs atbalsts un izcila vīzija, lai attīstītu viņos pašos "iekšējo novērotāju", kurš vaicā: "Kāpēc tu patiesībā esi tā nodevies citiem?" Ik pa laikam viņiem jāaizgriež ciešāk savs "naftas vada" krāns, jāliedz citiem piekļuve savai "bezmaksas enerģijai" un jāveltī bridis sev pašiem. Ja OTRie iemācās darīt labu, negaidot par to ne pateicību, ne atlīdzību, tad sākumā viņi secinās, ka tas ir ievērojami samazinājis viņu motivāciju.

Palīga kompleksi, mesiānisms, mocekļa fantāzijas, atkarība no seksa un attiecībām visas šīs tipiskās OTRo spēlītes ātrāk vai vēlāk izraisa "izdegšanu", no kā cieš tik daudzi speciālisti, kuru profesijas saistītas ar palīdzības sniegšanu. Zviedru autores BARBRU BRUNSBERGA (Barbro Bronsberg) un NlNA VESTLUNDA (Ņina Vestlund) savā grāmatā "Izdegušais" ("Ausgebrannt") atklāj, kāpēc strādājošās sievietes tik bieži salūst pašas zem savām un apkārtējo cilvēku pretenzijām. Turklāt sievietēm tika konstatēti tie paši fiziskie simptomi kā "izdegšanas" gadījumā tiem, kuru profesionālie pienākumi ir sniegt palīdzību. Grāmatā doti daudzi ieteikumi, piemēram, kā iemācīties pateikt "nē"."

Integrēts OTRais ir spējīgs patiesi mīlēt. Kam ir palaimējies iegūt par partneri nobriedušu OTRo, tas tiešām ir ieguvis lielisku apbrīnojamu mīļoto, draugu, par kādu citi viņu var rikai apskaust. OTRais prot just līdzi mīļotā sāpēm un rūpējas par partneri, jo labi zina, kādas ir dvēseles sāpes. OTRie neparko nevēlas, lai kādam būtu tā jācieš kā viņiem pašiem. Tieši tas ir nobriedušu OTRo spēks un skaistums.

Šīs grāmatas pirmizdevumā kā šāda integrēta OTRā piemēru mēs minējām

Māti Terēzi (1910-1997). Taču tagad mēs esam cieši pārliecināti, ka viņa

pārstāv ASTOTo tipu. Kā mēs varējām tā maldīties? Integrētajiem ASTO lajiem ir tādas pašas pozitīvās īpašības kā nobriedušiem OTRajiem. Tāpēc jau OTRie ir ASTOTo "mierinājuma punkts". Šo fenomenu mēs vēl aplūkosim turpmāk. Lai gan nevar uzskatīt par pilnīgu aplamību to, ka tieši Māti Terēzi mēs aprakstījām kā nobriedušu OTRo, bet tieši tāpēc tagad tomēr pateiksim dažus vārdus par šo tiešām izcilo sievieti un viņas mūža veikumu.

Viņa piedzima Skopjē, ģimenē, kurā visaugstāk tika vērtēta tuvāko mīlestība un gatavība palīdzēt. 18 gadu vecumā ANJEZE GONDŽA BOJADŽIU (Anjezē Gonxhe Bojaxhiu), kā viņu sauca laicīgajā dzīvē, iestājās pie "angļu jaunkundzēm" — tā mēdza dēvēt skolas ordeni. No Dublinas, kur atradās ordeņa mātes organizācija, viņa tika nosūtīta uz ģimnāziju Kalkutā, kur mācīja ģeogrāfiju "meitenēm no labām ģimenēm". Tieši aiz skolas pletās šausmīgi nolaists graustu kvartāls. Šeit Terēze, kura pa to laiku bija kļuvusi skolas direktore un klostera priekšniece, kopā ar dažām skolniecēm uzsāka apmeklēt nabadzīgos un aprūpēt slimos.

Drīz viņai kļuva skaidrs, ka nepietiek vienkārši palīdzēt nabadzīgajiem un tad atgriezties savās četrās sienās. 1946. gadā viņa cieši apņēmās: "Man jāpamet klosteris un jāpalīdz nabadzīgajiem, dzīvojot ar viņiem kopā."12 Galu galā viņa izcīnīja atļauju nomainīt līdzšinējo māsas tērpu pret vienkāršu sari un apmetās uz dzīvi vienā no nabadzīgajām būdiņām graustos. Tur viņa mācīja bērniem alfabētu un pie viena ierādīja, kā mazgāties. Bijušās skolnieces sekoja viņas paraugam. Tā izveidojās Žēlsirdības misionāru ordenis (Missionaries of Charity), kurā pašreiz ir 2000 māsas un vairāk nekā 300 brāļi.

Terēze jau pašā sākumā īpaši iestājās par bērniem kā dzimušajiem, tā arī vēl nedzimušajiem. Apgalvojums, ka bērnu ir par daudz, viņasprāt, bija tikpat absurds kā izteikums, ka debesīs ir pārāk daudz zvaigžņu. Mātes Terēzes klostera māsas pieņēma pamestos un izliktos jaundzimušos, rūpējās par tiem, līdz viņi uzauga. Pēc Mātes Terēzes domām, vislielākais ļaunums ir justies nevēlamam. Tāpēc viņa cīnījās par vēl nedzimušu bērnu tiesībām uz dzīvi un protestēja pret abortiem: "Šādi tiek nogalināta ne tikai dzīvība, bet savs es stādīts augstāk par Dievu. Man šķiet, ka dzirdu visu to bērnu kliedzienus, kuri nogalināti, pirms vēl ieradušies šajā pasaulē."13 1979. gadā Oslo, saņemot piešķirto Nobela Miera prēmiju, viņa uzdrošinājās lepnos viesus lūgt uzklausīt viņas teikto: "Manā izpratnē tās nācijas, kas legalizējušas abortus, ir visnabadzīgākās. Tām ir bail no mazuļiem, no vēl nedzimušām dzīvībām."1 '1

Jau sen Kalkutas māsas sāka iekārtot mājas mirstošajiem, lai nabadzīgajiem, kam būtu jābeidz dzīve pilsētā uz ielas, nodrošinātu vismaz cienīgu nāvi. "Jūs esat dzīvojuši kā dzīvnieki. Jums vismaz jānomirst kā cilvēkiem."1 '' Māsas vairs nemēģina cilvēkus ar vārdiem pievērst misionārismam: "Vienīgais, kas spēj cilvēkus atgriezt, ir mīlestība."

1968. gadā Māte Terēze kritizēja Vācijas federālo politiku attiecībā uz patvēruma meklētājiem un publiski pieprasīja toreizējam Virtembergas Ministru prezidentam I. OTĀ RAM SPĒTAM (Lothar Spдth)-. "Atveriet savas durvis un Dievs jūs svētīs!" Patiesai mīlestībai, pēc Mātes Terēzes domām, jābūt tādai, kas dara sāpes un pieprasa upurus. Tieši pašos nicinātākajos mēs sastopam Kristu: "Svētajā Vakarēdienā mēs ar maizi uzņemam sevī Kristu. Savā darbā mēs redzam Viņu savā priekšā no miesas un asinīm. Tas ir tas pats Kristus."16

Pašreiz visā pasaulē ir "žēlsirdīgie brāļi un māsas". Rūras baseinā brāļi palīdz narkomāniem, Berlīnē un Ņujorkā māsas ir līdzās mirstošajiem AIDS slimniekiem. Sabiedriskās institūcijas Māti Terēzi neinteresēja, kaut viņa pieļāva, ka citi varbūt izjūt aicinājumu cīnīties par strukturālām izmaiņām sabiedrībā: "Mums rūp katrs cilvēks."' Moto, ko viņa deva ceļā savām māsām, ir: "Neprasi, ko tas maksā!" Apskaidrotajiem OTRajiem piešķirtā dāvana spēt dot citiem un nevaicāt, vai saņems kaut ko pretī.

1997. gada 5. septembrī Māsa Terēze nomira Kalkutā 87 gadu vecumā sirds mazspējas dēļ. Jau sešus gadus vēlāk pāvests Jānis Pāvils II pasludināja viņu par svēto. Tikai pēc nāves kļuva pieejami viņas slepenie pieraksti, kas liecināja par neizmērojamu iekšēju tukšumu un Dieva pamestības izjūtu! Degošā un izdegusi!

Mātes Terēzes māsas smeļas spēkus klusumā: meditācija, lūgšana un Svētais Vakarēdiens ir viņu dienas kārtības neatņemama sastāvdaļa, praktiska darbība roku rokā ar kontemplāciju. Tās visas ir nobriedušiem OTRajiem raksturīgās īpašības, kaut arī Māte Terēze tomēr nav īsta OTRā, bet gan ASTOTā.

Kad sapratām, ka Māte Terēze nav "pārliecinoša" OTRā, mēs sākām meklēt citu "svēto" kā piemēru OTRo tipam un neatradām daudz piemērotu kandidātūru. las varētu būt saistīts ar cilvēku sākotnējo svētulību šādiem cilvēkiem ir īpaši grūti izaugt līdz īstiem svētajiem. Divas pietiekami iespaidīgas figūras mēs tomēr atradām.

Par nobrieduša OTRā prototipu varbūt varētu uzskatīt itāliešu-angļu medmāsu un diakonisi FLORENSU NA1TINGEILU (Florence Nightingale) (1820-1910). Jau septiņpadsmit gadu vecumā viņa izjuta aicinājumu kalpot slimajiem un bezpalīdzīgajiem un rakstīja: "1837. gada 7. februārī ar mani runāja Dievs un sauca mani kalpot Viņam." Florensa Naitingeila nekad nav ieguvusi medicīniskās māsas izglītību. Viņa daudz ceļoja un visur, kur nonāca, apmeklēja slimnīcas un hospitāļus. Būdama dziļi ticīga, viņa visu savu dzīvi veltīja slimo un ievainoto kopšanai.

F. Naitingeila kļuva slavena ar to, ka priekšzīmīgi organizēja britu slimnieku kopšanu Krimas kara laikā no 1853. g. līdz 1856. gadam. Viņas pūliņu dēļ provizoriski iekārtotajās karavīru slimnīcās pārsteidzoši samazinājās mirušo ievainoto skaits. Pretstatā nenobriedušiem OTRajiem, kas tā vien lūkojas, kad publika beidzot sāks aplaudēt, Florensa Naitingeila izvairījās no pieņemšanām un pasākumiem, kas tika rīkoti viņai par godu, bet turpināja strādāt pilnīgā klusumā. Ar daudziem līgumiem viņa sekmēja slimnieku kopēju izglītošanu, organizēja grāmatu izdošanu un savā cellē konsultēja ministrus un politiķus.

Kā vēl vienu pozitīvi iedvesmojošu piemēru no OTRajiem var minēt SVĒTO VINSENTU (Saint Vincent cle Paul), kas dzimis 1581. gadā Gaskoņas ciematā Poijā [11] zemnieku ģimenē. 19 gadu vecumā kļuvis par priesteri, viņš 1608. gadā mācītāja vietas meklējumos devās uz Parīzi. 1612. gadā viņš kļuva par mācītāju Klišī pilsētā (Clichy) un iepazinās ar oratoriāņu kongregācijas dibinātāju PJĒRU DE BERILU (Pierre de Bērulle). Šī satikšanās izmainīja visu viņa dzīvi. Vinsents kļuva par skolotāju galeru ģenerāļa grāfa Gondi mājās un centās garīgi un materiāli palīdzēt katordzniekiem, kas notiesāti uz galerām. Kopš tā laika viņš nepagurdams dibināja organizācijas, kas rūpējās par slimajiem, pamestajiem bērniem un nabadzīgajiem. Vēl nekad iepriekš viens cilvēks, sava tuvākā mīlestības rosināts, nav sarakstījis tik daudzus darbus, nav izveidojis tik daudzas kopienas un institūcijas un turklāt pats dzīvojis tik trūcīgi. "Viņa istaba bija mazs, parasti nekurināts kambaris, ar mazu koka galdu, diviem salmu pinuma krēsliem un bēdīga izskata gultu… Viņa mīļākais ēdiens pārpalikumi no brāļu maltītes. Jo lielāka bija viņa taupība attiecībā uz sevi un brāļiem, jo dāsnāks viņš bija pret nabadzīgajiem. "Šī nama bagātības," viņš mēdza teikt, "visas pieder nabadzīgajiem, mēs esam tikai šīs mantas pārvaldnieki, nevis īpašnieki."18 Skaidrs, ka arī Vinsents domāja par to, cik noderīgas ir pārliecīgas rūpes. Reiz viņš par šo jautājumu teicis tā: "Mums vajadzētu reiz palūgt nabadzīgajiem piedošanu par visu to, ko esam viņu labā darījuši!" Lūk, atziņa, kas raksturīga nobriedušam OTRajam!

Trešais tips

Pārskats

TREŠo īpašās dotības bieži iedveš uzticību, dodot iespēju veidot nepiespiestas attiecības un patīkamu gaisotni. Viņiem šķietami viegli izdodas efektīvi un kompetenti izpildīt visus uzdevumus, izvirzīt un sasniegt personiskos mērķus, kā arī izraisīt citu cilvēku sajūsmu, stimulēt viņus un pavērt iespēju citu izaugsmei.

TREŠajiem piemīt "sestā maņa", lai novērtētu uzdevumus, kā ari noteiktu darba grupas dinamiku. Viņi identificē sevi ar uzņēmumu (kolektīvu, organizāciju), kura labā darbojas, un spēj darbavietā radīt labu klimatu uz viņu pleciem "tā bodīte" turas. Viņiem rūp, lai kolēģi tiktu savstarpēji sasaistīti un savaņģoti, pilnīgi nemanot. TREŠo harismātiskais starojums un argumentu spēks ļauj tiem gūt lielu ietekmi, un viņi spēj gūt panākumus ar projektiem, kurus uzskata par veiksmīgiem.

TREŠie ir "sirds cilvēku" centrālais tips (OTRie, TREŠie, CETURTie). Tomēr tas gluži nenozīmē, ka TREŠajiem vislabāk izdotos sakārtot savu jūtu pasauli. Tieši pretēji no visiem eneagrammas tipiem tieši viņiem ir visgrūtāk apjaust savas emocijas. TREŠie, tāpat kā OTRie, arī mūždien staigā ar gaisā paceltu sociālās gaisotnes termometru. Taču atšķirībā no OTRajiem viņus interesē nevis jautājums: "Vai jūs mani mīlat?", bet gan: "Vai gūšu panākumus? Vai esmu zirgā?"

Bērnībā TREŠie nav saņēmuši beznosacījumu mīlestību, bet slavēti un atalgoti tad, kad guvuši panākumus un uzrādījuši īpaši labus rezultātus. Māte vai tēvs priecājās tad, kad viņi saņēma labas atzīmes, uzvarēja futbola mačā: "Tu esi labs zēns! Mēs lepojamies ar tevi!" Ikviena uzvara un jebkuri panākumi tiek idealizēti, līdz bērnam izveidojas moto: "Es esmu labs, ja esmu uzvarētājs."

TREŠie smeļas enerģiju no saviem panākumiem. Viņi ir labi aktieri, veiksminieki, karjeristi, cilvēki, kam svarīgs viņu statuss. Ar katru lomu TREŠie tiek daudz labāk nekā ar savu īsto es, kuru tikpat kā nepazīst. Viņi spēj iejusties gandrīz katrā lomā un pildīt to nevainojami. Loma aizsargā un vienlaikus stimulē viņus.

Dzīve TREŠajiem nozīmē konkurences cīņu, kurā var vai nu uzvarēt, vai zaudēt. TREŠie vēlas uzvarēt un tāpēc bieži tiešām sasniedz ļoti daudz. Kāda gan privātajā, gan profesionālajā dzīvē veiksmīga sieviete, kas pieder pie TREŠā tipa, stāsta par sevi šādi:

"Es atceros, cik ļoti man patika, kad tēvs ar mums uzspēlēja "ciparu čūsku" (daudzu skaitļu saskaitīšana un atņemšana galvā), jo es šajā spēlē parasti uzvarēju. Man patika nevis rēķināt galvā, bet uzvarēt. Manai māsai šī spēle šķita atbaidoša. Skolā man patika visi mācību priekšmeti, kamēr vien saņēmu labas atzīmes. Nāvīgi garlaicīga man šķita vienīgi mūzika tāpēc, ka tajā nebija nekādu izredžu kļūt par vienu no labākajiem, jo mūsu klasē bija dažas superzvaigznes. Reliģijas skolotājs, kas visiem lika tikai vieniniekus vai divniekus, man šķita šausmīgs, jo man sekmju vērtēšanas sistēma allaž palīdzējusi sevi novērtēt. Es gan sevi nekad neesmu uzskatījusi par konkurentu citiem, drīzāk man patīk spēlēt komandā un izvirzīties. Jā, izvirzīties ir svarīgi. Man ir grūti palikt iepakaļ un sagaidīt, kamēr mūs panāks atpalicēji. Tad jau labāk strādāt vienatnē un pašai noteikt tempu, pirms man jāvelk līdzi visi pārējie, kuriem nav motivācijas."

TREŠie tiešām spēj smagi strādāt, veltot projektam visu savu enerģiju. Savā jomā viņi bieži ir ļoti kompetenti, turklāt prot izskatīties vēl kompetentāki nekā patiesībā ir. Ļaudis tic, ka viņi savu amatu prot un ir par savu lietu pārliecināti.

Daudzi TREŠie ārēji ir ari ļoti atraktīvi.1 Jau bērnībā viņi bijuši ļoti skaisti un apjūsmoti kā "vareni puikas", to vien dzirdot kā: "Tu taču to vari! Tu to spēsi!" Daudzos gadījumos tas kļuvis par "pašu piepildītu pareģojumu". Vairums TREŠo izstaro jauneklīgu optimismu, ir inteliģenti, dinamiski un spēj daudz strādāt.

Tādās profesijās kā tirdzniecības aģents, pārdevējs, menedžeris, dizainers un visos ar plašsaziņas līdzekļiem un reklāmu saistītajos amatos TREŠie var sasniegt virsotnes. Ja TREŠā tipa sieviete ir "tikai" mājsaimniece, tad viņa ir supersieva un supermāte. Intīmajās attiecībās TREŠie sliecas pildīt prasmīga mīlētāja vai iemīļotās lomu: viņi ir romantiski, kad no viņiem gaida romantiku, un jutekliski, kad nepieciešama juteklība. TREŠajiem ir tendence kļūt par ikvienas grupas prototipu un iemiesot sevi visas grupas cerības un vērtības. TREŠā tipa vīrieši un sievietes tāpēc, starp citu, simbolizē to, ko sabiedrība konkrētajā laikā saprot ar vārdiem "vīrišķība" un "sievišķība". Piemēram, ja laikmetā valdošā noskaņa ļaus vīrietim būt ģimeniskam, maigam un mīļam, tad drīz vien šādas īpašības būs katram TRESā tipa vīrietim. Ja būs pieprasītas sportiskas un dabiskas sievietes lūdzu, no sportiskām un dabiskām TREŠā tipa sievietēm varēs nokomplektēt sportistu komandas.

TREŠie sevi neidentificē tikai ar sabiedrības pieprasītākajām vērtībām. Kristīgajā draudzē aktīvs vai kādā radikālajā grupējumā iesaistījies TRESais paudis ne jau visas sabiedrības vērtības kopumā un tajā atzītus priekšstatus, bet iemiesos tikai savas jaunās grupas uzskatus. Problēmas var rasties tikai tad, jaTREŠais vienlaikus pieder pie vairākām sabiedrības grupām, kurām ir atšķirīgs dzīves stils. Šajā gadījumā TREŠie var būt spiesti zibenīgi mainīt savu imidžu un lomu ik reizi, kad no vienas dzīves jomas nokļūst citā.

Kādam manam (Ričarda Rora) labam draugam, kurš arī ir TREŠais un dzīvo Sinsinati, ir iesauka "misters Perfektais". Viss, ko viņš uzsāk, noteikti izdodas un gluži kā pasakā pārvēršas par tīru zeltu. Šis draugs stāsta: "Pietiek man ienākt telpā, kas pilna ar cilvēkiem, lai es jau pēc sekundes simtdaļas zinātu, kā man izturēties, kā un ko teikt, lai iepatiktos klātesošajiem. Citi šādas uzvedības pārmaiņas varētu uzskatīt tikai par niansēm, bet es uzreiz zinu, kura no tām šajā mirklī būs īstā. Kad aizvēršu vienas istabas durvis un nonākšu citā, tāda pati spēle sāksies no jauna, tikai tur es jau būšu pavisam cits cilvēks."

TRESie bieži ir pievilcīgi, panākumiem bagāti cilvēki, kas smaidīdami soļo pa pasauli, un šķiet, ka viņiem viss, pēc kā viņi kāro, iekrīt klēpī. Patiesībā jau tā nav. Viņi ir spiesti smagi strādāt, lai gūtu panākumus. Viņi cītīgi pūlas, lai nodomātais izdotos, veltot tam visu savu enerģiju. Taču TREŠie vēlas, lai no malas šķistu, ka viss notiek viegli un bez grūtībām. Viņi citiem neļauj pat nojaust, kādu piepūli tas prasa.

TREŠajiem ir tieksme pārspīlēt sava projekta pozitīvās vērtības un nesaskatīt tā problēmas. Ja viņiem šķiet, ka kaut kas ir izdevies labi, tad paši izplatīs par sevi reklāmas saukļus, lai ievāktu slavas dziesmas, atzinību un apbrīnu. TREŠie labprāt stāsta par saviem panākumiem, cilvēkiem, kurus spējuši ietekmēt, par projektiem, kurus realizējuši, un apbalvojumiem, kurus saņēmuši. TRESajiem slavas dziesmu nekad nebūs gana, tās viņi uzsūc, kā izkaltis sūklis uzsūc mitrumu. Diemžēl uzslavas var izpalikt tieši tāpēc, ka TREŠie parasti rada tik pašapzinīgu un spēcīgu cilvēku iespaidu, ka apkārtējiem prātā neienāk, cik izslāpuši viņi ir pēc komplimentiem. OTRie dara visu, lai būtu vajadzīgi, savukārt TREŠo dzinulis ir slavinājumi. Uzslava ir viņu degviela, bez kā TREŠo motors noslāptu. TREŠie ir vēl atkarīgāki no apkārtējo attieksmes nekā OTRie, tikai to ir grūti pamanīt.

Dilemma

Spēj īgums (efektivitāte) ir lielākais TREŠo kārdinājums. Kapitālistiskā sistēma, kas valda pasaules ekonomikā, balstās uz TREŠo dogmu: "Kurš papūlēsies, kā nākas, tas sasniegs virsotnes." ASV ir TREŠo simboliskā valsts (sk. turpmāk), un šīs zemes sabiedrība atspoguļo tieši tādus uzskatus. Mēs, amerikāņi (Ričards Rors), jūsmojam par uzvarētājiem un nicinām zaudētājus. To jau var konstatēt pēc tā, kā izturamies pret bēgļiem no nabadzības un badacietējiem jaunattīstības valstīs. Kuram mūsu globālajā neokapitālisma sistēmā nav paveicies iepeldēt vidusslāņa apmierinātajā straumē, pret to mēs izturamies kā pret spitālīgo, it kā viņš būtu mazvērtīgāks un morālā ziņā zemāks par mums. Nabadzīgie nav uzmanības vērti, viņus vispār var neredzēt un neņemt vērā. Galu galā viņi paši ir vainīgi. Aptuveni tāds vēl pavisam nesen bija amerikāņu pasaules kredo. "Amerikas evaņģēlijs", kas sludina sasniegumu gūšanu, labklājību un panākumus, ir tik dominējošs, tik vispāratzīts, ka pat lielākajai daļai to cilvēku, kuri visu savu mūžu ir gājuši Baznīcā, vērtību sistēma būtiski neatšķiras no šīs dogmas. Tieši otrādi šī nostādne ir iekarojusi ari garīguma jomu; reliģija jau ir kļuvusi par garīgā patēriņa preci. Krustam, šim cerību sabrukšanas simbolam, vairs nav nekādas nozīmes, jo nav iespējams no vārda "krusts" radīt kādu veiksmes stāstu. Krusts taču nozīmē, ka Jēzus Kristus izgaršojis nāves sakāvi un izdzēris rūgto kausu līdz mielēm. Šis kauss negāja Kristum secen, viņam bija jāizgaršo sava nāve! Bet kādā gan mērcē to pasniegt uz panākumiem orientētai sabiedrībai? Vidusslāņa kultūra labi var iztikt bez sakāvēm. Mēs droši vien bijām pirmā paaudze pasaulē, kas ar labklājības palīdzību izpirkusies no neveiksmju pieredzes un dara visu, lai nosargātu sagrābto sev. Vienīgi pasaules finanšu krīze, kas sākās 2008. gadā, atvēra mums acis, un vēl joprojām mēs tikai pamazām sākam saskatīt tos melus un ziepju burbuļus, uz kuriem dibināta neoliberālā spekulatīvā saimniecība.

TREŠo aizsardzības mehānisms ir identifikācija. TREŠie sargā sevi no dažādiem apdraudējumiem, no sirds strādājot savā profesijā, pildot savu lomu, darbojoties savos projektos. Ļoti nelabprāt viņi pieļauj, ka par viņu grupu vai firmu tiek pateikts kāds kritisks vārds.

New Jerusalem sākuma gados man (Ričardam Roram) un vēl vienam franciskānim vajadzēja uzrakstīt ziņojumu kādas diecēzes komisijai par to, kas īsti šajā trakajā komūnā notiek. Mums bija jāuzraksta atskaite par to, vai tas viss tiešām ir leģitīms, vai mēs pelnām uzticību utt. Mans ordeņa brālis ir TREŠAIS. Kā viņš uzrakstīja šo atskaiti! Ja komisija būtu pircējs, tā bez kādas šaubīšanās būtu mūs nopirkusi! Viņa attēlojumā New Jerusalem bija paradīze zemes virsū. Kāds ļoti asredzīgs priesteris, kas bija šīs komisijas sastāvā, tāpēc aizrādīja: "Pāter, jūs esat mazliet /wrcenties. Tik skaisti tas viss tomēr nevar būt."

Ja TREŠie kaut kam tic, tad ķeras klāt bez jebkādiem "ja nu" un "bet", pilnīgi neredzot tā ēnas puses. Vārdam "ēna" ir "neveiksmes" pieskaņa. Neveiksme ir jēdziens, kas raksturo TREŠo izvairīšanos. Nav nekā traģiskāka par neveiksminieku TREŠo, jo viņš nespēj paciest sakāvi, neveiksmi, samierināties ar zaudējumu.- ' Neatpestīti TREŠie izvairīsies, baidīsies un ienīdīs neveiksmes kā mēri. Ja nu tomēr tā ir iznācis, tad eksistē vismaz trīs standartmetodes, kā izkļūt no ķezas: vai nu zaudējums jāspodrina tik ilgi, līdz tas pārvēršas kaut vai mazā uzvaras daļiņā, vai biežākā metode jānovēl vaina uz citiem. Trešā metode: cik ātri vien iespējams, jāpamet drupu kaudze un jāmetas citā panākumus sološā projektā. Neatpestīti TREŠie pārvērtē sevi līdz bezgalībai. Viņu es ir tā pieradis pie panākumiem, ka beigu beigās viņi paši tic: viss, ko viņi dara, ir labi un pareizi. Vēlme pēc panākumiem nospiež TREŠos (un viņu veidotās kopienas), radot to saknes grēku melus vai krāpšanu.

Lai uzvarētu, TREŠie visai brīvi izturas pret tādiem jēdzieniem kā "patiesība" vai "daļēja patiesība". Viņi rada imidžu, kas patīk cilvēkiem, lai varētu to labi pārdot un galu galā uzvarēt. Parasti jau viņu meli nav nekrietni, drīzāk tā ir gandrīz nemanāma patiesības izskaistināšana, projekta ēnas pušu neievērošana, pārspīlēta ieguvumu uzsvēršana.

Krāpšana jeb meli, tāpat kā SESTo grēks "bailes", nepieder pie "klasiskajiem" septiņiem grēkiem, Zīmīgi, ka Rietumu tradīcijā tieši šie abi grēki nekad nav atmaskoti un nosaukti par grēkiem. Tie taču ir mūsu sabiedrības nāves grēki, kas ir vēl jo bīstamāki, jo mēs tos neredzam. Savu grēku taču es saskatīšu pēdējo!

Izņēmums Rietumu pasaulē ir Dante, kurš savā "Dievišķajā komēdijā" vispirms ceļo cauri ellei ("Infertio"), tad cauri katarses liesmām nonāk šķīstītavā (" Purgatorium") un visbeidzot paradīzē ("Paradiso"). Lai gan tikai otrajā daļā šķīstītavas liesmās sastopami septiņi galvenie grēki, jau pie ieejas ellē viņš sastop gļēvuļus (3. dziedājums), bet elles visdziļākajā vietā izmitināti "viltotāji" un "nodevēji" (29.-34. dziedājums), starp kur iem ir Jūda, kas nodeva Kristu, kā arīBruts un Kasijs, Cēzara slepkavas. Viņi tiek cepināti visdziļākajā devītajā elles lokā.3

Neatpestīti TREŠie pirmām kārtām krāpj paši sevi. Tāpēc viņu melus tik grūti saskatīt pat viņiem pašiem, kur nu vēl citiem. TREŠie sāk ar to, ka pārliecina sevi, ka meli ir patiesība. Tāpēc jau, piemēram, amerikāņu politiķi spēj ar starojošu sejas izteiksmi un pārliecināti presei apgalvot, ka viss taču ir kārtībā, un paši tam ticēt. Spožs piemērs ir Bila Klintona izturēšanās saistībā ar Levinskas afēru. Vispirms viņš apgalvoja, ka viņam vispār nav bijušas seksuālas attiecības ar Moniku Levinsku. Tikai pēc tam, kad šis apgalvojums vairs neizturēja kritiku, B. Klintons seksuālās attiecības definēja kā "ģenitāliju dzimumkontaktu", kura viņiem acīmredzot patiešām nebija.

Nenobriedušie TREŠie netiecas pēc dziļuma. Un kam gan viņiem tas, ja labāki lomi smeļami seklumā un skaistā iesaiņojumā var pārdot arī tukšumu? Nenobrieduši TREŠie ir absolūti pragmatiski: patiess ir tas, kas funkcionē. "Objektīvā" patiesība vienkārši nav vinu tēma.

Morgans Skots Peks savā grāmatā "Meļi" izvērtis psiholoģisku skatījumu uz ļaunumu. Par "nekrietniem cilvēkiem" vai "meļiem" viņš uzskata tos, kuri uzbrūk citiem, nevis atzīst laktu, ka paši ir neveiksminieki. Balstoties uz gadījumiem no savas psihoterapeita prakses, kā arī uz amerikāņu kareivju pastrādāto slaktiņu Milai ciemā (May Lai) Vjetnamā (1968), rakstnieks attēlo, kā notiek savas vainas izstumšana no apziņas un ar to saistītā vainas novelšana uz citiem. Tā rezultātā vainīgais iznīcina pats sevi. Tāds TREŠais, kurš sasniedzis tik dziļu krīzi, ka vairs nevar izkļūt no savu mūža melu džungļiem, ir deformētākā personība, kāda vispār iespējama.4

Slikti ir tas, ka cilvēki akli uzticas pat negodīgam TRESajam. Šī tipa pārstāvji izstaro tādu pašpārliecinātību, ka nav šaubu: viņi tiešām zina, ko saka un dara. Nu kā lai tādiem netic? TREŠie ir klasiskie "lietotu preču pārdevēji", par kuriem sakāmvārds brīdina: ne viss ir zelts, kas spīd. Viņi runā kā no grāmatas un tik ātri, ka teiktajam knapi var izsekot. Tāpēc viņu piedāvājumi nesastop nekādu pretestību. Beigu beigās pircējs notic, ka šis ir labākais piedāvājums visā pilsētā. Šī tipa cilvēki var ikvienam pārdot visu, jo viņi pirmām kārtām pārdod paši sevi. TRESie pārdod savu imidžu: to, cik lietpratīgs un kompetents viņš ir, nu baigais vēsais tipiņš, — un mēs pērkam arī, tāpēc ka viss ir tik perfekti inscenēts.

Lamatas, kurās iekrīt neatpestīti TREŠie, ir uzpūtība (iedomība). Ar uzpūtību mēs saprotam to, ka otršķirīgas ārišķības (iesaiņojums, apģērbs, iespaids uz apkārtējiem) kļūst svarīgākas par saturu (substanci, personu, saturu). Sevī noslēgušies TREŠie it kā dzīvo paralēli savam ķermenim un savai dvēselei viņi it kā no malas novērtē paši savu sniegumu. TREŠie ir dzimuši aktieri, no kuriem daži ir pirmklasīgi, bet daudzi citi ne tik labi. Nav brīnums, ka aktieris RONALDS REIGANS (RonaldReagan) spēja kļūt par ASV prezidentu. Varbūt arī pāvests Jānis Pāvils II ir bijis TREŠais. Šis tips zina, kā iekarot masas. Daudzi no viņiem labprāt stājas milzīgas auditorijas priekšā. Tāda "izpeldēšanās pūļa sajūsmā" viņiem ir izprieca. Toties personiskā sarunā zem četrām acīm daudzi

TREŠie,

šķiet, drīzāk jūtas nedroši, jo tad nepieciešams īstums, jūtīgums un iedziļināšanās.

TREŠo īpašie dotumi jeb Gara augļi ir viņu grēkam pretējās īpašības: patiesīgums jeb godīgums. Nobriedis TREŠais ir patiess.

Kāda eneagrammas semināra laikā mani (Andrēasu Ebertu) uzrunāja ļoti izskatīga paveca kundze. Viņa teica, ka pieder pie TRESā tipa un pastāstīja man par sevi: "Jau bērnībā es vēlējos būt aktrise," viņa teica. "Mani fascinēja nemitīgā lomu maiņa. Šo mērķi man gan neizdevās sasniegt, bet es kļuvu par grandiozu aktrisi uz dzīves skatuves. Viss man veicās: lielisks vīrs, dzīvojām labklājībā, bijām veseli un laimīgi. Tad mani piemeklēja nelaime. Es smagi saslimu, un gada laikā nomira mans vīrs un mani vecāki. Visa mana skaistā pasaule sagruva. Visi mani triki un iemācītās lomas vairs neko nelīdzēja. Dzīve bija zaudējusi jebkādu jēgu. Es domāju par pašnāvību, jo nespēju pārvarēt tik lielas ciešanas. Dusmas, bailes un naidīgums pārplūdināja manu dvēseli. Un nebija nekāda līdzekļa, nekāda trika, lai šo procesu apturētu. Bet tad pēkšņi man šķita, ka kāda iekšēja balss teica: "Ļauj visam notikt. Vienkārši ļaujies kritienam." Es pārdzīvoju milzīgu iztukšošanās procesu. Beigās tiešām biju pilnīgi tukša. Un tad notika kaut kas tāds, ko pirms tam nebiju piedzīvojusi: es sāku just. Atklāju sevī īstas jūtas\ Līdz tam es biju radījusi emocijas pēc vajadzības. Bet šīs jūtas bija kaut kas, kas nāca no maniem dziļumiem. Es pirmo reizi jutu pati sevi." Šī dāma atrada sev jaunu dzīves uzdevumu: vissmagāk slimo un mirstošo cilvēku aprūpi. Un viņa man teica: "Dievs man caur šo notikumu dāvāja jaunas spējas. Ja man tagad kāds kaut ko stāsta, tad nemaldīgi jūtu, vai tā ir patiesība vai arī šis cilvēks tikai māna pats sevi un apkārtējos. Es jau to nenosodu, bet es to jūtu. Es taču pārāk labi pazīstu šīs ilūzijas un pašapmānu visās tā daudzveidīgajās šķautnēs, pati to esmu piedzīvojusi. Un zinu, cik grūts ir pārvērtību ceļš…"

TREŠie atklāj savas dotības tikai tad, ja iet pa sāpīgo sevis izziņas ceļu, ieskatīdamies acīs saviem mazajiem un lielajiem dzīves meliem, tos vairs nepiesedzot. TREŠajiem to paveikt ir grūti, jo tādējādi nākas atzīt arī savas neveiksmes. TREŠie, kas atklājuši patiesību, var izmantot savas lieliskās dotības, lai kompetenti un efektīvi palīdzētu citiem cilvēkiem un stimulētu ari viņus atklāt savus potenciālus. Atpestīti TREŠie spēj panākt, ka grupa vai apvienība spēj darboties tā, lai sabiedrībā valdošie meli tiktu nosaukti vārdā un patiesība tiktu izplatīta profesionāli, atbilstoši laika garam un efektīvi.

Simboli un piemēri

TREŠo pirmais dzīvnieku valsts simbols ir hameleons. TREŠie izveicīgi piemērojas tam, ko apkārtējie no viņiem sagaida. Tādēļ TREŠie gan riskē ar to, ka daudzās maskas un lomas pilnīgi izstums laukā viņu pašu patību, kura tad TREŠajiem vairs nav pieejama. Neatpestīti TREŠie, ja viņiem atņem lomas un maskas, krīt panikā, ka ir kļuvuši par neko, ka viņu vairs nav. Kāda sieviete, kas pieder pie TREŠā tipa, stāstīja, kā viņa bieži, būdama iemīlējusies, pirms katra randiņa ilgi lauzījusi galvu, par kādu sievietes tipu kļūt, lai "iepatiktos".

TREŠos simbolizē arī pāvs. Daudzi eneagrammu speciālisti piesaista pāvu arī OTRajiem un CETURTajiem. Visiem "sirds cilvēkiem" ir zināma radniecība ar pāva godkārīgo izrādīšanos un lepnību, jo viņu uzvedība ir reakcija uz apkārtējo uzmanību un tēlošana: OTRie tēlo pievilcīgus cilvēkus, TREŠie ikvienu lomu, kas skatītājiem labāk iet pie sirds, bet CETURTie pasniedz sevi kā kaut ko īpašu. Pāvs izrāda sevi, viņa krāšņās spalvas vienīgi piesaista uzmanību. I.ai aprūpētu "sirds cilvēku" dvēseles, ilgtermiņā jāizvirza tikai viens mērķis: sagrābt pāvu un izraut visu krāšņumu no astes, tad kļūtu skaidrs, ka bez krāšņajām spalvām viņi ir parastas "vistas" tāpat kā mēs visi.

Atpestītu TREŠo simbolizē ērglis. .Stāsta, ka šis "debesu karalis" ir vienīgais, kas spēj tieši paskatīties uz sauli. Ērglis simbolizē ātrumu, spēku, izturību un atjaunotni: "liet, kas paļaujas uz To Kungu, tie dabū jaunu spēku, tā ka viņiem aug jaunas spārnu vēdas kā ērgļiem, ka viņi skrien un nepiekūst, ka viņi iet un nenogurst. " (Jes. 40: 31)

Simboliskā TREŠo valsts ir Amerikas Savienotās Valstis. Kā amerikāņu nācijas pārstāvis es (Ričards Rors) vēlos pamatīgāk izpētīt mūsu mentalitāti. ASV nav motivācijas nebūt TREŠajam. Kurš ASV pārvalda TREŠajiem tipisko spēli, tam ir cerība sasniegt sistēmas virsotnes. Pie mums TREŠie kļūst par firmu menedžeriem, bīskapiem un prezidentiem. 1as ir viens no iemesliem, kāpēc mēs tik bieži jūtamies vīlušies savos vadītājos. Kādā brīdī mums tomēr pielec, cik viņi ir virspusēji. Šie ļaudis visu mūžu bijuši tik aizņemti ar rāpšanos pa karjeras kāpnēm, ka tas kļuvis par vienīgo viņu dzīves saturu, TREŠie ir prototips tā sauktajam "baltajam amerikāņu vīrietim". Tā mūsu valstī tiek audzināti zēni. T ie ir jauni amerikāņi, kas sapņo teikt runu skolas sarīkojumā un pēc tam gūt uzvaru visās vēlēšanās. Visi, kas neatbilst šim TREŠo ideālam, pretstatā viņiem jūtas mazvērtīgi un nedroši, it kā kaut kas nebūtu kārtībā tieši ar viņiem.

Mums ir tik neiedomājami grūti saskatīt savā sistēmā valdošos melus. ASV, "labo" valsts, stāv pāri visiem, kam nav "sirdsskaidri" motīvi. Tieši šāda krāpšana pieder pie mūsu sistēmas un dzīves stila. Mums, ASV amerikāņiem, ir vitāli svarīgi saprast, kas īsti irTREŠo enerģija, ja gribam analizēt savas valsts mentalitāti. Pārējai pasaulei jau ir izveidojies priekšstats par "atbaidošajiem", virspusējiem, tukšajiem amerikāņiem plastikāta iesaiņojumu bez nopietna satura. Taču mēs nevaram un negribam apstiprināt šo priekšstatu. Vēl jo vairāk tāpēc, ka no ASV jau visā pasaulē izplatījušies šie TRESo ideāli. Neoliberāla pasaules ekonomika balstās tieši uz sasniegumiem, efektivitāti, panākumiem un uz spekulācijām. Kurš nevar turēt līdzi, izlido laukā. Tikai kopš nesena laika šī dogma ir sākusi grīļoties.

TREŠie ir labklājībai raksturīgs tips. Esmu pārliecināts, ka jaunattīstības valstīs nebūs liels TREŠo īpatsvars. Nabadzīgajiem jau no pirmā dzīvības gada nākas ieskatīties acīs trūkumam, neveiksmēm un sakāvēm. Viņi pieredz, ka tikai reti var iegūt to, ko vēlas, un viņiem nav iespējas atpirkties no sāpēm un ciešanām. ASV un šīs valsts inficētā pasaule tagad droši vien būs spiesta iet garu ceļu, lai iepazītu savu kolektīvo viltus patību, tiktu ar to galā un atzītos savos māņos, krāpšanā un ilūzijās. Tā ir pasaules finanšu krīzes sniegtā iespēja.

TRESo krāsa ir spilgti dzeltens tonis, uzkrītošs, dinamisks un ekscentrisks, tas izstaro gaismu. Tāds tonis atbilst atpestītiem TREŠajiem. "Kā gaišākais no krāsainajiem toņiem tas padara saskatāmu visas radības mērķi un mērķi; tas ļauj gaismai izlauzties un apstaro visas lietas. Dzeltenais visu citu krāsu vidū ir ceļa rādītājs. Tas uzjunda jautājumus, atklāj patiesību un sniedz atbildes uz jautājumiem. Tas vada un rāda mums ceļu, apgaismo to ar atziņas gaismu, jēgu un izpratni."5 Vienlaikus dzeltenais ir visvieglāk sagandējamā krāsa. Mazākais netīrums vai piejaukums padara to duļķainu vai nebaudāmu. "Tāpat kā ir tikai viena patiesība, tā arī dzeltenā krāsa ir tikai viena. Duļķaina patiesība ir slima patiesība, tā ir nepatiesība. Duļķains dzeltenais simbolizē naidu, nodevību, neīstumu, šaubas, neuzticēšanos un maldus. Džoto (Giotto) gleznā "Kristus sagūstīšana" un Holbeina (Holbein) "Svētajā Vakarēdienā" Jūdas tērps ir netīri dzeltenā krāsā.6

TRESo ciltstēvs Bībelē ir viltīgais Jēkabs. Jau mātes miesās viņš cīnās par savu pirmdzimtā statusu ar savu dvīņubrāli Ēsavu, kurš pasaulē nāca pirmais. Jēkabs ir savas mātes Rebekas mīlulis izlutināts mīkstmiesis, bet tēvs lzāks dod priekšroku daudz raupjākajam medniekam Ēsavam. Kādu vakaru Jēkabs izmanto brāļa nogurumu un izsalkumu, lai par lēcu virumu atpirktu no viņa pirmdzimtību, kas Austrumu zemēs nozīmēja visu. Kad tēvs, jau būdams akls, guļ uz nāves gultas, ar Rebekas palīdzību Jēkabs arī no tēva izkrāpj svētību. To viņš saņem, nomaskējies par Ēsavu. Kad brālis atgriežas mājās, svētība jau ir atdota. Nu Jēkabam jāmūk no Ēsava dusmām, un viņš paglābjas pie sava tēvoča Lābana Hāranā. Ceļojuma laikā viņam parādās sapnis, kurā tas redz atveramies debesis un piedzīvo eņģeļus kāpjam augšup un lejup (kāpnes jeb trepes kā augšupejas un lejupejas simbols ikvienam TREŠAJAM izsaka tik daudz!).

Hāranā Jēkabs iemīlas savā māsīcā Rahēlē, kura bijusi "skaista augumā un sejā". Lai dabūtu iecerēto par sievu, Jēkabam nācās kalpot onkulim septiņus gadus, un atkal sekoja krāpšana. Šoreiz tika piekrāpts viņš: no rīta pēc kāzu nakts Jēkabs gultā sev blakus ierauga nevis Rahēli, bet viņas māsu Leu, kurai "acis blāvas, bez spožuma". Taču Jēkabs nepadodas. Viņš kalpo tēva brālim vēl septiņus gadus un beidzot dabū savu Rahēli.

Pa šo laiku Lābans ar Jēkaba palīdzību kļuvis bagāts vīrs. Tomēr Jēkaba sirds skumst pēc mājam. Kaut arī viņš baidās, tomēr gribētu izlīgt ar brāli. (Pozitīva TREŠo īpašība ir tā, ka viņi nebaidās atskatīties uz pagātni un ir gatavi pieņemt savu kļūdu sekas.) Kā algu par savu gadiem ilgušo kalpību Jēkabs drīkst ņemt līdzi daļu no ganāmpulka. Atkal viņš izmanto rafinētu triku, lai kļūtu "loti bagāts" var ņemt līdzi "daudz sīklopu, kalpoņu, kalpu, kamieļu un ēzeļu '.

Sev pa priekšu Jēkabs sūta ziņnešus ar bagātīgām dāvanām, lai noskaņotu Ēsavu sev labvēlīgi. Nakti pirms abu tikšanās Jēkabs pavada Jabokas upes krastā, bet viņa pavadoņi pa braslu jau pārbriduši upi. Pēkšņi uzrodas kāds nepazīstams vīrs un sāk lauzties ar Jēkabu, kurš negrasās padoties. Tikai ar negodīgu sitienu zem jostasvietas svešajam izdodas Jēkabu pieveikt. Taču uzvarētais Jēkabs neatzīst sevi par uzvarētu. Kad svešinieks līdz ar rīta gaismu grib cīņas vietu pamest, Jēkabs saka: "Es tevi neatlaidīšu, iekāms Tu mani nesvētīsi (!)" Svešinieks dod Jēkabam (krāpniekam) jaunu vārdu Israēls (tas, kurš cīnījies ar Dievu). "Jo," viņš paskaidro, "tu ar Dievu un cilvēkiem esi cīnījies un esi uzvarējis. " Beigās abi brāļi tik tiešām izlīgst (1. Moz. 25—33).8

Reti kurš Bībeles tēls ir tik viennozīmīgi pieskaitāms pie kāda encagrammas tipa kā Jēkabs. Viņš cīnās ar Dievu un cilvēkiem, izmantojot visas iespējamās blēdības. Pārsteidzoši, ka Dievs neliedz šim visai divējādajam tēlam savu svētību. Israēla tauta līdz šai dienai turpina identificēt sevi ar cilvēka un Dieva cīņu.

Jau no pirmā mirkļa simpātijas neizraisa citi divi TREŠie Bībelē: Jūda un Pilāts. Viņi iemieso egocentriski fiksētu ambīciju dilemmu.

Jūda saskaņā ar vienu no izplatītākajām teorijām nodeva Kristu, lai piespiestu Viņu rīkoties un mudinātu Kristu iegūt patiešām mesiānisku varu. Kad Jūda saprata, ka nodoms nav izdevies, viņam neatliek nekas cits kā suicīds. Arī viņam piedēvētā naudas kāre (nauda kā panākumu simbols) pilnībā iederas šajā raksturā.

Karjeristiskais politiķis Pilāts bija pārliecināts par Jēzus nevainīgumu. Tomēr viņš nojauta, ka taisnīgs tiesas spriedums, iespējams, kādā brīdī apdraudēs viņa turpmāko karjeru. Nopratināšanā viņš uzdod jautājumu, kasTREŠajiem ir pats nozīmīgākais: "Kas ir patiesība?" (Jņ. 18:38) Pilāts skaidri noprot notiekošo, bet piedalās spēlē, jo nav spējīgs izlauzties cauri meliem līdz patiesībai, ar ko sastopas Jēzus no Nacaretes veidolā.

Atgriešana un atpestīšana

Specifiskais TREŠo aicinājums ir cerība. Tikai cerība, kas stāv pāri panākumiem, var palīdzēt TRESajiem iegūt dziļāku skatījumu, kā arī pieņemt sakāvi. Pāvils raksta: "Jo tagadējās grūtības, kas ir vieglas, dod mums neizsakāmi lielu mūžīgu godību, ja mēs neņemam vērā to, kas ir redzams, bet to, kas nav redzams. Jo redzamais ir laicīgs, bet neredzamais mūžīgs." (2. Kor. 4:17-18) Cerība nozīmē, ka savu dzīvi varu balstīt nevis uz paša mērķiem, bet uz Dieva gribu, iekļaujoties visaptverošajos mērķos pēc Dieva valstības. Jēzus saka: "Dzenieties papriekš pēc Dieva valstības un pēc Viņa taisnības, tad jums visas šis lietas taps piemestas." (Mt. 6:33)

TREŠajiem vārda tiešajā nozīmē jāstrādā ar sevi, lai spētu sasniegt dziļumu. Viņiem ir raksturīga tendence atstāt jūtas novārtā. OTRie brien savās saduļķoto jūtu dūkstīs, bet var gadīties, ka TREŠie nezina atbildi uz jautājumu: "Kā jūs jūtaties?" Visiem "sirds cilvēkiem" ir grūti apzināties savas patiesās jūtas, bet vislielākās grūtības tas sagādā TREŠajiem. Jūtas traucē efektivitātei un organizētībai. Tāpēc TREŠie izkliedē savas emocijas, līdz paveic uzdevumu. Taču klasiski TREŠie allaž ir iesaistīti kādos projektos (reizēm pat trijos vai četros vienlaikus), tā nu viņu iekšējā pasaule bieži paliek bārenes lomā.

Lai dziedinātos un atpestītos, TREŠajiem, tāpat kā OTRajiem, ir jāmācās būt vieniem. Abiem tipiem jāatrod vieta klusumam un nošķirtībai, kur nav atsaucīgas publikas, aplausu un apbrīnas. Kontemplatīva lūgšana un klusuma meditācija ir viņiem piemērotas "zāles". Taču ceļš uz dzīlēm ir nogurdinošs un ilgs. Kad TREŠie sāk atklāt savu iekšējo pasauli, viņi sākumā ķeras pie šī darba kā pie kārtējā projekta: pat meditācijā tie grib gūt panākumus. Paiet krietns laiks, līdz viņi aptver, ka ir vajadzīga nekā nedarīšana, nekā nepiedzīvošana, nekā nekontrolēšana, vienkārši būšana. Tiklīdz TREŠie to uzzina, viņi nopūlas "būt" iespējami veiksmīgāki. Lai veiktu grūto ceļu dziļumā, TREŠajiem nepieciešama liela pacietība un gatavība uz krietnu laiku atteikties no izrādīšanās vai arī piedzīvot konfrontāciju ar paša naidīgumu, ar garlaicību un virspusējību.

Klusumā TREŠie, kritiski izvērtējot sevi, sastopas ar negodīgumu un dziņu pēc panākumiem. Viņiem pirmām kārtām jāsagremo un jāsakošļā savas ēnas puses, neveiksmes un sakāves, nevis no tām jābēg. Godīga atzīšanās: "Es piedzīvoju neveiksmi! Man nebija taisnība! Es sameloju!" TRESajiem liek izcīnīt ar sevi smagu cīņu un maksā dārgi.

Grūtības pastiprina tas, ka Rietumu pasaulē TREŠie tikpat kā nekad netiek apšaubīti. "Veselīga" dzīvesveida kritēriji mums ir darbaspējas, spēja mīlēt un baudīt dzīvi, kā to apliecina sieviešu, vīriešu žurnāli un laika garam atbilstošas avīzes. Tomēr nenobriedušiem TRESajiem atpestīšana ir vajadzīga tikpat ļoti kā visiem citiem. Vienkārši viņiem ir grūtāk saskatīt slimību, ko visi citi uzskata par "veselību". Turklāt atpestīšana TRESajiem mūsu sabiedrībā nozīmē atteikties no apkārtējo sapratnes un sajūsmas.

Izcilais jūdu izcelsmes amerikāņu rakstnieks, Nobela prēmijas laureāts IZAKS B. ZINGERS Isaak. li. Singer) savā romānā "Grēku nožēlnieks" attēlojis pieTRESā tipa piederošas izdomātas personas dzīvesstāstu. Galvenais varonis ir Polijā dzimis ebrejs, kas par mata tiesu paglābjas no holokausta. Viņš izceļo uz Ameriku un izveido veiksmīgu biznesmeņa karjeru. Viss viņam veicas, viņš nopelna daudz naudas, apprecas ar pievilcīgu sievieti. Beidzot viņš vēl iegādājas mīļāko, kurai ir meita. Viņš uztur tās abas. Kad biznesmenis uzzina, ka nav sievietei vienīgais mīļākais, viņš pārtrauc attiecības un steidzas uz mājām, kur pieķer savu sievu iri flagranti (delikātā situācijā). Dzīve viņam kļuvusi tik pretīga, ka biznesmenis saskata vairs tikai divas izejas: izdarīt pašnāvību vai radikāli sākt visu no jauna. Viņš, neraugoties uz savu svārstīgo ticību, pieņem lēmumu kļūt par ortodoksālo jūdu un ievērot bauslību. Šis ceļš aizved viņu uz Mea Šearimu, kur Jeruzālemes stingri ortodoksālie jūdi dzīvo atbilstoši senajām tradīcijām. Pēc šķiršanās grāmatas varonis apprec vienkāršu ebreju meiteni. Jaunais dzīvesveids pamazām stiprina arī viņa ticību. Nepretencioza dzīve, ievērojot visus likumus [12] , ļauj viņam galu galā rast mieru.

Par savu "Grēku nožēlnieku" Izaks Zingers saka: "Tie dziedinošie līdzekļi, ko viņš izvēlas, nesadziedē katra brūces, taču slimības veidu, es ceru, gan ļaus atpazīt."9 Autors kritizē sava laika panākumus guvušo cilvēku virspusējību, viņu "apdraudēto ģimenes dzīvi, kāri pēc greznības un tehniskiem ķiņķēziņiem, nicīgumu pret vecajiem, klanīšanos jaunības priekšā, aklo ticību psihiatrijai, aizvien pieaugošo toleranci pret noziedzīgu rīcību '.10

Galu galā TREŠie, paši to neapzinādamies, ilgojas ne jau pēc slavinājumiem un atzinības, bet pēc īstas mīlestības. Viņi saņem tik daudz aplausu par saviem panākumiem, ka beigās paši notic: tas ir tieši tas, pēc kā viņi ilgojas. Jāpaiet ilgam laikam, pirms viņi saprot, ka ir kaut kas lielāks par sūri, grūti izcīnītu atzinību, proti, tā ir nepelnīta beznosacījumu mīlestība.

Ordeņa māsa, augstskolas vadītāja, pirms ierašanās New Jerusalem kopienā bija apbrīnojama un ļoti kompetenta TREŠā. Droši vien tikai daži cilvēki ir pieredzējuši viņas dvēseles vijumu. Es (Ričards Rors) dažas reizes piedzīvoju, kā viņa izplūda asarās, sakot: "Kur tad man sprukt, Ričard! Visi mani ievēlē visos iespējamos posteņos, jo zina, ka visu varu. Ikvienam es patīku tāpēc, ka paveicu visu tik satriecoši labi. Man tā gribētos kaut reizi piedzīvot, ka kāds mani mīl par to, kas es esmu. Taču zinu, ka pati esmu daudz darījusi, lai būtu tā, kā ir. Es radu tik stipra un neatkarīga cilvēka iespaidu, spēju paveikt tik daudz, ka cilvēki vienmēr pievērš uzmanību tikai tam, ko es daru."

TREŠie reti raud, taču šad un tad var tomēr pieredzēt ļoti lielus asaru plūdus, kas citus pārsteidz pilnīgi negaidīti. Viņu novārtā pamestā jūtu dzīve šādi var kaut mazliet ievilkt elpu. "Pēc raudāšanas man patiešām kļūst labāk," stāsta kādaTREŠā. "Pirms tam man šķiet, ka neviens mani nepazīst un nesaprot. Bet ar asarām visas bēdas ir aizskalotas. Es uzskatu, ka raudāšana sniedz lielu mierinājumu un ka to saņemu no Dieva." Tik daudz mierinājuma, cik nepieciešams neatpestītam TRESajam, tik un tā neviens cilvēks nespēj sniegt!

Savos labākajos brīžos katrs TRESais skaidri apzinās, ka viņam patiesībā vāji attīstīta savas vērtības izjūta, ja ņem vērā tās "produktus". Tāpēc daudzi TREŠie slimību vai vecumu uzskata par apdraudējumu, jo tādā gadījumā nespēs vairs neko piedāvāt. Viņu devīze "es ražoju, radu, tātad esmu" tad pilnīgi sabrūk: "Ar slimošanu man tikpat grūti tikt galā kā ar īstu nekā nedarīšanu. Mans tēvs pat pēc infarkta gultā strādāja ar dokumentiem. Trakums ir tas, ka es jau toreiz, būdams piecpadsmit gadus vecs, sapratu, ka tā ir apsēstība, bet tagad, kad esmu slims, rīkojos gluži tāpat." Viens no TREŠo dzīves uzdevumiem ir spēt uzskatīt slimību par signālu, par iespēju pārvērtībām.

TREŠajiem jāiemācās šad un tad apstāties un apklust, jāizbeidz mūžīgā dzīšanās pēc arvien jauniem panākumiem un projektiem.

Radikālā kristiete Dorotija Deja (Dorothy Day)

TREŠie gandrīz nespēj atbildēt uz vienkāršo jautājumu: "Kā es patiesībā jūtos?" Mērķtiecīga ieklausīšanās savā ķermenī, kā ari pievēršanās saviem sapņu tēliem var kļūt par tiltu uz paša dvēseli. Arī tas ir TRESo dzīves uzdevums: ieklausīties pašam savās jūtās, nevis tikai darīt vienīgi to, par ko var sagaidīt atzinību. TRESajiem jo īpaši jāizkopj sava sirdsapziņa, nepieļaujot sev arī "nenozīmīgas" atkāpes no patiesības. "Ceļojumā uz savu iekšējo pasauli" TRESajiem jāpārvar savas dziļumā mītošās, taču nepamatotās bailes, ka zem visām viņu maskām un lomām, iespējams, ir jau pazudis viņu "patiesais es".

TREŠajiem piesardzīgi jāizturas ari pret savu pārāk rosīgo fantāziju, kas nemitīgi kaldina arvien jaunus projektus, labāk uzņemties uzdevumus, kuros nepieciešama pacietība un nav paredzami ātri rezultāti. TREŠie, tāpat kā OTRie un CETURTie, riskē ar to, ka var palikt imūni pret kritiku. Viņiem vajadzētu iemācīties atrast katrā kritikā patiesības graudiņu.

TREŠajiem jākonfrontē sevi ar krusta noslēpumu, kas ir sakāves noslēpums: Dievs pārvērš mūsu sakāvi savās ne mūsu! uzvarās. Šo atziņu TREŠajiem ir grūti saprast: noslēpums taču nefunkcionē, kā lai to iekļauj veiksmīgas karjeras shēmā? TREŠajiem savā ceļā uz atpestīšanu jāatvadās no uzpūtības un jāsāk cerēt uz Dieva suverēno rīcību, kas nav pakļaujama manipulācijai. Viņiem godīgi jāapzinās savs iekšējais tukšums un ilgas pēc mīlestības. TREŠajiem jāatsakās no tādiem drošības spilveniem kā statuss, nauda un vara, no privātās valstības izveides, jo pastāv cerība uz Dieva valstību.

Spilgts atpestītā TREŠā piemērs ir Dorotijā Deja (1897—1980), amerikāņu 20. gadsimta "svētā". Viņa piedzima Bruklinā kā sporta reportiera meita un tika audzināta absolūti laicīgā garā. Drīz ģimene pārcēlās uz ('ikāgu, Dorotijā pamodās interese par sociālajiem jautājumiem, un 16 gadu vecumā viņa iestājās sociāldemokrātiskajā partijā.

Pēc pārtrauktām studijām viņa strādāja par žurnālisti sociāldemokrātu laikrakstā "The CalT, intervēja Trocki un pamazām pieņēma anarhistu uzskatus. Viņu nesaistīja sausa teorija vien: viņa vēlējās publiski paust atklāto patiesību, mobilizēt masas, lai anarhistiem palīdzētu arī praktiski.

Par piedalīšanos kādā demonstrācijā viņa tika pirmo reizi apcietināta (pavisam viņa pabijusi cietumā sešas reizes). Cietuma kamerā Dorotijai radās interese par reliģiju un paškritiku. Viņa konstatēja, ka vēlmi palīdzēt apspiestajiem patiesībā izraisa viņas pašas dziņa būt noderīgai. Pēc atbrīvošanas Dorotijā sāka regulāri apmeklēt katoļu mises, vienlaikus iztikai pelnīja naudu kā tiesu reportiere un aktu modele.

Pēc laulības šķiršanas Dorotijai izveidojās attiecības ar kādu ateistu. Kad viņa pastāvēja uz abu kopīgās meitas Tamāras kristībām, attiecības sabruka. Viņas partneris izrādījās "greizsirdīgs uz Kristu"."

Tiecoties pēc garīgas kopības, arī viņa pati nokristījās: "Tieši mana pieredze kā radikālei un visa mana politiskā pagātne ir radījusi manī (..) vēlmi savienoties ar masām, lai mīlētu un slavētu Dievu."12 Ticība tomēr vēl joprojām viņai sagādāja grūtības, tā viņai bija uzticība bez emocionālas pieredzes tāpat kā

Mātei Terēzei 1933. gadā. Lielās depresijas laikā kopā ar Pīteru Morinu (Peter Maurin) viņa nodibināja laikrakstu "The C.atholie Worker'. Kreisi radikālā, anarhistiskā, pacifistiskā, katoliskā avīzīte līdz šai baltai dienai tiek pārdota par vienu centu. Jau pirmajā gadā metiens sasniedza simts tūkstošus eksemplāru.

Papildus tam Dorotijā ASV lielajās pilsētās organizēja zupas virtuves un namus bezpajumtniekiem, kā arī streikus. Viņa arvien vairāk un vairāk kļuva par "Amerikas katoļu Baznīcas (..) par visu ASV kristiešu (..) sirdsapziņu.(..) Evaņģēliju šī sieviete iededza ar jaunu liesmu un izraisīja mīlestības eksploziju."'3

Dorotijā neierobežojās ar žēlastības dāvanām, bet cīnījās pavisam citādi nekā Māte Terēze par efektīvām strukturālām pārmaiņām. "To visu jau varēja izlasīt arī pāvesta sociālajās enciklikās, taču nu idejas jau lika īstenotas dzīvē, un tas kļuva bīstami."1 '1

Arī Otrā pasaules kara laikā Dorotijā saglabāja pacifistiskus uzskatus. Pēc kara Ņujorkas arhibīskaps mēģināja panākt aizliegumu viņas izdevuma nosaukumā izmantot vārdu "katolisks". Dorotijā pret to cīnījās, protestējot, ka ir taču arī "katoliska kara veterānu apvienība". Kardināls Spellmens (Spellman), kas bija pārliecināts Vjetnamas kara piekritējs, nosauca Dorotiju par komunisti, jo viņa atbalstīja Baznīcas kapraču streiku, kad tie pieprasīja algas paaugstinājumu. Kristīgā mīlestība Dorotijai Dejai nozīmēja praktisku darbību. Ilgu laiku viņai bija grūtības ar ticības kontemplatīvo pusi: cīņa par nabadzīgo tiesībām viņai bija veids, kā lūgt Dievu. Tikai pie dabas kā daudzi TREŠie viņa spēja rast sev mieru: daba neizaicina un netiesā, tā nevienu neatalgo par labu imidžu.

Pēdējos savas dzīves gados Dorotijā tomēr gremdējās aizvien klusākās lūgšanās un ļoti cieta tāpēc, ka daudzi sociāli aizrautīgi jauni ļaudis, kuri piedalījās viņas dibinātajā Catholic Workers kustībā, kļuva "neticīgi", jo vīlās oficiālajā Baznīcā. Kad Dorotijā Deja nomira no sirds mazspējas, nabadzīgo masas "ieradās uz apbedīšanu un nostājās starp šīs pasaules un Baznīcas dižvīriem viņi zināja, ka patiesībā Dorotijā pieder viņiem"15 . Saskaņā ar Newsweek apbedīšanas laikā "neesot lijušas asaras, skanējis tikai Allelujā!par godu viņas garajai, mirdzošajai dzīvei".16

Ceturtais tips

Pārskats

CETURTie liek lietā savas dotības, lai modinātu apkārtējos skaistuma un harmonijas izjūtu. CETURTie ir ārkārtīgi jūtīgi un gandrīz vienmēr mākslinieciski apdāvināti, daudzi no viņiem prot savas izjūtas paust dejā, mūzikā, glezniecībā, teātra mākslā vai literatūrā. Viņus piesaista viss, kam piemīt dzīvības enerģija, viņi izjūt citu cilvēku noskaņojumu un pārdzīvojumus, kā arī dažādu vietu vai notikumu īpašo gaisotni, nosakot to ar seismogrāfisku precizitāti.

CETURTie ir dzimuši "ekumenisti", viņiem ir sveša pasaules dalīšana "sakrālajā" un "laicīgajā" jomā. Viņi jūtas kā zivis ūdenī bezapziņas, simbolu un sapņu pasaulē, nevis reālajā dzīvē. Simboli viņiem palīdz nepazaudēt un izteikt sevi. Viņu dotumi mudina citus saskatīt skaisto un izprast iracionālo pasauli.

CETURTie aizgūst savu dzīvības enerģiju no citiem. Viņu dzīves jautājumi ir: "Ko jūs domājat par mani? Vai pamanījāt mani? Vai esmu pietiekami spilgts?" CETURTie pieliek pūles, lai izskatītos estētiski pievilcīgi, būtu īpaši kreatīvi vai ekscentriski, ektravaganti vai eksotiski.

Taču nenobriedušu CETURTo stilam, viņu "spontanitātei" piemīt kaut kas samākslots. Iznāk CETURIais no savas istabas un paziņo: "Uzrāvu mugurā kaut kādas panckas." Bet īstenībā skaidri redzams, ka rūpīgi piedomāts, lai izskats būtu efektīgs. Izvēlētā apģērbu un krāsu saskaņotība (vai arī nesaskaņotība!) ir veidota ar mērķi atšķirties no citiem.

CETURTo dzīvē primārais ir viņu ilgas pēc skaistuma un pēc tā, lai pasaule un dzīve veidotu harmonisku veselumu. F. Dostojevskis reiz teicis: "Skaistums izglābs pasauli!" CETURTie cieši tic šim teikumam.

Agrā bērnībā CETURTie bieži guvuši pieredzi, ka realitāte ir nepanesama un bezjēdzīga. Diezgan bieži tas bijis ļoti sāpīgs notikums, kas saistīts ar reālu zaudējumu (miris kāds no vecākiem, CETURTais ir ārlaulībā dzimušais, vecāku šķiršanās, pārcelšanās uz dzīvi citur un ar to saistītā savu sakņu zaudēšana, kāda no vecākiem aiziešana no ģimenes un atgriešanās tajā, nākamā bērna piedzimšana vai priekšrokas došana kādam no bērniem) vai arī "tikai" emocionālu pārdzīvojumu. Bieži CETURTajam trūkst pozitīva parauga. Tā nu bērns var būt spiests identitātes meklējumos pievērsties savai iekšējai pasaulei. Tā kā pirmatnējā mīlestības avota trūkst vai tas ir mazinājies, jauni mīlestības avoti tiek radīti paša fantāzijā. CETURTo ilgas ir vērstas uz zaudēto pārcilvēciski lielo mīlu, kas vienlaikus ir ilgas pēc dzimtenes un ilgas pēc svešuma. Viņi gaida to dienu, kad atnāks (atgriezīsies) lielā mīla, kura viņi ir pārliecināti tos atpestīs.

Dusmas par piedzīvoto zaudējumu zināmos apstākļos ir paslēptas tik dziļi, ka vairs nespēj izlauzties uz āru, un neatpestīti CETURTie vēršas pret sevi. CETURTais ir pārliecināts, ka kaut kāda iemesla dēļ ir vainīgs, ka saņēmis noraidījumu un piedzīvojis zaudējumu, tāpēc uzskata sevi par "sliktu". Daudzi CETURTie stāsta, ka viņu dzīvi nosaka apslēpts kauns. Uz savu "sliktumu" fiksēts CETURTais izdzīvo to arvien no jauna, līdz ar to provocējot situācijas, kurās tiek atraidīts vai pamests. CETURTā neiedomājams kārdinājums ir skandaloza uzvedība; noslēpumainais un aizliegtais ir īpaši vilinošs.

Vairums CETURTo uzskata, ka sabiedrības normas nav domātas viņiem. Lielo izjusto ciešanu dēļ viņi jau no bērnības jūtas neiederīgi un sveši šajā pasaulē. Līdz ar to viņi uzskata, ka ir tiesīgi noteikt savas īpašās normas. Daudziem CETURTajiem ir elitāras piederības apziņa. Viņi mēģina dzīvot saskaņā ar saviem mērogiem un izjūt vilšanos, ja tas neizdodas.

Šī tipa cilvēkus ir viegli pazīt. Pirmām kārtām viņiem piemīt tendence valkāt uzkrītošu apģērbu. Gandrīz visi CETURTie savu melanholiju pauž, izvēloties tērpus melnā un violetā krāsā. Daži savā apģērbā izmanto pēc iespējas raibāku un "trakāku" salikumu. Daudzi no viņiem ir veģetārieši, dzīvnieku aizstāvji, feministi vai kādu ekscentrisku veselības teoriju piekritēji.

Kārotā iegūšana CETURTajiem sagādā maz prieka, ilgošanās pēc tā ir daudz svarīgāka. Parasti viņi pat jūtas vīlušies, kad beidzot ieguvuši cerēto. Tāpēc viņi ir visai komplicēti mīlas partneri. Kāda CETURTā stāsta: "Kad biju jauna meitene, ar katru savu šūniņu ilgojos pēc nākamā vīra. Biju gatava apgriezt zemi un debesis kājām gaisā, lai tikai viņu dabūtu. Taču jau mūsu kāzu dienā manas romantiskās jūtas pamazām izkūpēja gaisā. Nepagāja ilgs laiks, līdz vīrs mani pameta. Tajā pašā mirklī es iemīlējos viņā no jauna. Kad viņš atgriezās, notika, lūk, kas: tiklīdz vīrs ienāca pa durvīm, mana mīlestība izbeidzās. Es sāku viņam pārmest visu, ko viņš man bija nodarījis. Tiklīdz vīram mana piekasīšanās noriebās un viņš atkal pagriezās uz iešanu, mana mīlestība pamodās no jauna."

No malas tas viss izklausās jocīgi un gandrīz vai komiski, bet tā ir daļa no šausmīgās dilemmas, kurā iestiguši neatpestīti CETURTie. Viņi nevar dzīvot tagadnē, kurā ir vienas vienīgas nepilnības un trūkumi. Kad CETURTie realizē to, pēc kā ilgojas, viņiem jau atkal ir pret to kas iebilstams.

CETURTie izjūt cieņu pret lielām autoritātēm: ievērojamiem dzejniekiem, mūziķiem, guru, dvēseļu ganiem, kuriem piemīt īpašs dziļums vai cits kaut kas "īpašs". Vērā ņemama ir tikai šāda "iekšējās pasaules autoritāte". Formālās autoritātes, kurām nav īpašas personības "seguma", neatstāj uz CETURTajiem nekādu iespaidu. Viņu nojauta par to, kas ir "īsts", tos neviļ.

Visiem šī tipa pārstāvjiem piemīt iedzimta spēja saskatīt skaisto, tāpēc daudzi no viņiem kļūst par māksliniekiem, mūziķiem, dzejniekiem un dramaturgiem. Viņi Baznīcā ir kreatīvā dievkalpojuma aizstāvji un veidotāji. CETURTajiem piemīt liturģijas, rituālā un telpas izjūta. Par stila izjūtu mēs, pārējie, varam viņus tikai apskaust. Lielākajai CETURIo daļai piemīt izsmalcināta gaume. CETURTie jau nu nepirks gleznu Wollworth pārdotavās. Apģērbu viņi iegādāsies lietotu preču veikalā vai, protams, vēl labāk kādā Boutique, tikai ne no masveida produkcijas statņiem. CETURTie gatavi labāk mirt nekā valkāt lētu masu produkciju, kuru nēsā tūkstošiem citu cilvēku. Protams, arī CETURTie, tāpat kā mēs visi, mēdz savas dotības pārspīlēt un liek citiem izjust savu "estētisko pārākumu" ar zināmu aroganci. Viņi nīst visu, kas ir vecišķs, tradicionāls, pašmāju, vidusmēra, neuzkrītošs un "normāls".

Vienlaikus viņi paradoksālā kārtā ar zināmu skaudību šķielē uz vidusmēra patērētājiem, kuri pat necenšas paspīdēt ne ar klasi, ne stilu. CETURTajiem piemīt dīvaina tieksme idealizēt "nemazgājušās masas" un viņi ir spējuši sarakstīt skaistus, romantiskus darbus par cēliem nabadzīgajiem (VIKTORS IGO Victor Hugo)). Taču viņi to dara no tādiem estētiskajiem augstumiem, ka nav šaubu diez vai reālajā dzīvē viņi spētu dzīvot netīrībā un īstā nabadzībā.

CETURTo dzīves programmu varētu raksturot arī kā nebeidzamus Svētā Grāla meklējumus. Teiksma par Grālu parādījās 12. gadsimta dzejdarbos veefranču un provansiešu valodā. Pēc nostāstiem, Svētais Grāls ir Jēzus Kristus leģendārais Svētā Vakarēdiena trauks, kurā Jāzeps no Arimatijas uztvēris Kristus asins lāses. Grāls piešķir tā īpašniekam visu šīs pasaules un debesu laimi, bet tikai "skaidrais", kuram jau iepriekš tas nolemts, var šo trauku atrast. VOLFRAMA FON EŠENBAHA (Wolfram von Eschenbach) "Parsifālā" (ap 1200. gadu) Grāls ir akmens, kuram piemīt brīnumainas spējas. To apsargā eņģeļi un vēlāk glabā kādā pilī Munsalvešē". Šis akmentiņš ir kaut kas starp pasakās daudzināto "galdiņ, klājies!" un maģiski svētu fetižu (Grāls saņem spēku no hostijas, kuru viņam katru gadu Vasarassvētkos atnes balodis). RIHARDS VĀGNERS (Richard Wagner) izmantojis šīs leģendas visai brīvu pārstāstu skatuves iesvētīšanas izrādēm "Parsifāls" un "Loengrīns".1

Līdzīgs motīvs kāda īpaša zieda meklējumi — pirmoreiz parādās "Romānā par Rozi", kas ir Francijas devums minnezengeru alegorijās. Romānu faktiski 13. gadsimta pašā sākumā pierakstījis GILJOMS DE LOR1SS (Guilhtume de Lorris). Šo romānu (tāpat kā Dž. ('.osera "Kenterberijas stāstus" un Dantes "Dievišķo komēdiju"), visticamāk, būs ietekmējuši sūtīju darbi (šķiet, ka Farīda al-Dīna Attāra (Farīdal-Din 'Attāli) darbi "Putni un ziedi" un "Putnu sarunas" tam stāvējuši kūmās). Autors tēlo varoņa ceļojumu cauri idealizētai ainavai uz mīlas dārzu, kura mūri apgleznoti ar alegorijām par naidu, nodevību, mantkārību, skaudību, nomāktību utt. Dārzā pats Mīlas dievs dejo ar sievietēm, kuras sauc Devība, Drosme un Atklātība. Briesmu, mēlnesības, kauna un baiļu dēļ varoņa tvēriens pēc pumpura vēl vienu reizi top apturēts. Pat tad, kad viņš ar Veneras palīdzību beidzot saņem skūpstu, jau atkal atskan greizsirdības, kauna,

* V. Fon Ešenbahs izdomāto pili Munsalvasche darinājis no franču valodas vārda Monsalvage. Pazīstami arī citi šīs pils nosaukumi. Red. piez.

baiļu un briesmu balsis. Taču tad dzejniekam talkā nāk Līdzjūtības kundze un Skaistuma kundze.'Tāds pats motīvs vēlreiz parādās romantiskajās ilgās pēc Zilā ziediņa (NOVALISS (Novalis)), kas simbolizē cilvēka dvēseles tiekšanos pēc piepildījuma un pilnības.

"Viņš atradās plašā pļavā, blakus strautiņam, kas šķita strūkJojam un izgaistam gaisā. Tālumā varēja manīt tumšzilas klintis ar daudzkrāsainu dzīslojumu. Dienas gaisma, kas viņu apņēma, šķita gaišāka un maigāka nekā parasti, bet debesis bija tumši zilas un pilnīgi tīras. Viņu tomēr ar varenu spēku pievilka gara, gaiši zila puķe, kas auga turpat pie paša avota un aizskāra viņu ar savām platajām, mirdzošajam lapām… Viņš neredzēja neko citu kā vien zilo ziedu un vēroja to ar neizsakāmu maigumu…"4

Dilemma

CETURTo kārdinājums ir viņu krampjainā vēlme pēc īstuma. Bērni, daba un viss, kas izstaro pirmatnēju oriģinalitāti, viņos modina ilgas pēc tās vienkāršības un dabiskuma, kuru tie kaut kad ir pazaudējuši. Jo vairāk neatpestīts CETURTais pūlas būt autentisks, jo mākslotāku iespaidu viņš atstāj uz apkārtējiem.

Specifiskais aizsardzības mehānisms CETURTajiem ir mākslinieciskā sublimācija. Izjūtas viņi nepauž tieši, bet caur simboliem, izturēšanos un dramatiskām ainām. Ar to viņi vēlas klusināt patiesu sēru radītās sāpes un bailes no atraidījuma. Neatpestīts CETURTais ir pārliecināts: "Kurš tiešām mani redzētu tādu, kāds esmu, varētu šo skatu neizturēt…"

Līdz ar to daudzi CETURTie jūtas kā mājās savā mākslas pasaulē, nevis kopā ar citiem cilvēkiem. Tāpēc spēja īsti mīlēt viņiem vispirms ir jāiemācās. Jūsma par citiem cilvēkiem nāk un iet. Turklāt pastāv iespēja, ka citus cilvēkus viņi tikai izmanto emocionālai noteiktu ilgu, atmiņu vai sapņu stimulēšanai.

Reizēm CETURTie pat savu dzīvi spēj veidot kā mākslas darbu. Apģērbu izvēle, dzīvokļa iekārtojums, hobiji, draugu loks, paradumi tas viss var radīt nejaušības iespaidu, taču patiesībā ir prasmīgi inscenēts. Estētiskajiem uzskatiem, kas vērotājam no malas bieži šķiet grūti aptverami, CETURTo dzīvē ir noteicošā loma. Klasiskā izpausme šādam bieži vien mākslinieciskam dzīves stilam ir tā sauktā bohēma jeb mākslinieciskā vide: melanholiska mūzika, pusnovituši ziedi, piemēram, rozes vai violeti ceriņi (par CETURTajiem piemītošo tieksmi uz nāvi un iznīcību mēs vēl runāsim), dedzināmie smaržkociņi, pilošas sveces, dienasgrāmata blakus gultai. Daudziem CETURTajiem patīk ilgas nakts sarunas pie tējas vai glāzes sarkanvīna.

CETURTo saknes grēks ir skaudība. Viņi vienā mirklī spēj saskatīt, kam ir smalkāks dzīves līmenis, labāks stils, gaume, lielāks talants nekā viņiem, kas izvirza vēl pārdrošākas idejas, kas ir ģeniālāki nekā viņi. Tomēr viņi arī pamana tos, kuri ir vienkāršāki, dabiskāki, "normālāki" un "saprātīgāki" nekā viņi. CETURTie atrod iemeslu, lai apskaustu citus vienalga par ko. Helēna Palmere atstāsta kādas CETURTās teikto: "Kā tas nākas, ka citi cilvēki var sēdēt, rociņās sadevušies, un smaidīt? Kas viņiem ir tāds, kā man nav? Labi, tu meklē Svēto Grālu. Tu gribi atrast to, kā tev trūkst. Tu nopūlies, lai arī tev būtu tas, kas dara tavus draugus laimīgus, bet tev gājis secen."5

Skaudība var izpausties arī kā greizsirdība, tiklīdz runa ir par attiecībām. CETURTie bieži dzīvo paniskās bailēs, ka kāds cits varētu būt oriģinālāks, atraktīvāks un interesantāks partneris nekā viņi. Lai cik pašapzinīgi viņi uzvestos, viņos mītošais bērns cīnās ar saviem mazvērtības kompleksiem: "Es neesmu tā vērts, lai kāds mani mīlētu. Man jābūt spilgtam, citādi mani atkal nepamanīs un pametīs." Tāpēc tik daudziem CETURTajiem attiecības nozīmē konkurences cīņu arēnā.

CETURTie izvairās no visa ikdienišķā, ierastā, konvencionālā un "normālā". Prasība būt kā visiem viņus biedē. Tāpēc CETURTie daudz vairāk nekā citu tipu pārstāvji pretojas pārmaiņām. CETURTie deklarē: "Mana būtība un uzdevums ir būt citādam! Es negribu būt līdzīgs citiem!"

Ar savu uzkrītošo uzvedību CETURTie ir ieguvuši noteiktu statusu, draugu loku, viņiem ir noteikta loma, īpaša intuīcija, viņi bauda daudzu cilvēku apbrīnu. Nenobrieduši CETURTie neparko neļaus sev šo spēli sabojāt. Tas var notikt vienīgi tad, ja kādu dienu viņiem nāksies izgaršot šī dzīves stila ēnas pusi. Tad viņi pamanīs, ka paši neļauj sev patiesi mīlēt, un aptvers, cik egocentriski ir. Taču parasti jāpaiet ļoti ilgam laikam, līdz CETURTie gatavi atteikties no sava paštēla. Šajā ziņā viņi spēj būt stūrgalvīgi. Kaut paši mēdz ironiski vai pat sarkastiski pazoboties gan par savu splīnu un īpatnībām, gan elitāru gražību un snobismu, spert soli uz patiesu paškritiku viņiem ir ļoti grūti.

No (reliģiskām) kopienām CETURTie bieži tikuši un tiks izstumti, jo viņi nevēlas pielāgoties.

Klosteri vēl pavisam nesen augstu vērtēja vienveidību. Piemēram, visi mūki ģērbās vienādās sutanās. Kad es (Ričards Rors) Kalifornijā franciskāņiem vadīju semināru par eneagrammu, uzreiz pamanīju, ka viens no ordeņa brāļiem ir dedzīgs CETURTais. Kad manas ciemošanās dienas bija beigušās, mēs atbilstoši mūsu franciskāņu tradīcijai noslēdzām šo kopā būšanu ar dievkalpojumu. Es jau pirms tam nodomāju, ka gan jau šis CETURTais kaut kādā veidā pievērsīs apkārtējo uzmanību. Un tiešām viņš pie krūtīm bija piespraudis lielu, sarkanu rozi! CETURTajicm jābūt pamanāmiem. Viņi, iespējams, domā: "Es nezinu, kas es esmu, ja esmu tāds kā visi citi. Man jābūt uzkrītošam un noteikti atšķirīgam."

CETURTo lamatas ir melanholija jeb grūtsirdība, "saldena smeldze", "kas kā migla aizsedz visu viņu dzīvi. Lai CETURTie būtu laimīgi, viņiem šad un tad jājūtas nomāktiem un jāizjūt ciešanas. Helēna Palmere viņus dēvē par "traģiskiem romantiķiem". Literatūras citāti no romantisma laikmeta apliecina: "Tevi pārņem melanholija, kad redzi, ka nav pasaules, kurā tu varētu darboties" (Betina fonArnimd). "Melanholija ir laime, ka vari ļauties skumjām" (Viktors Igo). Jo lielākas sāpes un dziļāka depresija, jo radošāk var izpausties CETURTie. Viņu vēlme pēc ciešanām visos laikos un kultūrās piesaukta un aprakstīta neskaitāmu dzejnieku poētiskajās pašrefleksijās:

"…turklāt jūtu neīstu saldini it visās savās ciešanās. Šis skumjais dvēseles stāvoklis man ir kā čaula, ko veido sāpes, posts un izbailes, brīvs ceļš uz izmisumu… Un visu šo nepatikšanu kalngals ir tas, ka es savās asarās un sāpēs gūstu zināmu klusu baudu un tikai nelabprāt raisos no tām vaļā." (FRANČESKO PETRARKA) (Francesco Petrarca) (1304-1374)

Ar "Jaunā Vertera ciešanām" (1774), ar kurām "vētru un dziņu" laikmetu traģiski romantiskajā literatūrā pieteica pie CETURTajiem piederīgais JOHANS VOLFGANGS FON GĒTE (johann Wolfgang von Goethe), savulaik sevi identificēja tik daudzi jauni cilvēki, ka notika neskaitāmas pašnāvības.

CETURTie bieži izjūt nāves pievilcību, iespējams, tāpēc, ka tas ir galējais žēlabu izpausmes veids un ilgas pēc pabeigtības, vai arī tāpēc, ka tikai nāve spēj skaisto vērst mūžīgajā. Tāpēc cildenajiem mīlas stāstiem dramaturģisku apsvērumu dēļ gandrīz vienmēr ir jābeidzas ar varoņu nāvi. Būtu pārāk banāli iztēloties, ka Romeo un Džuljeta apprecas, viņiem ir bērni un pavisam "normāla" laulības dzīve. Tas mazinātu viņu mīlestības diženumu un diezin vai tā kalpotu kā etalons.

Kāds franciskānis, mans (Ričarda Rora) draugs un CETURTais tips, man pastāstīja, lūk, ko: kā jauneklis viņš mēdzis visos sīkumos iztēloties savu nāvi. Viņa nāves dienai vajagot būt estētiski nevainojamai. Viņš tikai vēloties pagaidīt, līdz daži cilvēki, kurus viņš mīlējis, ievainotu viņu līdz pašiem sirds dziļumiem. Dodoties nāvē, viņš tos beidzot sodītu. Noteikti tas būs pavasarī! Tad viņš nostātos zem ziedoša ķirškoka un izdzertu kausu indes. Viņš sabruktu zemē, un birstošie ķiršu ziedi rimti klātos pār viņa miesām. Manam draugam diez vai jelkad ienāktu prātā doma kaut ko no šīm fantāzijām realizēt, taču CETURTajiem šādas ar nāvi saistītas iedomu spēles nav nekas neparasts.

Romantiskas dzejas pazīme ir tā, ka viss riņķo tikai ap mīlestību, skaistumu un nāvi. Neviena cita tēma romantikai nav pietiekami "liela". Kā paraugu var minēt dzejoli, ko sarakstījis homoseksuālists, traģiskās romantikas pārstāvis grāfs AUGUSTS FON PLATENS (1796-1835) (August Graf von Platen), kurš visu mūžu cieta, apzinoties savu "citādību", kam vienlaikus dziedāja slavas dziesmas.6

Tristans

Kurš skaistumu skatījis acīm, Ir nāvē radis mājas, Vairs nederēs tas nekam uz zemes, Un tomēr trīcēs nāves priekšā 'I'as, kurš skaistumu skatījis acīm.

Mīlas sāpes mūžīgi dzīvas ir viņā, Jo tikai nelga uz zemes var cerēt Tādas dziņas cienīgs būt: Ko skārusi skaistuma bulta, Tam mīlas sāpes ir mūžīgas.

Ak, viņš gribētu kā avots izsīkt, Ar katru gaisa malku indi ieelpot, No katras puķes nāvi iesmaržot: Tas, kurš skaistumu skatījis acīm, Ak, viņš gribētu kā avots izsīkt.

Tā kā CETURTo agresija parasti ir vērsta pret sevi, viņi bieži izjūt pretīgumu pret sevi un savu ķermeni. Lai gan CETURTie visbiežāk ir slaidi un pievilcīgi, viņi tomēr sliecas uzskatīt sevi par resniem un atbaidošiem, tāpēc izmēģina aizvien jaunas un jaunas diētas: CETURTajiem relatīvi bieži parādās tieksme uz badošanos (anoreksija).

CETURTajiem nepieciešami tādi draugi un partneri, kuri spēj palikt kopā ar viņiem un kurus neietekmē viņu garastāvokļa svārstības. CETURTajiem nepieciešama uzticība, ko nekas nespēj satricināt. Tomēr būt par šāda nenobrieduša CETURTā partneri ir nogurdinoši, tam nepieciešama milzu tolerance. Tā kā pasaulē, kā arī partneri CE'l URTais pirmām kārtām saskata tikai trūkumus, mīļotajam ir jābūt gatavam paciest permanentu, indīgu kritiku. Partneris allaž ir pa rokai un viegli sasniedzams, tāpēc zaudē lielu tiesu savas pievilcības. Tā rezultātā CETURTais var kļūt pat impotents vai atteikties no seksuāliem kontaktiem. Nenobrieduša CETURTā partneris nemitīgi jūtas kā kontrastdušā, te saņemot atraidījumu, te atkal tiekot kārdināts. Tiklīdz partneris bēg, viņš visiem līdzekļiem tiek vilināts atpakaļ. Ekstrēmās situācijās tas saistīts ar dramatiskām scēnām un pašnāvības draudiem. Tiklīdz mīļotais ir atgūts, spoži iegaismojas visas viņa kļūdas. Attiecības sāk atgādināt iestudētu deju: "Tu sper soli uz priekšu, es soli atpakaļ! Tiklīdz tu sper soli atpakaļ, es speru soli uz priekšu!"

Dāņu filozofa SĒRENA KIRKEGORA (.Stren Kierkegaard) (1813-1855) UN REGlNES OLSENAS (Regine Olsen) mīlas drāma atspoguļo iepriekš minētās "noslieces" traģiku. Filozofs atsauca saderināšanos pēc gada, jo uzskatīja, ka nedrīkst mīļoto nomākt ar savu grūtsirdību. Šie iekšējie situācijas radītie pārdzīvojumi deva ierosmi viņa agrīnajiem ētikai veltītajiem darbiem.

Normālā, "klusā" laime, kādu, šķiet, bauda tikai citi, CETURTajiem liekas apskaužama un vienlaikus atbaidoša. Tās būtu smeldzīgo skumju beigas, bet skumjas CETURTajiem nepieciešamas viņu identitātes izjūtai. Melanholija viņiem šķiet pievilcīgāka nekā tas, ko citi cilvēki neapdomīgi sauc par "laimi". Piemēram, vēl viens CETURTais RAINERS MARIJA RILKE (.RainerMaria Rilke), kaut arī cieta no smagiem psihiskiem traucējumam, liedzās uzsākt ārstēšanu. Viņš baidījās ārstēšanas procesā zaudēt savu īsto patību un kopā ar dēmoniem arī savus eņģeļus.8

Daudzi CETURTie nemitīgi svārstās starp pārspīlētu aktivitāti un nomāktību un sastingumu. Šī "maniakāli depresīvā" iezīme dažiem īpaši intravertiem CETURTajiem (kurus spēcīgāk ietekmē PlEKTie) var pārtapt par depresīvu kaiti, savukārt uz panākumiem vairāk orientētiem, ekstravertākiem CETURTajiem (kuriem noteicošais ir TRESo spārns) tā biežāk izpaužas kā hiperaktivitāte. Abi šie varianti ir tik atšķirīgi, ka pirmajā mirklī grūti saskatīt to, kas CETURTajiem kopīgs.9

Neatpestīta CETURTā depresivitāte ir citāda nekā "normālas" skumjas, kādas izjūt visi cilvēki. CETURTajiem nomāktība iet roku rokā ar pārliecību par savu skumju vienreizīgumu un lielumu, kā arī ar nevēlēšanos pieņemt palīdzību. Iebildums, ka neviens viņus nesapratīs, slēpj atteikšanos ļauties sērām.10 Tieši šāda veida zaudējums tiek krampjaini saglabāts sevī.

Daudzi CETURTie ļoti nopietni izturas pret savām jūtām un ļoti dziļi pārdzīvo, ja tās tiek "ievainotas". Viņu mākslinieciskā snieguma kritika skar tos tik smagi, ka turpmākā radošā darbība izpaliek. Turpretī viņiem pašiem gan piemīt tieksme sevi noniecināt. Tātad, ja CETURTais ir mākslinieks, kas radījis gleznu, to kritizēt drīkst vienīgi viņš pats.

Džeimss Dīns. Sāpes un ilgas pasaules mērogā. Merilina Monro.

Holivuda ir CETURTo Eldorado. Teātris un kino ir viņu valstība, jo viņi dzīvi uzskata par lielu skatuvi. Savos Oskaros CETURTie dalās ar dažiem TRESajiem. Starp filmu zvaigznēm slavenākie CETURTie ir Merilina Monro (Marilyn Monroe), Marions Brando (Marlon Brando) un Džeimss Dīns (James Dean).

Jauneklīgu dumpinieku atveidotāja Džeimsa Dīna (1931-1955) biogrāfija ir paradigmatiska: astoņu gadu vecumā viņš zaudē māti, kura viņam vēlējās mācīt dejot un spēlēt vijoli. Kā jauns vīrietis viņš piedzīvo spožu teātra un kino zvaigznes karjeru, taču dzīvē uzvedas kā īsts enfant terrible (šausmīgs bērns). Viņš spēj gaišā dienas laikā nosēsties atzveltnes krēslā uz ielas braucamās daļas un tad izbaudīt šoferu taurēšanu. Ir fotogrāfijas, kurās redzams, ka viņš kādā apbedīšanas iestādē iesēdies zārkā. Vienmēr un visur viņš sacēlis troksni, piesaistot apkārtējo cilvēku uzmanību.

Dž. Dīns savu nenoteiktību, noslēpumainību un neizzināmību izmantoja, lai izveidotu par sevi mitu: "Mēs esam zivis, un mēs slīkstam. Mēs paliekam pasaulē un apbrīnojam to. Laimīgajiem tiek mācīts uzdod jautājumu kāpēc? Neviens nezina atbildi." Vieglprātība un patika riskēt daudziem

CETURTajiem kopīgas rakstura īpašības izpaudās arī viņa kaislībā uz motocikliem un jaudīgām automašīnām. Viņš piedalījās autosacīkstēs: "Tas ir vienīgais mirklis, kad izjūtu sevi kā vienotu veselumu." 24 gadu vecumā viņš zaudēja dzīvību autoavārijā, ko pats bija izraisījis, pārsniegdams pieļaujamo ātrumu. Eksistē teorija, ka tā bijusi pašnāvība, jo liekulīgi tiklajos 20. gs. 50. gados viņam nebija ko cerēt uz atklātu savas homoseksualirātes jeb "citādības" atzīšanu. Lai gan Di. Dīns bija piedalījies tikai trīs filmās, viņš pēc nāves kļuva par kulta figūru un vēl līdz šim laikam tāds ir."

Žilbinoši tēli — tādi kā Dž. Dīns rosina cilvēkus viņos projicēt savus sapņus. Šo tēlu neizzināmība magnētiski pievelk citu nenoskaidrotās vajadzības un vēlmes. Spēja iemiesot dažādus raksturus un tomēr pašam palikt ēnā tas daudzus CETURTos vērš reizē pievilcīgus un bīstamus. Kad tiecamies pēc personiskas saskarsmes ar viņiem, var izrādīties, ka satveram tikai tukšumu.

MERILINA MONRO (1926-1962) uzauga kā bārene, deviņu gadu vecumā tika izvarota un sešpadsmit gados, jau strādādama par pārdevēju, pirmo reizi mēģināja atņemt sev dzīvību. Viņas dvēseļu radinieks, dzejnieks un priesteris ERNESTO KARDENAI.S [Ernesto Cardenal) (vēl viens CETURTais) savā aizkustinošajā dzejolī "Lūgšana Merilinai Monro" ataino sapni, ko meitene redzējusi bērnībā: "Viņa kaila stāvējusi baznīcā (..) pūļa priekšā. Cilvēki, viņu godinot, bijuši nometušies ceļos, ar galvām skardami zemi. Viņai bijis jāiet uz pirkstgaliem, lai neuzkāptu uz šīm galvām." E. Kardenals lūdz: "Kungs, šai pasaulē, ko apgānījis grēks un radioaktivitāte, nepasludini par vainīgu vienu mazu pārdevēju, kura sapņo kļūt par filmu zvaigzni. (..) Viņa bija izsalkusi pēc mīlestības, un mēs piedāvājām viņai nomierinošas zāles. Pret skumjām par to, ka viņa nav svētā, viņai ieteica psihoanalīzi. (..) Viņas mīlas piedzīvojumi bija viens skūpsts aizvērtām acīm un, kad acis atvērās, izrādījās, ka pat tas noticis tikai filmā."12

Arī Merilinas nāves apstākļi vēl šodien ir neskaidri. Oficiālā versija ir pašnāvība, bet nerimstas runas, ka aktrise kļuvusi par Kenediju klana upuri, lai slēptu viņas sakarus ar Džonu un Robertu Kenedijiem.

Atpestīto CETURTo īpašās dotības jeb Gara augļi ir emocionāla nosvērtība. Līdz divdesmit piecu gadu vecumam viņi ir jau izbaudījuši visus emociju spektrus un guvuši pieredzi no agonijas līdz ekstāzei. CETURTie iepazinuši visas jūtu nianses un saprot cilvēka dvēseli ar tās bezdibeņiem labāk nekā jebkurš cits. Ja vien viņi ir pietiekami disciplinēti, lai sabalansētu jūtu dzīvi, tad tiem ir visas iespējas kļūt par spilgtām personībām. Disciplinētība nosaka atšķirību starp otršķirīgu "neatzītu ģēniju" un patiesu mākslinieku. Patiesi liels CETURTais spēj koncentrēties un savaldīt savas emocijas, distancēties no tām un šādā veidā tās šķīstīt. Nosvērtība ir dziļa, sabalansēta un niansēta emocionalitāte. Šķīstījies CETURTais spēj būt jūtīgs reālajā dzīvē, nevis tikai paša izsapņotās drāmās. Viņam vairs nav nepieciešams gremdēties savās emocijās, izgaršojot tās līdz pēdējai lāsītei, vairs nav jārotaļājas ar savu garastāvokli un jāuzmācas ar tām saviem tuviniekiem.

Saprātīgiem CETURTajiem piemīt tāds emociju dziļums, kas vairumam no mums vispār nav pieejams. Ja vien viņi spēj efektīvi izmantot savu patieso emocionalitāti, ja prot koncentrēti izteikt savu spēju saprast skaisto un patiesi sāpīgo, tad top īsti mākslas darbi. Tad viņu emocionalitāte kalpo nevis individuālam tēlojumam, bet vispārējai sabiedrībai.

Dzejnieki VILJAMS ŠEKSPĪRS ( William Shakespeare) un T. S. ELIOTS (T. S. Eliot) ir piemērs tam, kā dziļas emocijas izteikt tik cēli un savaldīgi, ka tās laika gaitā nenoveco.

Atpestīti CETURTie labāk nekā vairums citu spēj saprast un mierināt tos savus laikabiedrus, kas piedzīvo dvēseles izmisumu. Viņus nebiedē sarežģītas, komplicētas vai nesaprotamas jūtas citos cilvēkos, jo viņi paši to visu jau ir pieredzējuši.

Simboli un piemēri

Viens no simboliskajiem CETURTo dzīvās dabas pārstāvjiem ir dūdojošs balodis. Ja vispār ir tāds runas veids, pēc kura var pazīt CETURTos, tad tās ir žēlabas, ar kurām tiek paustas sāpīgas ilgas, jeb lamento. Vēl viens dzīvnieku pasaules CETURTo simbols ir basets franču medību suns īsām kājelēm, nokarenām ausīm un skumīgām, asaru pilnām acīm ("Hush l'uppies")[13]. Lielākajai daļai CETURTo acīs atspoguļojas nenosakāmas skumjas, kuras viņi paši jau sen vairs neievēro. Viņu smaids bieži ir "smaids caur asarām". Cēls melns zirgs simbolizē CETURTo "vēso" estētiku.

Atpestītu CETURTo var salīdzināt ar austeri, kas jau kopš seniem laikiem kalpo kā melanholijas simbols. Molusks katru mazāko gruzīti pārvērš pērlē; ari atpestītais CETURTais ir spējīgs negatīvu, savas dzīves agrīnā zaudējuma pieredzi pārvērst par kaut ko skaistu un visai sabiedrībai noderīgu. Dzejnieks ROBERTS MUS1I.S (Robert Musil) teicis: "Rakstīšana, tāpat kā pērle, ir slimība."

CETURTie lielākoties ir frankofili. Francija ir simboliskā CETURTo valsts. Tā nevēlas līdzināties citām valstīm, franči vienmēr uzskatījuši sevi par kaut ko īpašu. Franču mentalitāte tiem, kas nepieder pie šīs tautības, šķiet rafinēta, dziļi izkopta un mazliet elitāra. Tieši pie frančiem taču radusies Haute Cuisine[14] un Haute Couture[15]. Visam jābūt izcilam un neparastam. Mēdz būt CETURTie, kas manierisma dēļ piesavinās franču (dažkārt ari britu) akcentu.

CFTURTajiem raksturīga ir gaiši violeta malvas krāsa. Tās tonis precīzi nav nosakāms, tas ir mirdzošs un neikdienišķs, skumjas izraisošs un mistiski kontrastains. Violetā ir liturģiskā krāsa Ciešanu laikā, gavēņa un grēku nožēlas laikā, garīgā ceļojumā cauri sāpēm un nāvei. J. V. Gēte savā krāsu mācībā violeto saistīja ar pasaules bojāejas šausmām: "Violets simbolizē gan dvēseles augstāko ekstāzi (..), gan arī šīs dvēseles tumšākos un sāpīgākos mirkļus. (..) Savās nokrāsās tas aptver gan ciešanas un skurbumu, gan atbrīvošanos un iznīcību, gan nāvi un augšāmcelšanos, bēdas un atpestīšanu, kaislību un šķīstīšanu, mistisku izrādīšanos un apsēstību." Violets ir androgīna krāsa vidutājs starp sarkano (vīrišķā simbols) un zilo (sievišķā simbols) krāsu. Atpestīti CETURTie iemieso sevī sintēzi, tēlošanu un kompromisu.

Bībelē mēs ar CETURTo enerģijām sastopamies ļoti atšķirīgās kopsakarībās: Sulamite, leģendārā mīļākā Salamana Augstajā Dziesmā, iemieso sevī CETURTo ilgu pilno mīlas romantiku:

"Lai viņš skūpsta mani ar savu lūpu skūpstu, jo tava mīlestība ir tīkamāka par vīnu!

Mans draugs ir man kā mirru pušķītis, kas novietots starp manām krūtīm.

Raugies, mans draugs, arī tu esi skaists un mīlīgs! Redzi, mūsu guļasvieta ir zaļumu klājā;

mūsu ēku stabi, sijas un dziedri ir ciedri, mūsu sienu pārsegums ir cipreses.

Nakti savā guļasvietā es meklēju viņu, savu draugu, ko tā mīl mana dvēsele. Es meklēju, bet es viņu neatrodu.

Es nopietni lieku jums pie sirds, Jeruzalemes meitas, ja jūs atrodat manu draugu, tad sakait viņam, ka es esmu sasirgusi aiz mīlestības!

Mans draugs (..) ir īpašs un izceļas starp tūkstošiem.

Viņa galva ir vistīrākais un vissmalkākais zelts. Viņa matu šķipsnas ir cirtainas, un tās ir melnas kā kraukļi.

Viņa acis ir kā baložu acis pie ūdens strautiem-, (..)

viņa lūpas ir kā lilijas, kuras pil no to slacinātajām mirrēm.

Viņa miesa ir kā mākslas darbs no tīra ziloņkaula, kas safīriem rotāts.

Viņa lieli ir kā marmora pīlāri, kuri balstās uz vistīrākā zelta pamatiem.

Viņa mute ir salda, un visā savā būtībā viņš ir ārkārtīgi pievilcīgs! lāds ir mans draugs, jā, tiešām, tāds ir mans mīļākais, jūs Jeruzālemes meitas!

Viņa kreisā roka ir zem manas galvas, un viņa labā roka glāsta mani.

Piespied mani kā zīmogu pie savas sirds un ļauj, lai es uzspiezos kā zīmoggredzens uz tavas rokas! Jo mīlestība ir spēcīga kā nāve, un tās karstums ir varens kā elle; tās versme ir ugunīga, un tās liesmas ir kā Dieva liesmas.

Lieli ūdeņi nevar apdzēst mīlestību, nedz arī ūdens straumes to apslīcināt un nomākt." (No Salamana Augstās Dziesmas)

Ir skaidrs, ka neviens reāli eksistējošs vīrietis, pat ne ķēniņš Salamans, nav spējīgs izpildīt tādas prasības!

Jāzeps ir Jēkaba priekšpēdējais dēls un viņa mīlulis. Tāpēc tēvs licis viņam šūdināt "svārkus ar piedurknēm". Tā jau no paša sākuma viņš ir kaut kas "īpašs". Tieši šī īpašā stāvokļa dēļ brāļi viņu ienīst. Kādu dienu Jāzeps redz sapni, kurā visi divpadsmit brāļi sēj kūlīšus uz lauka. Tikai Jāzepa kūlis paliek stāvus, kamēr brāļu sietie kūļi klanās līdz zemei. Kādu citu reizi viņš sapņo, ka vienpadsmit zvaigznes, saule un mēness klanās viņa priekšā. Jāzeps sapni izstāsta brāļiem, kuri viņu apskauž vēl vairāk. Brāļi nolemj atbrīvoties no Jāzepa.

Vispirms viņi grib to nogalināt, taču tad pārdomā un pārdod verdzībā uz Ēģipti. Brāļi Jāzepa svārkus ar piedurknēm iemērc āža asinīs. Tēvam viņi pastāsta, ka Jāzepu saplosījis plēsīgs zvērs.

Ēģiptē Jāzeps nonāk faraona galminieka Potifara namā. Izvairījies no kunga sievas seksuālajām alkām, Jāzeps nonāk cietumā šīs sievietes atriebības dēļ. Arī tur viņš ātri iegūst īpašu stāvokli. Viņš iztulko sapņus, ko redzējuši šajā pašā cietumā iemestie divi galminieki.14 Kad vēlāk ari faraons redz sapņus, kurus neviens no viņa gudrajiem sapņu tulkiem neuzņemas izskaidrot, viens no šiem galminiekiem atceras par Jāzepu. Viņu ātri vien atved no cietuma uz pili, un Jāzeps pareģo faraonam septiņus treknos un septiņus liesos gadus.

Pēc tam Jāzepu ieceļ par Ēģiptes pārvaldnieku un viņam tiek dots uzdevums izveidot labības uzkrājumus. Kad pienāk liesie gadi, Ēģiptē ierodas arī Jāzepa brāļi, lai nopirktu labību. Viņi vairs nepazīst Jāzepu, kurš atbilstoši CETURTo dramatiskajām dotībām inscenē izlīgumu un ģimenes atkalapvienošanos. Taču pirms tam viņš vēl izspēlē visu emociju gammu, līdz nāk happy end, kā to visu var izlasīt Bībelē (1. Moz. 37-50).

TOMASS MANNS ('/homas Mann), kurš arī bija CETURTais, savam "tipa brālēnam" ar monumentālo romānu triloģiju "Jāzeps un viņa brāļi" ir uzcēlis brīnišķīgu pieminekli.

Arī daudziem Israēla praviešiem ir CETURTo īpašības. Viņi ir Dieva "izredzētie" un rīkojas kā "savādnieki". Tas jo īpaši izpaužas to zīmīgajās darbībās: Jesaja gadiem ilgi kails skraidīja pa Jeruzalemes ielām, lai pavēstītu, ka kādu dienu ēģiptieši un etiopieši Israēla sabiedrotie pliki un "ar atsegtu sēžamvietu" tikšot aizstiepti uz Asīriju.

Hozeja apprecēja netikli. Stāsts par viņa laulības dzīvi kalpo kā līdzība tautas neuzticībai pret Jahvi, pielūdzot elku dievus.

Jeremija paliek neprecējies, lai ar savu vienpatnību parādītu Dieva vientulību, jo Israels atstāj Dieva mīlestību bez atbildes. Viņa satriecošās žēlabas pieder pie cilvēces senākajiem tekstiem, kuros indivīds pauž savu tik tiešā veidā atspoguļotu un formulētu emocionālo stāvokli.|S

Atgriešana un atpestīšana

Specifiskais CETURTo aicinājums ir meklēt savu dabiskumu. To CETURTie var atrast ceļā uz vienotību ar Dievu. Viņu tieksme pēc īstuma, mīlestība uz bērniem un dabu norāda uz to dzīves mērķi. Ja CETURTie ļauj sev dzīvot "Dievā" un ielaiž Dievu "sevī", tad arī dvēsele var beidzot sasniegt ilgoto mieru un līdzsvarotību.

CETURTo īpašais dzīves uzdevums ir attīstīt saprātīgu racionālismu un vērst savas ilgas uz sasniedzamiem mērķiem. Viņiem jāvingrinās, lai koncentrētu savu uzmanību uz to, kas risinās tagadnē, nevis nemitīgi pievērstos pagātnei vai nākotnei. CETURTajiem jāiegūst tāda enerģija, pēc kuras nebūtu jākrīt no vienas galējības citā, dažbrīd gavilējot vai līdz debesīm, bet nākamajā mirklī bēdājoties līdz nāvei. Nevar dzīvot vai nu tikai eiforijā, vai depresijā. Viņu "objektīvajam novērotājam" ir jādod uzdevums ik pa laikam apvaicāties: "Vai tad nepietiek ar nelielu prieku un mazām bēdām vismaz šad un tad?"

Neatpestītiem CETURTajiem ceremonijas patīk vairāk nekā realitāte. Tās apskaidro atmiņas, kas ir skaistākas nekā patiesais notikums. Tāpēc ir nepieciešams CETURTos atgriezt realitātē. Ir vajadzīga inkarnācija: īstenības pieņemšana pat tad, ja tā ir pretīga un nekrietna. Tikai īstenībā CETURI ie var atrast sevi. Tāpēc viņiem par labu var nākt iesaistīšanās sociālajās aktivitātēs vai cīņā par mieru un taisnīgumu. Viņiem tad neatliks nekas cits kā saskarties ar pasaules trūkumiem, kurus nav iespējams padarīt estētiski cildenus.

CETURTo atpestīšanai ir nepieciešama konfrontācija ar viņu reālā zaudējuma pieredzi, lai ļautu vaļu dusmām uz atbilstošo personu, un jāizbeidz vīraka kvēpināšana ar atpakaļejošu datumu. "Nespēja sērot" (ALEKSANDRS MIČERLIHS (Alexander Mitscherlich)) traucē patiesai atbrīvotībai. Pāvila rakstītais īpaši attiecināms uz melanholiskajiem CETURTajiem: "Jo dievišķas skumjas dod atgriešanās svētību, ko neviens nenožēlos; bet pasaulīgās skumjas nes nāvi. " (2. Kor. 7:10)

CETURTajiem, kuri vēlas mainīties, nav citas iespējas kā ar lupu kritiski izpētīt savu snobismu un (slēpto) elitārismu. Viņiem ar pateicību jāapzina savi iekšējie dārgumi un jādalās tajos ar citiem, nevis nemitīgi jāsalīdzina sevi ar citiem. Lai to apgūtu, CETURTajiem jāpulcē ap sevi tādi cilvēki, kas neļauj ar sevi manipulēt, bet gan saglabā "objektivitāti" un nesamierinās ne ar ko citu kā vien "īstiem" vēstījumiem.

Bez CETURTajiem par lauvas tiesu nabadzīgāka būtu pasaules māksla un poēzija. Ja viņi iemācās ar savām dotībām kalpot citiem, tad sniedz nozīmīgu devumu, lai "skaistums glābtu pasauli".

DĀNIELS BERIGENS (Daniel Berrigan) un Tomass Mērtons ir mūsu "svētie", atpestītu CETURTo patroni.

Jezuītu priesteris Daniels Berigens vairāk nekā kāds cits ir iedvesmojis ASV kristīgo Miera kustību. Viņa rīkotās akcijas bija tā organizētas, ka tās nevarēja nepamanīt. Tās allaž bija simboliskas, nelegālas un nevardarbīgas. Vjetnamas kara laikā D. Berigens rīkoja publisku iesaukšanas pavēstu sadedzināšanas akciju. Vienu reizi viņš ar savu grupu ielauzās Pentagonā:

"Daži dalīja skrejlapiņas un sarunājās ar Pentagona ierēdņiem. Citi bija pārģērbušies par nāves rēgiem. Viņi staigāja ne tikai pa Pentagona sēžu zālēm, bet arī pa veikaliņiem, restorāniem un banku ofisiem, kas atrodas apakšzemes stāvā, dziedādami: "Nāve nāve nāve! Bumba bumba bumba!" Vēl citi izlaistīja asinis mūsu pašu asinis, ko pirms tam medmāsa saskaņā ar visiem medicīniskajiem noteikumiem bija nolaidusi no mūsu vēnām. Ar šim asinīm mēs notriepām kolonnas, sienas, izlējām tās pie ieejas, uz grīdas. Tur bija šausmīgi daudz asiņu, kas pilēja visur. Mēs kaisījām arī pelnus, kas simbolizēja dzīvo cilvēku sadedzināšanu. Daži nogāzās kā beigti asinīs un pelnos. Mēs nesām krustu, uz kura bija rakstīti dažādu ieroču nosaukumi, piemēram, Trident raķete, spārnotā raķete Cruise missile (..) neitronu bumba, napalms, visa nāves mašinērija."16

D. Berigens izmantoja CETURTajiem piemītošo enerģiju, lai kalpotu cilvēkiem. Nevienam citam nebūtu ienācis prātā paust protestu tik radoši un skarbi. Viņš savas ilgas, savu patiku par krāšņiem inscenējumiem atvēlēja cīņai par mieru un taisnīgumu, nevis izrādīja savu radošo patību.

Dzejnieks Tomass Mērtons (1915-1968), kurš dzīves nogalē kļuva par trapistu mūku, dzimis mākslinieku ģimenē Pradā (Francija). Sešu gadu vecumā zaudējis māti, viņš kopā ar tēvu nemitīgi klejo no vienas vietas uz citu: Bermudu salas, ASV, Francija, Anglija. Sešpadsmit gadu vecumā viņš zaudē arī tēvu: "Tā es kļuvu par 20. gs. pieaugušo."17

Pabeidzis skolu, T. Mērtons uzsāk studijas Kembridžā, drīz vien iegūdams nelāgu slavu ar savām krogus gaitām, izaicinošajām karikatūrām un mīlas dēkām (viens viņa šajā laikā dzimušais ārlaulības bērns vēlāk iet bojā Londonas bombardēšanā).

Vienlaikus T. Mērtons aizvien lielāku pretīgumu izjūt pats pret sevi. 1934. gadā viņš pārceļas uz ASV, kur apmetas netālu no Hārlemas, iestājas komunistiskajā partijā un tajā pašā laikā aizraujas ar reliģiskām tēmām. Kāds hinduists, studiju laika draugs, iesaka viņam izlasīt Augustīna un KEMPENAS TOMASA (Thomas a Kempis) darbus.

1938. gadā Tomass Mērtons tiek kristīts katoļticībā viņa draugi to sākumā uztver tikai kā kārtējo kaprīzi. Taču šoreiz viņš to dara pa īstam un gatavojas kļūt par franciskāņu mūku. Kad T. Mērtons ordeņa brāļiem atklāti izstāsta savu biogrāfiju, viņš netiek uzņemts klosterī. Tas viņam ir sāpīgs trieciens. Taču T. Mērtons nepadodas. Viņš dzīvo kā mūks, atmet smēķēšanu un izpilda eksercīcijas valsts stingrākajā klosteri Ģetzemanes trapistu abatijā Kentuki štatā. Tur kopā ar citiem solījumiem tiek prasīts ari visstingrākās klusēšanas apsolījums.

1941. gadā šis klosteris T. Mērtonu uzņem par novici. Piecus gadus vēlāk iznāk viņa autobiogrāfija "Septiņu pakāpienu kalns"18 , kura gūst sensacionālus panākumus. Tā atspoguļo jauna (un visnotaļ nopietna) mūka radikālo pasaules nicinājumu. Grāmata tiek salīdzināta ar Augustīna "Atziņām". Nākamajās desmitgadēs vēl iznāk aptuveni 60 citi darbi.

Dzīve klosteri T. Mērtonu nomāc aizvien vairāk. Viņa abats uzskata, ka T. Mērtons pārāk nopietni uztver savas subjektīvās jūtas; beidzot ordenis viņam pat aizliedz rakstīt. Tomēr viņš pa šo laiku kļuvis jauno noviču skolotājs. Viņa grāmatas uz klosteri atvilina simtiem jaunu vīriešu, kuri vēlas pamēģināt šādu radikālu dzīvi, ko veido darbs un lūgšanas. Jaunieši mīl un ciena T. Mērtonu, kurš tiem neuzspiež tikai trulu paklausību noteikumiem, bet gādā, lai katrs individuāli saņemtu sirsnību un mīlestību. Nikaragvas dzejnieks un vēlākais kultūras ministrs Ernesto Kardenals ir viens no viņa novičiem.

T. Mērtons uzskata, ka mūki ir cilvēki, kas meklē Dievu un vēlas pārvarēt savu "neīsto patību" ar to, ka atsakās no meliem un mākslīgas drošības: "Mums kailiem un neaizsargātiem jāļauj sevi ievest bailēs, kur mēs vieni savā niecībā stāvam Dieva priekšā."'9

T. Mērtons aizvien vairāk iesaistās politikā, saraksta darbus, kas vērsti pret Baznīcas mācību par "taisnīgiem kariem" un amerikāņu militārismu. Kad viņš uzsāk cīņu pret Vjetnamas karu, pats tik tikko paglābjas no nāves, jo pret viņu tiek izdarīts slepkavības mēģinājums.

Pēc ilgas cīņas ar savu abatu T. Mērtons panāk, ka viņam atļauj mežā uzcelt celli visnotaļ jauku. Viņš atkal sāk lasīt, rakstīt un pieņemt apmeklētājus. Nokļuvis slimnīcā, viņš piedzīvo dziļi izjustas mīlestības attiecības ar medicīnisko māsu. SŪZF.NA CIRHERE Susanne Zuercher), kura, balstoties uz eneagrammu, aprakstījusi T. Mērtona biogrāfisko dzīvesstāstu kā klasiska CETURTā ceļu uz pestīšanu, uzskata, ka šīs attiecības viņam bijušas rūgta nepieciešamība dvēseles integrācijai un "piezemētībai". Katrā ziņā T. Mērtons drīz pārtrauc attiecības, jo klostera dzīves ietvaros šai mīlestībai nav lemts pastāvēt.

Dzīves beigās viņš sapņo par vēl vientuļāku eremīta dzīvi Aļaskā, taču pēc tam pārceļas uz Austrumu zemēm, jo viņu nodarbina vīzija par kristietības un budisma sintēzi. 1968. gadā T. Mērtonam tiek atļauts piedalīties kādā ordeņa konferencē Bangkokā. Šajā ceļojumā viņš sastop sūfisma mistiķus, zenbudistus un Dalailamu. T. Mērtonu un Dalailamu dziļi ietekmēja šī tikšanās, jo viņi viens otrā atklāja dvēseļu radniecību. Dalailama, kas tolaik vēl bija ārkārtīgi skeptiski noskaņots pret kristietību, tieši ar T. Mērtona starpniecību iepazina šo Rietumu reliģijas mistisko dziļuma dimensiju.

Pēc minētās tikšanās Tomass Mērtons nodzīvoja vairs tikai dažas dienas. Viņš mira, saņēmis strāvas triecienu no bojātas apkures ierīces viesnīcas istabā. Vēl šodien nav noklusušas baumas, ka, iespējams, viņa nāve tomēr bija vardarbīga un tajā vainojami amerikāņu slepenie dienesti. Likteņa ironija, taču tieši amerikāņu militārā lidmašīna nogādāja viņa mirstīgās atliekas uz ASV.

Piektais tips

Pārskats

PIEKTie, SESTie un SEPTĪTie ir "galvas cilvēki", kuri vispirms domā, pēc tam rīkojas un kuriem vismaz šķietami piemīt zināma objektivitāte. PIEKTo īpašie dotumi nosaka viņu atvērtību jauniem faktiem un iespaidiem. Viņi ir jaunu ideju atklājēji, pētnieki un izgudrotāji objektīvi, analizējoši un ieinteresēti izpētīt visu līdz pēdējam sīkumam. PIEKTajiem galvās mēdz rosīties visai oriģinālas provocējošas, pārsteidzošas, neortodoksālas un dziļas domas. Viņi ir labi klausītāji, jo teikto precizi sadzird. Tāpēc PIEKTie var citiem palīdzēt skaidrāk un lietišķāk uztvert realitāti. Dažiem PIEKTajiem ir spilgtas kontemplatīvās dotības. Atpestīti PIEKTie izmanto savas zināšanas gudrības un izpratnes meklējumiem un pūlas iejūtīgi iepazīt citu sirdis. Viņiem piemīt kluss iekšējs spēks, tie ir smalkjūtīgi, mīlestības pilni, pieklājīgi, mīļi, viesmīlīgi un maigas dabas cilvēki.

Sākotnējā pieredze daudziem PIEKTajiem ir bijusi kaut kas tukšumam līdzīgs, tāpēc viņi alkst piepildījuma. Daži jau pirms dzimšanas mātes miesās "uzzinājuši": "Es neesmu gaidīts." Citiem PIEKTajiem bijuši psihiski vai fiziski pārāk valdonīgi vecāki vai arī viņi uzauguši ļoti šaurās telpās. Iekšējā pasaule bijusi viņu vienīgā vieta, kurā netraucēti varēja kustēties. Vēl citi piedzīvojuši šķietami pretējo: viņi bērnībā izjutuši pārāk maz maiguma un tuvības. Tādējādi viņos nav attīstījusies spēja paust jūtas ar vārdiem vai ķermeņa valodu. Viņi jūt sevī bezdibenīgu tukšumu. PIEKTie nejūtas drošībā, un viņiem nav māju izjūtas. Juzdamies pamesti un vientuļi, viņi nolien savā iekšējā pasaulē kā dzīvnieki, kas briesmu brīdī izliekas par beigtiem.

Daudzi PIEKTie vāc visu, ko vien var dabūt, cerēdami šādi aizpildīt iekšējo vakuumu. Šādā veidā PIEKTajiem attīstās asa uztvere un spēja uztvert informāciju. OTRajiem tāda kā neatvairāma dziņa liek dot, bet neatpestīti PIEKTie tādā pašā mērā ir pārņemti ar ņemšanu.

PIEKTie savu tieksmi uz vākšanu bieži īsteno domu, ideju, zināšanu pasaulē, norobežojoties klusumā vai telpā. Tomēr ir arī tādi šī tipa pārstāvji, kuru mantkārība izpaužas materiāli, viņi krāj neiedomājamas lietas grāmatas, markas, alus paliktnīšus, vecas avīzes, audumu atgriezumus, zobu pastas tūbiņu korķīšus, izlietotas piena pakas.

PIEKTajiem vajadzīga norobežota un pasargāta privātā sfēra. Viņi ilgojas pēc cietokšņa, kurā, neviena nenovēroti, varētu ļauties domām: "Mans nams ir mana pils!" Vairums PTEKTo ir introverti. Viņi jau no dabas ir mūki, eremīti, pētnieki, bibliotekāri un tehnikas urki. >

PIEKTajiem bieži jāvalkā brilles. Viņu redze kļūst vāja jau pirms divdesmit gadu vecuma sasniegšanas, jo viņi savu enerģiju velta tam, lai visu redzētu un visā iedziļinātos. Viņu acis ir kā putekļu sūcēji. PIEKTie redz visu, dzird visu un saglabā visu sevī. Pievilcīgas viņiem šķiet visas tās nodarbības, kurās kaut ko var vērot kā caur mikroskopa vai teleskopa okulāru. Daudzi PIEKTie labprāt fotografē. Viņiem patīk viss, kas dod iespēju uzņemties novērotāja lomu. PIEKTie ir ģeniāli izgudrotāji, atklājēji un zinātnieki.

PIEKTie mēģina neļauties emociju un enerģiju virpulim, bet cenšas attīstīt tādu kā sava veida "objektivitāti". Viņiem ir svarīgi saglabāt vismaz ārēju mieru un kontrolēt emocijas. Neviens nedrīkst nojaust, ka viņi ir dusmīgi, iemīlējušies vai konkurē ar kādu! PIEKTie ciest nevar mākslotu uzvedību. Šīs izjūtas var būt tik stipras, ka viņiem bieži ir grūti izrādīt jūtas pat tad, kad viņi to beidzot vēlas. Ārēji tas izpaužas tā, ka citi viņus uzskata par augstprātīgiem un nejūtīgiem, kuriem neviens nav vajadzīgs un kuri sevi uzskata par kaut ko labāku nekā citi cilvēki.

Patiesībā vairumam PIEKTo ir intensīva jūtu dzīve. Taču notikuma brīdī viņu jūtu izpausmes it kā tiek bloķētas, tās vienmēr velkas notikumiem iepakaļ. Vispirms PIEKTie fiksē visu notiekošo ar acīm, ausīm un smadzenēm, objektīvi vienlaikus atrodoties blakus notiekošajam. Tiklīdz viņi palikuši vienatnē, tie sāk visu izvērtēt, protams, saglabājot vēsu prātu. Emocijas tiek sakārtotas un "saliktas pa plauktiņiem". Šī metode PIEKTajiem allaž ļauj piekļūt savām emocijām. Kāds reiz ļoti trāpīgi pateicis, ka PIEKTo simboliskais augs ir galviņsalāti augs ar galvā paslēptu sirdi.

PIEKTie, tāpat kā CETURTie, bieži jūtas ciešāk saistīti ar kādu nesasniedzamu cilvēku nekā ar tuvumā esošajiem. Pret cilvēkiem tālumā PIEKTie var lolot ļoti siltas jūtas. Tā kā viņi savas emocijas drauga vai mīļotā cilvēka klātbūtnē tikai reti spēj izrādīt tieši, drīzāk ar tik tikko pamanāmiem žestiem, tad draugam vai partnerim var rasties iespaids, ka PIEKTajam par viņu nav nekādas lielas intereses. Partneri bieži žēlojas, ka PIEKTie vienmēr tikai ņem, bet reti dod pretī. Ilgstošā laikā tas var sarežģīt un apgrūtināt attiecības. PIEKTais, kurš jūtas ne savā ādā, ārēji vēl joprojām spēj radīt iespaidu, ka pilnībā kontrolē sevi.

Draudzība ar PIEKTo var būt pat bagātinoša, ja vien no tās netiek gaidītas trīs lietas: iniciatīva, pastāvīga fiziska tuvība un totāla atdevība. PIEKTajiem ir bail atdot savu mazo pirkstiņu, jo kāds var pieprasīt visu roku vai vēl nez ko vairāk. Tas, kurš tomēr gatavs samierināties ar mazo pirkstiņu vai labāk ar kaut ko mazāku, tas savā draugā, kas pieder pie PIEKTajiem, atradīs uzticamu līdzgaitnieku, sarunu biedru, kas spēj ilgstoši uzklausīt un nestāstīt citiem iegūto informāciju, kā arī godprātīgu padoma devēju.

Daudzi lielie filozofi Plotīns, Akvīnas Toms, Dekarts, Spinoza, Feierbahs, Heidegers, Popers visticamāk, bijuši PIEKTie. Viņi lielākoties dzīvojuši savrupā vientulībā un analizējuši pasauli no "ziloņkaula troņa" neaizsniedzamajiem augstumiem.

Neoplatoniķa Plotīna (ap 205-270) skolnieks Porfirijs iesāk sava skolotāja biogrāfiju ar teikumu: "Plotīns (..) līdzinās tādam vīram, kurš kaunas vispār atrasties miesā."1 Visa Plotīna filozofija pauž nepatiku pret savu ķermeni.

AKVĪNAS TOMU (1225-1274) studiju biedri bija iesaukuši par "klusējošo vērsi". Viņš klusēja, jo nevēlējās izcelties. Tikai nejauši atklājās, ka viņā slēpjas liels filozofs.Viņa "Teoloģijas summa" ("Summa teologica') ir ģeniāls filozofiski teoloģisks pārskats. Tikai īsi pirms nāves ieguvis mistisku pieredzi, šis filozofs vislabprātāk būtu sagrāvis visu savu domu krātuvi.

Izteikti tipisks filozofējošo PIF.KTo pārstāvis ir RKNĒ DEKARTS (Renй Descartes) (1596-1650), "jauno laiku tēvs". Jaunībā viņš daudz ceļo un kļūst par virsnieku, īpaši neinteresēdamies, kura pusē jākaro. Viņš grib būt nevis acteur (aktieris), bet gan spectateur (skatītājs). R. Dekartu interesē, kā cilvēki nogalina cits citu un "kā konstruēti šim nolūkam paredzētie ieroči". 3 Izstudējis visu pasauli kā grāmatu, viņš paslēpjas no ļaudīm klusumā, par dzīvesvietu izvēloties Holandi, jo "te es varētu pavadīt visu atlikušo dzīvi, būdams pārliecināts, ka neviens mani neievēros".4 Savu domu publicēšana viņu neinteresē, tieši pretēji viņš vēlas palikt citu acīm slēpts. Dekarta slavenais domugrauds ir: "Es šaubos, tātad es esmu/es domāju, tātad es esmu." Kaut ko tādu formulēt un laikam arī līdz galam saprast spēj tikai PIEKTie.

Modernā ateisma pamatlicējs LUDVIGS FEIERBAHS (Ludwig Feuerbach) (1804-1872) attēlo savu pieticīgo studenta dzīvi Erlangenā šādi: "Tik mierīgs, dabas apņemts dzīvoklis kā mans pašreizējais, no rīta glāze ūdens, dienā mērenas pusdienas, vakarā kauss alus un, augstākais, kāds redīss. Būtu man tas viss allaž pieejams, tad jau neko vairāk no zemes un uz Zemes nevēlētos."5

MARTINAM HEIDEGERAM (Martin Heidegger) (1889-1976) Švarcvaldē bija būdiņa, "skopi mēbelēta ar spartiski vienkāršiem koka soliem.(..) Heidegers bieži ilgi sēž uz sola savas būdiņas priekšā un vēro kalnus tālumā, mākoņu klusējošo gaitu debesīs, un pa šo laiku viņā briest doma." M. Hcidcgera garīgā būtība ir iezīmīga ar "šo smagnējo, piesardzīgo domāšanu, ar raižpilno dziļdomību, ar vientulību, kas apņem viņu, kā arī ar kluso grūtsirdību, kas plūst no viņa."6

Līdz ar filozofiju daudzus PIEKTos jau no bērnības pievelk reliģiskā mistika. Visās reliģijās ir veidojušies misticisma virzieni. Misticisma strāvojumi ir zināmi hinduismā un budismā un pat Amerikas pamatiedzīvotāju reliģijās. Islamā ir sūfisms, jūdaismā hasīdisms (kā arī daļa no kabalas), kristietībā viduslaiku mistika, ko pārstāv Meistars Ekharts un viņa skolnieki/-ces, mistiski strāvojumi pastāv arī Austrumu ortodoksālajā Baznīcā (Philokalia, Atosa kalna mūku hesihastiskā mistika) un pat protestantismā (piemēram, Gerhards Terstēgens). "Reliģiju vārdnīcā" jēdziens "mistika" definēts šādi: "Cilvēka atraisīšanās Dievā vai arī dievišķīgajā, jā, iespējams, tajā, kas ir aiz Dieva, tukšumā, nebūtībā." Gerhards Vērs norāda uz "piedzīvotu nepastarpinātu, intuitīvu kontaktu ar Dievu, resp., ar Absolūto jeb Neierobežoto"." Tieši tāpēc ievērojams skaits sieviešu veidojušas un ietekmējušas mistiku, īpaši islāmā un kristietībā.

PIEKTajiem daudz vieglāk nekā citu tipu pārstāvjiem pieejams "iekšējais skatiens" jeb "iekšējā acs".

Es (Ričards Rors) pazīstu daudzus ordeņa brāļus, kuri ir PIEKTie. Daži no viņiem ir vecāki par mani, bet vēl joprojām nav beiguši savu izglītošanos, lai nodarbotos ar kādu noteiktu kalpošanu. Rodas jautājums: kad šie cilvēki sāks darīt kaut ko citu labā un praktiski likt lietā savas zināšanas? Nē, PIEKTajiem noteikti vispirms jādodas uz Čikāgu, kur jāiegūst grāds filozofijā, pēc tam uz Romu uzrakstīt darbu par liturģiju. Nākamais etaps būtu gads Jeruzālemē, studējot Bībeles mācību un arheoloģiju. Viņiem jābūt pārliecinātiem, ka apguvuši pilnīgu ieskatu, citādi nejūtas nobrieduši kādam uzdevumam. Bet tā nekad nenotiek, un viņu miesa nekad arī neskar pasaules miesu.

Vīnes filozofs LUDVIGS VITGENŠTEINS (Ludwig Wittgenstein) (1889-1951), piemēram, vispirms Berlīnē studēja inženierzinātnes pat pēc tam, kad zēna gados jau bija izprojektējis jauna veida šujmašīnu. Tad viņš devās uz Mančestru, lai pievērstos tikko uzplaukušajai aeronautikai. Turklāt L. Vitgenšteins secināja, ka patiesībā viņu tomēr interesē matemātika. Tāpēc viņš devās pie BĒRTRANDA RASELA (Bertrand Russelt) uz Kembridžu. Taču arī tur viņš nepalika ilgi. Kaut kas aizvilināja viņu uz vientuļu zemnieku sētu Norvēģijā, līdz viņš 1914. gadā kā brīvprātīgais pieteicās Austroungārijas armijā. Kara laikā un gūstā Itālijā viņš pabeidza savu "Loģiski filozofisko traktātu" ("Tractatus logico-philosopbicus"). Pēc kara viņš iepazina Ļ. Tolstoja darbus un līdz ar to pievērsās evaņģēlijam, pieticīgi dzīvojot kā ciema skolotājs Lejasaustrijā. Taču arī šajā darbā I.. Vitgenšteins nenoturējās ilgi. Viņš jau sāka apcerēt ideju, ka varētu kļūt par mūku, un sāka strādāt par dārznieku klosterī. Negaidīti L. Vitgenšteinu aizrāva arhitektūra. Nu viņš zīmēja māju uzmetumus, līdz beidzot nolēma, ka nepieciešams taču vēl iegūt zinātnisku grādu… 9

CETURTajiem ir nosliece darīt visu, lai tikai būtu pamanāmi, turpretī PIEKTie izvairās no visa, kas varētu piesaistīt uzmanību. Arī PIEKTajiem ir "iestudēta" uzvedība, kas kalpo viņu piemērošanās veidam: "Kā man jāizturas, lai citi pēc iespējas mazāk pamanītu, ka esmu te, un neko no manis negribētu?" Ja sarunas tēma kļūst pārāk personiska, PIEKTie ar negaidīti lielu izveicību pamanās novirzīt sarunu uz citu tematu. Tiklīdz viņiem rodas aizdomas, ka kāds grib viņus "izklaušināt", tie noslēdzas sevī.

Daudzi PIEKTie nīst vārdu "dalīties" vai "pavēstīt". Tiklīdz grupas dalībnieki tiek uzaicināti "apmainīties" ar informāciju, piemēram, pateikt, kā katrs jūtas, daudzi PIEKTie "nolaiž saviem logiem priekšā žalūzijas" un apsver, kā veikli un nemanāmi aizlavīties no šīs avantūras. PIEKTie nevēlas atklāt savu iekšējo pasauli. Ja arī nav iespējams izvairīties no tā, ka kaut kas no sevis "jāizspiež", tad viņi parasti nogaida līdz beigām. Ari tad PIEKTie sniedz tik skopu informāciju, cik vien iespējams. Taču viņi vērīgi klausās to, ko stāsta citi. Nekas viņu uzmanībai nepaslīd garām.

Daudziem PIEKTajiem sagādā grūtības pildīt vecāku lomu. Plaši izplatītais "mātišķuma" koncepts noteikti nav PIEKTo izgudrojums. Es (Ričards Rors) atceros, kā pie manis uz pastorālu sarunu reiz atnāca kāda PIEKTā. Es uzskatīju, ka viņa ir apbrīnojama sieva un lieliska māte. Viņa pati turpretī apgalvoja, ka bērnu audzināšana esot gatavā elle. Bērni nepārtraukti prasa sev vecāku laiku, telpu un enerģiju, bet PIEKTajiem vajadzīga pašiem sava valstība. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc PIEKTie tik lielā skaitā baidās precēties un laist pasaulē bērnus. Viņiem ir bail, ka pienāks diena un pa dzīvokli joņos mazi briesmonīši, kas nemitīgi no viņiem kaut ko gribēs.

Klosteru kopienās PIEKTie lielākoties izvēlas jumta istabiņu, ja iespējams, pašā gaiteņa galā. Tur pastāv mazākas briesmas, ka kāds gribēs ielauzties viņu privātajā sfērā. PIEKTie ienīst uzbāzību un tos, kas uzmācas. Ja nu kāds grib uzzināt, kāds parasti tik atturīgais kaimiņš ir savās dusmās, tad pietiek tikai ieskriet viņa istabā nepieklauvējot. Šādi PIEKTo iespējams patiesi aizvainot. Viņš sargā savu privāto sfēru kā aci pierē. PIEKTajiem, kas dzīvo kopienā, nepieciešams regulāri pabūt vieniem, lai "uzpildītos". Liels skaits cilvēku, pārāk cieša tuvība vairumam PIEKTo šķiet nogurdinoša un laupa spēkus. Viņiem nepieciešams laiks sev pašiem, lai sakārtotu domas un jūtas un iekšēji noskaņotos jaunām tikšanās reizēm.

Pirms dažiem gadiem es (Ričards Rors) Ģetzemanes trapistu abatijā Kentuki, klosteri, kur kādreiz dzīvoja Tomass Mērtons, nedēļu vadīju mūkiem eksercīcijas un iepazīstināju viņus ar eneagrammu. Pēc trim dienām man jau bija skaidrs, ka puse šo kontemplatīvo mūku ir PIEKTie. Lai viņus mazliet izprovocētu, teicu: "Agrāk es jūs allaž turēju lielā godā un nolūkojos uz jums. Man gadījās reiz vērot, ka jūs varat trīs stundas bez pakustēšanās nosēdēt Vissvētākā priekšā. Man šķita, ka esat jau sasnieguši augstāko kontemplācijas pakāpi, jo es nekad nespētu nosēdēt trīs stundas, neko nedarot! Bet nu es zinu, ka vairums no jums nav nekas cits kā PIEKTie." Mūki par to smējās, pie zemes krizdami. Viņi bija sasnieguši tādu brīvības pakāpi, ka mierīgi tam piekrita. Daudziem PIEKTajiem nav nekā skaistāka kā trīs stundas sēdēt un skatīties uz kaut ko vai arī ne uz ko. Tā sēžot, viņi gūst mieru neviens no viņiem neko negrib, viņiem nekas nevienam nav jādod.

Iepriekš minētais varētu radīt pārpratumu, ka visi PIEKTie ir intelektuāļi, dziļdomīgi un gudri mūki vai vismaz ļoti inteliģenti cilvēki. Diemžēl jāsaka, ka sastopami arī PIEKTie, kam galvās ir salmi. Tomēr arī viņiem kontrolpunkts ir galva, mazumiņš saprāta, "loģika", lai cik tā dīvaina būtu, sava pasaules koncepcija arī tad, ja tā izpaužas kā viņu "ļoti loģiskās" sazvērestību teorijas. Tajā, ko viņi nespēj saprast, tie neiesaistās. Neatpestītiem PIEKTajiem var izpausties šizoīdas iezīmes, dažādas autisma formas, pat nihilisms. Tās ir tīrās "domāšanas" konsekvences, ja noliedz miesiskumu, emocionalitāti, izvērtēšanu un praktisko darbību.

Filma "Lietus vīrs", kas 1989. gadā tika apbērta Oskariem, stāsta par tipisku jaunu, dinamisku, uz izaugsmi orientētu amerikāni, kas pieder pie TRF.Šā tipa. Pēc tēva nāves viņš uzzina, ka viņam ir autisks brālis (atveidoja Dastins Hofmans) matemātikas ģēnijs, bet visā citā ziņā bezcerīgs savu nemainīgo rituālu gūsteknis. Filmā iezīmēta atgriešanas iespēja, kas ekstraverti orientētajam TRESajam ir radusies, tāpēc ka viņš sastop savu slimīgi intraverto brāli. Savukārt arī brāļa rūpēm un pamudinājumiem ir terapeitiska ietekme uz autisko Reimondu. Neaizmirstama ir aina, kurā viņš maigi pieglauž savu galvu brālim pie pleca un šādi pirmo reizi pauž ko līdzīgu tuvībai.

Dilemma

PIEKTajiem raksturīgais kārdinājums ir zināšanas, jo viņiem tās nozīmē varu. Nenobrieduši PIEKTie uzskata, ka dzīvē var iegūt drošību, ja par visu gūst iespējami detalizētāku informāciju. Viņiem iegūtā informācija nekad nav pietiekama. PIEKTajiem allaž nepieciešams tikai vēl viens kurss, vēl kāds seminārs, vēl viens semestris, vēl grāmata, vēl kāds klusēšanas vingrinājums… Eneagrammu semināros PIEKTie piedalās proporcionāli lielākā skaitā nekā pārējie (un sēž pēdējā rindā!). Viņus fascinē garīgas sistēmas, kas izskaidro

Visuma vai cilvēka dvēseli, psihoanalītiski modeļi, tipoloģijas, Einšteina relativitātes teorija, kvantu pārejas, Lielā Sprādziena teorija, evolūcijas mācība un iedzimtības teorija. Tāpēc daudzi PIEKTie ir eneagrammas cienītāji. Mēs gan varam nosaukt arī tādus PIEKTos, kas kategoriski noliedz eneagrammu, bez kādiem kompromisiem, jo arī viņiem eneagramma maitā prieku par viņu spēlītēm un atklāj viņu dzīves programmu. Visu savu mūžu PIEKTais ir varējis paspīdēt ar savām zināšanām: "Es zinu vairāk nekā citi. Es saprotu pasauli labāk nekā citi. Man nav vajadzīga sapņošana un emocionālā dūdošana, ar ko aizraujas citi!" Pēkšņi izrādās, ka viņi nav nekas vairāk kā PIEKTie, bet viņu dotības ir reizē viņu grēks.

PIEKTie kolekcionē ne tikai iespaidus un zināšanas, bet arī ceļojumus, jo tie izglīto. Ir taču tik aizraujoši, neviena nepazītam, svešā zemē studēt tās kultūru, tikumus un paražas. Ceļā tie vajadzības gadījumā var ielaisties kādā "piedzīvojumā", labi zinot, ka tas neuzliek saistības un to jebkurā mirklī var pārtraukt. PIEKTie pa īstam izdzīvo notikumu, kad, jau atgriezušies mājās, kārto un noliek glabāšanai līdzatvestās fotogrāfijas. Mazi suvenīri un piemiņas lietas tiem palīdz atsvaidzināt atmiņas un vēlāk var kalpot par atgādinājumu, kas ļauj savā fantāzijā vēlreiz uzburt bijušo notikumu. Dažiem PIEKTajiem ir "totēmu" kolekcija, kas lieciena par visiem svarīgākajiem viņu dzīves notikumiem.

Viens no PIF.KTo sevišķi iecienītajiem aizsardzības mehānismiem ir atkāpšanās. PIEKTos nekas tā nebiedē kā emocionāla iesaistīšanās. Jo nenobriedušāki viņi ir, jo vairāk baidās no jūtām, seksa un attiecībām, kas padara atkarīgus no partnera. Ja PIEKTajam pieskaras, tas satrūkstas vai pamūk sāņus. Tāpēc daudziem PIEKTajiem ir celibātiskas noslieces. Viņi kļūdainu motīvu dēļ patiešām var izvēlēties celibātu vai arī kļūt par dīvainu vecpuisi

vai briļļainu zilzeki vecmeitu.

>> >

Lielā aktrise Grēta Garbo (1905-1990) bija tipiska PIEKTā. Jau viņas ziedu laikos gandrīz aforistisks bija kļuvis viņas kautrīgums attiecībās ar cilvēkiem. Lai paliktu nepazīta, viņa maskējās aiz svešiem vārdiem un sabiedrībā izgāja pārģērbusies. Uz viņas dzīvokļa nebija plāksnītes ar vārdu. Viņai bija miesassargi (!), kuriem bija jāgādā, lai neviens nepienāk aktrisei pārāk tuvu. Viņa necieta skatīties filmas ar savu piedalīšanos un kaunējās par sevis atkailināšanu ar atpakaļejošu datumu. Kad nācās uzstāties publiski, viņa labāk runāja par abstraktām vai politiskām tēmām, jo viņai nepatika stāstīt par sevi pašu. G. Garbo nekad tā arī neapprecējās, viņas mīlas dēkas nebija ilgstošas. Privātajā dzīvē viņa deva priekšroku vienkāršam apģērbam, kas gandrīz atgādināja mūķenes tērpu, dažas istabas savā mājā tā atstāja pilnīgi tukšas. Kopš 194). gada, atvadījusies no filmu industrijas, viņa nodzīvoja atlikušo mūžu kā vientuļa cremīte. Savu slaveno seju tā slēpa aiz platmales un saulesbrillēm.10

Nenobrieduši PIEKTie baidās no konkrētām saistībām. Viņi labprāt kavējas teoriju un ideju abstraktajā pasaulē. Viņi skaidro pasauli, bet tikpat kā nekad nedara kaut ko, lai to uzlabotu. Kārlis Markss pārmeta visiem filozofiem, ka tie pasauli tikai interpretē, nevis izmaina. Ābrahams Maslovs norādījis uz briesmām, ko var radīt esības izzināšana. Ar to viņš saprot nostāju, saskaņā ar kuru dzīve ir vienīgi likumsakarības, nekas cits:

"Esības izzināšana notiek bez spriešanas, bez salīdzināšanas, bez nosodīšanas vai izvērtēšanas. Tā notiek ari bez lēmuma pieņemšanas, jo lēmums jau nozīmētu gatavību rīkoties… Kamēr vēzi vai baktērijas aplūko ar godbijību, apbrīnu un rikai pasīvu vērošanu, izjūtot baudu par tīro izpratni, tikmēr jau netiek darīts vienkārši nekas. Bailes, dusmas vai vēlme uzlabot situāciju, kaut ko iznīcināt vai nogalināt. (..) Nekas no tā nav spēkā.(..) Eksistenciālā nozīmē tā ir "neatrašanās šajā pasaulē".""

PIEKTajiem piemīt tendence uz konservatīvismu. Šķietami neizvērtēto izpētes dziņu rezultātā daudzi PIEKTo atklājumi ir kļuvuši par cilvēces lāstu. Daudzi zinātnieki nav padomājuši par savu atziņu ētiskajām implikācijām.12

FRIDRIHS DlRENMATS (Friedricb Dūrrenmatt) skāris šo tēmu savā traģikomēdijā "Fiziķi" (1962). Atomfiziķis Mēbiuss izliekas par ārprātīgu, jo zina, ka viņa idejas var sagraut pasauli. Trakonamā viņš sastopas ar diviem citiem fiziķiem, no kuriem viens ir padomju, otrs amerikāņu spiegs. Abi grib Mēbiusu nolaupīt. Viņš iznīcina savas formulas un pierunā abus pārējos cilvēces labā palikt kopā ar viņu trakonamā. Taču galvenā ārste jau paguvusi formulas slepeni nokopēt un nodibinājusi koncernu, kas tās izmantos. No šoka par šādu iznākumu visi trīs fiziķi patiešām zaudē prātu.

Uz apkārtējiem PIEKTie atstāj snobisku un augstprātīgu cilvēku

iespaidu.

Helēna Palmere nenobriedušus PlEKTos nosaukusi par "neapskaidrotiem Būdām".13 "Apskaidrots Buda" ir spējīgs atraisīties no pasaules un tās kaislībām pēc tam, kad tās izdzīvojis un izcietis. "Neapskaidrots Buda" atsakās no emocijām, jo nespēj un nevēlas tās izjust. Viņš ķeras pie pārsteidzīgiem garīgiem risinājumiem un kļūdainu iemeslu dēļ nolemj, ka "vīnogas ir skābas". Šādiem cilvēkiem bīstama var kļūt, piemēram, zen meditācija, kas kalpo imunitātes radīšanai pret visu pasaulīgo un miesīgo.

Otrais PIEKTo aizsargmehānisms ir segmentācija. Daudzi PIEKTie sadala savu dzīvi pa posmiem jeb segmentiem, kas eksistē praktiski neatkarīgi cits no cita. Tā, piemēram, ir iespējams, ka katrā no šiem posmiem viņiem veidojas cits savstarpēji nepazīstamu draugu un paziņu loks. Tik ilgi, kamēr šādas "dažas tuvas personas" samierinās ar viņiem atvēlēto saskarsmi un necenšas ietekmēt PIEKTo dzīvi kopumā, viņi var justies droši, ka novilkto robežu ietvaros gūs savu (nelielo) uzmanības un pieķeršanās apliecinājumu devu.

Norobežošanās ir vēl viens svarīgs vārds, kas palīdz izprast PIEKTo psihi. Tā kā viņiem ir bail no jūtināšanās un pārspīlētas emocionalitātes, tie attiecībās jūtas droši tikai tad, ja tās ir norobežotas laikā un telpā. Viņi grib zināt, cik ilgi turpināsies pasākums vai tikšanās, lai iekšēji tai sagatavotos. PIEKTajiem vajadzīgs laiks, lai noskaņotos gaidāmajam un pēc tam izanalizētu kādu satraucošu tikšanos. Iepriekš nenorunātus apciemojumus un negaidītus pasākumus, kuros jāiesaistās, PIEKTie uztver kā ārkārtīgu apdraudējumu. Ja viņi jūt, ka no viņiem tiek gaidītas emocijas, tad jūtas drīzāk nepatīkami aizskarti. No PIEKTā kaut ko ja vispār kaut ko var iegūt tikai tad, ja to nedz gaida, nedz arī pieprasa. Atklātā konfliktā PIEKTie tikpat kā neizmanto citus aizsardzības paņēmienus kā atkāpšanos un intelektuālu argumentāciju.

PIEKTo saknes grēks ir savtība. PIEKTie nav devēji. Viņiem ir nosliece kolekcionēt ne tikai garīgos, bet arī materiālos labumus. Sajā punktā viņiem ik pa laikam nepieciešams pamudinošs grūdiens: "Laiks beidzot izvilkt dienasgaismā kaut ko no taviem dārgumiem!"

PIEKTO lamatas ir skopums. Pirmām kārtām viņi ir skopi paši pret sevi. Viņi baidās palikt zaudētāji daloties. Viss, ko viņi ieguvuši, rada tiem drošību. PIEKTie var kļūt tādi tēraudcieti rausēji kā Ebenīzers Skrūdžs no Čārlza Dikensa stāsta "Ziemassvētku dziesma".14 Skopuļi l'IEKTie nespēj baudīt dzīvi, tikai knauzerēties ar saviem īpašumiem, kas tiem garantē mieru un drošību nākotnē. Dažiem jau var rasties patoloģiskas iezīmes: izslavēti skopuļi bija miljardieri Hovards Hjūss (Howard Hughes) un Pols Cietijs (/. Paul Getty), kuri sev neatļāvās neko, kaut bija pasakaini bagāti. Vairums PIEKTo ir patiešām pieticīgi savās prasībās, un viņiem ir dabiska tieksme uz askētismu. Allaž tiem vajag tikai kripatiņu no visa; daži uzskaita pat tualetes papīru, lai neko neizšķērdētu. Turklāt viņi jūtas lepni, ka ir tik pieticīgi. Saskaņā ar savu sākotnējo dzīves pieredzi viņi bieži nedabūja to, kas tiem patiešām bija nepieciešams. PIEKTajiem jau agri nācās pierast, ka jāsamierinās ar mazumiņu. Tā nu skopums un pieticība PIEKTajiem nav nekādi pretstati.

Lielākās PIEKTo dotības tāpat kā visiem citiem tipiem ir apsēstības pretstats: PIEKTajiem ir kontemplācijas spējas, viņi saskata kopsakarības, izgudro iespaidīgas garīgās sistēmas.

PIEKTie izvairās no tukšuma. Kaut apkārtējie tos bieži uzskata par noslēpumainiem un "dziļiem", paši PIEK Tie parasti apšauba savu vērtību un ierobežoto iekšējo bagātību. Bailes no tukšuma (horror vacui) ir patiesais dzinulis daudz kam, ko dara nenobrieduši PIEKTie.

Atpestītiem PIEKTajiem piemītošās dāvanas jeb Gara augļi ir objektivitāte. Arvien vairāk mēs pārliecināmies, ka viena un tā pati rakstura iezīme var nozīmēt kā svētību, tā arī lāstu. Nenobriedušajam PIEKTajam ir nepieciešams distancēties, turpretī nobrieduši PIEKTie spēj distancēties un nepieķerties.

Šāda PIEKTo dāvana ir liela vērtība jebkurai kopienai. Piektie ir lieliski padomdevēji. Viņi spēj stundām ilgi pacietīgi uzklausīt citu monologus. Pat tad, ja sarunu partnera runas plūdi nebeidzas, PIEKTo kapacitātei uzklausīt un uztvert, šķiet, nav robežu. Viņu spēja sarunā neiesaistīties emocionāli var padoma meklētājam/-ai palīdzēt skaidrāk, lietišķāk un reālistiskāk novērtēt savu situāciju.

īpašo dotumu dēļ PIEKTie vēl arī ļoti objektīvi novērtē emocionālajā ziņā saspringtu situāciju un var pateikt: "Nu, pēc manām domām, šai lietai ir divas puses."

"Nepieķeršanās" PIEKTajiem tiešām vienlaikus ir gan dāvana, gan arī grēks. PIEKTais ir vienīgais tips, kura priekšrocības un trūkumus mēs varam raksturot ar vieniem un tiem pašiem vārdiem.

Simboli uti piemēri

PIEKTos simbolizē šādi dzīvnieki: pūce, lapsa un kāmis.

Pūces nekustīgo acu skatiens vērsts uz priekšu, īpaši labi tai attīstīta dzirde. Ēģiptē un Indijā pūce bija nāves simbols, Grieķijā tā pavadīja dievieti Atēnu un bija Atēnu pilsētas un vienlaikus visu zināšanu sargātāja. Pūces redz visu, taču pašas nav viegli pamanāmas.

Lapsa ir plēsīgs dzīvnieks, kas medī viens, tās acu zīlītes ir kā šauras spraudziņas. Lapsas oža un dzirde ir izcila. Ķīniešu mītos lapsai ir centrālā loma. Sasniedzot simts gadus, lapsa spējot iemiesoties ikvienā citā tēlā, bet tūkstoš gadu vecumā tai kažoks kļūstot balts, lapsai tad esot deviņas astes un tā zinot visu. Teikās un dzejoļos par dzīvniekiem lapsa allaž parādīta kā viltīga un izmanīga; kristīgajā simbolikā tā pārstāv viltību, alkatību un izmisumu. Turpretī daudzās pasakās lapsa mēdz izlīdzēt nelaimē.

Kāmis ar saviem lielajiem vaigu maisiem reprezentē PIEKTo kolekcionēšanas kaislību un mantkārību, "barības" uzkrājumu veidošanu sliktajiem laikiem.

Simboliskā PIEKTo valsts ir Lielbritānija. To iemieso konservatīvā, pieklājīgā, rezervētā, vēsi distancētā angļu džentlmeņa arhetips. Gita PIEKTā īpašība radusi izpausmi skopā skota tēlā, kas izsmiets neskaitāmās karikatūrās.

Simboliskā PIEKTo krāsa ir zilā. Tā raksturīga introversijai, mieram un distancētībai, ir vairāk uztveroša nekā izstarojoša. Tradicionāli zilais ir sievišķā krāsa. Zilais Dievmātes zvaigžņu mētelis simbolizē cilvēka jūtīgumu pret Visuma noslēpumu. Neizzināmākie skatienam pieejamie telpiskie elementi jūra un debesis ir zilā krāsā. Tumšāki zilās krāsas toņi simbolizē pasivitāti, klusu vērošanu, nekustību. V. Kandinskis (Kandinsky) uzskata, ka zilais ved no līdzcilvēkiem uz indivīda centru: "Jo, dziļāk, jo vairāk tas sauc cilvēku uz bezgalību, modina viņā ilgas pēc tīrā un beidzot pēc pārjutekliskā."15

PIT'KTajiem ir trīs Bībeles patroni: Jēzus māte Marija, apustulis loms un muitnieks C.aķejs.

Marija iemieso jūtīgumu, kas ir PIEKTo mistiski kontemplatīvā puse. Marija ir spējīga saņemt, pirms tā dod. Ziemassvētku stāsta beigas vēsta, ka gani viņai izstāstījuši visu, kas tai būs jāpiedzīvo. Nobeigumā par Mariju teikts: "Bet Marija visus vārdus paturēja prātā, tos pārdomādama savā sirdī" (Lk. 2:19)

PIEKTie spēj paturēt visas lietas pie sevis; uzticēto viņi saglabā sirdīs; viņi prot klusēt. Baznīcas vēstures gaitā Marija ik pa laikam tika padarīta par idealizētu simbolu par garīgas, neskartas, nesamaitātas un neaizskaramas jaunavas tēlu "bez miesas un asinīm". Pret to, starp citu, vērsās reālistiskā Latīņamerikas atbrīvošanās kustības teoloģija, kas tieši Magnifikāta [16] tekstā (I,k. 1: 46-55) atklāja Mariju-cīnītāju, kas nepavisam nav "bezspēcīga" (Argentīnā militārās diktatūras laikā bija aizliegts publiski skandēr Magnifikātu!). Eneagrammas valodā varētu teikt šādi: atbrīvošanās teoloģija bija Marijā atklājusi īpašību, kas raksturīga ASTOTajiem (ASTOTo "darbības" enerģija ir PIEKTo integrācijas punkts).'6

Apustulis Toms kristiešu apziņā galvenokārt ienācis kā Neticīgais Toms, kurš izsaka šaubas pēc Lieldienām. Taču šis māceklis ļoti īsi parādās jau pirms Lieldienām. Jēzus stāsta saviem mācekļiem, ka miris Lācars un Viņš vēlas apmeklēt tā kapu. Tad Toms citiem mācekļiem saka: "Iesim arī mēs, lai kopā ar Viņu mirtu!" (Jņ. 11:16) Nihilistiska rezignācija un vienaldzība pastāvīgi apdraud PIKKTos! Toms nav kopā ar citiem mācekļiem, kad tie sastop augšāmcēlušos Kristu. Viņš izvairās no sabiedrības un bēdās labprātāk paliek viens. Kad pārējie stāsta viņam, ko redzējuši, Toms ir skeptisks. Viņš tic tikai tam, ko redz pats savām acīm. Kad Jēzus otro reizi parādās mācekļiem, starp viņiem ir arī Toms. Jēzus liek pieskarties Viņam: "Stiep šurp savu pirkstu un aplūko Manas rokas un dod šurp savu roku un liec to Manos sānos, un neesi neticīgs, bet ticīgs!" (Jņ. 20:27) Tas pats Jēzus, kurš »Marijai Magdalēnai (OTRajai) bija teicis: "Nepieskaries Man!", tagad racionālistu Tomu aicina pieskarties fiziski! OTRajiem jāatraisās no simbiotiskām attiecībām un jāattīsta sevī spēja veidot patiesu distanci, ber PIEKTajam jāatrod ceļš no galvas uz ķermeni, no domāšanas uz darbību. Vēlāk Toms saskaņā ar leģendu patiešām kļūst ļoti darbīgs. Viņš it kā dodas uz Indiju un tur nodibina Baznīcu. Arī brīnišķīgo mistisko loma evaņģēliju, kas gan nav ietverts Bībeles kanonā, esot sarakstījis loms.

Mariona Kīstenmahere atklāja, ka muitnieks Cakejs ir vēl viens PIEK'Iais. (Lk. 19:1-10). Nicinātie muitnieki sadarbojās ar romiešiem un pārtika no tā, ko atņēma citiem. Kad Jēzus ierodas Jērikā, Caķejs uzrāpjas vīģes kokā, lai redzētu izslavēto Skolotāju. Šī paslēptuve dod viņam vairākas priekšrocības: viņš redz notiekošo, pats palikdams neredzams, un var izvairīties no fiziska kontakta ar ļaužu masām. Taču Jēzus viņu tomēr pamana. Viņš apstājas zem koka un uzsauc muitniekam: "Cakej, kāp steigšus zemē, jo Man šodien jāiegriežas tavā namā" Jēzus tātad dara to, kas PIEKTajicm patiesībā nepatīk: Viņš ir pamanījis Caķcju un ielūdz pats sevi tā namā. Tieši tāpēc, ka pārkāpj robežas,

Mikelandželo (Michelangelo Merisi da Caravaggio). Neticīgais Toms. Dziedinošais pieskāriens.

Jēzus kļūst par Caķeja atpestītāju. Muitnieks spēj kļūt viesmīlīgs. Šī īpašība ir nobriedušu PIEKTo skaistākā dāvana. Caķejs uzņem Jēzu pie sevis, un šī tikšanās pārvērš viņa dzīvi. Beigu beigās muitnieks kļūst spējīgs izlaist no rokām to, ko visu mūžu vācis. Viņš kļuvis spējīgs dot. Muitnieks svin lielus svētkus kopā ar saviem kolēģiem. Jēzus ir atbrīvojis viņu no egocentrisma un izolācijas.

Atgriešana un atpestīšana

PIEKTO aicinājums saucas viedums. Viedums ir patiesa gudrība par pasaules un dzīves kopsakarībām. To var smelties ne tikai no domāšanas, bet vienlaikus no praktiskās dzīves. Viedums ir piedzīvotā atspoguļojums. PIEKTie vispirms domā, pirms kaut ko dara vai tā vietā, lai darītu. Refleksija ir piedzīvotā papildu garīgā apstrāde. Viedumā, uz kuru PIEKTie ir aicināti, ietverta arī uzticēšanās Dieva gribai. Tas nozīmē lielāku uzticēšanos Dievam nekā skolas gudrībām. Tas nozīmē necensties skaidrot, neķerties uzreiz visam klāt ar skalpeli.

Viens no PIEKTo dzīves uzdevumiem ir iemācīties piedalīties un rīkoties. Vienlaikus PIEKTajiem kaislīgi jāiemīlas. Daudziem PIEKTajiem mīla ir drāma, jo erotiskās attiecībās ar lielu sparu saduras ilgas pēc tuvības un viņu spēcīgā vēlme saglabāt distanci.''

Var gadīties, ka PIEKTais, būdams iemīlējies līdz ausīm, tiekoties ar mīļoto cilvēku, sastingst un nezina vairs, kā izturēties. "Patiesās" jūtas taču PIEKTais paradis bieži vien izjust tikai pēc tam. Šajā aspektā liels izaicinājums šim tipam ir mācīties mīlēt.18 PIEKTais, kas nepieļauj nekādas kaislības, neatļaujas kaut reizi dzīvē "zaudēt galvu", ir ļoti nepilnvērtīgs cilvēks. Meditācija un lūgšanas PIEKTajiem ir neiedomājami svarīgi spēka avoti. PIEKTajiem jāizkopj sava iekšējā pasaule, lai rastu drosmi pievērsties ārējai pasaulei. Tas ir iespējams tikai tad, kad iekšējā pasaule vairs netiek izjusta kā kaut kas draudīgs tad, kad PIEKTie atraduši mieru un drošību Dievā un līdz ar to arī sevī.

Mēs mudinām visus PIEKTos uz inkarnācijas meditāciju. Tas nozīmē, ka aicinām uz iesaistīšanos un meditāciju par Kristus ciešanām par Viņa dedzīgo mīlestību uz cilvēkiem, par gatavību tādēļ arī nosmērēt savas rokas. Par kristieti nevar kļūt, ja vienatnē paliek sēžam istabā pie grāmatām. To jau neatpestīti PIEKTie darītu vislabprātāk. Dievs, kuram var pieskarties, kurš tieši caur pieskaršanos nes cilvēcei dziedināšanu, iemiesojas Kristū.

Kāda mana (Ričarda Rora) paziņa, kura ir PIEKTā, bija atradusi gandrīz vai ģeniālu veidu, lai sasniegtu vienotu veselumu. Viņa kļuva par masieri, jo zemapziņā juta, ka viņai palīdzēs tas, ka būs jāpieskaras citu cilvēku ķermeņiem un jādarbojas viņu labā. Šādā veidā viņa atbrīvojas no sava egocentriskā krātiņa un izolācijas, ļaujoties sava ķermeņa izjūtām un sajūtot svešos ķermeņus. Viņa saka: "Kad daru savu darbu un šādā veidā saskaras ar citu cilvēku ķermeņiem, tad tā ir daļa no mana lūgšanu darba vai varbūt šī darba turpinājums." Parasti PIEKTie patur savu enerģiju paši sev, taču šī sieviete masē pat deviņus cilvēkus dienā. Tas ir liels solis uz savas personības integrāciju.

Šī sieviete allaž būs PIEKTā. Mēs visi esam tie, kas esam. Taču ceļā uz pestīšanu jeb atbrīvošanos mums ir jādara tieši tas, ko latīniski sauc agere contra. Mums jādara tieši pretējais tam, uz ko mūs "dabiski" piespiež mūsu dziņas un paradumi. Tam nepieciešams skaidrs lēmums, jo nekas nenotiek pats no sevis, mums zināmā mērā jārīkojas pretrunā ar "savu dabu" vai jāpaceļas tai pāri. PIEKTajiem vienkārši šad un tad jārīkojas impulsīvi, jāpieļauj kļūdas. Kļūdīties ir cilvēciski! Bet PIEKTie kā arī dažu citu tipu cilvēki baidās pieļaut kļūdas. PIEKTajiem ir bail izdarīt kaut ko nesaprātīgu. Mēs varam konstatēt, ka PIEKTie un SESTie ir tuvi kaimiņi. Bailes, kas ir SESTo saknes grēks, nav svešas arī PIEKTajiem.

Tāpēc PIEKTajiem vajadzīga drosme, lai sāktu ceļu uz ārpasauli. Palīdzēt var geštaltterapija vai darbs ar ķermeni, bet laba ir arī ikviena iekšējās pasaules "publiskošana", piemēram, radoša mākslinieciskā darbība (keramika, gleznošana), arī tad, ja šādi nākas ļaut citiem ielūkoties savas "dvēseles stūrīšos". Vēl viena iespēja ir iesaistīšanās kādā praktiskā, politiskā vai sociālā darbā.

Lai gan PIEKTie izskatās tik pašpietiekami, viņiem ir vajadzīga uzticamas mīlestības pieredze gan iekšējā pasaulē (Dieva pieredze), gan ārējā pasaulē (citu cilvēku mīlestība). Psihisku mierinājumu sniedz tādi vārdi kā: "Te tu vari justies drošs. Mēs priecājamies, ka tu te esi. Tev ir tiesības te atrasties. Tu esi mīļi gaidīts. Tu esi piederīgs pie mums."

PIEKTajiem jāsargās būt arogantiem vai cietpauriem gan attiecībās ar cilvēkiem, gan ar Dievu ("Ja Dievam no manis kaut ko vajag, lai pats pakustina mazo pirkstiņu"). Ja PIEKTie atsakās no noslēpumainības un mākslotas mistifikācijas, ja uzdrošinās sastapties ar citu cilvēku noslēpumiem, kas liek kaut mazliet pacelt priekškaru uz saviem noslēpumiem un dalīties savos dārgumos, tad tie var piekļūt savam lielākajam dotumam, proti, viedumam. PIEKTajiem jāvingrinās paust savas emocijas tieši, nevis atstāt vēlākam laikam, kad varēs tās izbaudīt savas "klusās istabiņas" vientulībā. Pēc dabas PIEKTie vairāk iederas pie budistiem nekā pie kristiešiem. Bet tieši tāpēc Austrumu reliģiju piedāvātais ceļš uz pasaules noliegšanu un visa paturēšanu iekšējā pasaulē var kļūt par viņu lamatām, kas traucē atklāt inkarnācijas un krusta noslēpumu un izprast paša eksistenci.

Visus kontemplatīvos svētos pārstāv BINGENAS HILDEGARDE (Hildegardi s Bingensis) (1098-1179). Viņa bija vispusīgi izglītots cilvēks: labi orientējās un daudz sasniedza mūzikā, teoloģijā un medicīnā, lai gan slavena kļuva vairāk ar savām vīzijām. Hildegarde pati cieta no savām vīzijām un tādēļ saslima. Tikai tad, kad viņa visu bija pierakstījusi un tajā dalījās (!), viņa atkal izveseļojās. Daudzi mistiķi/-es ir spiesti sākumā izcīnīt smagu cīņu ar savu attieksmi pret pasauli tas viņus no slimīgas introspekcijas aizved darbīgā pasaulē. PIEKTajiem, tāpat kā visiem, ir jāsper šāds solis, lai no skatīšanās pārietu pie darbiem. Tad viņi spēj redzēt gaišredzīgas garīgas un politiskas vīzijas, saskatīt kopsakarības un prot tās izskaidrot.

Geļu, ko atpestīts PIEKTais veicis no domāšanas līdzdarbībai, ilustrē DlTRIHS BONHĒFERS (Dietrich Bonhoejfer) (1906-1945). Viņš kā sestais bērns piedzimis astoņu bērnu ģimenē Breslavā; viņa vectēvs un vecvectēvs pa mātes līniju bija slaveni teoloģijas profesori, bet tēvs viens no sava laika nozīmīgākajiem psihiatriem. Šajā ģimenē, kas piederēja pie lielburžuāzijas, prasība būt "savaldīgam" un "lietišķam" attiecās uz visiem, arī uz bērniem. Māte mācīja bērnus pati, līdz ar to bērni spēja vienā gadā pabeigt vairākas klases.

Jaunībā Dītrihs bija grāmatu tārps un aizrāvās ar šaha spēli. 18 gadu vecumā viņam atļāva doties ceļojumā uz Romu, par kuru jauneklis jau iepriekš esot iemācījies no galvas visu (!) "Baedecker" ceļvedī rakstīto. Viņš centīgi studēja.

piesakoties uz lekcijām daudzos mācību priekšmetos. Jau 19 gadu vecumā viņš sāka darbu pie doktora disertācijas par Baznīcu: Sanctorum communio ("Svēto sadraudze", kuru aizstāvēja 1927. gadā ar vērtējumu summa cum laude[17]. Šis viņa darbs ir slavens arī mūsdienās.

22 gadu vecumā viņš kļūst par vikāru Barselonā, pēc tam vienu gadu studē ASV, kur viņu dziļi aizkustina saskarsme ar tumšādainajiem kristiešiem Hārlemā. 25 gadu vecumā viņš kļūst par privātdocentu. 1933. gadā pie varas nāk nacisti. D. Bonhēfers jau pašā sākumā asredzīgi saskata briesmas, ko slēpj vadoņa kults (viņš pats allaž ir pretojies tam, ka kāds piesavinās varu pār cilvēku dvēselēm). Viņš saskata, ka Baznīcai tuvākajos gados būs izšķirīgs ebreju jautājums, kas būs jārisina. Nedaudz vēlāk D. Bonhēfers dodas kalpot par mācītāju vācu draudzē Londonā.

29 gadu vecumā viņš kļūst par (nelegālas) "Apliecinošās baznīcas" [18] mācītāju semināra vadītāju. 1936. gadā nacisti aizliedz viņam strādāt par pasniedzēju. Pēc nākamā ceļojuma uz ASV viņš pirms paša k;ira sākuma ar pēdējo kuģi atgriežas, lai gan jau tad nojauš, ka darbošanās Vācijā viņam var maksāt dzīvību.

1942. gadā D. Bonhēfers pievienojas to cilvēku lokam, kas plāno atentātu pret 1 litleru no intelektuāļa viņš kļuvis par politisku sazvērnieku! 1943. gada aprīlī viņš tiek apcietināts un nokļūst Tēgelas cietumā. Viņš gatavojas izdarīt pašnāvību, ja fiziskas spīdzināšanas gadījumā (no kā viņam ļoti bail) nodotu savus cīņubiedrus. īsi pirms kara beigām L). Bonhēfers nokļūst Būhenvaldes koncentrācijas nometnē, pēc tam Hosenbirgā, kur 9. aprīlī tiek pakārts.

Ieslodzījumā viņš raksta: "Darīt un uzdrošināties nevis vienalga ko, bet pareizo; nevis sapņot par dažādām iespējām, bet drosmīgi sastapties ar realitāti; nevis patveršanās domu pasaulē, bet tikai darbība dara brīvu. Sper soli laukā no bailīgas šaubīšanās, meties notikumu viesulī, tikai Dieva baušļu un ticības vadīts, un brīvība uzgavilēs tavam garam."'''

Ari pašreiz D. Bonhēfera neiedomājami gaišredzīgās vīzijas par kristīgās Baznīcas uzdevumu un veidolu ir saglabājušas savu nozīmi. Starp citu, viņam bija svarīgi, lai Baznīca kļūtu patiešām "nabadzīga" un sekotu Kristus paraugam, īstenodama vienkāršu dzīvesveidu.

Sestais tips

Pārskats

Cilvēkiem, kas pieder pie SESTā tipa, ir lieliskas (kaut ari ne vienmēr atzītas) raksturīgas dotības: viņi labprāt sadarbojas, spēj iekļauties komandā un ir uzticami. Partnerattiecībās var paļauties uz SESTo uzticību. Viņu draudzība balstās uz sirsnību un dziļām jūtām. vSESTie bieži ir ļoti oriģināli un asprātīgi. Tas gan reizēm izpaužas kā karātavu humors. Viņi ar visu sirdi un dvēseli gatavi ziedoties cilvēkiem, kurus mīl. Atpestīti SESTie prot apvienot pārbaudītas vērtības ar gatavību izmēģināt jaunus ceļus.Viņi nojauš, kas ir iespējams un kas ne. SESTie laikus pamana vēl nepietiekami pārdomāto, atklāj projekta vājās vietas, jo viņiem piemīt "sestais prāts", kas brīdina par briesmām. SESTie spēj raudzīties nākotnē un ir drosmīgi, kad jāmeklē jauni ceļi un jānovelk jaunas robežas.

Eneagrammā TRESie un SESTie ir īpaši iezīmīgi ar to, ka viņu saknes grēks Rietumu kristīgajā tradīcijā vispār netiek par grēku ne ar/.īts, ne nosaukts: SESTajiem tā ir baiļošanās ("bailes')', TREŠajiem meli. Kamēr abi šie grēki netiek par tādiem atzīti un arī šķīstīti, tie rada lielu apdraudējumu. Daudzi eneagrammas speciālisti ir pārliecināti, ka Rietumu sabiedrībā SESTie ir ļoti plaši pārstāvēti.

SESTie viegli ļaujas šaubām par sevi. Tas viņus padara piesardzīgus, bailīgus un aizdomu pilnus. Viņi nemitīgi nojauš briesmas. Nenobriedušākie SESTie cieš no vajāšanas mānijas. Ja padomā, ar cik daudzām briesmām bērnam nākas saskarties vēl pirms savas piedzimšanas un pirmajās dzīves nedēļās un mēnešos, var saprast,

ka daudzi cilvēki dzīvo saskaņā ar šādu devīzi: "Pasaule ir bīstama.

>

Tajā ir ļoti jāuzmanās. Man nav pietiekamas iekšējās autoritātes, lai justos gatavs saskarsmei ar to visu. Tāpēc man jāmeklē drošība kaut kur ārpusē."

DONS R. RISO [19] (don r. riso) aprakstījis šaubu plosītos SESTos šādi: "Viņi ir emocionāli atkarīgi no citiem, bet acīmrcdzami ne tik lielā mērā no sevis. SESTie vēlētos būt citiem tuvi, taču vispirms tos pārbauda, lai zinātu, vai var viņiem uzticēties. Viņi pielūdz autoritātes un vienlaikus no tām baidās. Viņi ir paklausīgi un nepaklausīgi vienlaikus. SESTie baidās no citu cilvēku agresivitātes, kaut paši palaikam spēj būt ārkārtīgi agresīvi. Viņi meklē drošību un tomēr jūtas nedroši. SESTie izturas mīļi, ir labi pielāgojušies un vienlaikus spēj pavisam negaidot kļūt nekrietni un naida pilni. Viņi tic tradicionālajām vērtībām un tad pēkšņi spēj pamest šīs vērtības novārtā. Viņi grib izbēgt no soda, taču paši iespējami bieži to izsauc uz sevi.2

Daži SESTie stāsta, ka viņi zaudējuši ticību jau dzīves sākumā, jo to vecāki bijuši nesavaldīgi, neaprēķināmi, vardarbīgi vai emocionāli vēsi. Daudzi tikuši sodīti vai sisti bez redzama iemesla, vienkārši tāpēc, ka vecāki šādi reaģējuši, nespēdami risināt savus konfliktus. Līdz ar to iespējamās konsekvences bija vairākas: vai nu šiem bērniem vajadzēja lūkoties pēc kāda aizstāvja, kuram varētu uzticēties, mācīties laikus pamanīt vismazākās briesmu pazīmes, lai meklētu pajumti, vai arī stāties pretī briesmām un būt agresīviem. Pirmajā variantā patiesas pašpaļāvības trūkuma dēļ SESTie meklē autoritātes, kuras spēj sniegt drošību, ir slavenības vai kurām pieder vara un tāpēc var SESTajam dot padomu, kā rīkoties. SESTajiem šajā gadījumā nepieciešama institūcija, pie kuras vērsties (piemēram, Baznīca, partija, valsts, zinātne), vai grāmata (piemēram, Bībele, Baznīcas likumi vai kriminālkodekss, Korāns, Ā. Hitlera "Mana ciņa", K. Marksa "Kapitāls"), ko sarakstījuši autori, uz kuriem var paļauties. SESTie ilgojas pēc drošības. Viņi nevēlas saskatīt nekādus pelēkos toņus, viņiem ir vajadzīga vai nu balta, vai melna pasaule un tikai viena patiesība, t. i., nodrukāts melns uz balta. Ekstrēmākajos gadījumos SESTo enerģija rada autoritārus tipus, kuri pieprasa, lai patiesība būtu tāda, kādu viņi grib, un kuri gatavi izpildīt jebkuru pavēli, kas nāk "no augšas". ĀDOLFS EIHMANIS [20] Ādolf Eichmanri) nopratināšanā Izraēlā atbildēja tieši šādā garā: "Piederu pie cilvēkiem, kas vispār nepieņem lēmumu. Fīrera vārdiem bija likuma spēks. Es paklausīju. Vienalga, kādas pavēles man tiktu dotas, es paklausītu, jo zvērests ir zvērests.'

Daudzi SESTie stāsta par likteņa sarežģījumiem: viņi nav pabeiguši studijas vai profesionālo apmācību. Bieži viņi ir padevušies īsi pirms pašām beigām vai nu tāpēc, ka izjutuši paralizējošas bailes, vai arī nav tikuši mācībās uz priekšu tāpēc, ka pārāk sīki gribējuši pārbaudīt katru detaļu un izslēgt jebkādas pretrunas. Viņi apšaubījuši savas pozīcijas, nevis pašapzinīgi tās pārstāvējuši. Tas ir Sīzifa darbs nodrošināties, ka pret personisko viedokli nav iespējami nekādi iebildumi. Tas galu galā beidzas ar neveiksmi.

Daudzi SESTie paši rada situācijas, kurās paliek zaudētāji. Viņi ir pesimisti un baidās no panākumiem. Ja jau viņi negūst panākumus, tad briesmas, ko varētu sagādāt skauģi vai konkurenti, nav tik lielas. Tāpēc SESTie pamanās "apiet" panākumus vai nu piespēlē tos citiem, vai uzstāda sev tik nesasniedzamus mērķus, ka izgāšanās garantēta. Nenobrieduši SESTie cīnās par savu izdzīvošanu, nevis panākumiem, jo tajos apslēpts apdraudējums. Ja viņi tomēr kādreiz gūst panākumus, visbiežāk tos steidzīgi aizmirst. Katra jauna situācija SESTajiem šķiet tik draudīga, ka atmiņas par bijušajām uzvarām tāpat neko nelīdz.3

Nenobrieduši TREŠie ir plaši pazīstami uzvarētāji, bet nenobrieduši SESTie ir tikpat labi zināmi zaudētāji. "Prieks zaudēt" jau var atgādināt mazohisma iezīmes. VUDIJS ALLENS (Woody Allen) daudzās savās filmās attēlojis šādus neveiksminiekus.

Vairums SESTo tikai ar grūtībām spēj pieņemt uzslavu. Viņi uzskata, ka uzslava slēpj lamatas, kurās viņus grib ievilināt. Lai patiešām uzslavētu SESTo, atzinība jāsavieno ar konstruktīvu kritiku, līdz ar to uzslava būs ticamāka.

Lai saprastu SESTo tipu, jāiemācās to ieraudzīt gan starp fobiskiem (bailīgiem) un kontrafobiskiem SESTajiem. Viņu izpausmes ir tik atšķirīgas, ka šis iedalījums ir ļoti svarīgs.

Fobiskie SESTie pēc dabas ir piesardzīgi, vilcinās, nekam neuzticas. Viņiem ir grūti noticēt sev un saviem "instinktiem". No briesmām tie parasti izvairās. Šādi cilvēki zināmā mērā apkārtējiem cilvēkiem nesagādā nekādas rūpes. Nokļūstot pie pastorālā padomdevēja vai ārsta, kam spēj uzticēties, viņi ir gatavi tam sekot soli pa solim un lēnām uzdrošinās ieskatīties acīs savām bailēm, tāpēc šiem SESTajiem ir labas izredzes kļūt atbrīvotākiem, patstāvīgākiem un brīvākiem.

Kontrafobiskie SESTie turpretī spēj sagādāt lielas problēmas sev un citiem cilvēkiem. Viņiem piemīt tendence pievienoties radikālām un vardarbīgām kustībām. Kontrafobiski SESTie meklē riska situācijas, un viņus var sastapt arī tādos bīstamos sporta veidos kā lidošana ar deltaplānu vai autosacīkstes, jo viņi labāk izvēlas "skriešanu pretī briesmām", nevis nemitīgu baiļošanos.4 Kontrafobiski SESTie maskē savas bailes, kas ir patiesais viņu rīcības dzinulis, kompensējot tās ar bravūrīgu skarbumu, spēku un pārgalvību. Kontrafobiskajiem SESTajiem vairs nav varas pār savām bailēm, kuras valda pār viņiem. Šādiem cilvēkiem tikpat kā nav vajadzīgs iemesls, lai iesviltos dusmās; ekstrēmos gadījumos viņi var kliegt, plosīties vai palaist rokas. Kontrafobiski SESTie lāgā necieš kritiku un vēl mazāk atkāpšanos no tā, ko viņi uzskata par pareizu. Savu viedokli tie gatavi aizstāvēt ar zobiem un nagiem, izmantojot ikvienu līdzekli. Līdz ar to SESTo izturēšanās veidi var būt situācijai pilnīgi neatbilstoši.

PAULA VACI.AVIKA* (Paul Watzlawick) slavenais "Stāsts par kādu āmuru" iespaidīgā veidā parāda kontrafobiski] SESTo rīcības mehānismu: kāds vīrs grib piekārt pie sienas gleznu, bet viņam nav āmura. Viņš grib aiziet pie kaimiņa un aizņemties āmuru. Taču tad viņu pārņem šaubas: ja nu kaimiņš negribēs viņam aizdot āmuru? Jau vakar kaimiņš to tikai pavirši pasveicināja… "Droši vien es viņam nepatīku, kaut ari neko sliktu neesmu viņam darījis." Tā vīrs pamazām kāpina sevī dusmas pret savu šausmīgo kaimiņu, līdz beidzot neiztur, izskrien no dzīvokļa, piezvana pie pretējām durvīm un kliedz: "Nu tad paturiet pats to savu stulbo āmuru!"5

Dilemma

SESTo kārdinājums ir viņu pārspīlētā tieksme pēc drošības. SESTajiem patīk ortodoksālas, noslēgtas sistēmas. Viņiem piemīt nosliece uz tradicionālismu vai pat fundamentālismu. Savukārt fundamentālistiem nepieciešams kāds nemaldīgas patiesības avots. ASV tagad var atrast pat "Anonīmo fundamentālistu" pašpalīdzības grupas, kas organizētas tāpat kā "Anonīmie alkoholiķi". Tās palīdz cilvēkiem atbrīvoties no sašaurinātas pasaules uztveres garīgā gūsta.

TOMASS MEIERS [21] 'ihomas meyer) daudzo mūsdienu fundamentālisma paveidu rašanos uzskata par reakciju uz "zaudēto mierinājumu" mūsu skeptiskajā un sekularizētajā modernajā laikmetā. Cilvēki jūtas pamesti vieni, jo, atbrīvojušies no reliģiju uzspiestajiem tabu, viņi ir zaudējuši arī atbalstu, ko tie sniedza. T. Meiers aicina novērst gan ekonomiskās, gan ekoloģiskās nepilnības, lai izslēgtu iespēju jebkādām kulturālas hegemonijas pretenzijām, vienalga, vai tās izvirzītu "zaļie" vai neonacisti.6

Nenobriedušus SESTos piesaista hierarhija, autoritātes un drošība. Viņus fascinē likums un viss, kas ar to saistīts. Daudzi SESTie >

izvēlas nodarbes, kas attiecināmas vai nu uz likuma sargāšanu, vai arī uz tā pārkāpšanu. Tiesneši, prokurori, advokāti, detektīvi, kriminālkomisāri, policisti, kriminālromānu autori un noziedznieki ļoti bieži izrādās viena vai otra veida SESTie.

Helēna Palmere dēvē SESTos par "sātana advokātiem". Romas Katoļu baznīcas kanonizācijas procedūra iecelšanai svēto kārtai paredz tādu Advocatus Diaboli[22], kurš meklē visu iespējamo, kas iebilstu pret kāda pasludināšanu par svēto. Tieši SESTajiem piemīt "sestais prāts", kas palīdz atklāt dažādas aplamības un aizdomīgus faktus. Tās ir viņu lielākās dotības.

Primārais SESTo aizsardzības mehānisms ir projicēšana. SESTajiem bieži piemīt spilgta fantāzija, kas liek iztēloties visas apokaliptiskās šausmas un allaž rēķināties ar pašu ļaunāko.

Neuzticēšanās apkārtējiem, starp citu, rada SESTajos tendenci projicēt apkārtējiem cilvēkiem ļaunumu, naidīgumu un negatīvas domas, kaut nav ne mazākā pierādījuma par to. Šādi viņi partnerattiecībās izvirza hipotēzi par partnera "neapzinātajiem motīviem". Neuzticēšanās sev veicina savu negatīvo motīvu piedēvēšanu citiem. Šāda ieprogrammēta domāšana stimulē meklēt klasisko grēkāzi.

SESTo saknes grēks ir viņu baiļošanās bailes). Jau pirmā Bībeles daļa (Vecajā Derībā) mūs mudina pārvarēt savas bailes, bet vēl jo vairāk uz to aicina Jēzus no Nacaretes: "Nebaidieties/" Tomēr mēs vēl joprojām neesam izpratuši, cik dēmoniskas var būt bailes. Lai gan Bībele mūs nemitīgi mudina iestāties pret balsīm, kas izsaka bailes, mēs tās noliedzam, izvēloties saukt citos vārdos, piemēram, diplomātija, gudra rīcība vai saprātīgs lēmums.

īpaši tie, kuriem pieder vara un kuri vēlas kontrolēt citus, izmantojot iebiedēšanu, nomaskē patiesību ar aizvien jauniem vārdiem, piemēram, "lojalitāte" vai "paklausība". Daudziem no mums jau bērnībā šis vārds tika iedzīts apziņā kā paklausības "tikums", lai gan īstenībā mums tādā veidā nācās pakļauties vecākiem, skolotājiem, priekšniekiem, mācītājiem vai citiem varas pārstāvjiem. Bailes tika apslēptas ar "paklausības tikumu" vai pat reliģiskiem solījumiem, lai gan patiesībā tam, kas notika, nebija ne mazākās saistības ar īstu paklausību. īsta paklausība izaug no iespējas brīvi klausīties, pieņemt lēmumu saskaņā ar sirdsapziņu un kādreiz teikt arī "nē". Paklausība nevietā ir baiļu "sapuvušais auglis".

Šajā vietā atcerēsimies, ka SESTie pieder pie "galvas cilvēkiem". Vai nav pārsteidzoši, ka bailes lokalizētas tieši galvā, nevis vēderā vai sirdī? Tiklīdz jāstrādā ar baiļu apsēstiem cilvēkiem, uzreiz ir skaidrs, ka murgi, kas viņus vajā, patiešām ir dzimuši smadzenēs. So cilvēku galvā nemitīgi dzimst aizvien jauni apokaliptiski scenāriji, kur viss, kas vien var noiet greizi, tiešām noiet greizi. Tas galu galā ietekmē arī emocijas un kā akmens spiež vēderu, taču baiļu sākumpunkts atrodas galvās.

Saskaņā ar leģendu sūfiji Romas Katoļu baznīcu esot nosaukuši par SESTajiem tipisku institūciju. Viņiem bijis priekšstats, ka

romiešu sistēma lielā mēra balstās uz bailēm. Tā rezultātā daudzi

cilvēki baidās no Dieva, priesteriem, nāves grēkiem, no sevis, no

sava ķermeņa. Bailes no sava miesiskuma ir rokām taustāmas, ja nem > > ' ) >

vērā Romas Katoļu baznīcas izplatīto un vēl joprojām nemainīto attieksmi pret seksualitāti. Cilvēkiem šajā sistēmā netika atļauts riskēt un kļūdīties. To spilgti attēlo pirmais lielais kristiešu pastorālais teologs OSKARS PFISTERS (Oskar Pfister) (1873-1956), Zigmunda Freida draugs, savā darbā "Kristietība un bailes" prasot no reliģijas izslēgt bailes, lai atbrīvotu vietu sākotnējai Jēzus mācībai. No Baznīcas patriektais katoļu teologs EIŽENS DRĒVERMANIS (Eugen Dreivermann) rūpīgi izpētījis, cik bieži nenobrieduši reliģiozitāte Baznīcā ir baiļpilna un kā hierarhiskā sistēma izmanto šīs bailes, lai saglabātu varu.

Fjodora Dostojevska romāna "Brāļi Karamazovi" varonis Ivans izdomājis, bet nepierakstījis poēmu "Lielinkvizators", kurā kardināls liek apcietināt Kristu, kurš, atgriezies uz Zemes, atkal dziedina un sprediķo. Viņš pārmet savam gūsteknim, ka brīvība, uz ko Jēzus mudina cilvēkus, tiem uzliek pārāk smagu nastu. Baznīca turpretī aiz tīrās cilvēkmīlestības viņiem šo brīvību atkal atņēma: "Piecpadsmit gadsimtus mēs esam mocījušies ar šo brīvību, bet nu tas ir nobeigts un nobeigts galīgi. (..) Taisni pašreiz šie ļaudis ir pārliecināti, ka viņi ir pilnīgi brīvi, lai gan viņi paši ir atnesuši mums savu brīvību un pazemīgi to nolikuši mums pie kājām. (..) Tu atraidīji vienīgo ceļu, kā varētu ļaudis darit laimīgus, bet, par laimi, aiziedams tu atstāji to mūsu rokās."8

Umberto Eko "Rozes vārdā" kādā viduslaiku klosterī strīdas par to, vai Jēzus jebkad ir smējies. Aklais sirmgalvis Horhe upurē vairāku mūku dzīvības un visbeidzot visu klosteri, lai atklātībā nenonāktu Aristoteļa grāmata par komēdijām. "Smiekli," viņš saka, "ir mūsu miesas vājums, nabago aizsargs, plebeju ņirgas par noslēpumiem. (..) Smiekli stiprina laukus pret bailēm no velna, jo karnevālā arī velns parādās nožēlojams un padumjš, tātad uzvarams.'"' Bet šī grāmata varētu iedvest, ka atbrīvošanās no velna bailēm ir pati gudrība. Bailes un humors, brīvība un baiļošanās nesader. Tāpēc ideologi nespēj ne pasmieties par sevi, ne arī citiem ļauj smieties.

Pirms Otrā Vatikāna koncila katoļu Baznīca bija ļoti pievilcīga par sevi nepārliecinātiem cilvēkiem. Tā bija absolūtās un nekļūdīgās patiesības un drošības mājvieta. Paldies Dievam, ka tas tagad ir mainījies. Kaut gan vērojami centieni restaurēt bijušo, mūsdienu katolicisms ietver daudz lielāku dažādību, sākot no atbrīvošanās teoloģijas un beidzot pat ar reakcionāriem strāvojumiem.

Tā kā ir daudz cilvēku, kuriem nepieciešama drošības ilūzija, mēs uzdrošināmies pareģot, ka tradicionālisms un fundamentālisms turpinās pieņemties spēkā. Tas visātrāk notiks tādā gadījumā, ja nepalīdzēsim cilvēkiem saskatīt viņu "SESTo lamatas" un pārvarēt baiļošanos.

Tas viss attiecas ne tikai uz Romas Katoļu baznīcu, bet arī uz Rietumu kristietību kopumā. Protestantisms ir katoliskās Baznīcas atvase un bieži saviem piekritējiem iedzen bailes no Dieva, nevis māca Dievu mīlēt. Pārprotamais vārds Bībelē "Dieva bijāšana" ir devis savu artavu šajā postošajā procesā.

To, kādas sekas var būt audzināšanai, kad Dievs vienlaikus tiek padarīts par mīlestības ("mīļotais Dievs") un bailes iedvesošu objektu, psihoterapeits TILMANS MOZERS (Tilman Moser) attēlojis kopsavilkumā par (protestantisko) ticību savā bērnībā. Tas veidots kā pretnostatījums lūgšanai:

""Mums Dievu vajagot bijāt un mīlēt…" tā man tika ieborēts, itin kā pirmais nebūtu padarījis otro neiespējamu. Un, tā kā Tavs vājprātīgais eksistences nosacījums, ka vajag kaut ko mīlēt un baidīties no tā, vienlaikus rada naidu, jābūt vēl lielākām bailēm, lai justos pazemīgāks, pateicīgāks par to, ka vēl neesmu nolemts pazudināšanai, vēl ne. (..) Tu man tik dziļi esi laupījis pārliecību, ka ar mani kādreiz viss varētu būt kārtībā, ka es varētu izlīgt ar sevi, justies "okei"… Par dvēseles norisēm pat par bailēm mūsu ģimenē vienkārši nerunāja. Tā es biju pamests viens Tavām dusmām, kas plosījās manī.(..) Tu plauksti sociālās nevarības un neziņas tukšumā.(..) Tagad diendienā, kad rakstu, manī tikai pieaug naids. Šorīt agri no rīta, kad uz mirkli pārtraucu rakstīt, es pēkšņi sāku rīstīties un vemt."10

Neatpestīti SESTie sargās pieļaut kļūdas uzvedībā. Viņi pedantiski ievēro visus noteikumus, likumus un normas un vērīgi raugās, lai arī citi neuzdrošinātos pārkāpt noteiktās norunas.

Fobisko SESTo lamatas ir gļēvums, kontrafobisko pārdrošība. Visi SESTie pārvērtē autoritātes un reizē tām neuzticas. Dvēseles dziļumos viņi jūtas vāji un pamesti, rezultātā var sevi paralizēt un akli pakļauties. Taču var notikt arī tā, ka tie apvienojas ar citiem neveiksminiekiem, lai justos stipri. Kontrafobiskajiem ir tendence pazaudēt galvu, lai nepieļautu, ka tos savā varā pārņem pašu baiļpilnās ilūzijas. Viņi metas riskantos pasākumos vai ar izmisīgu drosmi saceļas pret kaut ko.

SESTo saknes grēkam ir starojošs pretmets. Viņiem ir brīnišķīgas dotības: katra kopiena vai grupa, kuras dalībnieki tie ir, var droši paļauties uz viņu lojalitāti, pašaizliedzību un atbildības izjūtu. Protams, SESTie no saviem priekšniekiem un kolēģiem gaida tādu pašu lojalitāti, apzinīgumu un uzticamību, kādu parāda paši. Ja apbrīnotā priekšniecība netiek galā ar saviem publiskajiem pienākumiem, pašaizliedzība ātri var pārvērsties dumpī un paša izvirzītās prasības netiek pildītas." Turklāt SESTie spēj kļūt par kaismīgiem un drosmīgiem cīnītājiem par visu apspiesto kopējo lietu, jo paši bieži jutušies pazemoti un cietuši no pārestībām.

īstena SESTo gara dāvana ir drosme. Krīzes brīžos SESTie zināmos apstākļos daudz vieglāk nekā citi tipi var pārvarēt savas bailes.

Viņiem visu mūžu nācies ar tām cīnīties. Kādā brīdī viņiem kļūst

> > >

sevis žēl un apnīk būt par mūžīgajiem zaķapastalām, un tad tie spēj veikt varoņdarbus.

Satriecošu baiļu pārvarēšanas piemēru es (Ričards Rors) piedzīvoju kustībā New Jerusalem. Kādu dienu es kopā ar grupu sieviešu stāvēju ielas malā mūsu kustības centra priekšā, kur rotaļājās daži mazi bērni. Tur bija arī kāda sieviete, ko varētu raksturot kā pelēku, bailīgu pelīti. Viņa allaž izskatījās ļoti nedroša un nekad neielaidās ne uz kādu risku. Tajā dienā kāds no bērniem pēkšņi izskrēja uz ielas priekšā mašīnai, kas diezgan lielā ātrumā izgriezās ap stūri. Pirms kāds cits no mums paguva reaģēt, tieši viņa izlēca uz ielas, nostājoties starp auto un bērnu. Paldies Dievam, neviens netika ievainots pēdējā mirklī šoferis paguva nobremzēt.

Vēl viena SESTo dāvana ir viņu īpaši attīstītā spēja just to, kas tikai "virmo gaisā".

Ievērojamā eneagrammas speciāliste Helēna Palmere arī ir SESTā. Viņa apgalvo, ka viņai nebūtu terapeites dotību un iejušanās spēju, ja nebūtu SESTā. Helēna Palmere ir atradene, kura bijusi nolikta pie baznīcas. Viņa izldejojusies pa bērnunamiem un dažādām audžuģimenēm, no kurām dažas bijušas visai sarežģītas. Izdzīvot un nepazaudēt sevi šādos apstākļos ir īsts brīnums. Visu dzīvi viņa sev jautāja, kāpēc allaž jutusies tik apdraudēta, meklējot izskaidrojumu savām bailēm. "ŠI dziņa," viņa apgalvo, "pamudināja mani doties meklēt visas šis enerģijas, kas mani apdraudēja." Helēna Palmere ir viena no labākajām dvēseļu pazinējām. Viņa tiešām tik mistiskā veidā uztver visas citu cilvēku enerģijas, ka agrākos laikos droši vien izpelnītos raganas vai gaišreģes slavu. Viņa vienkārši zina, kas sarunu biedrā norisinās. "Šis spējas patiesībā es sevi attīstīju pati," viņa stāsta, "jo man bija bail."

Simboli un piemēri

Daudzveidīgās SESTo īpašības reprezentē ļoti atšķirīgi dzīvnieki. Fobiskos SESTos labprāt mēdz salīdzināt ar allaž bēgošajiem un cilpas metošajiem zaķiem, ar bailīgām pelēkām pelēm vai biklām stirnām. Taču "zaķapastalu bailīgums" ir tikai viņu augsti attīstītā modrība, kas tiem ļauj nekavējoties reaģēt uz mazākajām pārmaiņām vai briesmām savā apkārtnē. Daudzu dabisko ienaidnieku ielenkumā dzīvojot, SESTie attīstījuši izdzīvošanai svarīgas iezīmes: kažoku maskēšanās krāsā un zibenīgo bēgšanu, cilpas metot.

Kontrafobiskos SESTos var salīdzināt ar vilkiem, kam nepieciešama bara aizsardzība, kā arī ar uzticamo un paklausīgo vācu aitusuni. Kad kontrafobiskie SESTie jūtas iedzīti stūri, tad viņu tieksmi uzbrukt simbolizē žurka.

Simboliskā SESTo valsts ir Vācija. Stereotipiskais priekšstats par vāciešiem pilnībā atbilst viņu enerģijai. Ja amerikānis ākstoties grib atdarināt vāciešus, tas militāri sasit papēžus un nokliedzas: "Achtunģ." Sakostiem zobiem ievērotais akurātums simbolizē kontrafobisku reakciju, mākslīgu pašapziņu, aiz kuras patiesībā slēpjas nedrošība. No apziņas izstumtās bailes jau ne vienreiz vien ir smagi atriebušās Vācijas vēsturē. Vēl mūsdienās vāciešiem grūti ieskatīties acīs patiesībai par to, ko viņi Vācijas vārdā, pildot pavēles, ir pastrādājuši abos pasaules karos, aizbildinoties, ka tikai "pildījuši savu pienākumu". Tas viss par daudz caurausts bailēm un pārāk draudīgs. Ja vācieši nevēlēsies ņemt vērā savu vēsturi un pieņemt to, ko Bībelē saprot ar "atgriešanu", tad viņi būs nolemti tam, ka vēsture atkārtojas. Vācu rakstniece LUĪZE RINZERF. (l.uise Rinser), kas 30 gadus nodzīvojusi Irālijā, aplūko Ērika Fromma (Ericb Fromm) iedalījumu biofilajos (dzivē iemīlējušos) un nekrofilajos (nāvē iemīlējušos) cilvēkos. Pie pirmajiem tā pieskaita itāliešu, pie otrajiem vācu mentalitāti: "Vācija ir vīriešu zeme, tēvzeme, kur visam vīrišķīgajam un pašiem vīriešiem tiek dota priekšroka. Vācija ir tas, ko var nosaukt par Animus-\a\si\, bet Itālija ir Animavalsts sievišķās kvalitātes zeme, Madonnas kristīgās Dievmātes zeme. Man Vācija ir tēvzeme, bet Itālija man kļuvusi par mātes zemi. Vāciskajam piemīt diženums. Ja paklausās kaut vai Vāgnera tetraloģiju "Nībelungu gredzens", tad saprot, ko es ar to gribu teikt. (..) Kad (..) uzzināju, ka Hitlers bija aizrautīgs Vāgnera cienītājs, es aptvēru sava instinktīvā noraidījuma iemeslu. (..) Kad

Hitlers izbeidza savu mūžu ar indi un uguni, viņi vēlējās visu Vāciju paņemt sev līdzi nāvē.(..) Tas, cik viegli Hitlers savu nekrofiliju varēja pārnest uz visiem vāciešiem, parāda, ka tā latenti viņos jau snaudusi."'2 Tomēr taisnības labad ir jāsaka, ka neviena cita zeme nav tik drosmīgi ķērusies pie savas vēstures tumšo lappušu izgaismošanas kā Vācija, pārspējot Krieviju, Austriju, Šveici vai ASV.

Simboliskā SESTo krāsa ir vnilškrāsa. Tā nav spilgta, neizstaro mirdzumu un pielāgojas apkārtnei. Tādā krāsā ir koka miza, kas pasargā stumbru no ievainojumiem. Brūnais ir izveidojies, savienojoties sarkanajam un zaļajam. Šajā salikumā noslāpēts sarkanās krāsas dinamiskums. Tā ir sevis noliegšanas krāsa." Brūns, tāpat kā zelts un sudrabs, arī nav klasiskā krāsa. Tomēr tas ir viens no izteiksmīgākajiem un nokrāsām bagātākajiem toņiem, kas simbolizē piezemētību un drošības izjūtu. Latīņu valodas vārdiem humus (zeme) un humilitas (pazemība) ir kopīga sakne. Tāpēc viduslaiku ubagotājordeņu mūki, tāpat kā sūfiji pirms viņiem, valkāja brūnas sutanas.

Fobisko SESTo pārstāvis Bībelē ir Pāvila skolnieks Timotejs, bet kontrafobisko SESTo patrons ir apustulis Pēteris.

Apustuļu darbos un Pāvila vēstulēs bieži tiek pieminēts Timotejs. Viņa vārds tulkojumā nozīmē "dievbijīgais". Būdams samērā jauns, viņš saņēma sava skolotāja uzdevumu vadīt Efesas draudzi. Nav vienota viedokļa par to, vai abas Pāvila vēstules Timotejam patiešām rakstījis Pāvils vai arī Jaunajā Derībā tās ievietotas tikai ar viņa vārdu. Jebkurā gadījumā šajās vēstulēs jau sastopami hierarhiskās Baznīcas pirmie aizmetņi. Liela daļa tekstu lasāmi kā augstākstāvošu personu rīkojumi padotajam. Pirmās Pāvila draudzes acīmredzot bija harismātiskas un organizētas, balstoties uz demokrātiju, bet, kad Timotejs sāka vadīt draudzi, pirmo reizi notika sava veida iecelšana amatos. Uzdevums kļūt par draudzes vadītāju viņam tika nodots ar roku uzlikšanas ceremoniju (1. Tim. 4:14), un proti, viņam bija jārūpējas par to, lai ticība būtu neliekuļota (1. Tim. 1:3-7). Atkal un atkal viņam tiek piekodināts būt nevainojamam sava amata pildīšanā (1. Tim. 1:18-20). Šajā vēstulē pirmo reizi pieminēts bīskapa amats (1. Tim. 3:1-7). Teologi pamatoti apgalvo, ka šīs "pastorālās vēstules" atspoguļo to, kāda bija agrīnā katoļu Baznīca, kad tā no kustības arvien vairāk pārtapa par hierarhisku institūciju.

Pēteris ir kontrafobisks SESTais. Viņš ir padevīgs savam Skolotājam un gatavs Viņa dēļ iet nāvē (Mt. 26:35). Hriesmu brīdī Pēteris neizvēlas bēgšanu: Jēzus apcietināšanas brīdī viņš izrauj zobenu un nocērt ausi vienam no augstākā priestera kalpiem (Mt. 26:51). Taču vēl pēc maza brīža viņš aiz bailēm jau pavisam nožēlojami noliedz Jēzu (Mt. 26:69-75). Nesaskaņas starp Pēteri un Pāvilu (Gal. 2:11-21) mēs jau pieminējām PIRMā tipa aprakstā. Tādas sadursmes starp reformatoru un autoritāri strukturētiem cilvēkiem ir tipiskas un vēsturē parādās arvien no jauna. Liels agrīnās Baznīcas sasniegums bija tas, ka abas šis frakcijas izrādījās spējīgas uz kompromisu ("Apustuļu koncils", Ap. d. 15:1-35).

Ne jau vienmēr Pēteris ir gļēvs. Ir neskaitāmi piemēri, kad viņš ļoti bīstamās situācijās parāda drosmi un, tāpat kā daudzi SESTie, rīkojas drošsirdīgi. Kad Augstā Padome pieprasa, lai viņš pārtrauc sprediķot par Jēzu, viņš atbild: "Spriediet paši, vai ir taisnīgi Dieva priekšā jums vairāk klausīt nekā Dievam; jo mēs nevaram nerunāt par to, ko esam redzējuši un dzirdējuši." (Ap. d. 4:19-20) Vēlāk viņš atkārto: "Dievam vairāk jāklausa nekā cilvēkiem." (Ap. d. 5:29) Galu galā Pēteris iet bojā mocekļa nāvē par savu ticību.

Atgriešana un atpestīšana

Diemžēl tikai dažiem cilvēkiem piemīt veselīga pašpaļāvība. SESTajiem domātais aicinājums saucas ticība. Ticība bibliskā izpratnē nenozīmē pirmām kārtām katra apgalvojuma uzskatīšanu par patiesu. Daudz svarīgāka ir uzticības pilnu attiecību izveidošana starp cilvēku un Dievu un starp Dievu un cilvēku. Dievs mums tic! Tas ir pamats, uz kura varam balstīt savu ticību Dievam, turklāt nezaudējot savu cilvēcisko cieņu. Dievs mums uzticas un cer, ka atbildēsim ar to pašu. Tā kā Dievs mums uzticas, mēs varam veidot savu veselīgo pašpaļāvību.

Tikai retais ir saņēmis no autoritātēm iedrošinājumu paļauties uz sevi. Daudz skaļāk un biežāk ir skanējušas citas prasības: "Uzticies mums! Paklausi mums! Mēs zinām, kas tev ir labs!" Es (Ričards Rors) vēl ļoti labi spēju atcerēties dienu, kad priesteris man pirmo reizi atļāva būt par autoritāti un "iekšējo guru" sev. Viņš man lūdza: "Apsoli man, Ričard, ka vienmēr uzticēsies pats sev!" Tas man, jaunam vīrietim, deva ļoti dziedinošu patiesas vīrišķās enerģijas lādiņu.

Pie SESTo dzīves uzdevumiem pieder mācīšanās atraisīties no pastāvīgas autoritāšu vadības un uzņemties atbildību par savu dzīvi un savām jūtām. Pats galvenais ir iedrošināties paskatīties acīs savām bailēm un nosaukt tās vārdā. Tiklīdz dēmonu nosaucam vārdā, tas zaudē varu pār mums un mēs spējam to uzveikt.14 Tieši SESTajiem jātiek vaļā no pašu galvā izperinātiem murgiem, kas pār viņiem valda.

SESTie no bērnības dod priekšroku tādām garīguma un dievbijības formām, kas ir strukturētas, sakārtotas un varbūt pat mazliet par daudz "ar galvu" izdomātas: "Vai es noskaitīju pareizo lūgšanu? Vai es lūdzu Dievu pareizā veidā?" Pirmskoncila laika katoļu Baznīca bija orientēta uz to, lai tiktu izrunāti pareizie vārdi un Svētā Mise allaž notiktu korekti (Messvffizium)[23]. To vienmēr attiecināja uz liturģijas nolasīšanu un pareizo latīņu saukļu skandēšanu. Kopumā vārdu bija pārāk daudz, pārāk nodarbināta bija smadzeņu kreisā puslode.15 Kopš tā laika, kad Baznīcu arvien vairāk sāka ietekmēt sievietes un paust savu pasaules skatījumu, attīstījās arī tādas lūgšanu formas, kas vairāk orientētas uz smadzeņu labo puslodi, ir intuitīvas un nāk "no sirds". Rietumu sabiedrības vīrieši ar SESTajiem raksturīgo enerģiju līdz šim varēja justies pat ļoti labi. Mēs jau neapgalvojam, ka nemēdz būt sievietes, kas ir šādi veidotas. Taču spēli izgudrojuši vīrieši un viņi diktē tos noteikumus, kas arī pašreiz valda daudzās mūsu institūcijās. Tāpēc tieši SESTajiem vīriešiem būtu ļoti noderīgi emancipēties, atsakoties no stingri noteiktajām un sastingušajām dievbijības formām, kaut arī pastāv iespēja pieļaut

"kļūdu". >

Lai atbrīvotos no sevis radītajiem ierobežojumiem, SESTajiem jāveido tāda garīgā dzīve, kas stiprina viņu personisko uzticēšanos Dievam un savu pašapziņu. Ir jāveido sirsnīga, patiesa sirdssaikne ar Dievu, uz ko var pilnīgi paļauties. Lai to sasniegtu, ieteicams pievienoties kādai kopienai, kurā cilvēki ir atklāti un veido ne tikai abstraktu domu apmaiņu, bet arī runā par savām bailēm un jūtām.

Tā kā SESTo bailes parasti ir pārspīlētas, būtu saprātīgi, ja viņi šad un tad apjautātos saviem draugiem, vai tās vispār ir pamatotas. SESTajiem bieži jāatgādina, ka daudzi viņu pieņēmumi par citu cilvēku motīviem un nolūkiem patiesībā ir viņu projekcijas, ko vajadzētu balstīt uz realitāti.

SESTajiem nepieciešams, kā nākas, vingrināties, lai spētu pieņemt lēmumus, neprasot "atļauju" nevienai autoritātei. Viņiem arī jātrenējas atsaukt atmiņā savus panākumus, kā arī tiekties pēc jauniem sasniegumiem. Cīņas mākslas, tādas kā teikvondo, karatē vai džudo, var palīdzēt iemācīties reaģēt, ilgi nedomājot ar galvu, bet "ar vēderu", spontāni. Ieteicami visi ķermeņa vingrinājumi, kas stiprina pašapziņu. SESTajiem svarīgākais ir pašiem izlemt, kas viņiem nāk par labu.

Humors un spēja pasmieties par savām pārspīlētajām bailēm SESTajiem var palīdzēt galu galā arī padzīt šīs bailes. Tur, kur smejas no sirds, bailes nespēj ilgi pastāvēt. Tāpēc jau diktatori un visas sistēmas, kas savā darbā izmanto bailes, visvairāk baidās tikt atmaskoti ar jokiem, satīru un smiekliem.

Pirmajā vācu eneagrammas seminārā divi SESTie kabarē stila priekšnesumā apliecināja, ka ir spējīgi uz atpestījošu ironiju par sevi.

Vāczemei ir jābūt vācu! Netici ne sev, ne svešam! Nekad par agru nesaki, ko domā… ja tu vispār domā…

Vispirms noklausies, ko citi saka… Jautā, kā Timotejs prasīja padomu Pāvilam, ievēro gan vien tik to, ko lielākie māca tev, tu taču nespēj patstāvīgs būt!

Esi lojāls!

Lojalitāte un Lojola…

Katoļi tiek laipni lūgti!

Tāpēc lai paliek žurks, vienīgais vīrietis,

bet žurcienes nebūs nekad!

Vāczemē, vāczemē pār visu zāle aug…

Kas pa straumei peld, tiek uz priekšu… Kas pa straumei peld, tas cauri tiek ar to… Kas pa straumei peld, tas aizpeld garām tam, kas varēja viņš patiesībā būt, ja būtu peldējis pret straumi.

SESTajiem vajadzīga no bailēm brīva telpa, kurā rast patvērumu, kurā nav jāaizstāvas un kurā viņi jūt, ka tiek pieņemti tādi, kādi ir. SESTajiem vajadzīgs tāds Dievs, kas vienlaikus ir "mīļš" un "biedējošs" tāds Dievs, kas nesoda, bet atļauj viņiem gan kļūdīties, gan būt vājiem. Beznosacījumu mīlestības pieredze ir vienīgais, kas ilgākā laika periodā spēj būt stiprāka par bailēm: "Baiļu nav mīlestībā, bet pilnīgā mīlestība aizdzen bailes." (1. Jņ. 4:18)

Eneagrammas semināri vienmēr no jauna parāda, ka tikai ļoti nedaudzi cilvēki ir gatavi sevi atzīt par SESTajiem, lai gan šķiet, ka šis tips ir ārkārtīgi plaši sastopams. Tieši tāpēc tieši šeit vēlreiz atgādinām: neviens no tipiem nav ne "labāks", ne "sliktāks" par pārējiem. Katrā no tiem slēpjas kā briesmīgās, tā arī lieliskās iespējas.

Piemērs kā no bilžu grāmatas: lūk, kāds brīnums var notikt, ja SESTie atrod savas īstās dotības.

Salvadoras arhibīskaps OSKARS ROMF.RO (Oscar Romero) (1917-1980) ir svētais, ko mēs izvēlējāmies kā SESTo pārstāvi. Romero bija nesabiedrisks, smalkjūtīgs cilvēks un konservatīvs grāmatu tārps, neizlēmīgs, sistēmai lojāls, visu mūžu uzticīgs katoļu partijas politikai. 1977. gadā, tajā dienā, kad viņš kļuva par Salvadoras arhibīskapu, konservatīvie uzgavilēja, bet progresīvie bija vīlušies un apspriedās, vai ar šo arhibīskapu viņi vispār ir gatavi svinēt eiharistiju. O. Romero vēlāk pats atzina, ka Roma viņu izvēlējusies, lai "aizslaucītu sāņus" progresīvos, jo Vatikāns tobrīd bija uzņēmis kursu uz tuvināšanos ar Salvadoras režīmu.

Trīs mēnešu laikā situācija kardināli mainījās. Cēlonis, kas to izraisīja, bija kāda jezuītu priestera, viena veca zemnieka un viena ministranta nošaušana no slēpņa un militāristu uzbrukums Agilerasas ciemā, kurā bija kalpojis nogalinātais priesteris. Karavīri apgānīja baznīcu un liedza ieeju Oskaram Romero, kurš bija tur ieradies, lai glābtu jau svētītās hostijas (dievmaizītes). So notikumu viņš vēlāk aprakstīja kā savu īsto "atgriešanu". Viņam kļuva skaidrs: "Dievam vairāk jāklausa nekā cilvēkiem." (Ap. d. 5: 29)

Sī patiesā lojalitāte viņā ņēma virsroku pār visiem politiskajiem un Baznīcas apsvērumiem. O. Romero kļuva par pravieti paklausības dēļ. Pēc 60 jau nodzīvotiem gadiem viņā pēkšņi uzplauka personības izcilākās īpašības. Viņa vadības stils izmainījās: viņš svarīgus jautājumus sāka apspriest ar saviem līdzstrādniekiem, nevis pieņēma vienpersoniskus lēmumus. Viņš ieraudzīja Salvadoras tautas ciešanas un kļuva neiedomājami bezbailīgs. Kristiešiem jābūt, kā viņš teica, "drosmīgiem cilvēkiem".

Oskars Romero: atgrieztais konformists

Trīs gadus, kamēr O. Romero bija katoļu Baznīcas galva Salvadorā, svētdienās nevajadzēja pat iet uz baznīcu: kad viņš teica sprediķi, ikviens valsts radioaparāts bija noregulēts vislielākajā skaļumā, līdz baznīcas raidītājs tika uzspridzināts. O. Romero aizvien vairāk paļāvās uz savas tautas spējām izveidot labāku sabiedrību un mudināja ticīgos kļūt aktīvākiem, nevis "gaidīt to, ko bīskaps svētdienā pateiks".16 Bagāto oligarhija, kurai O. Romero nemitīgi uzbruka, mēģināja bīskapu iztēlot par "psihopātu", no viņa distancējās daudzi bīskapi un priesteri, un pāvests Jānis Pāvils // kā nepieņemamus kategoriski noraidīja O. Romero uzskatus, ka revolucionāra vardarbība kā pēdējais līdzeklis būtu pieļaujama pret ieilgušu un viennozīmīgu tirāniju.

Beidzot R. Romero nāca klajā ar publisku aicinājumu armijai nepakļauties pavēlēm un pielikt punktu savas tautas apspiešanai. No šī mirkļa viņam bija jāsāk rēķināties ar varbūtēju uzbrukumu savai dzīvībai. īsi pirms savas nāves viņš kādā intervijā teica: "Kā kristietis es neticu nāvei bez augšāmcelšanās.(..) Es esmu saņēmis uzdevumu no Dieva kā gans atdot savu dzīvību par tiem, kurus mīlu, tātad par visiem salvadoriešiem, arī par tiem, kuri gatavi mani nogalināt. (..) Var nomirt viens bīskaps, bet Dieva Baznīca tauta nekad neies bojā."17

1980. gada 24. martā O. Romero tika nošauts sprediķa laikā. Bērēs, uz kurām bija ieradušies 80 000 cilvēku, militāristi sarīkoja slaktiņu, un tika nogalināti 39 cilvēki. Oficiālajai katoļu Baznīcai līdz šai dienai ir divējāda attieksme pret šo vīru: 1994. gadā tā uzsāka procesu par Oskara Romero beatifikāciju. 2008. gada februāri Vatikāns paziņoja, ka radušās šaubas par O. Romero slepkavības motīvu, tāpēc beatifikācijas procedūra būšot ilgāka, nekā plānots. Kongregācijas prefekts paziņoja, ka izšķirošs pasludināšanai par svētīgu būtu tikai tāds nogalināšanas motīvs, kas būtu vērsts pret ticību, nevis tikai un vienīgi politiski vai sociāli motīvi. Taču "nabadzīgā tauta lauku un kalnu ciemos jau sen savu ganu ir pasludinājusi par svēto".'8

Septītais tips

Pārskats

SEPTĪTie ir cilvēki, kas izstaro optimismu un prieku. Viņi prot novērtēt katra mirkļa vienreizīgumu, spēj bērnišķīgi brīnīties, kā arī uzskata dzīvi par dāvanu. Ar savu tiešumu SEPTĪTie spēj radīt iespaidu, ka pasaulē skaistuma un labuma pietiek visiem, turklāt nekas nav lieks. Viņi ar savu ideālismu un nākotnes plāniem var sajūsmināt apkārtējos, palīdz saskatīt un izbaudīt šis dzīves skaistākos mirkļus. SEPTĪTie ir patīkami cilvēki ar aizraujošu humoru, kuri prot pasmieties paši par sevi. Kur parādās viņi, tur allaž pulcējas bērni.

Pirmajā brīdī nešķiet, ka priecīgie SEPTĪTie ir pieskaitāmi arī pie "galvas cilvēkiem". Viņi ir vieglprātīgi, jokdari, fantazētāji, smaidīgi, rotaļīgi un apveltīti ar atbruņojošu šarmu. Taču kādu dienu jūs pamanāt, ka tas viss pirmām kārtām kalpo tam, lai neielaistu sevī bailes un sāpes.

Daudzi SEPTĪTie savas dzīves laikā ir guvuši traumatisku pieredzi, kurai vēl nebija pietiekami nobrieduši. Lai izvairītos no tāda pārdzīvojuma atkārtošanās, viņi ir, pirmkārt, attīstījuši divējādu stratēģiju: negatīvās un sāpīgās atmiņas ir vai nu izstūmuši no apziņas, vai pārkrāsojuši gaišos toņos. Daudzi SEPTĪTie par savu dzīvi izsakās pozitīvi pat tad, ja reālos notikumus nekādi nevar saukt par skaistiem: "Dabiski, ka ari mums bija grūtības. Kuram gan to nav! Bet nevar jau tikai tāpēc vien nokārt degunu." Otrkārt, SEPTĪTIE apzināti plāno savu dzīvi tā, lai ikkatra diena nestu iespējami vairāk prieka un mazāk sāpju. Tā kā viņi labi prot savienot patīkamo ar lietderīgo, daudzi ir sasnieguši ievērojamu labklājību. Mūsu sabiedrībā tas arī ir loģiskākais ceļš, kā sevi pasargāt no sāpēm un grūtībām.

Dažam SEPTĪTajam no lūpām nenozūd permanents smaids, kas ar laiku citiem var stipri apnikt. SEPTĪTie ir Mērijas Popinsas tips: viņiem šķiet, ka viss ir lieliski, šī dzīve ir kā brīnumaina Disnejlenda ar iespaidīgiem pārsteigumiem.

SEPTĪTie ir "mūžīgie bērni". Viņu patrons1 varētu būt Pīters Pens vai ari sengrieķu mitoloģijā dievu ziņnesis Merkurs ar savām lidojošajām sandalēm, kas ļauj pacelties brīnišķīgajā fantāzijas pasaulē. Dažus SEPTĪTos mazāki optimisti varētu apsaukt: "Nolaidies taču vienreiz uz Zemes! Ne viss dzīvē ir tikai jautrs, jocīgs un viegls!" Turpretī no SEPTĪTo mutes bieži atskan: "Tā tik ir klase! Cool! Super! Kaifīgi! Ārprāts, cik vienreizēji! Es nevaru vien sagaidīt!"

SEPTĪTie ir ziņkārīgi šī vārda burtiskajā nozīmē. Tā vien šķiet, ka tiem nekad nepietiks ar to, ko viņi jau zina vai kas tiem pieder. SEPTĪTajiem ir nepieciešamas pārmaiņas, stimuli un piedzīvojumi. Viņi aizvien izošņā jaunas iespējas, lai dzīvē gūtu vēl vairāk prieka. SEPTĪTo kalendārā iekļauti tik daudzi skaisti un satraucoši notikumi, cik vien iespējams. Nepatīkamie uzdevumi turpretī tiek nobīdīti, regulāri nokavēti vai vienkārši ignorēti. Ja nu tas nekādi neizdodas, tad pienākumi tiek "saldināti" ar skaistiem pārdzīvojumiem vai kādu mazu laimes bridi: braucienā uz apnicīgu pasākumu tiek atskaņots īpaši skaists CD mūzikas disks; izmests mazs līkums līdz kādam ļoti īpašam veikaliņam ir kā bonbonka garlaicīgā komandējumā. SEPTĪTie alkst "adrenalīna", un viņu asinīs tek "šampanietis" (//. Palmere). SEPTĪTie bieži paši nemana, ka liela daļa no tā, ko viņi dara, palīdz aizbēgt no sāpīgajiem bezdibeņiem viņu pašu dvēselēs.

SEPTĪTie nav speciālisti, viņi ir "ģenerālisti" (Riso). Viņi vienmēr spēlē liek lietā vairākus žetonus, jo atstāj sev izvēles iespējas un neapzināti izvairās no uzdevumiem, kuru realizēšanai nepieciešama pamatīga iedziļināšanās kādā jautājumā vai cilvēka izzināšana. Dziļumā allaž uzglūn arī sāpes. Turklāt, ja ar sirdi un dvēseli nododas kaut kam, tad kādā brīdī var atklāties savu iespēju robežas, ja gadītos kļūdīties, un tas jau sagādātu sāpes. Tāpēc SEPTĪTie labi apguvuši blefošanas mākslu, viņi diletantu līmenī prot visu, radot iespaidu, ka ir daudzpusīgi apdāvināti un zina visu par jebko. Patiesībā viņu zināšanas var aprobežoties tikai ar dažiem faktiem, taču viņi prot šo mazumiņu talantīgi kombinēt, spējot radīt šķietamu pilnības ainu.

SEPTlTajiem nenākas īpaši viegli veidot vienu noteiktu profesionālo karjeru. Viņiem patīk veikt vairākus darbus vienlaikus vai paralēli. Vislabāk SEPTlTajiem patīk strādāt kā pašnodarbinātiem vai darboties labi funkcionējošā komandā, jo no mazām dienām SEPTĪTie patiesībā necieš autoritārismu un viņus sāpina, ja iespējām un brīvībai spārnus apgriež priekšniecība. SEPTlTajiem tā īsti nemaz nepatīk arī būt priekšniekiem, jo tad kādā brīdī var nākties izdarīt spiedienu uz padotajiem, izmantot varu. Tas var izraisīt sāpīgus konfliktus.

Dilemma

SEPTITo kārdinājumu sauc ideālisms, un tam ir vairāki aspekti. SEPTlTajiem ir svarīgi būt pārliecinātiem, ka ir iestājušies par labu lietu, kas dara prieku viņiem pašiem un citiem cilvēkiem. Viņi vēlas, lai visi cilvēki būtu laimīgi. Līdz ar to SEPTĪTie noliedz vai izstumj no apziņas visus tos savas darbības aspektus, kas citiem cilvēkiem zināmos apstākļos varētu kaitēt. Tas notiek pirmām kārtām tad, ja viņu vēlme pēc laimes ir pretrunā ar pārējo cilvēku laimi. Piemēram, kategoriskus SEPTITo iebildumus noteikti izraisītu tēze, ka pastāv tādi strukturālie grēki, par kuriem vainīgi esam mēs visi kopā, mūsu labklājība tiek finansēta uz jaunattīstības valstu rēķina.

Viens no viņu biežāk lietotajiem aizsargmehānismiem ir racionalizēšana. Domu par tikko pieminēto globālās saimniekošanas sistēmas netaisnīgumu SEPTĪTie spēj izstumt no apziņas, izmantojot racionālu iebildumu, ka nabadzīgie jau nekļūtu laimīgāki, ja mēs atteiktos no savas naudas un savām iespējām. Kad jāpārvar šķiršanās sāpes, SEPTĪTie tās spēj mīkstināt, meklējot racionālus attiecību izjukšanas iemeslus. Viņi tos arī atrod, turklāt ātri noskaņojas uz jaunās situācijas pozitīvajiem aspektiem: "Brīvībai arī piemīt savs skaistums!" Piederīgā nāvi ir vieglāk pārdzīvot, ja par to runājam kā par "atpestīšanu" un atceramies, cik daudz skaista šis cilvēks sasniedzis savā mūžā. Reliģiozi SEPTĪTie var gūt mierinājumu, iztēlojoties, ka šim cilvēkam pie Dieva ir labi. Parasti sāpes šādi tiek nevis patiesi izdzīvotas, bet tikai noliegtas. Tieši šī racionalizēšana apliecina, ka SEPTĪTie ir "galvas cilvēki". Viena no daudzajām pārsteidzošajām eneagrammas gudrībām: SEPTĪTajiem laime un prieks, tāpat kā SESTajiem baiļpilnie scenāriji, rodas galvā.

SEPTĪTie var gadiem ilgi dzīvot un nepamanīt dzīves un pasaules ēnas puses, bet tos, kuri norāda uz asiņojošām sabiedrības vātīm, sauc par gauduļiem vai "kultūras pesimistiem". SEPTĪTajiem lielākoties vajadzīgs ļoti ilgs laiks, lai pamanītu kādu attiecību vai savas paša ēnas. Viņiem, tāpat kā TREŠajiem, pastāv ego inflācijas un personības pozitīvo aspektu pārvērtēšanas risks. TREŠie var noliegt savas neveiksmes, bet SEPTĪTie neņemt vērā sāpes. Daudziem SEPTĪTajiem bērnībā ir bijušas bailes no tumsas, un viņi nav varējuši aizmigt pie izslēgtas naktslampiņas. Viņiem nepatīk tumsa, viņi vēlas tikai gaismu un krāsainību.

Eksercīcijās, kuras es (Ričards Rors) vadu kā priesteris, bieži esmu piedzīvojis, ka tad, kad klosterī pavadāmā nedēļa ir jau otrajā pusē un esmu ķēries pie "smagās artilērijas" un dziļākiem slāņiem, varu paredzēt, kā reaģēs daži īru izcelsmes priesteri (tik tiešām tie visbiežāk ir īri, un, starp citu, Īrija ir SEPTĪTo simboliskā zeme). Tiklīdz es ierunājos, ka mums jāizzina sava ēnas puse un jāiemācās apieties ar to, īri uzreiz tveras pie sava īpašā aizsargmehānisma. Šajā mirklī viņi demonstratīvi vairs uz mani neskatās un pārstāj klausīties. Ja šie cilvēki sēž kaut kur aizmugurējās rindās, tad viņi laiž muļķi vai stāsta anekdotes. Viņi negrib mani sadusmot un, iespējams, paši nemana, ko dara. Viņi stāsta jokus, lai nebūtu jāklausās kaut kas nepatīkams. Viena no iedarbīgākajām metodēm, kā nejust sāpes, ir stāstīt jokus. "Nervozi smiekli" tā tos sauc psihologi.

SEPTĪTie izvairās no sāpēm. Turklāt viņu metode ir pārsteidzoši vienkārša: "Es gribu būt priecīgs, nevis bēdīgs! Es gribu par dzīvi priecāties." SEPTĪTie ir optimisti aiz ieraduma, lai gan apmetušies turpat vien blakus pesimistiskajiem SESTajiem. Lai cik pārsteidzoši tas būtu, tādā veidā optimisms un pesimisms, izrādās, nav tāli viens no otra: abiem ir izveidotas pseidoracionālas stratēģijas, lai tiktu galā ar bezdibeņiem sevī un briesmām savā dzīvē.

SEP I I lajiem ir grūti nodarboties ar emocionālām problēmām gan savām, gan svešām. Kāda SEPTITo pārstāve atteicās no savas profesionālās mācītājas karjeras arī tāpēc, ka viņai sagādāja grūtības slimnieku pastorālā aprūpe: "Es vēlējos slimajiem sagādāt prieku, parādīt jaunas iespējas, pastāstīt par pasauli tur, laukā. Tieši to es pati būtu vēlējusies no pastorālā padomdevēja. Vienlaikus man pašai saskare ar ciešanām, ar citu cilvēku sāpēm iedvesa šausmas. Es sēdēju blakus cietējam un iekšēji runāju ar sevi: "Es esmu vesela, man iet labi." Nepatīkamas bija bažas par to, ka cietēji varētu mani atraidīt, jo tas mani sāpinātu."

SEPTĪTie ir nelaimīgi, ja citi ir nelaimīgi. Viņiem vajag, lai apkārt ir jauki cilvēki ar labu auru. Viņi paši spēj apkārtējos uzjautrināt. Taču reizēm tie cenšas kādam cietējam vienkārši uzspiest optimismu tāpēc, ka nespēj paciest viņa ciešanas. Ja kļūst par "karstu" ja emocijas ir pārāk skumjas vai dziļas -, SEPTlTie prot veikli pārlēkt uz citu tēmu vai vienkārši sarunu noslāpēt, izmetot tādu piezīmi kā: "Ak, nu būs jau labi," vai: "Nu nevar taču būt tik slikti!"

Es Ričards Rors) atceros kādu sievieti, kuras bērns tikko bija aizvests uz slimnīcu un vīrs tieši tajā dienā pazaudējis darbu. Viņa stāstīja man to visu un smaidīja! Kad viņai sāka līt asaras, viņa pati saprata: "Ričard, redzi es vēl joprojām smaidu! Es vienkārši baidos izjust sāpes un smaidu!"

Piemērs parāda, ka ārēji demonstrētais SEPTĪTo prieks un bezrūpība bieži ir mākslota un neīsta. Reizēm tāds SEPTĪTais labi zina, ka smaids apslēpj lielas bēdas, no kurām pats baidās. Reizēm viņš ilgojas, lai kāds saskatītu šīs ārējās jautrības būtību un izturētos pret viņu sāpēm nopietni. SEPTĪTo bezpalīdzīgie mēģinājumi pateikt to citiem beidzas neveiksmīgi, jo apkārtējie taču nemaz nerēķinās ar SEPTĪTo iekšējās pasaules dziļumu. Tā jau vienmēr mūsu tuvie ir tā pieraduši pie mūsu "rakstura", ka gaida no mums noteiktu uzvedību un līdz ar to palīdz visu tikai nostiprināt. Tuvākie cilvēki parasti pat neiedomājas, ka SEPTĪTais varētu iekšēji kliegt aiz sāpēm. Rezultātā viņam jau neatliek nekas cits kā ierastais scenārijs: "Allaž tikai smaidīt, bet gar to, kā man tur iekšā, nevienam nav daļas" vai "Don't worry be happyl". Šādās situācijās SEP IĪTais var paslēpties ierastajā klauna lomā, ciešot no tā, ka citi uzjautrinās uz viņa rēķina: "Smejies, Pajaco!" Lai gan SEPTĪTie bieži tik ļoti ir pārņemti ar optimismu, ka viņiem grūti vispār pat pamanīt ēnas puses un nepatīkamos pārdzīvojumus.

SEPTITo saknes grēks, respektīvi, kaislība, ir mērenības trūkums jeb kā to dēvēja agrāk negausība. Viņu devīze jo vairāk, jo labāk. Mūsu labklājības sabiedrība atbalsta šo nenobriedušo SEPTĪTo dzīves moto. Turklāt tas nav attiecināms tikai uz ēšanu un dzeršanu. SEPTĪTie spēj pārspīlēt visu: vairāk ēst, vairāk dzert, vairāk strādāt, uzsākt vairāk projektu, meklēt lielāku atzinību, skaistāk dzīvot, vairāk pirkt, iegūt vairāk īpašumu. Taču pirmām kārtām SEPTĪTajiem neierobežotā daudzumā nepieciešamas izpriecas: jautrība, līksmība un izklaide.

Kad es (Ričards Rors) atgriezos no Albukerkas, kādu laiku dzīvoju kopā ar diviem franciskāņiem, SEPTĪTajiem. Kādu vakaru viņus ieradās apciemot vēl viens franciskānis, arī SEPTITais. Es, nabaga nopietnais PIRMais, sēdēju šo jokdaru trijotnes vidū. Viņi, no smiekliem locīdamies, sāka atstāstīt jocīgus atgadījumus, piedzīvojumus un anekdotes tā, ka arī es smējos, vēderu turēdams. Es jautāju sev, kā gan viens cilvēks var piedzīvot tik daudz groteskā un komiskā. Viens no ordeņa brāļiem stāstīja, kas viņam atgadījies, no rīta ejot uz lielveikalu. Es teicu: "Es ari tur šorīt biju. Man nekad nekas tāds negadās! Taču tev pietiek iziet cauri veikalam, un notiek trakas lietas!" "Nūjā," viņš piekrita, "mazliet jau es to visu izpušķoju." SEPTĪTie spēj jocīgu atgadījumu uzpūst kā gaisa balonu viņi vienkārši ātrāk nekā citi saredz situācijas komisko pusi. Man tas iet secen, jo kāda laiva, tāds laivinieks esmu pārāk nopietns. Viņi ir pārāk jautri. Viņi kā mēnessērdzīgie jūt, kur rodams joks, par ko var pasmieties, un nekas nebūs jānožēlo.

Daudzi SEPTĪTie runā par daudz, jo viņiem attiecībā uz visu ir tendence uz "pārmērību". Viņiem katrā ziņā jāstrādā ar sevi, lai kļūtu lietišķāki un askētiskāki. SEPTĪTajiem apzināti jāmēģina uzveikt savu negausību. Ja kādam SEPTĪTajam drīkstu dot padomu kā dvēseļu gans, tad tas skanētu tā: "Ja domā, ka tev vajadzētu daudz runāt, zini pietiks ar pusi. Ja domā, ka tev vajag izdzert tik daudz, tad zini, pat puse no tā jau ir pārāk daudz. Ja domā, ka tev tiešām vajadzīgas visas šīs brīvā laika aktivitātes, tad katru otro tomēr nosvītro!" Ja nenobriedis SEPTĪTais vēlas pilnveidoties, tad jāsāk tieši ar: jo mazāk, jo labāk.

Es (Ričards Rors) reiz dzīvoju zem viena jumta ar kādu SEPTĪTo, kad uz ekrāniem parādījās filma "Trešās pakāpes tuvie kontakti" [24] . Šis cilvēks noskatījās šo filmu vienpadsmit reizes! Daudzi SEPTlTie aizraujas ar zinātnisko fantastiku, futūrismu un fantāzijām ar visu, kas ļauj izrauties no tagadnes, kura tomēr vienmēr ir diezgan nepatīkama. Tāpēc SEPTITajiem ļoti patīk arī ceļot. Viņi cer, ka citur arvien var piedzīvot daudz ko jauku.

SEPTITajiem, tāpat kā OTRajiem, bieži nākas cīnīties ar liekā svara problēmām. Bieži viņi ievēro diētu, kaut ienīst to, jo diēta taču saistīta ar atteikšanos no kaut kā. SEPTITajiem patīk labi paēst, un it īpaši viņiem garšo saldumi. OTRie ar saldumiem kompensē mīlestību, bet SEPTlTie prieku un laimi. Gan OTRajiem, gan SEPTI Tajiem, gan DEVĪTajiem pastāv briesmas nonākt dažādu atkarību varā. SEPTI Tie lieto alkoholu vai narkotikas, lai notrulinātu sāpi sevī. "Dzērājs", kuru satiek Sent-Ekziperī mazais princis, iespējams, ir SEPTĪTais.

""Ko tu tur dari?" viņš vaicāja dzērājam (..). "Es dzeru," drūmi atbildēja dzērājs. "Kādēļ tu dzer?" jautāja mazais princis. "Lai aizmirstu," atbildēja dzērājs. "Ko aizmirstu?" apvaicājās mazais princis (..) "Lai aizmirstu, ka man ir kauns," atzinās dzērājs, galvu nodūris. "Kauns? Par ko?" apjautājās mazais princis, kas vēlējās viņu glābt. "Kauns par to, ka dzeru!" atzinās dzērājs un pilnīgi apklusa."2

SEPTlTie ir epikūrieši. Par filozofu Epikūru (341-271 pr. Kr.) naidnieki izplatīja baumas, ka viņš esot rīma, dzērājs un brunču mednieks (to apgalvojis viņa amata brālis Epiktēts). Draugi turpretī slavinājuši Epikūra atturību, tikumību un pieticību. Epikūra filozofija ļauj domāt, ka taisnība gan vieniem, gan otriem. Viņam lielākais mērķis dzīvē bija laime. Ar to viņš saprata dzīvi, kurā nepastāv sāpes un pieejamas baudas. Pie "baudām" gan filozofs pieskaitīja ne tik daudz prastu ēšanas prieku, cik izsmalcinātākas, garīgi veidotas izjūtas tādas, kādas rada draudzība un filozofiska domu apmaiņa. Pret jutekliskajām baudām viņam gan principiālu iebildumu nebija, Epikūrs tikai uzskatīja, ka to pārmērīga baudīšana kļūtu nekonstruktīva kas ēd un dzer pārāk daudz, kļūst slims, un tas ir nepatīkami. Epikūra ideāls bija no kaislībām un sāpēm brīva dvēsele. Tai jāpamet prastās alkas un jātiecas pēc augstākām baudām, tātad tām, ko rada saprāts: "Nav iespējams pilnībā izbaudīt dzīvi, ja to nedara ar prātu, skaisti un godīgi, ne ari dzīvot ar prātu skaisti un godīgi, ja neizbauda dzīvi pilnībā."3 Tad vēl atliek tikai nāves baiļu problēma. Epikūrs tās pārvar, pasludinot nāvi par ne-eksistences stāvokli, par neko un no nekā taču nav jābaidās! "Ja mēs esam, nav nāves, un, ja nāve ir, neesam mēs." Viņš bija pārliecināts: "atziņa, ka nāve ir nekas, padara mūsu laicīgo dzīvi vēl jo vērtīgāku".4 Epikūra filozofija ir kā bilžu grāmatas piemērs tam, kādā veidā SEP'lTī ie mēģina izgaisināt bailes un sāpes izmantojot "racionālus argumentus".

SEPTĪTie mēģina inscenēt tādu dzīvi, kurā vispār nav Lielās Piektdienas, bet ir nemitīgas Lieldienas.

Kādā cneagrammas seminārā es (Andrēass Eberts) reiz piedzīvoju, lūk, ko: es kādam dalībniekam, kurš bija luterāņu mācītājs un SEPTlTais, pavaicāju, kā viņš veido liturģiju Ciešanu nedēļā, it īpaši Lielajā Piektdienā un Lieldienās vispār. No sākuma viņš teica: "Mani dievkalpojumi Lielajā Piektdienā ir pavisam parasti.(..) bet Lieldienas, jā, tas ir īpašs notikums. Tad cilvēki ierodas pat no tālienes, jo mūsu Lieldienu nakts dievkalpojums ir izslavēts. Tad mēs patiešām svinam Augšāmcelšanos." Es neatlaidos: "Kādu dievkalpojumu tu veido tieši Lielajā Piektdienā?" Vispirms šķita, ka viņš jautājumu nav sapratis, bet tad teica: "Nūjā, man jāatzīstas, ka ar bīskapu konfliktēju par Lielās Piektdienas dievkalpojumu…" "Konfliktē?" es jautāju. "Jā, viņš nekādi nevar saprast, kāpēc es dievkalpojuma beigās lieku draudzei dziedāt "Kristus ir augšāmcēlies"." Man atkārās žoklis: "Dziedāt "Kristus ir augšāmcēlies"?" es pārjautāju. "Nu, protams! Es taču nevaru pieļaut, lai cilvēki, kas stundu izbaudījuši Lielās Piektdienas depresiju, tādā noskaņojumā dodas mājās! To es pats nespētu izturēt. Cilvēkiem taču jāzina, ka viss beigsies labi."

Divas ietekmīgas jaunāko laiku kustības radušās SEPTĪTo enerģijas ietekmē: Baznīcas vidē tā ir harismātiskā kustība, ārpus tās liela daļa no strāvojuma, kas sevi dēve par New Age.

Harismātisko kustību apdraudēja un apdraud tas, ka tā ir vienīgi SEPTĪTo kustība, kas bieži sprediķo par Augšāmcelšanās un godības teoloģiju, bet tikpat kā neko nevēlas dzirdēt par krusta teoloģiju, nevēlas, lai nemitīgi atgādinātu par cietēju Kristu. SEPTĪTie vēlas piedzīvot atpestīšanu, izvēloties "apkārtceļu" un apejot sāpes un nāvi.

Pirms vairākiem gadiem es (Ričards Rors) kādā harismātiskā kongresā noturēju sprediķi par Kristus krusta nāves nozīmi. Manu klausītāju sejas stiepās aizvien garākas un neapmierinātākas. Beigās kāda sieviete piecēlās un sāka mani nozākāt: "Un jūs vēl saucaties franciskānis! Jums būtu jābūt laimīgam un jāsludina prieks! Bet jūs te stundām ilgi vaimanājat par krustu! Kaunieties!" Ar sprediķi par sāpēm, ciešanām un nāvi diez vai var šajās aprindās izpelnīties puķes.

Arī SEPTĪTo saknes grēks, negausība, ir ietekmējis daudzus harismātiskās kustības pasākumus. Vairāk viņiem allaž ir labāk. Harismātiskā dievkalpojumā var piedzīvot, ka draudzei jādzied četrpadsmit ievada dziesmas un tad vēl tikpat daudz pēc Komūnijas saņemšanas. Arī dziesmu teksti, kas šādos dievkalpojumos nemitīgi tiek atkārtoti, atspoguļo vienpusīgi gloriozu noskaņojumu. Parasti Dievs un Kristus tiek uzrunāti ar pagodinošiem tituliem: Kungs, Ķēniņš, Varenais, Augšāmcēlušais, Lieliskākais un Augstākais. Vairāk allaž ir labāk! Turklāt SEPTlTie nesaprot, ka šāds aprēķins ir aplams. Viņi uzskata, ka tad, ja ir labi noskaitīt "lai slavēts Dievs!", vēl labāk ir to atkārtot 45 reizes. Tas man bija jāpasaka, kaut izjūtu vislielāko cieņu pret SEPTITo dotībām, kas nenoliedzami ir izpaudušās un turpina izpausties harismātiskajā kustībā, lāču, ja šāda kustība pati nesaskata un nepieņem savu ēnas pusi, tad tā arvien noteiktāk virzīsies pa ceļu, pa kuru nenovēršami dodas neatpestīti SEPTlTie, pa virspusējibas un banalitātes ceļu.

Tā rezultātā, piemēram, lielākā daļa harismātiķu izvairās no sociālu un sabiedrisku jautājumu risināšanas (tas, starp citu, notika jau harismātiski orientētajā Korintas draudzē, kurai tieši tāpēc asi uzbruka Pāvils; sk. 1. Kor. 11:17-34). Es jau pašā sākumā harismātiķiem pateicu, ka vairs viņu kongresos neuzstāšos, ja tajos netiks aplūkotas arī tādas tēmas kā miers un līdztiesība. Kaut arī viņi to tieši neteica, viņu viedoklis, šķiet, bija: "Mēs nenoņemsimies ar šo netīro lietu. Vai tad nav labāk lēkāt, sist plaukstas un dziedāt: "Jēzus ir Kungs"?" Ks šādām grupām uzdodu jautājumu: "Ko jums nozīmē tas, ka Jēzus ir Kungs? Kādas praktiskas konsekvences izriet no tā?"

Harismātiskajā kustībā bija izplatīta noteikta metode, kā izturēties pret ciešanām. Šis kristietības paveids ir pazīstams kā "pozitīvā domāšana"5 : ticīgajiem nevajag skumt un sērot par zaudējumiem, bet pat vissmagākajos brīžos "pateikties Dievam", kaut arī nav iespējams izprast Dieva rīcību. Ja jau Dievs to vai citu ir pieļāvis, tātad tam bijusi kāda jēga; Viņa domas taču ir augstākas par mūsu domām. Tāpēc ekstrēmas harismātiskas grupas gaušanos un sēras uzskata tikai par apliecinājumu tam, ka cilvēks netic Dievam, un šādas izpausmes ir jāapspiež. Harismātiķus mocītu sirdsapziņa, ja viņiem neietu tikai "labi". Godības teoloģija, kurai kādu laiku bija daudz piekritēju galvenokārt ASV un Skandināvijā, daļēji aiziet pat tik tālu, ka kristiešiem apsola priekšrocības uz tiesībām būt bagātiem un laimīgiem un gūt panākumus, jo viņi ir Dieva bērni. Dieva nemitīgas slavināšanas metode novedot pie "sekmīgas lūgšanas".6 Turklāt tiek ieteikts iespējami dzīvāk iztēloties to, ko vēlies (vizualizēt vēlamo), un tad "ticībā" pastiept pēc tā roku. Ezoteriskais šīs metodes variants ir "Visuma pasūtījumu dienests". Tiek apgalvots, ka mums ir tiesības uz visiem labumiem un visu šīs pasaules laimi, tā tikai jāpasūta no Visuma, turklāt tā nemaksā neko un pat piegāde esot par brīvu.

Protams, arī Bībelē mums allaž jāsastopas ar lūdzējiem, kas grūtos laikos ņem vērā Dieva apsolījumus ("pozitīvo"); taču tas nekad nav nozīmējis, ka jāizstumj no apziņas ciešanas, sāpes vai kārdinājumi. Psalmos cilvēki nesaudzīgi atklāj Dievam savas sāpes, viņi pretojas Dievam, viņi pat uzdrošinās Dievu izaicināt un apsūdzēt. Jēzus Ģetzemanes dārzā un pie krusta pārvarēja un izcieta milzīgas sāpes, nepadarot tās vieglākas ar slavas dziesmām un "pozitīvās domāšanas" metodi. Viņš atraidīja sūkli, kas bija piesūcināts ar žulti un etiķi tajos laikos ierasto pretsāpju līdzekli. Tieši SEPTITajiem jāmācās nevis pārsteidzīgi "vizualizēt pozitīvi", bet vispirms pieļaut un izpaust sāpes.

Harismātiķu iecienītajai "kognitīvajai pastorālajai padomdošanai"7 ir tāds pats mērķis kā viņu attieksmei pret ciešanām. Netiek pētīti problēmas patiesie cēloņi (piemēram, varētu taču meklēt cilvēka traumatiskos pārdzīvojumus agrā bērnībā), bet viedoklis balstās uz to, ka "jauna veida domāšana" spēj radīt jaunas īpašības. Cilvēkam nav sev nemitīgi jāatgādina: "Esmu zaudētājs", bet gan jāveido jauni domāšanas modeļi, lai, piemēram, vienmēr no jauna pateiktu sev: "Jēzus mani mīl." Kaut arī šāda metode ir ieteicama kā papildu pasākums, tā var izrādīties bīstama, ja ir vienīgā terapijas metode un pagātne netiek izvētīta. Tad pastāv briesmas, ka notiek sava veida reliģiska smadzeņu skalošana, kas šādi "ārstēto" cilvēku padara par evaņģēlija vienīgās "īstās" patiesības marioneti. Šajā gadījumā evaņģēlijs kļūst par optimisma ideoloģiju, kas pārņem cilvēka smadzenes, kuru dziļākie slāņi paliek neskarti. SEPTITajiem it īpaši šāda pastorālā padomdošana var kļūt par tīro indi, jo tā pastiprina tendenci, kas viņos dominē jau tāpat.8

Līdzīgus novērojumus var izdarīt plašās kustības New Age aprindās. Neiedomājams grāmatu un piedāvāto kursu klāsts par bargu naudu sola iemācīt, kā sasniegt harmoniju, apskaidrību un dzīves laimi. Daudzo "guru" nepārprotama motivācija ir viņu neierobežotā kāre pēc materiāliem labumiem un baudām. Kristietība, kas par sevi radījusi iespaidu, ka tajā nav vietas priekam, tiešām veicinājusi to, ka cilvēki, meklējot dzīves jēgu, atsaucas uz šādiem dārgiem pseidoreliģiskā garīguma tirgotajiem laimes apsolījumiem. New Age aprindās tiek svinēta Ūdensvīra laikmeta iestāšanās. Tam vajadzētu iezīmēties ar visaptverošu labestību un harmoniju. Helēna Palmere parāda, ka 20. gs. 60. gadu hipiju "puķu bērnu" revolūcija, kas izraisījās tāpēc, ka viņi, novērsušies no kara un bezjēdzīgās darba dzīves, izvēlējās iluzoro "mīlestības" pasauli, aizveda tieši uz postmoderno narcisismu. Ļoti apsveicamā sevis izziņa daudziem dzīves jēgas meklētājiem galu galā ir beigusies ar individuālistisku sekošanu savam ego un ilgstošu terapeitisku noņemšanos ar savu nabu.'' Viens no šī procesa simptomiem ir pašreizējais garīgās patērēšanas skurbulis. Pēc tam kad Rietumu sabiedrība ir izlaupījusi planētas Zeme materiālos resursus, mēs gribam piesavināties Austrumu garīgo mantojumu, lai gan bieži vien neesam gatavi nopietnai iekšējai izaugsmei. Ja arī eneagramma šādā nozīmē tiks ļaunprātīgi izmantota, tad neveiksmi ir piedzīvojis tās būtiskākais mērķis: aicināt uz skarbo un akmeņaino atgriešanās ceļu. Un šis iekšējais ceļš nav nedz lēts, nedz īsā laikā veicams!

Nemaz nav vienkārši izteikt kritiku SEPTITajam vai viņu apšaubīt. Viņš vai nu atvairīs visu ar šarmantu smaidu, vai arī izvairīsies ar pāris tiešām asprātīgām frāzēm. Katrā gadījumā SEPTITais radīs iespaidu, ka kritika uz viņu neattiecas. SEPTĪTajiem ir ļoti bail no "uzbraucieniem", jo katra neveiksme viņus sāpina. Šajā ziņā tic ir līdzīgi TREŠajiem.

SEPTITo dotības jeb Gara augļi ir lietišķums. Tas nenozīmē, ka viņiem ceļš uz integrāciju nozīmē pārvēršanos par apraudātājiem. SEPTITo dzīves tēma ir prieks, un to nevajag mainīt. Vienīgi nedrīkstētu baudīt prieku, noliedzot dzīves tumšo pusi, un banāls ideālisms nedrīkstētu izstumt no apziņas realitāti. Saprātīgs prieks pastāv neatkarīgi no dzīves grūtībām. Tas nozīmē "bet", ko, piemēram, lūdzēji/-as Vecās Derības psalmos grūtībās saka Dievam: "Bet pie Tevis es palieku vienumēr, Tu mani turi pie manas labās rokas." (Ps. 73:23) Lietišķums nošķir virspusēju optimismu no dziļi pamatotas cerības.

Simboli un piemēri

SEPTlTo simboliskie dzīvās dabas pārstāvji ir mērkaķis un tauriņš. Tāpat kā mērkaķis lēkā no koka uz koku, tā SEPTĪTais nemitīgi no viena piedzīvojuma metas nākamajā, alkstot gūt jaunus priekus. Taču arī SEPTlTie ar savu jautrību, ākstību un blēņošanos stipri atgādina mūsu tuvākos radiniekus no dzīvnieku pasaules.

Tauriņš simbolizē atpestītu SEPTĪTo skaistumu un vieglumu. Ēdelīgā kāpura pārvēršanās par kūniņu un tad par tauriņu ir mūžsens garīgo pārvērtību procesa simbols. Jau kopš agrīnās Baznīcas tas simbolizē pārvērtību kristīgo dziedināšanas ceļu, kas cauri nāvei ved uz Augšāmcelšanos.10

SEPTlTo simboliskās valstis ir Īrija un Brazīlija. Vīrietis īrs vislielākā mērā reprezentē SEPTlTo enerģiju. Katrs ceturtais nams šajā valstī ir krogs. Iru mirušo vāķēšanas tradīcija (Wake) ietver ari dziedāšanu, dejošanu un iedzeršanu aci pret aci ar nāvi. Ja īru vīrietim tuvojas gals, viņš sāk dziedāt, dejot un dzert. Viņš uzsit savam sarunu biedram uz pleca un izstāsta vēl pēdējo joku. Īrija ir vienīgā valsts, kur jums jau deviņos no rīta piedāvās viskiju. Tā vien izskatās, ka tur tiek darīts viss, lai diena būtu priecīga.

Brazīlija ir piemērs tam, cik bagāta un cik nabadzīga vienlaikus var būt valsts. Bagātie un nabadzīgie ir vienoti tikai karnevāla laikā, kad tiek aizmirstas visas rūpes un raizes. Daudzi nabadzīgie visu gadu dzīvo tikai karnevāla, t.i., laimes reiboņa, gaidās un investē tajā visu savu mazumiņu naudas. Brazīlijas mūžamežu izciršana ir izteiksmīgākais simbols tam, kas notiek, ja negausība ņem virsroku. Uz īsu laiku mazliet pieaug dažu, kuri jau tāpat pieder pie bagātniekiem, labklājība, bet beigās šis īsais "uzplaukums" tomēr izraisa dzīves kvalitātes pasliktināšanos vai to, ka dzīvot vispār kļūs neiespējami.

SEPTlTo krāsa ir zaļā, kas simbolizē vitalitāti un dzīvesprieku, veselību un labklājību. Bingenas Hildegarde runāja par "zaļo spēku" jeb viriditas, no kā rodas viss dzīvais. "Zaļš" sarunvalodā nozīmē "naivs", "nenobriedis", "bērnišķīgs". Nenobriedušus cilvēkus dēvē par "zaļknābjiem". Ari negatavi augļi ir zaļi. Zaļā krāsa SEPTITajiem atgādina, ka vēl nepieciešams darbs, lai viņi nobriestu un ievāktu sava mūža ražu. Kristīgajā mākslā zaļš ir paradīzes dārzs un zaļš ir krusts. Marks Sagāls (Marc Chagall) Frauminstercs klostera baznīcā Cīrihē zaļajam dzīvības kokam pa vidu attēlojis pie zaļi zeltīta krusta piesistu Kristu, ko ietver starojošs zaļš nimbs.

VOLFGANGS AMADEJS MOCARTS (Wolfgang Amadeus Mozart) (1756-1791) ir SEPTlTo piemērs ar visām savām žilbinošajām un ne tik žilbinošajām īpašībām. Milo'ss Formans savā par klasiku kļuvušajā filmā "Amadejs" skaidri izstrādājis ari "Dievu mīluļa" Mocarta "mērkaķīgās" īpašības: viņa patiku uz klaunādi, izjokošanu, kā arī erotiskajām dēkām. Mocartam gandrīz visu mūžu nācās cīnīties ar ārkārtīgi nelabvēlīgiem dzīves apstākļiem: izšķērdīguma dēļ viņam vienmēr trūka naudas; daudzi laikabiedri viņu nesaprata, mūzikas pasūtītāji padarīja dzīvi par elli. Un tomēr šim vīram gandrīz nekad neaptrūka sālīto joku un bērnišķīgā humora, kā to pierāda viena no viņa ākstīgajām vēstulēm savai "Basie"[25]: "Mana vismīļākā Bēselīt, Mēslīt!

Es vienu tra-la-lā tik vērto vēstulīti saņēmu, saburzīju, un tā nu redzu, sedzu, ka cienkungs brālēns, pālēns, Bēseļkundze un jūs pati pie labas veselības

esat, mesat; un mēs, Dievam paldies un slava, suniski veseli. Es šodien vēstuli no sava papa haha savos knaģos saņēmu, paņēmu. (..) Man dikti žēl, ka prelāts Salāts jau atkaliņās triekas ķerts, ferts. (..) Es vēl': labu nakt, laist gultā, lai blīkšķ; dus't saldi, staipīt muti līdz pakaļai. (..)""

Volfgangs Amadejs Mocarts.

Mocarts, tāpat kā visi SEPTITie, bija īsts darba zirgs, taču prata arī svinēt svētkus: "Jūs jau zināt, ka pašreiz notiek karnevāls (..) tad nu es labprāt vēlētos (..) kā Arlekīns turp doties. (..) Pagājušajā nedēļā savā dzīvoklī sarīkoju balli. (..) Mēs sākām sešos vakarā un pabeidzām septiņos. (..) Ko tikai vienu stundu! (..) Nē, nē! Septiņos no rīta!"12 Mocarts draugus meklēja tikai jautrībai un tikpat kā neveidoja ciešākas attiecības.

Grūtākajos laikos Mocarts komponēja skaistāko un "vieglāko" mūziku, bet nopietnākie darbi tapuši laimes periodos: "Priecīgākajos Vīnes laikos viņš (..) radīja gandrīz drūmus, bezcerīgus gabalus (..) tā kā nu viņam klājas burtiski sūdaini, tad viņš sacer mūziku, kurā šo gadu posts nav pat nojaušams. (..) Viņa patika uz jokiem un trakulībām nepavisam nav gājusi mazumā."13

Šie acīmredzami pretrunīgie izteikumi atspoguļo SEPTĪTajiem tipisko fenomenu: ja dzīves apstākļi nodrošina pietiekamu drošību un citu cilvēku labvēlību, SEPTITie dažreiz uzdrošinās pievērsties dzīves ēnas pusēm.

SEPTlTo ciltstēvs Bībelē ir ķēniņš Salamans un bagātais jauneklis.

Salamans (valdīšanas laiks: 965-926 pr. Kr.) bija liatsebas dēls. Salamana tēvs Dāvids, izmantojot briesmīgu sazvērestību pret Batsebas pirmo vīru Ūriju, atved šo sievieti savā namā. Drīz vien Salamana galma spožums pārspēj visu, ko zeme līdz tam ir pieredzējusi. Salamana varenība un greznība bija sasniegusi teiksmu līmeni: "Un Salamana uzturs vienai dienai bija trīsdesmit koru" smalko kviešu miltu un sešdesmit koru citu miltu; desmit treknu barotu liellopu un divdesmit tādu liellopu, kas ganos bija turēti, simts sīklopu un bez tam vēl staltbrieži, gazeles, lāsainie brieži un vēl piedevām baroti putni" (1. Ķēn. 5:2-3) Ķēniņš Salamans gadā esot ieņēmis 666 centnerus zelta. Apzeltīts ziloņkaula tronis greznojis viņa pili. Viņa harēmā bijušas 700 galvenās sievas un 300 blakussievas. Jo vairāk, jo labāk!

Salamans prata valstī nodrošināt mieru un līdz ar to radīja priekšnoteikumus nebijušam garīgam, kultūras un reliģijas uzplaukumam. Viņš uzbūvēja templi, kurā ierīkoja Israēla ticības reliģisko centru. Turklāt Salamans bija ievērojams dzejnieks, kas spējas acīmredzot bija mantojis no tēva Dāvida.

Viņa gudrība ir tikpat izslavēta kā bagātība. Pat Sābas (Etiopijas) ķēniņiene ierodas ciemos, lai viņu "pārbaudītu ar mīklām" (1. Ķēn. 10:1), apbrīnotu viņa bagātību, ko vairoja ar līdzatvestajām dāvanām. (Saskaņā ar leģendu abi nav nodarbojušies tikai ar mīklu minēšanu vien, jo etiopiešu valdnieku dinastijas ciltskoks mūsdienās tiek reducēts tieši uz šo kronēto galvu satikšanos.)

Salamana negausība galu galā kļūst viņam liktenīga: internacionālā harēma sievietes pavedina Salamanu uzcelt templi arī viņu elkdievībām. Beigās arī valdnieks pats kļūst par reliģiskā sinkrētisma piekritēju: "Un Salamans sekoja sidoniešu dievietei Aštartei un pieķērās amoniešu riebīgajam elkam Milkomam" (1. Ķēn. 11:5) Pēc Salamana nāves Dāvida lielvalsts sašķēlās un nekad vairs nesasniedza bijušo lielumu un spožumu.

Vairākas Vecās Derības grāmatas tiek pierakstītas Salamanam: "Salamana Pamācības", "Salamans Mācītājs" ("Eklēsiasts") un "Augstā Dziesma". Interesanti, ka tieši atsevišķi grāmatas "Salamans Mācītājs" teksti atspoguļo sava veida epikūriešu pasaules uzskatu, ko, īsi sakot, varētu izteikt šādi: dzīvei galu galā nav nekādas jēgas. Nevajag plosīt sevi ar prātošanu, mantkārību un mežonīgu darbu, iabāk mēģināt gūt no dzīves to, kas tajā labs: " Tad nu ej, ēd savu maizi ar prieku un dzer savu vīnu ar priecīgu sirdi (..). Nēsā allaž baltas drēbes, un lai tavai galvai netrūkst svaidāmās eļļas. Baudi šo dzīvi ar savu mīļoto sievu visās tajās ātri zūdošās dzīves dienās, ko Dievs tev ir piešķīris zem saules, cauri visam tavam niecības pilnam mūzām; patiesi, tas ir tas, kas piekrīt tev šai mūžā, un tas ir atalgojums tev par pūlēm, kādām tu nododies zem saules." (Sal. māc. 9:79).

Jaunās Derības stāstu par bagāto jaunekli (Mk. 10:17-31) var "lasīt gluži vai kā visu evaņģēliju kopsavilkumu".'4

Kāds vīrietis pieskrien pie Jēzus, nokrīt tā priekšā ceļos un jautā Viņam: "Labais Mācītāj, ko man būs darīt, lai iemantoju mūžīgu dzīvību?' Jēzus viņam atgādina par desmit baušļiem. Vīrs tomēr iebilst: "Mācītāj, šo visu es esmu turējis kopš savas jaunības," un prasa, kā viņam vēl trūkstot. Jēzus viņu uzlūko un iemīl un tad saka: "Ej, pārdod visu, kas tev ir, un dod nabagiem; tad tev būs manta debesis; ņem krustu un seko Man." Vīrs "par šo vārdu ļoti noskuma" un aizgāja bēdīgs, "jo viņš bija ļoti bagāts".

"Bagātais jauneklis" to, kā viņam "trūkst", spēj iedomāties tikai kā jau esošās materiālās un reliģiskās bagātības papildinājumu. Jēzus turpretī norāda, ka dzīvības avots var pavērties tikai tad, ja jauneklis atsakās no saviem nodomiem un nabags stājas Dieva priekšā. "Patiesi Es jums saku: neviena nav, kas atstājis namu vai brāļus, vai māsas, vai māti, vai tēvu, vai bērnus, vai tīrumus Manis un evaņģēlija dēļ, kas nedabūtu simtkārtīgi jau šinī laikā namus un brāļus, uti māsas, un mātes, un bērnus, un tīrumus, kaut arī ar vajāšanām, un nākošā laikā mūžīgu dzīvību." (Mk. 10:29 u. c.)

Šis stāsts tieši mūsdienās ir ieguvis īpašu aktualitāti, jo bagātā Rietumu sabiedrība un Baznīca attiecībā pret netaisnīgo starptautisko bagātību sadali ir kā kamielis adatas acs priekšā. Evaņģēlijs "neapmierina materiālo un reliģisko labumu gūšanas kāri ar apsolījumiem iegūt vēl lielāku bagātību, bet piedāvā to, kas nav iegūstams kā īpašums". Tas "nevis pievieno uz zemes iegūtajiem īpašumiem debesu īpašumus", bet gan dibina "jaunu taisnīgumu starp nabadzīgajiem un bagātajiem".!5 Stāsts par "bagāto jaunekli" gan materiālā, gan garīgā aspektā izaicina ne tikai SEPTITos, bet arī mūs. Visi mēģinājumi pārsteidzīgi attiecināt Jēzus vārdus tikai uz garīgām lietām (mīkstinot šo prasību) cietīs neveiksmi. Šis miets reiz nu ir iedzīts mūsu miesā, kamēr pieķeramies naudai, garīgam vai materiālam īpašumam vai vispār kaut kam, kas nav pats Dievs.16

Atgriešana un atpestīšana

SEPTITajiem paredzētais aicinājums ir sadarbība ar Dievu. Neatpestīti SEPTITie uzskata, ka paši ir savas laimes kalēji, un plāno aizvien jaunas formas, kā optimizēt savu dzīvi. Darbojoties kopā ar Dievu, viņi saskaras ar šīs pasaules realitāti, kurā vienmēr ir gan prieki, gan sāpes, un tad pieņem abas šīs dzīves puses. SEPTĪTie iet ar Dievu kopā ceļu, kas cauri nāvei ved uz augšāmcelšanos. Viņi tad spēj ienest prieku un cerības arī tur, kur valda sēras, protams, neizvairoties no sava aicinājuma. Tas ir liels solis no ideālisma uz saprātīgu reālismu.

Atpestīto SEPTĪTo dotības ir saprātīgs prieks. Tas var kļūt īsts un dziļš, ja SEPTĪTie neiztērē sevi, dzīdamies pēc seklām izpriecām. Tam, kurš grib sarīkot patiesi skaistus svētkus, vajadzētu par atbildīgo iecelt SEPTĪTo. Kurš vēlas noturēt svinīgu dievkalpojumu, kas cilvēkus iepriecina, liturģijas izstrādāšanai lai pieaicina kādu SEPTĪTo.

Pie SEPTĪTo dzīves uzdevumiem pieder sevis atmaskošana, pārsteidzīgi izdarot racionālus spriedumus. Viņi sīki saplānoto un organizēto dzīves prieku dēļ ir pazaudējuši spēju no sirds un spontāni priecāties. Reizēm, pūloties izvairīties no sāpēm, viņi ir īpaši stūrgalvīgi un saspringti.

Nedrīkst arī aizmirst, ka SEPTĪTajiem ir SESTo spārns, un tāpēc tie var būt neticami dogmatiski. Cilvēki, kas vēl pirms mirkļa bija ļoti priecīgi, pēkšņi var paust absolūtisma un autoritārisma uzskatus, it īpaši, ja kāds viņiem grib sabojāt garastāvokli. Neatpestītu SEPTĪTo jautrība ir baiļu rezultāts un viņu pašsaglabāšanās instinkta līdzeklis. Galvas enerģija allaž vilina prom no realitātes. SEPTĪTie sākumā ir pārsteigti, kad saprot, ka visa viņu enerģija ir tikusi izmantota bēgšanai no īstenības, nevis patiesai līdzdalībai tajā. Viņi pirmajā mirklī šķiet aizrāvušies, jo nepārtraukti rosās.

SEPTĪTajiem ir svarīgi sevi pieņemt patiesi dziļi, jo viņi konstatē, ka ne tikai Dievs, bet arī, cerams, vismaz pāris tuvāko cilvēku spēj akceptēt ne vien viņu gaišo un starojošo pusi, bet arī personību kopumā. Tad SEPTĪTie spēj reāli dzīvot reizē skaistajā un sāpīgajā tagadnē, nevis allaž aizlidināties no tās, vaļējām acīm sapņojot par pagātni vai nākotni.

Nemitīgi dzenoties pakaļ iespējām, SEPTĪTie šad un tad ilgojas izjust laimi arī bez kādiem palīglīdzekļiem: vienkārši gulēt pludmales smiltīs un ļauties saules glāstiem. Viņiem to vajadzētu uzdrošināties, nevis vienmēr stiept līdzi vairākas grāmatas, pleijerus, piezīmju grāmatiņu un, kur vien iespējams, pat klēpjdatoru, lai tikai izmantotu katru iespēju.

SEPTĪTajiem jāiemācās pārvarēt savas pārspīlētās bailes kā no fiziskām, tā garīgām sāpēm. Šajā ziņā ļoti noderīgas varētu būt tādas meditācijas formas, kas ļauj atklāt savu ēnas pusi. Slimības laiks vai brīvprātīgi izvēlēti ierobežojumi var atvērt vārtus uz to dziļo prieku, pēc kā patiesībā alkst katrs SEPTĪTais.

Tam, kurš mīl kādu SEPTITo, jāpalīdz viņam "apēst" savas sāpes, sakošļāt un sagremot tās. SEPTĪ l ajam jāņem vērā savas ēnas puses, jāmazina dzīves intensitāte, jāpārstāj nemitīgi čalot un jāakceptē arī tie dzīves elementi, kas ir neglīti un nepatīkami.

VILJAMS DZE1MSS ( William James) runā par "vienreiz dzimušajiem" un "divreiz dzimušajiem ticīgajiem": "divreiz dzimušie ticīgie uzticas un turpina cerēt, kaut ari dzīvē ir iepazinuši sāpes un vilšanos. Vienreiz dzimušie ticīgie saglabā savu bērnišķīgo optimismu, bet daudz sāpju nav izdzīvojuši."1 Varbūt daža laba neatpestīta SEPTĪTā dzīves uzdevums ari ir savā ziņā "piedzimt otru reizi" un kļūt pieaugušam.

Svētais, kurš pieder pie SEPTĪTajiem, ir ASОZES FRANCISKS (Francesco d'Assisi) (1182-1226). Savas dzīves sākumā viņš ir izpriecu kārs ballīšu karalis, bet pakāpeniski, jūtot, ka tā ir bēgšana no sevis, viņš noslēdzas sevī un saslimst.

Saskarsme ar kādu lepras slimnieku izmaina viņa dzīvi. Testamentā Francisks raksta: "Kad es biju grēkiem pilns, man šķita pretīgi pat skatīties uz spitālīgajiem." SEPTĪTajiem ir iedzimts riebums pret visu, kas smird, ir netīrs vai pretīgs. "Bet Kungs atveda mani pie spitālīgajiem, un es izturējos žēlsirdīgi pret viņiem. Kad devos projām no viņiem, tas, kas pirms tam gan miesiski, gan garīgi bija šķitis pretīgs un rūgts, bija pārvērties par saldini manā dvēselē."18

Mēs redzam, kā Francisks pārvarēja riebumu pret dzīves sāpīgo un ēnas pusi: viņam bija jāpieņem pretīgais; viņam bija jāapkampj sāpes. Tas ir pretstats visam tam, kas Francisks bijis no dabas: bagāts jokdaris, jautrībnieks, īsts gailis vistu barā.

Brīvprātīgi viņš dodas pretējā virzienā. Francisks kļūst neizsakāmi nabadzīgs. Mazāk ir vairāk! Viņš vēlas būt pats nabadzīgākais, bet visi citi vēlas būt bagāti. Tomēr viņš ir jautrs svētais un ubags. Francisks vēl joprojām pamana visu skaisto: vajag tikai aplūkot vietas Itālijā, kur viņš lūdzis Dievu. Franciskam, tāpat kā Mocartam, apkārt bija nepieciešams skaistums, lai apjaustu savas iekšējās bailes un brūces.

Daudzas leģendas apliecina to, ka viņa dzīves tēma līdz pēdējam elpas vilcienam bija "pilnīgā prieka" meklējumi.19 Viņš spēja priecāties par puķēm un putniem, uz sava spieķa spēlēt kā uz vijoles un dejot iedomātās melodijas pavadījumā. Trūkuma un grūtību pilnās dzīves galā viņš spēja pat nāvi apsveikt kā "brāli un draugu". īsi pirms nāves viņam uz ķermeņa parādījās rētas; Kristus brūces parādīja, ka viņš, tāpat kā Pāvils, var teikt: "Mēs visur nesam Jēzus miršanu savā miesā, lai ari Jēzus dzīvība parādītos mūsu miesā." (2. Kor. 4:10)

Astotais tips

Pārskats

ASTOTie rada iespaidu, ka ir stipri un vareni, un vienlaikus prot arī citiem iedvest pārliecību par spēku. Viņi atpazīst taisnīgumu un patiesību un instinktīvi jūt, ja kaut kas aizdomīgi "ož", ja ir pieļauts netaisnīgums vai negodīgums. ASTOTie izsakās par to atklāti un tieši. Viņi spēj būt uzticami kā klints, ar ļoti lielu atbildības izjūtu un nesavtīgi rūpēties par citiem. Ja viņi ar kaut ko aizraujas, tad dara to ar neiedomājami lielu enerģiju. Uz ASTOTo solījumiem var paļauties.

Ar ASTOTajiem mēs atkal esam atgriezušies pie "vēdera cilvēkiem": ASTOTajiem, DEVĪTajiem un PIRMajiem. Tāpat kā PIRMie vēlas būt "labie zēni" un "brašās meitenes", ASTOTie grib būt "skarbie zēni" un "sliktās meitenes". "Labās meitenes tiek debesīs, sliktās kur vien vēlas!" šis izaicinošais sakāmvārds noteikti ir dzimis kādas ASTOTās galvā. ASTOTie jau agri ieguvuši pārliecību, ka "mīkstos" šī pasaule soda, tāpēc jābūt "cietiem". Daudzi ASTOTie bērnībā tikuši apspiesti un atgrūsti. Viņi varējuši paļauties tikai uz sevi. Bērni no sociāli nelabvēlīgām ģimenēm, kurās nevar atļauties būt vājiem vai raudāt, bieži ir bijuši vai kļuvuši ASTOTie. Savos grupējumos un bandās viņi nedrīkst vilcināties, lai pierādītu, cik pārdroši un izturīgi ir. Daudzi ASTOTie stāsta, ka vecāki slavējuši viņu spēka izpausmes: "Neļauj sev darīt pāri! Dod pretī! Parādi viņiem, kurš ir boss!" ASTOTajiem ir izveidojusies pārliecība, ka tikai stiprie valda pār pasauli, bet vājajiem jāsamierinās ar mazumiņu. Tāpēc viņi nolēmuši nebūt labi un pareizi, nepielāgoties, aizslēpties aiz asiem dzelkšņiem vai arī uzlikt biezas bruņas, neievērot likumus, labāk komandēt citus, nevis ļaut citiem sevi regulēt. Dažu ASTOTo izturēšanās izveidojusies kā atbildes reakcija tam, ka vecāki ir pārāk maigi, "liberāli" un piekāpīgi. Tad viņi vēlas pārbaudīt, cik daudz var atļauties, kad beidzot notiks konfrontācija un tiks nospraustas robežas.

No malas ASTOTos viegli var sajaukt ar PIRMajiem, jo abu šo tipu rīcību nosaka agresija. Vienīgi ASTOTie atšķiras ar to, ka neatvainojas un neko nenožēlo. Viņiem ir grūti atzīt kļūdas, jo tas taču varētu liecināt par vājumu.

Mans (Ričarda Rora) brāļadēls un reizē krustdēls jau četru gadu vecumā skaidri un nepārprotami bija ASTOTais. Mans brālis toreiz teica: "Es taču nevienu reizi neesmu varējis panākt, lai viņš par kaut ko atvainojas!" ASTOTie nav viegli piedabūjami lūgt piedošanu: "Es jau varu viņu sodīt vai pārlikt pār celi un nopērt, taču viņš spītējas vēl vairāk. Vienu reizi viņu par sodu uz divām stundām aizsūtīju uz istabu stāvēt tumsā. Viņš vienkārši stāvēja." Mēs norobežojamies no mana brāļa apšaubāmajām audzināšanas metodēm, tomēr piemērs rāda, cik nelokāmi ir ASTOTie: "Es vēl jums visiem parādīšu! Jums neizdosies mani pieveikt!"

ASTOTie tomēr spēj ļoti skarbi izturēties pret sevi un smagi sodīt sevi tā, ka apkārtējie to pat nepamana.

ASTOTos bieži jauc ar kontrafobiskajiem SESTajiem. No malas šos abus tipus ir grūti atšķirt. SESTo agresija dzimst galvā un ir baiļu izpausme. Viņi tām vienkārši grib aizsteigties priekšā. ASTOTajam turpretī dusmas nāk "no vēdera" un ir vērstas pret visu, ko viņš uzskata par liekuļotu svētulību vai netaisnību.

Atbilstoši ASTOTo galvenajai pieredzei dzīve ir draudīga vai pat ļauna, citiem nevar tik vienkārši uzticēties, ja viņi nav pierādījuši pretējo. ASTOTie vai nu meklē konfliktus, vai arī paši tos rada. Viņi ir sīksti cīnītāji un gatavi teikt "nē" ieraduma dēļ. Viņiem sagādā baudu pretoties kaut kam. Arī tad, ja viņi ne vienmēr izsakās tieši, bieži viņu pirmā reakcija uz jaunām domām, cilvēkiem, situācijām ir noraidījums un aizsardzība.

Es (Andrēass Eberts) nesen vadīju konfirmāciju, kurā kāda sieviete uz jebkuru priekšlikumu, ko es izteicu grupai, reaģēja noraidoši. Tikai kad sāku atdarinat viņu pašu, viņa spēja par sevi pasmieties. Ari mana māte, kas bija ASTOTā, gandrīz automātiski iebilda pret to, ko kāds ieteica. Viņa nevilcinoties kā no pistoles izšāva savu "nē". Mūža beigās uz to varēja piemiegt acis.

Par laimi, ASTOTie bieži ir gatavi nostāties vājāko pusē. Viņi nevar ciest autoritātes kā tādas. ASTOTie tiecas pēc taisnīguma un patiesības, tāpēc bieži nostājas apspiesto un neaizsargāto pusē. Viņi neapzināti jūt, ka aiz cietās neievainojamības, lādēšanās vai pat brutalitātes pašā dziļākajā būtībā slēpjas mazs zēns vai maza meitenīte. Šis iekšējais bērns ir tiešs pretstats spēkam un varai, ko ASTOTie demonstrē ārēji. Tādas jūtas kā maigums vai ievainojamība tomēr viņos ir paslēpta dziļi, dziļi. Vairums ASTOTo to savas dzīves laikā atklāj, augstākais, diviem trim cilvēkiem. Viņiem šis iekšējais bērns rada nedrošību, taču ASTOTie reizēm pamana šādu bērnu citos cilvēkos un vēlas to aizsargāt.

ASTOTo pašportrets ir: "Man pieder vara! Es esmu stiprāks par jums!" Viņi ļoti bieži ir muskuļotas vai vismaz atlētiskas miesas būves. Bieži viņi ar aizrautību lieto spēcīgus izteicienus, ar kuriem var demonstrēt varu. Šo enerģiju var redzēt, piemēram, Amerikas lielo pilsētu graustu rajonu melnādaino jauniešu kultūrā. Viņu valodā pat vārds "bacT ("slikti") jātulko kā "labi". To pašu var vērot pretošanās un feministiskajās kustībās. Cilvēki, kas tikuši atstumti un apspiesti, bieži attīsta sevī ASTOTo enerģiju. Atbrīvošanās teoloģija Dienvidamerikā lielā mērā bija ASTOTo teoloģija. Daļa no šīs enerģijas vienmēr ir iestāšanās par pašiem mazākajiem un nabadzīgākajiem. Taisnīguma dēļ ASTOTie ir gatavi uzbrukt valdošajai varai, izmantojot ikvienu līdzekli.

Ja gadījumā kāds ASTOTais pats ir pie varas, tad viņa padotie jūtas apspiesti un atstumti, bet ASTOTais parasti pat nemana, ka ar savu uzvedību iedveš bailes. ASTOTie savas dusmas lielākoties pauž nekavējoties un tieši, bet pēc tam, it kā nekas nebūtu bijis, pāriet pie nākamā dienas kārtības punkta. Turpretī viņa dusmu upuriem nepieciešams mazliet ilgāks laiks, lai atgūtos.

ASTOTie uzsāk cīņu, lai nodibinātu kontaktu. Viņi bieži nesaprot, ka šādā veidā dibināti kontakti parasti iedveš apkārtējos cilvēkos bailes. Tā kā viņiem cīna, konflikti un ķildas šķiet dabiski, ASTOTie uzskata, ka citi ari domā tāpat. Viņi nepamana, ka sitieni zem jostasvietas citus skar ļoti smagi. Ar saviem uzbrukumiem, ko tie paši pa daļai uzskata par "rotaļīgiem", viņi citus bieži aizvaino, taču ASTOTajiem tā tiešām ir kontaktu veidošanas forma.

Uzbrūkot citiem, ASTOTie bieži vien vēlas tikai satricināt sarunu biedra bieži vien māksloto fasādi. Viņi ienīst miglainus vēstījumus un grib redzēt, kas patiesībā "lācītim vēderā" un ko viņi nezina. ASTOTajiem svarīgi saprast, kurš ir ienaidnieks un kurš draugs; pret kuru ir jācīnās un kurš piesegs no mugurpuses. Pret līdzvērtīgu pretinieku viņi izjūt lielu respektu. Džovanino Cluareski romāna varoņi dons Kamillo un Peppone divi ASTOTie, kuri cīnās par pretējām vērtību sistēmām. Viņi to dara brutāli, negodīgiem līdzekļiem, bet slepenībā izjūtot respektu viens pret otru.1

ASTOTie bieži ir izcili kāršu spēlē, kā arī sporta sacensībās, jo instinktīvi nojauš pretinieka vājās vietas, kuras izmanto savā labā bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem.

Viņu spēja atmaskot nepatiesu izturēšanos un tēlotu spēku padarījusi dažus ASTOTos par ietekmīgiem ārstiem vai pastorālajiem padomdevējiem. Viņus tracina citu neīstā patība, līdz ar to viņi cenšas atklāt "īsto būtību".

6. I. Gurdžijevs, kurš iepazīstināja Rietumus ar eneagrammu kā ar dinamisku modeli, arī bija ASTOTais. Divas viņa mīļākās metodes bija: "Uzkāpt citiem uz varžacīm" un tosts: "Iedzeram par jums, idioti!" Viņš ņēma uz grauda savu skolēnu pašas jūtīgākās rakstura īpašības un neatlaidās, līdz sagaidīja atbildes reakciju un varēja atkal un atkal atmaskot izlikšanos un noraut "neīstās patības" masku. Vārds "idiots" C. Gurdžijeva tuvāko lokā tika lietots tā sākotnējā nozīmē, apzīmējot ar to visus jaunpienācējus. Iepazīšanās maltītē daudz dzēra brendiju vai degvīnu. Alkohols ātrāk noārda aizsardzības mehānismus. Uzsaucot tostu, G. Gurdžijevs izteicās par jaunpienācēja rakstura īpašībām, kas viņam dūrās acīs. ""Tu esi tītars," vienam viņš pateicis jau pirmajā vakarā, "tītars, kas gribētu būt pāvs." Tad skolotājs G. ar pāris meistarīgām galvas kustībām un guturālām skaņām turpat pie galda attēlojis tītaru, kas aplido iedomātu tītarieni.""2

Ievērojamais geštaltterapeits FRICS PERLZS (Fritz Perls) saviem klientiem lika runāt par to, ko viņi jūt šeit un tagad, nevis par kaut ko pagātnē vai nākotnē. "Šeit un tagad kļuva par mazāko iespējamo telpas un laika punktu, lai izdzīvotu ieskatīšanos sevī vai ārpus sevis." "Šis pagātnes un tagadnes krustpunkts ir vienīgais mirklis, kurā man ir iespēja kaut ko darīt." F. Pērlzs uzreiz ievēroja, ja klienta teiktais nesaskanēja ar žestiem un mīmiku, viņš centās panākt, lai šī neatbilstība kļūtu vēl lielāka, tādējādi padarītu to apzinātu.

Strīdīgās iekšējās balsis viņš nodēvēja par uzvarētājām (autoritārā balss) un uzvarētām (pazemīgā balss). Kā ārstam viņam jo īpaši patika "pretinieka" loma. Viņš mudināja klientus/-es izdzīvot savas emocijas pilnībā. Ar gandrīz matemātisku precizitāti viņam izdevās pacientu apziņā sasniegt "nenokārtotus darījumus", kas to dzīvē bija ļoti svarīgi. F. Pērlzs šādi nokļuva līdz pacientu vājākajam punktam, "kas bija bloķējis ceļu uz nozīmīgu avotu, no kā smelties dzīves iespējas".3

ČAKS DF'DERIČS (Chuck Dederich), arī ASTOTais, narkomānu ārstēšanas grupas "Synarton" dibinātājs, attīstīja līdzīgas metodes kā G. Gurdžijevs un F. Pērlzs. Grupas "Sy>ianon" sanāksmēs vienu pārstāvi konfrontē ar viņa uzvedību. Tiek izvēlēts kāds nozīmīgāks vai ne tik nozīmīgs notikums cilvēka "patiesajā dzīvē", piemēram, ierašanās uz sanāksmi ar desmit minūšu nokavēšanos. " las, kas uztur apsūdzību, dara to iespējami aizvainojošā un paštaisnā veidā, izmantojot šaušalīgi pārspīlētas detaļas. "Iulīt apsūdzētajam uzklūp pārējie un atstāsta līdzīgus gadījumus, ko viņiem gadījies novērot apsūdzētā dzīvē. Tā visi kopā novij biezu apsūdzības tīklu, piesitot krustā izvēlēto par tā bezatbildīgo nostāju, ieradumiem un rakstura īpašībām. Tiklīdz apsūdzētais mēģina kaut ko izskaidrot vai taisnoties, grupa uzbrūk viņa aizstāvēšanās stilam.'M Metode dramatiski pārspīlēt niecīgus iemeslus reizēm var šķist komiska, taču ir ļoti sāpīga, un to var izmantot tikai tādā grupā, kura spēj to "izturēt" un kurā valda savstarpēja uzticēšanās. Tad šī metode palīdz cilvēkiem pārdzīvot savu spriedzi "rotaļīgā veidā", "lai atklātu strīdus un cīņu par varu, "nolaistu tvaiku" un atklātu un izpaustu sev jaunas, spēcīgākas savas patības daļas".5

Nobriedušiem ASTOTajiem kā reti kuram tipam piemīt dotumi mudināt citus cilvēkus pilnīgāk izmantot savu patieso potenciālu. Starp ASTOTajiem var nosaukt tādus līderus un revolucionārus kā MARTINS LUTERS KINGS CMartin Luther King), FIDELS KASTRO (Fidel Castro), ČE GEVARA (Che Guevara,), ZAUI.S ELINSKIS (Saul Alinsky) ASV pilsoņu protestu organizētājs. Šie cilvēki ar harismātisku spēku spēja iedvesmot citus un stimulēt viņu iesaistīšanos darbībā. ASTOTie citos modina gatavību uzticēties viņu vadībai un sekot tiem. Šie līderi rada pārliecību, ka tiešām spēj paveikt to, ko iecerējuši.

PIRMie pēc būtības ir sistēmas reformatori, bet ASTOTie tiecas izlauzties no sistēmas un tad sagraut to no ārpuses. Arī tas citiem rada bailes. īpaši viegli tādam ASTOTajam ir iebiedēt tos cilvēkus, kuri ar grūtībām pieļauj agresivitāti. ASTOTie ar savu agresivitāti kāpina pretinieku agresiju, tāpēc nereti no viņiem baidās un vienlaikus viņus ienīst.

Tā vien šķiet, ka ASTOTajiem reizēm pat patīk tas, ka citi viņus ienīst un noraida. Tas viņus tikai iekarsē pa īstam. Viņi nekautrējas uzvesties kā zilonis trauku veikalā. Ja ASTOTais grib pateikt vārdu "sūds", tad viņš to pasaka! ASTOTie nav diplomāti!

ASTOTie izvairās no bezpalīdzības, vājuma un pakļaušanās. ASTOTajiem ir nosliece savu viedokli uzskatīt par absolūti pareizu un pilnībā nepieņemt jebkurus citus argumentus. Viņi labāk izturas ar pārākumu un paštaisni, lai neradītu "vājuma" iespaidu. Pret kolēģiem viņi bieži izturas kā pret kājslauķiem.

Zināmos apstākļos ASTOTie aiziet pat tik tālu, ka gatavi iztēlot savus pretiniekus par ļaunprāšiem vai garīgi nepilnvērtīgiem. Tā kā ASTOTie apzinās savu spēku un vienā mirklī saredz citu vājās vietas, viņi jūtas galvas tiesu pārāki par citiem un bieži sāk veidot jaunu, nepamatotu hierarhiju. Apkārtējos cilvēkus viņi iedala pēc "vai nu draugs, vai ienaidnieks" shēmas, kas citiem nemaz nešķiet pieņemama.

Lai Dievs žēlīgs tam, kas pret ASTOTo izturas, viņaprāt, pārāk pašapzinīgi! Man (Ričardam Roram) priesteru seminārā bija kāds docents, kurš ikvienu no mums, kas uzstājās pārliecināti vai aizstāvēja savu atšķirīgo viedokli, bija gatavs izsmērēt pret sienu. Turpretī, ja kādam klājās tiešām slikti, ja tas bija piedzīvojis neveiksmi vai pieļāvis nejauku kļūdu, šis pats skolotājs pret viņu izturējās vienkārši lieliski. Tas ASTOTajiem ir tipiski: ja kāds ir patiešām nabadzīgs, bezpalīdzīgs un vājš, tad ASTOTajā tiek mobilizēti viņa sargājošie instinkti un viņš dara visu, lai otram palīdzētu. Taču, tiklīdz cilvēks jelkādā veidā izrāda, ka arī viņš ir varens, ASTOTais viņam pierādīs, ka viņš, lūk, ir varenāks. Strīdā ASTOTos nevar uzveikt, jo pret katru spēcīgāku ieroci tas nostādīs vēl spēcīgāku lielgabalu.

īstā ASTOTo enerģija nav dusmas vai to izvirdumi, lai gan tā reizēm var izskatīties. Taču tā drīzāk ir kaislība un totāla iestāšanās par patiesību, par taisnību, par dzīvi un taisnīgumu; tā ir aizraušanās ar kaut ko, kam ASTOTie cieši tic, vai dedzīga sadarbība ar cilvēkiem, par kuriem jūtas atbildīgi.

Lielākā kļūda, ko var pieļaut attiecībā pret kādu ASTOTo, ir ļaut sevi iebiedēt, kā arī atkāpties, ja ASTOTais skaļāk vai klusāk izdara spiedienu. Daudzi ASTOTie iesāk sarunu ar lamāšanos un dūres sišanu uz galda. Tad vai nu ir jāpieņem kauja, vai arī jāmēģina uzrunāt ASTOTajā dusošo mazo meitenīti vai puisēnu. Tas viņu var atbruņot. ASTOTie ir pieraduši, ka citi ir melni un maziņi. Viņi ir gatavi aizstāvēt vājos, nevis atbalstīt gļēvumu un mīkstčaulību. Šādos gadījumos viņu pretsitiens jebkurā tā izpausmē nebūs no maigajiem. Tā ir ASTOTo ēnas puse. Tiklīdz viņiem šķiet, ka pretinieks ir stulbs vai nespējīgs, viņi ir gatavi vēl dot pēdējo triecienu, ja tas jau nogāzts zemē.

Kad sāku darboties savā profesijā, es (Andrēass Eberts) izjutu bailes no mācītāja, kurš bija mans mentors. Viņš augumā bija daudz lielāks par mani, plecīgs, īsts vērsis un runāja ļoti daudz. Es nekad nejutu, ka esmu izdarījis viņam pa prātam. Tā nu es stundām ilgi uzklausīju viņu, lai pēc tam darītu tā, kā pats uzskatīju par pareizu. Kad mans "mācību laiks" bija beidzies, viņš mani uzaicināja uz novērtējuma sarunu. Es baidījos, ka vērtējums būs iznīcinošs. Tomēr mentors teica, ka esot mani apbrīnojis tāpēc, ka tik nemaldīgi un nelokāmi esmu gājis pats savu ceļu.

Daudzi ASTOTie labprāt nodarbojas ar tādiem skarbiem sporta veidiem kā, piemēram, bokss vai futbols. Dažos gadījumos viņus aizrauj braukšana lielā ātrumā. Es (Ričards Rors) reiz dzirdēju par futbolistu, kuram spēles laikā gandrīz tika sadragāta ceļa locītava. Bet šis sportists turpinājis skriet pa laukumu tā, it kā darītu svētu darbu. Viņš varēja izliet savas asinis par dievišķo spēli! ASTOTie vieglāk nekā citi spēj paciest sāpes un izjūt gandrīz baudu par tām.

ASTOTie reti izrāda savas bailes. Viņi drīzāk izturas pārdroši, riskanti un labprāt pieņem bīstamus izaicinājumus. ASTOTie bieži dzīvo uz riska robežas. Viņi ir ļoti fascinējoši. Uz ASTOTajiem ir jāreaģē gribot negribot. Tikšanās ar ASTOTo kā vīrieti, tā sievieti nav tik ātri aizmirstama.

Dilemma

Cīņa par taisnīgumu ir ne tikai ASTOTo spēks, bet arī viņu kārdinājums. Rezultātā ASTOTie var sevi iecelt par atriebējiem un sodītājiem, jo taisnīgums viņiem nozīmē "atdarīšanu". Viņi balstās uz to, ka "ļaunums" ir pelnījis sodu pat tad, ja to iemieso ASTOTais. Ja par ļaunumu ASTOTais uzskata sevi, agresivitāte, kas citos gadījumos tiek vērsta uz apkārtējiem, var apdraudēt viņu pašu. ASTOTie vienmēr meklē vainīgos, kurus var sodīt. Atriebjoties un atdarot ar to pašu (ASTOTo lamatas), viņi tikai vēlas līdzsvarot Temīdas svarus. Tā kā viņu princips ir "visu vai neko", pasaule melna vai balta, cilvēki vai nu draugi, vai ienaidnieki, pastāv iespēja, ka par lielāko ienaidnieku ASTOTais izvirza sevi un vairs nespēj uzticēties sev, kad konlrontējas ar savu pieļauto kļūdu. Tāds visā pasaulē plaši izplatīts fenomens kā terorisms arī ir radies no šīs "taisnīguma atmaksas" enerģijas. Pašpasludināti "tautas tiesneši" piespriež nāvi kādiem "netaisna režīma" vai "kapitālisma" pārstāvjiem. ASTOTajam nevar nodarīt lielākas mocības kā izolēt viņu un šādi nošķirt no visām iespējām darboties sabiedrībā.

ASTOTo aizsardzības mehānisms ir noliegšana. ASTOTais noteiktā situācijā spēj aizslaucīt malā visu, kas neatbilst viņa personiskajai patiesības un taisnīguma koncepcijai. Viņš pirmām kārtām var noliegt un izstumt no apziņas savu vājumu un varas robežas.

ASTOTo saknes grēks ir nekaunība. Ar šo vārdu mēs apzīmējam to, kas klasiskajā grēku sarakstā nosaukts par "netiklību" jeb "miesaskārību". ASTOTie dzīvo pilnasinīgi visās šī vārda nozīmēs. Vēlreiz varam pārliecināties, cik apbrīnojama grēku psiholoģija ietverta eneagrammā. Tā mums palīdz labāk saprast, kas ir netiklība: baudas vai kaislības dēļ veikts pāridarījums citam cilvēkam; bezkaunīga cita cilvēka izmantošana, uzskatīšana par privātīpašumu vai apspiešana. Netiklība nozīmē nerespektēt otra cilvēka cieņu. Šis grēks ASTOTajiem var izpausties jebkurā dzīves jomā: nenobriedis ASTOTais neņem vērā cita cilvēka cieņu un ievainojamību.

Nenobrieduši ASTOTie var citiem izvirzīt ļoti augstas morālās prasības, kuras paši neņem vērā. Viņi bieži svārstās starp stingru moralizēšanu un vērienīgu Laissez-faire[26]. ASTOTajiem, tāpat kā SEPTĪTajiem, ir nosliece uz pārmērībām dziņu apmierināšanā. ASTOTie reti izmanto īpaši izsmalcinātas formas: viņi bauda ēdienu, alkoholu un seksu bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem (vainas izjūta ASTOTajiem parādās tikai tad, ja pašiem šķiet, ka viņi izturējušies netaisnīgi vai bijuši nepatiesi). Ballītēs ASTOTie ir tie, kas iztur līdz beigām un aiziet pēdējie. SEPTITie nododas baudām, lai izvairītos no sāpēm, bet ASTOTie svin svētkus, jo tas pieder pie piepildītas, pilnvērtīgas dzīves. ASTOTie var izbaudīt savu varu un izjūt nepieciešamību paplašināt savas ietekmes sfēru. Viņi vēlas zināt visu un būt informēti par visu, iesviļoties dusmās, ja tiek piemānīti vai izjokoti. Ja ASTOTais ir priekšnieks, tad labāk uzreiz atzīties par pieļauto kļūdu, arī tad, ja tracis gaidāms ne pa jokam. Ja ASTOTais uzzinās to, kas ticis noklusēts, viņš reaģēs vēl asāk. ASTOTie izjūt nepieciešamību visu kontrolēt paši. Viņiem šķiet: ja atmetīs ar roku šķietamam sīkumam, tas var būt sākums kontroles zudumam vispār. Tāpēc ASTOTie var būt neciešami pedantiski un uzstāt, ka visam jābūt, kā nākas, līdz pēdējam sīkumam.

AS TOTie vēlas kontrolēt gan savus īpašumus, gan arī citus cilvēkus. Viņi grib noteikt, kas citiem jādara, bet paši nevēlas būt atkarīgi ne no viena. Tāpēc viņiem rodas problēmas iemīloties. Partnerattiecībās tomēr ir nepieciešams kaut mazliet pielāgoties, rast kompromisu, upurēt savas intereses. Pakļāvīgs partneris atrisina šo problēmu tikai šķietami, jo patiesībā tāds partneris nedara ASTOTo laimīgu. ASTOTais respektē un ciena vienīgi tādu cilvēku, kas spēj viņam pretoties un aizstāvēt savu viedokli. Mīlestības attiecībās konflikts var rasties starp ASTOTo tieksmi pēc maiguma un uztrenēto skarbumu. Turklāt ASTOTajiem nepieciešams atvēlēt sev lielu telpu. Daudzi no viņiem tāpēc dodas medībās, makšķerē vai kāpj kalnos. Tie ir tāda tipa vīri, kādus rāda Marlboro reklāmās, viņiem šķietami pietiek pašiem ar sevi un dabu, nekas cits tiem nav vajadzīgs. DŽONS VEINS John Wayne) ir klasisks ASTOTais. Attiecībā uz mīlestību tas nozīmē: "Es gribu ar tevi pārgulēt, bet netaisos diendienā ar tevi noņemties." Ja ASTOTie vīrieši izveido attiecības ar sievieti, kas viņam lip klāt kā dadzis, tas var izraisīt ilgstošus konfliktus.

Medaļas otra puse ir atpestīto ASTOTo dotumi: kaislīga mīlestība uzdzīvi. Latīņu valodas vārds passion * visprecīzāk raksturo ASTOTos. Viņi ir gan dzīves baudītāji, gan arī gatavi izjust dzīvē ciešanas.

ASTOTo Gara auglis ir nevainīgums. Viņos pašos dziļumos slēpts mazs ievainojams bērns, kas ir neaizsargāts un uzticas cilvēkiem. ASTOTajiem būtu jāiemācās saskatīt un pieņemt šo mazo ievainojamo un aizsargājamo bērnu nevis tikai sev apkārt, bet arī jāatrod pieeja šim bērnam sevī. Tas ir viens no ASTOTo dzīves uzdevumiem, kas saistīts ar bailēm ieraudzīt savu vājumu. Priekšnoteikums tam ir godīgums pašam pret sevi. Tieši ASTOTajiem, kas tik kategoriski pieprasa patiesīgumu no apkārtējiem un nekavējoties atmasko jebkuru nepatiesu izturēšanos, jāmācās to pašu attiecināt arī uz sevi.

AS TOTie nelabprāt ielūkojas sevī, lai atklātu dvēseles maigās stīgas. Trauslu maigumu viņi saskata citos: kādā mazā bērnā, dzīvniekā vai maigā, vājā sievietē. So īpašību var labi izpētīt karikatūru varonī Obeliksā: "cieta čaula, maigs kodols". Viņa sunītis "Piksā ideja" vai kāda maiga, mīlīga meitene spēj samulsināt šo lielo, mežonīgo vīru, kurš kailām rokām piebeidz meža cūkas un pieveic romiešu leģionus.

NIKS KAZANTZAKIS (NixoqKaЈavrЈdKtic) (1883-1957) daudzos savos romānos attēlojis ASTOTos, kuros šovinistisks "vīrišķīgums" sadzīvo ar dzīvesprieku un cilvēkmīlestību ("Grieķu kaislība", "Aleksis Zorba"). Cīņa par dziņu pārvarēšanu un "garīgumu" ir galvenā tēma viņa reliģiozajos romānos "Mans Asīzes Francisks" un "Pēdējais kārdinājums".6

ERNESTS HEMINGVEJS (Ernest Hemingway, 1899-1961), būdams rakstnieks, ASTOTajiem piemītošo enerģiju vistiešāk atveidojis literāros tēlos. Viņa vīrieši un sievietes ir spēka pilni, patmīlīgi, cīņas un piedzīvojumu kāri, brutāli. Viņš arī pats kādu laiku mēģināja pasaulei sevi demonstrēt kā "skarbo puisi". Jau būdams mazs zēns, viņš esot apguvis neķītru lamu vārdu arsenālu, ko vēlāk vēl papildinājis. No bērna kājas E. Hemingvejs nicināja asaras un sāpes. Būdams Itālijas Sarkanā Krusta šoferis Pirmā pasaules kara laikā, viņš tika smagi ievainots: 237 metāla daļiņas tā vismaz vēsta E. Hemingveja izplatītā leģenda ieurbušās viņa kājā. Viņš esot nomācis sāpes ar brendiju un tad naktīs pats vilcis šīs šķembas laukā no sava ķermeņa.

Viņa jūsmošana par Spāniju (ASTOTo simboliskā valsts) un vēršu cīņām (vērsis ir ASTOTo simboliskais dzīvnieks) nekad nebeidzās, tā veidojusi fonu daudziem īsajiem stāstiem un romāniem.7 Gadiem ilgi viņš pats sapņoja kļūt par matadoru; vienu reizi arī saņēmies pārbaudīt savu drosmi: uzlēcis vērsim mugurā, nospiedis to gar zemi un iepūtis tam acīs cigaretes dūmus. Pēc tam gan vērsis esot rakstnieku gandrīz uzdūris uz ragiem."

E. Hemingveju aizrāvušas boksa cīņas, ballītes, medības un makšķerēšana (īpaši zobenzivis, kas var būt līdz 400 kg smagas un ko medī haizivis. Šo aizraušanos viņš aprakstījis romānā "Sirmgalvis un jūra").

Kā paša projektētās jahtas kapteinis E. Hemingvejs pieprasīja absolūtu paklausību no saviem ceļabiedriem. Viņa dusmu izvirdumi iedvesa bailes. Ja kāds apšaubīja viņa rakstniecību vai vīrišķību, viņš alka atriebes. Rakstnieka draugs fotogrāfs Roberts Kapa (Robert Capa) par to izsakās šādi: "Paps (Hemingvejs) var kļūt dusmīgāks nekā pats Dievs kādā nelaimīgā dienā, kad visa cilvēce slikti uzvedas."9

Tomēr E. I lemingvejs spēja būt ļoti augstsirdīgs, ja kāds cilvēks ne savas vainas dēļ bija nonācis nelaimē: "Lai būtu civilizēts cilvēks, tev nepieciešamas divas īpašības: līdzjūtība un spēja saņemt likteņa triecienus."10

E. Hemingvejs bija precējies četras reizes, paralēli tam viņam saskaņā ar paša teikto bijuši vēl intīmi sakari ar citām sievietēm. Mūža nogalē viņu piemeklēja sava veida prāta aptumšošanās. E. Hemingvejs izjuta neizskaidrojamas baiļu lēkmes un vairs nespēja rakstīt. Pēc vairākiem nesekmīgiem pašnāvības mēģinājumiem viņam 1961. gadā beidzot izdevās nošauties ar pīļu medību bisi. Ar savu nāvi viņš pēdējo reizi "sakāvi pārvērta par triumfu (..) diktēja notikumu gaitu, pats pieņemot savu pēdējo lēmumu" tā izteicies Valters H. Nelsons."

Tiktāl tas, protams, ir mīts. KENETS S. LINS (Kenneth S. Lynn) mēģinājis šo mītu gaisināt Hemingveja biogrāfijā.12 Viņš, piemēram, norāda, ka E. Hemingvejs savus "varoņdarbus" Pirmā pasaules kara laikā pakāpeniski ir arvien vairāk piepušķojis un raksturo autoru kā patoloģisku mačo: "Memmesdēliņš, kuru māte savas dzimuma noteiktās lomas dēļ ir tā nokaitinājusi jau zīdaiņa vecumā, ka viņš visu mūžu bija spiests veidot sev maskulinizētu superego."'3 Viņš ilgu laiku tika ģērbts savas vecākās māsas kleitās. Māsu viņš ienīda visu mūžu. Viņa tēvs, kas bija pilnībā pakļāvies savai dominējošajai sievai, izdarīja pašnāvību. Biogrāfs izsaka aizdomas, ka E. Hemingvejs visu mūžu bažījies, ka pats nav "īsts vīrs". Stiprus vīrus sev blakus viņš necieta. E. Hemingvejs izaicināja "sāncenšus" uz boksa cīņu un tad tos brutāli piekāva.

Saskaņā ar MĀRC,ARITAS FRINGSAS KEIAS (Margaret Frings Keyes) uzskatiem ASTOTos vada iekšējās balsis, kas pavēl: "Neesi tas, kas tu esi! Nejūti to, ko tu jūti!"14 Ja K. Lina analīze ir precīza, tad E. Hemingvejs ir piemērs tam, cik postošas sekas ir agrā bērnībā liegtai dzimumidentitātei.

Simboli un piemēri

ASTOTo simboliskie dzīvnieki ir degunradzis, klaburčūska, tīģeris un vērsis. Visi šie dzīvnieki ir gatavi uzbrukt, tie simbolizē spēku, fallisko enerģiju un vitalitāti. Vēršu cīņās spāņu mačo stājas aci pret aci ar savu līdzinieku, un sākas divcīņa uz dzīvību un nāvi. Asinīm ir jāplūst, tikai viens var uzvarēt. Vēršu cīņas, kas tā fascinēja E. Hemingveju, atspoguļo vienu no būtiskākajām ASTOTo lielajām dzīves tēmām.

Klasiska ASTOTo valsts ir Spānija. Izprotot ASTOTajiem tipisko enerģiju, var labāk saprast spāņu izcelsmes kultūrai liktenīgo vīrišķo mačo. Šo zemju sievietes gan zina, ka tā ir tikai virskārta un aiz vīru skarbās čaulas patiesībā slēpjas mazi zēni. Skarbuma maska apslēpj nedrošības un nepilnvērtības izjūtas. Taču pat tad, ja cilvēks nojauš šo mehānismu pastāvēšanu, to izpausmes var būt ļoti destruktīvas: bērniem ir bail no tēva, kuram nespēj tuvoties. Sieviete tiek apspiesta, pazemota, sista, jo mačo vīrietim jābūt bosam." Spāņu tautai raksturīgajā dievbijībā saskatāma visai zīmīga tīksmināšanās par asinīm, pirmām kārtām attēlojot krustā sišanu. ASTOTie vēlas redzēt asinis.

Sabiedrībās, grupās un valstīs, kas tikušas apspiestas ("Neesiet jūs paši!"), ASTOTo enerģija var arvien vairāk koncentrēties, tā, ka beidzot notiek revolucionāra izlāde.

ASTOTo krāsas ir melna un balta. ASTOTie vēlas skaidrību. Viņi noraida pārejas toņus un kompromisus, jo tie rada vājuma iespaidu. ASTOTAjiem vienmēr raksturīgs kategoriskums: vai nu, vai. Vai nu draugs, vai ienaidnieks, labs vai ļauns, stiprs vai vājš. Melns reprezentē absolūto neko, nāvi, galu un bezdibeni. Vienlaikus melnais ir piederīgs arī Erosam un pirmatnējam haosam. Balts ir apžilbinoši spoža absolūtā gaisma, kādu Mozus redzēja degošajā ērkšķu krūmā. Vienlaikus tā padara jutekļiem pieejamu radošo spēku totalitāti. Bībelē balts ir arī nevainības, svētlaimīgo un eņģeļu krāsa (sk., piemēram, Mt. 17:2; 28:3). ASTOTie ir galējību cilvēki: "Kurš nav ar mani, ir pret mani."

Bībelē atrodam ASTOTos gan starp Vecās Derības sieviešu teļiem, gan "soģiem" (Simsons) un ķēniņiem (Sauls un Dāvids).

Bībeles literārā attīstība "sniedz bagātīgu liecību par to, kā sievietes vēsturiskā loma tikusi aizvien vairāk notušēta, izpušķota un falsificēta"16 . Tomēr Bībelē atrodam zīmes no laika, kad sievietes veidoja vēsturi par to liecina sieviešu dziesmas Vecajā Derībā. Mēs rodam pēdas, ko atstājusi, piemēram, Mirjama sieviete, kura, Israēlam izejot no Ēģiptes, bija līdzvērtīga vadone Mozum un Aronam. Ceļoties pāri Sarkanajai jūrai, viņa dzied atbrīvošanās dziesmu, kas pieder pie senākajiem literārajiem Bībeles tekstiem: "Dziediet Tam Kungam, jo Viņš Sevi loti paaugstinājis; zirgus un viņu jātniekus Viņš ir iegāzis jūrā\" (2. Moz. 15:21)

Kad Israēlam vēl nebija savas valsts, harismātiskas un Dieva ieceltas vadones posta laikos vadīja brīvprātīgo karaspēku pret ienaidnieku. Starp viņām ir Debora, par kuru teikts: "Apsīka garīgā rosme lsraēlā, tautai trūka vadoņu, kamēr tu, Debora, cēlies, tu māte lsraēlā." (Soģu 5:7)

Kad Anna, kurai nebija bērnu, beidzot laiž pasaulē dēlu Samuēlu, tā dzied atbrīvošanās dziesmu: "Stipro loki gul salauzti, bet nogurušie apjozti ar spēku" (1. Sani. 2:4) Līdzīgi toņi vēlāk ieskanas Marijas Magnifikātā (Lk. 1: 46-55). Bībeles sieviešu valoda kļūst spēkpilna un politiska, it sevišķi, ja tiek skarta viņu bērnu nākotne. Lai sargātu vājos, viņas kļūst cīnītājas un iemanto spēku.

Leģendām apvītais "soģis"1 Simsons (jeb Samsons) Vecajā Derībā attēlots kā īsta spēkavīra prototips. Šis varonis nepavisam neatbilst parastajam stereotipam par dievbijīgiem vīriem. Var "tikai brīnīties par trako jucekli, ko veido ļoti laicīgas dabas piedzīvojumi, kuros iepinas Simsons. Visvairāk jau viņš skrien pakaļ sievietēm."18

No bērna kājas Simsons par Dieva izredzētības zīmi nav cirpis savus matus. Būdams jauns vīrietis, tas ar kailām rokām pārplēš lauvu. Savās kāzās ar meiteni no (naidīgās) filistiešu tautas Simsons nogalina trīsdesmit filistiešus, kuri viņu bija piekrāpuši. Par to varonis tiek sasiets, bet "virves, kas ap viņa elkoņiem, šķita kā linu pavedieni, kas uguni apsviluši", un viņš nosit tūkstoti filistiešu ar ēzeļa žokļa kaulu. Kad viņš iegriežas filistiešu pilsētā Gazā pie kādas prostitūtas, pilsētas iedzīvotāji ielenc tās māju un uzglūn Simsonam pie pilsētas vārtiem. Simsons izceļ vārtus no eņģēm un uznes kalnā. Beigu beigās viņš iemīlas meitenē Delīlā, kuru filistiešu vadoņi uzpirkuši, lai viņa izdibinātu Simsona spēka noslēpumu. Sākumā viņš piemāna Delīlu un spēj vairākkārt izvairīties no filistiešu mēģinājumiem atņemt viņam spēku. Visbeidzot viņš tomēr atzīstas DelīLii, ka zaudētu spēku jau nākamajā mirklī, ja tam nogrieztu matus. Kad Simsons guļ, filistieši viņam, noskuj matus, un "Jahves spēks" pamet Simsonu. Ienaidnieki izdur viņam acis, iekaļ važās un iemet cietumā, kur tam mati sāk ataugt. Filistiešu dieva Dagona svētkos Simsonu ieved kādā plašā telpā, kur viņam jāuzjautrina tauta. Vēl vienu reizi viņš lūdz Dievam spēku, tad aptver vidējos stabus, uz kuriem balstās nams, un drupās aprok trīs tūkstošus filistiešu. Šādā veidā tiek noskaidrots uzvarētājs cīņā starp Israēla dievu Jahvi un filistiešu dievu Dagonu. Tas ir Jahve (Soģu 13-16).

Gistavs Dorē (Gustave Dorй). Deboras uzvaras dziesma. 'Apsīka garīgā rosme Israēlā, (..) tautai trūka vadoņu, kamēr tu, Debora, cēlies, tu māte Israēlā."

Ķēniņš Sauls arī nāk pie varas pēc dievišķa aicinājuma: pravietis Samuēls viņu slepeni iesvaida par tautas glābēju cīņā pret Israēla ienaidniekiem. Kad amonieši sagrābj israēliešu zemes, izlaužas Saulā slepeni snaudušais Dieva spēks. Viņš atgriežas mājās no lauka ar saviem vēršiem, kad izdzird par ienaidnieku uzbrukumu. " Viņš iedegās loti bargās dusmās. Viņš sagrāba jūga vēršus un tos sakapāja mazos gabalos. Tos ar vēstnešu rokām viņš izsūtīja pa visām Israēla robežām, teikdams: "Kas nesekos Saulam un kas nesekos Samuēlam, ar tā vēršiem tiks darīts tāpat\"" (1. Sam. 11:6-7)

Pēc uzvaras taura ieceļ Sauļu par savu pirmo ķēniņu. Viņam izdodas novērst filistiešu uzbrukuma briesmas. Taču jau drīz pēc tam viņu pārņem grūtsirdība, ko pavada trakuma lēkmes. Jaunam ganu zēnam Dāvidam regulāri jāierodas galmā, lai ar savu arfas spēli mierinātu ķēniņa satraukto prātu. Dāvids sadraudzējas ar Saula dēlu Jonatānu un apprec meitu Mibalu. Taču Sauls, būdams varasvīrs, instinktīvi nojauš Dāvidā sāncensi un reiz mēģina savu mūziķi ar šķēpu pienaglot pie sienas. Dāvidam izdodas aizbēgt, viņš sapulcina bariņu apšaubāmu dēkaiņu un sāk kalpot filistiešiem kā vasalis. Izšķirošajā kaujā, kuras laikā fīlistieši nogalina Sauļu un Jonatānu, Dāvids tomēr nepiedalās.

Ar politisku izveicību cīņā par varu un rafinētas precību politikas dēļ Dāvidam izdodas apiet otru Saula dēlu un pakāpeniski palielināt varu pār Israēlu. Savā valdīšanas laikā (1000-965 pr. Kr.) viņam izdodas pakļaut visas kaimiņu tautas, arī filistiešus, un izveidot Israēlu par lielvaru. Dāvids pavēl pārnest uz Jeruzalemi "Derības šķirstu" ar bauslības plāksnēm, līdz ar to pārvēršot savu galvaspilsētu arī par valsts reliģisko centru. Līdzšinējo vēlēto ķēniņu vietā, kad Jahve izvēlējās savas tautai vadoņus un pats bija Israēla "īstais valdnieks", Dāvids nolemj iedibināt savu dinastiju.

Viņa vecākais dēls Atnnons stājas asinsgrēka attiecībās ar pusmāsu Tamāru. Otrais dēls Absaloms pavēl nogalināt brāli un saceļas pret tēvu atklātā dumpī. Galu galā Dāvida okšķeri atrod Absalomu un nogalina. Visbeidzot pie varas nāk Salarnans, kurš piedzimis visai divdomīgajās attiecībās, kas Dāvidam bija ar skaisto Batsebu.

Dāvida un Batsebas mīlas stāsts īpaši skaidri izgaismo Dāvida raksturu. Tādi ASTOTie kā Dāvids "neļauj savai taisnīguma apziņai stāties ceļā paša interesēm".1 Dāvids nosūta Batsebas vīru Uriju uz cīņas pirmajām līnijām drošā nāvē, tad aizved skaisto sievieti uz savu namu. Drīz pēc tanī pie viņa ierodas pravietis Nātāns un stāsta: ""Divi vīri bija vienā pilsētā viens bagāts un otrs nabags. Bagātajam bija ļoti daudz sīklopu un liellopu, bet nabagajam no visa tā nebija itin nekā kā vienīgi viens pats jēriņš, vēl gluži mazs, ko viņš bija pircis un izaudzējis un kas bija pie viņa izaudzis kopā ar viņa bērniem; tas ēda no viņa maizes rieciena un dzēra no viņa kausa, un pie viņa krūtīm gulēja, un šī mazā aitiņa bija viņam kā paša meita. Un, kad kādā dienā pie bagātā vira ieradās viesis, tad viņam bija žēl ņemt ko no sava s'tklopu un liellopu pulka, bii sagatavotu mielastu viesim, kas bija pie viņa atnācis, bet viņš ņēma nabagā vira aitiņu un to sataisīja savam ciemiņam. " Tad Dāvids iedegās ļoti lielās dusmās pret to viru, un viņš sacīja Nātānam: "Tik tiešām, ka Tas Kungs ir dzīvs, tas vīrs, kas to ir diirījis, ir nāvi pelnījis! Un to jēriņu lai tas izlīgdams atdod četrkārtīgi, tādēļ ka viņš tā ir rīkojies un nav bijis līdzcietīgs!" Tad Nātāns atbildēja Dāvidam: "Tu esi tas vīrs!"" (2. Sam. 12:lb-7a)

Dāvida reakcija uz Nātāna stāstu ir tipiska: ASTOTajiem "ir tendence (..) agresīvi izturēties pret tiem, kuros tie saskata negatīvās iezīmes, kas līdzīgas tām, kādas viņi paši neapzināti nolieguši sevi". Pravietis Nātāns mūsu stāstā parāda Dāvida īsto sirdsapziņu un "ar vienu rāvienu atmasko gan viņa pašapmānu, gan taisnošanos"20 (stāsts par Sauļu un Dāvidu: 1. Sam. 9-2. Sam. 24).

Atgriešana un atpestīšana

ASTOTajiem domātais aicinājums ir žēlastība. Nenobrieduši ASTOTie izturas pret sevi un citiem nežēlīgi. Tikai sastopot patiesību, viņi beidzot saskata savu vājumu un pieņem to. No šīs pieredzes viņi var mācīties, kā paciest un pieņemt citu cilvēku vājumu.

Tā kā ASTOTie baidās no sava "maigā kodola", viņi reti ir gatavi saņemt ārsta palīdzību, strādāt pie savas iekšējās pasaules veidošanas vai regulāri meditēt, īsi sakot doties "ceļojumā uz saviem dziļumiem". Turklāt vēl apgrūtinošākas ir ASTOTo bailes, ka ārsts vai skolotājs viņus sāks kontrolēt vai ar viņiem manipulēt. Var gan būt arī tieši pretēji. Kāda pazīstama ārste, kas pati ir ASTOTā, rakstīja: "Es nevarēju vien nociesties, kā man gribējās ātrāk sākt darbu ar sevi. Mana ASTOTā patība to redzēja un bruka virsū. Darbs pašai ar sevi ir bezkompromisu cīņa un nes lieliskus augļus. Vienmēr no jauna es gūstu apliecinājumus, ka tagad esmu pilnīgi neizvēlīga sev tik vajadzīgajā cilvēku akceptēšanā…"

ASTOTo dzīves uzdevums ir noskaidrot savas attiecības ar varu. Vara nav nekas slikts, taču tā var kļūt gan par svētību, gan lāstu. ASTOTajiem jāraugās, lai, esot pie varas, nepazemotu, nenoniecinātu un neiebaidītu citus. Viņiem jāmācās arī respektēt citu cilvēku viedokļus un neapdullināt pašiem savas jūtas ar alkoholu, seksu un uzdzīvi, bet meklēt kompromisus un pašiem ievērot noteikumus, kā viņi to pieprasa no citiem. Atpestīts ASTOTais ar savu spēku un vitalitāti var aizsargāt citus, nevis uzkundzēties citiem.

Bez ASTOTajiem šī pasaule izskatītos vēl bēdīgāka. Paldies Dievam, ka ir vēl cilvēki, kas gatavi izlauzties cauri melīgām institūciju un sabiedrību fasādēm un noraut tās. Mums ir vajadzīgi ASTOTie. Taču viņus nepieciešams iedrošināt un stimulēt izpaust maigās rakstura īpašības. Arī ASTOTajiem vajadzēru atzīt to, ka bijuši netaisnīgi, un palūgt piedošanu. Tad tie paši aptvers, ka tas nemaz nav vājums, bet gan spēks.

īpaši grūti klājas sievietēm, kas pieder pie ASTOTā tipa. Mūsu sabiedrība gan "atļauj" vīriešiem būt mačo, bet sieviete, kas ir pašapzinīga un stipra, tiek apzīmogota kā "emancipētā" vai "vīrišķis brunčos". ASTOTajām sievietēm reizēm ir grūti pieņemt savu sievišķību vai visu, kas ir "mātišķs", un iekšēji pieļaut kādas "maigas" ainas (piemēram, sieviete, kas baro bērnu ar krūti).

ASTOTajiem vīriešiem jāiegūst pieeja savai sievišķīgajai pusei, nevis viss siltums un maigums "jādeleģē" tikai sievietēm.

MARTINS LUTERS KINGS (.Martin Luther King) (1929-1968) ir mūsu svētais un nobrieduša ASTOTā piemērs. Viņš no M. Gandija (Mohandas Gandhi) iemācījies uzticēties nespēcīgo varai: "Nevardarbība ir vara taču tādas varas izmantošana ir pareiza un laba!"21 Būdams baptistu mācītājs, M. L. Kings 1955.-1956. gadā Montgomerijā (Alabama) organizēja autobusu boikotu, kas beidzās ar rasu dalījuma atcelšanu. Vairāk nekā 30 reizes viņš tika apcietināts un tiesāts, jo rīkoja pilsoniskās nepakļaušanās akcijas. Pēc viena no tiesas spriedumiem viņš teica: "Es zinu, ka biju notiesāts noziedznieks, bet es lepojos ar savu noziegumu. (..) Mans noziegums bija tas, ka savai tautai mēģināju iedvest cieņu un pašcieņu."22 Neskaitāmi atentātu mēģinājumi, kas apdraudēja M. L. Kinga dzīvību, nespēja viņu novirzīt no iesāktā ceļa. FIB viņam vēstulē ieteica pašam atņemt sev dzīvību: "Jūs esat jau beigts un pats to zināt! Jums ir tikai viena izeja, un arī to jūs zināt."23

Martins Luters Kings saprata arī tos melnādainos, kuri gribēja uz varmācību atbildēt ar vardarbību. Taču viņu skumdināja tas, ka šie cilvēki pārņēma balto rasistu metodes.

Kad M. L. Kings kļuva par pārliecinātu Vjetnamas kara pretinieku, no viņa novērsās daudzi "liberālie" baltie draugi. Kingu turēja aizdomās, ka viņš varētu būt komunists, tāpat kā Dorotiju Deju, Oskaru Romero un daudzus citus kristicšus/-tes, kas evaņģēliju saprata arī kā politisku dokumentu. 1968. gadā Kings Memfisā (Tenesī) tika noslepkavots.24

Sim neiebiedējamajam cīnītājam par taisnīgumu bija arī jūtīgā, maigā puse, un visu mūžu viņu mocīja iekšējas šaubas. Jaunībā viņš divas reizes bija mēģinājis izdarīt pašnāvību. Viņa izteiktie un nekontrolējamie dziņu uzplūdi apgrūtināja laulības dzīvi.

Tas zināmā mērā ir mierinājums: zināt, ka arī "svētajiem" un Bībeles personāžiem ir viņu neuzveiktās ēnas puses un viņi, tāpat kā mēs visi, ir nepilnīgi un tādi arī paliks, būdami atkarīgi no Dieva žēlastības un piedošanas.

Devītais tips

Pārskats

DEVĪTie ir samierinātāji. Viņiem dāvātā spēja bez aizspriedumiem akceptēt pārējos ļauj ļoti daudziem cilvēkiem justies saprastiem un pieņemtiem. DEVĪTie spēj būt nepartijiski šķīrējtiesneši, jo saskata un novērtē abu pušu viedokļus. Izpratne par krietnumu zināmos apstākļos var likt tiem iestāties par mieru un taisnīgumu. Skarbas patiesības DEVĪTie spēj izteikt tik pašsaprotami, ka citiem nesagādā grūtības tās "sagremot". Līdzās DEVĪTajam daudziem cilvēkiem ir viegli gūt mieru. Iekšēji DEVĪTie tomēr jūtas pilnīgi pretēji tam tos bieži pātago iekšējas bailes un nemiers, par kuru nevienam nav ne jausmas.

Nav nejaušība, ka DEVĪTie atrodas eneagrammas virsotnē, jo zināmā mērā tieši viņi raksturo, kāda bijusi pirmatnējā un nesamaitātā cilvēka būtība. Mēs droši vien visi būtu DEVĪTie, ja nebūtu uzauguši tehnoloģiski "civilizētā" pasaulē. Šādu pārliecību es (Ričards Rors) guvu Āfrikā, Filipīnās un citās jaunattīstības valstīs. Kad turienes ciemos sastop tā sauktos iezemiešus, cilvēku cilti, kāda mūsu planētu apdzīvojusi tās attīstības pirmsākumos, eneagrammas zinātājs uzreiz pamana, ka šo cilvēku kolektīvā ir tāda pati enerģija, kāda raksturīga DEVĪTajiem.

Var saprast, kas notika ar Āfrikas pamatiedzīvotājiem, kuri pēc savas dabas gandrīz visi ir DEVĪTie un kurus aizveda verdzībā uz ASV, sabiedrību, kurā noteicošie ir TREŠie. Nav nekāds brīnums, ka Rietumu veiksminieku sabiedrībā uz afroamerikāņiem vēl joprojām gulst "neveiksminieku" zīmogs: mūsu spēle nenotiek pēc viņu noteikumiem. Mūsu steiga, konkurences cīņa un centieni veidot karjeru pilnībā neatbilst tam, ko pamatiedzīvotāji saprot ar vārdu "dzīve".

Izdomātās Dienvidu okeāna Tiavea salas virsaiša Tu tavi i runas, kas publicētas grāmatiņā "Der i'apalagi" (pirmo reizi izdota 1920. gadā), ataino Rietumu industriālo sabiedrību no iezemiešu skatpunkta. Par papalagi sauc baltos cilvēkus, kuru dzīvi un rīcību "primitīvie" salinieki pilnīgi nesaprot. Tā, piemēram, viņiem pilnīgi nepieņemama ir Rietumu pasaules cilvēku attieksme pret laiku: "Pieņemsim, ka baltais (..) gribētu doties ārā vai izbraukt upē ar kanoe laivu, vai samīlēt savu meiteni, bet viņš sabojā sev prieku, domājot: man nav laika priecāties. (..) Viņš nosauks tūkstoš lietas, kas tam atņem laiku, sēdēs sadrūmis un žēlodamies par darbu (..), par kuru viņam nav nekāda prieka. (..) Ja nu viņš pēkšņi pamana, ka viņam tomēr ir laiks vai nu ir bijis jau pirms tam, vai kāds viņam to piešķīris (..) tad viņš atkal neizjūt prieku, jo ir noguris no darba, kas nesagādā prieku. (..) Mēdz būt pat tādi papalagi, kam nekad nav laika. (..) Tāpēc viņi izskrien savai dzīvei cauri kā lingas sviests akmens."1

"Civilizētās" nācijas pasludinājušas šādu pirmatnēju dzīvesveidu par grēku, nodēvējot to par kūtrumu jeb slinkumu. Taču vāji attīstīta darbošanās dziņa ir izskaidrojama drīzāk ar zināma veida iekšēju neskaidrību. DEVĪTajiem nav viegli saprast pašiem savu būtību. Viņiem vispirms būtu jānoskaidro, ko viņi patiesībā vēlas un kas viņi ir. Sekas ir tādas, ka viņi vienlaikus "nav nekur, bet ir visur". Viņi ir ģenerālisti, nevis speciālisti prot no visa pa druskai, bet nevienā jomā nepūlas sasniegt meistarību. Kāds teologs, kurš arī ir DEVlTais, stāsta:

"Esmu ļoti daudzpusīgs. Mazliet protu slēpot, esmu arī sērfojis, drusku protu braukt ar motociklu, uztrinkšķināt ģitāru, ciešami dziedu, gluži labi dejoju, puslīdz labi sprediķoju, patiešām labi protu uzklausīt citus, kaut cik māku apieties ar bērniem, drusku saprotu angliski, arī franciski, pat itāliski esmu dažas frāzes apguvis atvaļinājumos; peldu amatieru līmenī, protu nirt, kāpt kalnos un atdarināt dialektus, varētu uzstāties kabarē (ja kādreiz tādam solim saņemtos); teoloģijā esmu diezgan zinošs, lai gan eksāmenus nokārtoju "tikai" kā otrais labākais. Man pamatskolā vienreiz liecībā pilnīgi visos priekšmetos bija divnieki [27] tas izskatījās ļoti savdabīgi! Man mazliet piemīt arī amatnieka prasmes; es kaut ko saprotu no datoriem, motoriem, galdnieka darbiem, bet tikai paša vajadzībām. Ak jā, vēl es aizmirsu makšķerēšanu un akvāriju!"

Reizēm DEVĪTajiem vienkārši pietrūkst drosmes vai viņi neuzskata savus talantus par pietiekami svarīgiem, lai izklāstītu tos citiem. Afektēts tēlojums nav viņiem raksturīgs. Tā viņi iemirdzas un apdziest, neviena nemanīti. Ja citi uzsāk sarunu par kādu tēmu, viņi var sarunai pievienoties, kaut arī ne ar īpašu aizrautību. Ja sarunu biedrs mainīs tēmu, viņi pieskaņosies arī tai. DEVĪTie labprāt peld pa straumi.

Daudzi DEVĪTie stāsta, ka bērnībā nav pamanīti vai bijuši "novārtā pamesti". Viņus ignorēja vai atraidīja, kad tie mēģināja paust savu viedokli. Vecāku vai citu bērnu interesēm ģimenē, šķiet, allaž tika dota priekšroka. Šādi bērni ir pieredzējuši, ka netiek pamanīti pat viņu dusmu izvirdumi. Tāpēc viņi nolemj paturēt dusmas pie sevis.

Citiem DEVĪTajiem agrā bērnībā ir nācies dzīvot tik sasprindzinātā ģimenes gaisotnē, ka viņiem bija jāmēģina būt par vidutājiem starp divām naidīgām nometnēm ģimenē un nācās parādīt "izpratni" abām nesamierināmajām pusēm, lai netiktu samalti kā starp dzirnakmeņiem. Tā viņiem attīstījusies smalka nojauta par citu vajadzībām un interesēm, kuras ar laiku iemācījušies labāk saskatīt nekā paši savējās. Šajā ziņā DEVĪTie ir līdzīgi OTRajiem.

Dažu DEVĪTo bērnība ritējusi harmoniski bez lieliem satricinājumiem, bet arī bez dziļuma un prasībām. Viņi tikuši lutināti, tā ka agri pieraduši pie ērtas dzīves. Skolā tie reti mācījušies ar lielu entuziasmu. Iepriekš minētais jaunais mācītājs stāsta:

"Pirmajā klasē mums bieži lika sacensties galvas rēķinos. Kurš pirmais bija izrēķinājis, tam bija jāpaceļ roka. Man rēķināšana vedās ļoti gausi, allaž iekļāvos pēdējā trešdaļā. Tāpēc uzskatīju sevi par sliktu rēķinātāju un mana matemātiķa karjera ar to arī bija beigusies. Es vēl atceros rās šausmīgās matemātikas stundas ģimnāzijā. Es tikai par mata tiesu nebiju nesekmīgs! Es jau pat mazliet nepapūlējos! Vairāk enerģijas veltīju tam, lai iztiktu bez mācīšanās, un uzmanījos, lai paveiktu tikai pašu nepieciešamāko. Ar citiem priekšmetiem bija līdzīgi. No malas varbūt izskatījās, ka es skolas laiku pavadīju pusaizmidzis, bet šodien man pašam šķiet, ka ieguldīju milzīgu enerģiju, lai izvairītos no īsta darba."

DEVĪTie pirmajā acumirklī sadzīvē šķiet visai "viegli kopjami"; pietiek pret viņiem izturēties laipni. Reizēm tomēr viņi ir tik netverami, ka saplūst ar pārējiem. Vairums no viņiem nevēlas šo pasauli mainīt, jo vieglāk iet pa mazākās pretestības ceļu, un viņi baidās pieņemt lēmumus, kas iegrožo. DEVĪTajiem patīk atlikt svarīgus uzdevumus, izvairoties no visa, kas sagādā grūtības un kam nepieciešama pārāk liela enerģija. DEVĪTie ir godīgi, viņiem nav nekādu slēptu motīvu. Viņi saka, ko jūt, ja arī tikai ar grūtībām to atklāj sevī. Bet viņi saka to, ko domā. Daži DEVĪTie stāsta, ka gandrīz vai izjūt iekšēju prasību sniegt godīgas atbildes uz jautājumiem. Dažreiz viņi vēlāk var pat dusmoties uz sevi, ka izpļāpājušies kādam, kas patiesībā nemaz nebija viņu uzticības cienīgs.

Dilemma

DEVĪTo kārdinājums ir sevi pirmām kārtām sevi noniecināt. Pirmajā mirklī viņi šķiet pazemīgi, taču biežāk aiz tā slēpjas liekuļota pieticība un bailes parādīt sevi citiem. Tā kā viņi paši nereti par sevi nejūtas pārliecināti, tad labprāt turas nomaļus un veido neievērojamas personas paštēlu. Viņi var ienākt telpā un iziet no tās, neviena nemanīti. DEVĪTie nepiesaista citu cilvēku uzmanību un neko arī nedara, lai tā nebūtu. DEVĪTajiem nākas pacietīgi gaidīt, lai citi viņus tomēr pamanītu un pienāktu klāt. Ja tas notiek, viņi jūtas pārsteigti ("O, tu mani pamanīji!") un tad gluži labi spēj iznākt laukā no savas iekšējās paslēptuves.

Tāpēc arī prominentu DEVĪTo ir tik maz. Tā kā viņi paši sevi neuzskata par pietiekami svarīgiem, tie viegli var paslīdēt garām arī pārējiem. Amerikas prezidents Džeralds Fords bija DEVĪTais. Par viņu mēdz jautāt: "Džeralds Fords? Kas viņš bija? Nevaru atcerēties viņu."

DEVĪTo aizsardzības mehānisms ir apreibināšanās. Bieži vien, nejuzdamies pietiekami atbilstoši dzīves izvirzītajām prasībām, viņi dažkārt var meklēt aizmiršanos kādā no atkarībām. DEVĪTie ir tik grūti iekustināmi darbībai, ka viegli krīt kārdinājumā: "Varbūt viena glāzīte vai viens kāsis man palīdzēs." DEVĪTie ķeras pie stimulatoriem vai spēcīgiem ārējās pasaules kairinājumiem, jo paši sevi tā īsti nespēj stimulēt.

DEVĪTie reizēm rada iespaidu, ka ir garā aizklīduši kaut kur prom vai viņu apziņa ir mazliet apmiglojusies. Ja apkārt nekas nenotiek, viņi spēj negaidot aizmigt arī gaišā dienas laikā. Miegs tiem ir ideālais patvērums arī tad, ja dzīve kļūst pārāk satraucoša. Turpretī naktīs tiem bieži jācīnās ar bezmiegu.

Nelaimes situācijās daudzi DEVĪTie atkāpjas. Viņi nevēlas būt par nastu citiem un neuzskata, ka kāds viņus sapratīs un varēs palīdzēt vai arī ka vispār kādu varētu interesēt viņu problēmas. Ja DEVlTie ir nonākuši līdz galējam sastinguma punktam, kad vispār vairs nav spējīgi izkustēties no vietas, tiem noteikti ir nepieciešama līdzcilvēku palīdzība. Mīlestība un citu cilvēku uzmanība ir īsti brīnumlīdzekļi, lai iztukšotam DEVĪTajam palīdzētu nostāties uz kājām. Tomēr šai mīlestībai jākalpo tikai kā sākotnējai palīdzībai. DEVĪTo dzīves uzdevums ir atklāt un attīstīt savas vērtības apziņu, kā arī rast sevī iekšēju stimulu, lai kļūtu neatkarīgi no ārējiem impulsiem.

DEVĪTo saknes grēks ir slinkums. Evagrijs no Pontas un citi Tuksneša tēvi runāja par acedia pusdienlaika dēmonu:

"Acedia dēmons, saukts arī par pusdienlaika dēmonu, ir apgrūtinošākais no visiem. Tas uzbrūk mūkam no 4. stundas un tura sagrābtu tā dvēseli līdz

8.   stundai. Vispirms tas panāk, ka saule šķietami virzās tik lēni, it kā vispār nekustētos, un diena ilgst jau gandrīz piecdesmit stundu. Tad šis dēmons urdī ik pa laikam paskatīties laukā pa logu, iziet no celles, lai pavērotu, cik ilgi saule vēl līdz 9. stundai, un palūkotos, vai nenāk kāds brālis. Pēc tam šis dēmons rada netīksmi pret vielu, kur esi apmeties, un pret dzīvesveidu, pret fizisku darbu. Dēmons iepotē ideju, ka brāļu mīlestība jau apdzisusi un nav vairs neviena, kas mierinātu (..) [dēmons] attēlo, cik gara dzīve vēl priekšā un biedē [mūku] ar askētiskas dzīves grūtībām."2

Nenobrieduši DEVĪTie ir laiski un grūti iekustināmi. Citus tas var novest līdz baltkvēlei. DEVĪTajiem grūti izrādīt iniciatīvu, saskatīt perspektīvu, fokusēt uzmanību, ķerties pie kāda uzdevuma un to atrisināt. DEVĪTie dara visu, lai netiktu noteikti termini un citi viņus nepiespiestu iekļauties tajos. Tāpēc ar DEVĪTajiem allaž ir jānoslēdz ļoti konkrētas "vienošanās", piemēram: "Līdz

9.    aprīlim pīkst. 12 ir jāizdara tas un tas!" Tad DEVĪTie paveiks šo uzdevumu, bet neiedomājieties, ka kaut dienu ātrāk. Tiklīdz viņiem atļauj lielāku pašnoteikšanās brīvību, pastāv briesmas, ka izdarīts netiks nekas.

DEVĪTo lamatas ir kūtrums un tiekstne pēc ērtībām. Daudzu DEVĪTo nostāja ir šāda: "Tas nu gan nav pūļu vērts! Tas ir tik sarežģīti un grūti! Kāpēc man stāvēt, ja var sēdēt? Un kāpēc gan sēdēt, ja varu apgulties?" Un kaut kādā ziņā viņiem pat ir taisnība! Es (Ričards Rors) pazīstu DEVĪTos, kas man ir teikuši: "Tu nostrādājies līdz nāvei, bet es ne, taču beigās rezultāts ir viens un tas pats. Tad kāpēc jums visiem jāskraida kā sasvilušiem?" Šai DEVĪTo loģikai ir visai grūti iebilst. Viņu moto ir: "Uztver visu vieglāk! Nesaspringsti! Atpūties! Nav jau lielas starpības, vai tu darbā iztukšosi sevi vai ne, tātad ērtāk, t. i., labāk, ir nepārpūlēties." Tā izpaužas DEVĪTo kūtrums.

Var gadīties tā, ka no DEVITā, ar kuru esat draugi, sešus mēnešus nesaņemat nekādu ziņu. Kad beidzot uzrakstāt vai piezvanāt, DEVĪTais gavilē priekā, ka kāds par viņu domā un grib ar viņu parunāt. Vismaz nenobriedušam DEVĪTajam reti ienāk prātā ideja veidot ar kādu kontaktus vai iesaistīties attiecībās. Tāpēc citiem var rasties iespaids, ka viņi to nemaz nevēlas. Taču, tiklīdz kāds ir izrādījis iniciatīvu un uzrunājis DEVĪTo, var pamanīt, kā viņš priecājas un reaģē, lai gan ne uzreiz. (Ja šī reakcija, piemēram, saistīta ar pienākumu uzrakstīt atbildes vēstuli, tad var nākties gaidīt visai ilgi-)

Vecākiem, kuri ir DEVĪTie, no sākuma var rasties problēmas aktīvi pievērsties bērnam. Tāpēc bērnam var izveidoties pilnīgi nepareizs priekšstats, ka viņš saviem vecākiem ir vienaldzīgs. Taču pietiek bērnam pārņemt iniciatīvu, lai vecāki, kas pieskaitāmi pie DEVĪTajiem, reaģētu un atplauktu savā mīlestībā un maigumā.

Vienmēr no jauna DEVĪTie iekrīt savās lamatās. Kāda jauna sieviete atstāstīja šādu notikumu: viņa stāv grāmatu veikalā un ievēro grāmatu ar zīmīgu nosaukumu: "Neizlēmība". Viņa ilgi domā pirkt vai nepirkt šo grāmatu. Kad sieviete beidzot iznāk no veikala ar nopirkto grāmatu, viņa saprot, ka nekad to nelasīs.

Man (Ričardam Roram) gadiem ilgi bija kāds garīgais līdzgaitnieks DEVĪTais. Viņš apgalvoja: "Mēs, DEVĪTie, esam ciniķi attiecībā pret sevi un cilvēka dabu. Mēs uzskatām, ka mums un būtībā nekam nav vērtības. Mums ir nosliece uz rezignāciju. Ja kāds grib DEVĪTajam palīdzēt, tam jārauga transformēt šo dziļi iesēdušos cinismu." DEVlTo personības struktūra uzskatāma par pasīvi agresīvu. Jau pati nostāja "Mēs neiesaistīsimies" ietver negatīvu vēstījumu. Faktiski tā ir arogance kā pašam pret sevi, tā pret visu pasauli kopumā: "Jūs jau neesat tā vērti, lai es ņemtos kā traks!" Nedrīkst arī aizmirst, ka DEVlTie, tāpat kā visi "vēdera cilvēki", pieder pie Karenas Hornijas "agresīvo cilvēku" tipa un viņos slēpjas dziļi iesēdusies neuzticēšanās dzīvei. Viņi to tikai prot patiešām labi paslēpt. Pasīvā agresivitāte DEVĪTajiem izpaužas galvenokārt kā īpatnēja stūrgalvība. Ja DEVĪTais kaut ko negrib, tad negrib. Pat ar desmit zirgiem viņu nepiedabūs uz to, ko viņš uzskata par pārāk komplicētu vai apgrūtinošu.

DF.VĪTie izvairās no konfliktiem. Bez jau pieminētās stūrgalvības vai miega viņiem ir vēl vismaz divas iespējas, kā paust savu nevēlēšanos kaut ko darīt, lai nepakļautu sevi liekiem satricinājumiem: vai nu pārstāt darboties, vai arī izstāties no spēles. DEVĪTais var ļoti ietiepīgi atteikties mainīt situāciju. Viņi vienkārši neizkustas no vietas un cer, ka ar laiku problēma pati no sevis atrisināsies. DEVĪTie var protestējot aiziet, šādi demonstratīvi parādot savu negribēšanu. Tā kā DEVĪTajam tāpat ir skaidrs, ko citi no viņa grib, viņš spēj izteiksmīgi paust savas dusmas, izlikdamies, ka neko nemana. Neizteiktas cerības vini vienkārši neīsteno. Bet tā arī ir vienīgā "izlikšanās" forma, ko var sagaidīt no DEVĪTajiem.

Jāpaiet ilgam laikam, lai DEVĪ Tie paustu savas dusmas tieši. Vai nu tic ar savu pasivitāti provocē citus tik ilgi, līdz tie eksplodē, paverot iespēju viedokļu apmaiņai, vai arī DEVĪTais ilgākā laika periodā ir "gatavojies" eksplozijai. Sākumā DEVĪTajam pretējās puses pozīcija šķiet pamatota un pieņemama. Tikai palēnām, visu rūpīgi apsverot, viņš atzīst, ka tai nepiekrīt. Tad DEVĪTajam jāgūst iekšēja pārliecība, ka ir pietiekams pamats, lai dusmas izpaustu uz āru. Un tikai tad var sekot vulkānveidīgs dusmu izvirdums, kas, visticamāk, pārsteigs un nobaidīs DEVĪTā tuviniekus, kuri ir pieraduši, ka ar vinu viss ir vienkārši.3 * )

DEVĪTie nepiebāž galvu ar nevajadzīgu balastu. Viņi ilgojas izmest lieko un atrast kaut ko vienkāršu un skaidru. DEVĪTajiem patīk grāmatas un lekcijas, kurās viss izklāstīts pārskatāmi un konkrēti. Juceklīgais un abstraktais tiem šķiet garlaicīgs. Viņi meklē vienkāršību, savu vienkāršo personības kodolu un baidās, ka varbūt tāda viņiem vispār nav.

Nenobrieduši DEVĪTie var vairīties no visa: no dzīves, no pasaules, no sliktā, no labā, paši no sevis. DEVITajiem nav neviena tāda aizsargmehānisma, ar kādu katrs no astoņiem iepriekšējiem tipiem sargā savu iekšējo pasauli no ārējās pasaules vētrām. DEVĪTie dzīvo šajā pasaulē kā bērni paradīzē, nejuzdamies pietiekami pieauguši ne tās briesmām, ne kārdinājumiem. Šīs neaizsargātības dēļ gandrīz viss, ar ko DEVĪTie saskaras ārpasaulē, ir pārāk nogurdinošs un ātri izsmeļ viņu spēkus. Savu enerģiju DEVĪTie tērē tam, lai izvairītos no iekšējiem un ārējiem konfliktiem vai lai apreibinātos un apspiestu spēcīgas emocijas. Ārēji viņi atstāj mierīgu cilvēku iespaidu un spēj nomierināt citus, bet iekšēji viņos reizēm viss var kūsāt un mutuļot. Bet ne jau vienmēr! DEVĪTie dzīves labākajos brīžos var piedzīvot patiesu iekšēju mieru. Tie ir skaistākie mirkļi viņu dzīvē.

Partnera meklējumos DEVĪTie bieži piedzīvo, ka viņus plosa divas pretrunīgas vēlmes: tieksme pilnīgi saplūst ar partneri (simbioze) un vienlaikus sirds dziļumos saglabāt autonomiju. Rezultātā viņiem ir grūti izlemt par pēdējo soli attiecību veidošanā, var paiet gadi, līdz tiek atmesti visi iebildumi. Tikpat sarežģīti DEVĪTAjiem noris arī esošo attiecību saraušana un atraisīšanās no partnera: "Ja es nevaru dzīvot šajā cilvēkā un caur šo cilvēku kā tad es vispār lai dzīvoju?" Uz patiesu mīlestību DEVĪTie kļūst spējīgi tad, kad savu personības kodolu uzskata par tik stipru, ka nav nepieciešama saplūšana ar partneri.

Nenobrieduši DEVĪTie baidās no tādas nekontrolētas enerģijas kā sekss un agresivitāte. Tā kā abi saistīti ar konfliktiem, DEVĪTie tos cenšas kontrolēt, līdz ar to tie viņiem vairs nav stimuli.

Daudzi DEVĪTie ir ārkārtīgi apdāvināti, taču talanti bieži neizpaužas, jo viņi tos atstāj novārtā. Jēzus līdzība par uzticētajām minām [28] , visticamāk, attiecas tieši uz DEVĪTajiem:

"Kāds augstas kārtas cilvēks devās celti uz tālu zemi, lai saņemtu valstibu un pēc tam pārnāktu mājās. Un, ataicinājis desmit no saviem kalpiem, viņi tiem iedeva desmit minas un sacija tiem: pelnaities ar to, iekāms es pārnākšu. (..) Bet viņš pārnāca (..) un nu lika atsaukt kalpus (,.).Tad ieradās pirmais un sacīja: kungs, tava mina piepelnīja desmit minas. Tad viņš tam teica: labi, tu godīgais kalps, tāpēc ka tu mazā lietā esi bijis uzticams, es tev dodu varu pār desmit pilsētām. Pēc tam nāca otrs un sacija: tava mina, kungs, piepelnījusi piecas minas. Ari šim viņš sacīja: ari tevi es iecelšu pār piecām piķētām. Pēc tam trešais nāca un sacīja: kungs, še ir tava mina, es to biju noglabājis sviedrautā. Jo es baidījos no tevis, tāpēc ka tu esi bargs cilvēks un ņem, ko tu neesi nolicis, kā arī pļauj, ko neesi sējis. Tad viņš sacija: no tavas mutes es tevi tiesāšu (..)! Ja tu zināji, ka es esmu bargs cilvēks, kas ņem, kur viņš nav licis, un pļauj, ko viņš nav sējis, kāpēc tad tu manu naudu neesi nodevis naudas mijējiem? Tad es pārnācis to ar augļiem būtu saņēmis atpakaļ. Un uz klātesošajiem viņš teica: atņemiet tam viņa minu un dodiet tam, kam ir desmit minas. lad tie sacija viņam: kungs, viņam jau ir desmit minas. Bet viņš atbildēja: es jums saku: katram, kam ir, dos, bet, kam nav, tam atņems ari to, kas tam ir. " (Lk. 19:12-26)

Šo līdzību var interpretēt dažādi. Plašāk izplatītais skaidrojums: nevajag atstāt novārtā talantus, ko Dievs cilvēkam dāvājis. Tad šī līdzība būtu kā atgādinājums "neatpestītiem" DEVITiem. Tomēr paralēli pastāv arī pilnīgi pretējs skaidrojums, ko devusi Latīņamerikas atbrīvošanās teoloģija: "augstmanis" ir nopelnījis neaptveramu bagātību ar augļošanu un procentiem, tātad ar finanšu spekulācijām. Tieši to Bībeles pravieši (un līdz pat vēlajiem viduslaikiem arī kristīgā Baznīca) uzskatīja par bezdievību un sava tuvākā mīlestības trūkumu. Augļošana un procentu pieprasīšana ir grēks. Šajā gadījumā tātad tieši augstmanis ir jāuzskata par "slikto zēnu". Visi kalpi bija spiesti piedalīties viņa finanšu mahinācijās, vienīgi pēdējais atteicās pakļauties šai izmantošanai. Ļoti skaidri viņš kungam pasaka acīs, ka šāds naudas vairošanas veids ir negodīgs. Turklāt viņš ir gatavs paciest šī izteikuma sekas. Saskaņā ar šo skaidrojumu Jēzus formulētais kopsavilkums tātad nav vis dievišķs likums (jo Dievs, kuru Jēzus uzbur mūsu acu priekšā atceramies kaut vai Līdzību par pazudušo dēlu, aicina uz vienlīdzību, pazemina lielos un paaugstina zemos), bet drīzāk mežonīgā kapitālisma likums, kas valda pasaulē. Tad pēdējais teikums būtu jāsaprot nevis kā šī principa pieņemšana, bet gan kritika. Ar šiem vārdiem Jēzus it kā saka: "Tā tas pasaulē ir. Labi dara tas, kurš atsakās piedalīties šajā spēlē un ir gatavs par to bargi maksāt. Pasaule atņems viņam visu, kas tam ir." Šajā gadījumā pēdējā kalpa pasivitāte ir bijusi apskaidrota DEVĪTā klusais, toties iedarbīgais protests.

Romas Katoļu baznīcu var uzskatīt par SESTo pārvaldītu sistēmu, bet protestantismam, it īpaši liberālajam, piemīt daudzas DEVĪTo iezīmes: izvairīšanās no skaidrām, dogmatiskām atziņām, mēģinot rast taisnību visiem un būt atklātiem pret visu un visiem. Bieži sastopamais īpašo iezīmju trūkums evaņģēliskajā Baznīcā ir izraisījis to, ka cilvēki uzgriež muguru šai kristietības formai, kas pārāk sāk līdzināties "iespēju lielveikalam", padarot plurālismu par pašmērķi. Un otrādi daudzi cilvēki šo atvērtību uzskata par labu un evaņģēliskajā Baznīcā saskata savas brīvības telpu, kurā viņi drīkst būt tie, kas patiešām ir. Lai nezaudētu savu nozīmi, protestantismam no jauna vajadzētu atkal apzināties savas reformatoriskās saknes (PIRMie) un papildus īpašai atvērtībai, kas ielūdz un apskauj visu un visus bez noteiktām iezīmēm, tam jāuztur spēkā arī prasība pēc patiesības un taisnīguma (ASTOTie).

Šajā vietā labi iederas arī stāsts par jūdu rabīnu, kurš droši vien bija DEVlTais. Kādu dienu atnāk pie viņa vīrs un sūri žēlojas par savu ķildīgo sievu. Bēdu stāsts vainagojas ar izmisīgu paziņojumu: "Es no viņas šķiršos!" Rabīns visu uzmanīgi un līdzjūtīgi noklausās. Beigās viņš piekrītoši pamāj un saka: "Jā, tev ir pilnīga taisnība." Nākamajā dienā pie viņa ierodas šī vīra sieva un gaužas par sava laulātā drauga netikumiem. Arī viņa savu tirādi nobeidz ar biedinājumu: "Es no viņa šķiršos!" Un noklausījies rabīns atkal pamāj un saka: "Jā, tev ir taisnība!"

Viņa skolnieks, kurš bijis klāt abās tikšanās reizēs, tagad pieprasa rabīnam: "Tu taču nevari vienu dienu teikt vīram, ka viņam ir taisnība, bet nākamajā sievai, ka viņai ir taisnība! Nu tā taču nevar!" Atkal rabīns uzmanīgi noklausās un pamāj: "Jā, jā, tev arī ir pilnīga taisnība."

DEVĪTo dotības jeb Gara auglis pārsteidzošā kārtā ir rīcība, kas izpaužas kā noteikta darbība. Vispirms viņi vilcinās un šaubās, un atliek visu uz vēlāku laiku. Ja nu tomēr DEVĪTie pieņem lēmumu, tad tas notiek kādā apskaidrības mirklī. Vairs ne mirkli ilgāk neprātodami, nepārskatot lēmumu un nepieļaujot ne mazāko šaubīšanos par lietas būtību, DEVĪTie rīkojas, un neviens tos nespēj apturēt.

Spilgtākais piemērs, ko es (Ričards Rors) varu minēt, ir kāds jauns vīrietis no New Jerusalem. Es tur biju kopienas vadītājs un amatu apvienošanas kārtībā arī visai cītīgs savedējs tā izpaužas mans OTRo spārns. Es zināju, ka šis jauneklis, kurš dzīvoja tajā pašā mājā, kur es, bija metis aci uz kādu meiteni. Es ik pa laikam apvaicājos puisim, vai viņš ar šo meiteni ir jau runājis. Viņš allaž tikai atvairījis: "Nē, nē, vēl ne, visam savs laiks!" Tā tas turpinājās vismaz gadu, un tam puisim toreiz bija jau 27 gadi! Kādu vakaru pēkšņi viņš pienāk man klāt un saka: "Ričard, es to meiteni uzrunāju. Mēs norunājām satikties." I'ēc šī pirmā randiņa es turpināju viņu iedrošināt vēl kaut kur aiziet kopā. Tā viņi laiku pa laikam satikās pāris gadu. Es no jauna uzdevu puisim jautājumu: "Vai tu viņu šovakar bildināsi?", un atbilde bija: "Nē, nē, Ričard, neizdari uz mani spiedienu!" Un kādu vakaru pilnīgi negaidīti viņš man pienāca klāt un paziņoja: "Tagad es viņai to pajautāju! Mēs precamies!" Šis vīrs būs sievai uzticīgs līdz nāvei. Viņš zina, ko vēlas. Viņš savu lēmumu ir pieņēmis reizi par visām reizēm.

DEVĪTo centienos pēc harmonijas pozitīvais ir tas, ka viņi spēj būt lieliski vidutāji un miera nesēji. Viņi vēlas pasauli, kurā ar citiem varētu sadzīvot bez konfliktiem un mierā. DEVĪTie novēl ari visiem citiem to, ko paši meklē. Viņi netic, ka pastāv nepārvaramas pretrunas.

Tieši tāpēc, ka DEVITajiem bieži pietrūkst skaidra viedokļa, viņi spēj palūkoties uz lietām no ikviena iespējamā skatpunkta un akceptēt visus uzskatus. Ar visu savu būtību DEVĪTie rāda: "Esmu spējīgs saprast abas puses un rast kopsaucēju tātad arī jums tas jāvar." Daudzi cilvēki ir stāstījuši, ka DEVĪTā klātbūtnē viņi neizskaidrojamā kārtā ir spējuši nomierināties un atslābt. Tik tiešām ir grūti kļūt pa īstam agresīvam blakus kādam DEVĪTajam. DEVĪ Tie paši bieži vien to nesaprot, jo viņi taču iekšēji, kā minēts iepriekš, jūtas iekšēji plosīti un nepavisam ne harmoniski. Tie nespēj noticēt, ka tieši vini izstaro mieru.

DEVĪTie ir liels ieguvums grupām, kas cīnās par taisnīgumu un mieru. Nekad nedrīkst aizmirst, ka DEVĪTajiem abi spārni ir enerģētiski uzlādēti ASTOTie un PIRMie, kas pārpildīti ar vēlmi cīnīties par tiesībām un taisnīgumu, kā ari labāku pasauli. DEVĪTie ir maigi pravieši. Bet viņi ir pravieši! Viņu izstarotā lēnprātība atbruņo. Viņu darbība kļūst efektīva tieši tāpēc, ka nav tieša. PIRMie un vēl vairāk ASTOTie bieži mēdz biedēt citus; cilvēki jūtas apdraudēti. DEVĪTie turpretī vieš uzticību, un viņiem tiek atļauts daudz kas vairāk.

Pasaules literatūrā starp klasiskajiem tēliem kā DEVITo prototipu var minēt Ivana Gončarova romāna "Oblomovs" varoni. Darbs nāca klajā 1859. gadā.11 Oblomovs dzīvo Pēterburgā, tālu no Oblomovkas muižas, kuras īpašnieks viņš ir, pasīvi veģetē, ir kūtrs un nespēj pieņemt lēmumus. Gulta un austrumnieciskie rītasvārki ir visa viņa pasaule. Tikai pēc vairāk nekā 200 romāna lappusēm "varonis" beidzot izkāpj no gultas!

Kādā priekšpusdienā pie viņa ierodas septiņas personas un cenšas piedabūt Oblomovu izkāpt no gultas. "Analoģiski septiņiem nāves grēkiem šie apmeklētāji iemieso dažādus pasaulīgos kārdinājumus un vājības."5 Taču neviens no kārdinošajiem piedāvājumiem nespēj pa īstam Oblomovam radīt motivāciju. Viņš gremdējas sapnī par pazaudēto paradīzi un nesašķelto bērnības pasauli Oblomovkā.

Visbeidzot uzrodas Oblomova vācu draugs Štolcs un piedabū slinko muižnieku mesties sabiedrības dzīves virpulī. Taču viņam tur pietrūkst "kāda viduspunkta, ap ko tas viss griežas", viņš saredz tikai sabiedriskās rosības tukšumu, garlaicību un bezjēdzību.

Vienīgi mīlestība pret Olgu atmodina Oblomovu, tā padara viņu "traku, kaislības apsēstu". Olga zina, ko vēlas. Oblomovs nododas viņas domām un gribai. Taču izturības pietrūkst. Šī sieviete ilgākā laikā ir pārāk nogurdinoša. Viņa ir ar mieru Oblomovu precēt tikai tad, ja viņš apņemtos "izturēt" visu dzīvi. Oblomovs savukārt prasa: "Pieņem mani tādu, kāds es esmu. Mīli to labo, kas manī ir!" To Olga nespēj.

Pie savas mātišķās saimnieces Agajjas (sieviešu vārds krievu valodā cēlies no grieķu agape "mīlestība"), kura viņam atsauc atmiņā idillisko bērnību, Oblomovs pamazām beidzot pamostas jaunai dzīvei. "Viņa dzīves plūdumu tagad, tāpat kā kādreiz Oblomovkā, nosaka reliģisko un pasaulīgos svētku dienu ritums, līdz kādu dienu šī dzīve klusi beidzas bez sāpēm un bez trokšņa."6

Krievu ortodoksālā rakstniece Tatjana Goričeva uzsver, ka Oblomovam bija "slēpta nesamaitāta dvēsele", kas "iekšēji vēlas izpausties uz āru", taču skaidrs, ka uz šādu soli viņš nav spējīgs.7 Tomēr viņa sapnis par paradīzi, kaut arī tā ir "utopija", ir svarīgs. Oblomova ideālismu kristiete T. Goričeva uzskata "reālāku par visām ikdienas sentencēm".8 Dramaturgs

FRANCS KS AVERS KRьETCS (Franz Xaver Kroetz), ko gadu desmitiem iedvesmoja šis literārais tēls, savā lugā "Oblomovs" nesniedz atbildi uz jautājumu par to, vai oblomovščina ir "netikums" vai varbūt tomēr tikums. Dramaturgs acīmredzami sliecas uz otro variantu, jo attēlo Oblomovu pretstatā viņa "pretiniekiem" Štolcam un Olgai ar lielām simpātijām.9

Simboli un piemēri

DEVI To dzīvnieki ir smagnējais zilonis, kas zooloģiskajā dārzā stāv un neko īpašu nedara, izskatīdamies ne īpaši agresīvs, zināms, ka tas ir maigas dabas, bet ļoti ļaunatminīgs. Dabiski, vēl var nosaukt arī sliņķi un visas vaļu sugas, pirmām kārtām delfinus. Vaļi un delfīni ir atpestītu DEVĪTo simboliskie dzīvnieki.

GINTERS BRUNO FUKSS (Gьnter Bruno Fuchs) sacerējis dzejoli "Zoodārza sliņķis":

Grib pāroties marši ar jātnieku pulkiem,

Kas mani grib uzveikt, bet pār manām žāvām klūp.

Vēl aizvien vakardienas,

šodienas un rītdienas ķegļu sitējiem par biedu pabīdīju visnekustīgāko bumbiņu.

Oblomovs

noglaudīja mani,

par to es pielūdzu viņu.10

Par vaļiem un delfīniem ir uzrakstīts daudz. Šo dzīvnieku fascinējošā pasaule tiešām ir pelnījusi mazliet plašāku izklāstu. Lieliski ilustrētā grāmata "Vaļu kontinents" ("Kontinent der Wale"), kuras autors ir HĪKAUTS VILJAMS (Heathcote Williams)" ir himna šiem dzīvniekiem, kurus grāmatas autors sauc par "citplanētiešiem, kuri jau nolaidušies uz mūsu planētas".

Vaļi trīsreiz vairāk laika pavada spēlējoties, nekā barību meklējot. Tie ir muzikāli dzīvnieki ar augsti attīsrītu sazināšanās sistēmu, kas acīmredzot pat turpina attīstīties. Vaļu ausis ir divdesmit reizes jutīgākas nekā cilvēkiem, smadzenes, ja salīdzina pēc lieluma un uzbūves, finvaļiem ir pat sešas reizes lielākas nekā cilvēkam.

Vaļi līdzsvaro planktona ekoloģiju. Ja to nebūtu, planktons okeānā savairotos nekontrolētā daudzumā, atņemot citām dzīvajām būtnēm skābekli. Vaļi vairojas tādā skaitā, lai pēcnācējiem pietiktu uztura. Tēviņi, izdodami mākslinieciskas skaņas, pārgalvīgi aplido savas iemīļotās. Ja vaļu mazulis nomirst, māte to turpina vadāt sev līdzi uz muguras, līdz mazuļa ķermenis ir sadalījies.

Diezgan bieži vaļi, pirmām kārtām delfīni, ir izglābuši cilvēkus. Nav zināms, ka kāds valis būtu uzbrucis cilvēkam. Cilvēki turpretī sarīkojuši vaļiem īstu "jūras holokaustu", lai izmantotu to vērtīgos ķermeņus. "Tā kā valim jūrā nopietni ņemamu ienaidnieku nav, tas nespēj noticēt uzbrukumam tāpat kā agrāk indiāņi un Austrālijas pamatiedzīvotāji."12 Eskimosi saka: "Domas par vali nāk cilvēkiem tikai par labu."13

Mēs, cilvēki, varam mācīties no vaļiem to, ka inteliģentas dzīvās būtnes var izdzīvot, neiznīdējot cita citu un neiznīcinot apkārtējo vidi savu egoistisko mērķu dēļ. Šāda ne-agresivitāte starp cilvēkiem reti sastopama, ja nu vienīgi nobriedušajiem DEVĪTajiem tā piemīt biežāk nekā citiem.

DEVĪTo valstis pirmām kārtām ir tās, kuras nav piemeklējusi civilizācijas sērga. Bieži izmantota DEVĪTo etniska ilustrācija ir Meksika, īpaši meksikānis ar sombrero galvā, kas noslīgusi pēcpusdienas siestā. Arī šī aina ir tikai un vienīgi ilustrācija, tās nolūks nav radīt aizspriedumus pret kādu tautu. Eiropas kontekstā par DEVĪTo valsti var kalpot Austrija, kas vēsturiski bieži ir peldējusi pa straumei. Hitlera atnākšana tika uzņemta ar gavilēm. Kad ieradās sabiedrotie, atkal iedzīvotāji nostājās viņu pusē un vairs neko negribēja zināt par savu vēsturi. Politiskā neitralitāte labi iederas šajā ainā. Tūristi jūsmo par austriešu omulību un saikni ar dabu, bet parasti pat nenojauš par šo pašu cilvēku labi slēpto (pasīvo) agresivitāti pret svešiniekiem.

DEVITo krāsa ir zelts dievu, valdnieku un svēto krāsa. Budistu mūki kā savas apskaidrotības simbolu valkā safrāndzeltcnus tērpus. Tāpat kā zeltu iegūst no Zemes dzīlēm, ari DEVĪTajiem ir jāmeklē un tad jāizceļ dienas gaismā savas dotības. "Zelta laikmets" un "zelta pilsēta" ir arhetipiskās ainas, kas simbolizē mieru, harmoniju un piepildījumu.

DEVĪTo Bībeles patrons ir "pravietis pret savu gribu" ļona^ Viņš saņem uzdevumu no Dieva doties uz babiloniešu pilsētu Ninivi, bezdievības iemiesojumu, un pasludināt dievišķo tiesu. Jona grib izvairīties no šī nepatīkamā pienākuma, tāpēc uzkāpj uz kuģa, kas dodas pretējā virzienā, uzTaršišu. Dievs uzsūta vētru. Katastrofa šķiet neizbēgama; kuģinieki katrs lūdz savus dievus glābt viņus. Tikai Jona guļ (!), kapteinim viņš vienīgais jāmodina. Jūrnieki met kauliņus, lai noteiktu, vai kāds no pasažieriem nav vainojams pie vētras. Vaina krīt uz Jonu, kurš pats izsaka priekšlikumu, lai viņu iemet jūrā, pret ko kuģinieki sākumā iebilst, bet tad tomēr to izdara. Vētra tūlīt norimst. Liela zivs aprij Jonu, taču pravietis izdzīvo tās vēderā, un pēc trim dienām zivs viņu izspļauj krastā netālu no Ninives. Nu Jona izpilda savu uzdevumu un pravieto pilsētai bojāeju pēc četrdesmit dienām. Pārsteidzošā kārtā ļaudis viņam notic.

Valdnieks, visa tauta un pat dzīvnieki sāk gavēt, nožēlas pilnie cilvēki ietērpjas grēku nožēlnieku drēbēs.

Tad Dievs apžēlojas un pasaudzē pilsētu. Tas savukārt nepatīk Jonam. Viņš atkal grib mirt. Jona pamet pilsētu un ērti iekārtojas pašuzslietā būdiņā, lai redzētu, vai tomēr pilsēta neaizies bojā. Dievs liek izaugt ricinus augam, kas dod Jonam ēnu, lai viņš zem tā varētu ērti pārlaist siestu. Tik īpaša attieksme iepriecina pravieti. Taču jau nākamajā rītā kāds tārps iegraužas augā, tā ka augs nokalst. Karsts austrumu vējš pagalam nomoka Jonu, un viņš kārtējo reizi vēlas sev nāvi (!). Dievs tagad sniedz viņam pamācību, kādai jābūt beznosacījumu mīlestībai: "Tev sāp sirds par ricinus stādu, gar kuru tu nemaz nebiji pūlējies, kuru tu nebiji izaudzējis, kas vienā nakti tapa un vienā nakti bija atkal pagalam. Un kā tad lai Man nebūtu žēl Ninives, tādas tik lielas pilsētas, ar vairāk kā simts divdesmit tūkstošiem iedzīvotāju, kas vienkārši nezina atšķirt savu labo roku no savas kreisās un kuriem pieder daudz lopu?" (Jon. 4:10 u. c.)

Jonas kūtrums patiesībā ir rezignācija un mīlestība uz nāvi. Ne paša dzīvība, ne arī Ninives izdzīvošana viņam īpaši daudz nenozīmē. Miegs un nāve viņam šķiet piemērots veids, kā nobeigt visus dzīves konfliktus. Dievs izaicina viņu mīlestības rīcībai, kas spēj atpestīt abus: gan Jonu, gan pilsētu.

Psihologs Ābrahams Maslovs rakstīja par to, ka daudzi cilvēki bīstas paši sava lieluma un tāpēc izvairās no pilnvērtīgas dzīves. Šādu nostāju viņš nosauca par Jonas sindromu: "Mums ir bail no sava lielākā potenciāla (un arī no mazākā). Parasti mums ir bail kļūt par to, uz ko mēs savos pašos pilnīgākajos mirkļos tikai īsu skatu pagūstam uzmest.

Jans Brēgels Vecākais Uan Brueghel de Oude). Valis izved Jonu krastā. Pravietis pret savu gribu.

Mēs baudām, pat sajūsmināmies par dievišķo potenciālu, ko izjūtam sevī šajos kulminācijas mirkļos. Tomēr vienlaikus mēs trīcam vājuma, godbijības un baiļu dēļ šī potenciāla priekšā.(..) Mēs vienkārši nejūtamies pietiekami stipri, lai izturētu kaut ko vairāk! Tas ir pārāk satriecoši, pārāk nogurdinoši. Tāpēc jau cilvēki (..) ekstāzes mirkļos iesaucas: "Tas ir par daudz!" vai: "Ks to nespēju izturēt!", vai arī: "Es spētu nomirt" (..) Mūsu organisms tādam lielumam nav gatavs.(..) Daudziem cilvēkiem šis izbīlis no pašu izaugsmes potenciāla, savu dzīves cerību piezemētība, šī brīvprātīgā pašsakropļošana, paša veiktā muļķība, šī viltus pieticība patiesībā nav nekas cits kā bailes no paša lieluma."15

Atgriešana un atpestīšana

DEVĪTo aicinājums ir mīlestība (bez nosacījumiem). DEVĪTajiem nepieciešams, lai viņi būtu vēlami, svarīgi un pašiem būtu, ko dot. Viņi vēlas just, ka citi Dievs un cilvēki tiem tic, lai spētu ticēt paši sev. Atpestīti DEVĪTie kā neviens cits tips ir spējīgi mīlēt bez nosacījumiem. Jau neatpestītu DEVlTo izturēšanās bieži līdzinās šai totālajai mīlestībai: tā kā citu nosodīšana vai strīdi nozīmē stresu un konfliktus, mazākās pretestības ceļš ir pieņemt tos. Atkal mēs redzam, cik ambivalenti ir ikvieni dotumi: šajā gadījumā pastāv risks, ka DEVĪTie var pieciest arī pilnīgi nepieņemamu rīcību, lai izvairītos no konfrontācijas.

DEVĪTie labāk zina to, ko nevēlas, nekā to, ko vēlas. Tāpēc viņi vislabāk spēj pieņemt lēmumu tad, ja to rīcībā ir dažādi varianti, kurus var pārbaudīt, atsijājot tos, pret kuriem viņi izjūt iekšēju pretestību. Atlikušās iespējas, kas izturējušas pirmo atlases kārtu, tiek izmēģinātas.

Pie DEVĪTo dzīves uzdevumiem pieder viņu labi paslēptā cinisma pārvarēšana. DEVĪTajiem ir jāmācās ticēt, ka viņos paslēpts zelta grauds un iekšējās enerģijas avots, kas dod iespēju rīkoties mērķtiecīgi un izlēmīgi. DEVĪTie ir "vēdera cilvēki". Lai izzinātu paši sevi, viņiem ir jārīkojas drosmīgi un jābūt gataviem uz risku. Kamēr DEVĪTie sēž un nododas pārdomām, viņi slīgst aizvien dziļākā rezignācijā, līdz beidzot nogrimst šajā purvā. Viņu enerģijai ir nepieciešams orientācijas punkts: kaut kas, uz ko vērst visus spēkus.

DEVĪTie paši stāsta, ka jūtas laimīgi tad, ja izdevies būtisko atšķirt no nebūtiskā, noteikt skaidras prioritātes un rīkoties konsekventi.

Pozitīvā puse šīm DEVITo abpusgriezīgajām ilgām pēc harmonijas un miera ir vēlme apvienot visu, kas ir pretrunīgs, sarežģīts un neatrisināts, apvienot un integrēt pretrunas. DEVĪTie meklē vienotu veselumu. Psihoanalītiķis Karls Gustavs Jungs, iespējams, bija DEVĪTais. Viņš par vienu no saviem galvenajiem uzdevumiem uzskatīja cilvēka dvēseles integrāciju: viņš mēģināja apvienot kā labo, tā ļauno, kā vīrišķo, tā sievišķo visu. K. G. Jungs arī atklāja "kolektīvo bezapziņu", dziļāko dvēseles līmeni, kurā nepastāv pretstati, jo cilvēki visi ir vienādi, visi ir "viens". DEVlTie jūtas dziļi vienoti ar esības senākajiem pirmsākumiem. Viņi var palīdzēt arī citiem atrast šo dziļāko pamatu.

DEVĪTajam palīdzētu apzināta sava skatījuma meklēšana, nevis orientēšanās uz citu viedokļiem. Sakārtotas struktūras un zināma rutīna dienas ritmā palīdz viņiem neiztērēt visu enerģiju tikai plānošanā vai pastāvīgi novirzīties no "faktiskā". DEVlTie nedrīkst ļauties pasīvam fatālismam, nedrīkst sašļukt, kļūt par pukstošu ezi vai pat vispār atmest sev ar roku. Lai cik grūts uzdevums tas DEVĪTajiem būtu, tomēr tas ir to vērts pabeigt iesāktus projektus. Viņiem nevis jāieplāno daudz visa kā, bet jāmēģina ņemt vērā to, kas jāpaveic tuvākajā laikā, un jāsper pirmais solis, lai to tiešām izdarītu. Helēna Palmere turklāt iesaka DEVĪTajiem dusmas un agresivitāti izdzīvot un paust savās fantāzijās tik ilgi, līdz bloķēšana būs atslābusi.16

Nobrieduši DEVĪTie būtu gandrīz vienīgie, kam bez bažām varētu uzticēt visas pasaules likteņus, nebaidoties, ka viņi iedzīvosies, alkatīgi izmantojot citus, vai meklēs sev priekšrocības. Viņi glābs pasauli visos iespējamos veidos. Ir tikai viena problēma: DEVĪTie būs pēdējie, kas sasparosies vai attīstīs godkāri kāpt pa karjeras kāpnēm.

Spilgts "atpestīta" DEVĪTā piemērs ir pāvests Jānis XXIII (1881-1963) "pāvests, no kura neviens neko īpašu negaidīja".'7 Andželo Ronkalli (Angelo Giuseppe Roncalli) piedzima lielā, nabadzīgā zemnieku ģimenē un visu mūžu saglabāja zemniekdēla pieticību. Nabadzīgo problēmām viņš nodevās ar visu sirdi. Jau ieņemdams pirmo amatu Baznīcā būdams bīskapa sekretārs Bergamo, viņš atbalstīja streikojošos kalnrūpniecības strādniekus. Klerikāla godkāre viņam bija sveša, vislabprātāk viņš būtu vēlējies kļūt par priesteri laukos.

Taču notika citādi: 1925. gadā viņš kļuva par Vatikāna nunciju* Bulgārijā, drīz pēc tam viņu nosūtīja uz Stambulu. Šajos gados viņam pastāvīgi nācās būt par starpnieku starp Romas Katoļu baznīcu un citu ticību (gan pareizticīgajiem, gan musulmaņiem) pārstāvjiem. Par to viņš izpelnījās uzrunu: "Monsiņjors, kura moto ir: meklēsim saprašanos!" Kara gados ar viņa ziņu tika izgatavotas "pilnīgi īstas" kristāmzīmes, kas ļāva no nacistiem izglābties vairāk nekā 200 000 ebreju.

Romā par viņu acīmredzot pa to laiku pavisam aizmirsa. Tāpēc visi bet īpaši viņš pats bija pārsteigts par to, ka 1944. gadā viņu nosūtīja par nunciju uz Parīzi. Atkal gaidīja smagi starpnieka pienākumi. Katoļu baznīca pārāk lielā mērā bija sadarbojusies ar vācu okupantiem. Lai atgūtu tautas uzticēšanos, Baznīcu vajadzēja "denacificēt". Ar šo uzdevumu A. Ronkalli tika galā ļoti veiksmīgi, izmantojot savu atbruņojošo šarmu.

72 gadu vecumā viņš kļuva par Venēcijas patriarhu. Beidzot viņam bija iespēja veidot tuvākus kontaktus ar cilvēkiem. Viņa laikā bīskapa pils durvis allaž bija atvērtas, pats kardināls pa pilsētu pārvietojās sabiedriskajā transportā un sarunājās ar vienkāršajiem cilvēkiem. 1958. gadā pēc ilgām cīņām konklāvā viņš tika ievēlēts acīmredzot kā kompromisa figūra un lielā vecuma dēļ, jo viņam taču bija jau 77 gadi par "pārejas laika pāvestu". Par to viņš arī kļuva, tikai pavisam citā nozīmē, nekā to paredzēja: viņš gādāja par Baznīcas radikālu atjaunošanos un tās pāreju uz 20. gadsimtu.

Pāvests Jānis XXIII zināja, ko grib: Baznīcas atvērtību pasaulei, vienkāršību un cilvēciskas saskarsmes formas, sadarbību. "Padari vienkāršu sarežģīto un nesarežģī vienkāršo!" šāda bija viņa devīze. Kā no skaidrām debesīm viņš kādu dienu pārsteidza visus kardinālus ar ideju, ka jāsasauc koncils. No šī mirkļa viņš neatlaidīgi un nemaldīgi sekoja savai inspirācijai. Viņa mērķis bija plaši atvērt logu, lai ielaistu Baznīcā "svaigu gaisu". Koncils ekumeniskajam procesam piešķīra jaunus impulsus, tas ievadīja dialogu kā ar visām pasaules reliģijām, tā arī ar ateistiem; bīskapi ieguva vairāk balsstiesību, laju stāvoklis katoļu Baznīcā izmainījās pašos pamatos. Pašreiz, kad katoļu Baznīcā virsroku ņem restaurācijas tendences, pāvestu Jāni XXIII var atcerēties ar skumjām.

Paralēli tam "labais pāvests", kā viņu tajā laikā visi jau dēvēja, jo īpaši rūpējās par miera veicināšanu. Kubas krīzes laikā viņš kļuva par slepenu vidutāju starp S. Hruščovu un Dž. Kenediju. Viņa "miera enciklikā" (Pacem in terris) lasām tādus teikumus kā: "Tāpēc taisnīgums, veselais saprāts un cilvēka cieņas

" Nuncijs (latīņu vai. nuntius sūtnis) pāvesta sūtnis kadā valstī. Red.piez.

apzina prasa, lai izbeigtos pasaules bruņošanās, lai visi ieroči, kas pieejami dažādās valstīs, tiktu samazināti abās pusēs un vienlaikus; lai visi atomieroči tiktu aizliegti un, visbeidzot, lai visi vienotos par ietekmīgu abpusēju atbruņošanās kontroli."111

Tādus izteikumus kā turpmāk minētais var lasīt kā DEVĪTo ticības apliecinājumu: "Pacietība un miers tās ir divas skaistas īpašības. Vienmēr būt nodarbinātam un nekad neciest no steigas tā ir maza debesu valstība Zemes virsū. Bez Dieva gribas man nav nekā interesantāka" un "Andželo, neuztver sevi tik nopietni!".19

Šie izteikumi mums atgādina Svēto Avilas Terēzi, kura arī bija DEVlTā (vai varbūt tomēr ASTOTā?) un pašironijā bija līdzīga Jānim XXIII (kā konsekvence faktam, ka DEVlTie neuztver paši sevi pārāk nopietni). Lūk, Terēzes moto: "Nekas lai tevi nesatrauc! Nekas lai tevi nebiedē! Pietiek ar Dievu."

Trešā dala DZĪĻU DIMENSIJA

Atgriešana un pārorientēšanās

Atbilstoši eneagrammai izšķir "vēdera cilvēka", "sirds cilvēka" un "galvas cilvēka" tipu (seksuālais sociālais pašsaglabājošais) atkarībā no tā, kurš no šiem trim dzīvības centriem cilvēkam ir noteicošais. Vienlaikus katrs atsevišķs cilvēks ir mikrokosmoss, kurā, protams, ietverti visi trīs centri, katrs no tiem "funkcionē" specifiskā veidā. Visu deviņu tipu cilvēki domā, jūt un rīkojas; izjūt gan seksuālās dziņas, gan pašsaglabāšanās tieksmi, gan sociālos stimulus. Visi deviņi tipi izdara kļūdas gan ar prātu, gan ar sirdi. Turpmākajā izklāstā mēs gribam pievērsties katram no trim centriem atsevišķi un parādīt, kādas ir katra tipa specifiskās uzvedības kļūdas, kā arī attīstības iespējas. Daudz kas no tā jau tika pateikts pie raksturu aprakstiem, to šeit vēlreiz sistematizēsim.

Lamatas un aicinajumi

3. figūra: 9 lamatas

Kad Jēzus aicināja cilvēkus nožēlot grēkus, Viņš to formulēja šādiem vārdiem: " Laiks ir piepildīts, un Dieva valstība ir tuvu atnākusi! Atgriezieties no grēkiem un ticiet uz evaņģēliju." (Mk. 1:15) Grieķu valodas vārds metanoete, kas sākotnējā tekstā tika lietots vārda evaņģēlijs vietā, burtiski nozīmē: "Mainiet savu raksturu, domājiet citādi!" Jēzus aicina cilvēkus paskatīties uz sevi, pasauli un Dievu pilnīgi no jauna skatpunkta un citādi, ne tā, kā viņi līdz šim pieraduši. Jēzus uzaicina cilvēkus izlauzties no līdzšinējiem domāšanas šabloniem un iedrošina "domāt pa jaunam". Šāds domāšanas veids ņem vērā vēsti, ka Dieva valstība ir mīlestība.

Eneagramma norāda uz deviņām lamatām jeb domāšanas strupceļiem. Vienlaikus katram no tipiem dots specifisks aicinājums uz pārmaiņām. To eneagrammas literatūrā reizēm dēvē arī par "svētajām idejām" vai "augstākā garīgā centra idejām". Ar tām jāsaprot tie dievišķie aspekti un īpašības, ar kurām esam pazaudējuši kontaktu, kad atsvešinājāmies. Taču ilgas pēc zaudētās paradīzes vēl ir

4. figūra: aicinājums (ielūgums)

saglabājušās katrā no mums. Jāņem vērā, ka aicinājums atgriezties mājās nāk no Dieva. Plašāki apraksti un izskaidrojumi atrodami pie katra no deviņu tipu aprakstiem.

Acīmredzams, ka trīsstūri, kas savieno galvenos "vēdera", "galvas" un "sirds" cilvēku tipus (9-3-6-9), veido trīs kristīgos tikumus, ko uzskaitījis Pāvils 1. vēstulē korintiešiem 13:13: "Tā nu paliek ticība, cerība, mīlestība, šās trīs; bet lielākā no tām ir mīlestība." Arī eneagrammā mīlestība ir lielākā. Tā atrodas virsotnē, kas apzīmē riņķa līnijas sākumu un beigas.

Saknes grēki un Gara augļi

Ar saknes grēkiem ir domātas mūsu primārās emocionālās piespiedu dziņas jeb kļūdainā uzvedība, ko Tuksneša tēvi sauc par "domām", "dēmoniem", bet visbiežāk par "kaislībām". "Grēks" nozīmē atdalīšanu, netrāpīšanu mērķī. Deviņas kaislības sola dzīves augšupeju, taču patiesībā panāk tieši to, ko gribēja aizkavēt, vientulību, bezjēdzību, tukšumu. Kaislības atdala mūs no Dieva,

5. figūra: saknes grēki

no līdzcilvēkiem, no radošas darbības un visdziļākajā nozīmē arī no mums pašiem. Tās mūs kavē sasniegt savu dzīves mērķi: izlīgumu pašam ar sevi, ar savu tuvāko un ar Dievu, jēgas atrašanu un esības prieku.

Deviņi Gara augļi atspoguļo atpestītās kaislības jeb grēkus. Gara augļus nevar "producēt", tie izaug paši kā dievišķās žēlastības veltes. Tomēr mēs neesam lemti pasivitātei. Pāvils mudina korintiešus: "Bet dzenieties pēc vislielākajām dāvanām." (1. Kor. 12:31) Šī "dzīšanās" var izpausties visdažādākajās formās: mēs varam lūgt Dievu piešķirt dāvanas, bet varam ari sākt dzīvot tā, "it kā" jau būtu saņēmuši dāvanas un vienlaikus apguvuši savu "jauno esību". Gara augļi pauž mūsu patieso es, ko nav izkropļojusi grēka vara.

Apakštipi: seksuālais sociālais passaglabājošais

Trim eneagrammas centriem atbilst trīs pamatdziņas: seksuālā, sociālā un pašsaglabāšanās dziņa. Šīs dziņas pieder pie mūsu būtības

6. figura: Gara auglis

"izejmateriāla", tāpēc nepakļaujas "atgriešanai". Mēģinājumi "iznīcināt" dziņas, kā to visos laikos ir centušies askēti, izraisa personības pašsakropļošanos. Mēs tiecamies dziņas integrēt, lai tās nevis grautu dzīvi, bet kalpotu cilvēkam. Reizēm mums pašiem savas dziņas šķiet kā milzu briesmoņi, kas nekontrolēti uzglūn no dvēseles dziļumiem. Arvien no jauna dziņu raksturošanai izmantots pūķa simbols. Var jau mēģināt šo pūķi nonāvēt kā saskaņā ar leģendu dara Svētais Georgs un ercenģelis Mihaēls. Tas ir, tā sakot, "vīrišķais" ceļš. Taču ir vēl kāda iespēja. Leģenda par Svēto Martu vēsta, kā šī sieviete ir pieradinājusi pūķi, kurš labprātīgi sekojis viņai visur. Arī par Asīzes Francisku ir līdzīgs nostāsts. Viņš reiz sadraudzējies ar Gubio meža vilku, no kā baidījusies visa pasaule. Šādi integrācijas un izlīguma atainojumi ir tiešām dziedinoši, ko nevar teikt par nonāvēšanu vai apdraudējuma iznīcināšanu.

Eneagrammas teorija balstās uz pieņēmumu, ka ikvienā cilvēkā neatkarīgi no konkrētā tipa dominē kāda no trim pamatdziņām. Līdz ar to katram no deviņiem tipiem var izšķirt vēl trīs apakštipus. Katra dzīves situācija turklāt nosaka, pie kura no apakštipiem cilvēks konkrētā brīdī pieder. Var pieņemt, ka profesionālajā jomā cilvēks galvenokārt pieder pie sociālā apakštipa, partnerattiecībās pie seksuālā, bet vientulības un nošķirtības brīžos pie pašsaglabājoša apakštipa. Taču viens no apakštipiem nosaka personību kopumā. Līdz ar to ir pavisam divdesmit septiņi apakštipi.

A Seksuālie apakštipi

PIRMais: greizsirdīgais. Seksuālie PIRMie mēģina partneri kontrolēt. Tie vēro viņu ik uz soļa, baidoties, ka kāds cits varētu izrādīties atraktīvāks. Seksuālie PIRMie iekšēji vārās aiz greizsirdības un bailēm zaudēt partneri, tomēr nespēj šādas "nepilnīgas" jūtas atzīt un izteikt. Viņu greizsirdība rodas no bailēm, ka kāds cits var izrādīties "perfektāks" un tāpēc pievilcīgāks. Seksuālie PIRMie greizsirdību attiecina uz sev nozīmīgām lietām un iekarst tāpat kā Pāvils, kurš pirms savas atgriešanas staigāja, "vēl draudus un nāvi šņākdams pret Tā Kunga mācekļiem" (Ap. d. 9:1).

OTRais: pavedinātājs!uzmācīgais. Seksuālie OTRie grib no partnera pastāvīgi saņemt uzmanības un tuvības apliecinājumus. Viņi dara visu, lai, piemēram, radītu iespējami pievilcīgāku vidi paredzamajam randiņam. Seksuālie OTRie no visa spēka mēģina ignorēt un pārvarēt jebkurus objektīvos šķēršļus, kas traucē attiecībām, nepieņemot nekādus saprātīgus argumentus ("Mīlestība spēj pārvarēt visu!"). Seksuālo OTRo mīlestība galvenokārt ir šķēršļu pārvarēšana. Aprūpes profesijās dominē šī apakštipa pārstāvji, viņi ved klientu aiz rokas un zina, kas tam ir vislabākais.

TREŠais: vīrišķīgais/sievišķīgais. Seksuālie TRESie tiecas būt atbilstoši sava laika un grupas seksuālajam ideālam. Viņi perfekti spēlē tieši tāda vīrieša vai sievietes lomu, kāda atbilstošajā vidē ir atzīta un augstu novērtēta. Seksuālie iekarojumi viņiem ir ļoti svarīgi savas vērtības apziņai.

CETURTais: konkurējošais cīnītājs. Seksuālie CETURTie gūst savas vērtības apziņu, salīdzinot sevi ar citiem. Tāpēc viņi mēģina cilvēkus, kuru labvēlība tiem svarīga, iekarot ar tādiem pašiem ieročiem, lai atstātu uz tiem iespaidu. Partneris gan to izjūt drīzāk kā pret sevi vērstu konkurences cīņu. Neatpestītu seksuālo CETURTo destruktivitāte parādās tad, kad viņi pavedina kādu tikai tāpēc, lai pēc tam pamestu. Veiksmīgā pavedināšana tiem kalpo par pierādījumu tam, ka viņi ir iekārotajam cilvēkam "līdzvērtīgi" vai pat pārāki par viņu.

PIEKTais: paļāvīgais. Seksuālie PIEKTie uzticas tikai dažiem cilvēkiem. Vienīgi tad, ja attiecības ir ļoti tuvas, viņi uztic otram savus noslēpumus. Savā "pilī" seksuālie PIEKTie ielaiž tikai vienu cilvēku, kuram patiešām uzticas. Seksualitāte viņiem ir neverbālās komunikācijas veids, kas atbrīvo no grūtā uzdevuma izteikt savas jūtas vārdos. Seksuāli orientēts PIEKTais ārēji izturas ļoti nosvērti un pašapzinīgi, ir ļoti pārliecinošs un līdz ar to spēj atstāt paliekamu iespaidu.

7. figūra: seksuālie apakštipi

SESTais: spēcīgais/pievilcīgais. Tā kā seksuālie SESTie ir viegli ievainojami, pastāvot tuvām attiecībām, viņos pieaug aizdomīgums. Šī apakštipa vīrietis parasti ir kontrafobiski orientēts. Izmantojot atturību, skarbumu un tēlotu spēku, viņš spēj pierādīt, ka vienmēr saglabā kontroli. Sieviete, kas pieder pie seksuālajām SEStajām, var parādīt savu varu, izmantojot pavedināšanas mākslu. Viņa labprāt notēlos maigu, biklu stirnu, radot iespaidu, ka nevienam neļaus sev tuvoties. Šādā veidā viņa partneri var reizē pievilināt un atgrūst.

SEPTĪTais: jutekliskais. Seksuālie SEPTĪTie attiecību norisi izpušķo ar spilgtām fantāzijām, kas viņiem ir nozīmīgākas nekā fakti. Viņi ir fetišisti: fantāziju "ierosinātājs" tiem var likties interesantāks par attiecībām, kuras tiem bijušas vai pastāv. Seksuālajā ziņā tie ir atvērti partnera impulsiem, ja vien tas nav saistīts vai nu ar sāpēm, pārāk lielu dziļumu, vai mokošām prasībām.

ASTOTais: privātīpašnieciskais/'pašaizliedzīgais. Seksuālie ASTOTie vēlas visu kontrolēt un savā īpašumā iegūt arī partneri, no kura gaida psihisku, fizisku un garīgu uzupurēšanos. Arī viņi ir gatavi uz līdzīgu pašaizliedzību, ja vien jūt, ka partneris ir līdzvērtīgs un neizmantos šādi iegūto "varu". Mēdz būt ASTOTie vīrieši, kas publiski rāda savu spēku, bet mājās ir nokļuvuši zem tupeles. Seksuālajiem ASTOTajiem patīk "ātras mašīnas, neizsmeļami dzērienu krājumi, skaistas sievietes un vīrieši. Viņi ir lepni par savu skarbumu un dumpīgākie no visiem tipiem".1

DEVĪTais: savienojošais. Seksuālie DEVĪTie vislabprātāk kļūtu par vienu būtni vai nu ar cilvēku, vai Dievu un dzīvotu tikai caur to. Partnera emocijas viņi uztver skaidrāk nekā paši savas un gandrīz miesiski sajūt, kā mīļotais jūtas. Seksuālie DEVĪTie dara partneri laimīgu un paši ir laimīgi, sildoties sava laimes starojuma atspulgā. Tomēr partneris nedrīkst uzstādīt DEVĪTajam pārāk augstas prasības un pārlieku lielu ziedošanos.

B Sociālie apakštipi

PIRMais: nepielāgojies. PIRMie nav gatavi bez nosacījumiem identificēties ar kādu no sociālajām sistēmām, kas nav pilnīgas. Pretējā gadījumā varētu izrādīties, ka jāpiesedz tās kļūdas. Viņi par savu uzdevumu drīzāk uzskata sistēmas pastāvīgu reformēšanu un tendenci moralizēt. Vienlaikus sociālie PIRMie baidās, ka sistēmas sargātāji varētu kaut ko pārmest viņiem, tāpēc izvēlas "kritisko solidaritāti" pēc principa "jā bet".

OTRais: godkārīgais. Sociālie OTRie tiecas pēc ietekmes sabiedrībā. Viņi, tāpat kā māceklis Jānis, vēlas būt tuvi Skolotājam un gūt daļu no Viņa spēka. OTRie netiecas būt veiksminieki, viņiem pietiek ar svarīgu lomu kāda nozīmīga cilvēka dzīvē. Tāpēc viņi turas tā ēnā, cenšoties kļūt neaizvietojami. Sociālo OTRo nemaldīgais instinkts pasaka, kuri ir patiešām "svarīgi cilvēki", un tiecas ar tiem veidot ciešākas attiecības.

8. figūra: sociālie apakštipi

TRESais: prestižs. Sociālie TREŠie grib būt gaidīti un vēlas augstu sociālo prestižu. Viņi ir jaunu virzienu meklētāji un sabiedriskā viedokļa veidotāji, kā ari jūt, kur "kaut kas virmo gaisā". Sociālie TREŠie spēj trāpīgi formulēt grupas viedokli, pirms notikušas diskusijas par kādu problēmu. Viņi kā hameleons spēj ātri mainīt lomas un izturēšanos, vienlaikus saglabājot spožu publisko tēlu. TREŠo izturēšanos diktē citu cilvēku iespējamā uzvedība. Viņiem būtiski svarīgi ir izpelnīties citu cilvēku atzinību.

CETURTais: kaunīgs. Sociālie CETURTie izjūt kaunu, īsti neapzinoties tā iemeslu. Nenobrieduši CETURTie jūtas nesaprasti; uzskata, ka citi viņus noniecina, un baidās, lai apkārtējie nenojaustu viņu domas un jūtas un nenosodītu tās. Vēl CETURTie baidās, ka citi viņus varētu atraidīt ārējā izskata dēļ. Tāpat viņi kaunas, ja nav atbilstoši savam elitārajam standartam. Sociālie CETURTie liek lietā savu šarmu, kuram bieži nav iespējams pretoties, lai mazinātu sociālo spiedienu uz sevi.

PIEKTais: totēmisks. Sociālajiem PIEKTajiem ir svarīgi iekšēji piederēt pie kādas grupas, kurus vieno ezoteriskās zināšanas vai arī tādi paši (nesaprotami) hobiji un kuri cieši saistīti ar kādu "guru". Sociālie PIEKTie vēlas tuvināties ar citiem viedajiem, kā arī personām, kas pārzina kādas grupas sastāvu, gaida atzinību no savas ģildes īstiem meistariem. Viņi ar patiku lieto specifisko žargonu, kas saprotams tikai noteiktās grupas dalībniekiem. Šī apakštipa cilvēki kāro titulus, diplomus un citus garīgās varas simbolus.

SESTais: apzinīgais. Sociālie SESTie pilda savus pienākumus un ievēro grupas likumus, lai izpelnītos tās dalībnieku labvēlību. Viņi jūtīgi reaģē uz vismazākajiem pārkāpumiem, kas, viņuprāt, apdraud pašas sistēmas pastāvēšanu. Uniformas (arī civilās!) un korekta stāja palīdz saliedēt šādu grupu. Arī pāru attiecībās sociālie SESTie mēģina ņemt vērā vērtību sistēmu, kas, viņuprāt, atbilst partnerim. Viņi ir konservatīvi un var agresīvi reaģēt uz mēģinājumu ieviest dažādus "jauninājumus".

SEPTĪTais: gatavs ziedoties. Ja nepieciešams, sociālie SEPTITie var uzrotīt piedurknes un nest lielus upurus savas ģimenes, grupas, uzņēmuma vai tautas labā. Viņu optimisms mudina domāt, ka visas grūtības ir pārejošas un kalpo lielajam mērķim, ka drīz visi atkal būs laimīgi un pavērsies daudzas jaunas iespējas. Par "pareizo lietu" un cilvēces labklājību sociālie SEPTITie gatavi pat atdot dzīvību. Vienlaikus viņi apzinās, ka katrs nestais "upuris" ierobežo viņu pašu iespējas.

ASTOTais: draudzīgs. Sociālie ASTOTie augstu novērtē harmoniskas attiecības, to, ka visi ir "laimīgi" un nevienam nav iemesla savstarpēji darīt pāri. ASTOTie kopj draudzības saites un ir gatavi drauga dēļ novilkt pēdējo kreklu. Sociālie ASTOTie spēj būt izcilas vadošas personas, kas vieno kopienu un ļauj vājākajam atbalstīties uz sava pleca.

DEVĪTie: iesaistījies. Sociālie DEVĪTie grib visur būt klāt un visā piedalīties. Ja viņi saņemas pievienoties kādai apvienībai, viņiem baudu sagādā fakts, ka pastāvīgi var gūt labumu no citu līdzdalībnieku dzīves enerģijas un vairs nav jālauza galva par to, kā pavadīt laiku. DEVlTie tikai mazā mērā sliecas iesaistīties grupā. Viņiem ir jāmācās kļūt aktīvākiem un vairāk iesaistīties kopībā.

C Pašsaglabājošie apakštipi

PIRMais: bailīgs. Pašsaglabājošie PIRMie baidās, vai tik viņiem izdosies tikt galā. Viena vienīga kļūda var visu sabojāt. Viņiem šķiet, ka savas nepilnības dēļ tie tik un tā neko labāku par bojāeju nav pelnījuši, jo nepilnība ir slikta. Šādi PIRMie dzīvo mūžīgās raizēs, ka varētu pieļaut vienu kļūdu, kas viņus pazudinās. Tāpēc viņiem, starp citu, ir tendence nemitīgi pārtraukt pašiem sevi un teikto precizēt.

9. figūra: pašsaglabājošie apakštipi

OTRais: privileģēts. Pašsaglabājošie OTRie uzskata, ka labestības, svētuma un cilvēkmīlestības dēļ viņiem pienākas īpašas privilēģijas ("man taču ir tiesības uz…"). Viņi ir pārliecināti, ka citiem jāatlīdzina tiem veltītā uzmanība un rūpes, taču baidās, ka nesaņems visu, kas tiem "pienāktos", ja pirmie neiestāsies rindā pēc atlīdzības. Aiz pašaizliedzīgās OTRo fasādes slēpjas cilvēks, kas ienīst kaut mazāko atteikšanos. Tieši tā visskaidrāk izpaužas "altruistu" slēptais egoisms.

TREŠie: drošs. Pašsaglabājošie TREŠie mēģina nostiprināt savu statusu, panākumus un cieņu. Nauda un īpašums nodrošina viņu nākotni. Drošības dēļ pašsaglabājošie TREŠie ir gatavi uz lieliem upuriem. Viņi smagi strādā, lai nosargātu vai izveidotu savu sociālo statusu. Sociāla lejupslīde un profesionāla vai finansiāla neveiksme viņiem ir biedējošākais murgs, pret ko jācīnās visiem iespējamajiem līdzekļiem.

CETURTais: aizsargājošs. Pašsaglabājošie CETURTie stūrgalvīgi negrib atteikties no sava paštēla, atbilstoši kuram ir kaut kas īpašs. Vienalga, kas vai kurš arī stātos viņiem ceļā, lai viņus pārveidotu, tam ir jārēķinās ar pretestību. Pašsaglabājošie CETURTie jūtas nesaprasti, ieraujas sevī un klusībā cieš. Viņu fantāzijās valda sevis žēlošana un savas traģiskās esamības apraudāšana.

PIEKTais: patvērumu meklējošs. "Mana māja mana pils" pašsaglabājošo PIEKTo eksistencei nepieciešama privātā sfēra, kurā viņi netraucēti var patverties un kur tos nesasniegs citu cerības vai pat tikai klātbūtne. Šajās stundās, kad viņi norobežojas, viņi no jauna "uzlādē savas baterijas", lai labāk spētu pārciest stresu, ko rada saskarsme ar citiem cilvēkiem. Savā norobežotajā teritorijā pašsaglabājošie PIEKTie var paslēpties no visiem un nodoties savām domām, kas bieži ir ļoti neparastas.

SESTais: sirsnīgs. Pašsaglabājošie SESTie izstaro labestību un draudzīgumu, lai atbruņotu potenciālos uzbrucējus. Viņu izturēšanās ir saistīta ar totālo neuzticēšanos citiem un zināmā mērā atgādina OTRos: "Ja es citiem būšu tīkams, tad viņi man neuzbruks." Laiku pa laikam viņi pasaka kādu ekstravagantu jociņu, lai izpatiktu citiem.

SEPTĪTie: piesardzīgs. Lai mazinātu potenciālo ienaidnieku un miera traucētāju draudus savai pasaulei, pašsaglabājošie SEPTĪTie pulcē ap sevi līdzīgi domājošos, kuriem ir līdzīgas intereses un kurus iedvesmo līdzīgi mērķi. Šim apakštipam īpaši svarīga ir ģimene. Šie SEPTĪTie ir biedrību fani: viņi iesaistās karnevālu vai ķegļu sišanas klubos, koros vai harismātisku lūgšanu kopienās, kur valda priecīga gaisotne, jo "kopā mēs esam neuzveicami".

ASTOTie: pretenciozs. Pašsaglabājošie ASTOTie uzskata par netaisnību, ja nav saņēmuši to, ko "pelnījuši". Ar savas dzīves telpas kontroli ASTOTie mēģina jau iepriekš novērst iespējamo apdraudējumu savam potenciālajam "īpašumam". Viņi nevar ciest, ja netiek ievēroti sīkumi: piemēram, ja kāds aizmirsis nopirkt zobu pastu, tad pasaules kārtībai var pienākt gals jau rīt no rīta.

DEVĪTie: negausīgs. Pašsaglabājošie DEVĪTie kliedē apkārtējās pasaules draudus ar kādu narkotisku baudu vienalga, vai tā būtu ēšana, dzeršana vai televīzijas skatīšanās. Ja viņi, piemēram, aizgūtnēm lasa interesantu romānu, tad var aizmirst visu pasauli un pamest novārtā savus pienākumus un arī vajadzības. Šie DEVĪTie ir "novārtā pamestie bērni", kuriem ir bail kaut ko nokavēt. Tāpēc viņi veido krājumus nebaltām dienām (ēdienus, dzērienus, grāmatas), jo tas viņus nomierina, un vāc lietas, kuras nekad nelieto, bet kuras "katram gadījumam" jātur pa rokai. Pašsaglabājošie DEVĪTie jau pēc īsas aktīvās fāzes vai sīka uzdevuma paveikšanas var justies pilnīgi izsmelti.

Idealizētais paštēls un vainas apziņa

Tā kā saskaņā ar eneagrammu tiek izdalīti deviņi pamattipi, rodas daudzi jautājumi: kāpēc katrā no deviņām grupām atrodami

tik atšķirīgi cilvēki? Vai ir kādi jauktie tipi? Varbūt ikvienam cilvēkam ir katra eneagrammas tipa īpašības? Kā lai es nosaku, pie kuras no šīm grupām piederu? Ko darīt, lai pārvarētu to, uz ko esmu "ieciklējies"? Uz dažiem no šiem jautājumiem mēs jau esam atbildējuši. Grāmatas trešajā daļā mēģināsim sistematizēt un padziļināt šīs atbildes. Turklāt papildus vēl tiks aplūkoti daži jautājumi, kuri netika iekļauti pie tipu aprakstiem.

10. figūra: idealizйsana

Cilvēks savā attīstības gaitā, balstoties uz dotībām, savu vecāku un apkārtējās sabiedrības teikto, ir izveidojis zināmus ideālus, kuru piepildīšanai viņš/viņa veltī visu mūžu. Mūsu paštēls primāri ir atkarīgs no mūsu ideāliem. Šie ideāli kļūst par mērauklu, ar kuru novērtējam citus cilvēkus.

Ja nespējam sasniegt savus ideālus, jūtamies vainīgi. Citiem mēs izsakām pārmetumus tad, ja viņi neņem vērā mūsu ideālus. Diemžēl

šie ieaudzinātie vai paša pieņemtie ideāli visbiežāk ir neīsti vai vismaz ļoti pārspīlēti. Pūloties sasniegt savus ideālus, riskējam nonākt strupceļā mūsu saknes grēka lamatās. Vairumā gadījumu tomēr vainas izjūta mums rodas tikai tad, ja nesasniedzam savu ideālu, nevis tad, kad iekrītam "lamatās".

11. figūra: paštēls

OTRais, piemēram, var justies vainīgs, ja viņam šķiet, ka nav pietiekami darbojies citu labā; taču tieši viņa identificēšanās ar palīdzības sniedzēja lomu viegli ļauj krist lepnības grēkā.

Sevis idealizēšanu var formulēt tā: "Es esmu labs, ja…" 10. un 11. figūra ietver deviņus idealizēšanas teikumus un deviņus paštēlus jeb "sevis definīcijas". Tās var palīdzēt vieglāk noteikt savu eneagrammas tipu.

Kārdinājums izvairīšanās aizsardzība

12. figūra: kārdinājums

13. figūra: izvairīšanās

14. figūra: aizsardzības mehānisms

Labākas pārskatāmības dēļ mēs vēlreiz katram no deviņiem tipiem esam attēlojuši specifisko kārdinājumu, izvairīšanās un aizsardzības mehānismu.

Nenobriedis "normāls"nobriedis

Kā jau iepriekš minējām, katrs no deviņiem tipiem atspoguļo saistītu kopumu, t. i., katrā tipā ietvertas dažādas gradācijas. Tās izvietotas starp divim poliem: skalas vienā galā ir nenobrieduši, varbūt pat slima personība, bet otrā nobriedusi, vesela. Abus polus savieno nobriešanas ceļš. Katra tipa "normālie" jeb vidusmēra pārstāvji atrodas kaut kur uz šī ceļa starp abām galējībām.

Mēs visi ja vien viss veicas labi piedzīvojam integrācijas procesu. Tomēr dzīvē ik pa laikam gadās stagnācijas fāzes, reizēm pat lejupslīde nenobriedušākā stadijā (regresija, dezintegrācija). Katrā no mums ir pārstāvētas dažādas personības stadijas, kuru brieduma pakāpes ir atšķirīgas.

15. figūra: nenobrieduši uzvedība (dezintegrācija)

16. figūra: "normāla" uzvedība

17. figūra: nobriedusi uzvedība

Spārni

Riņķa līniju, kas attēlo cneagrammu, var salīdzināt ar sava veida perpetuum mobile ciklisko sistēmu, kas pati sevi atjauno. Virzoties pa apli vienā vai otrā virzienā, "enerģijas" pakāpeniski un pastāvīgi mainās. Eneagrammā nav lēcienveida pāreju starp tipiem. Līdz ar to katrā tipā ietvertas abu kaimiņu tipu iezīmes, kas ietekmē un līdzsvaro galveno tipu. Katra tipa tuvākos kaimiņus sauc par spārniem. Piemēram, PlEKTajiem piemīt zināma daļa no viņu spārniem CETURTajiem un SESTajiem. Kaut primāri tos ietekmē PIEKTo enerģija, bloķēšana un dotības, tomēr ir vēl divi blakus esoši "kara lauki". Abu spārnu enerģijas neatkarīgi no galvenās enerģijas attīstības pakāpes var būt nenobriedušā, "normālā" vai nobriedušā formā.

Darbs ar spārniem ir pirmais svarīgais solis personības integrācijai kopumā. Piemēram, PIRMais ir augstprātīgs, paštaisns un pārspīlēti kritisks, vēlas visai pasaulei paskaidrot, kas ir pareizi un kas ne. OTRo spārns viņus mazliet pieklusina. Tas rūpējas, lai PIRMais ne tikai dzīvo pēc saviem augstajiem morālajiem ideāliem, bet tiecas arī pēc citu cilvēku mīlestības un pieķeršanās, vēloties viņiem kalpot. DEVĪTo spārns otrajā pusē savukārt kompensē PIRMo pārspīlēto čaklumu. Darbaholiķim ir šāds kūtruma spārns, kas īstajā laikā parūpējas par atpūtu.

Mūža pirmajā pusē lielākoties izveidojas tikai viens no spārniem. Viens no uzdevumiem mūža otrajā pusē ir pievēršanās otram, līdz tam vēl neattīstītajam personības spārnam. Cilvēki, kas nezina, kas ir eneagramma, bieži to dara neapzināti.

Fakts, ka katram tipam ir divi spārni, arī palīdz noteikt savu eneagrammas tipu. Bieži vien jauniesācēji svārstās un nevar izvēlēties starp diviem trim tipiem, kas atrodas viens otram blakus. Ja tie ir tikai divi tipi, tad runa acīmredzot ir par īsto tipu un spārnu. Ja jāizvēlas kāds no trim tipiem, tad īstais ir vidējais. Ja kāds svārstās starp diviem tipiem, kurus šķir kāds trešais tips, piemēram, svārstās starp OTRo un DEVĪTo, tad laikam ir vērts uzmanīgāk papētīt vidū esošo (mūsu piemērā tātad PIRMo) tipu. Tā kā pašiem savas kaislības saskatīt ir visgrūtāk, var gadīties, ka vispirms esam pamanījuši sevī kādus no "blakusgrēkiem".

Ja viens no spārniem ņem virsroku, tas var stipri ietekmēt personības kopējo ainu: SEPTĪTais, kam dominē SESTo spārns, ievērojami atšķirsies no tāda SEPTĪTā, kuram ir spēcīgs ASTOTo spārns. Ir cilvēki, kas ilgu laiku identificējuši sevi tikai ar kādu no spārniem, tāpēc vispirms tiem jātop atpestītiem, lai pieņemtu savu īsto kaislību.

18. figūrā "Spārni" doti trīs atslēgvārdi, kas parāda, kādu ietekmi dominējošais spārns atstāj uz atbilstošo personību. Tie raksturo tipiskas nenobrieduša, "normāla" un nobrieduša spārna tipa iezīmes un nekādā gadījumā nepretendē uz pilnību."

Bultas (neīsts un patiess mierinājums)

Eneagrammas simbolisko attēlu veido aplis un līnijas (bultas), kas savieno punktus 9-6-3-9 (iekšējais trīsstūris) un punktus 1-4-2-8-5-7-1 (neregulāra sešstaru zvaigzne) sk. att. 268. Ipp.

17. figūra: nobriedusi uzvedība

Spārni

Bultu virzieni iezīmē regresijas jeb dezintegrācijas ceļu. Stresa situācijās cilvēki meklē atslodzi un mierinājumu citā enerģijā atbilstoši bultas norādītajam virzienam. Taču šajā punktā tie atrod "neīsto mierinājumu", kas pirmajā mirklī gan sniedz atvieglojumu, taču ilgākā laikā izrādās neproduktīvs. Turpretī ceļš pretēji bultas norādītajam virzienam ir ceļš uz integrāciju. Pozitīvos dzīves brīžos pēc atbrīvojošām kulminācijas izjūtām peak experiences), kā arī ceļā uz garīgu briedumu cilvēks gūst patiesu mierinājumu no pozitīvajām īpašībām, kas piemīt tam tipam, kurš sasniedzams, dodoties pretēji bultas virzienam. Piemēram, OTRAis, kurš, pārpūlējies līdz galīgam spēku izsīkumam, sāk pieņemt nenobrieduša ASTOTā iezīmes (bultas smaile): kļūst autoritārs, agresīvs, dziņu pārņemts un sliktākajā gadījumā pat vardarbīgs. Viņu viltus mierinājums ir tieši tāds kā nenobriedušu ASTOTo paštēls: "Es esmu varens! Es esmu veiksmīgs!" Šis OTRais gūst patiesu mierinājumu un integrāciju, ja "dodas" pie CETURTā. Tas ļauj OTRajam atraisīt savas radošās un estētiskās īpašības, atklājot: "Es tomēr esmu kas īpašs, pat tad, ja kādreiz vairs neesmu citiem sasniedzams!" "Garu šķirošana", par ko runāja Pāvils un Ignācijs Lojola, nozīmē attīstīt garīgu "instinktu drošību" tāpēc, lai noteiktu, kuri impulsi palīdz dzīvei un kuri to grauj. Pēc Ignācija domām, viltus mierinājums

izpaužas kā garīgs apjukums, satraukums un tumsa, nemiers un pretīgums vai izmisums un egoisms. Patiess mierinājums turpretī parādās kā iekšēja siltuma, pateicības, prieka un spēka pieredze.

Turpmākajā izklāstā zināšanas par tipiem saistītas ar jau minētajiem piemēriem.

19. figūra: bultas

PIRMie

Neīsts mierinājums: PIRMais iet pie CETURTā. Nenobrieduši PIRMie par katru cenu grib panākt savu taisnību un nosoda pārējos. Viņi ir pārlieku centīgi, bezpersoniski un pilni apspiestu dusmu. Ja PIRMie ir tuvu galam, tie vērš agresiju paši pret sevi un pieņem neatpestītiem CETURTajiem raksturīgo subjektīvismu, grūtsirdīgo depresiju un pašiznīcināšanas iezīmes (Lutera paššaustīšanās klosterī!). CETURTo augstprātīgais paštēls ("es esmu kaut kas īpašs")

var panākt, ka "sastresojies" PIRMais sāk sevi pārmērīgi slavināt. Ari Pāvilam tas nav gājis secen nepatīkamajā skaidrošanās procesā ar korintiešiem:

"Atkal es jums saku: lai neviens netur mani par bezprāti. Bet, ja jau, tad pieņemiet mani arī kā bezprāti, lai arī es varētu mazliet lielīties. (..) Jūs, prātīgie, taču labprāt panesat neprātīgos. (..) Bet, ja kas lepojas ar kaut ko es runāju neprātā -, tad es arī. Tie ir ebreji? Es arī. Tie ir israēlieši? Es arī. Tie ir Ābrahāma dzimums? Es arī. Tie ir Kristus kalpi? Es runāju neprātā es vēl vairāk: daudz vairāk darbā, daudz vairāk cietumos, bez mēra sitienus ciezdams, bieži nāves briesmās.(..) Trīs reizes dabūju rīkstes, vienreiz mani mētāja akmeņiem, trīs reizes biju ūdens briesmās, visu dienu uti nakti biju jūras viļņu varā. Bieži biju ceļojumos, ūdens briesmās upēs, laupītāju briesmās, briesmās savu ļaužu vidū, briesmās pagānu vidū, briesmās pilsētā, briesmās tuksnesī, briesmās uz jūras, briesmās viltus brāļu starpā, darbā un pūlēs, daudzās bezmiega naktīs, izsalkumā un slāpēs, daudzreiz badā, salā un kailumā. " (2. Kor. 11:16-27) Sliktākajā gadījumā dezintegrētam PIRMajam draud pilnīga rezignācija un viņš nemaz vairs nav gatavs kaut ko darīt sava stāvokļa (vai pat pasaules) uzlabošanai.

Patiess mierinājums: PIRMais iet pie SEPTĪTā. Saspringušam, sevi kontrolējošam PIRMajam jāmācās atslābt, priecāties, svinēt un pieļaut, "ka divreiz divi ir pieci". Atpestīts PIRMais gan allaž turpina smagi strādāt, tomēr ir radis zināmu vieglumu un iekšēju mieru. Viņš samierinājies, ka atrodas vēl ceļā, nevis nonācis pie mērķa. Atbrīvotu dzīvesprieku var just M. Luterā pēc viņa "torņa piedzīvojuma": viņš kļuvis sabiedrisks, omulīgs, aicina viesus pie sava galda, muzicē un svin. Slavens kļuvis viņa teiciens: "Es te sēžu un dzeru savu Vitenbergas alu, kamēr Dieva Valstība pati no sevis rit un aug, nevienam to nemanot." Prieks ieskanas ari Pāvila Vēstulē filipiešiem, kas viņu pretstatā korintiešiem allaž uzņēmuši ar mīlestību un respektu: "Es pateicos savam Dievam ik reizes, kad vien jūs atceros, vienmēr katrā savā lūgšanā par jums visiem ar prieku aizlūgdams. (..) Priecājieties iekš Tā Kunga vienumēr; es vēlreiz teikšu, priecājieties! (..) Nezūdtūties nemaz, bet jūsu lūgumi lai nāk zināmi Dieva priekšā ar pateicību ikvienā pielūgšanā un lūgšanā." (Fil. 1:3-4; 4:4; 6)

OTRie

Neīsts mierinājums: OTRie iet pie ASTOTajiem. Neatpestīti OTRie gādā, lai būtu neaizvietojami, un vēlas, lai citi būtu viņiem pateicību parādā. Viņos kūsā lielas dusmas, kaut arī neapzinātas, par to, ka apkārtējie (un arī Dievs!) ir tik nepateicīgi. Parasti OTRie izturas mīļi, lai nebūtu jācieš no mīlestības zaudējuma. Taču, ja viņi pārāk ilgi jūtas pazemoti, atraidīti vai izmantoti, tic izslējās pretsparam un kļūst līdzīgi neirotiskajiem ASTOTajiem ("Es esmu varens!"). Šādos brīžos OTRo pārņem tumšie spēki, kuri apdzēš viņa spēju mīlēt. Naids un rūgtums pret cilvēkiem, kuri nav "pienācīgi" atbildējuši uz viņa mīlestību, var būt neizmērojami dziļš. Visbiežāk tas izpaužas kā pasīvi agresīva izturēšanās, taču izņēmuma kārtā iespējamas arī eksplozijas. Reizēm OTRie cer gūt "mīlestību", izmantojot pārspīlētas seksuālās fantāzijas. Mēs jau agrāk pieminējām, kā pakalpīgā Marta uzbruka savai māsai Marijai un pat ciemiņam Jēzum, jo viņai šķita, ka tiek izmantota un pateicību nesaņems. Arī mīļotā mācekļa Jāņa agresīvās īpašības mēs jau iepazinām: ciemu, kurā Jēzus un Viņa mācekļi tika atraidīti, tas vislabprātāk būtu iznīcinājis!

Patiess mierinājums: OTRais iet pie CETURTā. OTRajam savā ceļā uz integrāciju vispirms jātiek vaļā no uzmācīgās vēlmes visiem izpatikt un glābt pasauli. Arī savs nereālais paštēls "Es esmu mīlestības iemiesojums!" tiem beidzot jāpadara piezemētāks. CETURTie nenoliedz savas dvēseles ēnas pusi, nevis meklē vainu citos, kā to dara ASTOTie. Ieskatīšanās savā pretrunīgajā būtībā un neapmierinātībā salauž OTRajiem piemītošo lepnību un palīdz saskatīt, ka arī viņiem vajadzīga pestīšana un arī viņi dzīvo no Dieva žēlastības. Iepazīstot Dieva mīlestību, OTRie spēj uztvert sevi pozitīvi ("Es esmu īpašs!"). Tas pirmām kārtām izpaužas tādējādi, ka OTRais izveido draudzīgas attiecības pats ar sevi, spēj izturēt vienatni, konstatē savas vajadzības un tās akceptē, kā arī atklāj sevī radošumu, ko attīsta savā, nevis citu labā. OTRie, kas nonākuši pie CETURTo punkta, spēj būt pateicīgi un priecāties par dzīvi. Integrētu OTRo mīlestība vairs nav krampjaini ierobežojoša un nebalstās uz aprēķinu, bet ļauj mīļotajam cilvēkam pilnveidoties. "Mierīgs" OTRais var priecāties arī par maziem uzmanības apliecinājumiem, neizvirzot sev un apkārtējiem pārspīlētas prasības. Ja viņi dara kaut ko labu, tad galvenokārt tā cilvēka dēļ, kuram šī palīdzība vajadzīga, nevis tāpēc, ka vēlas saņemt pateicību.

Es (Andrēass Ebcrts) 26 gadu vecumā pieredzēju, ko OTRais var sasniegt, kad nonācis savā mierinājuma punktā pie CETURTā. Atvaļinājumā ciemojos sava norvēģu drauga vecāku mājās un tiku tur sirsnīgi uzņemts. Mans stress un pretenzijas pazuda kā nebijušas. Šajā drošības atmosfērā kādu rītu piesēdos pie klavierēm un aptuveni stundas laikā uzrakstīju "Drosmes dziesmiņu bērniem", kas līdz pat šai dienai ir visai populāra gan bērnu, gan pieaugušo vidū.

1.  Ja kāds man saka: "Tu patīc man, tu patiešām esi labs!", tad pārskrien man skudriņas un drosme mazliet pieaug.

2.   Ja kāds man saka: "Tu vajadzīgs man, es nespēju būt viens!", tad vēderā iekņudas man, es nejūtos vairs tik mazs.

3.  Ja kāds teic: "Nāc kopā ar mani, divatā esam mēs spēks!", tad nosarkst man vaigi, jo priecājos es. Nu dzīve nes prieku.

4.   Dievs saka tev: "Es tevi mīlu un gribu būt tavs draugs!

Un to, ko nespēj tu viens, mēs paveiksim kopā, mans draugs."'

Pēc satura šī dziesma ir ikviena OTRā ilgpilns kredo. Taču man bija nepieciešams justies pasargātam, lai ietvertu vārdos un radoši izpaustu to, kā man pietrūkst, atzītu, ka Dievs ir avots, kas spēj remdēt manas slāpes.

TREŠie

Neīsts mierinājums: TREŠie iet pie DEVĪTajiem. TREŠajiem savu daudzo lomu dēļ jau no bērnības ir grūti izprast savas patiesās jūtas. Stresa punktā pie DEVlTajiem TREŠie nonāk, mokoties šaubās, pazaudējuši enerģiju un nespējot vairs saglabāt savu imidžu, kas līdz šim bija radījis viņiem vismaz kaut kādu identitāti. Visbiežāk tas notiek tad, kad izpaliek atzinība. Lomas vairs nefunkcionē kā iepriekš, taču atklāt "patieso patību" nav vairs ne motivācijas, ne spēka. Dezintegrētam TREŠajam dzīve šķiet tukša un bezjēdzīga. Nonācis stresa punktā pie DEVĪTajiem, TREŠais visu niknumu un naidu, ko būtu vērsis pret konkurentiem, tagad pavērš pret sevi. Galēji regresīvu TRESo, kura kārtis atklātas vai spēle zaudēta, apdraud domas par pašnāvību: nāve kā "mūžīgais miegs" tiem šķiet vienīgais atlikušais patvērums. Iespējams, ka dezintegrēts TREŠais atmet ar roku, nerūpējas par sevi vai sāk lietot narkotikas. TREŠajiem ir vajadzīgi cilvēki, kas viņus mīl un palīdz viņiem atrast jaunus mērķus un tikumiskas vērtības, kā arī veltīt enerģiju jaunas, patiesi vērtīgas savas dzīves vīzijas izveidošanai, lai izkļūtu no bedres.

Patiess mierinājums: TREŠie iet pie SESTajiem. TREŠajiem zināmas grūtības sagādā uzticība, atkarība un uzticēšanās. Būt uzticīgam nozīmē kopā ar otru cilvēku iet "caur uguni un ūdeni". Piemēram, attiecībā uz laulību tas nozīmē palikt kopā "gan priekos, gan bēdās". TREŠajiem piemīt tendence vienkārši atmest ar roku projektiem, tiklīdz piedzīvota neveiksme vai ciesti zaudējumi. Pastāvot ciešākām attiecībām, šad tad atklājas dažas viņu lomas un maskas, līdz ar to zūd arī to iedarbīgums. TREŠo bailes, ka bez šīm daudzveidīgajām maskām patības nemaz nav, var izpausties kā bailes no saistībām. Patiesībā tuvākas attiecības ir vienīgā iespēja pārvarēt savu lomu fiksāciju un augt iekšēji. TREŠajam īpaši palīdz iespēja atklāt savu neattīstīto un ierobežoto iekšējo pasauli partnerim vai grupai, pie kuras viņš pieder. SESTo punkts ("es esmu lojāls!") palīdz TREŠajiem izmantot savas dotības lietā, kas pārsniedz personiskās intereses, nevis veltīt visus spēkus vienīgi savai karjerai. "Atzīstot vērtības, kas ir augstākas par viņiem pašiem, integrēti TREŠie attīsta savu sirdsapziņu. Viņi ierauga savas robežas un to, ka robežas pastāv arī tam, ko var gaidīt no citiem cilvēkiem, sevis un dzīves."4 Ja TREŠie neiesaistās attiecībās un nepakļaujas citiem, viņi riskē kļūt par savas godkārības upuriem.

CETURTie

Neīsts mierinājums: CETURTie iet pie OTRajiem. Neapskaidroti CETURTie ir grūtsirdīgi, apjukuši un atsvešināti, viņi šaubās par sevi. Ja CETURTais ir sabrucis, tad viņš var mēģināt atgūt kontaktu ar realitāti, atsakoties no savas neatkarības un padarot sevi par neaizvietojamu ("Es palīdzu!") vai cieši pieķeroties citiem. Kā kariķēti OTRie viņi mēģina šādā veidā iegūt savu identitāti caur svešu mīlestību vai pieķeršanos. Grūtības, kuras CETURTajiem jau bērnībā sagādā tuvas attiecības, tomēr pieaug, ja viņi paliek vientuļi. Šādā stāvoklī viņi nespēj pilnībā pievērsties kādam citam, jo vēlas tikai līdzjūtību un atbalstu. Vienlaikus viņi sāk ienīst cilvēkus, no kuriem ir atkarīgi. Līdz ar to agrāk vai vēlāk sabrūk ikvienas attiecības.

So dinamiku mēs redzam 24 gadus vecā dāņu filozofa Sf'RENA KIRKEGORA un 15 gadus vecās REGĪNAS OLSENAS mīlas stāstā. Puisis ir bezgala iemīlējies un grib meiteni precēt. Taču doma, ka laulībā ir pienākums būt absolūti atklātam, viņu biedē. Galu galā S. Kirkegors nomelno pats sevi, cerot, ka meitene viņu padzīs, atsauc saderināšanos un tomēr visu mūžu paliek šo attiecību gūstā. Fakts, ka meitene savukārt neskumst pēc viņa, bet saistās ar citu, puisi ļoti nomāc. S. Kirkegora uzvedība ir atbilstoša nenobrieduša OTRā raksturīgajai distances un tuvības problemātikai.

Patiess mierinājums: CETURTie iet pie PIRMajiem. PIRMo vērtības un viņu tīrā sirdsapziņa dziedinoši līdzsvaro CETURTo jūtu haosu, šaubas par sevi un subjektīvismu. PIRMo idealizētais paštēls ("Man ir taisnība!") palīdz CETURTajam sevi pieņemt. PIRMajiem vērtības ir svarīgākas par jūtām, čaklums par ģenialitāti, saprāts par iedvesmu. PIRMo lietišķums palīdz CETURTajiem distancēties no sevis un iegūt spēju kritiski izvērtēt savu fantāzijas pasauli. Māksliniekam, kas pieder pie CETURTā tipa, ļoti noder PIRMo čaklums un perfekcionisms, lai savas ģeniālās iedvesmas realizētu arī labā amatnieciskā izpildījumā. "Izejvielām", kuras nemitīgi plūst no CETURTo dvēseles, tiešām vajadzīga šķīstīšana caur PIRMo "formas" skaidrību. Došanās pie PIRMajiem nozīmē, ka CETURTie pieļauj lietišķu kritiku, bet tāpēc nejūtas pazemoti kā personības. PIRMo saistība ar dabu palīdz CETURTajiem rast pašam kontaktu ar savu dabiskumu un pirmatnējību.

Tomasa Mērtona izaugsmi ļoti izšķiroši ietekmēja pakļaušanās stingrai klostera disciplīnai. Smaga, taču nepieciešama skola bija ari viņa ciņa ar abatu, kas arvien no jauna noteica ierobežojumus ģeniālā mūka subjektīvismam. Šī cīņa droši vien sekmēja to, ka T. Mērtona subjektīvā pieredze tika apskaidrota un ieguva tādu formu, ka bija piemērota sabiedrībai kopumā un vēl šodien daudziem ir iedvesmas avots.

PIEKTie

Neīsts mierinājums: PIEKTie iet pie SEPTlTajiem. Dezintegrēti PIEKTie kļūst nihilistiski, šizoīdi un autiski. Pastāv briesmas, ka viņi var zaudēt kontaktu ar realitāti un dzīvot iluzorā iedomu spēļu un nereālu sapņu pasaulē. Lai gūtu atslodzi, neirotiski PIEKTie zināmos apstākļos var kļūt egoistiski, meklēt izklaides un izpriecas, icciklējoties vienā no saviem daudzajiem domu segmentiem, kurš sludina: "Es esmu okei\" Stresa mākts PIEKTais nevis mērķtiecīgi darbojas, bet gan pazaudē sevi bezmērķīgā rosībā vai attīsta muļķīgas kaprīzes. Šajā stadijā PIEKTie reizēm meklē "mierinājumu" arī jutekliskajās baudās. Līdz ar to viņi rīkojas nodevīgi attiecībā pret savu patieso spēku: dziļumu, spēju pārdomāt un analizēt, kontemplāciju un lietišķu gudrību. Turklāt viņi tomēr paliek "galvas cilvēki", nevis ņem vērā savas emocijas un uzdrošinās no domāšanas pāriet pie rīcības. Dekadentiskā angļu dendija tēls diezgan precīzi atbilst šādam PIEKTo stāvoklim.

Patiess mierinājums: PIEKTie iet pie ASTOTajiem. PIEKTo domāšanai piemīt tendence nepieļaut aktīvu rīcību. PIEKTais, kas sasniedzis integrāciju ASTOTo punktā, ir gatavs savas atziņas lai cik tās pašam vēl šķistu nepilnīgas un papildināmas izmantot praksē. Tā ir veselīgas uzdrošināšanās pazīme. Nobrieduši PIEKTie paļaujas uz to, ka vienmēr nav jābūt ņēmējam, bet jādod kaut kas oriģināls un vērtīgs, kas spēj pasauli bagātināt vai izmainīt. Tas var izpausties kā, piemēram, Bingenas Hildegardes vīzijas, kas sasniedza ārpasauli un spēja aktīvi ietekmēt tālaika juceklīgo Baznīcas un starptautisko politiku. Tad var gadīties, ka Dītrihs Bonhēfers kļūst par sazvērnieku un ir gatavs notraipīt rokas, nogalinot tirānu. Uzdrošināšanās darboties ASTOTo punktā nozīmē pārskatīt nepietiekamās līdzšinējās atziņas un paļauties uz to, ka jaunas atziņas iegūs no pieredzes, jo tas nav iespējams, sēžot pie rakstāmgalda. Solis, kas sperts darbības virzienā, nozīmē PIEKTo gatavību pašiem uz savas ādas izbaudīt realitāti un to, ka "vēdera cilvēks" satiekas ar "galvas cilvēku".

SESTie

Neīsts mierinājums: SESTie iet pie TREŠajiem. Neatpestīti SESTie ir autoritāri un slimīgi aizdomīgi. Tā kā viņiem ir zema pašvērtība, viņi labprāt nodod sevi kādas "augstākas varas" atkarībā. Fašisms ir viens vēstures piemērs tam, kas var notikt, ja slimīgu SESTo sistēma TRESo punktā tiek dezintegrēta un orientēta uz panākumiem. Diemžēl SESTie TREŠo punktā neiegūst ne kompetenci, ne efektivitāti, bet iekrīt slēptā ļaunuma lamatās: mazohisti pārtop par sadistiem, kas savu samilzušo naidu vērš pret citiem, kompensējot mazvērtības kompleksu ar lielummāniju, no zaķapastalām kļūstot par baiļu izraisītājiem.

Šajā stadijā SESTie vairs neņem vērā savus iekšējos brīdinājuma signālus, kļūst spējīgi uz meliem, nodevību un neuzticību, lai glābtu savu ādu, beigās tik un tā piedzīvojot zaudējumu. Mirklis, kad Svētais Pēteris iekrīt TREŠo lamatās un noliedz savu Kungu, ir viszemākais kritiens viņa mūžā.

Patiess mierinājums: SESTie iet pie DEVtTajiem. DEVĪTo miers un paļāvība ir labākās zāles pret SESTo bailēm. To apliecina stāsts par vētras nomierināšanu pēc tam, kad Jēzus aizmidzis guļ laivas stūres galā uz spilvena un pret laivu sitas augsti viļņi. Kad mācekļi pamodina skolotāju, Viņš tiem pārmet ticības nepietiekamību un ar vienu vārdu nomierina jūru (Mk. 4: 35-41). Kādā citā stāstā

Jēzus soļo pa ūdens virsmu un aicina bailīgo Pēteri pamest laivu un sekot Viņam. Kamēr vien Pēteris raugās uz Jēzu, tikmēr arī viņam viss izdodas. Taču, tiklīdz viņš uzlūko viļņus un izbīstas, tā sāk grimt (Mt. 14:22-33). Oskars Romero ir izcils piemērs tam, kā uzticēšanās Dievam var sistēmai uzticamu funkcionāru pārvērst par brīvu cilvēku, kas nebaidās no nāves. "Integrēti SESTie iegūst ne tikai drošības izjūtu, bet arī spēj uzticēties citiem."5

SEPTĪTie

Neīsts mierinājums: SEPTĪTie iet pie PIRMajiem. Neatpestītu SEPTĪTo aizsardzības mehānisms izstumšana no apziņas vairs nefunkcionē, tāpēc pieaug bailes no sāpēm un tumsības. Jau doma vien, ka jādodas pie pastorālā padomdevēja vai ārsta, viņos izraisa paniku. Tas pastiprina SEPTĪTo drudžaino aktivitāti un/vai viņu tieksmi uz pārmērīgām baudām. Solis uz PIRMo punktu (SEPTlTo stresa punkts) ir mēģinājums atgūt kontroli pašiem pār savu jūtu pasauli. PIRMo punktā viņi var pieņemt sev kādu "ūdensdrošu" ideoloģisko sistēmu, kuru agresīvi aizstāv. Dezintegrēti SEPTĪTie spēj apkraut lāstiem visu, kas stājas ceļā viņu vajadzībai pēc šāda "pozitīva" pasaules uzskata. Dažās harismātiskajās kustībās var vērot šādu īpašu līksmības un neiecietības sajaukumu. Tad SEPTĪTo, tāpat kā OTRo, kuri dodas pie ASTOTajiem, moto ir šāds: "Ja negribi būt mans brālis, es ielauzīšu tev pauri!" Arvien smaidot un piesaucot labo, šādi cilvēki sliktākajā gadījumā spēj ievērojami kaitēt citiem un pēc tam arī sev.

Patiess mierinājums: SEPTĪTie iet pie PIEKTajiem. SEPTĪTo optimisms izaug no bailēm, ko tie izjūt paši pret savām dzīlēm, kur kā viņi nojauš mīt sāpes. "Ceļojums uz iekšējo pasauli" nozīmē arī atteikšanos no daļas ārējo neīsto mierinājumu. Asizes Francisks pēc atgriešanas noslēdzās vientulībā un nemitīgi lūdza tā: "Kungs, kas esi Tu un kas esmu es?" Viņš izvēlējās neparasti skaistas vietas dabā, kur lūgt, lai iepazītu pats savas dzīles. Pārsteigts viņš konstatēja, ka pašā nemīt nekādi dzīvnieciski bezdibeņi, tieši pretēji viņā rodams patiesa un dziļa prieka avots. Kad SEPTĪTie dodas pie PIEKTajiem, viņi pārstāj izstumt no apziņas sāpes un uzticas tam, ka dabiskais prieclgums un pateicīgums ir pietiekams, lai izturētu nopietnu diskusiju ar savu dzīvi. PIEKTo punktā SEPTĪT ie sakopo savus spēkus un kļūst saprātīgāki. Viņi vairs nenododas vienīgi pasaulīgām baudām, bet iemācās būt atbildīgi par to, lai pasaule taptu dziedināta un saudzēta.

ASTOTie

Neīsts mierinājums: ASTOTie iet pie PIEKTajiem. Neirotiski regresējošu ASTOTo enerģija ir naidīga un varmācīga. Nonākuši PIEKTo punktā ("Es esmu gudrs"), ASTOTie sāk prātot, šaubīties un pārdomāt. Bailes arvien pieaug, jo īpaši bailes zaudēt varu. Tikai nedaudzi ASTOTie noslēdzas aiz laba prāta bieži tas ir slimības vai fiziskas nevarības sekas. Ja noticis vardarbīgs noziegums, viņi var arī nonākt piespiedu izolācijā cietuma kamerā. Šajā stadijā ASTOTais zināmos apstākļos pirmo reizi pa īstam izjūt savu dziļi paslēpto nevarību, kādu līdz šim nekad nav pieļāvis. Bažas, ka citi izmantos viņa vājumu un atriebsies par līdzšinējiem pazemojumiem, ņem virsroku. Pieaug vainas apziņa. ASTOTajam piemītošā taisnīguma izjūta beidzot ļauj saskatīt paša netaisnību, ko vajadzētu sodīt un atmaksāt. Beigu beigās ASTOTais vērš savu agresiju pats pret sevi. Neatpestīts ASTOTais bez varas, bez savas ietekmes zonas, turklāt bez padotajiem ļaunākajā gadījumā var izdarīt pašnāvību.

Patiess mierinājums: ASTOTie iet pie OTRajiem. OTRie mīkstina ASTOTo varaskāri un sekmē dvēseles "maigo" īpašību attīstīšanu gatavību palīdzēt, pabarot un aizstāvēt vājākos. ASTOTie, kas devušies pie OTRajiem, vēlas ne tikai valdīt, bet arī dziedināt, viņi pamet pašizolāciju, kļūst komunikablāki, pielaidīgāki un jūtīgāki. Martins Luters Kings ir integrēta ASTOTā piemērs. Viņš savas vadītāja dotības veltīja cīņai par taisnīgumu un vienlaikus nodevās mīlestības kalpošanai. Integrēti ASTOTie ir spējīgi rosināt īstu mīlestības revolūciju. Martins Luters Kings no Jēzus bija mācījies brīvprātīgi atteikties no valdīšanas, kas balstās uz vardarbību, lai būtu kungs un kalps vienlaikus. Būt jūtīgam un maigam, bet vienlaikus stipram ir lielākais varoņdarbs, uz kādu ir spējīgs ASTO'Iais.

DEVĪTie

Neīsts mierinājums: DEVĪTie iet pie SESTajiem. Dezintegrēti DEVĪTie var pazaudēt jebkādu kontaktu ar dzīvi. Visu mūžu viņi to vien dara kā apspiež pārāk stiprus pozitīvus vai negatīvus impulsus. Nu sabrūk vēl pēdējais aizsardzības mehānisms, kas viņiem vēl palicis: atkāpšanās. Visas pasaules bailes gāžas pār viņiem. Viņi vairs nespēj izturēt to, ka pazaudējuši pēdējo orientāciju. Iedarbīga var kļūt arī SESTo tendence sevi sodīt. Tā kā DEVĪTajiem faktiski nav aizsargmehānisma, viņi var krist par upuri atkarībai no apdullinošām vielām vai vilinoša var šķist doma par nāvi "mūžīgo miegu". Mēs jau redzējām, kā pravietis Jona katrā krīzes situācijā vēlējās mirt. Cita DEVĪTo iespēja SESTo punktā, tāpat kā neatpestītiem SESTajiem, ir mazohistiska vēlme kļūt atkarīgiem no "autoritātēm", kurām būtu jādzīvo un jālemj viņu vietā un jāatjauno dvēseles miers.

Patiess mierinājums: DEVĪTie iet pie TREŠaj iem. TRESie DEVĪTajiem var iemācīt nepieciešamo: rīkoties mērķtiecīgi un noteikti. TRESo punktā DEVĪTie pārvar savu "Jonas sindromu", pārstāj pārdot sevi zemāk par patieso vērtību, sāk atklāt un likt lietā savus dotumus. DEVĪTie, kas devušies pieTREŠajiem, kļūst neatkarīgi un pašapzinīgi, viņu uzvedību nenosaka citu cilvēku cerības un impulsi. DEVĪTie pārņem iniciatīvu un pārsteigti secina, ka tāpēc citi jūtas bagātāki. Integrēti DEVĪTie jau ir spējīgi pat izmainīt šo pasauli. Jona novērsa Ninives bojāeju, uzņemoties pravieša lomu. Jānis XXIII veica apvērsumu katoļu Baznīcā. Integrētam DEVĪ lajam cilvēki labprāt uzticas, jo jūt, ka viņš savas dotības izmanto nesavtīgi.

Man (Andrēasam Ebertam) ir draugs un kolēģis, kas ir patiesi integrēts DF.VĪTais. Ilgu laiku viņš bija mācītājs tikai uz pusslodzi, jo vēlējās atlicināt laiku "savai dzīvei". Viņa retās, taču mērķtiecīgās akcijas bija tā organizētas, ka lielu daļu atbildības nācās uzņemties lajiem, kuri to arī spēja. Deleģēšana viņam nozīmēja sevis atslogošanu. Viņa sprediķi daļēji bija ārkārtīgi provocējoši. Taču mans draugs tos mēdza teikt tik nosvērtā tonī, ka nemodināja agresiju, bet rosināja uz pārdomām. Tas, kā viņš sacīto ietērpa, tika pieņemts. Turklāt no viņa strāvoja liels miers, kuru viņš, kā pats apgalvoja, bieži nemanot. Daudzi cilvēki viņu bija iepazinuši kā diskrētu un uzmanīgu dvēseļu ganu.

No iepriekš teiktā izriet, ka, nosakot cilvēka personisko izaugsmi, ļoti svarīgi ir izvērtēt savus regresijas un integrācijas punktus. Mums jāiemācās jūtīgi uztvert to, kas patiesi palīdz un mierina, bet kas iznīcina.

Helēna Palmere tomēr pamatoti brīdina nepārspīlēt sava patiesā mierinājuma punkta nozīmi un arī necensties par katru cenu izstumt no apziņas stresa punktu. Šādā gadījumā, piemēram, OTRais var pārāk lielā mērā identificēties ar CETURTo "pozitīvo" enerģiju un mēģināt kļūt par sava veida CETURTo. Turklāt OTRie neapzināti pārņem no CETURTajiem ari viņu ēnas puses: kļūst melanoliski, narcisistiski, pārjūtīgi. Pēkšņi viņi uzskata, ka OT Rājieni kā CETURTo mierinājuma punktam ir tiesības būt "kaut kam īpašam", līdz ar to lolojot savu saknes grēku, proti, lepnību.

Savukārt, ja OTRie pārmērīgi izvairās no ASTOTajiem, tad viņu destruktīvā enerģija apziņā var darboties netraucēti un kādu dienu izlauzīsies. Turklāt nobriedušu ASTOTo enerģiskums, skaidrība un izlēmība ir dotības, kas nepieciešamas tieši "maigajiem" OTRajiem (piemēram, lai iemācītos pateikt "nē"). "Tā saukto stresa punktu dziedinošo dotumu kultivēšana sevī ir daļa no tādām metodēm kā "geštaltterapija" (..), kurā apzināti tiek izmantotas (..) negatīvās emocijas. Šīs metodes nolūks ir mērķtiecīgi novest savas kaislības līdz pārspīlējumam un atbrīvoties no nomācošiem sliktiem paradumiem, tos pilnībā (..) izdzīvojot."6

Izaugsme kopā ar eneagrammu

Ar eneagrammu var darboties ļoti dažādos līmeņos un dažādās kopsakarībās. Turpmāk aprakstīts, kā eneagramma tiek sekmīgi lietota vai, iespējams, to varētu lietot.

Sevis izzina

»

Eneagramma pirmām kārtām ir paredzēta sevis izziņai. Ar to nav jāsaprot citu izvērtēšana vai ļaušanās citu izvērtējumam. Sevis izziņa nozīmē pavaicāt sev: kas es esmu, kādas briesmas un kādas iespējas manī slēpjas, kā atrast savu "patieso es", ko manī ielicis Dievs? Galu galā tikai katrs pats var noteikt, pie kura eneagrammas tipa pieder. Dažreiz to var izdarīt ātri, citreiz tam nepieciešams ilgāks laiks. Tempu nosaka katrs cilvēks pats. Arī tas, kuram neizdodas tūlīt noteikt atbilstošo tipu, var izvērtēt savu dzīvesstāstu eneagrammas deviņu tipu aprakstu spogulī un gūt no tā labumu. Dažiem palīdz tas, ka viņi, eneagrammas rosināti, pieraksta uz papīra savas dzīves būtiskākos notikumus, par kuriem vēlas padomāt vai aprunāties ar kādu, piemēram, ar savu pastorālo padomdevēju.

Partnerattiecības

Tas, ka šo grāmatu uzrakstījuši divi neprecēti cilvēki, ir trūkums. No saviem draugiem mēs tomēr esam uzzinājuši, ka eneagramma var būt lielisks komunikācijas palīgs partneru sarunām. Daudzi pāri saka, ka lielākā daļa konfliktu, kuri rada sarežģījumus savstarpējās attiecībās, bet kurus līdz tam nav izdevies ietvert vārdos, parādās jaunā gaismā. Eneagramma palīdz žēlsirdīgāk vērtēt partnera, toties kritiskāk pašam savas īpašības. Kāda sieviete, kas intensīvi nodarbojās ar eneagrammu, secināja: "Jo vairāk es iepazīstu katru no deviņiem tipiem, jo vairāk saprotu: mums jāmīl visil"

Spēlīte "Kurš ar kuru sader?" gan nav attiecināma uz eneagrammu. Nav neviena tāda "superpartnera", kas kādam garantētu veiksmīgas attiecības. Nenobriedušiem cilvēkiem neklāsies viegli ne ar vienu no tipiem nobrieduši turpretī būs spējīgi cienīt un mīlēt visus.

Tomēr eneagramma palīdz labāk izprast specifisko konkrēto attiecību dinamiku. Diemžēl šīs grāmatas apjoms tiktu pārsniegts, ja to aplūkotu visos sīkumos un visiem tipiem. Par šo tēmu ir pieejama izcila speciālā literatūra.7 Tāpēc šeit izklāstīsim dažus būtiskākos norādījumus.

Sakāmvārdu " Tāds tādu pievelk" saskaņā ar pieredzi nevar attiecināt uz partnerattiecību jomu. Ir tikai daži cilvēki, kuriem pievilcīgs šķiet sava eneagrammas tipa partneris. Šādās attiecībās pastāv trīs specifiski apdraudējumi: 1) noteiktā tipa vienpusīgā enerģija tiek dubultota un pilnībā pārvalda partnerattiecības, 2) abi partneri ir vienādi spēlētāji, tāpēc ļoti mazā mērā spēj viens otram radīt izaicinājumus vai papildināt viens otru, 3) viņus var satraukt savu īpašību konstatēšana (ēnas projekcija) partnerī. Tas gan ietver arī kādu specifisku iespēju: viena un tā paša tipa partneri pazīst savu tipu "caur un caur", tāpēc ilgākā laikā tie nevarēs viens otram kaut ko iegalvot.

"Labas kaimiņattiecības" starp tipiem bieži vien tik tiešām ir iespējamas. Kaimiņi ir pietiekami atšķirīgi, lai neapniktu viens otram, un pietiekami līdzīgi, lai saprastos. Šādi partneri var viens otram palīdzēt integrēt spārnus, lai izdzīvotu savu potenciālu vēl pilnvērtīgāk.

"Bultas tipi" ir tie, kuri eneagrammā savienoti ar kādu no bultām šāds pāris pakļauts īpašai dinamikai. Problēma ir tā, ka šajās attiecībās partneris A reprezentē partnera B stresa punktu, turpretī partneris B partnera A neīsto mierinājumu. Klasiskais piemērs: ASTOTais vīrietis un OTRā sieviete. Sievieti sāpina vīrieša nepieejamība un aizsvilšanās, bet viņš partnerē rod siltumu un drošības izjūtu. OTRajai šīs attiecības noteikti būs saistītas ar daudz lielākām ciešanām nekā ASTOTajam. Tomēr abus šī konstelācija varētu arī bagātināt: viņš var atklāt partnerē pats savu maigo un sirsnīgo dabu un pieņemt to, viņa turpretī var justies izaicināta tikt skaidrībā ar savu agresivitāti un pretenzijām uz varu, izveidot skaidru viedokli, noskaidrot savas vajadzības un noteikt stingras robežas.

" Pretstati pievelkas": daudzi cilvēki neapzināti meklē partneri, kas ir "pavisam citāds". Šādas attiecības nekad nav garlaicīgas. Abiem partneriem tomēr nākas cīnīties ar īpašu problēmu, jo viņi dažreiz jūtas tā, it kā dzīvotu uz divām pilnīgi atšķirīgām planētām, nespēj saprasties bez starpniekiem un pārvarēt distanci. Tas savukārt viņos abos veicina toleranci un tuvina galvenajam uzdevumam: spēju atvērties tam, kurš ir "Pavisam kas cits", tam, kurš nav es. Eneagrammas dinamikā šādi cilvēki saskaras tikai netieši caur bultām vai spārniem. Divi piemēri ilustrācijai.

OTRie un DEVĪTie: lai gan nav saistīti tieši, netieši tomēr pat trīskārt.

1.   PIRMie ir abu kopīgais spārns; viņi, piemēram, var sastapties kādā kopīgā politiskā akcijā, lai uzlabotu pasauli, vai arī veicot reformas savā ģimenē vai kādā lielākā kopienā un droši vien abi ir noskaņoti "progresīvi".

2.     ASTOTie ir OTRo stresa punkts un vienlaikus DEVĪTo spārns. Līdz ar to DEVĪ Tie spēj nepastarpināti saprast un pieņemt OTRos brīdī, kad tie sasniedz savu stresa punktu. ASTOTo enerģija DEVĪTajiem neizraisa bailes, tāpēc šādos brīžos tie pret OTRajiem spēj izturēties ar sapratni.

3.   TRESie ir DEVĪTo mierinājuma punkts un vienlaikus OTRo spārns. OTRie spēj stimulēt DEVĪTos uz mērķtiecīgu un koncentrētu darbu un panākumu gūšanu. Nākamais punkts var parādīties, pastāvot OTRo/DEVĪTo konstelācijai: lai gan OTRie dzīvo citu labā, tie alkst izjust beznosacījumu sapratni. DEVĪTie to spēj viņi, iespējams, ir vienīgais tips, kurš vispār ir spējīgs uz neierobežotu sapratni. Vienlaikus OTRie ir ļoti atsaucīgi DEVĪTo vēlmei gūt ārējos stimulus un motivāciju.

TRESie un SEPTĪTie tikai netieši saskaras vienā punktā: SESTie ir SEPTĪTo spārns un vienlaikus TREŠo mierinājuma punkts. Tajā saplūst SESTo centieni pēc drošības un SEPTĪTo tendence sargāt ģimeni. Abi tipi ir optimisti, "darba zirgi" un "orientēti uz izaugsmi". Viņiem jāuzmanās, lai nepastiprinātu abos tipos slēpto tendenci būt paviršiem un ārišķīgiem. Labu iespēju šajā ziņā sniedz PIEKTais tips, kas izvietots starp abiem. SEPTĪTajiem PIEKTais ir mierinājuma punkts, kurā gūt atelpu un aprobežoties tikai ar būtisko. TRESie caur savu CETURTo spārnu nāk pie PIEKTajiem: to ārējā harmonija un iekšējais līdzsvars palīdz

TREŠajiem "attīrīt" savu jūtu pasauli. Solis pie PIEKTajiem veicina TREŠajos spēju distancēties, nobremzē viņu hiperaktivitāti un palīdz kritiski izvērtēt pašiem sevi. SEPTĪTie un TREŠie PIEKTo punktā var kopīgi ielūkoties savās dzīlēs. Līdzīgs pasaules uzskats vai kopīgas ticības praktizēšana stabilizē šādas partnerattiecības, kurās radoši var apvienoties izdoma ar spēju darboties.

Ļoti auglīga eneagrammas izmantošana var būt pastorālajā dziedināšanas darbā ar pāriem, mēģinot izprast partnerattiecību konfliktus un tos risinot. Eneagrammas skolotāja MARIONA KISTENMAHERE (Marion Kūstenmacher), starp citu, sadarbojas ar amerikāņu kristiešu kustību Marriage Encounter, kas izstrādājusi ārkārtīgi efektīvas komunikācijas mācības pāriem.

Autoritatīvas attiecības un ģimene

Izmantojot eneagrammu, var labāk saprast un analizēt attiecību dinamiku, kāda, piemēram, veidojas starp priekšnieku un padotajiem, arī starp bērniem un vecākiem, skolēniem un skolotāju. Jau iezīmējušās interesantas perspektīvas, ģimeņu terapijā iekļaujot eneagrammu. Kad tiek veidots dzimtas koks, var konstatēt, ka vienas ģimenes ietvaros biežāk vērojami vieni eneagrammas tipi, bet citi parādās reti vai to nav vispār (atcerēsimies kaut vai mūziķu Bahu un zinātnieku Bonhēferu dzimtu, gleznotāja Lūkasa Krānaha ģeniālos pēcnācējus vai arī tirgotāju Fugeru dinastiju). Eneagramma ir nozīmīgs palīgs ģimenes konfliktu analīzē un pārvarēšanā. BERTA HEL1NGERA "sistemātiskā ģimenes terapija" balstās uz to, ka mēs bieži no saviem senčiem neapzināti pārņemam uzvedības modeli, lomu vai izveicību. B. Helingera atziņas, dažos aspektos būdamas visai apstrīdamas, ir devušas ieguldījumu jautājumā par to, kā rodas tipi, un arī vienu iespējamu skaidrojumu tam, ka pastāv ģimenes tipi, kas atkārtojas vairākās paaudzēs.

Eksercīcijas un garīgā asistence

Jau daudzus gadus eneagramma tiek izmantota eksercīciju darbā. Tas ietver iedziļināšanos sevī vairāku dienu garumā, piedāvājot priekšlasījumus, meditācijas, klusēšanu vientulībā, sarunas ar pastorālajiem padomdevējiem un dievkalpojumus, un sniedz garīgu atbalstu. Eksercīcijas veicina katra cilvēka tuvošanos sev un Dievam, iedrošinot konkrētiem soļiem savā garīgajā ceļā. Meditācijai un lūgšanai ierādīta centrālā loma. Tas nozīmē pieredzes ceļu, kurā cilvēki ar tādu kā "iekšējo dzirdi" izdibina, kuras "balsis" viņā darbojas. "Garu šķirošana" ir tā garīgā "instinktīvā drošība", kas cilvēkam palīdz noteikt, kuras no šīm balsīm atbrīvo "dzīvībai un pārpilnība/"' (Jņ. 10:10) un kuras iesloga iekšējā cietumā un ved (garīgā) nāvē. Es (Andrēass Eberts) grāmatā "Eneagrammas garīgums" ("Die Spiritualitдt des Enneagramms"), kas padziļināti pievēršas šiem jautājumiem, esmu plaši attēlojis dažādus noderīgus un dziedinošus piedāvājumus un ceļus (Ignācija eksercīcijas, kontemplatīvos garīgos vingrinājumus, eksercīcijas uz ielas, svētceļojumā, vīzijas meklējumos, divpadsmit soļu programmā utt.). Tas var līdzēt atraisīties fiksētiem tipiem.8 Sūzena Cīrhere savā lieliskajā grāmatā9 atklājusi ārstniecisko un pastorālās padomdošanas attiecību dinamiku eneagrammas aspektā. Šī grāmata ir īsta bagātība visiem, kuri dod padomus citiem cilvēkiem un veic viņu garīgo aprūpi. īpaši tā parāda, kādu spēku un apdraudējumu terapeitiskās norises ietvaros var radīt ārsta eneagrammas tips. Informāciju par piedāvājumiem saistībā ar eneagramu jūs varat saņemt, arī izmantojot "Ekumenisko eneagrammas darba grupu".

Darbs draudzē un tās izaugsme

Daži kristieši ir mēģinājuši efektīvi izmantot eneagrammu arī draudzes darbā. Strāvojumi un grupējumi draudzē labāk saprotas ar eneagrammas palīdzību. Ja Baznīcas vadībā, prezbitērijā vai draudzes padomē izraisījušies konflikti, tad bieži iemesls ir meklējams padomes locekļu temperamentu atšķirībās, kā arī viņu vīzijā par Baznīcu. Šajā ziņā eneagramma palīdz paplašināt skatījumu, vēršot uzmanību uz vienpusējību un trūkumiem. Tā parāda, kādas "enerģijas" tiek plūdinātas draudzē un kur tieši tāpēc draudzei kopumā pietrūkst spēka un starojuma. Krājumā "Pieredze ar eneagrammu" ("Erfahrungen mit Enneagramm") mēs, starp citu, esam vairāk pievērsušies ari šim aspektam.10

Sarunu grupas

Ir neskaitāmi semināri, kuros noteiktu laika posmu apgūst eneagrammu, piemēram, katram no eneagrammas deviņiem tipiem velta vienu vakaru. Bībeles pulciņi un lūgšanu kopas varētu aplūkot Jēzus deviņas sejas kopā ar atbilstošajām vietām Bībeles tekstā. To mēs esam attēlojuši nākamajā nodaļā "Jēzus un eneagramma". "Eneaforumā" ("EnneaEorum") "Ekumeniskās eneagrammas darba grupas" apkārtrakstā var atrast ne tikai neskaitāmus piedāvājumus un sludinājumus par cneagrammu kursiem, bet ari regulārus paziņojumus par šādiem semināriem.

Aktuālos piedāvājumus vācu valodā runājošajā telpā var uzzināt, vēršoties minētajā adresē:

Цkumenischer Arbeitskreis Enneagramm (ЦAE) Eveline Schmidt Wehlstr. 23 D-29221 Celle

Telefon und Fax: 05141-42234.

Jēzus un eneagramma"

Sūfiji eneagrammu esot dēvējuši par tā saukto "Dieva vaigu", jo viņi deviņas enerģijas, kas izpaužas deviņos tipos, uzskatīja par deviņām Dieva īpašībām (deviņi dievišķās gaismas aspekti). Kristieši/-tes atpazīst Jēzū Kristū par cilvēku kļuvušā Dieva vaigu, Dieva mīlestības atklājēju un atklāsmi: " Viņš ir neredzamā Dieva attēls, visas radības pirmdzimtais; Viņā radītas visas lietas debesīs un virs zemes, redzamās un neredzamās, gan troņi, gan kundzības, gan valdības, gan varas. Viss ir radīts caur Viņu un uz Viņu, bet Viņš pats ir pirms visa, un viss pastāv Viņā. (..) Jo visai Dieva pilnībai labpatika iemājot Viņā, lai caur Viņu un uz Viņu salīdzinātu visu, nodibinot ar Viņa krusta asinīm visu starpā mieru gan debesīs, gan virszemes." (Kol. 1:15-17, 19 u. c.)

Kristus reprezentē Dievu un līdz ar to pasaules būtību, patieso esību. Vienlaikus Jēzus no Nacaretes tomēr bija cilvēks, kas pakļauts eksistences noteikumiem ar visiem tās apdraudējumiem, kārdinājumiem un bezdibeņiem: "Jo mums nav augstais priesteris, kas nespētu līdzi just mūsu vājībām, bet kas tāpat kārdināts visās lietās, tikai bez grēka." (Ebr. 4:15)

Tā kā turpmākajā tekstā eneagrammu attēlojam kā sava veida "Kristus ikonu", mēs interpretējam Jēzu Kristu tāpat kā agrīnā Baznīca kā "Dieva tēlu" un kā "(īstena) cilvēku tēlu" reizē.

Kāds luterāņu bīskaps ļoti kritizēja mani (Andrēasu F.bertu) saistībā ar eneagrammu. Par īpaši nepieklājīgu viņš uzskatīja to, ko biju uzrakstījis par "Jēzu un eneagrammu". "Brāli F.bert!" viņš man teica (bīskapiem ir tendence uzrunāt mācītājus par "brāļiem", kad izsaka kritiku), "jūs man pārāk daudz par Jēzu zināt! Kopš Rūdolfa Bultmaņa laikiem (šī gadsimta Jaunās Derības teologs pārstāvēja viedokli, ka lielākā daļa no evaņģēlijos minētā nav vēsturiski lakti) ir taču skaidrs, ka viss, kas mums par Jēzu Kristu vēsturiski ir zināms, ir satilpināms uz vienas pastkartes. Mēs, piemēram, nezinām, cik bieži viņš gājis uz poda." Es biju sagatavojies uz visu iespējamo kritiku, bet ne uz šo turklāt vēl ietērptu šādā formā. Tomēr man par šo tēmu ir kas sakāms.

Ir pilnīgi skaidrs, ka evaņģēliji tikuši sarakstīti vairākus gadu desmitus pēc Lieldienu notikumiem. Tie nav reportāžas un uz pierādījumiem balstīti pētījumi, bet ir ticības apliecinājumi, l ie ne tikai stāsta par notikumiem, bet arī izskaidro tos. Tomēr es, pirmkārt, esmu pārliecināts, ka tajos ir ietverti arī mutiskie atstāsti, kas parasti ietver zināmu vēsturiskās patiesības graudu un nav vienīgi fantāzijas augļi. Otrkārt, tomēr tas ir daudz svarīgāk šos tekstus ir iedvesmojis augšāmcēlušais un "paaugstinātais" Jēzus. Tātad evaņģēliji patiešām spēj Viņā parādīt visu cilvēka būtību pilnībā un vienlaikus Dieva pilnību. To notikumi stāstīti ne jau tāpēc, lai pavēstītu, kas bija uz Zemes dzīvojušais cilvēks Jēzus, bet galvenokārt tāpēc, lai attēlotu to, kas Jēzus Kristus ir visos laikos. Katrs stāsts par Jēzu ir piesaistīts faktiem no Viņa Zemes dzīves, lai darītu mums zināmu kaut ko, kas pastāv mūžīgi un ir nozīmīgs visiem. Turpmākajā tekstā es par Jaunās Derības stāstiem runāšu šādā nozīmē, nevis naivi ievērojot Bībelē minēto notikumu burtisko vēsturisko hronoloģiju.

Tiek apgalvots, ka sūfiji uzskatījuši Jēzu par "atpestītu OTRo" un ari kristietību kopumā uztvēruši par OTRo reliģiju. Mēs nenoliedzam šo aspektu, tomēr iesim vienu soli tālāk: mūsuprāt, Jēzus Kristus ir īstenojis "patiesi cilvēcisko" tā, ka sagrāvis fiksāciju vienā vienīgā personības tipā. Nobrieduši katra tipa pārstāvji zināmā veidā arī kļūst pārsteidzoši līdzīgi, jo ir jau "integrējuši" sevī dažādas pretišķības. Jēzus pašās beigās kļūst par patieso cilvēku, kuram esība un rīcība ir saplūdušas vienotā veselumā. Tomēr ir acīmredzams, ka arī Viņš ir nogājis attīstības ceļu. Tiešām evaņģēlijos mēs atrodam norādes par to, ka Jēzus ticis kārdināts dažādās situācijās un licis lietā kādu no eneagrammas deviņiem "augļiem". Viņš ir tāda cilvēka iemiesojums, kas sadzirdējis Dieva aicinājumu un ir pietiekami brīvs, lai uz to atbildētu. Ja tas būtu citādi, tad noteikti tipi nespētu savā īpašajā situācijā orientēties uz Kristu.

Turpmākajā izklāstā mēs vēlamies parādīt to, cik lielā mērā eneagrammas dažādie tipi var orientēties ceļā no fiksācijas uz atbrīvošanos Jēzū Kristū. Meditācija par katram tipam minētajām Bībeles teksta vietām ļauj personības spogulī ieraudzīt paša kārdinājumus, kā arī gūt ieskatu par dotumiem, kas ielikti katrā no mums.

PIRMais: pedagoģija, tolerance, pacietība

Jēzus bija praktizējošs jūds, kurš nevēlējās jūdaisma svētos likumus (Tora) atmest, bet gan "piepildīt" (Mt. 5:17). Viņa sprediķi aicina uz atgriešanos no garīgiem un reliģiskiem strupceļiem. Tā nav "morāla brunošanās". Kristus daudz vairāk vēlas, lai likuma ievērošana nebūtu tikai formāla un ārēja, jo šādā veidā tā viegli varētu kļūt tikai par reliģiozu virsbūvi, lai aizsegtu cilvēka egoismu. Tā Kalna sprediķī Jēzus mudina savus piekritējus uz "labāku taisnību" nekā farizejiem (Mt. 5:20) un uz "labiem darbiem", kas nāk no izlīgumu guvušas sirds, nevis tikai aiz pienākuma.

Kalna sprediķī ir ari šis daudz diskutētais teikums: " Tāpēc esiet pilnīgi, kā jūsu Debesu Tēvs ir pilnīgs." (Mt. 5:48) Arī bagāto jaunekli Jēzus aicina uz pilnību (Mt. 19:21). Taču ceļš uz kristīgo pilnību vienmēr ved pāri morālo centienu un savu izvirzīto ideālu sabrukumam. Vienīgi Dieva beznosacījumu mīlestība iedvesmo uz patiesu savu grēku atzīšanu, izraisa nožēlu un padara iespējamu atgriešanu. "PIRMajiem evaņģēlija izskaidrojuma paradokss ir fakts, ka mēs kļūstam pilnīgāki tāpēc, ka atzīstam sevi par nepilnīgiem. Esam spiesti atzīt, ka mūsu daudzo kļūdu pieļaušana pieder pie izaugsmes procesa."12

Jēzus savas dusmas nedz apspieda, nedz arī centās nomaskēt ar draudzīgumu. Stāstā par to, kā tiek dziedināts vīrs ar nokaltušo roku (Mk. 3:1-6), Jēzus "ar dusmību" uzlūkoja farizejus, kuri viņu gribēja ievilināt lamatās, slēpdami savus patiesos motīvus. Kad Viņa mācekļiem neizdevās atbrīvot kādu apsēstu zēnu no kaitēm, Jēzus skaidri pauda savu nepacietību: "Ak, tu neticīgā cilts! Cik ilgi Es pie jums būšu? Cik ilgi Es jūs panesīšu(Mk. 9:19)

Jēzus dzīvē nebija dubultas morāles. Visu, ko Jēzus sprediķoja, Viņš īstenoja savā dzīvē. Jēzus sev nedeva nekādas atlaides, pārsteidzoši liels ir Viņa gan fiziski, gan garīgi paveiktais pēdējo trīs dzīves gadu laikā.

Jēzus bija apdāvināts skolotājs. Viņa parabolas un līdzības nebūt ne mazsvarīgi -, arī paša piemērs mācekļus izveidoja par garīgiem dzīves skolotājiem. Jēzus nekad draudzenēm un draugiem neatrāva mīlestību viņu gausās uztveres dēļ un allaž meklēja arvien jaunus veidus, kā savu vēstījumu padarīt vēl saprotamāku.

Atšķirībā no farizejiem Jēzus vienmēr pieņēmis, nevis nolādējis grēcīgos un "kritušos" cilvēkus. Viņa beznosacījumu sapratne tomēr ir saistīta ar nepārprotamu izaicinājumu. Jēzus nekad nepieļauj, ka cilvēki cits citu nolād, kā arī necieš objektīvi destruktīvu izturēšanos, kas cilvēku ved pazušanā. Piedošana un samierināšana ir viņa atslēgas uz atgriešanu un jaunu sākumu. Kad Jēzus no vajātājiem izglābj sievieti, kuru laulības pārkāpšanas dēļ bija paredzēts nomētāt akmeņiem, Viņš tai saka: "Ari Es tevi nepazudinu; ej un negrēko vairs!" (Jņ. 8:11)

Jēzus līdzība ar sējēju (Mk. 4) ir aicinājums visiem perfekcionistiem: pastāvīgi nekrist panikā, bet paļauties uz Dieva valstības pilnveidošanos. Pacietība īgnus pasaules uzlabotājus pārvērš par efektīviem reformatoriem un asredzīgiem patiesības un taisnīguma skolotājiem.

OTRie: rūpes, žēlsirdība, solidaritāte

Vārds Jēzus nozīmē "Jahve palīdz" jeb "Jahve glābj". Mums visiem pazīstami Pestītāja attēli, kuros Jēzus, redzēdams cilvēku fizisku vai garīgu postu, to novērš, kā Labais gans dodas meklēt noklīdušu, apmaldījušos aitiņu, samīļo un svētī bērniņus. Nav nejaušība, ka Jēzu varam uzskatīt par OTRo. Viņš pats sevi uzskatījis par visu cilvēku kalpu un uzsvēris: " l'ā kā Cilvēka Dēls nav nācis, lai Viņam kalpotu, bet ka Viņš kalpotu un atdotu Savu dzīvību kā atpirkšanas maksu par daudziem." (Mt. 20:28) Nāve pie krusta ir pēdējā uzupurēšanās darbība.

Stāstā par desmit spitālīgo dziedināšanu (Lk. 17:11-19) mēs izdzīvojam Jēzus vilšanos par to, ka tikai viens no desmit izdziedinātajiem, kurš turklāt izrādās samarietis, atrod ceļu atpakaļ, lai pateiktos par dziedināšanu. Tātad arī Jēzus gaidīja pateicību. Taču Viņš bija spējīgs tieši izteikt savu vilšanos līdz ar to Viņam problēma šķita izsmelta.

Kaut arī Jēzus ir gādīgs un solidārs, Viņš nav "bezpalīdzīgs palīgs". Pilnīgi skaidrs, ka Viņa galvenais motīvs ir līdzjūtība un draudzīgums, nevis slēpta vajadzība manipulēt ar citiem, ne arī šādi "nopirkta" Dieva mīlestība un citu cilvēku atzinība.

Jēzus pats apzinājās un izdzīvoja savas vajadzības. Kad saskarsme ar cilvēkiem Viņu bija iztukšojusi, Jēzus nošķīrās, lai, klusumā sarunājoties ar Dievu, sakopotu sevī jaunus spēkus. Jēzus spēja mīlestību ne tikai dot, bet ari pieņemt: pirms Jēzus mazgāja kājas saviem mācekļiem (Jņ. 13:1 utt.), Viņš ļāvās, lai kāda sieviete svaida tā kājas ar ļoti dārgām eļļām un žāvē ar saviem matiem (Jņ. 12:1 utt.). Viņš noraidīja OTRo argumentu, ka eļļu sieviete būtu varējusi pārdot un ieņēmumus atdot nabadzīgajiem.

Ģetzemanes dārzā Jēzus cerēja, ka mācekļi paliks nomodā kopā ar Viņu un palīdzēs Viņa dvēseles cīņā. Jēzus bija atklājis mācekļiem savas bailes un izjuta skumjas, ka tie padevušies miegam tad, kad Viņam tie tiešām bija nepieciešami.

Jēzus spēja palaist vaļā. Viņš sūtīja mājās cilvēkus, kas pārsteidzīgi bija pieteikušies Viņam sekot. Tikai pēc trim kopā pavadītiem gadiem Jēzus uztic saviem mācekļiem, ka iesāktais darbs turpmāk būs jāveic bez Viņa fiziskās klātbūtnes.

OTRo aicinājums ir brīvība. Ar to domāta gan brīvība saistīties ar citiem, kā arī palaist tos vaļā; gan brīvība palīdzēt citiem un ļaut palīdzēt sev, gan brīvība būt vienam un kopā ar citiem. OTRie atrod Jēzū tāda cilvēka modeli, kurš mīl, nezaudējot savu brīvību un arī nemanipulējot ar citu cilvēku brīvību.

TREŠie: godkāre, enerģija, vīzija

Jēzus vēlējās kaut ko sasniegt. Viņam bija vīzija par Dieva valstību, kuras sludināšanai veltīja visus savus spēkus un kurai sekoja visu dzīvi. Jēzus bija pieņēmis un identificējies ar to lomu, kādu Viņam pestīšanas notikumā bija uzticējis Dievs. Uzstājoties ar sprediķi dzimtās pilsētas Nacaretes sinagogā, Viņš nepārprotami deklarē savu programmu. Viņš citē kādu vietu no Jesajas grāmatas: "Dieva Tā Kunga Gars ir pār mani, jo Tas Kungs mani svaidījis sludināt nelaimīgajiem prieka vēsti, mani sūtījis dziedināt sagrauztas sirdis, pasludināt apcietinātiem atsvabināšanu un saistītiem pilnīgu brīvību, pasludināt Tā Kunga žēhtstības gadu." (Jes. 1:1 -2) Tad Jēzus iesāk savu sprediķi ar teikumu: "Šodien šis jūsu ausīm dzirdētais raksts ir piepildīts." (Lk. 4:21) Kalna sprediķi (Mt. 5-7) var uzskatīt par valdības deklarāciju vai Dieva valstības "Lielo brīvību hartu" (Magna Charta Libertatum).

Tā kā Jēzus ir pilnībā koncentrējies savai lomai un uzdevumam, Viņu apdraud vienīgais kārdinājums, par ko evaņģēliji stāsta mums tiešā veidā. Pēc četrdesmit dienu gavēņa tuksnesī Jēzus tiek kārdināts akmeņus pārvērst par maizi, lai remdētu izsalkumu. Viņš atsakās, jo "cilvēks nedzīvo no maizes vien, bet no ikkatra vārda, kas iziet no Dieva mutes". (Mt. 4:4) Tad velns uzceļ Jēzu tempļa korē un pieprasa, lai Viņš nodemonstrē kādu brīnumu: nolec lejā un šādi pierāda, ka ir Dieva dēls. Jēzus atbild ar Bībeles citātu: "Dievu, savu Kungu, tev nebūs kārdināt" (Mt. 4:7) Galu galā velns izrāda visas pasaules valstis un sola Jēzum kundzību pār tām, ja vien tas, ceļos mezdamies, viņu pielūgs. Jēzus atbild: "Atkāpies, sātan!Jo stāv rakstīts: tev būs Dievu, savu Kungu, pielūgt un viņam vien kalpot" (Mt. 4: 10) Kad cilvēki vēlas Jēzu celt par ķēniņu tāpēc, ka Viņš tik brīnumaini bija pavairojis maizi, Jēzus izvairās (Jņ. 6:15). Tas nav Viņa ceļš. Jēzus ir pārvarējis TREŠo kārdinājumu: meklēt panākumus bez kļūdām un zaudējumiem, brīnumu kā reklāmbiznesa šovu, uzvaru, apejot krustu, dzīvi bez nāves. Tāpēc Jēzus Pēteri nosauc arī par "sātanu", kad tam grūti noticēt, ka skolotāja ceļš ved pie krusta (Mk. 8:33).

Jēzum piemita vadītāja īpašības. Viņš meklēja līdzgaitniekus un deva iespēju rīkoties patstāvīgi. Jau savas dzīves laikā Jēzus deleģēja sprediķošanu un dziedināšanu saviem mācekļiem, kā arī ar savām pamācībām un savu piemēru nodeva tiem Dieva valstības knowhow, kas tiem būs vajadzīgs, lai turpinātu Viņa darbu. Vienlaikus Jēzus nešaubījās, ka kādu dienu mācekļus piemeklēs līdzīgs liktenis: atraidījums, apcietināšana, nāve. Jēzus bija atklāts un nedeva solījumus, ko vēlāk nespētu pildīt.

Pārsteidzošas bija Viņa komunikācijas spējas. Viņš prata uzrunāt masas un katrā situācijā atrada īstos vārdus, lai padarītu savu sludināto vēsti tuvu cilvēkiem. Jēzus spēja diskutēt ar zinātniekiem un saviļņot vienkāršo un neizglītoto laucinieku sirdis.

Jēzu neuztrauca tas, ka netiek gūti panākumi. Pēc ierašanās Jeruzālemē Viņš raud par šo pilsētu, kura nav zinājusi, "kas tai pie miera vajadzīgs" (Lk. 19:41 utt.). Viņš apsūdz pilsētu: "Jeruzāleme, Jeruzaleme (..) Cik reižu Es gribēju sapulcināt ap Sevi tavus bērnus, kā vista sapulcina savus cālīšus apakš saviem spārniem, bet jūs negribējāt." (Mt. 23:37)

Tomēr Jēzus zināja: uzvara, ko Viņam lemts gūt, nāks caur zaudējuma paradoksu. Viņš bija izvēlējies ceļu, kas atgādināja sakāvi. To Jēzus spēja tikai tāpēc, ka lielāka par bailēm no zaudējuma un atraidījuma tam bija cerība uz savu Tēvu, kas nāvi spēja pārvērst par dzīvību. Tikai šādas cerības var pasargāt TREŠo no tveršanās pie virspusējiem panākumiem un "drošības", ko dod statuss un nauda, ber kas nozīmē palaist garām daudz lielākas iespējas, ko sniedz Dieva valstība.

CETURTie: kreativitāte, jūtīgums, dabiskums

Jēzus ļoti jūtīgi uztvēra visu sev apkārt, un arī Viņa jūtu dzīve bija ļoti bagāta. Viņš spēja "uzgavilēt līdz debesīm" ("gavilējošā runa" Mt. 11:25-27) un būt "nāves baiļu pārņemts": Viņš trīcēja, svīda asins sviedrus, kad Ģetzemanes dārzā gatavojās savai pēdējai cīņai (Lk. 22:39-46). Evaņģēlijos vairākkārt teikts, ka Viņš raudājis. Kad Jēzus uzzināja par sava drauga Lācara nāvi, "Jēzus raudāja" (Jņ. 1 1:35). Tautas bēdīgais stāvoklis liek Viņa sirdij iežēloties, kā to tulkojis Luters (Mt. 9:36; 15:32). Jēzus atļāvās būt skumīgs un nekaunējās par savām asarām.

Jēzu neatstāja vienaldzīgu arī apkārtnes skaistums. Flora un fauna Viņu iedvesmoja lilijas, kas zied uz lauka un ir krāšņāk tērptas par Salamanu (Mt. 6:28-29), vai zvirbulis, kas nenokritīs zemē, ja tāda nebūs Dieva griba (Mt. 10:29).

Nevar noliegt Jēzus runu simbolu un dramatisko efektu īpašo jēgu. Ūdens akā, namamāte, kas meklē pazudušo grasi, dienasstrādnieku domstarpības par nopelnīto algu viss, ko skata Jēzus, rosina Viņu izteikties tēlaini un līdzībās, kas caur vienkāršo un viegli uztveramo uzbur poētisku ilustrāciju vispārējiem dievišķiem noslēpumiem un patiesībām. Viss var kļūt par Dieva šifru. Jāņa evaņģēlijā Jēzus darītie brīnumi jāsaprot kā "zīmes", kas uz kaut ko norāda. Darbības, kā Jēzus neredzīgam no dzimšanas taisa svaidāmo no siekalām un zemes, uzliekot to uz acīm, rada gandrīz teatrālu efektu (Jņ. 9:6). Kad Jēzus, jādams uz ēzeļa, ierodas svētajā pilsētā Jeruzālemē, šāda šķietami nejauša izrāde atstāj inscenējuma iespaidu (Mt. 21:1-9). Katrs ebrejs taču zināja apsolījumu par ķēniņu-mesiju, kurš ieradīsies jāšus uz ēzeļa (Cah. 9:9), un arī saprata, kas atbilstoši senajiem rakstiem domāts ar "ierašanos pilsētā". Drīz pēc tam Jēzus liek nokalst vīģes kokam, jo nav atradis tajā augļus (Mt. 21:18-22). Tas atgādina Vecās Derības laika praviešu zīmju valodu. Lieldienās, pēdējo vakariņu laikā, ko Jēzus ietur savu mācekļu lokā, Viņš izmanto maizi un vīnu par reāliem simboliem. Ar šiem elementiem Jēzus vēlas sniegties pāri savas nāves robežām, palikt sasniedzams, saskatāms un jutekliski pieredzams savējiem.

Pēc Augšāmcelšanās Jēzus gaida mācekļus pie Ģenecaretes ezera. Viņš tur sagatavojis brokastis, deg ugunskurs no oglēm kā toreiz naktī, kad Pēteris Viņu bija noliedzis pie ogļu ugunskura. Pie šī ugunskura Jēzus trīs reizes Pēterim vaicā: " Vai tu Mani mīli?" (Jņ. 21:1-17) Šāds atkārtots inscenējums atgādina mūsdienu psiholoģiskās drāmas priekšteci.

Neraugoties uz visiem dramatiskajiem efektiem, Jēzus dzīvesveids un arī runas veids bija nemākslots, dabisks. Kā visi CETURTie, Viņš nepieļāva, ka pasaule tiek dalīta "profānajā" un "sakrālajā". Visa pasaule Viņam kopumā bija svēta, un Dievam bija tiesības uz to. Pats svētākais Jēzum vienlaikus bija pats dabiskākais pasaulē.

Savu piekritēju pulcēšana ap sevi pirmajā acumirklī šķietami rada iespaidu, ka Jēzus vēlas ap sevi veidot elitāru vai ezoterisku grupu (tas atbilstu CETURTo elitārismam). Pavērojot uzmanīgāk, kļūst skaidrs, ka tāds nodoms Viņam ir svešs. Mācekļu grupa veidota ne jau pēc elitāriem kritērijiem. Tie galvenokārt bija vienkārši zvejnieki, nevis "īpaši" cilvēki. Kad mācekļi sāk strīdēties par savu statusu, Jēzus sauc bērnu un saka: "Kas pats pazemojas kā šis bērns, tas ir lielākais Debesu valstībā." (Mt. 18:4)

Kaut arī Jēzu atraida ģimene, ciems un Israēla varas elite un pat mācekļi Viņu ne vienmēr saprot, Jēzus neieslīgst melanholiskā sevis žēlošanā vai vaimanās. Baidoties zaudēt, Viņš nevairās iet ceļu, kas Tam jāiet.

PIEKTie: distance, saprātīgums, gudrība

Jēzus, tāpat kā PIEKTie, spēja distancēties, atiet malā, pretendēt uz vietu, kur varētu justies netraucēts, kā arī noraidīja pārspīlētās ģimenes vai apkārtējo prasības par attiecībām.

Stāsts par divpadsmitgadīgā Jēzus viesošanos templī parāda Viņu kā apdāvinātu un nobriedušu topošo rakstu mācītāju. Vecāki pirmo reizi bija paņēmuši Jēzu līdzi uz Pashā svētkiem Jeruzālemē. Mājupceļā viņi pamana, ka dēls pazudis. Vecāki griežas atpakaļ un pēc trīs dienu ilgas meklēšanas atrod Jēzu templī "sēžam starp mācītājiem". Viņš klausās, uzdod pārgudrus jautājumus, izraisot zinātnieku izbrīnu. Mātes pārmetumus Viņš neizprot: "Kam jūs esat Mani meklējuši? Vai nezinājāt, ka Man jādarbojas Sava Tēva lietāsr (Lk. 2:49) Evaņģēlists Lūka šo ainu ieskāvis ar divkāršu norādījumu par bērna Jēzus neparasto un nemitīgi pieaugušo "gudrību (Lk. 2:40-52).

No prasībām, ko uzliek ģimene, Jēzus norobežojies vēl biežāk. Kad Jēzus kādu dienu sprediķo tautai, māte un brāļi liek Viņam nodot ziņu, ka ieradušies šeit un vēlas ar Viņu parunāt. Jēzus atbild noraidoši: "Kas ir Mana māte, un kas ir Mani brāļi?"un, norādot uz saviem mācekļiem, saka: "Redzi, Mana māte un Mani brāļi! Jo, kas dara Mana Debesu Tēva prātu, tas ir Mans brālis un Mana māsa, un Mana māte" (Mt. 12:48-50)

Jēzus atraidīja un sūtīja atpakaļ uz mājām cilvēkus, kas Viņam vēlējās sekot tikai jūsmīguma uzplūdā (piemēram, Lk. 9:57 utt.). Visus, kas Viņam vēlējās pievienoties, Jēzus allaž aicināja ar skaidru prātu apsvērt, ko viņiem "maksātu" šāda rīcība: "Jo kurš būtu jūsu starpā, kas gribētu celt torni un papriekš neapsēstos, lai aprēķinātu izdevumus, vai viņam pietiks līdzekļu darba izvešanai, lai vēlāk, kad viņš jau ir licis pamatu un nevar to pabeigt, visi, kas to redz, nesāktu zoboties par viņu, sacīdami: šis cilvēks iesāka gan celt, bet nevarēja darbu izvest līdz galam." (Lk. 14:28-30) Kalna sprediķī Viņš atgādina mācekļiem būt "gudriem" un nebūvēt savu dzīves ēku uz smiltīm, bet gan uz stabilas klints, lai šī celtne būtu izturīga visās krīzēs (Mt. 7:24-27).

Jēzus mācība bija pamatīgi pārdomāta un balstīta uz pieredzi. Viņš spēja saistīt cilvēkus, jo tie juta, ka Viņš zina, ko runā. Kalna sprediķa nobeigumā Matejs vēsta: " Un notika, kad Jēzus šos vārdus bija beidzis runāt, ļaudis izbrīnījās par Viņa mācību, jo Viņš tos mācīja kā tāds, kam vara, un ne kā viņu rakstu mācītāji. "(Mt. 7:28)

Jēzus arvien no jauna norobežojas klusumā, lai sakārtotu savus iespaidus un lūgšanās tuvinātos pats sev, savas būtības kodolam. Šī nošķiršanās nav Viņa pašmērķis. Tā kalpo kā "sagatavošanās" aktīvai kalpošanai cilvēkiem un tās "analīze". Jēzus nekrita kārdināšanā kļūt tikai par neiesaistītu skatītāju, pasaules notikumu pasīvu vērotāju. Kristīgā mācība par Dieva inkarnāciju Kristū mums atver acis par Dievu, kas meklē miesisku kontaktu ar cilvēkiem un nevairās no netīrumiem un vēstures "pazemojumiem". "Vārds" nav tikai vārds, doma, filozofisks pasaules skaidrojums vai metafiziska ideja, bet kļūst par "miesu" un rīcību, kas izmaina pasauli.

Jēzus noraida inteliģentu aroganci un neatsakās dalīties savās atziņās pat tad, ja apkārtējie Viņu bieži vien nesaprot. Savās "atvadu runās" Jēzus apsola mācekļiem, ka atsūtīs savu Garu, kas "jūs vadīs visā patiesībā" (Jņ. 16:13).

SESTie: uzticība, paklausība, uzticēšanās

Jēzum bija "iekšējā autoritāte", kura izveidojās no Viņa uzticības pilnajām attiecībām ar savu Debesu Tēvu. Šī iekšējā autoritāte padarīja Viņu brīvu no visām ārējām autoritātēm un normām. Viņa brīvība netraucēja ievērot likumus, noteikumus un tradīcijas, kamēr vien ar tām netiek aizvietots "būtiskais". Tā Jēzus regulāri apmeklēja dievkalpojumu sinagogā (Lk. 4:16). Tomēr Viņš spēja arī sacelties pret visām normām un noteikumiem, kuri nekalpoja cilvēkiem, bet kurus varas nesēji ļaunprātīgi izmantoja, lai apspiestu cilvēkus. Tas īpaši parādās attieksmē pret sabatu. Jēzus ar īpašu patiku jūdu svētajā dienā dziedināja slimos, lai parādītu, ka sabatu ir nolicis Dievs, lai visa radība varētu atjaunoties un atpūsties. Dziedināšana kalpo šim mērķim un ir apliecinājums tam, ka Dievs vēlas atjaunot sākotnējo pilnību: "Sabats ir celts cilvēka dēļ un ne cilvēks sabata dēir (Mk. 2:27)

Jēzus strīdējās ar reliģiskajiem vadoņiem par likumu pareiziem skaidrojumiem, bet par laicīgās varas struktūrām neuztraucās. Valdnieku Hērodu Viņš nosauc par "lapsu" (I.k. 13:32); uz viltīgi uzstādīto jautājumu par nodokļu maksāšanu atbild ar miklu. Jēzus pieprasa, lai Viņam pasniedz monētu ar ķeizara attēlu un saka: " Tad dodiet ķeizaram, kas ķeizaram pieder, un Dievam, kas Dievam pieder." (Mk. 12:17)

Šie vārdi, kas ļoti bieži tikuši izmantoti nevietā, lai leģitimētu kristīgās padevības garu, patiesībā parāda ārkārtīgi lielo valsts autoritāšu relativitāti: monēta ar ķeizara attēlu lai tiek ķeizaram, bet

> y '

cilvēks, kas nes sevī Dieva līdzību, pieder Dievam. Jēzus pretinieki šos vārdus bija sapratuši pareizi. Tieši Jēzus nostāja nodokļu maksāšanas jautājumā ir galvenais pret Viņu vērstās apsūdzības punkts tiesas procesā, jo "šis mūsu tautu mulsina un aizliedz dot ķeizaram nodokļus" (Lk. 23:2).

Paklausīgs šī vārda patiesajā nozīmē Jēzus bija tikai Dievam un pats savam aicinājumam. Vēstulē filipiešiem Pāvils interpretē Jēzus dzīvi kā pirmās draudzes paklausības aktu himnu Kristum: "Kas, Dieva veidā būdams, neturēja par laupījumu līdzināties Dievam, bet Sevi iztukšoja, pieņemdams kalpa veidu, tapdams cilvēkiem līdzīgs; un, cilvēka kārtā būdams, Viņš pazemojās, kļūdams paklausīgs līdz nāvei, līdz pat krusta nāvei? (Fil. 2:6-8)

Vienmēr no jauna Jēzus aicina cilvēkus pārvarēt bailes un uzticēties Dievam: "Nebīsties, tici vien? (Mk. 5:36) vai "Pasaulē jums ir bēdas; bet turiet drošu prātu, Es pasauli esmu uzvarējis!" (Jņ. 16:33) Arī savas nāves bailes Jēzus pārvar ticībā, ka Dieva ceļi ir pareizi un labi, kaut arī Viņam šķiet nesaprotami: "Aba, Tēvs! Tu spēj visu. Ņem šo biķeri no Manis! Tomēr ne ko Es gribu, bet ko Tu gribi." (Mk. 14:36) Savu mācekļu pulciņā Jēzus nevēlējās pieļaut hierarhiju: "Jūs zināt, ka valdnieki ir kungi pār tautām un lielie kungi tās apspiež. Bet pie jums tā nebūs būt; bet, kas no jums grib būt liels, tas lai ir jūsu sulainis. Un, ja kas jūsu starpā grib būt pirmais, tas lai ir jūsu kalps." (Mt. 20:25-27)

Ir gandrīz neiespējami aptvert, ka Baznīca, kas grib sekot Jēzus Kristus mācībai, vēstures gaitā pati augstu vērtējusi varu, hierarhiju un normas. Oficiālā Baznīca daudzējādā ziņā šķiet aizgājusi pa tālaika farizeju un rakstu mācītāju, nevis Jēzus pēdām. Visu, ko Viņš bija skaidri mācījis, it sevišķi attiecībā uz varu un naudu, oficiālā Baznīca lielākā vai mazākā mērā vai nu ignorēja, vai pārmainīja. Turpretī jautājumi, par kuriem Jēzus nav pateicis ne vārda (īpaši par seksuālās ētikas aspektiem), ir izvirzīti par izšķirošiem morāles principiem. Šajā ziņā Baznīcai nav gandrīz nekāda pamata atsaukties uz tās dibinātāju.

SEPTĪTie: līksmība, dzīvesprieks, spēja ciest

Jēzus nebija nekāds bēdu brālis, arī askēts ne. Viņa kustība, starp citu, tieši ar to atšķīrās no Jāņa Kristītāja mācekļu kopienas, ka tajā netika gavēts. Kad Jāņa mācekļi Jēzum prasīja paskaidrojumus, Viņš teica: "Vai kāzu ļaudis var bēdāties, kamēr līgavainis pie viņiem?" (Mt. 9:15) Viņa vēsts par Dieva valstības tuvumu ir priecīga, tāpēc Jēzus šīs valstības attēlošanai labprāt izvēlas līdzību ar kāzu svinībām.

Jēzus un Viņa mācekļu dzīvesprieks un gatavība baudīt bija tik uzkrītoša, ka Viņš pat tika dēvēts par "negausi un vīna dzērāju" (Mt. 11:19). Jēzus patiešām labprāt pieņēma ielūgumus, nepavisam nešķirodams, vai piegaida aicina sēsties likumam paklausīgs farizejs, kāds spitālīgais vai politiski neuzticams muitnieks.

Kāzās Kānā (Jņ. 2:1-11) Jēzus sagādāja viesiem neticami daudz (aptuveni 600 litrus!) augstākā labuma vīna. Daudzkārt stāstīts par maizes brīnumaino pavairošanu (piemēram, Jņ. 6:1-15) tas rāda, ka Jēzum rūpēja ne vien cilvēku garīgā, bet arī fiziskā labklājība.

Jēzus vēsti var formulēt vienā teikumā: Dievs vēlas, lai cilvēki būtu priecīgi un atrastu īstu laimi. Jau Viņa piedzimšanas brīdī eņģeļi pavēsta ganiem "lielu prieku, kas visiem ļaudīm notiks" (Lk. 2:10). Pat savās "atvadu runās" Jēzus mācekļiem apsola, ka "jūsu skumjas tiks vērstas priekā" (Jņ. 16:20) un "Mans prieks mājotu jūsos" (Jņ. 15:11). Kalna sprediķis (Mt. 5) sākas ar pasludinājumu "Svētīgi garā nabagi".

Jēzus tomēr brīdina arī neļauties neīstiem vai virspusējiem priekiem. Sākotnējā redakcijā "pasludinājumā", kas, kā minēts Lūkas evaņģēlijā, teikts "līdzenā vietā", ietverti arī četri brīdinoši izsaucieni: "Bet vai jums bagātiem, jo jums jau ir sava alga! Vai jums, kas tagad esat paēduši, jo jūs izsalksit! Vai jums, kas tagad smejaties, jo jūs skumsit un raudāsit! Vai jums, kad visi ļaudis jums teic glaimus! To pašu viņu tēvi darījuši viltus praviešiem." (I.k. 6:24-26) Ir pilnīgi skaidrs, kādi "dzīves prieki" šeit apsūdzēti: mantkārība un negausīgas baudas uz nabadzīgo rēķina. Tas ir parāds, ko mēs, bagātie Rietumu kristieši, līdz šodienai neesam atdevuši "nabadzīgajiem Lācariem" mūsu sabiedrības nomalēs un jaunattīstības valstīs. Prieks, ko mums apsolījis Jēzus, iet caur atteikšanās un brālīgas dalīšanās adatas aci.

Lieldienu prieks, kas dots pasaulei, nav iespējams bez krusta. Šī krusta nāve nav "ciešanu aizstāšana" tajā nozīmē, ka nu mēs būtu atbrīvoti no krusta un ciešanām, lai nonāktu debesīs, iztiekot bez "apkārtceļa" caur bailēm, sāpēm un zaudējumiem. Grieķu pareizticīgais teologs Kalisto Vers (Kallistos Ware) to izsaka šādi: "Jēzus mums nerāda ceļu, kas ļautu izvairīties no ciešanām, bet gan tikai tādu, kas ved cauri tām. Tas nozīmē glābjošu pavadību, nevis mūsu

ciešanu uznemšanos."13

>

Matejs vēsta, ka pat īsi pirms nāves Jēzus atteicies dzert tālaika pretsāpju līdzekli vīnā iejauktu žulti (Mt. 27:34-46). Viņš izcieta visas fiziskās un dvēseles mokas, beigās Viņam pat nācās piedzīvot dziļās sāpes, ko izraisīja Dieva tālums: "Mans Dievs, Mans Dievs, kāpēc Tu esi Mani atstājisT (Mt. 27:46) Šis ir pats lielākais pārdzīvojums, ko Jēzus piedzīvojis un pārcietis, bet paradoksālā kārtā tas kļūst par vārtiem uz Lieldienu prieku.

ASTOTie: konfrontācija, skaidrība, pilnvaras

Jēzus zināja, ko grib. Viņš savus uzskatus aizstāvēja bez kompromisiem un pacieta savu vārdu un darbu sekas. Nekad Viņš nerunāja riņķī un apkārt. Viņš no saviem mācekļiem prasīja to, ko darīja pats: "Bet jūsu vārdi lai ir: jā, jā! nē, nē!" (Mt. 5:37) Pāvils to izsaka šādi: "Jo Dieva Dēls (..) nav bijis jā un nē." (2. Kor. 1:19) Jēzus noteiktība biedēja valdošās aprindas. Tauta juta Viņa iekšējo autoritāti; liels bija Viņa sekotāju pulks, galvenokārt vienkāršie cilvēki, kam visvairāk bija jācieš sociālās un reliģiskās netaisnības. Arvien no jauna Jēzus pretinieki mēģināja Viņu ievilināt lamatās, uzdodot viltīgus jautājumus. Šādās situācijās Jēzus lielākoties mainīja taktiku, līdz ar to svētulīgie jautātāji beigās paši tika atmaskoti.

Jēzus saviem pretiniekiem neko nedāvāja un konfrontēja tos ar Dieva bezkompromisa prasībām pēc Vecās Derības praviešu tradīcijas. īsi pirms Jēzus apcietināšanas provokācijas vēl pieaug. Viņš kā apsolītais mesija uz ēzeļa iejāj Jeruzālemē, dodas uz templi un ar pātagu izdzen no tā naudas mijējus un palaiž brīvībā upurēšanai paredzētos baložus. Viņš izstāsta vairākas līdzības, kuru saturs asi šausta Israēla reliģiskos vadoņus. Izskan tādi izteikumi kā: "Muitnieki un netikles drīzāk nāks Dieva valstībā nekā jūs" (Mt. 21:31) vai "Dieva valstība no jums tiks atņemta un dota tautai, kas nes viņas augļus". (Mt. 21:43) Par rakstu mācītājiem un farizejiem Viņš arī saka: "Tie dara visus savus darbus tik tādēļ, lai ļaudis tos redzētu" (Mt. 23:5); "(..) jūs liekuli! Jo jūs aizslēdzat Debesu valstību cilvēkiem; jūs paši neejat iekšā un neļaujat tiem, kas vēlas, tur ieiet" (Mt. 23:13) un "Vai jums, aklie ceļa rādītāji" (Mt. 23:16). Nav brīnums, ka Jēzus tiek apcietināts. Kičīgās glezniņas, kurās attēlots maigais, "saldais" Pestītājs, ir absolūti vienpusīgas. Jēzus spēja izteikties un rīkoties skarbi.

Vai tas nav pretrunā ar Kalna sprediķī sludināto tā šķiet ar aicinājumu nepretoties? Jēzus taču aicina savas klausītājas un klausītājus pagriezt kreiso vaigu, ja kāds iesit pa labo, vai iet vēl otru jūdzi līdzi, ja iekarotāju armijas zaldāts spiež stiept viņa nastas vienu jūdzi; arī novilkt pēdējo kreklu, ja kāds tev atņem mēteli (Mt. 5:39-41). VALTERS VINKS (Walter Wink) ir pierādījis, ka šādas prasības patiesībā liecina ne jau par pasivitāti, bet gan tieši otrādi par īpaši revolucionāru nevardarbīgās pretestības formu. V. Vinks tās salīdzina ar amerikāņu pilsoņu tiesību cīnītāja SAULA ALINSKA Saul Alinsky) rīkotajām akcijām. Ar šādu pārsteidzošu rīcību "upuris" atņem savam pāridarītājam iespēju būt situācijas noteicējam, atgūst cilvēka cieņu un dod iespēju pāridarītājam mainīties, "nezaudējot pašcieņu".14 Katrā ziņā Jēzus pats klusēdams "nepagriež otru vaigu", kad Viņu nopratināšanas laikā sit (Jņ. 18:23). Kalna sprediķī Viņš pasludina par "svētīgiem" "izslāpušos un izsalkušos pēc taisnības" (Mt. 5:6).

Jēzus nostājas vājo pusē un aizstāv tos. Lai cik raupjš Jēzus ir attieksmē pret varas pārstāvjiem, pie vājajiem un aizsargājamajiem Viņš vēršas ļoti sirsnīgi (sal. par bērniņu svētīšanu (Mk. 10:13 utt.), par laulības pārkāpēju (Jņ. 8:3 utt.)). Jēzus bija stiprs, taču nebija neievainojams. Viņš izturēja kārdinājumu ar varu, kuru iegūtu, ja gribētu. Viņš labprātīgi atteicās no "eņģeļu leģioniem" (Mt. 26:53), kurus būtu varējis izsaukt savai aizsardzībai. Jēzus Baznīca bieži ir padevusies vardarbības, varas politikas un militārisma kārdinājumam. Jēzus savukārt labāk izvēlējās nevarības masku, lai atmaskotu varas bezspēcību: " Tā Viņš atbruņojis visaspretvaras, tās atklāti kaunā likdams un Kristū uzvaru svinēdams pār viņām" (Kol. 2:15) lādi ASTOTie kā Martins Luters Kings ir pilnīgi konsekventi sekojuši Kristus rādītajai priekšzīmei.

DEVĪTie: nosvērtība, miermīlība, mīlestība

Būdams nenogurdināmi rosīgs, Jēzus tomēr izstaroja mieru. Savā aicinājumā uz pestīšanu Viņš cilvēkiem saka: "Nāciet šurp pie Manis visi, kas esat bēdīgi un grūtsirdīgi, Es jūs gribu atvieglināt. Ņemiet uz sevi Manu jūgu, mācaities no Manis, jo es esmu lēnprātīgs un no sirds pazemīgs; tad jūs atradīsit atvieglojumu savām dvēselēm. Jo Mans jūgs ir patīkams un Mana nasta viegla." (Mt. 11:28-30) Jēzus pat visgrūtākajās situācijās bija "pats miera iemiesojums". Vētras laikā

Viņš aizmieg uz spilvena zvejnieku laivas priekšgalā, jo Viņā ir dziļš iekšējs miers un uzticēšanās Dievam. Par mācekļu satraukto nemieru Jēzus saka, ka viņiem "nav ticības" (Mk. 4:35-41).

Jau pirmajā (jeb Vecajā) Derībā miegs tika uzskatīts par Dieva dāvanu. "Es apgulšos mierā un dusēšu, jo Tu vien dari, ka dzīvoju drošībā,"skan psalms. (Ps. 4:9). Cits psalmists zina teikt: "Saviem mīļajiem Viņš to [maizi] bagāti dod miegā" (Ps. 127:2) Tomēr pazīstama ir arī miega ēnas puse: dažkārt tas Bībelē atzīts par truluma pazīmi vai patvērumu, kur izvairīties no nepieciešamības pieņemt lēmumu vai no atbildības. Jona, iekāpis kuģī uzTaršišu, cer izkulties no savām nepatikšanām aizmiegot. Mācekļi Ģetzemanes dārzā glābjas miegā no konflikta, jo nejūtas spējīgi to risināt (Mt. 26:40-45). "Esiet modrīgi un lūdziet Dievu, ka jūs neiekritat kārdināšanā pieprasīja Jēzus. (Mt. 26:41) Līdzīgi vēlāk rakstīts Pāvila vēstulē efeziešiem: "Uzmosties, kas guli, un celies augšā no miroņiem, tad atspīdēs tev Kristus." (Ef 5:14) Jēzus miers nekādā gadījumā nebija bezdarbība. Mīlestība padarīja Viņu aktīvu. Jēzus rīkojās mērķtiecīgi un apņēmīgi. "Pasīvs" Jēzus bija tikai tādā mērā, ka vienmēr nodeva tālāk tikai to, ko iepriekš bija saņēmis dāvanā no sava Tēva. Šādu "pasivitāti" tātad pareizāk ir nosaukt par "starpniecību".

Jēzus mīlestība nevienu netiesāja un neatgrūda. Viņa dzīves uzdevums bija panākt izlīgumu starp Dievu un cilvēkiem, kā arī starp cilvēkiem. Pāvils uzliek punktu uz "i": "Bet tas viss nāk no Dieva, kas mūs ir salīdzinājis ar Sevi caur Kristu un mums devis salīdzināšanas kalpošanu. (..) Tā mēs nākam, Kristus sūtīti.(..) Mēs lūdzam Kristus Vārdā: ļaujieties salīdzināties ar Dievu*" (2. Kor. 5:18-20) Kristus, lai "nonāvējot ienaidu pie krusta, salīdzinātu vienā miesā gan vienus, gan otrus [jūdus un nejūdus] ar Dievu. Un atnācis pasludināja mieru jums, kas bijāt tālu, un tiem, kas bija tuvu [Dievam]" (Ef. 2:16-17).

DEVlTie mīl kopību, un viņiem tā vajadzīga, lai iegūtu motivāciju un iedvesmu. Kristus dzīvoja kopībā un ticēja, ka mācekļi būs aktīvi. Katrs cilvēks Viņam bija dārgs; Jēzus pamanīja pat "DEVĪTos", kuri parasti ir ļoti nemanāmi.

20. figūra: Kristus eneagramma

Eneagramma un lūgšana

Visās pasaules reliģijās ir trīs galvenie lūgšanu un meditāciju tipi:

1)             no ārpuses uz iekšpusi vērsts: kaut kas cilvēkā ienāk no ārpuses kāda aina, simbols vai teksts. Pamatojoties uz šo kairinātāju, cilvēkā kaut kas notiek;

2)             no iekšpuses uz āru: cilvēks apsēžas un ļauj pieaugt tam, kas ir viņā. Viņš atvēl iekšējiem noskaņojumiem un ainām uzplaukt un tad to pauž, piemēram, vārdos vai arī gleznā;

3)              tukšums: trešais ceļš ir tukšuma ceļš, kad vaļā jāpalaiž visi impulsi kā ārējie, tā iekšējie, lai sasniegtu pilnīgu klusumu.

Šos trīs ceļus var pakārtot katram no trim eneagrammas galvenajiem centriem.15 "Sirds cilvēki" vēlas izpausties ārēji, "vēdera cilvēki" izvēlas tukšumu, bet "galvas cilvēkiem" nepieciešama informācija no ārējiem avotiem. "Dabisko" lūgšanas vai meditācijas metodi nosaka cilvēka primārais centrs. Tāpēc ieteicams sākt ar to, kas padodas vieglāk. Tomēr ilgākā laika posmā tā var iekļūt lamatās. "Sirds cilvēkam", kas vienmēr tikai izpaužas ārēji, ir jāpiespiež sevi ceļā uz integrāciju un atpestīšanu pamest šo jomu un iekļauties citās jomās, kas tam svešākas (piemēram, izmantot tādas meditācijas formas, kas ļauj koncentrēties un klusumā ieklausīties pašam sevī).

GERIJS PĪRSS (Gerry Pierse)ih nelielā, interesantā grāmatā apvienojis eneagrammu un kristīgās mantras meditācijas praksi. Ar humoru un uzskatāmi viņš parāda deviņu tipu specifisko pieeju garīgumam, kā arī iezīmē katram tipam raksturīgās blokādes, kas traucē lūgšanu.

Determinācijas gals

Eneagramma pasaka patiesību. Mūsu dziedināšana un briedums allaž sākas ar to, ka mēs "atzīstam to, kas ir" (Berts Helingers). Kā sava veida "grēksūdzes spogulis" eneagramma pievērš mūsu uzmanību blokādēm un bezdibeņiem, kuru vergi esam. Visas reliģijas jūt, ka cilvēki pakļaujas šai verdzībai un tiem nepieciešama pestīšana. Hinduismā un budismā tiek runāts par karmu, kas "jāatstrādā" daudzu reinkarnāciju gaitā, līdz izdodas sasniegt stāvokli, kad nav vairs ne vēlmju, ne kaislību (nirvāna). Pat ateistiskais marksisms balstās uz cilvēka ekonomiski noteikto "atsvešināšanos", kas vēstures gaitā jāpārvar, lai beigu beigās radītu paradīzi zemes virsū "bezšķiru sabiedrību". Kristietībā savukārt neatpestītais stāvoklis tiek dēvēts par "bauslības valdīšanu".

Pāvils apraksta "bauslībai pakļautu cilvēku" kā: "Jo es pats nesaprotu, ko daru; jo nevis to, ko gribu, es daru, bet, ko ienīstu, to es daru. (..) Labu gribēt man ir dots, bet labu darīt ne. (..) lad nu šādu bauslību es atrodu, ka, gribot darīt labu, man iznāk ļaunais. Mans iekšējais cilvēks ar prieku piekrīt Dieva bauslībai. Bet savos locekļos es manu citu bauslību, kas karo ar mana prāta bauslību un padara mani par grēka bauslības gūstekni, kas ir manos locekļos." (Rom. 7:15 utt.) Beigās Pāvils novaidas arī mūsu vietā: "Es, nožēlojamais cilvēks! Kas mani izraus no šīs nāvei lemtās miesas?" (Rom. 7:24)

Jaunā Derība pasludina, ka Dievs uzņēmies šo dilemmu. Ar to, ka, iemiesojies Jēzū Kristū, Dievs nodeva sevi " bauslības pakļautībā" un attiecināja uz sevi tās spaidus, kārdinājumus un sodus, "lai izpirktu tos, pār kuriem valdīja bauslība" (Gal. 4:5).

Kristus ir jaunā, atbrīvotā cilvēka prototips. Ticība Viņam ir dzīvas, personiskas un uzticības pilnas attiecības, kas ļauj mums atbrīvoties no nepielūdzamās bauslības spaidiem. Mēs varam patiesāk uzlūkot savas lamatas un aizsardzības mehānismus, pamazām palaist tos vaļīgāk un vispār no tiem atteikties, jo augšāmcēlies Kristus mums saka: "Karš ir beidzies! Jūs varat nodot savus ieročus, kas kādreiz nodrošināja jūsu izdzīvošanu! Dievs ir nevis jūsu ienaidnieks, bet draugs."

Ja mēs uzticamies Kristum, tad nevajag uzskatīt sevi par šī likuma vergiem, par savu vecāku veidotiem produktiem, par savas apkārtnes upuri, par determinētu zobratiņu pasaules mašinērijā. Tā gan arī ir taisnība, taču ne galīgā patiesība. Mēs vairs neesam vergi, bet gan brīvlaistie Dieva dēli un meitas. Būdami Dieva bērni, varam saukt Viņu par "tēvu", nebaidoties, ka šis tēvs mūs pazeminās, izturēsies aizbildnieciski, sodīs un ierobežos mūsu brīvību. "Bet, ka jūs esat bērni, to ir Dievs apliecinājis, sūtīdams Sava Dēla Garu jūsu sirdīs, kas sauc: Aba, TēvsV (Gal. 4:6)

"Bet tur bija kāds cilvēks no farizejiem, vārdā Nikodēms, jūdu valdības vīrs. Tas nāca pie Jēzus naktī un sacīja Viņam: "Rabi, mēs zinām, ka Tu esi Mācītājs, no Dieva nācis. Jo neviens nevar tādas zīmes darīt, kā Tu dari, ja Dievs nav ar to. "Jēzus atbildēja: "Patiesi, Es tev saku: ja cilvēks nepiedzimst no augšienes, neredzēt tam Dieva valstības. " Nikodēms saka Viņam: "Kā cilvēks var piedzimt, vecs būdams? Vai tad viņš var atgriezties savas mātes miesās un atkal piedzimt?"

Jēzus atbildēja: "Patiesi, patiesi Es tev saku: ja kāds neatdzimst ūdenī un Garā, netikt tam Dieva valstībā! Kas no miesas dzimis, ir miesa, un, kas no Gara dzimis, ir gars. Nebrīnies, ka Es tev esmu sacījis: tev jāpiedzimst no augšienes. Vējš pūš, kur gribēdams, un tu dzirdi viņu pūšam, bet nezini, no kurienes viņš nāk un kurp viņš iet. Tāpat ir ar ikvienu, kas piedzimis no Gara. "" (Jņ. 3:1-8)

Acīmredzams, ka Nikodēms ir meklētājs. Viņš ir reliģisko likumu un publiskās likumdošanas pārstāvis, farizejs un padomnieks. Tomēr viņu neapmierina vienīgi likumu un normu pildīšana. Slepenas ilgas aizdzen viņu "naktī" pie Jēzus. Vispirms Nikodēms Skolotājam izsaka komplimentu ("mēs zinām…"), kaut vairums viņa kolēģu neparakstītos zem tik kategoriska apgalvojuma. Taču Jēzus tūlīt ķeras pie lietas. Viņš nojauš, kas nodarbina sarunas partneri, un parāda tam ceļu no likumu un normu gūsta uz brīvību. Šo ceļu Jēzus nosauc par "jaunu piedzimšanu" jeb "piedzimšanu no augšas". Ar jauno piedzimšanu viņš pilnīgi noteikti ««lomā reinkarnāciju (atgriešanos mātes miesās), bet gan Gara ietekmi, kas izraisa totālas pārvērtības. Kristība ar ūdeni ir ārēja zīme tam, ka "vecais cilvēks" mirst. Iekšēji pieredzētais Gars apliecina jaunā, transformētā cilvēka dzimšanu un pilnvaro to turpmākajam.

Jēzus salīdzina šāda "jaunā cilvēka" dzīvi ar vēja šalkām. Vēja virzienu ir iespējams noteikt tikai aptuveni un īsu laiku, jo tas var pēkšņi mainīties: "Tu nezini, no kurienes tas nāk un kurp iet." Kamēr mēs esam likumu un normu varā, tikmēr paši un tie, kuri kaut mazliet pazīst cilvēkus, ātri uzzina, "no kurienes vējš pūš". Mēs dzīvojam kā mašīnas (G. Gurdzijevš) un ievērojam norādījumus un programmas, kas mums uzspiestas un ko mēs paši sev uzspiežam. Ar Garu piepildīts cilvēks atvērts pārsteigumiem. Tas kļūst spējīgs uz lietām, kas tam nav "šūpulī ieliktas". Viņa patiesais, dievišķais potenciāls tikai tad sāk uzplaukt.

Ar Garu piepildīts cilvēks savā attīstībā saglabā bērna uztveri. Jaunais un vecais cilvēks ir cieši saistīts; atjaunošanās ir process visa mūža garumā, tajā vērojami stagnācijas un regresijas momenti.

M. Luters ir teicis, ka cilvēks ir grēcinieks un taisnais vienlaikus (simul justus et peccator). Tomēr vecie likumi vairs nevalda pār jauno identitāti: "Kur Tā Kunga Gars, tur ir brīvība." (2. Kor. 3:17)

Arī eneagramma ir tāds pats elements kā tas, kurš Bībelē dēvēts par "bauslību", jo eneagramma parāda to, kas ir. Tā nav brīvība, taču var precīzi nosaukt mūsu nebrīvi, parādot ceļu uz brīvību. Ceļa rādītāju mēs varam aizmirst, tiklīdz redzam mērķi, kas Bībelē aprakstīts tik daudziem tēliem un krāsām: dievišķā pilsēta, līksmie svētki, brīvības valstība, dzīve tās pilnībā.

Eneagrammatisks Ziemassvētku sprediķis

Kad Jēzus nāk pasaulē, arī deviņi cilvēces grēki izdzird: ir dzimis Pestītājs. Šīs valodas tiem kož līdz kaulam. Tās modina viņos ilgas, bet vienlaikus arī bailes. Pestītājs! Tas taču viņus iznīdēs no visām iespējamām vietām, tas atņems tiem eksistences pamatu. Vai viņiem būtu jābēg? Bet uz kurieni? Varbūt arī viņiem doties pie jaundzimušā?

Dusmas pirmās pasper soli uz priekšu un saka: "Ha, tad nu beidzot arī mīļais Dievs ir nolēmis kaut ko darīt lietas labā! Jūs tikai paskatieties uz šo pasauli! Nekas sliktāks par to nevar būt! Kāpēc gan Dievs to un pirmām kārtām cilvēkus netika radījis labākus? Bet varu derēt, ka arī šis Jēzus neko nemainīs!"

Tad ierunājas augstprātība: "Man nav vajadzīgs nekāds Pestītājs! Es vienmēr spēju pati sev palīdzēt. Turklāt varēja jau atsūtīt" man personisku ielūgumu. Es varētu dot Viņam kādu labu padomu. Tas Viņam noderēs!"

Nu priekšā iznāk meli, kuri gan paši labprātāk dēvētu sevi par "panākumiem bagātiem". "Kas nu par Pestītāju primitīvā lopu kūtī!" viņi skaistas. "Tas viss taču jau no paša sākuma lemts neveiksmei! Un kā tas tiek pasniegts! Nevienas ziņas presē! To tirgum vajag piedāvāt pavisam citādi!"

Padzirdējusi valodas, skaudība nobāl: "Pestītājs, kas nācis glābt visu pasauli! Ha!" viņa sarauc degunu. "Ja es arī uz turieni ietu, būtu tikai viena no daudziem. Bet varbūt man paņemt līdzi īpašu dāvanu, kaut ko tādu, tādu… Iad visi pārējie nobālēs!"

Kaut kur citiem aizmugurē pēkšņi iešņācās skopums. "Dāvanas!" viņš murmina. "Viņi vēl gaida no manis dāvanu. Man neviens neko nedāvina!" Un atkal ietīstās drūmā klusēšanā.

Bailes trīcot paceļ roku. "Ja nāks tas Debesu Kungs," tās saka, "tas noteikti nepatiks mūsu valdītājiem. Runā tak, ka mesija radīs jaunu kārtību. Ja mēs tur iesim, tad nokļūsim aizdomīgo skaitā, līdz ar to vēl iekulsimies ķezā. Nē, nē, es labāk atturēšos!"

Nu balsi padod labi barota izšķērdība. "Lopu kūtī?" tā brīnās. "Tas ož pēc pelējuma, pēc kaut kā drūma, tas uzdzen depresiju. To es sev nevaru nodarīt! Es gribu dzīvot, priecāties, svinēt! Jau tā mēs sev tik maz ko atvēlam!"

Pēkšņi kājās pietrūkstas vardarbība. "Kā bezpalīdzīgs bērns var pārmainīt pasauli? Ir nepieciešama vara! Nauda! Tanki! Tam bērnam taču pašam vajadzīgs aizstāvis! Labi, es iešu un ņemšu lietu savās rokās. Iešu un došu pa purnu katram, kas iedrošināsies bērnam kaut pirkstiņu piedurt!"

Pēdējais ierunājas laiskums: "Ceļš ir nogurdinošs," viņš nopūšas. "Šaubos, vai tas ir pūļu vērts. Turklāt Pestītāju es noteikti neinteresēju. Labāk iekārtosimies ērtāk tepat un atstāsim visu tā kā parasts."

Tātad par došanos ceļā nevar būt ne runas. Dīvaini tomēr, ka, neraugoties uz savu pretestību, deviņi grēki pieceļas kājās un kaut kur dodas. Vai precīzāk: kaut kas viņus tomēr kā magnēts velk pie jaundzimušā.

Kad viņi pienāk pie kūtiņas, tās durvis ir pavērtas mazā spraudziņā. Iekšpusē var redzēt spīdam spožu gaismiņu. Grēki lietišķi cits pēc cita iesoļo iekšā. Tikai skopums paliek mīņājamies laukā un novēro visu pa logu.

Kūtī ir pavisam kluss. Jāzeps stāv pustumsā. Marija, šķiet, nemaz nav pamanījusi viesus. Taču bērns ir, smaida un iepleš rociņas, it kā gribētu ar ienācējiem sasveicināties. Un tad bērns uzlūko viņus visus, taču tā, ka katrs ir pārliecināts: bērns skatās tikai uz viņu vien. Grēki atbild šim skatienam. Citādi nav iespējams. Un pēkšņi katram no viņiem šķiet, ka bērns ar viņu runā. Mute bērnam nepaveras, taču vārdi ir skaidrāki par skaidru.

Vispirms bērns uzlūko dusmas, kuras jūt, it kā bērns teiktu: "Tu tik ļoti dusmojies uz Dievu un pasauli par to, ka cilvēki ir nevīžīgi, valdošo uzpūtībai nav robežu un liels ir padoto stulbums. Taču vēl vairāk tu dusmojies par pašas trūkumiem. Dod savu īgnumu man! Salauz savu niknumu gabaliņos un ieliec šajā ogļu krāsniņā, lai liesma silda kūtiņu. Es tev dāvināšu savu pacietību. Tā izglābs pasauli kaut lēnām, bet noteikti. Esi pacietīga pret sevi! Piedod saviem līdzcilvēkiem to, ka viņi ir nepilnīgi! Piedošana ir vienīgais, kas spēj kaut ko mainīt! Uzticies! Labais jau aug, kaut tas notiek ļoti lēni." To visu noklausījušās, dusmas noslīgst ceļos un jūtas tik atvieglotas kā vēl nekad agrāk.

Tad bērns pievēršas lepnumam, kuram šķiet, it kā bērns teiktu: "Tu esi padarījis sevi tik neaizvietojamu, pastāvīgi steidzies palīgā pat tur, kur tevi neviens nesauc, esi pieķēdējis citus ar važām. Savukārt tu jūties aizvainots, jo neviens tev pat paldies nepasaka. Atdod man savu kroni! Skaties Es vienkārši esmu te. Tevis dēļ. Ļauj man tev kaut ko uzdāvināt! Tā ir īsta pazemība." Nu arī lepnums nometas ceļos. Viņa sirds pēkšņi ir kļuvusi tik viegla, un viņš jūtas brīvs un bezgalīgi pateicīgs.

Tagad bērna skatiens skar melus. Tie it kā dzird balsi: "Tev ir bail, ka nesasniegsi mērķi, ka paliksi zaudētājos. Ar sīkām viltībām tu gribi nodrošināties, ka nekad nezaudēsi. Es tomēr redzu tev cauri. Un es redzu tevī arī to, kas nepavisam nav spožs. Atdod man savas bailes zaudēt!" Meli paklanās bērnam. Meliem kļūst gaiši, cerība iemirdzas, un tie zina: viss būs labi.

Nākamajai bērns ielūkojas acis skaudībai. Un tai ausīs ieskanas vārdi: "Tu pastāvīgi salīdzini sevi ar citiem, jo šaubies par sevi. Tu sevi žēlo, jo domā, ka neviens cits to nedarīs. Jūtas ar tevi spēlējas kā ar bumbiņu. Atdod tās man! Tavus emocionālos lidojumus un gremdes, tavas ilgas pēc tāluma un mājām. Pieņem manu vienkāršo skaistumu! Vienkārši esi!" Skaudības sirdī viss nemiers norimst.

Visas vētras apklust. Tā pavisam vienkārši un nemāksloti nometas ceļos bērna priekšā.

Šajā mirklī skopumam aiz loga šķiet, ka nu bērns uzrunā viņu.

Tas ienāk kūtiņā. Kad viņš uzlūko bērnu, viņš it kā dzird: "Tava > > ' >

sirds nekad nav tā pa īstam iesilusi. Tev allaž nācies gādāt pašam par sevi. Tu esi krājis mantu un zināšanas, lai izdzīvotu. Ļauj tevi sasildīt! Ļauj, lai tev pieskaros!" Bērns pastiepj rociņu, un skopums to skūpsta. Tad viņš novelk sev no pirksta dārgāko gredzenu un noliek to Marijai pie kājām. Viņam ap sirdi kļūst ļoti silti, un skopums pirmo reizi jūtas tā, it kā būtu mājās.

Vilcinoties arī bailes panāk uz priekšu. Bērns tās uzlūko, bet bailes neuzdrošinās pacelt skatienu. Tomēr bērns it kā saka: "Tu neuzticies Dievam, pasaulei un arī sev. Tev bail no autoritātēm. Tu uzmanies, jo negribi, lai tevi pamanītu. Tu ilgojies pēc drošības. Paskaties uz mani! Man tu vari uzticēties. Sev arī. Nebaidies no šī riska! Es esmu ar tevi." Bailes jūt krūtīs ieplūstam tik lielu, labu spēku kā nekad līdz tam. Taču tās nenometas ceļos, bet pēkšņi iztaisno muguru un ieskatās bērnam acīs, mēmi zvērot mūžīgu uzticību.

Arī izšķērdība pamana sev pievērsto bērna skatienu un izdzird balsi: "Vai redzi, ar kādu mazumiņu es iztieku? Vai jūti šīs vietas svēto nopietnību? Atdod man savas bailes no tumsas, no ciešanām un nāves! Atdod man savu tieksmi nemitīgi tērēt! Saņem drosmi, lai sērotu par bērnībā aplēptajām sāpēm! Es tev uzdāvināšu patiesu prieku, ar kuru vairs nav jābaidās no tumsas." Kāds gaismas stars izlaužas no izšķērdības dziļumiem, un seja kļūst gaiša. Vienlaikus tai par vaigiem rit skumju asaras. Un tas ir tik labi!

Vardarbība līdz šim ir stāvējusi pārsteidzoši mierīga. Nu tā izspraucas priekšā: "Es vairs nespēju izturēt! Es redzu tavu neaptveramo bezspēcību. Tomēr, man šķiet, tev ir lielāka vara nekā man! Es padodos. Savas varas izmantošanu un despotismu es atdodu tev. Cik daudzus cilvēkus es esmu apvedis ap stūri, notriecis zemē un ļaunprātīgi izmantojis! Es apbrīnoju tavu šķīstumu. Es vēlos tev kaut ko lūgt, ko vēl nevienam neesmu lūdzis: piedod man! Dari mani tīru! Es gribu tev kalpot!" Vardarbība nometas ceļos bērna priekšā. Viņai ir tā, it kā to caurstrāvotu bērna nevainība. Bērnam vairs nav jāsaka nekas.

Beidzot bērna skatiens skar arī pēdējo grēku laiskumu. Tam šķiet, it kā bērns teiktu: "Paskaties, cik te maz ērtību! Un tomēr es esmu enerģijas pārpilns. Esmu izlēmis ziedoties un mīlēt. Un man vajag ari tevi. Tev jānes cilvēkiem mans miers arī tad, kad iegūsi dažas skrambas. Tu esi nepieciešams. Es ar tevi rēķinos. Atdod man savu rezignāciju un vienaldzību! Tev šķiet, ka esi pats pēdējais. Tev jābūt pirmajam!"

Laiskums pārējiem dod zīmi, un viņi kopā pieceļas un sadodas rokās. Viņi stāv ap bērnu un uzlūko to ar lielu prieku, nespēdami vien atskatīties. Tad viņi paskatās cits uz citu un apkampjas, vēlot cits citam mieru. Visi deviņi grēki nu ir atpestīti, kad uzlūkojuši un pielūguši cilvēkā iemiesoto Dievu.

Dītrihs Kolers, Andrēasa Eberta redakcijā)

Nožēla, ko neviens nenožēlo Garīgā darba perspektīvas ( dītrihs kolers)

Šī grāmata ir tikai grāmata. Tā satur daudz informācijas. Tā var šķist interesanta, noderīga vai aizdomīga. Grāmatu var akceptēt vai noliegt. Šo grāmatu var izmantot kā tipoloģijas pazinēja un kas-ir-kas rokasgrāmatu. Šādi var krist kārdinājumā sev un citiem uz pieres uzlīmēt numuriņus. Šo grāmatu var izmantot kā karti, lai dotos savā ceļā. Ceļā pie sevis, prom no atsvešinātības laika un vietas. Pirms tapa šī grāmata, bija pastorālo padomdevēju mūžsenās zināšanas. Viņi izprata savas un padoma lūdzēju dvēseles vai nu pamazām, vai zibenim līdzīgā atklāsmē. Kā šī sastingusi grāmata atkal var kļūt "dzīva"? Vai papīrs var sākt dzīvot, burts atdzīvināt garu? Tas nozīmē no "pīšļiem pārtapt par Garu". Tā kādā runā 362. gadā teicis grieķu mūks un Kapadokijas Baznīcas tēvs Gregors no Nazianzas. Tā viņš savai draudzei pamatoja, kāpēc vairākkārt pametis savu garīgo amatu. Viņu vienmēr līdz sirds dziļumiem bija izbiedējis lielums, kāds piemīt pastorālajam padomdošanas darbam, "lai pīšļiem piešķirtu Garu".

Protams, ne grāmata, ne pastorālais padomdevējs, ne ārsts un neviens eneagrammas seminārs manā vietā neveiks pārmaiņas. Transformācija ir darbs un žēlastība reizē. Ja nestrādāšu ar sevi, Dieva žēlastība manī nedos augļus un bez tās mans darbs būs veltīgs. Nožēla ir process, kurā manam un Dieva darbam jānotiek vienlaikus. Dievs dāvā man atgriešanu1 , bet šī iespēja man jāizmanto. Tā ir "nožēla, kuru neviens nenožēlo".2 Nenožēlo tāpēc, ka tā nes dziedināšanu un glābiņu. Pāvils priecājās, ka to sagādājis savai Korintas draudzei, jo sāpes, ko tam nācās sagādāt draudzes snaudošajai sirdsapziņai, nevairo rezignētās pasaules sāpes ("Ak jā! Mēs visi esam bijuši grēcinieki!"). Daudzreiz Pāvils ir modinājis draudzi transformācijas svētlaimīgajām dzemdību sāpēm.

Ar šo kristīgo eneagrammai veltīto grāmatu vēlamies radīt telpu personiskajai "nožēlai, kuru neviens nenožēlo". Piedāvājam piecus ieteikumus.

Tipoloģija nav paredzēta sevis atspoguļojumam,

bet transformācijai.

Dabiski, ka eneagramma ir spogulis. Es lūkojos tajā, lai saskatītu savas dvēseles apslēpto seju. Taču es gribu uzzināt, pie kura tipa piederu, nevis tāpēc, lai to kaut kā uzlabotu, bet lai sevi mainītu. Es taču nevēlos, sevī iemīlējies, lolot savu tipu. Es gribu atbrīvoties no saviem žņaugiem un paradumiem. Es vēlos integrēties deviņās enerģijas ieguves vietās. Es gribu koordinēt un līdzsvarot trīs galvenos centrus. Es vēlos vienādā mērā attīstīt "smadzenes galvā", "smadzenes vēderā" un "smadzenes sirdī". Es gribu atrast savu daļu katrā no deviņām cilvēku kolektīvās dvēseles sejām. Es nevēlos specializēties un kļūt vēl "tipiskāks". Tā es iekristu lamatās, ko rada neīsta mīlestība pret sevi. Es vēlos vēl vairāk pilnveidoties un kopā ar savu tipu ienirt, jā, pat izšķīst ticības, cerības un mīlestības plašajā pasaulē. Tā būtu patiesas sevis mīlestības atmoda. Tāda būtu attīstības mērķa atzīšana. Ne jau velti neattīstītas, mazāk nobriedušas personības profils ir daudz asāks, piedauzīgāks, kariķētāks nekā daudzpusīgi attīstīta cilvēka profils. Neirotiķim būs garākas un skaudrākas ēnas nekā transformētai personībai, kura stāv tieši zem žēlastības saules un kuras ēna ir pavisam maza. Varas pārstāvi, kas transformējis savu sākotnējo ASTOTā ripu un savas potences izmanto, pašaizliedzīgi un iejūtīgi piedaloties kalpošanā, pēc ārējām izpausmēm var pat sajaukt ar nobriedušu OTRo. Turpretī motivācijas aspektā abus šķir pasauļu pasaules.

Labi būtu, ja mēs eneagrammu izmantotu ne tikai kā tipoloģiju, ar kuru pastāvīgi fiksētu un reizi par visām reizēm klasificētu sevi un citus. Eneagrammas deviņi tipi nav tikai palīglīdzeklis transformācijas darbā. Eneagramma apraksta ne vien deviņas izolētas enerģijas gūšanas vietas, bet arī ceļu, kuram ir deviņi dažādi izejas punkti. No katra šī punkta mēs dejas solī pa apli virzāmies cauri deviņām atšķirīgām pasaulēm, kuras visas kopā veido neatkārtojamo un vienīgo pilnības pasauli. Mūsu attīstības mērķis ir dievišķā pilnība, kurai mums jākļūst līdzīgiem un kuru Jēzus Kalna sprediķī apraksta šādi: " Viņš liek Savai saulei uzlēkt pār ļauniem un labiem un liek lietum līt pār taisniem un netaisniem,"3 Tāpat arī mums jāļauj savai iekšējai saulei iespīdēt itin visur (un iekšējam labo darbu mākonim jāļauj izlīt pār itin visu), neskaitot, kurš no tā "pelnījis" vairāk, kurš mazāk. Tā ir Dievam līdzīga pilnība tiešs pretstats moralizējošam perfekcionismam. Tā ir beznosacījumu mīlestība, kurai mēs pamazām tuvojamies savās pārvērtībās un kura ir Kosmosa lielākais pārveidojošais spēks.

Sevi nevar sastapt savā iekšējā pasaulē,

bet telpā, kurā tiekamies ar Dievu.

Eneagramma nostāda mani aci pret aci ar sevi, citiem cilvēkiem un Dievu. Pirms tā mani dara brīvu, tā izbiedē un sāpina. " Tad viņu abu acis tapa atvērtas, un viņi atzina, ka viņi bija kaili,"4 Saskaņā ar Martina Būbera "dialoga principu" vispār nepastāv izolēts es, jo tas pastāv tikai kā sastāvdaļa no vārdu savienojuma es-tu vai es—tas.

"Notiekošais mūs uzrunā ar zīmēm. Kas uzrunā? Mums nelīdz par atbildi izteikt vārdu Dievs, ja mēs to no savas eksistences izšķirošās stundas nedarām, "mums jāaizmirst viss, ko būtu par Dievu vajadzējis zināt, ja nedrīkstam paturēt neko mantotu, apgūtu, paša izsapņotu, ne kripatiņu no grāmatu gudrības un jāienirst melnā naktī. (..) Ja mēs no tās ceļamies jaunai dzīvei. (..) tad vienmēr vienu mirkli sastopam Dievu, viena acumirkļa Dievu.

Eneagramma mums sniedz ne tikai psiholoģiskas atziņas, bet arī garīgu realitāti. Delfu sentence "Iepazīsti sevi!" ir caur un cauri domāta ironiskā nozīmē kā neiespējama, jo nevar sevi aiz matiem izvilkt no purva. Patiess darbs ar sevi var izdoties tikai tad, ja savā ceļā sastopos ne jau ar sevi, bet ar "ne-sevi", ar to, kurš ir Pavisam cits, ar manas patības pirmtēlu, tātad ar Dievu. Izšķirošais ir tas, lai "mans Dievs" nebūtu tikai mana neapzinātā es projekcija. Citādi mēs mirklī, kad ar eneagrammu iepazīstam sevi, slīgstam vai nu lepnībā, vai izmisumā. Ir svarīgi, ka es sastopu cilvēkā iemiesoto Dievu,

Cilvēka Dēlu, kas ir kļuvis par miesu Jēzū Kristū. Šī sastapšanās ar Dievu mani no augstprātīgām ilūzijām var atgriezt uz Zemes un izvilkt no depresijas bedres, nostatot uz mundras pazemības drošā pamata. Uz tā es esmu brīvs un varu pilnveidoties viņpus uzslavām un nopēlumiem. Tur pašā lejā es stāvu Dieva visu saprotošā un visu piedodošā skatiena, neizsmeļamā jaunā sākuma priekšā un saku: te es esmu, kāds es esmu. Tevī es sāku visu no jauna.

Atšķirība starp monoloģisko un dialoģisko darbu ar sevi ir milzīga. Mana pieredze rāda, ka dialogs ātrāk nekā uz savu patību vērsts monologs atraisa manī radošos transformācijas procesus. Katru reizi, kad pamostos no esības snaudas un nonāku Dieva "priekšā", man kauns, ka biju tik "esībaizmāršīgs", un priecājos par kontaktu pats ar savu sākotni un mērķi. Pašapmāna viltus mērķi tad paši nomet maskas. "Salamana Mācītāja" gudrība, kas liek saskatīt niecības varu, kļūst absolūti skaidra: "Iedomības iedomība vanitas vanitatum\" Turpretī bijība Dieva priekšā ir atziņas sākums.6 Visur, kur Svētajos Rakstos ir runa par "bijību Dieva priekšā", nav autoritāra, kontrolējoša un barga Dieva attēla. Drīzāk var runāt par "šeit un tagad" klātesoša mīloša Dieva klātbūtni, šī viena konkrētā acumirkļa Dievu. īstais vārds nav "bijība", bet gan "uzmanība". Tagad es nebēgu pagātnē vai nākotnē, jo esmu pamodies tagadnē. Izmantojot psiholoģijas terminus, var teikt, ka tagad izgaist egocentriskas apmātības idejas un ideālisma pretenzijas. Es pamostos no sava dzēruma reiboņa un esmu pilnīgi skaidrs. Es saskatu savas neapzinātās apsēstības un kļūstu brīvs.

Šim garīgajam paša darbam ar savu esību mums ir dots kāds darbarīks uztveres spēja.

Transformācijas instruments nav morāla pasrefieksija,

bet tā ir sevis uztvere, kuras saturs nav svarīgs.

Katram cilvēkam neatkarīgi no inteliģences, izglītības, kultūras un reliģijas ir iedzimta spēja, kuru tēlaini varētu saukt par "iekšējo novērotāju". Vairumam cilvēku tas ir aizmidzis, bet, ja tas pamostas, tad daļa no cilvēka psihiskā spēka spēj dažādot pārējās patības daļas, kurās virpuļo domas un jūtas, iepazīt es daļas it kā no malas un nosaukt tās vārdā. "Iekšējais novērotājs" man palīdz uztvert ikvienu no savu domu kompleksiem un emociju kokteiļiem. Mirklī, kad es pats sāku cenzēt to, ko uztveru, vērtēt pozitīvi vai negatīvi, "iekšējais novērotājs" apklust. Viņš nekad netiesā, bet tikai secina, ka es vērtēju. Viņš nav ne sirdsapziņa, ne "vecāku ego", ne nosodošais farizejs, ne analizējošais tiesnesis manī. Tas tikai palīdz man pašam apzināties, tieši kuru no visām lomām patlaban tēloju uz dvēseles skatuves. Šāds neitrāls vērotājs rada telpu, kurā es reizi pa reizei varu atbrīvoties no sava tipa ietekmes un uzspiestās rīcības. Izmantojot "iekšējo novērotāju", es atbrīvoju sev šādu starptelpu, platu ceļu starp divām automātiskām reakcijām: apspiešanu, no vienas puses, un sevis identificēšanu, no otras puses. Brīvajā telpā var ieplūst beznosacījumu mīlestība, kas tur saka: ir tā, kā ir. Brīvi būdami, mēs kopā ar ĒRIKU FRlDU (Erik Eried) varam teikt:

"Tā ir nepateicība," saka OTRo aizvainotā lepnība.

"Tā ir nelaime!" iesaucas TREŠO aprēķins.

"Tas ir traģiski," nopūšas CETURTo melanholisms.

"Ir tā, kā ir," atbild dievišķā Sirds mīlestība.

"Tas ir neprāts," šķendējas PIEKTo prāts.

"Tā ir vieglprātība," noskalda SF.STo piesardzība.

"Nav jau tik traki!" pauž SEPTlTo mierinājums.

"Ir tā, kā ir," atbild dievišķā Gara mīlestība.

" Tas ir nožēlojami," runā ASTOTo despotisms.

"Tas ir bezcerīgi," noņurd DEVlTo laiskums.

"Tā ir kļūda," norāda PIRMo morāle.

"Ir tā, kā ir," atbild dzīvās miesas mīlestība.

Starp citu, realitātes uztvere un pieņemšana ir kaut kas pavisam cits nekā aplama padevība liktenim. Tas drīzāk ir apvērsuma sākums, teikusi pacifiste un revolucionāre ROZA LUKSEMBURGA (Rosa Luxemburg), pievienojoties Ferdinandam Lasālam (Ferdinand Lasalle): "Teikt to, kas ir, nozīmē spert pirmo revolucionāro soli konkrētajā sabiedriskajā situācijā." Tas ir ari pirmais solis uz iekšēju psihisku manas būtības transformāciju. Viss, ko esmu pieņēmis tādu, kāds tas ir, var tikt atpestīts un pārveidots tāds ir gan terapeitiskais, gan kristīgais princips. To var apgūt no Jēzus Kristus uzvedības, par kuru tik sašutuši bija moralizētāji: "Jēzus taču pieņem grēciniekus, Viņš pat ēd kopā ar tiem!" Uz to Jēzus, kā zināms, atbildēja ne jau moralizējoši, bet dziedinoši: "Ne veseliem vajag ārsta, bet slimiem?

"Iekšējais novērotājs" nosauc vārdā bagāto farizeju manī ar visiem tā domu un jūtu aizspriedumiem. Ja es no tā izbīstos, vismaz uz dažiem mirkļiem atsvabinos no sava tipa uzspiestās reakcijas, varu nonākt pie Jēzus svētības vārdiem: "Svētīgi garā nabagi, jo tiem pieder Debesu valstība."* Senvācu mistiķis MEISTARS EKHARTS Meister Eckhart) to kādā sprediķī izklāsta šādi:

"Nabags garā tas nozīmē: acs ir krāsām nabaga, bet saredz visas krāsas, tāpat kā tas, kurš ir garā nabags, jūtīgi uztver garu, un visu garu gars ir Dievs. Gara auglis ir mīlestība, prieks un miers."

"Iekšējais novērotājs" tātad ir pirmais tranformācijas darba instruments.

Atmostoties "iekšējam novērotājam", vispār tikai sākas ieeja uzraudzības pasaulē, tikai tad sākas patiesa garīgā attīstība, kas sniedzas pāri līdzšinējiem reliģiskajiem veidojumiem. Jauns bavāriešu mācītājs savā karalaika dienasgrāmatā, kas domāta ikdienas lūgšanām, izveidoja sarakstu. Pirmais lūgums rubrikā "personiski": "iztukšošanās dāvana man pašam". Šo dievišķo dāvanu var izlūgties, bet var arī iegūt darbā ar sevi. Tas ir darbs, kurā mūsu ierastās, tipa uzspiestās un arvien vienādās reakcijas pārtraucam ar "iekšējā novērotāja" palīdzību. Eriha Kestnera epigramma "Pelei, kas iekļuvusi slazdā" ir aicinājums paveikt sagraušanas un atbrīvošanās darbu:

"Tu skrien uz riņķi un aliņu meklē?

Tu skrien gluži velti! Saproti taču to!

Apdomājies!

Vēl viena vienīga izeja tev atliek:

Ieiet sevī."9

Tomēr ieiet sevī var būt bīstami, ja mūs tur nesagaida Dievs, kas gatavs pieņemt visus, kādi tie ir. Tikpat neauglīgi ir arī ar priecīgu prātu traukties pie Dieva, šādi izvairoties no tikšanās pašiem ar sevi. Mums nepalīdzēs tāda teoloģija, kurai nav dvēseles, un psiholoģija, kurai nav Dieva.

Ja es savu eneagrammas tipu esmu apzinājies un pieņēmis, ja arvien biežāk būs izdevies iekšēji atraisīties un iztukšoties, tad papildus "iekšējam novērotājam" man talkā nāks vēl viena spēja, kuras priekšnoteikumi ielikti visos cilvēkos, tikai ne visiem tā ir attīstīta: spēja izšķirt garus.

Transformējošas nožēlas darba mērķis ir nevis ideāla sasniegšana, bet garu izšķiršana.

Jauno cilvēka esību neizdodas realizēt atbilstoši mūsu "svētajai idejai", pār kuru mēs pārāk agri un aiz nezināšanas esam paklupuši. To var paveikt tikai žēlastība. Šis darbs ir salīdzināms ar sēklu, kas Dieva valstībā uzdīgst pati. Tas notiek "auto-mātiski" tā Marka evaņģēlija grieķu valodas tekstā (4: 28) formulēti vārdi "pati no sevis nes". Tas, ko mēs spējam darīt un kas mums jādara, ir: nolasīt ērkšķus un usnes, arvien no jauna salaužot savas nepareizās izturēšanās automātisku atkārtošanos. Šādi mēs atbrīvojam vietu automātiskam jaunās esības brīnumam. Ideālists tiecas sasniegt cēlus ideālus un cieš sakāvi. Transformējošās nožēlas garīgās pilnveidošanās darbs nav bez apdoma dzīties pakaļ ideāliem, bet gan saglabāt skaidrību un neatlaidību, lai atmaskotu dažādus garus. 13. gs. mūks un skolotājs no svētā Atosa kalna, vientuļnieks Nikifors, apkopojis svarīgāko no tā, ko par uzmanību un skaidro saprātu 5. gs. rakstījuši Tuksneša tēvi un mātes:

"Ieklausies manī uzmanīgi! Modrība ir pilnīgas nožēlas zīme, tā ir dvēseles atgriešanās pašai pie sevis, naids pret pasauli un steigšanās pie Dieva. (..) Tā nozīmē nesatricināmu skaidrību par grēku piedošanu. (..) Tās dēļ Dievs tiecas pretī Garam, lai atklātos tam. Modrība ir mierīgs, apklusis vai klusējošs Gars, kas ar Dieva žēlastību ir dāvāts dvēselei. Tā ir domu attīrīšana, templis atmiņām par Dievu un spēka avots, kas palīdz izturēt pārbaudījumus."10

Tuksneša tēvi zināja, ka tas, ko mēs dēvējam par tipiem, ir dvēseles piespiedu automātisms, patiesībā "dēmoni", kas mūsu nervu galos piesavinājušies tiesības uz paradumiem un mūs ierobežo. Mēs esam "piesūkušies" ar savām identifikācijām un tiekam "atskaidroti" ar ierobežošanas dāvanu. Neīstā tipa "gariem" nepiemīt radošais spēks, tie spēj tikai izkropļot mūsu patiesās dotības, tās pārspīlējot vai viltojot. Visu iespējams viltot un mēs to ilgi nepamanām, jo mūs iemidzinājušas mūsu tipa paustās aktivitātes. Ar "garu šķirošanas" harismu mēs diagnosticējam, vai mūs pārņēmusi īsta vai viltota lepnība. Patiesa sevis mīlestība vai narcisms? Garīga savas vainas apziņa vai neirotiska vainas izjūta? Reāla vai depresīva rezignācija? Pravietiskas cerības vai jūsmīgas ilūzijas? Pilnvērtīgs prieks vai organizētas baudas? Kalpa gars vai pilsoniski atbildīga paklausība? Nobriedusi mīlestība vai simbiotiska akla mīlestība? Kreatīva nožēla vai neauglīga sevis žēlošana? īsta iecietība pret spēju panest ciešanas vai gļēva pielāgošanās tām? Pasaulīgas skumjas, kas ved nāvē, vai dievišķas skumjas, kas izraisa svētlaimīgu nožēlu, ko neviens nenožēlo? Šo sarakstu varētu turpināt bezgalīgi. Iepazīsti savas lamatas ar eneagrammu, un tu attīstīsi un izkopsi tev dāvāto "garu šķirošanas" spēju, praktizējot to (it īpaši, ja tā būs kļūdām draudzīga prakse!) gan savā labā, gan kalpojot to cilvēku labā, kuri tev uzticējušies.

Modrība nostājusies sardzē pie dvēseles vārtiem un pirmo ielaiž šķirošanas garu. Tā uzdevums vispirms uzraudzīt jutekliskā ķermeņa vārtus. Ko un kā es redzu, dzirdu, saožu, sagaršoju, ēdu un dzeru tieši tagad? Vēl modrība sargā dziļāk slēptos dvēseles vārtus. Kādas jūtas un emocijas tagad grib mani pārņemt savā varā? Modrība sargā arī visdziļākā līmeņa Gara vārtus. Kādi spriedumi, aizspriedumi, salīdzinājumi, izdomājumi, nolūki, atmiņas, pretenzijas un ideāli grib mani pārvaldīt? Modrība sargā, lai es nepārtraukti neiekristu vaļējās lamatās. Šķirošanas spēja palīdz man atšķirt kārdinājumus, neīstumu un pašapmānu (izsakoties Tuksneša tēvu vārdiem "sātana maldi"). Nožēla man palīdz pēc katra klupiena tikt ārā no lamatām.

Ja izmantoju šķirošanas spēju, es garīgajā karā vairs neesmu bezpalīdzīgs varas upuris. Manās rokās dots Gara zobens. Reizēm es tieku pieveikts, bet ceļos augšā atkal no jauna. Es krītu arvien retāk un arvien biežāk gūstu uzvaru. Es attīstu savu īsto patību ar visām deviņām Kristus sejām sevī. Šī cīņa ar mainīgām sekmēm turpinās jau ilgi. Tomēr pašās beigās uzvara ir droša. Tik kareivīga valoda daudziem mūdienās nepatīkami griežas ausīs. Tomēr kareivja vai karotājas arhetipam tieši transformācijas darbā ir neaizvietojama loma. Ja iekšējā gara kultūra būs šāda, tad uz ārējās skatuves notiekošie bezjēdzīgie kari starp dažādām nācijām un grupām atmirs paši no sevis.

Pirmā Rietumu zemēs iznākusi autobiogrāfija un vienlaikus pirmais psiholoģiskais sevis tēlojums pasaules literatūrā pieder AURĒLIJA AUGUSTĪNA (Aurelius Augustīnus) spalvai. Tas ir stāsts par kāda CETURTā atgriešanu, sākot no bērnības. Darbs veidots kā dialogs dievišķās mīlestības priekšā un formulēts lūgšanu formā. Augustīns pēdējās dienas pirms sava garīgā apvērsuma 386. gadā Milānā apraksta šādi:

"F.s biju slims un mocījos pašpārmetumos, rūgtākos nekā parasti, un tā locījos un mētājos savās važās, līdz tās beidzot, kļuvušas plānas, pārtrūka pavisam. Un tomēr es vēl joprojām biju saistīts. Tad Tu, Kungs, savā stingrajā maigumā tuvojies manām slepenajām dzīlēm.(..) Es iekšēji teicu: jā, tam jānotiek pavisam drīz, un vārdos jau biju nonācis pie lēmumiem. Cieši biju nolēmis, ka tiešām tā arī darīšu es to neizdarīju (..), nesatvēru to un neturēju ciet, vēl joprojām vilcinoties mirdams nomirt un atdzimt dzīvei. Vēl ierastajam sliktajam pār mani bija lielāka vara nekā neparastajam labajam. Jo vairāk tuvojās laiks, kad man bija jākļūst par kaut ko citu, jo lielākas šaušalas mani pārņēma, bet es tomēr nepadevos un nemetos bēgt atpakaļ labais noturēja mani līdzsvarā. Vēl mani kavēja viena muļķība lielāka par otru un iedomība uz iedomības visas manas vecās draudzenes, slepeni tveroties pie manas juteklības rāmjiem un čukstēdamas: tu tiešām sūti mūs prom?""

Lūk, uztveres un šķirošanas dotumi pavisam īsi pirms izšķirošā apvērsuma dažas dienas vēlāk!

Garīgajā karā mūs nebiedē nekādas grūtības. Mēs atzīstam:

"Ciešanas patiešām ir nepieciešamas, tomēr cilvēks to spēj saprast tikai tad, kad (..) apskaidrots (..) caur nožēlu. Tā bieži vien mēs atkal sabrūkam, bet tālab tak nezaudēsim cerību. Nožēlosim un turpināsim cīņu, tādējādi no kritiena gūstot pat labumu."

To Hruščova vajāšanu gados raksta krievu dvēseļu gans IGUMENS N1 KONS (Igumen Nikon). Kādā citā vēstulē viņš, sniegdams padomu, uzrakstījis, lūk, šādu pārsteidzošu teikumu:

"Mīļais Dievs, Kungs, no sirds [lūdzu] par lielāko un vajadzīgāko no visām

balvām: saskatīt savus grēkus un par tiem raudāt. Kam šī balva dota, tam ir VISS.

Sevis žēlošana meklē neīstu ārēju mierinājumu. Garīgie karotāji/-as turpretī sevi nesaudzē. Vēlo viduslaiku garīgais skolotājs KEMPENAS TOMASS (V)omas van Kempen), pievēršoties jaunajai laju dievbijībai, savā darbā "Par sekošanu Kristum" raksta šādu satriecošu teikumu: "Arējs mierinājums nav mazs traucējums un kaitējums, kas nodarīts dievišķajam mierinājumam."13 Garu šķirošana tātad notiek arī mierinājuma līmenī. Igumens Nikons raksta pat tā: "Kurš atvaira pamatotu vai nepamatotu pārmetumu, atvaira arī pats savu pestīšanu."14 Jo: "Cilvēka garīgās izaugsmes mērs ir viņa pazemība. Jo augstāks ir cilvēka gars, jo tas pazemīgāks."15

Mēs ienākam plašajā visu aptverošas mīlestības pasaulē.

Ilgi mēs esam nodzīvojuši, neapzināti kalpojot savu kaislību noteiktām ciešanām un praktizējot savu šķietami veiksmīgo izdzīvošanas taktiku, maksājot par to bargu cenu. Tad beidzot pienāk brīdis, kad ego, šis brīžiem stūrgalvīgais un mazdūšīgais radījums, ir apzinājies savu dvēseles krīzi. Ir modušās nojautu pilnas ilgas pēc savas īstās patības. Vienlaikus parādās "iekšējais novērotājs" un visu aplūko ne slavēdams, ne nopeldams.

Mēs pametam pašapmāna, bērnišķīgā egoisma murgaino pasauli. Jā, arī veselīgā egoisma pasaule, kurā iemācījāmies veiksmīgi darboties sabiedrībā, vairs nešķiet mūsu dzimtene, bet tikai pagaidu apmetnes vieta. Pa nožēlas šaurajiem vārtiņiem mēs ielūkojamies jaunā uzmanības un drošības pasaulē. Mēs apzināti uzsākam garīgu karu pret viltus gariem, kas mūs rafinēti grib ievilināt savās lamatās.

Ar karru jaunu apgaismības mirkli, ar katru mazo uzvaru pār kārdinātāju paradumu varu, ar katru jaunu, radošu nožēlas izpausmi mēs izlaužamies arvien tālāk un tālāk patiesības pasaulē. Ievērojot to, ka attīstām savu īsto patību pēc līdzības ar Cilvēkā iemiesotā Dieva pirmtēlu, tajā attīstās deviņas Gara dāvanas, katra savā neatkārtojamajā individuālajā izpausmē. Es tagad esmu atklājis savu patieso aicinājumu "svēto ideju", kura bija jau ieprogrammēta gēnos. No tās tagad attīstās deviņi Gara augļi, arī katrs savā, vienreizējā un individuālajā konkrētajā izpausmē. Visas manas harismas vairs nevada ego, bet gan pašaizliedzīga mīlestība. Tagad beidzot es varu prasmīgi un pozitīvi reaģēt uz dzīves neizbēgamajām negācijām. Esmu izpratis, ka Kalna sprediķis ir reāla iespēja, kā īstenot "esamību pasaulē" un vienlaikus nebūt pasaulīgs. Es atrodu sevi Jēzus astoņās svētībās un jūtos ieausts vienā tīklā ar to neredzamo kopību, kuru veido "visi svētie", kas nes Dieva Garu kā baznīcā, tā ārpus tās. Es varu ciest kopā ar Kristu, nejuzdamies aizvainots, tāpat kā viņš bija ievainojams, bet nejutās sāpināts. Nu jau man vairs nav svarīgi, vai tieku izprasts un vai mani mīl, bet gan tas, vai pats izprotu un mīlu. Pat mīlestība uz savu ienaidnieku man ir pavisam dabiska un nekādus psihiskus krampjus tas mani neizraisa. Beznosacījumu, pilnīgā mīlestība agape ir pārņēmusi mani. Tā ir mīlestība, ar kādu Dievs mīl grēciniekus, ar kādu tik ļoti mīlēja pasauli, ka deva tai Dēlu, kurā iemiesojās. Tikai tagad es patiešām saprotu, ka nav lielākas varas Kosmosā. Tiesas diena nu ir garām. Visvarenības troņa pašā centrā ir miermīlīgs jērs, kam kaklā cirsta brūce asiņu notecināšanai. Šis iespaidīgais simbols ņemts no vīzijas par pēdējo pasauli priekšpēdējās pasaules apokaliptiskajās kulisēs.

Brazīlietis PAULU KOELJU (Paulo Coelho) sava svētceļojuma dienasgrāmatā apraksta, kā viņš, pārvarot dažādas grūtības uz Jēkaba ceļa, sava garīgā skolotāja vadībā iepazinis agapi. "Agape ir mīlestība, kas paņem bez atlikuma.(..) Visam, ko tu turpmāk darīsi (..) jēga būs tikai tad, ja tu būsi pārņemts ar šo visu aptverošo mīlestību."16

Tomēr arī agapes pasaulē es vēl nebūt neesmu pasargāts no iekrišanas vecajās lamatās, kas man bija izliktas jau kādā no agrākās attīstības pasaulēm. Pietiek ar vienu sekundi, lai es atkal iegāztos atpakaļ sava dabiskā egoisma apziņas pasaulē vai pat vēl ļaunāk neirotiskā egocentrismā. Pārraudzība ir sabrukusi, "iekšējā novērotāja" modrība zudusi. Kāda veca, akla kaislība jau atkal uzliesmo, iepriekšējais uzvedības modelis vēlreiz nostrādā. Taču jau pēc stundas, minūtes vai sekundes es spēšu atkal piecelties no šī kritiena un atgriezties savā apzinātajā patiesības pasaulē. Dvēseles "lifts" mani tagad uzved augšā tikpat ātri, kā biju nobraucis lejā. Savās vecajās lamatās es tagad iekritu aizvien retāk un retāk.

Radošās nožēlas darbs nebeigsies līdz pat nāvei. Fizisko nāvi es kādu dienu sveikšu kā savas transformācijas darba nobeigumu. Vai dvēseles šķīstīšana turpināsies ari pēc nāves? Vai tā ir žēlastība vai arī sods? Šķīstītava man sākusies jau uz Zemes, un tā vienmēr bijusi žēlastības velte, kaut arī saistīta ar nožēlas un mīlestības sāpēm. Arī evaņģēliskie kristieši, tāpat kā katoļu Baznīca, tic apustuļa Pāvila vārdiem: "Kāds kura darbs ir, to uguns pārbaudīs."17 Šķīstītavu, kuru tautas mutē dēvē par elles pekli, tik tiešām veido mūsu radošās nožēlas liesmas. Šajā vietā, kas tiek uzskatīta par paradīzes priekštelpu, tiek pabeigti mūsu nožēlas "nenokārtotie darījumi". Debesis bezgalīga telpa, kurā uzplaukt visaptverošai mīlestības integrācijai. Elle tā jau tagad ir mūsu pilnveidošanās apstāšanās un bloķēšana, tā izpaužas kā spītībā, kūtrumā, sevis žēlošanā vai greizsirdībā iestrēgusi mūsu izaugsme, jebkura neiroze, kas iesakņojusies mūsos, es, kurš idealizējis pats sevi. Cik patiesi: "Pasaulīgās skumjas nes nāvi, bet skumjas, kas pārņem pēc Dieva gribas, izraisa svētlaimīgu nožēlu, ko neviens nenožēlo."

Atsauces

Priekšvārds. Dvēseles spogulis

1  Avila, Teresa von. Die innere Burg. Zьrich, 1979. S. 21.usw.

2 Ar "kristīšanu" es saprotu atbrīvošanos no sākotnējā konteksta,

lai nodotu to Kristum un kalpotu Viņam. Kristietībai nebija savas valodas. Visi mēģinājumi tādu izveidot beidzās ar nožēlojamu un bieži vien kariķētu rezultātu ar "Kanaānas valodu", kura klausītājam no malas šķita atbaidoša. Kristietībai nav pašai sava "materiāla". Piemēram, glezna kļūst par "kristīgu" mākslas darbu nevis tāpēc, ka mākslinieks izmantoja kādas neparastas krāsas, bet gan tāpēc, ka neparasts ir saturs, ko viņš ar tām attēlojis. Tā arī daudzas zinātniskas atziņas vai reliģiski pārdzīvojumi "paši par sevi" nav nedz kristīgi, nedz nekristīgi. Tie par tādiem kļūst atkarībā no tā, kā mēs rīkojamies.

3    Hallesby, Ole. Dein Typ ist gefragt Unsere Veranlagungen und was wir daraus machen kцnnen. Wuppertal, 1986.

4  Riemann, Fritz. Grundformen der Angst. 14. Aufl. Mьnchen, 1979.

Pirmā dala. Dusošais milzis

»

' Sal.: Bents, Richard / Blank, Reiner. MBTI. Mьnchen: Claudius Verlag, 1997; Sich und andere verstehen. Mьnchen: Claudius Verlag, 2006.

2   Ieteicamā literatūra: Kretschmer, Ernst. Kцrperbau und Charakter, Untersuchungen zu Konstitutionsproblemen und zur Lehre von den Temperamenten. Berlin, 1921; Jung, Carl Gustav. Psychologische Typen. Gesamte Werke. Bd. VI. Zьrich, 1950; Briggs-Myers, Isabel. Introduction to Type. Gainesville, 1976; Gifts Differing.

Palo Alto, 1980; Horney, Karen. Unsere inneren Konflikte. Frankfurt/Main 1984 (triju veidu shēma); Neurose und menschliches Wachstum. Frankfurt/Main 1985 (triju veidu shēma); Der neurotische Mensch unserer Zeit. Frankfurt o.J. (četru veidu shēma); Aksels Deneke Axel Denecke) apvienojis Hornejas un Rlmana teorijas un pētījis, kā piederība pie kāda no tipiem ietekmē mācītāju sprediķus. Gьtersloh, 1979; S. 62.-67.

'Eneagramm Monrhly. Vol. 2. No. 1, 2, 5.

4   Palmer, Helen. Growing the Enneagramm. The Californian Experience. All Points Bulletin. 1995. August/September. P. 13.

5  Grьn, Anselm. Geistliche Begleitung bei den Wьstenvдtern. Mьnsterschwarzach, 1992. S. 78.

6   Aurelitis Augustinus. Brief LV an Januarius. Kap. XVII 31.

Pindl, Theodor (Hg.). Ramon Lull. Das Buch vom Heiden

und den drei Weisen. Stuttgart, 1998. S. 282.

8 Vācu valodā vēl izdots Lull, Ramon. Vom Freund und dem Geliebten Die Kunst der Kontemplation. Zьrich/Dьsseldorf, 1998.

9 Sah: Shah, Idries. Die Sufis Botschaft der Derwische,Weisheit der Magier. 8. Aufl. Kцln, 1989. S. 200. usw.

10  Schimmel, Annemarie. Gдrten der Erkenntnis das Buch der vierzig Sufi-Meister. Dьsseldorf/Kцln, 1982. S. 21.

11  Grāmata par sūfisma pamatiem: Schimmel, Annemarie. Mystische Dimensionen des Islam. In: Die Geschichte des Sufismus. Kцln, 1985. Ievadam: Shah, Idries. Die Sufis Botschaft der Derwische,Weisheit der Magier. 8. Aufl. Kцln, 1989.; Stoddart, William. Das Sufitum Geistige Lehre und mystischer Weg. Freiburg, 1979.

12  Cit. no: Ouspensky, P.D. Auf der Suche nach dem Wunderbaren. Mьnchen, 1978. S. 422.

13  Oskara Ičazo metodes izklāstu sk.: Keen, Sam. Oscar Ichazo and Arica Institute. Psychology Today. 1973. July. Pp. 66-72.

14    Sah: Wulf, Christian. Lebensentscheidung Entscheidung zum Leben, Exerzitien des Ignatius als Herausforderung und Weg.

Korrespondenz zur Spiritualitдt der Exertitien. 1988. Heft 53, 38. S. 84. usw.

15   Teologs un pretošanās kustības dalībnieks cīņā pret Hitleru Dītrihs Bonhēfers 1944. gadā Tēgelas cietuma kamerā uzrakstīja dzejoli "Kas es esmu?". Viņu nodarbināja jautājums: vai mans patiesais es ir tas, kuru manī saskata citi, "mierīgais, pašpaļāvīgais, stingrais", kurš jūtas "brīvs, draudzīgs un skaidrs", kurš ir "labsirdīgs, smaidošs un lepns", vai arī tas otrs, kura ādā esmu, kad palieku viens: "nemierīgs, ilgu pilns, slims, kā putns krātiņā, kas cīnās pēc pēdējā elpas vilciena", "izjūt izsalkumu pēc krāsām, ziediem, putnu balsīm, slāpes pēc labiem vārdiem, cilvēciskā tuvuma, trīcošs… nevarīgs… noguris un iztukšots"? Dzejoļa beigās autors secina, ka ne viņš pats, ne citi nespēj definēt savu identitāti, vienīgi Dievs to spēj: "Kas esmu es? Vientulīgs jautājums kā izsmiekls man. Lai kas es arī būtu, Tu pazīsti mani, es esmu Tavs, ak Dievs!" Bonhoeffer, Dietrich. Widerstand und Ergebung. Mьnchen, 1951. S. 179.

16  Amerikāņu pastorālais teologs Donalds Kapss Donald Capps) apvienojis tradicionālo katoļu Baznīcas mācību par septiņiem grēkiem ar Erika Eriksona Erik H. Erikson) attīstības teoriju un secinājis, ka katrā cilvēka attīstības posmā var veidoties neadekvāta attīstība jeb bloķēšanās. Un pretēji katrā posmā var izveidoties noteikti tikumi. (Capps, Donald. Deadly Sins and Saving Virtues. Philadelphia, 1987.)

17    Attiecībā uz septiņām Gara dāvanām sal.: Splett, Jцr. Zur Antwort berufen. Frankfurt/Main, 1984. S. 94-no. Spiets, pievienojoties Bonaventuram, pakārto septiņas tradicionālās "Gara dāvanas" septiņiem galvenajiem grēkiem. Caur tiem tiek sasniegti tradicionālie septiņi tikumi. Katra noskaitīta Tēvreize lūgšanā kalpo šim procesam. Tālāk katrai grupai tiek pakārtota svētība no Jēzus lūgšanas no Mateja evaņģēlija 5. nodaļas. Tā veidojušās septiņas piecrindes: Dieva bijāšana, augstprātība, mērenība, svētīts lai top Tavs Vārds, nabadzība, dievbijība, skaudība, taisnīgums, lai nāk Tava Valstība, maigums, zināšanas, dusmas, gudrība, Lavs prāts lai notiek, skumjas, spēks, kūtrums, drosme, mūsu dienišķo maizi dodi mums šodien, padoms, alkatība, cerības, piedodi mums mūsu parādus, žēlsirdība, saprāts, nesātīgums, ticība un neieved mūs kārdināšanā, sirds tīrība, gudrība, netiklība, mīlestība, atpestī mūs no ļauna, miermīlība.

18   Tas ļoti atgādina viduslaiku Baznīcas mācību. Vienlaikus Dž. Čosera stāstos sastopam nepārprotamu apstiprinājumu sūfiju tekstiem, jo īpaši sūfiju meistara Attāra "Putnu sarunas". Sal.: Zusammenfassung der Predigt bei Geoffrey Chaucer. The Canterbury Tales. Hermandsworth, 1977. S. 505. usw.; Shah, Idries. Die Sufis, S. 98.

19    Horney, Karen. Unsere inneren Konflikte. Frankfurt/Main, 1984. S. 15. Savā grāmatā "Neiroze un cilvēka izaugsme" (Neurose und menschliches Wachstum. Frankfurt/Main, 1985. S. 208-326.) viņa runā par "ekspansīviem risinājumiem" (vēders), "sevis noliegšanu kā risinājumu" (sirds) un "ieslīgšanu rezignācijā" (galva).

20   Sah: Palmer; Helen. Growing the Enneagramm. The Californian Experience. All Points Bulletin. 1995. P. 48.

21  Pārspriedums par trijiem centriem daļēji balstās uz Hildegardes F.rtrnanes nepublicētiem (1988. g. decembris) darba materiāliem; izmantoti ar autores laipnu atļauju.

22  Bonhoeffer, Dietrich. Gemeinsames Leben. 19. Aufl. Mьnchen, 1983. S. 64.

23   Sah: Dītriha Bonhēfera dzejolis "Kas es esmu?" (sal. ar 15. atsauci), D. Bonhēfers bija "galvas cilvēks".

24  Bonhoeffer, Dietrich. Gemeinsames Leben. 19. Aufl. Mьnchen, 1983. S. 65.

Otrā daļa. Deviņi tipi

Pirmais tips

1    Pārskata teksti balstīti uz Čikāgas Garīgās vadības institūta (Institute of Spiritual Leadership Chicago) 1984. gadā sagatavotiem nepublicētiem materiāliem, kurus 1987. gadā apstrādājusi Hildegarde Ērtmane.

2   Miller, Alice. Das Drama des begabten Kindes und die Suche nach dem wahren Seihst. Frankfurt/Main, 1979. Grāmata izdota arī latviešu valodā. Millere, A. Apdāvinātā bērna grāmata. Riga: Atēna, 2000.

3  Sal.: Riso, Don R. Die neun Typen der Persцnlichkeit und das Enneagramm. Mьnchen, 1989. S. 326.

4   Kдstner, Erich, Dr. Erich Kдstners lyrische Hausapotheke. Atrium Verlag Zьrich und Thomas Kдstner.

5   Palmer, Helen. Growing the Enneagramm. The Californian Experience. All Points Bulletin. 1995. P. 91.

6  Publicēts ari Short, Robert L. The Gospels According to Peanuts. New York, 1964. P. 15. etc.

Erickson, Erik, H. Der junge Mann Luther. Reinbek, 1970. S. 62.

8 Ibid., S. 69.

''Ibid., S. 174.

10  Ibid., S. 226-227.

11   Katram no deviņiem tipiem raksturīga arī viena "integrācijas" un viena "regresijas" enerģija. To saistība attēlota ar līnijām, respektīvi, ar bultām, kas savā starpā savieno eneagrammas skaitļus. PIRMajiem piemītošā "integrācijas enerģija" ir SEPTītie, savukārt "regresijas enerģija" CETURTie. "Bultu teorija" padziļināti izskaidrota grāmatas trešajā daļā.

12   Merton, Ihomas. Conjectures of a Guilty Bystander. Garden City, 1968. Pp. 11-12.

Otrais tips

1  Sal.: Greenberg, Dan. How to be a Jewish Mother. I.os Angeles, 1964. Autors uzsver, ka "ebreju mātei" nepavisam nav jābūt ebrejietei un pat ne mātei. Arī īru viesmīle vai itāliešu frizieris var būt šāda "ebreju māte", cit.: Watzlawick, Paul. Anleitung zum Unglьcklichsein. Mьnchen, 1983S.15.

2  Schmidbauer, Wolfgang. Die hilflosen Helfer Ьber die seelische Problematik der helfenden Berufe. Reinbek, 1977.

3  Cit. vecā bavāriešu izdevuma evaņģēliskajā dziesmu grāmatā, 469. Ipp.

4 Schmidbauer, Wolfgang. Die hilflosen Helfer Ьber die seelische Problematik der helfenden Berufe. Reinbek, 1987.

s Sah: Nogosek, Robert J. Nine Portraits of Jesus. Denwille/New Jersey, 1987. Mūsu grāmatas trešajā daļā Jēzus eneagrammai veltīta apakšnodaļa.

(> Renedikt, Heinrich E. Die Kabbala als jьdisch-christlicher Einweihungsweg. Bd.l. Farbe, Zahl, Ton und Wort als Tore zu Seele und Geist. Freiburg, 1985. S. 98.

Par Jēzus mīļoto mācekli Jāni kā "maigas vīrišķības" simbolu sah: Rohr, Richard. Der wilde Mann geistliche Reden zur Mдnnerbefreiung. Mьnchen: Claudius Verlag, 1986. S. 38-41.

8   Nav iespējams grāmatā izklāstīt diskusiju par to, kas patiesībā sarakstījis Jāņa evaņģēliju. Pat pieļaujot, ka tas nebija Jānis pats, ir vispārpieņemts, ka rakstītāji ir Jāņa skolnieki, kas raudzījušies uz aprakstītajiem notikumiem ar Jāņa acīm. Mūsu mēģinājums no nedaudzajām pieejamajām liecībām izveidot kāda noteikta Bībeles personāža personības raksturojumu, dabiski, ir nepārliecinošs vēsturiskā aspektā. Šie raksturu ieskicējumi tāpēc nepretendē uz korektu vēsturiskās personas atainojumu. Daudz svarīgākas ir tās būtiskās iezīmes, kuras Bībeles autori ir ietvēruši konkrētajos tēlos.

9  Citēts no Hitlera runas 1939. gada 30. janvārī. Die Zeit. 1989. 27. 1. S. 41.

10   Das Nein in der Liebe Abgrenzung und Hingabe in der erotischen Beziehung. Stuttgart, 1985.

11  Ausgebrannt die egoistische Aufopferung. Mьnchen, 1988.

12    Feldmann, Christian. Trдume beginnen zu leben GroЯe Christen unseres Jahrhunderts. Freiburg/Basel/Wien, 1983. S. 76.

13   Ibid., S. 78. usw.

14   Ibid., S. 81.

15   Ibid., S. 86.

16   Ibid., S. 88.

17   Ibid., S. 94.

18 Klein, Diethard, H. Das groЯe Hausbuch der Heiligen. Augsburg, 1995. S. 479.

Trešais tips

1  Šķiet, ka pastāv zināma saistība starp ķermeņa uzbūvi un rakstura tipu, kā to jau 20. gs. 20. gados teicis Ernsts Krečmers. Būtu vērts šo apgalvojumu metodiski un sistemātiski izpētīt, pamatojoties uz eneagrammu. I.īdz šim tas vēl nav izdarīts.

2  Neveiksmīga TREŠā prototips ir Donalds Daks. Viņa vērtību sistēma ir orientēta uz ārišķību un panākumiem, taču vienmēr kaut kas to kavē: vai nu tas ir viņa radinieks Laimīgais Gustavs, kuram viss iekrīt rokās bez piepūles, vai arī tie ir trīs mazie pīlēni Liks, Triks un Traks sekmīgā un panākumiem bagātā jaunatne, kas Donaldam palīdz izkļūt no kārtējās peļķes.

''Dante, Alighieri. Die Gцttliche Komцdie. Mьnchen, 1941. Danti iedvesmoja sūfisma skolotāja Ibn Arābi (Ibn-El-Arabi) darbs. Kā rakstīja Migels Asins Palacioss Miguel As in Palacios) Islam and the Divine Comedy. New York, 1926), Dante "pārņēma Ibn Arabi literārā darba saturu un pārstrādāja to savam laikmetam akceptējamā izteiksmē. Līdz ar to viņš darbam laupīja Ibn Arabi sūfistisko pārliecības spēku un atstāja (..) vien iebalzamētu literārā plaģiāta (saskaņā ar mūsu modernajiem uzskatiem) paraugu" (cit.: Shah, Idrias. Die Sufis, S. 128.). Lai kā arī būtu, katrā ziņā var pamanīt, ka Dantes elle Inferno), šķīstītava Purgatorio) un paradīze (Paradiso) katra iedalīta deviņos (!) lokos. A. Dante savu darbu skaidroja kā nomaldījušās dvēseles grūto ceļu uz izdziedināšanos jeb vienotu veselumu. Tas, vai "Dievišķā komēdija" ir eneagrammas literārā versija, būtu nopietna pētījuma vērts jautājums un varētu jaunā gaismā parādīt eneagrammas kā metodes izcelsmi.

4 Peck, M., Scott. Die Lьgner: eine Psychologie des Bцsen und die Hoffnung auf Heilung. Mьnchen, 1990.

''Benedikt, Heinrich, E. Kabala. S. 101.

6 Itten, Johannes. Kunst der Farbe. Ravensburg, 1961/1970. S.

85.

Svētība saskaņā ar Veco Derību ir dzīvības spēks, kas nodrošina šalomu: veselību, ilgu mūžu, labklājību, laimi, panākumus visu to, ko TREŠā sirds kāro.

8 Stāsts par Jēkabu ir izveidojies, laika gaitā saplūstot daudziem, pa daļai ļoti arhaiskiem elementiem. Mēs balstāmies uz radīto koptēlu, kurš ticis kanonizēts Bībelē. Valters Hollenvēgers (WalterHollenweger) savā grāmatā "Gars un matērija" aplūkojis stāsta par Jēkaba cīņu pie Jabokas rašanās vēsturi un parādījis, kā Bībeles ietvaros tas ticis saprasts un no jauna interpretēts. (Hollenweger, Walter. Geist und Materie. Mьnchen, 1988. S. 226-232.) Valters Vinks (Walter Vink) pamatoti uzsver: "To varētu saukt par psiholoģizēšanu, ja, balstoties uz stāstu par Jēkabu (..), izveidotu cilvēka Jēkaba personības profilu. Gluži vienkārši tāpēc, ka mēs nevaram pateikt, kādā mērā šo nostāstu ir izpušķojusi leģenda un tautas ticējumi vai varbūt tas vispār tikai dzimis tautas mutē. Ir tomēr pilnīgi leģitīmi mēģināt izstrādāt nostāsta psihodinamiskās norises: kā klausītāji šo stāstu sapratuši saskaņā ar stāstītāja nolūku un ciktāl tos ir bijis iespējams aizkustināt ar šādu stāstu." Wink, Walter. Bibelarbeit ein Praxisbuch fьr Theologen und Laien. Stuttgart, 1982. S. 137.

9   Singer, Isaac B. Der BьЯer. Mьnchen/Wien, 1987. S. 8.

10   Ibid., S. 7.

11    Feldmann, Christian. Trдume beginnen zu leben GroЯe Christen unseres Jahrhunderts. Freiburg/Basel/Wien, 1983. S. 138.

12   Ibid., S. 139.

13   Wallis, Jim. Wiederbelebung Meine Pilgerreise. Moers, 1984. S. 142, 146.

14    Feldmann, Christian. Trдume beginnen zu leben GroЯe Christen unseres Jahrhunderts. Freiburg/Basel/Wien, 1983. S. 144.

15  Wallis, Jim. Wiederbelebung Meine Pilgerreise. Moers, 1984. S. 143.

16    Feldmann, Christian. Trдume beginnen zu leben GrцЯeChristen unseres Jahrhunderts. Freiburg/Basel/Wien, 1983. S. 151. Diemžēl līdz šim Vācijā nav iznākusi neviena šīs izcilās sievietes biogrāfija; arī viņas daudzie raksti vēl tikai gaida savu tulkojumu.

Ceturtais tips

1 Par Grālu sah: Jung, Emma/Franz, Marie Louise, von. Die Gralslegende in psychologischer Sicht. Zьrich, i960; Wehr, Gerhard. Wцrterbuch der Esoterik. Freiburg, 1989. S. 62-63.

2  Sah: Shah, Idries. Die Sufis Botschaft der Derwische, Weisheit der Magier. 8. Aufl. Kцln, 1989. S. 99-100.

3   Der Rosenroman. Ubersetzt und bearbeitet durch Gustav Ineichen. Berlin, 1959.

4   Novalis. Heinrich von Ofterdingen. In: Gedichte, Romane. Zьrich, 1968. S. 164-165. Novāliss rāda, ka ilgas pēc dzīves piepildījuma slēpjas iekšējā pasaulē:"Uz iekšējo pasauli ved noslēpumains ceļš. Mūžība ar visām tās pasaulēm ar pagātni un nākotni ir mūsos vai arī tās nav nekur."

5    Palmer, Helen. Growing the Enneagramm. The Californian Experience. All Points Bulletin. 1995. P. 191.

6   Dzejnieks visu mūžu meklēja "atpestīšanu caur formu" un līdz ar to ceļu no romantikas uz klasiku. Populārais dzejolis "Tristans" (1825) ir stilistiski pilnīga klasika; tāpēc "romantiskā" tēma par nepiepildītajām ilgām vēl vairāk tiek dramatizēta.

īpaši izsmeļoša ir "pavedinātāja dienasgrāmata" S. Kirkegora rakstā "Vai nu-vai". Entweder-Oder. Mьnchen, 1975. S. 351-521.

Sah: Palmer; Helen. Growing the Enneagramm. The Californian Experience. All Points Bulletin. 1995. P. 177.

Sah: Ibid., S. 178.

Elizabete Kiblere-Rosa (Elisabeth Kьbler-Ross) savā darbā "Intervija ar mirstošajiem" ("Interviews mit Sterbenden". Stuttgart, 1971) pieņēmusi, ka miršanas procesam ir piecas fāzes: nevēlēšanās to saskatīt, dusmas, iztirzāšana, depresija un piekrišana. Procesu, kas nepieciešams agrīnās bērnības zaudējuma pārvarēšanai, iespējams raksturot tieši ar tādām pašām piecām fāzēm, kā to spilgti parādījuši amerikāņu jezuīti Matejs un Deniss Lins grāmatā "Ievainotas dzīves dziedināšana" (Beschдdigtes Leben heilen. Graz, 1981). Ļaujot nomirt traumatizējošām atmiņām, var rast iekšēju dziedināšanu.

Sah: Dalton, David. James Dean, seine Filme sein Leben. Mьnchen, 1987.

Cardenal, Ernesto/Sцlle, Dorothee. Gebet fьr Merilyn Monroe Meditationen. Wuppertal, 1984.

Benedikt, Heinrich E. Die Kabbala als jьdisch-christlicher Einweihungsweg. Bd. 1. Farbe, Zahl, Ton und Wort als Tore 7.11 Seele und Geist. Freiburg, 1985. S. 123, 126.

CETURTā tipa cilvēkiem piemit īpašas intuitīvās dotības. Sapņu tēlu un simbolu pasaulē CETURTie bieži darbojas pārliecinošāk nekā reālajā pasaulē. Par tēmu "sapņi" un "sapņu skaidrošana" sah: Rohr, Richard. Trдume — Gottes ungebetene Boten. In: Der nackte Gott Plдdoyers fьr ein Christentum aus Fleisch und Blut. Mьnchen: Claudius Verlag, 1987. S. 76. usw.

Par pravietiskām zīmīgām un simboliskām darbībām sk.: Rad, Gerhard, von. Theologie des Alten Testaments. Bd. II. Mьnchen, 1960. S. 104. usw.

Berrigan, Daniel. Zehn Gebote fьr den langen Marsch zum Frieden. Stuttgart, 1983. S. 9. u. a.

Feldmann, Christian. Trдume beginnen zu leben GroЯe Christen unseres Jahrhunderts. Freiburg/Basel/Wien, 1983. S. 277.

Merton, Thomas. Der Berg der sieben Stufen. Zьrich/Einsiedeln/Kцln, 1985.

Feldmann, Christian. Trдume beginnen zu leben GroЯe Christen unseres Jahrhunderts. Freiburg/Basel/Wien, 1983. S. 294.

Piektais tips

' Weischedel, Wilchelm. Die philosophische Hintertreppe. Mьnchen, 1975. S. 70. Informācija par šajā sadaļā pieminētajiem un citētajiem filozofiem lielākoties smelta no šīs lieliskās grāmatas, kas dzīvespriecīgā un vienlaikus dziļdomīgā veidā iepazīstina ar 34 filozofu dzīvi un domām. Pēc mūsu vērtējuma, pie PIEKTajiem pieder no vienas trešdaļas līdz pusei filozofu.

2  Sah:. Ibid., S. 90. usw.

3    Ibid., S. 116.

4    Ibid., S. 117.

5  Cit. no: Ibid., S. 238.

6  Ibid., S. 274.

Wцrterbuch der Religionen. Krцners Taschenbuchausgabe. 3. Aufl. Stuttgart, 1976. S. 125.

8  Wehr G. Wцrterbuch der Esoterik, S. 100. Mistisko strāvojumu attieksmi pret lielajām reliģijām, kuras mistiku bieži nosoda kā ķecerību, kā arī dažādu "mistiķu" līdzīgās un atšķirīgās iezīmes nav iepējams izvērtēt šajā vietā. Lielisks ievads par šo problēmu lasāms: Sudhrack, Joseph. Mystik. Mainz/Stuttgart, 1988.

9   Sah: Weischedel, Wilchelm. Die philosophische Hintertreppe. Mьnchen, 1975. S. 291.; Schulte, Joachim. Wittgenstein Eine Einfьhrung. Stuttgart, 1989. S. 9-56.

10 Sah: Walker, Alexander. Greta Garbo ein Portrдt. Mьnchen, 1981.

11  Maslow, Abraham, H. Psychologie des Seins. Mьnchen, 1973. S. 125.

12   Dьrrenmatt, Friedrich. Die Physiker. Frankhirt/Main, 1962.

13  Palmer, Helen. Growing the Enneagramm. The Californian Experiance. All Points Bulletin. 1995. P. 227.

14    Dickens, Charles. Weihnachtserzдhlungen. Mьnchen, gads nav dots. 9. lpp. un tālāk. Savā stāstā "Ziemassvētku dziesma" Č. Dikenss attēlo bagātā skopuļa Ebenezera Skrūdža atgriešanu. Angloamerikāņu vidē Skrūdžs jau ir kļuvis par skopuļa sinonīmu. Arī "bagātāko viru pasaulē" Dagobertu Daku Volta Disneja komiksā amerikāņu oriģinālajā izdevumā sauc "onkulis Skrūdžs".

15   Cit.: Riedel, Ingrid. Farben in Religion, Gesellschaft, Kunst und Psychotherapie. Stuttgart, 1983. S. 53.

16   Sk.: Ricarda Rora eseju par Mariju: "Let it Bei Marija un protestanti" grāmatā: Der nackte Gott. Mьnchen: Claudius Verlag, 1987. S. 37-44.

17   Sah par tēmu "Distancētība un tuvība", kas it īpaši attiecas uz OTRajiem un PIEKTajiem katram no sava pretējā pola. Schmidbauer, Wolfgang. Die Angst vor Nдhe. Reinbek, 1985.

18   Kelsey, Morton. Lieben lernen. Metzingen, 1986.

19   Bonhoejfer, Dietrich. Widerstand und Ergebung. Mьnchen, 1951. S. 184. Lietpratīgi uzrakstīta D. Bonhēfera biogrāfija: Bethge, Eberhard. Dietrich BonhoefFer. Reinbek, 1976.

Sestais tips

'Jēdzieni "baiļošanās" un "bijāšana" ikdienas valodā tiek lietoti gandrīz kā sinonīmi. Precīzāk būtu, ja bailes definētu kā neskaidru, vispārēju draudu izjūtu, bet bijāšanu attiecinātu uz kādu objektu. Mūsu izklāstā abi jēdzieni tomēr saplūst un tiek lietoti kā sinonīmi.

2 Riso, Don R. Die neun Typen der Persцnlichkeit und das Enneagramm. Mьnchen, 1989. S. 163.

3 Sal.: Palmer; Helen. Growing the Enncagramm. The Californian Experience. All Points Bulletin. 1995. P. 255-257.

4  Karls I.ēdergerbers aprakstījis trīs veidus, kā aizbēgt no bailēm: l) "skriet briesmām pretī" jeb būt agresīvam (kā piemēru viņš šeit minējis amerikāņu senatoru Džozefu Makartiju, kurš 20. gs. 50. gados Amerikā radīja "baiļu atmosfēru ar to, ka katrā otrajā politiķī, intelektuālī, diplomātā un ierēdnī saskatīja slēptu aģentu, Maskavas pavēlēm paklausīgu komunistu"); 2) "bēgt atpakaļ, atkāpties" jeb "izlikties par beigtu" (piemēram, daži dzīvnieki briesmu gadījumā tēlo, ka ir miruši, turpretī par cilvēkiem K. Lēdergerbers saka: "brīvprātīga" izlikšanās par muļķi, regresija, depresija): 3) "pabēgt malā" jeb "izmantot aizstājējus"(piespiedu rīcība, atkarības, bailes, ko izmanto noteikta mērķa sasniegšanai). SESTie izmanto visus trīs veidus, kā aizbēgt no bailēm. Ledergerber, Karl. Keine Angst vor der Angst Ihre Uberwindung durch Einsicht und Vertrauen. Freiburg, 1976. S. 102-115.

5  Sal.: Watzlawick, Paul. Anleitung zum Unglьcklichsein. Mьnchen, 1983. S. 37.

6  Meyer, Thomas. Fundamentalismus Aufstand gegen die Moderne. Reinbek, 1989.

Valters Vinks izpētījis, kā tiek īstenota "projekcija" un "introjekcija", kas nepieciešamas "ienaidnieka tēla" izveidošanai. No vienas puses, mēs projicējam savas pašu neiepazītās un neatzītās "ēnas", no otras tiešās konfrontācijas laikā mēs uzņemam sevī citu negatīvo enerģiju. "Paši to nemanīdami, mēs sevi pārvēršam par to, pret ko cīnāmies. Mēs kļūstam par to, ko nīstam." Wink, Walter. Angesichts des Feindes der dritte Weg Jesu in Sьdafrika und anderswo. Mьnchen, 1988. S. 15.

8     Dostojevskis, Fjodors. Brāļi Karamazovi. Rīga: LVI, 1958. 269. lpp.

9   Eko, Umberto. Rozes vārds. Rīga: Jāņa Rozes apgāds, 1998. 578.-579. lpp.

10  Moser, Tillman. Gottesvergiftung. Frankfurt/Main, 1976. S. 15-38.

11   Bijušais Jehovas liecinieku Ņujorkas vadošās apvienības loceklis Reimunds Frencs (Raymond Franz) pameta šo "teokrātisko organizāciju", jo vairs nespēja samierināties ar vadības nelikumībām, kas bija pretrunā ar viņa pretenzijām uz nekļūdīgumu. Ar rūpību un pedantismu, uz ko spējīgi vienīgi SESTie, viņš savāca un juridiski neapstrīdami dokumentēja atmaskojošu materiālu. Viņa grāmatai ir zīmīgs virsraksts "Konflikts ar sirdsapziņu paklausīt cilvēkiem vai palikt uzticīgam Dievam?" (Mьnchen, 1988).

12   Lutzes Rinzeres raksts. In: Reden ьber das eigene Land: Deutschland. Bd. 5. Mьnchen, 1987. S. 90-91.

13  Sah: Benedikt, Heinrich E. Die Kabbala als jьdisch-christlicher Einweihungsweg. Bd. 1. Farbe, Zahl, Ton und Wort als Tore zu Seele und Geist. Freiburg, 1985. S. 146.

14  Sah: Tiklīdz dzirnavnieka meita brāļu Grimmu pasakā "Rūķis" atmin rūķa vārdu, tas vairs nespēj traucēt viņas dzīvi.

15   Smadzeņu pētījumi parādījuši, ka smadzeņu kreisā puslode, kas pārvalda ķermeņa labo pusi, ir atbildīga par analizējošo, analītisko un abstrakto domāšanu, bet labā smadzeņu puslode vairāk "domā" tēlos un simbolos, tā orientēta uz sintēzi. Rietumu sabiedrība daudz spēcīgāk, piemēram, skolās, veicina kreisās puslodes attīstību, atstājot novārtā otru, ne mazāk svarīgo puslodi. Visspēcīgāk tā notiekot Vācijā. Labu ieskatu šajā "sašķelto smadzeņu teorijā" un šīs sašķeltības sekām Bībeles skaidrošanā atradīsiet: Wink, Walter. Bibelarbeit ein Praxisbuch fьr Teologen und Laien. Stuttgart, 1982. S. 21-35.

16     Feldmann, Christian. Trдume beginnen zu leben GroЯe Christen unseres Jahrhunderts. Freiburg/Basel/Wien, 1983. S. 29.

17  Ibid., S. 35.

18  Ibid., S. 39.

Septītais tips

1 Daudzu vīriešu atteikšanos kļūt "pieaugušiem" "uz grauda paņēmis" Dens Kilejs grāmatā "Das Peter-Pan-Syndrom". Mьnchen/Hamburg, 1987.

2. Setit-Ekzeperī, Antuāns. Mazais princis. Rīga: Zvaigzne ABC, 42. Ipp.

'Piektais teikums viņa katķismā. In: Epikur. Von der Ьberwindung der Furcht. Mьnchen, 1983. S. 59. Sah par Epikūru vispār: Weischedel, Wilchelm. Die philosophische Hintertreppe. Mьnchen, 1975. S. 60-66.

4   Cit.: Ibid., S. 64.

5   Sah: Peate, Norman, Vincent. Die Kraft des positiven Denkens. Zьrich, 1986. Šāds pamatojums izriet no tā, ka domāšana būtiski ietekmē mūsu labsajūtu. Apzinātas "pozitīvas domas" man dod iespēju kļūt laimīgākam, apmierinātākam un gūt lielākus panākumus. Pēdējos gados grāmatu tirgu ir pārplūdinājušas grāmatas, kas balstās uz šo pieņēmumu.

6  Visekstrēmāk tas izpaužas: Ponder, Catherina. Bete und werde reich (lūdz un kļūsi bagāts). Mьnchen, 1981. Autore savā grāmatā stāsta par "dinamisku lūgšanu" un apsola: "Jūsu universālais Dievs spēks ir aizsniedzamā attālumā!" Un vēl: "Labklājības un izdziedināšanas eņģelis" būšot mūsu rīcībā, ja mēs lūgšot pēc viņas metodes. Un "pēc lūgšanas neiztrūkstoši nāks gaisma!".

Sah: Backus, William/Schapian, Marie. Die befreiende Wahrheit. Praxis Kognitiver Seelsorge. Hochheim, 1983.

8    Ievērojamu ieguldījumu par šo tēmu devis Anselms Grīns savā nelielajā grāmatā "Einreden Der Umgang mit den Gedanken" (Miinsterschwarzach, 1983). Autors nav ļāvies kārdinājumam nosaukt domu kontroli par vienīgo vai svarīgāko metodi, kā izturēties pret sevi, tomēr parādot, cik svarīgi garīgajai izaugsmei ir noskaidrot, ko mēs patiesībā domājam.

9  Palmer, Helen. Growing the Enneagramm. In: Ihe Californian Experiance. All Points Bulletin. 1995. P. 276.

10    Ērika Karies Eric Carle) brīnišķīgā bilžu grāmata "Mazais kāpurs Mūžam izsalcis" Die kleine Raupe Nimmersatt ) attēlo procesu, kādu iziet neatpestīti SEPTĪTie no negausības līdz brīnišķīgajam "esības vieglumam". Septiņas (!) dienas kāpurs ēd neiedomājami daudz gardumu, negūstot sātu. Ar katru dienu apetīte tikai palielinās, līdz kāpurs iedzīvojas vēdergraizēs. Tikai pēc tam, kad tas kādu laiku pilnīgā mierā un nekustīgi pavadījis atbaidošā kokonā, kāpurs pārvēršas brīnišķīgā taurenī.

11   "Allerliebstes Bдsle Hдsle! Ich habe dero mir so wertes Schreiben richtig erhalten falten, und daraus ersehen drehen, dass der Herr Vetter Retter, die Frau BaaЯ Has', und sie wie recht wohl aufsind nind; wir sind auch Gott Lob und Dank recht gesund hund. Ich habe heute den Brief schief, von meinem Papa haha, auch richtig in meine Klauen bekommen strцm men. (..) Mir ist sehr leid, daЯ der Herr Prдlat Salat schon wieder vom Schlaggetrofen worden istfist. ..) Ich wьnsch':eine gute Nacht, scheiЯen Sie ins Beet, dass es kracht; schlafen S' gesund, recken S'den Arsch zum Mund. " Cit. no: Siegert, Stefan/Hojfmann, Niels, Frйdйric. Mozart Die einzige Bilderbiographie. Hamburg, 1988. S. 48. Šī biogrāfija ar lieliskajām Mocarta anekdotēm un karikatūrām ir obligāta katram SEPTITajam, kurš vēlas kaut ko vairāk uzzināt par savu muzikālo patronu. Autori paši arī noteikti ir SEPTĪTie!

12   No kādas vēstules: Ibid., S. 103.

13   Ibid., S. 152.

14  Barth, Karl. Der reiche Jьngling. Herausg. und eingeh Peter Eicher. Mьnchen, 1986. S. 13.

15  Ibid., S. 17. u. c. Šo Bībeles stāstu, kas svarīgs ne tikai SEPTĪTajiem, bet arī citiem, grāmatas ietvaros nav iespējams aplūkot pilnībā. Katolis Pēteris Eihers savā plašajā Karla Bārta apcerējuma ievadā par to uzrakstījis pašu būtiskāko. Sah arī: Dītriha Bonhēfera izklāstu izdevumā Nachfolge. 17. Aufl. Mьnchen, 1988. S. 43-52.

16  Vispārēji saprotamu bibliski teoloģisku ekonomisko jautājumu analīzi kopā ar daudziem praktiskiem padomiem, kā veidot vienkāršu dzīves stilu, uzrakstījis Ronalds Siders: Sider, Roland.

Der Weg durchs Nadelцhr Reiche Christen und Welthunger. Wuppertal, 1978.

' Kopsavilkums pēc Wagner, Jerome. The Enneagramm Spectrum of Personality Styles. New York, 1996. P. 97.

18  Assisi, Franz, von. Arm unter Armen. Mьnchen/Zьrich, 1987. S. 48.

19  Sah: Rohr, Richard. Die unverbundenen Wunden ein Franziskaner ьber Franz von Assisi. In: Der nackte Gott, S. 62-75.

Astotais tips

' Guareschi, Giovannino. Don Camillo und Peppone. Reinbek, 1957; Don Camillo und seine Herde. Reinbek, 1957.

2     Walker, Kenneth. Cit.: Palmere, Helen. Growing the Enneagramm. In: The Californian Experience. All Points Bulletin. 1995. P. 14; sah ar Gurdžijevu. Ibid., Pp. 10-24.

3  Sah: Cohn, Ruth, C./Fahrau, Alfred. Gelebte Geschichte der Psychotherapie. Stuttgart, 1984. S. 299-322; citāti: S. 300-304.

4   Keyes, Fring, Margaret. Transformiere deinen Schatten. Die Psychologie des F-nneagramms. Reinbek, 1992. S. 65.

5  Ibid.

6  Kazantzakis, Nikos. Griechische Passion. Reinbek, 1977; Alexis Sorbas; Reinbek, 1955. Mein Franz von Assisi. Reinbek, 1980; Die letzte Versuchung. Reinbek, 1981.

Piemēram: Tod am Nachmittag. Reinbek, 1957; Gefдhrlicher Sommer. Reinbek, 1986.

8   Sah: Nelson, Walter, H. Ernest Hemingway 100 Blitzlichter aus seinem Leben. Mьnchen/EЯlingen, 1971. S. 23.

9  Ibid., S. 56.

10  Ibid., S. 78.

11   Ibid., S. 109.

12   Lynn, Kenneth, S. Hemingway eine Biography. Hamburg, 1989.

13    Lцffer, Sigrid. Kein ganzer Kerl eine neue HemingwayBiography versetzt dem Mythos von Macho den TodesstoЯ. Zeit. 1989. 3.3. S. 108.

14   Keyes, Fring, Margaret. Transformiere deinen Schatten. Die Psychologie des Enneagramms. Reinbek, 1992. S. 64.

15   Vairāki Dienvidamerikas atbrīvošanās kustības teologi aplūko mačo no psiholoģijas un teoloģijas viedokļa. Famez, Elsa (Hg.). Against Machismo. Bloomington, 1987.

16  Izteikumi balstās uz rakstu: Faberer, Johanna. Befreiung braucht Poesie Auf den Spuren der Sprachgewalt biblischer Frauen. In.: Sonntagsblatt der evangelisch-lutherischen Kirche in Bayern vom 26.3. 89. S. 16-17; citāti no tā paša avota.

17     Par soģiem Vecajā Derībā tiek dēvēti tie tēli, kurus Jahve aicināja posta brīžos vadīt cīņā Israēla tautas, kad tām nebija savas valsts. Pēc uzvaras, kas gūta ar Dieva palīdzību, šie ļaudis atgriezušies savā ikdienas dzīvē.

18   Rad, Gerhard, von. Theologie des Alten Testaments. Bd. 1. Mьnchen, 1969. S. 346.

19    Keyes, Fring, Margaret. Transformiere deinen Schatten. Die Psychologie des Enneagramms. Reinbek, 1992. S. 67. Sah ar turpmāko izklāstu par ķēniņu Dāvidu kā ASTOTo. Divi lieli romāni par Dāvidu atklāj viņu kā ASTOTo enerģijas nesēju, kā arī viņa valdīšanas varas politiku: Heym, Stefan. Der Kцnig David Bericht. 10. Aufl. Frankfurt/Main, 1987; Heller, Josef. WeiЯ Gott. Mьnchen, 1985.

20    Keyes, Fring, Margaret. Transformiere deinen Schatten. Die Psychologie des Enneagramms. Reinbek, 1992.

21  Cit. pēc: Feldmann, Christian. Trдume beginnen zu leben GroЯe Christen unseres Jahrhunderts. Freiburg/Basel/Wien, 1983. S. no.

22   Ibid., S. 115.

23    Ibid., S. 119.

24   Par nevardarbīgās pretošanās teoriju un praksi Martina Lutera Kinga izpratnē sah: Wink, Walter. Angesichts des Feindes der dritte Weg Jesu in Sьdafrika und anderswo. Mьnchen, 1988.

Devītais tips

1 Der Papalagi Die Reden des Sьdseehдuptlings Tuiavii aus Tiavea. Zьrich, 1977. S. 6465.

2 Evagrius Ponticus. Capita practica ad Anatolium. Cit. no: Grьn, Anselm. Der Umgang mit dem Bцsen. Mьnsterschwarzach, 1979. S. 37-38.

4 Sah: Palmer; Helen. Growing the Enneagramm. The Californian Experience. All Points Bulletin. 1995. P. 360.

Gontseharow, Iwan A. Oblomow. Mьnchen, 1980.

Ibid., S. 665.

Ibid., S. 668.

Goritschewa, Tatjana. Die Kraft christlicher Torheit Meine Erfahrungen. Freiburg/Basel/Wien, 1985. S. 97.

8    Ibid., S.98.

9   Kroetz, Franz, Xaver. Oblomow. Mьnchen, 1989. Gurdenie aplausi un daudzo teatrālu sejas izteiksmes pēc pirmizrādes Minhenes " Schickeria" \auj secināt, ka "veiksmīgajos censoņos" Štolcā un Olgā tie ir spējuši saskatīt arī sevi.

10  Fuchs, Gьnter, Bruno. Werke in drei Bдnden. Bd. 2.: Gedichte und kleine Prosa. Herausgegeben von Wilfried Ihrig. Mьnchen/ Wien: Carl Hanser Verlag, 1992.

11    Ibid. Frankfurt/Main, 1988.

12  Ibid., S. 55.

13   Ibid., S. 50.

14  Jonas grāmata Vecajā Derībā nav vēsturisks dokuments, bet teoloģiska parabola, kas vēsta par Israēla tautai dotu uzdevumu nest ziņu par Dieva Labo vēsti visām pasaules tautām.

15   Maslow, Ahraham. Neurosis as a Failure of Personal Growth. Cit.: Becher, Ernest. Dynamik des Todes Die Ьberwindung des Todesfurcht. Цlten, 1976. S. 85.

16  Palmer, Helen. Growing the Enneagramm. The Californian Experience. All Points Bulletin. 1995. P. 377.

1 Tāds nodaļas virsraksts grāmatā: Feldmann, Christian. Trдume beginnen zu leben GroЯe Christen unseres Jahrhunderts. Freiburg/Basel/Wien, 1983. S. 186.

18   Cit.: Ibid., S. 209.

19   Ibid., S. 197, 200.

Trešā daļa. DZĪĻU DIMENSIJA

' Wagner, Jerome. The Enneagramm Spectrum of Personality Styles. New York, 1996. P. 104.

2    Ievērojami detalizētāks izklāsts atrodams Riso tipu apraksta pielikumā. Taču Riso atšķirībā no mums balstās uz viedokli, ka katram tipam var būt tikai viens spārns.

3   Teksts un melodija: Ebert, Andreas. Holzgerlingen:Hдnssler Verlag, 1979.

4  Riso, Don R. Die neun Typen der Persцnlichkeit und das Enneagramm. Mьnchen, 1989. S. 101.

s Ibid., S. 185.

6 Palmer, Helen. Growing the Enneagramm. The Californian Expereance. All Points Bulletin. 1995. P. 44. etc.

I  Palmer, Helen. Das Enneagramm in hiebe und Arbeit; Keyes, Frings, Margaret. Enneagramm und Partnerschaft; Gallen, Maria! Neidhardt, Anne, Hans. Das Enneagramm unserer Beziehungen.

8 Ebert, Andreas. Die Spiritualitдt des Enneagramms. Mьnchen: Claudius Verlag, 2008.

'' Znercher, Suzanne. Spirituelle Begleitung das Enneagramm in Seelsorge, Beratung und Therapie. Mьnchen: Claudius Verlag, 1999.

10 Ebert, Andreas/Kьstenmacher, Marion (Hg.). Erfahrungen mit Enneagramm, Sich selbst und Gott begegnen. 6. Aufl. Mьnchen: Claudius Verlag, 1999; šajā krājumā jo īpaši Koller, Dietrich. Die neun Gesichter der Seele Christi. Ein Beitrag zur Enneagramm der Kirche, S. 159. usw.; Ebert, Andreas. Enneagramm und Kirche, AnstцЯe zum Gemeindeaufbau, S. 213.etc. Dītrihs Kollers savā jaunajā grāmatā "Svētā anarhija…" ('Heilige Anarchie…". Mьnchen : Claudius Verlag, 1999) ir izveidojis eneagrammas tipoloģiju draudžu vadīšanas darbā.

II     Roberts J. Nogoseks izdibinājis, ka ar eneagrammu var atklāt Jēzus dažādos raksturojumus. Viņš šai tēmai pat veltījis grāmatu: Nogosek, Robert, J. Nine Portraits of Jesus. Denville/New Jersay, 1987. Mēs pateicamies šai grāmatai par daudzām spožām idejām, kas balstās uz dažādām vietām Bībeles tekstā un nav atsevišķi minēta.

12   Ibid., P. 39.

13    Ware, Kallistos. Aufstieg zum Gott. Glaube und geistliches Leben nach ostkirchlicher Ьberlieferung. Freiburg, 1986.

14   Sah: Wink. Walter. Angesichts des Feindes Der dritte Weg Jesu in Sьdafrika und anderswo. Mьnchen, 1988; Alinsky, Saul, D. Anleitung zum Mдchtigsein. Bornheim/Menen, 1984.

15   Sah ar plašo izklāstu grāmatā: Metz, Barbara / Burchili, John. Enneagramm and Prayer. Denville, 1987.

16   Piene, Gerry. Neun Fьren zum Gebet Enneagramm und christliche Meditation. Miinchen:Claudius Verlag, 1997.

Nožēla, ko neviens nenožēlo

1  Ap. d. 5:31 un 11:18.

2   2. Kor. 7:10. 3 Mt. 5:45.

4 1. Moz. 3:7.

Buber, Martin. Das Dialogische Prinzip. Mьnchen : Gьtersloh by Gьterslocher Verlagshaus, in der Verlagsgruppe Random House GmbH. S. 159. usw.

6   Sah: pam. 1:7.

7   Sah: Mt. 9:12.

8   Mt. 5:3.

'' Kдstner, Erich. Kurz und bьndig, © Atrium Verlag und Thomas Kдstner.

10 Kleine Philokalia. 3. AuH. Einsiedeln, 1989. S. 128. usw.

" Augustinus, Aurelius. Bekenntnisse. Frankfurt/Main, 1956. S. 146. usw.

12    Igumen, Nikon. Briefe eines russischen Starzen an seine geistlichen Kinder. Freiburg : Verlag Herder, 1998. S. 50, 79.

13    1. grāmata, 10. nodaļa.

14    Igumen, Nikon. Briefe eines russischen Starzen an seine geistlichen Kinder. Freiburg : Verlag Herder, 1998. S. 92.

15   Ibid., S. 81.

16    Coelho, Paulo. Auf dem Jakobsweg, Zьrich:Diogenes Verlag

AG, 1999.

17    1. Kor. 3:13.

Ieteicamā literatūra

Almaas, A. H. Facetten der Einheit. Das Enneagramm der Heiligen Ideen. Bielefeld, 2004.

Bartels, Johannen. Mitten in die Seele hinein. Das Enneagramm im Kontext religiцser Erwachsenenbildung. Mьnster, 2003.

Beesing, Maria/Nogosek, Robert J./O'Leary, Patrick, H. Das wahre Selbst entdecken. Eine Einfьhrung in das Enneagramm. Wьrzburg, 1992.

Bцschemeyer, Uwe. Das heitere Enneagramm. Hamburg, 2002; Vom Typ zum Original. Die neun Gesichter der Seele und das eigene Gesicht. Laar, 1994.

Ebert, Andreas. Die Spiritualitдt des Enneagramms. Mьnchen, 2008.

Ebert, Andreas u.a. Erfahrungen mit dem Enneagramm. Sich selbst und Gott begegnen. Mьnchen, 1991.

Gallen, Maria-Anne/Neidhardt, Hans. Das Enneagramm unserer Beziehungen. Verwicklungen, Wechselwirkungen, Entwicklungen. Hamburg, 1994.

Hurley, Kathleen, V./Dobson, lheodore, E. Wer bin ich? Persцnlichkeitsfindung mit dem Enneagramm. Freiburg, 1994.

Jaxon-Bear, Eli. Die neun Zahlen des Lebens. Das Enneagramm Charakterfixierung und spirituelles Wachstum. Mьnchen, 1992; Das spirituelle Enneagramm. Neun Pfade der Befreiung. Mьnchen, 2001.

Kohlhoff, Arno. Das Typenmodell und das Prozessmodell Integration beider Sichtweisen. EnneaForum 2008. 33. 38fT.

Kьstenmacher, Marion. Das Enneagramm der Weisheit. Spirituelle Schдtze aus drei Jahrtausenden. Mьnchen, 1996.

Kьstenmacher, Werner/Seiwert, Lothar. Simplify Your Life. Frankfurt/Main, 2004 (mit Kurzeinfьhrung ins Enneagramm). Maitri, Sandra. Neun Portrдts der Seele. Die spirituelle Dimension

des Enneagramms. Bielefeld, 2001. Naranjo, Claudio. Erkenne dich selbst im Enneagramm. Die neun Typen der Persцnlichkeit. Mьnchen, 1994; Das Enneagramm der Gesellschaft. Die Ьbel der Welt, das Ьbel der Seel. Petersberg, 1998.

Ouspensky, Piotr Demianowitsch. Auf der Suche nach dem Wunderbaren. Perspektiven der Welterfahrung und Selbsterkenntnis. Bern/Mьnchen/Wien, 1966 (Hinweise auf GurdjiefFs Enneagrammlehre).

Palmer, Helen. Das Enneagramm. Sich selbst und andere verstehen. Mьnchen, 1991.

Das Enneagramm in Liebe und Arbeit. Mьnchen, 1995. Riso, Don, Richard. Die neun Typen der Persцnlichkeit und das

Enneagramm. Mьnchen, 1989. Riso, Don Richard!Hudson, Russ. Die Weisheit des Enneagramms.

Fintdecken Sie Ihren inneren Reichtum. Mьnchen, 2000. Rohr, Richard. Enneagram II. Advancing Spiritual Discernment.

New York, 1995. Schulz, Michael. Th. Enneagramm, Spiritualitдt und Theologie der

Zukunft. Neukirchen, 2006. Schwartz, Tonya. Was wirklich zдhlt. Auf der Suche nach Weisheit

und Lebenssinn heute. Mьnchen, 1996. Vollmar, Klausbernd. Das Enneagramm. Praktische Lebensbewдltigung mit GurdjiefFs Typenlehre. Mьnchen, 1993. Zink, Ludwig, Das Phдnomen der Achtsamkeit im persцnlichen Beratungsgesprдch. Eine Anleitung zum Umgang mit dem Prozessmodells des Enneagramms, Diplomarbeit. Zumikon, 2007. Februar.

Zuercher, Suzanne. Neun Wege zur Ganzheit. Die Spiritualitдt des Enneagramms. Freiburg, 1995;

Spirituelle Begleitung. Das Enneagramm in Seelsorge, Beratung und Therapie. Mьnchen, 1999.

Ričards Rors, Andrēass Eberts

Eneagramma

Deviņas dvēseles sejas

Ričards Rors, Andreass Eberts ENEAGRAMMA

Deviņus dvēseles sejas

* 1 kors = 220 /. Red. piez.

[1] pētot tipiskās (vispārīgās jeb universālās) psihes iezīmes, Karls Gustavs Jungs nodalīja krasi atšķirīgus psiholoģiskās ievirzes tipus ekstraverto un intraverto, kā arī četras psihiskās pamatfunkcijas domāšanu, emocijas (jūtas), intuīciju un sajūtas. Dominējot vienai no šīm funkcijām, rodas atbilstošais funkcionālais (speciālais) psiholoģiskais tips, proti, domāšanas (mentālais), emocionālais, intuitīvais vai sensorais tips. Katrs no šiem četriem funkcionālajiem tipiem ir saistīts ar vienu no dominējošajiem vispārīgajiem tipiem. Sk.: Jungs, K.G. Psiholoģiskie tipi. Rīga: Zvaigzne ABC, 1996. Red. piez.

[1] Georgs Gurdžijevs un Oskars Ičazo. 7.in. kons. piez.

[2] jaunās derības tekstā grieķu vai. māgoi magi. Zin. kons. piez.

[3] domāta hermeneitika, kas ņem vērā pretējās puses viedokli. Zin. kons. piez.

[4] g. gurdžijevs deju uzskatījis par spēcīgu izaugsmes instrumentu, kustību praksi par īpašiem apstākļiem ķermeņa transformēšanai, palīdzot nonākt vietā, kur intelekts, sirds un darbība var brīvi paplašināties ar noteikta līmeņa uzmanības un relaksācijas palīdzību. Dejas tiek izmantotas, lai saglabātu un nodotu dižas zināšanas. Tās pārstāv noteiktus likumus, kas valda Kosmosā un tādējādi arī cilvēku dzīvē. Tulk. piez.

[5] domāts laiks pirms otrā Vatikāna koncila (1962). Tulk. piez.

[6] starptautiski atzīta eneagrammas speciāliste, Starptautiskās eneagrammas asociācijas dibinātāja. Red. piez.

[7] domāts notikums, kad m. luters Vartburgas pils tornī redzēja velnu un meta tam ar tintes pudeli. — Zin. kons. piez.

[8] psiholoģijā ar projekciju saprot indivīda psiholoģiskās aizsardzības mehānismus. Red. piez.

[9] teoloģisks un liturģisks agrīnās Baznīcas formulējums: Dieva Jērs, kas nes pasaules grēkus. — Zin. kons. piez.

[10] populārs vācu teiciens, bet cēlies no jakobīņu saukļa: La fraternitй ou la mort. Tulk. fiiez.

[11] tagad ciems nosaukts viņa vārdā. Red. piez.

[12] domāts: baušļus. zin. kons. piez.

[13] tēls, ko par savu logo izmanto kāda amerikāņu apavu firma. Tulk. piez.

[14] smalkā virtuve (franču vai.). Tulk. piez.

[15] augstā mode (franču vai.). tulk. piez.

[16] sens kristīgās liturģijas dziedājums: Mana dvēsele teic augsti Kungu! Zin. kons. piez.

[17] pats augstākais vērtējums ar izcilību. Red. piez.

[18] kristiešu pretošanās kustība nacistiskajā Vācijā. Red. piez.

[19] ievērojams eneagrammas speciālists un vairāku grāmatu autors. Red. piez. 168

[20] viens no holokausta organizatoriem. red. piez.

[20] Amerikāņu psihoterapeits un psihologs (1921-2007). Red. piez.

[21] emeritētais politisko zinātņu profesors Dortmundas Tehniskajā universitātē (dz. 1943. g.). Laikraksta "Neue Gesellschajt Frankfurter Hejte" galvenais redaktors. Red. piez.

[22] kanonizēšanas kandidāta apspriešanas laikā vienam no kanonizācijas komisijas locekļiem (tas var būt kāds bīskaps vai kardināls) jāuzņemas "sātana advokāta" funkcija. Proti, viņam jāapkopo visi iespējamie argumenti, kāpēc konkrēto kandidātu nedrīkst kanonizēt. Zin. kons. piez.

[23] no latīņu vai. korekta mises kārtība. Zin. kons. piez.

[24] stīvena spīlberga pazīstamā filma Unheimliche Begegnung der dritten Art (nosaukums vācu vai.) Tulk. piez.

[25] tā komponists uzrunā savu māsīcu Mariju Annu Teklu. Red. piez.

[26] Ļauj rīkoties, (franču vai.) Red. piez.

[26] No latīņu vai. passio kaislība, slimība. Red. piez.

[27] pēc vācijas sistēmas. tulk. piez.

[28] naudas vienība hellēņu zemēs aptuveni 400 g sudraba Red. piez.

Content

Rors Ričards, et al Eneagramma. Deviņas dvēseles sejas

SATURS

Priekšvārds

DVĒSELES SPOGULIS

Pirmā dala DUSOŠAIS MILZIS

Dinamiskā tipoloģija

Skaitļa 153 noslēpums

Kā izlauzties līdz Pavisam kam citam

Kardināls iztrūkstas no snaudas

Atskurbinošais ahā-efekts

Apdāvinātie grēcinieki

Patiesība ir vienkārša un skaista

Cilvēks pieraduma vergs

Apsēstības

Ceļš pie savas pašcieņas

Maldu celi un celi, kas aizved uz mērķi

Trīs centri: vēders sirds galva

Eneagramma un trīs tās centri

Centrs vēders

Centrs sirds

Centrs galva

Deviņas dvēseles sejas

Otrā DEVIŅI TIPI

Pirmais tips

Dilemma

Atgriešana un atpestīšana

Otrais tips

Trešais tips

Ceturtais tips

Piektais tips

Sestais tips

Septītais tips

Astotais tips

Devītais tips

Atgriešana un pārorientēšanās

Lamatas un aicinajumi

Idealizētais paštēls un vainas apziņa

Kārdinājums izvairīšanās aizsardzība

Nenobriedis "normāls"nobriedis

Bultas (neīsts un patiess mierinājums)

PIRMie

OTRie

TREŠie

CETURTie

PIEKTie

SESTie

SEPTĪTie

ASTOTie

DEVĪTie

Izaugsme kopā ar eneagrammu

Sevis izzina

Partnerattiecības

Autoritatīvas attiecības un ģimene

Eksercīcijas un garīgā asistence

Darbs draudzē un tās izaugsme

Sarunu grupas

Jēzus un eneagramma"

PIRMais: pedagoģija, tolerance, pacietība

OTRie: rūpes, žēlsirdība, solidaritāte

TREŠie: godkāre, enerģija, vīzija

CETURTie: kreativitāte, jūtīgums, dabiskums

PIEKTie: distance, saprātīgums, gudrība

SESTie: uzticība, paklausība, uzticēšanās

SEPTĪTie: līksmība, dzīvesprieks, spēja ciest

ASTOTie: konfrontācija, skaidrība, pilnvaras

DEVĪTie: nosvērtība, miermīlība, mīlestība

Eneagramma un lūgšana

Determinācijas gals

Eneagrammatisks Ziemassvētku sprediķis

Atsauces

Eneagramma